Šolohovs Mihails

Klusā Dona III un IV grāmata

Mihails Šolohovs

Klusā Dona III un IV grāmata

Treša grāmata

Ak tu klusā Dona, mīļā, varenā, Mūsu gādniece, Donas māmuļa, Visur lidzi tev laba slava iet, Laba slava iet, krietnas valodas, Tava straume gan allaž aši plūst, Allaž aši plūst un dzidrindzidra tā, Tikai tagad tu, Dona, plūsti duļķaina, Duļķaina no augšas lidz pat dibenam. Runu atsāk Dona klusā, varenā «Kā gan varu nebūt duļķaina, Esmu palaidusi savus vanagus, Dižos vanagus — Donas kazakus. Bez tiem mani augstie krasti drūp, Bez tiem dzeltensmiltis mani māc.»

(Sena kazaku dziesma)

Sestā daļa

I

Tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada aprīli pie Donas beidzās lielā sadalīšanās: ziemeļnovadu — Hopjoras, Ustjmedvedicas un pa daļai Augšdonas frontes kazaki aizgāja līdzi atejošām sarkanarmiešu dalām; lejgala novadu kazaki dzina un spieda viņus projām līdz apgabala robežām.

Hopjorieši aizgāja sarkanajiem līdzi gandrīz visi, no ustjmedvediciesiem — puse, augšdonieši gan nelielā skaitā.

Tikai 1918. gadā vēsture galīgi atšķīra augšgaliešus no lejgaliešiem. Bet atdalīšanās sākums jaušams jau priekš simtiem gadu, kad nemantīgākie ziemeļnovadu kazaki, kam nebija ne trekno zemju Azovas apkaimē, ne vīna dārzu, ne zivju un zvēru bagātības, laiku pa laikam atšķēlās no Čerkaskas, rīkoja patvaļīgus sirojumus lielkrievu zemēs un noderēja par visstiprāko balstu visiem dumpiniekiem, sākot ar Razinu un beidzot ar Sekaču.

Pat vēlākos laikos, kad slepus viļņojās viss patvaldnieka rokas žņaugtais Kazaku karaspēks, augšgala kazaki sacēlās atklāti un savu atamanu vadībā tricināja cara varas pamatus: kāvās ar kroņa karapulkiem, aplaupīja pie Donas karavānas, metās pāri uz Volgu un musināja uz dumpi uzveikto Zaporožji.

Aprīļa beigās sarkanie bija atstājuši divas trešdaļas Donas. Pēc tam kad kļuva skaidri redzams, ka jārada apgabala vara, tie komandieri, kuru kaujas grupas cīnījās dienvidos, ierosināja sasaukt Karaspēka sapulci. Noteica, ka 28. aprīlī Novočerkaskā jāsanāk Donas pagaidu valdības locekļiem un staņicu un karaspēka vienību delegātiem.

Tatāru ciematā pienāca Vešenskas staņicas atamana papīrs ar paziņojumu, ka Vešenskas staņicā šā mēneša 22. dienā notiks staņicas sanāksme, lai ievēlētu delegātus Karaspēka sapulcei.

Mirons Grigorjevičs Koršunovs ciemata apspriedē nolasīja papīru. Ciemats nolēma sūtīt uz Vešensku viņu, vectēvu Bogatirjovu un Panteleju Prokofjeviču,

Staņicas sanāksmē līdz ar citiem Sapulces delegātos ievēlēja arī Panteleju Prokofjeviču. Viņš tai pašā dienā pārbrauca no Vešenskas un nolēma tūliņ otrā dienā kopā ar radinieku braukt uz Millerovu, lai laikus nokļūtu Novočerkaskā (Mironam Grigorjevičam bija Millerovā jāiegādājas petroleja, ziepes un vēl šis tas saimniecībai, un pie tā paša viņš gribēja kaut ko nopelnīt, iepirkdams Mohovam sietus un babītu dzirnavām).

Viņi izbrauca mazā gaismiņā. Ratus viegli nesa Miroņa Grigorjeviča meļņi. Radinieki sēdēja līdzās puķēm izrakstītajā sēdekļa grozā. Uzbrauca paugurā, sāka runāties; Millerovā bija vācieši, tāpēc arī Mirons Grigorjevičs ne bez bažām ievaicājās:

— Nu, kā, radiniek, vai vācieši' mūs neaizturēs? Neganti tēviņi, kaut jupis viņus rāvis!

— Nē, — Pantelejs Prokofjevičs apgalvoja. — Viendien tur bijis Matvejs Kašuļins, stāstīja, — vācieši sadrūvējušies… Baidās ķerties klāt kazakiem.

-— Vai tu re! — Mirons Grigorjevičs pasmējās rudajā lapsas krāsas bārdā un pasvārstīja rokā ķirškoka pātagas kātu; kā redzams, nomierinājies, pārgāja uz citu runu: — Kāda valdība jādibina, — kā tu domā?

— Iecelsim atamanu. Savu! Kazaku!

— Lai dievs dod! Ievēlējiet vislabāko! Taustiet ģenerāļus kā čigāns zirgus. Lai būtu bez brāķa.

— Ievēlēsim. Donā vēl nav gudru galvu trūkums.

— Tā gan, radiniek… Tās un arī muļķi nav jāsēj — paši rodas. — Mirons Grigorjevičs sarauca pieri, skumjas iegula viņa vasaras raibumu pilnajā sejā. — Biju nodomājis savu Mitjku iztaisīt par cilvēku, gribēju, lai mācās par virsnieku, bet viņš nebeidza pat draudzes skolu, jau otrajā ziemā aizbēga.

Viņi brītiņu klusēja, domādami par dēliem, kas aizgājuši nez uz kurieni boļševikiem līdzi. Rati lēkāja pa grubuļaino ceļu; labās puses melnis piecirta kāju, klabinādams nenodilušo pakavu; sēdekļa grozs līgojās, un cieši līdzās sēdošie radinieki berzējās viens otram gar sāniem kā zivis nārstā.

~~ Nez kur mūsu kazaki? — nopūtās Pantelejs Prokofjevičs.

— Gar Hopjoru aizgājuši. Fedotka Kalmiks pārnācis no Kumilženskas, viņarn zirgs nobeidzies. Stāstīja, ka laikam došoties uz Tišanskas staņicu.

Viņi atkai apklusa. Muguras dzesināja vējiņš. Aiz viņiem, pāri Donai, sārtajā rītausmas ugunskurā diži un mēmi' dega meži, klani, ezeri, noras. Kā dzeltena medus kare stiepās smilšaina uzkalne, pauguru kamieļkupri blāvi vizēja bronzas krāsā.

Pavasaris nāca bez steigas. Mežu akvamarīna zaļganums jau bija pārvērties kuplā, lekni zaļā lapotnē, stepe uzziedēja, nokritās palu ūdens, atstādams liekņā neskaitāmi daudzus ezeru spīduļus, bet gravās zem stāvajiem krastiem vēl pie māla glaudās atkušņa saēstais sniegs, balsnīja spītīgi un spilgti.

Otras dienas pievakarē viņi iebrauca Millerovā, pārlaida nakti pie pazīstama ukraiņa, kas dzīvoja līdzās brūnajam elevatoram. No rīta ieturējis brokastis, Mirons Grigorjevičs sajūdza zirgus un brauca uz veikaliem. Bez kavēkļiem viņš tika pāri dzelzceļa pārbrauktuvei un tur pirmoreiz mūžā ieraudzīja vāciešus. Trīs landšturmisti nāca viņam taisni pretī. Viens no tiem, mazs augumā, līdz ausīm noaudzis ar cirtainu kastaņkrāsas bārdu, aicinādams māja ar roku.

Mirons Grigorjevičs pievilka grožus, nemierīgi un nogaidīdams kodīja lūpas. Vācieši pienāca klāt. Garš, drukns prūsis, baltzobu smaidu dzirkstīdams, sacīja savam biedram;

— Lūk, visīstākais kazaks! Skat, viņš pat kazaka tērpā! Viņa dēli droši vien kāvušies ar mums. Aizsūtīsim viņu dzīvu uz Berlīni. Tas būs visinteresantākais eksponāts!

— Mums vajadzīgi viņa zirgi, bet viņš pats lai iet pie velna! — bez smaida atbildēja greizkājis ar kastaņkrāsas bārdu.

Viņš piesardzīgi apgāja apkārt zirgiem un pienāca pie ratiem.

— Kāp ārā, vecais! Mums vajadzīgi tavi zirgi — aizvest, rau, no šīm dzirnavām miltus uz staciju, Nu, kāp ārā, kad tev saka! Pēc zirgiem atnāksi pie komandanta, — vācietis ar acīm rādīja uz dzirnavām un ar tādu žestu, kas neatstāja šaubu par tā nozīmi, aicināja Miroņu Grigorjeviču kāpt ārā.

Divi pārējie devās uz dzirnavām smiedamies, skatīdamies atpakaļ. Miroņa Grigorjeviča sejā ielija pelēcīgi dzeltens sārtums. Piekabinājis grožus pie sēdekļa malas, viņš jauneklīgi izlēca no ratiem un aizgāja zirgiem priekšā.

«Radinieka nav,» viņam pazibēja prātā un pārgāja auksts pār muguru. «Atņems zirgus! Ek, iekritu ķezā! Velns mani te dzina!»

Vācietis, cieši sakniebis lūpas, satvēra Miroņu Grigorjeviču aiz piedurknes, ar zīmēm rādīdams, lai iet uz dzirnavām.

— Laid vaļā! — Mirons Grigorjevičs pastiepās uz priekšu un nobālēja vēl vairāk. — Neliec klāt rokas! Es nedošu zirgus!

No viņa balss vācietis noprata atbildes jēgu. Viņam pēkšņi savilkās mute kā plēsīgam zvēram, atņirdzot zilgani baltus zobus, — redzokļi draudīgi iepletās, balss nošķinda valdonīgi un kliedzīgi. Vācietis satvēra aiz siksnas šauteni, kas karājās plecā, un šai mirklī Mirons Grigorjevičs atcerējās jaunību: cīņas triecienā, gandrīz nemaz neatvēzēdamies, zvēla viņam pa žokļiem. Tam no sitiena iekrakstēdamās nošķiebās galva un zem zoda pārtrūka ķiveres siksna. Vācietis nokrita garšļaukus un, pūlēdamies piecelties, izspļāva no mutes tumšsarkanu asins biezuli. Mirons Grigorjevičs gāza vēlreiz, tagad pa pakausi, pameta acis visapkārt un noliecies raušus izrāva šauteni. Sai brīdī viņa prāts darbojās aši un neticami skaidri. Apgriezdams zirgus, viņš jau zināja, ka vācietis viņam mugurā neiešaus, un baidījās tikai, ka neredzētu sargkareivji aiz dzelzceļa sētas vai no sliedēm.

Pat sacīkstēs meļņi nebija tik traki auļojuši! Pat kāzās ratu riteņi nebija dabūjuši tādu sutu! «Kungs, palīdzi!

Glāb, ak kungs! Dieva tēva vārdā!…» domās čukstēja Mirons Grigorjevičs, neatraudams patāgu zirgiem no muguras. Viņu tikko nepazudināja iedzimtā mantkāre: gribējās iegriezties naktsmītnē pēc tur atstātā brezenta; taču prāts ņēma virsroku, — viņš pagrieza uz otru pusi. Divdesmit verstu līdz Orehovas miestam viņš aizlaidās, kā vēlāk pats mēdza teikt, ātrāk nekā pravietis Elija savos ratos. Orehovā ieauļoja pazīstama ukraiņa sētā un pusdzīvs, pusmiris izstāstīja saimniekam, kas noticis, lūdza paslēpt viņu pašu un zirgus. Ukrainis slēpt gan paslēpa, bet brīdināja:

— Es paslēpšu, bet, ja aplam tincinās, tad es Grigorič, uzrādīšu, jo man nav nekāda aprēķina! Būdu nosvilinās, bez tam man pašam uzmetīs cilpu.

— Paslēp gan, mīlīt! Es tev pateikšos, kā vien gribēsi! Tikai izglāb no nāves, nobēdzini kaut kur, — atdzīšu veselu baru aitu! Nežēlošu desmit vislabāko aitu! — lūdzās un solījās Mirons Grigorjevičs, stumdams piejumē ratus.

Vairāk nekā nāves viņš bijās pakaldzinēju. Palika ukraiņa sētā līdz vakaram un pazuda, tiklīdz metās tumsa. Visu ce|u no Orehovas auļoja, cik jaudas, zirgiem no abiem sāniem šķīda putas, rati drāzās tā, ka riteņiem saplūda kopā spieķi, un viņš atjēdzās tikai pie Ņižņejablonovas ciemata. Tam tuvodamies, izvilka no sēdekļa apakšas nolaupīto šauteni, apskatīja siksnu, kas iekšpusē bija aprakstīta ar tintes zīmuli, un atviegloti nokrekšķējās:

— Nu, ko — vai panācāt, velna bērni? Rokas par īsām!

Aitas ukrainim gan neatdzina. Rudeni gadījās garām

braukt, un, kad saimnieks gaidīdams pavērās viņā, Mirons Grigorjevičs atbildēja:

— Aitiņas mums apsprāgušas. Ar aitiņām tīrais negals… Bet, paturēdams tevi prātā, pats no sava dārza atvedu tev bumbierus! — Izgrāba no ratiem pāris mēru ceļā sadauzītu bumbieru, teica, novērsdams sāņus blēdīgās acis: — Bumbieri mums labi jo labi… nostāvējušies … — un atvadījās.

Kamēr Mirons Grigorjevičs auļoja projām no Millerovas, viņa radinieks kvernēja piestātnē. Jauns vācu virsnieks viņam izrakstīja caurlaidi, ar tulku izprašņāja Panteleju Prokofjeviču un, aizpīpēdams lētu cigāru, vēlīgi piesacīja:

— Brauciet, tikai paturiet vērā, ka jums vajadzīga prātīga valdība. Ievēliet prezidentu, caru, ko paši gribat, bet ar noteikumu, lai šim cilvēkam netrūktu valstiskas sajēgas un lai viņš prastu ieturēt lojālu politiku pret mūsu valsti.

Pantelejs Prokofjevičš skatījās vācietī diezgan nedraudzīgi. Viņam netikās runāties, un tāpēc, caurlaidi saņēmis, viņš tūliņ gāja pirkt biļeti.

Novočerkaskā viņam bija brīnums, ka tik daudz jaunu virsnieku: tie bariem klaiņoja pa ielām, sēdēja restorānos, pastaigājās ar jaunkundzēm, slaistījās ap atamana pili un ap tiesu iestāžu namu, kur vajadzēja atklāt Karaspēka sapulci.

Delegātu kopmītnē Pantelejs Prokofjevičs satika dažus savas staņicas vīrus un paziņu no Jelanskas staņicas. Delegātos bija visvairāk kazaku, virsnieku ne visai daudz un tikai daži desmiti stāņicu inteliģences pārstāvju. Klīda nedrošas baumas par apgabala valdības vēlēšanām. Bija skaidrs tikai viens; jāvēlē atamans. Tika minēti populāro kazaku ģenerāļu vārdi, apspriestas kandidatūras.

Atbraukšanas dienas vakarā pēc tējas Pantelejs Prokofjevičs nosēdās savā istabā iekost mājas pavalgu. Viņš izvilka žāvētas karpas šmataku, nogrieza maizi. Pfe viņa apsēdās divi miguļinieši, pienāca vēl daži citi. Saruna iesākās par frontes stāvokli un pamazām pārgāja uz valdības vēlēšanām.

— Labāku par nelaiķi Kaledinu —lai viņam debesu valstība! — nevarēs atrast, — nopūtās pelēkbārdains šumiļinietis.

— Gandrīz tā, — jelanskietis piebalsoja.

Viens no klātesošajiem, apakšjesauls, Bezsergeņevas staņicas delegāts, iekarsis iekrita sarunā:

— Kā tad nav piemērota vīra? Ko jūs, kungi, runājat? Bet ģenerālis Krasnovs?

— Kas par Krasnovu?

— Kā — kas par Krasnovu? Vai nav kauna tā vaicāt, kungi? Slavens ģenerālis. Trešā jātnieku korpusa komandieris, gudrs vīrs, Jura kavalieris, apdāvināts karavadonis!

Apakšjesaula jūsmīgā, aizgūtnēm izteiktā runa satracināja kādu delegātu, frontes daļas pārstāvi.

— Bet es jums saku skaidri: pazīstam viņa apdāvinātību! Dieva dots ģenerālis! Vācu karā cīkstējās. Būtu sapelējis brigādē, ja neuznāktu revolūcija!

— Kā jūs, mīlīt, tā runājat, nepazīdams ģenerāli Krasnovu? Un kā vispār iedrošināties tādā veidā izteikties

4 par ģenerāli, ko visi cienī? Jūs laikam aizmirstat, ka esat vienkāršs kazaks?

Apakšjesauls nikni vēla vārdus caur zobiem, un kazaks samulsa, sabijās, — atkāpdamies nomurmināja;

— Es, jūsu labdzimtība, runāju tāpēc, ka pats esmu kalpojis viņa vadībā… Eistreiķu frontē viņš mūsu pulku uzdzina uz dzeloņdrātīm! Tāpēc mēs viņu ieskatām par dieva dotu… Bet ko tur var zināt… Varbūt taisni otrādi…

— Bet par ko viņam deva Juri? Nejēga! — Pantelejs Prokofjevičs aizrijās ar karpas asaku; izkāsējies bruka

vfrsil frontiniekamj — Nejēdzības gara piezīdušies, Jūs visus nopaļājat, neviens jums nav labs… Vai tu re, kādu modi uzņēmuši! Ja būtu mazāk runājuši, — nebūtu tāda sabrukuma. Par daudz esat sākuši gudrot! Pļurkšķi!

Čerkasieši un visi lejgalieši kā viens vīrs stāvēja Krāsnova pusē. Večiem bija pa prātam ģenerālis — J-ura kavalieris; daudzi kalpojuši ar viņu kopā japāņu karā. Virsniekus vilināja Krasnova pagātne: gvards, augstākās sabiedrības cilvēks, spīdoši izglītots ģenerālis, bijis galmā un ķeizara majestātes svītā. Liberālo inteliģenci apmierināja tas apstāklis, ka Krasnovs ir ne tikai ģe-nerālis, ierindas un kara dresūras cilvēks, bet kā nekā arī rakstnieks, kura virsnieku dzīves stāsti savā laikā ar patiku tika lasīti «Ņivas» pielikumos; un, ja jau rakstnieks, — taču kultūras cilvēks.

Kopmītnē par Krasnovu notika nikna aģitācija, Viņa priekšā nobālēja visu citu ģenerāļu vārdi. Par Afrikāņu Bogajevski virsnieki — Krasnova piekritēji — paklusām izplatīja baumas, ka Bogajevskis ar Deņikinu ēd no vienas bļodas un, ja par atamanu ievēlēs Bogajevski, tad, tiklīdz uzveiks boļševikus un ieies Maskavā, — beigas visām kazaku privilēģijām un autonomijai.

Bija gan pretinieki arī Krasnovam. Kāds delegāts — skolotājs — velti pūlējās nonievāt ģenerāļa vārdu. Skolotājs klaiņoja pa delegātu istabām, indīgi kā ods sīca spalvām aizaugušajās kazaku ausīs:

— Vai Krasnovs? Ķēms, ne ģenerālis! Un kā rakstnieks — neder ne velnam! Galma grīdu trinējs, podlaižal Cilvēks, kas tīko, tā sacīt, ir iesist nacionālu kapitālu, ir saglabāt demokrātisku nevainību. Gan redzēsiet, — viņš pārdos Donu pirmajam pircējam, lai izplūc spalvas. Sīks cilvēks. Kā politiķis — nulle. Vajag vēlēt Agejevu! Tas pavisam cits vīrs.

Taču skolotājam nebija panākumu. Un, kad 1. maijā, trešajā dienā pēc sapulces sākuma, atskanēja balsis; ,

— Aicināt ģenerāli Krasnovu!

— Mīļi…

— Jo padevīgi

— Lūdzam!

— Mūsu lepnumu!

— Lai atnāk, pastāstīs mums par dzīvi! — saviļņojās visa lielā zāle.

Virsnieki sāka dobji plaukšķināt, un, viņos skatīdamies, nemākulīgi, neskaņi sita plaukstas arī kazaki. No viņu melnajām, darbā sačervelējušajām rokām nāca sausas, sprakstošas, var teikt, pat nepatīkamas skaņas, kas bija pavisam citādas nekā tā maigā aplausu mūzika, kuru radīja jaunkundžu un dāmu, virsnieku un skolēnu — tās publikas, kas pildīja galeriju un gaiteņus, — koptie plaukstu spilventiņi.

Bet, kad uz skatuves parādes soļos uznāca garais, smuidrais, par spīti saviem gadiem vēl skaistais ģenerālis krustiem un medaļām cieši nosētā formas tērpā ar uzplečiem un citām ģenerāļa goda zīmēm, — zāli pāršalca plaukŠķienu virma, rēcieni. Plaukšķieni izvērtās ovācijā. Sajūsmas vētra brāzās pa delegātu rindām. Sai gleznainā pozā stāvošajā ģenerālī, kuram bija aizkustināta un uztraukta seja, daudzi saskatīja vecās impērijas kādreizējās varas blāvu atspulgu.

Pantelejs Prokofjevičs apraudājās un ilgi šņaukājās sarkanā, no cepures izņemtā mutautā. «Tas tik ir ģenerālis! Uzreiz redzams, ka īsts vīrs! Kā pats ķeizars, pat izskatā viņam līdzīgs. It kā atgādina nelaiķi Aleksandru!» viņš domāja, aizgrābīgi skatīdamies Krasnovā, kas stāvēja pie rampas.

Sapulce — nosaukta par «Donas glābšanas sapulci» — darbojās bez steigas. Saskaņā ar Sapulces priekšsēdētāja jesaula Janova priekšlikumu bija pieņemts lēmums, ka jāvalkā uzpleči un visas goda zīmes, kas piešķirtas karavīru kārtai. Krasnovs uzstājās ar lielisku, meistariski izveidotu runu. Viņš izjusti runāja par «Krieviju, ko apgānījuši boļševiki», par tās «kādreizējo varenību», par Donas likteņiem. Notēlojis tagadējo stāvokli, īsumā pieminēja vācu okupāciju un iemantoja skaļu atzinību, kad, runu beigdams, ar patosu izteicās par Donas apgabala patstāvīgu eksistenci pēc boļševiku sakaušanas.

— Suverēnā Karaspēka sapulce valdīs Donas apgabalā! 'Revolūcijā brīvību atguvušie kazaki atjaunos visu jauko, veco dzīves veidu, kāds bij kazakiem, un mēs, tāpat kā vecajos laikos mūsu sentēvi, teiksim pilnskanīgā, spēcīgā balsī? «Sveiks, baltais car, nesadragājamā Maskavā, un mēs, kazaki, pie klusās Donas!»

3. maija vakara sēdē ar simt septiņām pret trīsdesmit balsīm, desmit delegātiem atturoties, par karaspēka atamanu ievēlēja ģenerālmajoru Krasnovu. Viņš nepieņēma atamana zizli no karaspēka jesaula rokas, uzstādīdams noteikumus: apstiprināt tos pamatlikumus, kurus viņš liek priekšā Sapulcei, un piešķirt viņam neaprobežotu atamana varu.

— Mūsu zeme tuvu bojā ejai! Es saņemšu zizli tikai tad, kad atamanam būs garantēta vispilnīgākā uzticība. Notikumi liek rīkoties droši un tai patīkamā apziņā, ka tu dari savu pienākumu, zinādams, ka tevi atbalsta Sapulce — Donas apgabala gribas visaugstākā paudēja —, ka pretsvarā boļševiku savvaļībai un anarhijai tiks noteiktas stingras juridiskas normas.

Krasnova ierosinātie likumi bija tie paši steigā pārgrozītie, mazliet restaurētie iepriekšējās impērijas likumi. Kā lai Sapulce tos nepieņemtu? Pieņēma ar prieku. Viss, pat neizdevīgi pārveidotais karogs, atgādināja bijušo: zilas, sarkanas un dzeltenas gareniskas strēmeles (kazaki, citurieši, kalmiki), un tikai valsts ģerbonis, pieskaņojoties nacionālajam garam, bija radikāli pārgrozīts: plēsīgā, spārnus izplētušā un nagus izstiepušā divgalvainā ērgļa vietā attēlots kails kazaks papahu galvā, ar zobenu, šauteni un uzkabi sēžot jāšus uz vīna mucas.

Kāds delegāts, lišķīgs vientiesītis, nāca ar verdzisku jautājumu;

— Varbūt ekselence liks priekšā kaut ko grozīt vai labot tais likumos, kas pieņemti par pamatu?

Krasnovs, žēlīgi smaidīdams, atļāvās pakaitēties ar joku. Viņš pārlaida Sapulces locekļiem daudzsološu skatienu un atbildēja tāda cilvēka balsī, kuru lutina vispārējā uzmanība:

— Varu. Četrdesmit astoto, četrdesmit devīto un piecdesmito pantu — par karogu, ģerboni un himnu. Jūs varat man ieteikt jebkuru karogu — tikai ne sarkanu, jebkuru ģerboni — tikai ne ebreju piecstaraino zvaigzni vai kādu citu masoņu simbolu un jebkuru himnu — tikai ne Internacionāli.

Sapulce smiedamās apstiprināja likumus. Un vēl ilgi pēc tam no mutes mutē gāja atamana joks.

5. maijā Sapulci atlaida. Izskanēja pēdējās runas. Dienvidgrupas komandieris pulkvedis Deņisovs, Krasnova labā roka, apsolījās jo drīzā laikā izskaust boļševiku nemiera sēklu. Sapulces locekļi brauca mājās apmierināti, ielīksmoti kā ar veiksmīgo atamana izvēli,' tā ar ziņojumiem par frontes stāvokli.

Dziļi saviļņots, urdošas līksmes pārņemts, izbrauca no Donas galvaspilsētas Pantelejs Prokofjevičs. Viņš bija nesatricināmi pārliecināts, ka atamana zizlis nokļuvis uzticamās rokās, ka drīz vien sakaus boļševikus un dēli atgriezīsies saimniecībā. Vecais sēdēja pie vagona loga, ar elkoņiem atspiedies uz galdiņa; viņam ausīs vēl viļņoja Donas himnas atvadu skaņas, apziņā līdz pašām dzīlēm iesūcās spirdzinošie vārdi un likās, ka tiešām pa īstam «Dona klusā, Dona svētā — kājās ceļas varenā».

Bet, nobraucis dažas verstis no Novočerkaskas, Pantelejs Prokofjevičs pa logu ieraudzīja bavāriešu jātnieku priekšposteņus. Vācu jātnieku grupa virzījās pa dzelzceļa malu pretī vilcienam. Jājēji mierīgi kumpa seglos, druknie, platmugurainie žirgi kuļāja īsi apcirptās astes, laistījās spilgtajā saulē. Uz priekšu salīcis, sāpēs savilcis uzacis, Pantelejs Prokofjevičs noskatījās, kā vācu zirgu nagi uzvaras gaitā palēkdamies mīda kazaku zemi, un pēc tam ilgi, galvu nokāris, uzmetis kūkumu, sēca, atgriezis pret logu savu plato muguru.

II

No Donas cauri Ukrainai ripoja sarkanu vagonu virknes, vezdamas uz Vāciju kviešu miltus, olas, sviestu, vēršus. Uz platformām stāvēja vācieši beznaga cepurēm galvā, zilganpelēkos svārkos, ar šautenēm piestiprinātiem durkļiem.

Izturīgie vācu dzeltenādas zābaki cieši apkaltiem papēžiem blietēja Donas ceļus, bavāriešu jātnieki dzirdināja zirgus Donā.. Bet uz Ukrainas robežām tikko kā iesauktie un Persianovkā apmācītie jaunie kazaki kāvās ar petļuriešiem. Gandrīz puse jaunizveidotā 12. Donas kazaku pulka nolika galvas pie Starobeļskas, iekarojot apgabalam lieku Ukrainas teritorijas riecienu.

Ziemeļos Ustjmedvedicas staņica gāja no rokas rokā: to ieņēma Sarkanarmijas kazaki, kas bija pieplūduši no Glazunovās, Novoaleksandrovas, Kumilženskas, Skurišenskas un citu staņicu ciematiem, bet jau pēc stundas tos padzina virsnieka Aleksejeva baltie partizāni, un ielās vīdēja ģimnāzistu, reālistu, semināristu mēteļi, jo partizānu pulka kadri veidojās no skolēniem.

Ziemeļos no staņicas uz staņicu aumaļām plūda augšgala kazaki. Sarkanie atvilka spēkus uz Saratovas guberņas robežām. Viņi bija atstājuši gandrīz visu Hopjoras apvidu. Vasaras beigās Donas armija, sakopota no visāda vecuma kazakiem, kas spējīgi nest ieročus, nostājās pie

robežām. Ceļā reorganizēta, papildināta ar virsniekiem, kas bija ieradušies no Novočerkasķas, tā sāka atgādināt īstu armiju: sakusa kopā sīkās grupiņas, ko bija devušas staņicas; atjaunojās iepriekšējie regulārie pulki ar veco sastāvu, cik vēl bija atlicis no vācu kara; pulkus apvienoja divīzijās; štābos horuiižiju vietā bija rūdīti pulkveži; pamazam mainījās arī priekšniecības sastāvs.

Uz vasaras beigām tās kaujas vienības, kas bija saformētas no Miguļinskas, Meškovas, Kazanskas un Sumiļinsķas kazaku sotņām, pēc ģenerālmajora Alfjorova pavēles pārgāja Donas robežu un, ieņēmušas Doņecku — pirmo Voroņežas guberņas miestu robežas tuvumā, sāka aplenkt apriņķa pilsētu BoguČaru.

»

Jau četras dienas Tatāru ciemata kazaku sotņa Petro Meļehova vadībā bija jājusi cauri ciematiem un staņicām uz Ustjmedvedicas novada ziemeļiem. Kaut kur pa labi no viņiem, kauju nepieņemdami, steigšus atkāpās uz dzelzceļa līniju sarkanie. Visu šo laiku tatārieši nebija redzējuši pretinieku. Pārgājienus tie netaisīja garus. Petro un arī pārējie kazaki katrs pie sevis nolēmis, ka nav vērts tīšuprāt skriet nāvē, pārjājienā veica ne vairak par trim desmitiem verstu.

Piektajā dienā viņi iejāja Kumilženskas staņicā. Hopjorai pārcēlās pāri pie Dundukovas ciemata. Pļavā kā muslīna aizkars plīvoja knišļi. Viņu smalkais, vibrējošais sīciens neatlaidīgi pieauga. Tie miriādēm akli griezās, ņudzēja, līda jātniekiem un zirgiem ausīs, acīs. Zirgi mocījās, sprauslāja, kazaki atgaiņājās ar rokām, nemitīgi kūpināja pašaudzēto tabaku.

— Sasodīts! — nokrekšķināja Hristoņa, ar piedurkni slaucīdams asarojošo aci.

— Acī, vai, ielīda? — Grigorijs smaidīja.

— Acs sūrst. Laikam indīgi, velni!

Hristoņa, aiplezdams sarkano plakstu, pārvilka raupjo pirkstu pāri acs ābolam; lūpu atkāris, ilgi berzēja aci ar plaukstas virspusi.

Grigorijs jāja līdzās. Viņi turējās kopā kopš tās dienas, kad devās ceļā. Viņiem bija piesities klāt vēl Anikuška, pēdējā laikā piebriedis resnumā un tāpēc kļuvis vēl līdzīgāks sievišķim.

Vienībā nebija pilns simts. Petro par palīgu bija vahmistrs Latiševs, kas ieprecējies Tatāru ciematā iegātņos. Grigorijs komandēja vadu. Viņa kazaki gandrīz visi bija no ciemata lejgala: Hristoņa, Anikuška, Fedots Bodovskovs, Martins Šamilis, Ivans Tomiļins, izstīdzējušais Borščevs un lācīgais tūļa Zahars Kovaļevs, Prohors Zikovs, čigana rads Merkulovs, Jepifans Maksajevs, Jegors Siņiļins un vēl pusotra desmita jaunu, viena vecuma puišu.

Otro vadu komandēja Nikolajs Koševojs, trešo — Jakovs Koloveidins un ceturto — Mitjka Koršunovs, kuru pēc Podtjolkova sodīšanas ģenerālis Alfjorovs bija steigšus paaugstinājis par vecāko apakšvirsnieku.

Sotņa steidzināja zirgus stepes rikšos. Ceļš liecās ap ūdens pārplūdinātām līžņām, slīka jauniem grīšļiem un kārkliņiem apaugušajās ieplakās, izlocījās pa pļavu.

Pakaļējās rindās basā skaļus smieklus dārdināja Jakovs Podkovs, viņam tenoriņā piebalsoja Andruška Kašuļins, kas arī bija dabūjis Podtjolkova cīņas biedru asinīm samaksātas apakšvirsnieka zīmotnes.

Petro Meļehovs ar Latiševu jāja gar rindas malu. Viņi par kaut ko klusi runājās. Latiševs kaitējās ar jauno zobena pušķi, Petro ar kreiso roku glaudīja zirgu, kasīja viņam ausu starpā. Latiševam apaļvaigu sejā gailēja smīns, zem pašķidrajām ūsām melnēja pīpes dūmos nodzeltējuši, izdrupuši zobi.

Aiz visiem paklibā, dārkā ķēvītē tipināja Antips Avdejevičs, Brjohas dēls, kazaku iesaukts par Antipu Brehoviču .

Daži kazaki sarunājās, daži, rindas izjaukdami, jāja pa pieciem laidā, citi uzmanīgi vēroja nepazīstamo apvidu, ezeriem kā bakurētām izraibināto pļavu, zaļo papeļu un vītolu iežogu. No uzkabēm bija redzams, ka kazaki dodas tālā ceļā: seglu somas piebāztas, saiņi pieblīvēti, seglu siksnā katram rūpīgi iesiets šinelis. To varēja atskārst arī no zirglietām: katra siksniņa vienās šuvēs, viss sadiegts, pielāgots, izlabots. Ja vēl pirms mēneša varēja ticēt, ka kara nebūs, tad tagad viņi jāja pakļāvīgā, sērā apziņā: no asinīm izvairīties nevarēs. «Šodien pats nes savu ādu, bet rīt varbūt to jau plucinās kraukļi klajā laukā,» — tā domāja ikviens.

Viņi izjāja cauri Krepcu ciematam. Pa labi pavīdēja

retas mājas ar niedru jumtiem. Anikuška izvilka no bikšu kabatas sausiņu, nokoda pusi, kā plēsoņa atņirgdams sīkos priekšzobus, un gremodams steidzīgi kā zaķis kustināja žokļus.

Hristoņa greizi pavērās viņā.

—Jau tik traki ēst gribas?

— Kā tadl… Sieviņa apcepa sviestā.

— Bet esi gan tu rīļa! Kuņģis tev, tā sacīt, kā .baroklim. Viņš pagriezās pret Grigoriju un diezgan piktā balsī sūdzējās: — Rij, nešķīstenis, necilvēciski! Kur viņš tik daudz sagrūž iekšā? Esmu viņā noskatījies šais dienās, un kļūst pavisam baigi: pats, tā sacīt, nav liels, bet ēd kā uz beidzamo galu.

— Pats savu ēdu, cenšos. Vakarā apēdis aunu, rītu jau gribas par jaunu. Mēs ņemam iekšā visu, mums viss iet labumā, kas ticis vēderā.

Anikuška ņirgājās un māja Grigorijam uz Hristoņu, kas īgni spļaudījās.

— Petro Pantelejev, kur noliksi naktsguļu? Re, kā zirgi paguruši! — Tomiļins sauca.

Viņu atbalstīja Merkulovs:

— Laiks rīkoties uz nakti. Saule laižas zemē.

Petro novēcināja pātagu.

— Pārlaidīsim nakti Kļučos. Varbūt ari aizstiepsim līdz Kumilgai.

Merkulovs pasmīnēja melnajā, sprogainajā bārdele un čukstēja Tomiļinam:

— Cenšas izkalpoties Alfjorova priekšā, suns! Steidzas …

Kāds, griezdams Merkulovam matus un bārdu, bija āzēdamies apcirpis viņa kuplo bārdu, iztaisījis no tās bārdeli, apdrāzis to līkā ķīlī. Tagad Merkulovs izskatījās pavisam citāds, smieklīgs, un tas deva ieganstu nemitīgiem jokiem. Tomiļins nespēja atturēties arī tagad:

— Un tu necenties izkalpoties?

— Kā tad?

— Apcirpis bārdu pa ģenerāļa vīzei. Laikam domā, — tikko būs apgriezta kā ģenerālim, tūliņ dos divīziju? Bet vai pigu negribi?

— Pie velna, muļķis tāds! Tu viņam no tiesas, bet viņš zirgojas.

Smiedamies un sarunādamies viņi sajāja Kļuču ciematā. Papriekšu izsūtītais vietraudzis Andruška Kašuļins sagaidīja sotņu pie pirmās sētas.

— MCisu vads — man pakaļ! Pirmajam — tas trīs sētas, otrajam — kreisajā pusē, trešajam — rau, tā sēta, kur aka, un vēl četras no vietas.

Petro piejāja pie viņa.

— Nekā nedzirdēji? Vai jautāji?

— No viņiem te ne smakas. Bet medus te, pūls, visas malas pilnas. Vienai vecenei trīssimt stropu. Nakti katrā ziņā kādu patukšosim!

— Nu, nu, netaisi muļķības! Es tev tukšošu! — Petro sadrūma un uzmiedza zirgam ar pātagu.

Kazaki novietojās. Apkopa zirgus. Metās tumšs. Saimnieki deva viņiem vakariņas. Karavīri un ciemata kazaki sasēdās pagalmos uz pērngad cirstajiem alkšņiem. Parunājās par šo, par to un gāja gulēt.

Otrā rītā viņi aizjāja no ciemata. Gandrīz pie pašas Kumilženskas sotņu panāca vēstnesis. Petro atplēsa aploksni, lasīja ilgi, seglos šūpodamies, izstieptajā rokā ar piepūli turēdams papīra lapu it kā kādu smagumu. Pie viņa piejāja Grigorijs,

— Vai pavēle?

— Nujā!

— Ko raksta?

— Dieva darbi!… Liek nodot sotņu. Atsauc visus manus vien gādniekus, Kazankā formē Divdesmit astoto pulku. Lielgabalniekus arī, tāpat ložmetējniekus.

— Bet kur tad citus?

— Lūk, te rakstīts: «Aržjonovā stāties Divdesmit otrā pulka komandiera rīcībā. Doties uz priekšu nekavējoties.» Vai tu re! «Nekavējoties»!

Piejāja Latiševs, izņēma pavēli Petro no rokām. Viņš lasīja, kustinādams biezās, stingās lūpas, slīpi savilcis uzaci.

— Uz priekšu! — Petro iesaucās.

jSotņa sakustējās, jāja uz priekšu soļos. Kazaki, atpakaļ skatīdamies, uzmanīgi raudzījās uz Petro un gaidīja, ko viņš teiks. Kumilženskā Petro pasludināja pavēli. Vecāko gadu kazaki sāka rosīties, gatavodamies atceļam. Tika nolemts dienu pavadīt staņicā, bet otrā rītā, gaismai austot, doties uz dažādām pusēm. Petro, visu dienu meklējis izdevību parunāties ar brāli, aizgāja pie viņa mājvietā.

— Iziesim laukā!

Grigorijs klusēdams izgāja pa vārtiem. Viņus panāca Mitjka Koršunovs, bet Petro viņam vēsi palūdza;

— Ej, Mitrijl Gribu parunāties ar brāli.

— To var, — Mitjka saprotoši pasmīnēja un atšķīrās.

Grigorijs, pagreizi vērdamies brālī, atskārta, ka tas

grib runāt par kaut ko nopietnu. Lai neizrādītu, ka atminējis brāļa nodomu, viņš sāka runāt mākslotā dedzībā:

— Ērmīgi gan: esam aizjājuši no mājas simt verstu, bet cilvēki jau citādi. Runā ne tā kā pie mums, un ēkas pavisam citādas, tādas kā vecticībniekiem. Redzi, vārtiem uzlikts lubiņu jumts kā baznīcai. Mums tādu nav. Un, re, — viņš rādīja uz netālo turīgu ļaužu istabu, — tur arī pavaļa apsista ar lubiņām: lai koks nepūtu, vai?

—Met mieru! — Petro sarauca pieri. — Ne jau par to gribi tērgāt… Pag, nostāsimies tur pie zedeņiem! Cilvēki skatās.

Viņos ziņkāri lūkojās sievietes un kazaki, kas nāca no laukuma. Vecs vīrs vaļēju, zilu kreklu mugurā, uzlicis galvā kazaka naģeni, kuras apmale no vecuma jau bija kļuvusi sārta, palika stāvam.

— Vai te vadāt dienu?

— Gribam to pārlaist.

— Vai auziņas zirgiem ir?

— Savs mazumiņš ir, — Petro atteica.

— Ja nav, atnāciet pie manis, iebēršu pāris mēriņu.

— Lai Kristus tevi sargā, vectētiņ!

— Slavēts dievs.,. Atnāc! Lūk, mana istaba, tā ar zaļo skārda jumtu.

— Par ko tu gribi runāt? — nepacietīgi sadrūmis vaicāja Grigorijs.

— Par visu ko, — Petro, it kā juzdamies vainīgs, ar mokām pasmaidīja, iekodis mutes kaktiņā gaišās ūsas. — Laiks, Grišatka, tagad tāds, ka varbūt vairs neredzēsimies …

Neapzinātais naidīgums pret brāli, kas jau bija sācis dzelt Grigoriju, pēkšņi izgaisa, Petro nevarīgā smaida un senās, bērnībā pasāktās uzrunas «Grišatka» pieveikts. Petro mīļi vērās brālī, joprojām neveikli smaidīdams. Ar lūpu kustību viņš notrausa smaidu, — seja kļuva cietāka, viņš teica:

— Paskat, kā tie sadalījuši cilvēkus, riebekļi tādi! It kā ar arklu nobraukuši; viens — uz vienu pusi, otrs — uz otru, kā zem lemeša. Velna dzīve, un laiks šausmīgs! Cits cita vairs nesaprot… Vei, tu, — viņš strauji pagrieza runu uz citu pusi, — tu, vei, esi man brālis, bet es, nudien, tevi neizprotu. Jūtu, ka tu no manis attālinies… Vai es runāju patiesību? — un pats sev atbildējas — Patiesību. Tu dumpojies… Baidos, ka pārsviedīsies pie sarkanajiem.». Tu, Grišatka, līdz šim neesi sevi atradis.

— Un tu esi atradis? — jautāja Grigorijs, skatīdamies, kā aiz neredzamās Hopjoras svītras, aiz krīta kalna grimst saule, liesmo rieti un no turienes kā melnas, apdegušas pūkas trauc mākoņi.

— Esmu atradis. Stāvu pats savā vagā. No tās mani nenostumsi! Es, Griška, tā nesvaidīšos kā tu.

— Tā? — Grigorijs izspieda Jaunu smīnu.

— Nesvaidīšos!… — Petro pikti sagrieza ūsas un it kā apstulbināts sāka bieži mirkšķināt acis. — Mani pse sarkanajiem ne ar cilpu neaizvilks. Kazaki pret viņiem un es ari pretī. Ercēties negribu, es to nedarīšu! Un, kā teikt… man pie viņiem nav ko meklēt, nav ar viņiem pa ceļam!

— Beidz šo sarunu, — Grigorijs gurdā balsī lūdza.

Viņš pirmais devās uz savu mājvietu, cītīgi sperdams

soli, kustinādams kumpo plecu.

Pie vārtiem Petro, palikdams iepakaļ, vaicāja»

— Saki jel, lai zinātu.,, saki, Griška, — vai nepārsviedīsies pie viņiem?

— Diezin vai… Nezinu.

Grigorijs atbildēja gausi un negribīgi, Petro nopūtās, bet vairs nekā nevaicāja. Viņš aizgāja uztraukts, sadudzis. Kā viņam, tā Grigorijam bija pārlieku skaidrs; ceļi, kas viņus vienojuši senāk, neizbrienami aizauguši ar visu pārdzīvoto, pie sirds vairs nepiekļūsi. Tā virs gravas pa slīpo nogāzi vijas gluda, kazu nagu iemīta taciņa un pēkšņi kaut kur pagriezienā, aizgrimusi lejup, izbeidzas kā nogriezta, — tālāk ceļa vairs nav, kā siena viļņo stepes zāle, nelaipni aizšķērsodama ceļu.

… Otrā dienā Petro aizveda atpakaļ uz Vešensku pusi sofņas. Palikušie jaunie kazaki Grigorija vadībā virzījās uz Aržjonovu.

No rīta nežēlīgi cepināja saule. Brūnā dūmakā virda stepe. Aiz muguras zilgmēja Piehopjoras kalnu mēļās nokares, kā dzeltena jūra pletās smiltis. Zem jājējiem, iedami soļos, šūpojās nosvīdušie zirgi. Kazaku sejas kļuva brūnas, iztvīka saulē. Seglu spilveni, kāpšļi, iemauktu metāla daļas tā sakaita, ka ar roku ne pieskarties. Mežā — ari tur vairs nebija dzestruma, — margoja smacīga tveice, un stipri taisījās uz lietu.

Gauža smeldze māca Grigoriju. Viņš visu dienu šūpojās seglos, saraustīti domādams par nākotni; kā kreļļu zīles domās pārcilāja Petro teiktos vārdus, rūgti mocījās. Derdzīga, skurba vērmeļu piegarša dedzināja lūpas, ceļš kūpēja svelmē. Saulē paklaidu gulēja zeltainbrūnā stepe, Pa to klaiņoja sausi vēji, lieca pie zemes aso zāli, grieza smiltis un putekļus.

Pret vakaru sauli aizklāja caurspīdīga migla. Debess nopluka, kļuva pelēka. Rietumos parādījās smagi mākoņi. Tie stāvēja nekustīgi, skardami ar savām nokarenajām malām nemanāmo, smalki vērpto apvāršņa pavedienu. Pēc tam, vēja trenkti, sāka draudīgi irties uz priekšu, neganti zemu vilkdami brūnās astes, spilgti vizēdami ar savām apaļīgajām virsotnēm.

Kazaku pulciņš otrreiz šķērsoja Kumilgas upīti un pazuda zem papeļu meža jumta. Vējā lapas ņirbināja zilganbalto apakšpusi, dobji, saskanīgi šalca. Kaut kur viņpus Hopjoras no spilgti baltās mākoņu apmales gāzās un kapāja zemi slīps lietus ar krusu, apjozies krāsainu varavīksnes jostu.

Viņi palika pa nakti nelielā, vientuļā ciematā. Grigorijs, apkopis zirgu, gāja uz dravu. Saimnieks, vecs, sprogains, kazaks, izlasīdams no bārdas tur iepinušās bites, uztraukts stāstīja Ģrigorijam:

— Šito te stropu viendien nopirku. Atvedu šurp, un spiets nez no kā nobeidzās. Redzi, bites stiepj ārā, — pie izdobtā stropa apstājies, viņš rādīja skrēju: bites nemitīgi vilka ārā beigtos bērnus un, dobji sīkdamas, laidās ar tiem projām.

Saimnieks bēdīgi miedza rudās acis, sarūgtināts šmakstināja lūpas. Viņš gāja strauji, asi un stūraini mētādams rokas. Ārkārtīgi kustīgs, raupjš miesās, viņš ar savām steidzīgajām, aprautajām kustībām it kā radīja nemieru ap sevi un šķita lieks bišu dravā, kur milzīgs kolektīvs vienmērīgi un saskaņoti veica gausu, gudru darbu. Grigorijs nolūkojās viņā, juzdams tādu kā nelabvēlību. Sīs jūtas neviļus modināja no straujām kustībām sadiegtais, vecais, plecīgais kazaks, kas runāja čērkstoši un ātri:

— Šogad raža laba. Kupli ziedēja mārsils, bites nesa no tiem. Rāmīšu stropi ir labāki nekā dores. Sāku ierīkot tos…

Grigorijs dzēra tēju ar biezu medu, kas stiepās kā līme. Medum bija salda mārsila, atraitnīšu un pļavas puķu smarža. Tēju lēja saimnieka meita — slaida, glīta zaldātiene. Viņas vīrs bija aizgājis līdzi sarkanajiem, tāpēc saimnieks bija tik vēlīgs, padevīgs. Viņš nelikās redzam, kā viņa meita pa skropstu apakšu aši meta acis uz Grigoriju, sakniebusi plānās, pabālās lūpas. Viņa stiepa roku pēc tējkannas, un Grigorijs redzēja viņas padusē sprogainas spalvas, kas bija melnas kā piķis. Ne vienreiz vien viņš sastapās ar tās taustīgo, ziņkārīgo skatienu, un reiz viņam pat šķita, ka, saduroties ar viņa skatienu, jaunā kazaciete piesarka vaigu galos un atmaidzināja lūpu kaktos apslēpto smīnu.

— Es jums gultu uzklāšu istabā, — viņa pēc tējas sacīja Grigorijam, iedama garām ar spilvenu un segu un apsvilinādama viņu ar atklātu, izsalkušu skatienu. Spilvenu bužinādama, it kā starp citu neskaidri un aši izmeta: — Es ie$u gulēt piejumē.,. Istabā ir karsts, blusas kož…

Grigorijs, tikai zābakus novilcis, devās pie viņas uz piejumi, tiklīdz izdzirda saimnieku krācam. Viņa atbrīvoja tam vietu sev līdzās no priekšass noceltos ratos un klusēja, apsegdamās ar aitādas kažoku, kājām pieskardamās Grigorijam. Lūpas viņai bija sausas, cietas, ar sīpolu un neparasta svaiguma smaržu. Uz viņas tievās, brūnās rokas Grigorijs pavadīja nomodā visu nakti līdz ausmai. Visu nakti viņa ar spēku spieda Grigoriju sev klāt, negausīgi glāstīja un ar smiekliem, ar jokiem sakoda viņam lūpas asiņainas un atstāja uz kakla, krūtīm un pleciem mēļus skūpstu kodienu plankumus līdz ar sīkām savu maza zvēriņa zobu pēdām. Pēc trešajiem gaiļiem Grigorijs grasījās pārceļot uz istabu, bet viņa to atturēja.

— Laid, mīlulīt, atlaid, manu zemenīt! — lūdzās Grigorijs, smaidīdams melnajās, nokarenajās ūsās un maigi cenzdamies atbrīvoties.

— Pagūli vēl kādu brītiņu.,, Pagūli!

— Ieraudzīs vēl kāds! Skat, drīz jau gaismiņa!

— Nu, lai arī!

— Bet tēvs?

— Vecais zinai

— Kā — zina? — Grigorijs izbrīnā sarauca uzaci.

— Nu, tā …

— Ko tu teiksi! Kā tad viņš var zināt?

— Viņš. redzi… viņš vakar man sacīja: ja gadījumā virsnieks tev taisās klāt, pārguli ar viņu, esi mīļa, citādi

Geraskas dēļ paņems zirgus vai ko citu,,, Man,s !urs Gerasirns jau pie sarkanajiem…

— Lū-ū-ūk, kā! — Grigorijs zobgalīgi iesmējās, bet sirdī jutās aizvainots.

Nepatīkamo sajūtu izklīdināja viņa pati. Mīļi» pieskardamās Grigorija rokas muskuļiem, viņa nodrebēja:

— Manējais nav tāds kā tu …

— Kāds tad viņš ir? — ieinteresējās Grigorijs, atžilbušām acīm skatīdamies bālējošajā debess augstienē,

— Nekam nederīgs… vārgs… — viņa uzticīgi kļāvās klāt Grigorijam, viņas balsī ietrīcējās raudas. — Es dzīvoju ar viņu bez kāda salduma… Viņš sieviešu vajadzībai nederīgs…

Grigorija priekšā tik vienkārši atvērās sveša, bērnišķīgi naiva dvēsele, kā atveras zieds, iesūkdams rasu. Tas reibināja, modināja vieglu žēlumu. Grigorijs mierinādams maigi glāstīja savas gadījuma draudzenes izirušos matus, nogurušās acis.

Caur piejumes niedru jumtu spiedās dziestošā mēnesnīcas gaisma. Pēkšņi uzliesmoja un pret apvārsni strauji krita zvaigzne, pamezdama pelnu krāsas debesīs fosforiskas, gaistošas pēdas. Dīķī iekrekšķinājās pīļu māte, aizsmacis mīlīgi atsaucās tēviņš.

Grigorijs gāja uz istabu, viegli nesdams iztukšoto, saldas noguruma skandoņas pilno augumu. Viņš aizmiga, vēl juzdams lūpās viņas mutes iesāļo garšu, saudzīgi glabādams atmiņā glāstu alkstošo kazacietes augumu un tā smaržu — mārsila medus, sviedru un siltuma smaržu.

Pēc divām stundām kazaki viņu modināja. Prohors Zikovs apsegloja viņa zirgu un izveda pa vārtiem. Grigorijs atvadījās no saimnieka, droši izturēdams viņa naida dūmakā slēpto skatienu, — pamāja ar galvu saimnieka meitai, kura gāja iekšā istabā. Viņa nolieca galvu, plāno, viegli iesārto lūpu kaktiņos vīdēja smaids un tikko manāms nožēlas rūgtums.

Grigorijs, atpakaļ skatīdamies, jāja pa šķērsceļu, šķērsceļš aplieca puslokā to sētu, kur viņš bija pārlaidis nakti, un Grigorijs redzēja, kā viņa iekveldētā kazaciete skatās caur zedeņiem viņam pakaļ, pagriezusi galvu un virs acīm kā vairogu pacēlusi šauro, iedegušo plaukstu. Grigorijs atskatījās pēkšņi uzplūdušās skumjās, centās iedomāties viņas sejas izteiksmi, viņu visu —, bet nevarēja. Viņš tikai redzēja, ka baltu lakatiņu apsietā kazacietes galva lēnām pagriežas, ar acīm sekojot viņam. Tā griežas saulenes zieds, vērodams gauso saules gaitu pa "debess loku»

*

Mihailu Koševoju dzina pa etapu no Vešenskas uz fronti. Viņš nokļuva līdz Fedosejevas staņicai, tur staņicas atamans viņu aizturēja veselu dienu un tad apsardzībā sūtīja atpakaļ uz Vešensku.

— Kāpēc sūtāt mani atpakaļ? — Mihails jautāja staņicas rakstvedim.

— Saņemts rīkojums no Veškiem, — tas negribot atbildēja.

Izrādījās, ka Miškas māte, ciemata sapulcē uz ceļiem rāpodama, lūgusies vecaiņus un tie uzrakstījuši vispārēju lēmumu ar lūgumu atstāt Mihailu Koševoju kā vienīgo ģimenes apgādnieku ciematam par zirgganu. Pie Vešenskas staņicas atamana ar lūgumu aizbraucis pats Mirons Grigorjevičs. Izlūdzis gan.

Staņicas valdē atamans sakliedza virsū Miškarn, kas viņa priekšā stāvēja frontes stājā, pēc tam nolaida balsi un pikti nobeidza:

— Boļševikiem mēs neuzticam Donas aizsardzību! Vācies uz ganīldām par zirgganu, pēc tam redzēsim. Pielūko man, maitasgabals! Žēl tavas mātes, citādi… Nu, ej!

Pa sakaltušajam ielām Miška gaja jau bez pavadoņa. Nesamais grauza plecu. Pusotra simta verstu gājienā nomocītās kājas negribēja vairs klausīt. Viņš līdz naktij tikko aizvilkās uz ciematu un otrā dienā, mātes apraudāts un apmīļots, aizjāja uz ganīklām, paņemdams līdzi atmiņas par novecojušo mātes seju un pirmoreiz pamanīto sirmo šķipsnu viņas matos.

Uz dienvidiem no Karginskas staņicas, divdesmit astoņu verstu garumā un sešu platumā, atradās neskarta, nekad nearta stepe. Daudzu tūkstošu desetīnu liels zemes gabals bija atstāts, staņicas ērzeļiem kur ganīties, tāpēc to arī nosauca par ganīklām. Katru gadu Jurģos zirggani Vešenskā veda no ziemas kūtīm ārā ziemu no-stāvējušos ērzeļus un dzina tos uz ganīklām. Par staņicas naudu ganīklu vidū bija uzcelta stadula ar klajiem vasaras steliņģiem astoņpadsmit ērzeļiem, līdzās baļķu kazarma ganiem, pārzinim un veterinārfeldšerim. Vešenskas staņicas un tai pakļauto ciematu kazaki atveda ku* meļmātes, feldšeris ar uzraugu, ķēves pieņemdami, lūkojās, lai neviena nebūtu augumā zemāka par divām aršīnām un jaunāka par četriem gadiem. Veselīgās sadalīja baros, skaitā līdz četrdesmit. Katrs ērzelis aizveda savu baru stepē, greizsirdīgi uzraudzīdams ķēves.

Miška aizjāja savas saimniecības vienīgo ķēvi. Māte, viņu pavadīdama, asaras priekšautā slaucīdama, teica:

— Varbūt apiesies ķēvīte… Pieskati viņu, nenojādelē. Vēl viens zirgs par vari vajadzīgs!

Pusdienas laikā aiz tveicīgās dūmakas, kas virmoja pār ieplaku, Miška ieraudzīja kazarmas skārda jumtu, žogu un lietū nopelēksnējušo stadulas lubiņu jumtu. Viņš paskubināja ķēvi; nokļuvis kalnājā, skaidri saredzēja celtnes un aiz tām pienīgo zāles klaju. Tāltālu austrumos kā bērs plankums rēgojās tumšs zirgu bars, kas skrēja uz dīķi; sāņus no tiem zirgā rikšiem trauca gans — mazs, rotaļlietu zirdziņam pielīmēts rotaļcilvēciņš.

Sētā iejājis, Miška nokāpa no zirga, piesēja pavadu pie lieveņa, iegāja mājā. Plašajā gaitenī viņš satika vienu no zirgganiem, pamazu, mūsainu kazaku.

— Kā vajag? — tas nedraudzīgi iejautājās, apskatīdams Mišku no galvas līdz kājām.

— Man vajadzētu satikt pārzini.

— Strukovu? Nav, tas ir projām. Sazonovs, viņa palīgs, gan te. Otrās durvis pa kreisai rokai.,. Bet kādā vajadzībā? No kurienes?

— Par zirgganu pie jums.

—Grūž šurp arī nez kādus…

Viņš murminādams gāja uz ārdurvīm. No valga darināts arkāns, uzmests uz pleca, vilkās pa grīdu viņam pakaļ. Atvēris durvis un stāvēdams ar muguru pret Mišku, zirggans novēcināja pātagu, sacīja jau miermīlīgi:

— Mums, brāl, darbs grūts. Dažreiz divas dienas un naktis nedabū nokāpt no zirga.

Miška skatījās viņa sagumušajā mugurā un stipri izliektajās kājās. Durvju gaismā ik līnija kazaka neveiklajā augumā izcēlās reljefi un asi. Mišku uzjautrināja zirggana kājas, kas bija izliektas ritenī. «It kā būtu četrdesmit gadu nosēdējis jāšus uz mučeles,» viņš iedomāja, pats sevī nosmiedamies, ar acīm meklēdams durvju rok-turi.

Sazonovs pieņēma jauno zirgganu lielmanīgi un vienaldzīgi.

Drīz vien nez no kurienes atjāja ari pats pārzinis, liels, brangs kazaks, Atamana pulka virsseržants Afanasijs Strukovs. Viņš pavēlēja ieskaitīt Koševoju uzturā un izgāja kopā ar viņu uz lieveņa, kas bija nokaitis baltajā, stingajā tveicē.

— Vai neiejātus mācīt proti? Esi iejadījis?

— Nav gadījies, — Miška vaļsirdīgi atzinās un uzreiz pamanīja, kā atžirgst pārziņa karstumā apgurusī seja, kā pār to pārskrien neapmierinātības šalts.

Kasīdams sviedraino muguru, izgriezdams varenās lāpstiņas, pārzinis truli raudzījās Miškam acu starpā.

— Vai arkānu uzmest vari?

— Varu.

— .Un zirgus saudzē?

— Saudzēju.

— Viņi tikpat kā cilvēki, tikai mēmi. Saudzē! — viņš pavēlēja un, pēkšņi diez kāpēc sapīcis, uzbrēca; — Vajag pažēlot, nevis — ar pletni!

Uz brīdi viņa sejā pavīdēja saprāts, tā kļuva žirgta, bet tūliņ arī žirgtums izgaisa, ik vaibsts apauga ar cietu trulas vienaldzības mizu.

— Vai esi precējies?

— Nebūt ne.

— Re, kur muļķis! Būtu jel precējies, — pārzinis ielīksmots uztvēra.

Viņš nogaidīdams klusēja, brīdi noskatījās plaši pavērtajā stepes krūtežā, tad žāvādamies gāja iekšā. Nokalpojis par zirgganu vairāk nekā mēnesi, Miška nedabūja dzirdēt no viņa neviena paša vārda.

Ganīklās pavisam bija piecdesmit pieci ērzeļi. Katram ganam iznāca pa divi, pa trīs bari. Miškam iedeva lielu baru, kuru vadīja varens, vecs ērzelis, Burvis, un vēl vienu, mazāku, kurā bija ap divdesmit ķēvju un ērzelis, ko sauca par Banālo. Pārzinis ataicināja zirgganu liju ,Soldatovu, vienu no visizveicīgākajiem uh bezbailīgākajiem, uzdeva viņam?

— Te ir jauns zirggans Mihails Koševofs no Tatāru ciemata. Ierādi viņam Banālā un Burvja b$ru, iedod viņam arkānu! Viņš dzīvos jūsu būdā. Pamāci viņu! Ejiet!

Soldatovs klusēdams aizpīpēja, pamāja Mfškam; .

— Iesim! f

Uz lieveņa, ar acīm norādīdams uz saulē tvīkstošo Mlškas ķēvelīti, viņš vaicāja:

— Vai tavs lopiņš?

— Mans.

— Grūsnēja?

— Nē.

— Sapāro ar Burvi. Tas mums no Karaļa ķēvnīcas, pusasiņu anglis. Un kur straujš!… Nu, sēsties zirgā!

Viņi jāja līdzās. Zirgi līdz ceļiem brida pa zāli. Ka* zarma un stadula palika tālu aiz muguras. Maigā, zilā dūmainē tīta, priekšā majestātiski klusēja stepe. Zenītā aiz opālkrāsas mākonīšu šķiedrām gura saule. No karstās zāles plūda valkans, biezs aromāts. Pa labi aiz miglaini iezīmētās gravas ieplakas pērļaini un līksmi balsnīja Zirova dīķa strēmelīte. Un visapkārt, cik vien tālu redz acs, — zaļš, neaptverams plašums, trīsošs dūmakas viļ-ņojums, pusdienas tveices ieskauta mūžsena stepe un pie apvāršņa — neaizsniedzams un teiksmains — pelēkzils, krūtains kurgāns.

Zāle pie zemes bija sazēlusi bieza un tumša, galotnītēm spīdēja cauri saule, un tās laistījās vara krāsā. Spurojās nenobriedušās, plīvojošās stepju līgas, līčloču pa tām vijās cekulainā, dzeltenā lucerna, vārpata alkani tiecās uz sauli, stiepdama sēklām piebriedušo galviņu. Vietām zemei akli un cieši kļāvās klāt zemložņas dzelzenes, retumis piebārstītas ar salvijām, un tad atkal no jauna paliem izplūda virsroku ieguvušās stepju līgas pārmaiņus ar dažādām puķēm: vējauzu, dzelteno zvērēni, dievkrēsliņu un čingisa zāli — dzedru patmīli, kas no ieņemtās platības izskauž visas citas zāles.

Kazaki jāja klusēdami. Miška izjuta sen nebaudītu padevīgu aprimtību. Stepe bija pārņēmusi viņu ar klusumu, ar sava veida dižumu. Viņa ceļa biedrs snauda seglos, nolīcis zirgam virs krēpēm, salicis mūsainās rokas uz seglu loka, it kā ietu pie dievgalda.

No kāju apakšas užspurdza sīga un devās pāri gravai, dzirkstinādama saulē savas baltās spalvas. Pieliekdams zāli, no dienvidiem uzplūda vējiņš, kas varbūt šorīt bija vagojis Azovas jūru.

Pēc pusstundas viņi sasniedza baru, kas ganījās pie Apšu dīķa. Soldatovs atmodās un, seglos staipīdamies, laiski teica:

— Panteļuškas Lomakina bars. Viņa paša tā kā neredz.

— Kā sauc ērzeli? — jautāja Miška, priecādamies par gaišsarkano, garo donieti.

— Balamute. Sirdīgs, pagāns! Re, kā iepletis acis! Ved atkal!

Ērzelis devās sāņus, un viņam pakaļ barā gāja ķēves.

Miška pieņēma viņam piešķirtos barus un nolika savas mantiņas lauku būdā. Līdz šim būdā bija dzīvojuši trīs: Soldatovs, Lomakins un algots gans — vecīgs, nerunīgs kazaks Turoverovs. Soldatovs skaitījās viņiem par vecāko. Viņš labprāt iepazīstināja Mišku ar pienākumiem, jau otrā dienā atklāja viņam ērze|u raksturus un paradumus un, smalki smīnēdams, deva padomu:

— Pēc taisnības tev vajadzētu veikt darbu ar savu zirģeli, bet, ja diendienā kulsies ar viņu, — galīgi nobeigsi. Laid viņu barā, apseglo kādu citu un maini labi bieži!

Turpat Miškas acu priekšā viņš nošķīra no bara vienu ķēvi un auļodams pierasti un veikli uzmeta tai arkānu. Apsegloja to ar Miškas segliem, pieveda viņam, tā drebēja un slējās pakaļkājās.

— Kāp mugurā. Redzams, neiejāta, — velns lai parauj! Kāp jel! — viņš pikti uzkliedza, ar labo roku spēcīgi savilkdams pavadu, ar kreiso saspiezdams drebošo ķēves purnu. — Tu ar zirgiem tā maigāk. Stadulā vari uzbļaut ērzelim: «Pie malas!» — tad viņš tūlīt piespiedīsies pie vienas steliņģa malas, bet te — nedižājies! Sevišķi sargies no Burvja, tuvu nejāj klāt, nospers, — viņš sacīja, turēdamies pie kāpšļa un mīlīgi glaudīdams ķēves melno atlasa tesmeni, tā mīdījās no vienas kājas uz otru.

— III

— Miška vienu nedēļu atpūtās, veselām dienām pavadīdams seglos. Stepe viņu pievārēja, piespieda dzīvot pirmatnēju, veģetatīvu dzīvi. Zirgu bars klīda kaut kur netālu. Miška vai nu snauda, seglos sēdēdams, vai arī, zālē valstīdamies, neko nedomādams, vēroja, kā pie debess traucas vēja ganītie baltas sarmas apputekšņotie mākoņu * bari. Sākumā tāds nošķirtības stāvoklis viņu apmierināja. Dzīve ganīklās, tālu no cilvēkiem, viņam pat iepatikās. Bet uz nedēļas beigām, kad viņš jau bija iedzīvojies jaunajos apstākļos, viņu neviļus pārņēma bailes: «Tur cilvēki izlemj savu un citu likteni, bet es ganu ķēves. Kā tad tā? Jādodas projām, citādi iesērēšu,» viņš atžilbis domāja. Bet apziņu urdīja ari kāds cits laisks čuksts: «Lai viņi tur karo, tur ir nāve, bet te — vaļa, zāle un debess. Tur ir naids, bet te — miers. Kas tev bēdas par citiem!,,.» Domas sāka sirdīgi krimst Miškas rimto bezrūpību. Tās viņu dzina pie cilvēkiem, un viņš jau biežāk nekā pirmajās dienās meklēja tikties ar Soldatovu, kas ar saviem bariem klaiņoja Dudara dīķa rajonā, centas viņam tuvināties.

Soldatovs, kā redzams, nejuta vientulības smagumu. Viņš reti kad palika pa nakti būdā, bet gandrīz vienmēr — pie bara vai dīķa malā. Viņš dzīvoja meža zvēra dzīvi, pats sev gādāja barību un darīja to ārkārtīgi veikli, it kā visu mūžu ar to vien būtu nodarbojies. Reiz Miška redzēja, kā viņš pina makšķeres auklu no zirga astriem. Ieinteresējies jautāja:

— Kam to pin?

— Zivīm.

— Kur tad tās ir?

— Dīķī. Karūsas.

— Vai ar sliekām ķer?

— Ar maizi un sliekām.

— Vai tās vāri?

— Žāvēju un ēdu. Nu, še! — viņš vēlīgi pacienāja, izņēmis no bikšu kabatas žāvētu karūsu.

Reiz, sekodams baram, Miška uzgāja cilpā iekļuvušu sīgu. Līdzās stāvēja meistariski pagatavots sīgas izbāzenis un zālē veikli noslēptas, mietiņā piesietas cilpas. Sīgu Soldatovs tai pašā vakarā izcepa zemē, iepriekš to apbēris ar gailējošām oglēm. Viņš aicināja vakariņās arī Mišku. Smaržīgo gaļu plosīdams, teica:

— Citreiz neņem ārā, citādi man visu sabojāsi.

— Kā tu atkļuvi šurp? — Miška iejautājās.

— Esmu ģimenes apgādnieks.

Soldatovs klusēja un tad pēkšņi iejautājās?

— Paklau, vai zēni stāsta patiesību, ka tu esot no sarkanajiem?

Koševojs apmulsa, nebija tādu jautājumu gaidījis.

— Nē… Nu, kā teikt… Nujā, es biju aizgājis pie viņiem … Saķēra.

— Kādēļ gāji? Ko meklēji? — sirdīgām acīm klusi jautāja Soldatovs un sāka ēst gausāk.

Viņi sēdēja pie uguns sausas gravas kraujā. Kizjaki tvanīgi dūmoja, no pelnu apakšas spraucās uz āru iiesmiņas. No mugurpuses vēdījās nakts sausā siltuma dvaša un vīstošu vērmeļu smarža. Melno debesi šaustīja krītošas zvaigznes. Nokrita viena, un pēc tam vēl ilgi mirdzēja plūksnaina sliede kā švīka zirga krustos pēc pātagas cirtiena.

Miška vērīgi lūkojās Soldatova sejā, kurā gailēja uguns atspulga zeltījums, un atbildēja?

— Gribēju panākt tiesības.

— Kam? — žirgti sarosījās Soldatovs.

— Tautai.

— Kādas tiesības? Stāsti!

Soldatova balss kļuva dobja un glaimīga. Miška mirkli šaubījās, — viņam šķita, ka Soldatovs tīšām ielicis ugunī jaunu kizjaku, lai slēptu savas sejas izteiksmi. Izšķīries Miška atbildēja:

— Visiem vienlīdzību — tādas, redz, tiesības! Nevajag ne kungu, ne kalpu. Vai saproti? Tam tiks darīts gals.

— Domā, kadeti nepārspēs?

— Protams, ne.

— Tad tā tu gribēji.., — Soldatovs atvilka elpu un pēkšņi pietrūkās kājās. — Tu, maita, gribēji kazakus atdot žīdiem verdzībā?! — viņš kliedza griezīgi, nikni. — Tu… pa zobiem tev, un jūs visi tādi paši, gribat mūs iznīdēt! Ak tā!… Lai stepē žīdi saceļ savas fabrikas? Lai mūs atrauj no zemes?!

Miška pārsteigts gausi slējās kājās. Miškam likās, ka Soldatovs grib viņam sist. Viņš atrāvās atpakaļ, un Soldatovs, redzēdams, ka Miška bailīgi atkāpjas, atvēzējās. Miška saķēra viņa roku gaisā; pie plaukstas sažņaugdams, vēlīgi brīdināja:

— Tu, tēvoc, met mieru, citādi es tevi samalšu! Ko tu tā trako?

Viņi stāvēja tumsā viens pret otru. Kājām samīdītā uguns bija apdzisusi; tikai malā sārti kūpēja sāņus atvēlies kizjaks. Soldatovs ar kreiso roku sakampa Mišku aiz krekla apkakles; savilcis roku dūrē, uz augšu to celdams, viņš pūlējās atbrīvot labo roku.

Krūtīs neķeries! — gārdza Miška, grozīdams spē, cīgo kaklu. — Neķeries, es saku! Piekaušu, vai dzirdi?..,

— Nē-ē-ē, tu.,, sasitīšu… pag! — Soldatovs elsa.

Miška, ticis vaļā, ar spēku atgrūda viņu no sevis un,

sajuzdams nejēdzīgu vēlēšanos sist, gāzt zemē un ļaut vaļu rokām, drudžaini kārtoja kreklu.

Soldatovs nenāca viņam klāt. Zobus griezdams, viņš kliedza pārmaiņus ar neķītrām lamām;

— Apsūdzēšu!.,, Tūliņ pie pārziņa! Es tevi iesēdināšu!,.. Odze! Riebeklis!,,, Boļševiks!… Tevi vajag tāpat kā Podtjolkovu! Pie zara! Cilpā!

«Apsūdzēs… samelsīs… Cietumā mani ietupinās… Uz fronti nesūtīs — tātad pie savējiem nevarēšu aizbēgt. Beigts esriļu!» Miškam pārskrēja auksts pār kauliem, un domas, meklēdamas izeju, sāka izmisumā svaidīties, kā svaidās kaut kādā bedrītē iekļuvis zandarts, kas, palu ūdeņiem krītoties, nošķirts no upes. «Viņš jānositl Tūliņ nožņaugšu… Citādi nevar…» Un, jau pakļaudamās šim pēkšņajam lēmumam, doma sameklēja attaisnojumu: «Teikšu, ka bruka man virsū.,. Es viņu aiz rīkles… netīšām, sak… cīņas karstumā…»

Miška trīcēdams spēra soli uz Soldatova pusi, un, ja tas šai brīdī būtu bēdzis, lītu asinis. Bet Soldatovs joprojām skaļi lamājās, un Miška aprima, tikai kājas ļengani drebēja un uz muguras un padusēs izspiedās sviedri,

— Nu, pagaidi!… Vai dzirdi? Soldatov, met mieru. Netrako. Tu taču pirmais iesāki…

Un Miška sāka padevīgi lūgties. Viņam trīcēja žokļi, acis mulsumā šaudījās.

— Mazums kas gadās draugu starpā… Es jau tev nesitu… Bet tu krūtīs… Nu, ko tad es tādu pateicu? Un visu to vēl vajag pierādīt!… Ja esmu aizvainojis, tad piedod… nudien! Nu?

Soldatova klaigāšana kļuva arvien klusāka un klusāka, līdz norima pavisam. Brītiņu vēlāk viņš sacīja novērsdamies, ieaudams savu roku no aukstās, sasvīdušās Koševoja rokas:

— Tu luncini asti kā rāpulis! Nu, lai jau paliek, neteikšu. Saudzēšu tavu muļķību… Bet man acīs vairs nerādies, nevaru vairs tevi redzēt! Nelietis tāds! Tu esi žīdiem pārdevies, bet man nav žēl tādu cilvēku, kas pārdodas par naudu.

Miška pazemīgi un nožēlojami smaidīja tumsā, lai gan Soldatovs neredzēja viņa seju, tāpat neredzēja arī to, ka Miškam savelkas dūres un pietūkst aiz asins pieplūduma.

Viņi šķīrās, neteikdami vairs ne vārda. Koševojs nikni kapāja zirgu, auļoja, meklēdams savu baru. Austrumos liesmoja zibeņi, ducināja pērkons.

Sai naktī ganīklām gāja pāri negaiss. Ap pusnakti kā apsvilinats, elsdams svilpdams pārskrēja vējš, tam pakaļ kā neredzams šķidrauts stiepās mikls drēgnums un kodīgi putekļi.

Debess apmācās. Zibens šķērsām vagoja pauguraino, melnum melno mākoni. Ilgi krājās klusums, un kaut kur tālumā brīdinādams ducināja pērkons. Spēcīga lietus gāzma sāka noliekt zāli. Zibenim otrreiz šķeļot loku, Koševojs ieraudzīja pusdebesi apklājušu, brūnu mākoni ogļmelnām malām, bargi draudīgu, un uz zemes, kas pletās zem tā, sīciņus, kopā cieši barā saspiedušos zirgus. Pērkons uzbruka ar šausmīgu spēku, zibens strauji brāzās lejā. Pēc jauna spēriena no mākoņa dzīlēm straumēm izlauzās lietus, stepe sāka neskaidri kurnēt, viesulis norāva Koševojam no galvas slapjo naģeni, ar sparu no-lieca viņu pie seglu loka. Bridi šļakstēja melns klusums, pēc tam zibens no jauna sāka auļot pie debess, vēl sabiezinādams velnišķīgo tumsu. Nākamais pērkona grāviens bija tik spēcīgs, sauss un dārdoši sprakstošs, ka Koševoja zirgs attupās un pielēcis sāka slieties uz pakaļkājām. Zirgi barā samīņājās. No visa spēka savilcis pavadu, Koševojs iekliedzās, gribēdams nomierināt zirgus:

— Mierā!… Trrr!…

Uzliesmojot spilgti baltajam zibens zigzagam, kas labu brīdi aizlocījās pa mākoņu grēdām, Koševojs ieraudzīja, ka bars strauji brāžas viņam virsū. Zirgi joņoja trakos auļos, ar spīdīgajiem purniem gandrīz skardami zemi. Viņu izplestās nāsis krākdamas tvarstīja gaisu, neapkaustītās kājas valgi dipēja. Priekšā cik vien jaudas joņoja Burvis. Koševojs parāva zirgu sāņus un tik tikko paguva izvairīties. Zirgi paauļoja garām un netālu apstājās. Nezinādams, ka negaisa satrauktais un izbiedē-tais bars brāzies pretī viņa kliedzienam, Koševojs no jauna vēl skaļāk uzbrēca;

— Mierā! Nul

Un atkal — tagad jau tumsā — viņam negantā ātrumā traucās virsū zirgu kāju dima. Drausmās Koševojs iesita savai ķēvītei ar pātagu pa acu starpu, bet vairs nepaguva atlēkt sāņus. Viņa ķēvei ar krūtīm ietriecās mugurā * kāds satracināts zirgs, un Koševojs kā lingas mests izlidoja no segliem. Kā par brīnumu viņš palika dzīvs: bara lielā masa brāzās vairāk pa labi, tāpēc viņu nesamina, tikai viena ķēve ar kāju iemina dubļos viņa labo roku. Miška piecēlās un, cenzdamies izturēties tik klusu, cik vien iespējams, piesardzīgi atgāja sāņus. Viņš dzirdēja, ka bars netālu gaida viņa saucienu, lai atkal ārprātīgos auļos trauktos uz viņu, un dzirdēja raksturīgo, īpatnējo Burvja iekrācienu.

Tikai pirms gaismiņas Koševojs nokļuva būdā.

IV

15. maijā ar tvaikoni Maničas staņicā ieradās Vislielā Donas Karaspēka atamans Krasnovs, kuru pavadīja valdības padomes priekšsēdētājs, ārlietu daļas pārvaldnieks ģenerālmajors Afrikans Bogajevskis, Donas armijas ģenerālkvartīrmeistars pulkvedis Kislovs un Kubaņas atamans Fiļimonovs.

Donas un Kubaņas zemju valdnieki no klāja garlaikodamies noraudzījās, kā tvaikonis pietauvojas pie piestātnes, kā rosās matroži un kā brūns vilnis putodams veļas gar laipām. Pēc tam viņi kāpa malā, piestātnē saplūdušā ļaužu bara simtiem acu pavadīti,

Debess, apvāršņi, diena, smalkvijīgā dūmaka — viss ir tumši zils. Dona — pat tā atspulgs! neparastā gaišzilumā, kā iedobts spogulis atplaiksnījot sniegotās mākoņu virsotnes.

VējŠ piesātināts ar saules, sažuvušu sālsdumbru un satrunējušās pērnās zāles smaržu. Ļaužu pūlis klusi čalo. Šejienes varasvīru sagaidītie ģenerāļi dodas uz laukumu.

Staņicas atamana namā pēc stundas sākās Donas valdības un Brīvprātīgās armijas pārstāvju apspriede. No Brīvprātīgās armijas bija ieradušies ģenerāļi Deņikins un Aleksejevs, tos pavadīja armijas štāba priekšnieks ģenerālis Romanovskis, pulkveži Rjasņanskis un Ēvalds.

Satikšanās bija pavēsa. Krasnovs izturējās ar smagnēju cieņu. Aleksejevs, sasveicinājies ar klātesošajiem, apsēdās pie galda; atbalstījis nokarenos vaigus sausajās, baltajās delnās, vienaldzīgi aizmiedza acis. Viņu bija nogurdinājis brauciens automobilī. Viņš likās it kā sažuvis aiz vecuma un pārdzīvotajiem satricinājumiem. Sausās mutes grumbas nošļukušas traģiskā grimasē, gaišzilie, dzīsliņu izraibinātie plaksti pietūkuši un smagnēji. Daudz slksīku grumbiņu kā vēdeklis stīdz uz deniņiem. Ar pirkstiem viņš cieši spieda vaigu savītušo ādu, iecirta nagus vecīgi dzeltenīgajos, īsi apcirptajos matos. Pulkvedis Rjasņanskis rūpīgi izplēta uz galda skrapstošu karti, viņam palīdzēja Kislovs. Turpat stāvēja Romanovskis, ar mazā pirkstiņa nagu pieturēdams kartes stūri. Bogajevskis bija atspiedies pret ne visai augsto logu un ar smel-dzīgu žēlumu vērās bezgalīgi nogurušajā Aleksejeva sejā. Tā balsnīja kā ģipša maska. «Kā viņš novecojis! Cik šausmīgi novecojis!» domās čukstēja Bogajevskis, nenolaizdams savas valgās, mandeļveidīgās acis no Aleksejeva,

Klātesošie vēl nebija paguvuši apsēsties pie galda, kad sāka runāt Deņikins, uztraukti un asi pievērsdamies Krasnovam:

— Iekām vēl nav sākta apspriede, man jums jāsaka: mēs ļoti brīnāmies par to apstākli, ka jūs savā dispozīcijā, kas dota Bataiskas ieņemšanai, norādāt, ka jums labajā kolonnā darbojas vācu bataljons un baterija. Jāatzīstas, ka tādas sadarbības fakts man izliekas vairāk nekā dīvains… Jūs atļausiet noskaidrot, kas jums bijis nodomā, stājoties sakaros ar dzimtenes ienaidniekiem — ar bezgodīgiem ienaidniekiem! — un izlietojot viņu palīdzību. Jums, protams, ir zināms, ka sabiedrotie ar mieru nākt mums palīgā?… Brīvprātīgā armija novērtē savienību ar vāciešiem kā Krievijas atjaunošanas nodevību. Donas valdības rīcība tāpat tiek novērtēta arī plašās sabiedroto aprindās. Lūdzu, paskaidrojiet!

Deņikins, nikni saraucis uzaci, gaidīja atbildi.

Tikai ar pašsavaldīšanos un sabiedrības cilvēka taktu Krasnovs saglabāja ārējo mieru; tomēr viņā īgnums ņēma virsroku: zem iesirmajām ūsām nervozas trīsas noraustīja un sašķobīja viņa muti. Krasnovs atbildēja ļoti mierīgi un ļoti pieklājīgi:

— Kad uz kārts likts visa pasākuma liktenis, tad nevar noniecināt arī bijušo ienaidnieku palīdzību. Turklāt vispār Donas valdībai, piecu miljonu lielas, suverēnas tautas valdībai, kas neatrodas nekādā aizbildnībā, tiesības rīkoties patstāvīgi saskaņā ar kazaku interesēm, kuras tai jāaizstāv.

Atskanot šiem vārdiem, Aleksejevs atvēra acis un, kā redzams, visiem spēkiem piespieda sevi klausīties uzmanīgi. Krasnovs pavērās Bogajevskī, kas nervozi virpināja koptās, smailās ūsas, un turpināja:

— Jūsu apsvērumos, ekselence, dominē, tā sakot, ētiski motīvi. Jūs izteicāt ļoti daudz atbildīgu vārdu par mūsu šķietamo Krievijas lietas nodevību, par nodevību iepretim sabiedrotajiem… Bet, es domāju, jums būs zināms tas fakts, ka Brīvprātīgā armija no mums saņēmusi šāviņus, kurus mums pārdevuši vācieši…

— Lūdzu stingri izšķirt parādības, kam ir dziļi pretējs raksturs! Man nav nekādas daļas par to, kādā ceļā jūs saņemat no vāciešiem munīciju, bet — pieņemt viņu karapulku atbalstu!… — Deņikins sirdīgi uzrāva plecus.

Krasnovs, nobeigdams runu, aplinkiem, uzmanīgi, bet noteikti lika Deņikinam saprast, ka viņš nav vairs senākais brigādes ģenerālis, kādu tas viņu redzējis austriešu un vācu frontē.

Pārtraukdams nepatīkamo klusumu, kas bija iestājies pēc Krasnova runas, Deņikins gudri novadīja sarunu uz Donas un Brīvprātīgās armijas apvienošanas un kopējas vadības jautājumiernT Bet iepriekšējā sadursme būtībā bija radījusi viņu attiecībās saasinājumu, kurš kļuva arvien lielāks un kura dēļ šīs attiecības galīgi pārtrūka tai brīdī, kad Krasnovs atteicās no varas.

Krasnovs no tiešas atbildes izvairījās, savukārt ieteikdams kopēju karagājienu uz Caricinu, lai, pirmkārt, iegūtu ievērojamu stratēģisku centru un, otrkārt, lai, to noturot, varētu apvienoties ar Urālu kazakiem.

Atskanēja īsa saruna:

, ..Jums nav jāstāsta, kāda kolosāla nozīme ir Caricinal, ]a tā atrodas mūsu rokās.

tBrīvprātīgā armija varētu saskarties ar vāciešiem. Uz Caricinu es neiešu. Vispirms man jāatbrīvo kubanieši.

*— Jā, bet Caricinas ieņemšana tomēr ir viskardinālākais uzdevums. Donas Karaspēka valdība man uzdevusi lūgt jūsu ekselenci,

—Atkārtoju: es nevaru pamest kubaniešus.

— Tikai tai gadījumā, ja dodamies uz Caricinu, var runāt par kopēju vadību.

Aleksejevs noraidoši savilka lūpas.

— Nav iedomājams! Kubanieši neatstās sava apgabala robežas, iekām tas nav galīgi iztīrīts no boļševikiem, bet Brīvprātīgajā armijā ir divarpus tūkstošu durkļu, pie tam trešā daļa ārpus ierindas: ievainotie un sasirgušie.

Ieturot pieticīgas pusdienas, viņi gurdi apmainījās nenozīmīgām piezīmēm, — bija skaidrs, ka nevarēs vienoties. Pulkvedis Rjasņanskis pastāstīja jautru, pusanekdotisku atgadījumu, kas noticis ar kādu markovieti, un pamazām pusdienu un jautrā stāsta Ietekmē saspīlējums atslāba. Bet, kad pēc pusdienām visi pīpēdami izklīda pa visu māju, Deņikins, satverdams Romanovska plecu, norādīja dzēlīgām, piemiegtām acīm uz Krasnovu un pa-čukstēja:

— Napoleons apgabala mērogā… Negudrs cilvēks, vai zināt.,.

Romanovskis smīnēdams aši atbildēja:

— Valdīt un rīkot gribas… Brigādes ģenerāli reibina monarha vara. Pēc manām domām, viņam nav humora izjūtas…

Visi šķīrās pilni naida un nepatikas. Kopš šīs dienas attieksmes starp Brīvprātīgo armiju un Donas valdību skarbi saasinās, saasinājums sasniedz visaugstāko pakāpi, kad Brīvprātīgās armijas vadībai top zināms Vācijas ķeizaram Vilhelmam adresētās Krasnova vēstules saturs. Ievainotie brīvprātīgie, kas veseļojās Novočerkaskā, zobojās par Krasnova tieksmi uz autonomiju un par viņa vājību atjaunot kazaku senatni, savējo starpā nicīgi saukāja viņu par «saimnieku» un Vislielo Donas Ka-raspēku pārdēvēja par «visjautro». Donas patstāvības piekritēji savukārt viņus godāja par «ceļojošiem muzikantiem», par «valdniekiem bez teritorijas». Viens no «lielajiem» bija Brīvprātīgajā armijā kodīgi izteicies par Donas valdību: «Ielasmeita, kas pelnās vāciešu gultā.» Uz to ģenerālis Deņisovs atbildēja: «Ja Donas valdība ir ielasmeita, tad Brīvprātīgā armija ir runcis, kas pārtiek no šās ielasmeitas līdzekļiem.»

Atbilde bija tēmēta uz to, ka Brīvprātīgā armija atkarīga no Donas, kas tai dod daļu kara piederumu, kurus dabū no Vācijas.

Rostovā un Novočerkaskā, Brīvprātīgās armijas aizmugurē, ņudzēt ņudzēja virsnieki. Tūkstošiem tie spekulēja, strādāja neskaitāmajās aizmugures iestādēs, mitinājās pie radiem un paziņām, gulēja lazaretēs ar viltotiem dokumentiem, kas apstiprināja neesošus ievainojumus… Visi drošsirdīgākie gāja bojā kaujās, mira ar tīfu, no ievainojumiem, bet citi, revolūcijas gados pazaudējuši ir godu, ir sirdsapziņu, kā šakāļi slapstījās aizmugurē, peldēja vētraino dienu virspusē kā netīras putas, kā mēsli. Tie bija vēl tie neskartie, vecie virsnieku kadri, kurus savā laikā tirdīja, atmaskoja un kaunināja Cerņecovs, aicinādams aizsargāt Krieviju. Savā vairumā tā bija visneķītrākā nošķira tā sauktajā «domājošajā inteliģencē», kas, iežņaugta kara tērpā, no boļševikiem bēga, baltajiem nepievienojās, pamazām dzīvoja, spriedelēja par Krievijas likteni, pelnīja bērniņiem maizīti un kaisli ilgojās, kaut ātrāk karam būtu beigas.

Viņiem bija vienalga, kas zemē valda, — Krasnovs, vācieši vai boļševiki —, ka tikai vienreiz būtu gals.

Bet notikumi dārdēja diendienā: Sibīrijā čehoslovaku dumpis, Ukrainā Mahno, kas sācis pilnā balsī runāt ar vāciešiem lielgabalu un ložmetēju valodā. Kaukāzs, Mqrmanska, Ajrhangeļska. . Visa Krievija iežņaugta uguns spīlēs… Visa Krievija —lielo pārvērtību mokās…

Jūnijā pa visu Donu plaši kā austruravēji sāka klaiņot baumas, ka čehoslovaki ieņemot Saratovu, Caricinu un Astrahaņu, lai gar Volgu izveidotu austrumu fronti uzbrukumam vācu karapulkiem. Ukrainā vācieši sāka nelabprāt laist cauri virsniekus, kas no Krievijas tiecās tikt zem Brīvprātīgās armijas karogiem.

Vācu karaspēka vadība, uztraukta no baumām par «austrumu fronti», sūtīja uz Donu savus pārstāvjus. 10. jūlijā Novočerkaskā ieradās vācu armijas majori — fon Kokenhauzens, fon Stefanijs un fon Sleinics.

tai pašā dienā viņus pilī pieņēma atamans Krasnovs, klātesot ģenerālim Bogajevskim.

Majors Kokenhauzens, pieminēdams to, kā vācu karaspēka vadība visiem spēkiem, pat bruņotu iejaukšanos iesķaitot, atbalstījusi Lielo Donas Karaspēku cīņā pret boļševikiem un robežu atjaunošanā, jautāja, kā Donas valdība reaģēšot, ja čehoslovaki uzsākšot kara darbību pret vāciešiem. Krasnovs apliecināja, ka kazaki stingri ievērošot neitralitāti un, protams, neļaušot Donu pārvērst kara arēnā. Majors fon Stefanijs vēlējās, lai atamans savu atbildi fiksētu ar rakstu.

Ar to audience bija galā, un nākamajā dienā Krasnovs uzrakstīja Vācijas ķeizaram šādu vēstuli!

Jūsu ķņtzara un ķēniņa majestāte! Sās vēstules pasniedzēju, Vļ§lielā Donas Karaspēka Zimovas staņlcas atamanu (vēstnieku) Jūsu ķeizara majestātes galmā un viņa biedrus es, Donas atamans, esmu pilnvarojis apsveikt Jūsu keizāra majestāti, vareno lielās Vācijas monarhu, un Jums ziņot sekojošo,

Varonīgie Donas kazaki divu mēnešu cīņā, kuru viņi savas dzimtenes brīvības labā izkņro ar tādu pašu drosmi, ar kādu nesen pret angļiem cīnījās vācu tautai radniecīgie būri, ieguvuši pilnīgu uzvaru visās mūsu valsts frontēs, un fagad Vislielā Donas Karaspēka zeme 9/10 apmērā atbrīvota no mežonīgajām sarkangvardu bandām. Valsts kārtība zemes iekšienē nostiprinājusies, un nodibinājusies pilnīga likumība. Ar Jūsu ķeizara majestātes karapulku draudzīgu palīdzību iestājies klusums Donas Karaspēka dienvidos, un esmu sagatavojis kazaku korpusu, kuram jāuztur kārtība zemē un jāattur ienaidnieku uzbrukums no ārienes. Jaunajam valsts organismam, kāds tagad ir Donas Karaspēks, grūti pastāvēt vienam, un tāpēc tas nodibinājis ciešu apvienību ar Astrahaņas un

Ķubaņas Karaspēku vadoņiem pulkvedi kņazu Tutidutovu un pulkvedi Fiļimonovu, lai tad, kad Astrahaņas Karaspēka zeme un Kubaņas apgabals būs iztīrīti no boļševikiem, uz federācijas pamatiem radītu stipras valsts izvei-dojumu no Vislielā Donas Karaspēka, no Astrahaņas Karaspēka kopā ar Stavropoles guberņas kalmikiem, no Kubaņas Karaspēka un arī no Ziemeļkaukāza tautām. Visas šīs valdības ir vienis prātis, un jaunveidojamā valsts pilnīgā saskaņā ar Vislielo Donas Karaspēku nolēmusi nepieļaut, ka viņas zemes kļūtu par arēnu asiņainām sadursmēm, un apņēmusies ieturēt pilnīgu neitralitāti. Mūsu Zimovas staņicas atamanu Jūsu ķeizara majestātes galmā pilnvaroju:

Lūgt Jūsu ķeizara majestāti atzīt Vislielajam Donas Karaspēkam patstāvīgas eksistences tiesību un, kad būs atbrīvoti pēdējie Kubaņas, Astrahaņas uri Terekas karaspēki un Ziemeļkaukāzs, — patstāvīgas eksistences tiesību arī visai federācijai, kas sauksies par Donas un Kaukāza savienību.

Lūgt Jūsu majestāti atzīt Vislielā Donas Karaspēka robežas senākajos ģeogrāfiskos un etnogrāfiskos apmēros, palīdzēt atrisināt domstarpības starp Ukrainu un Donas Karaspēku Taganrogas un tās apgabala jautājumā par labu Donas Karaspēkam, kas valda Taganrogas apgabalā jau ilgāk par 500 gadiem un kam Taganrogas apgabals ir daļa Tmutarakanas, no kurienes cēlies pats Donas Karaspēks.

Lūgt Jūsu majestāti sekmēt to, ka Donas Karaspēkam aiz stratēģiskiem iemesliem pievienotu Saratovas guberņas Kamišinas un Caricinas pilsētu, kā arī Voroņežas pilsētu un Lisku un Povorinas staciju un ka Donas Karaspēka robežu novilktu tā, kā atzīmēts tai kartē, kas ir Zimovas staņicā.

Lūgt Jūsu majestāti darīt spiedienu uz Maskavas padomju valdību un to piespiest ar dekrētu iztīrīt no Sarkanarmijas laupītāju pulkiem Vislielā Donas Karaspēka robežas un visas citas zemes, kas izveido Donas un Kaukāza savienību, un dot iespēju nodibināt normālas miera laika attiecības starp Maskavu un Donas Karaspēku. Padomju Krievijai jāatlīdzina visi zaudējumi, kas no boļševiku iebrukumiem cēlušies Donas Karaspēka iedzīvotājiem, tirdzniecībai un rūpniecībai.

Lūgt Jūsu ķeizara majestāti izpalīdzēt mūsu jaunajai valstij ar lielgabaliem, šautenēm, munīciju un inženiertehniskām mantām un, ja atzīstat par izdevīgu, uzcelt Donas Karaspēka robežās lielgabalu, šauteņu, šāviņu un patronu rūpnīcas.

Vislielais Donas Karaspēks un citas Donas un Kaukāza savienībā ietilpstošās valstis neaizmirsīs draudzīgos pakalpojumus, ko saņēmušas no vācu tautas, ar kuru kazaki plecu pie pleca cīnījušies jau Trīsdesmitgadu karā, kad Donas kazaki atradās Vallenšteina armijas rindās, bet 1807.—1813. gadā Donas kazaki ar savu atamanu grāfu Platovu cīnījās par Vācijas brīvību, un tagad, gandrīz 372 gada asiņainajā karā Prūsijas, Galicijas, Bukovinas un Polijas ārēs, kazaki un vācieši mācījušies sav-starpēji cienīt savu karapulku drošsirdību un izturību un pašlaik, sadodamies rokās kā divi cēli karavīri, kopīgi cīnās par dzimtās Donas brīvību.

Vislielais Donas Karaspēks apņemas par Jūsu ķeizara majestātes pakalpojumu ieturēt pilnīgu neitralitāti tautu vispasaules cīņas laikā un neielaist savā teritorijā vācu tautai naidīgus bruņotus spēkus, ar ko vienis prātis arī Astrahaņas Karaspēka atamans kņazs Tundutovs un Kubaņas valdība, bet pēc apvienošanās būs vienis prātis arī visas citas Donas un Kaukāza savienības daļas.

Vislielais Donas Karaspēks piešķir Vācijas impērijai priekšrocības tiesību izvest tos pārpalikumus, kas atliks pēc šejienes vajadzību apmierināšanas, labību — graudos un miltos, ādas preces un jēlvielas, vilnu, zvejas preces, augu un dzīvnieku taukus un eļļu un to produktus, tabakas preces un izstrādājumus, liellopus un zirgus, vīnogu vīnus un citus dārzkopības un zemkopības produktus, par ko kā pretvērtību Vācijas impērija piegādās lauksaimniecības mašīnas, ķīmijas produktus un ādminības ekstraktus, ierīces valsts papīru spiestuvei līdz ar at-bilstošu materiālu aizgādu, ierīces vilnas un kokvilnas audumu, ādu, ķīmijas, cukura un citām rūpnīcām un elektrotehnikas piederumus.

Bez tam Vislielā Donas Karaspēka valdība piešķirs Vācijas rūpniecībai sevišķus atvieglojumus, ieguldot kapitālus Donas rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumos, it ipaši — ierīkojot un ekspluatējot jaunus ūdensceļus un citus ceļus.

Ciešs līgums sola abpusējus labumus, un draudzība, kura saliedēta ar asinīm, ko kareiviskās vācu un kazaku tautas lējušas kopējos kauju laukos, kļūs par varenu spēku cīņai ar visiem mūsu ienaidniekiem.

Pie Jūsu ķeizara majestātes ar šo vēstuli griežas nevis diplomāts un smalks starptautisko tiesību pazinējs, bet karavīrs, kas radis godīgā cīņā cienīt vācu ieroču spēku, un tāpēc lūdzu atvainot manu vaļsirdību, kurā nav nekā mākslota, un lūdzu ticēt, ka manas jūtas nāk no sirds.

Jūs cienīdams,

Pjotrs Krasnovs,

Donas atamans, ģenerālmajors.

15. jūlijā šo vēstuli skatīja cauri daļu pārvaldnieku padome, un, lai gan attieksme pret vēstuli bija visai atturīga, no Bogajevska un dažu citu valdības locekļu puses pat skaidri negatīva, Krasnovs nekavējās to nodot Zimovas staņicas atamanam Berlīnē, Lihtenbergas hercogam, kas ar to izbrauca uz Kijevu un no turienes kopā ar ģenerāli Cerjačukinu uz Vāciju.

Ne bez Bogajevska ziņas vēstuli pirms nosūtīšanas pārrakstīja ārzemju daļā, tās kopijas sāka plaši klīst no rokas rokā un, attiecīgu komentāru pavadītas, klaiņot pa kazaku daļām un staņicām. Vēstule kļuva par varenu propagandas līdzekli. Arvien skaļāk sāka runāt par to, ka Krasnovs pārdevies vāciešiem. Frontēs brieda nemieri.

Bet pa to laiku sekmju spārnotie vācieši noveda krievu ģenerāli Cerjačukinu Parīzes tuvumā, kur viņš kopā ar Vācijas ģenerālštāba virsniekiem vēroja jo vareno Krupa smagās artilērijas darbību, angļu un franču karapulku sagrāvi.

V

Ledus karagājiena1 laikā Jevgeņijs Ļistņickis bija divreiz ievainots; pirmoreiz kaujā par Ustjlabinas staņicu, otrreiz — uzbrūkot Jekaterinodarai. Abi ievainojumi bija viegli, un viņš atkal atgriezās ierindā. Bet maijā, kad Brīvprātīgā armija apmetās uz īsu atpūtu Novočerkaskas apkaimē, Ļistņickis jutās vārgs, izlūdzās divu nedēļu

' Par Ledus karagājienu korņilovieši nosauca savu atkāpšanos no Rostovas uz Kubaņu.

atvaļinājumu. Lai kā gribējās braukt uz mājām, viņš tomēr nolēma palikt Novočerkaskā, lai atpūstos, nešķiežot laiku ceļā.

Ar viņu reizē atvaļinājumā devās viņa vada biedrs rotmistrs Gorčakovs. Gorčakovs aicināja padzīvot pie viņa:

— Bērnu man nav, bet sieva būs priecīga, tevi redzot. Viņa jau tevi pazīst no manām vēstulēm.

Svelmainā un žilbinošā vasaras dienas vidū viņi piebrauca pie sadugušas savrupmājiņas kādā ielā netālu no stacijas.

— Rau, mana kādreizējā rezidence, — ātri soļodams, uz Ļistņicki atskatīdamies, teica melnūsainais, garkājainais Gorčakovs.

Viņa izspiedušās zilgani melnās acis kļuva valgas laimīgā satraukumā, gaļīgo grieķa degunu smaids vilka lejup. Platus soļus sperdams, sausi švīkstinādams aizsargkrāsas bikšu noberztās ādas iešuves, viņš iegāja mājā, uzreiz pieplūdinādams istabas ar sāju zaldāta smaku.

— Kur Ļoļa? Kur Olga Nikolajevna? — viņš uzsauca kalponei, kas smaidīdama steidzās pretī no virtuves. — Vai dārzā? Iesim turp!

Dārzā zem ābelēm —svītrainas, plankumainas ēnas, jūtama bišu dravas un izdegušas zemes smarža. Ļistņickim pensneja stiklos kā šrapneļi lūzdami drumslojas saules stari. Kaut kur uz sliedēm nekārtīgi un dobji rēc lokomotīve pārtraukdams šo vienmuļo, vaidam līdzīgo rēkoņu, Gorčakovs sauc:

— Ļoļa! Ļoļa! Kur tu esi?

No sānceliņa, aiz ērkšķu krūmiem zibēdama, iznira slaida sieviete gaišdzeltenā tērpā.

Mirkli viņa palika stāvam, jaukā izbaiļu žestā piespiedusi delnas pie krūtīm, bet tad iekliegdamās izstieptām rokām trauca pie tiem. Viņa skrēja tik ātri, ka Ļistņickis redzēja tikai apaļos ceļgalu izciļņus, kas kustējās zem svārkiem, smailos kurpju purnus un matu zeltītos putekšņus, kas uzvirmoja virs atpakaļ atmestās galvas.

Pacēlusies pirkstgalos, apsviedusi vīram ap pleciem Izstieptās, saules sārtotās, kailās rokas, viņa skūpstīja viņa apputējušos vaigus, degunu, acis, lūpas, saulē un vējā nomelnējušo kaklu. īsie skūpstu šmaksti bira kā ložmetēja kārtas.

Ļistņickis slaucīja pensneju, ieelpodams ap viņu plūstošo verbēnas smaržu, un smaidīja, pats to atskārzdaniš, visai muļķīgu, ar pūlēm "ižspiestu smaidu.

Kad bija rimusi pirmā līksmes brāzma, ko pārtrauca īsi atelpas mirkļi, Gorčakovs saudzīgi, bet noteikti raisīja viņam ap kaklu apskautos sievas pirkstus un, apņēmis viņu ap pleciem, Viegli pagrieza sāņus.

— Ļoļa … mans draugs Ļistņickis.

— Ak Ļistņickis! Ļoti priecājosl Man par jums vīrs.., — viņa aizelsusies pavirši pārlaida viņam savu smaidošo, laimē apžilbušo skatienu.

Viņi gāja blakus, Gprčakova spalvainā roka ar netīrajiem nagiem un atspurušiem ienadžiem bija aptvērusi jaunavīgo sievas viduci. Ļistņickis soļodams meta greizus skatienus uz šo roku, ieelpoja verbēnas un saulē sakarsušās sievietes miesas smaržu un jutās dziļi nelaimīgs kā bērns, kuru kāds netaisni un smagi aizvainojis. Viņš ik pa brītiņam palūkojās uz sārto mazās auss ļipiņu, kuru sedza zeltainrudu matu šķipsna, uz zīdaino vaiga ādu, kas bija no viņa tikai aršīnas atstatumā; viņa acis kā ķirzakas līda uz krūšu izgriezumu, un viņš redzēja ne visai augsto, pienaini dzelteno krūts pauguriņu un brūno krūts galiņu. Paretam Gorčakova pievērsa viņam savas spodrās, gaišzilganās acisj šo acu skatiens bija laipns, draudzīgs, bet viegla un īdzīga smeldze krimta Ļistņicki, kad šīs pa|as acis, pievērsdamas melnajai Gorčakova se-jai, izstaroja pavisam citādu gaismu,..

Tikai pie pusdienu galda Ļistņickis dabūja apskatīt namamāti, kā pienākas. Ir viņas samērīgajā augumā, ir sejā bija tas dziestošais, zūdošais skaistums, kurā blāvi viz sieviete, kas jau pārlaidusi trīsdesmito rudeni, Bet zobgalīgajās, pavēsajās acīs un kustībās viņai vēl bija uzglabājies neizšķiests jaunības spars. Viņas seja ar maigajiem, savā nesaskanībā pievilcīgajiem vaibstiem varbūt bija visparastākā seja. Tikai viens kontrasts asi dūrās acīs: plānas, tumšsarkanas, saplaisājušas, kvēlas lūpas, kādas mēdz būt tikai melnīgsnējām dienvidu sievietēm, un caurspīdīga, sārta vaigu āda, gaišas uzacis. Viņa labprāt smējās, bet smaidā, kas atsedza ciešos, sīkos, it kā tēstos zobus, vīdēja kaut kas iemācīts. Viņas zemā balss bija padobja. un noskaņu nabadzīga. Ļistņickim, kas nebija divus mēnešus redzējis sievietes, izņemot novazātās māsas, viņa likās pārlieku skaista. Viņš lūkojās lepni saslietajā Olgas Nikolajevnas galvā ar smago matu mezglu, atbildēja nevietā un drīz vien, teikdamies noguris, aizgāja viņam ierādītajā istabā.

…Un sāka ritēt dienas, saldnējas un sērīgas. Vēlāk

Ļistņickis tās godbijīgi pārcilāja atmiņā, bet toreiz mocījās kā zēns — nemitīgi un muļķīgi. Gorčakovu dūju pāris meklēja vientulību, vairījās viņa. No tās istabas, kas bija līdzās viņu guļamistabai, Ļistņicki pārvietoja stūra istabā — it kā remonta dēļ, par kuru Gorčakovs runāja, ūsas košļādams, ar smaidīgu nopietnību gludi noskūtajā sejā, kas bija kļuvusi it kā jaunāka. Ļistņickis apzinājās, ka ir draugam par apgrūtinājumu, bet nez kāpēc negribēja pāriet pie paziņām. Viņš caurām dienām zvilnēja zem ābeles putekļainā oranžkrāsas dzestrumā, lasīdams avīzes, kas bija steigā iespiestas uz nelādzīga ietinamā papīra, slīgdams smagā miegā, kas nedeva spirgtumu. Blakus viņam gurdi slaistījās skaists putnu suns, kura šokolādes krāsas spalvā vīdēja balti raibumiņi. Tas klusībā bija greizsirdīgs uz saimnieku sievas dēļ, nāca pie Ļistņicka, nopūzdamies nogūlās viņam blakus, un viņš, to glaudīdams, izjusti čukstēja;

Jel sapņo… Arvien šaurāk, blāvaināk Tu raugies savām zeltainajām acīm…

Ar mīļu patiku viņš pārcilāja visas atmiņā palikušās smaržīgās un vilkanās, mārsila medum līdzīgās Buņina vārsmas. Un atkal iemiga…

Olga Nikolajevna ar nojautu, kas piemīt tikai sievietei, atskārta viņa mokpilno noskaņojumu. Būdama jau agrāk atturīga, viņa kļuva pret viņu vēl atturīgāka. Kādā vakarā, atgriezdamies no pilsētas dārza, viņi gāja divatā (Gorčakovu pie vārtiem bija aizturējuši pazīstami Markova pulka virsnieki), Ļistņickis veda Olgu Nikolajevnu zem rokas, mēģināja satraukt viņu, cieši spiezdams sev klāt viņas elkoni.

— Ko jūs tā skatāties? — viņa smaidīdama jautāja.

Viņas zemajā balsī Ļistņickim pavīdēja rotaļīgas, izaicinošas skaņas. Tikai tāpēc viņš iedrošinājās riskēt ar melanholisku vārsmu (šais dienās viņu bija pievārējusi dzeja, svešas, dziedošas sāpes).

Viņš nolieca galvu un smaidīdams čukstēja:

Un, sajūtot tik divu tuvību, Aiz melnā šķidrauta acs slīd — Un redzu krasta brlnumburvlbu, Un tāle burvīga man vīd.

Viņa palēnām atbrīvoja savu roku un teica jautrā balsī;

— Jevgeņij Nikolajevič, es pietiekamā mērā… Es nevaru palikt nepamanījusi, kā jūs pret mani izturaties… Un jums nav pašam kauns? Pag, pagl Es jūs iedomājos mazliet… citādu,., Vai zināt, atmetīsim tol Citādi viss kaut kā pusvārdos un nav arī godīgi… Es esmu neizdevīgs objekts tādiem eksperimentiem. Jums iegribējies palakstoties? Nu tad, lūk, ko es jums teikšu — nepārtrauksim draudzīgās attiecības, bet šīs muļķības atmetiet. Es taču neesmu «nepazīstamā daiļā dāma». Vai saprotat? Lai notiek? Sniedziet savu roku!

Ļistņickis centās tēlot cēlu īgnumu, bet beigās nenoturējās, sāka līdz ar viņu skaļi smieties. Kad viņus bija panācis Gorčakovs, Olga Nikolajevna kļuva vēl mundrāka un jautrāka, bet Ļistņickis klusēja un līdz pašai mājai klusībā neganti ņirgājās par sevi.

Olga Nikolajevna, lai gan bija gudra sieviete, tomēr nopietni ticēja, ka pēc šīs izrunāšanās viņi taps draugi. Ārēji Ļistņickis atbalstīja šo viņas pārliecību, bet sirdī viņu gandrīz nīda un pēc dažām dienām, pieķēris sevi smeldzoši meklējot negatīvas pazīmes Olgas raksturā un ārienē, atskārta, ka stāv īstu, lielu jūtu priekšā.

Izsīka atvaļinājuma dienas, atstādamas apziņā nenorūgušas padibenes. Brīvprātīgo armija, papildināta un atpūtusies, gatavojās dot triecienus; neatturams spēks vilka to uz Kubaņu. Gorčakovs un Ļistņickis drīz vien atstāja Novočerkasku.

Olga viņus pavadīja. Melnais zīda tērps izcēla viņas blāvo skaistumu. Viņa smaidīja saraudātām acīm, neglīti pietūkušās lūpas piešķīra viņas sejai satraukti aizkustinošu, bērnišķīgu izteiksmi. Tāda viņa palika Ļistņicka atmiņā. Un tur starp pieredzēto — starp dubļiem un asinīm — viņš ilgi un saudzīgi glabāja viņas gaišo, nezūdošo tēlu, ietērpdams to neaizsniedzamības un godbijības oreolā.

Jūnijā Brīvprātīgo armija jau iekļuva kaujās. Pašā pirmajā kaujā trīscollu šāviņa šķemba saplosīja rotmistram Gorčakovam iekšas. Viņu izvilka no ķēdes. Pēc stundas, orē gulēdams, asinīs un urīnā mirkdams, viņš sacīja Ļistņickim;

— Es nedomāju, ka miršu,., Man tūliņ izdarīs operāciju.,» Saka, ka neesot hloroforma… Nav vērts mirt. Kā tu domā?… Nu bet katram gadījumam… Būdams pie pilnas apziņas un tā tālāk… Jevgeņij, nepamet

Ļoļu… Ne man, ne viņai nav tuvinieku. Tu esi godīgs un krietns. Appreci viņu… Vai nevēlies? …

Viņš vērās Jevgeņijā ar lūgumu un naidu, viņam drebēja zilgani melnajiem rugājiem apaugušie, neskūtie vaigi. Viņš saudzīgi spieda asinīm un dubļiem notrieptās delnas pie saplosītā vēdera un runāja, laizīdams no lūpām sārtus sviedrus: i

— Vai tu apsoli? Neatstāj viņu.,, ja tikai tevi tāpat neizgreznos… krievu zaldātiņ. Vai apsoli? Viņa ir laba sieviete, — viņš nejauki saviebās. — Turgeņeva sieviete … Tagad tādu nav… Tu klusē?

— Apsolos.

— Nu, tad ej pie velna!,,. Sveiks!..,

Viņš trīcošā spiedienā sagrāba Ļistņicka roku, pēc tam vilka viņu sev klāt neveiklā, izmisīgā kustībā un, no piepūles vēl vairāk nobālēdams, paceļot slapjo galvu, piekļāva Ļistņicka rokai sasprēgājušās lūpas. Steigšus, apsegdams galvu ar šineļa stūri, viņš aizgriezās, un satriektais Ļistņickis neviļus pamanīja saltos drebuļos notrīsam viņa lūpas un pelēku, mitru svītriņu uz vaiga.

Pēc divām dienām Gorčakovs nomira. Vēl pēc vienas dienas Ļistņicki aizveda uz Tihorecku ar smagu ievai-nojumu kreisajā rokā un gūžā.

Pie Korenovskas bija sākusies ilga un sīva kauja. Ļis-tņickis ar savu pulku divreiz gāja uzbrukumā un pretuz-brukumā. Trešoreiz cēlās kājās viņa batljona_ ķēdes. Rotas komandiera saucienu «Negulties!», «Ērglēni, uz priekšu!», «Uz priekšu — par Korņilovu!» skubināts, viņš smagos skriešos devās pa nepļautajiem kviešiem, kreisajā rokā virs galvas aizsedzei turēdams lāpstiņu, labajā rokā sažņaudzis šauteni. Vienreiz lode, skaņi džinkstēdama, aizslīdēja pa slīpo lāpstiņas iedobi, un Ļistņickis, ciešāk satverdams rokā kātu, sajuta pēkšņu prieku: «Garām!» Bet pēc tam īss, apbrīnojami spēcīgs trieciens atsvieda viņa roku sāņus. Viņam izkrita lāpstiņa, un iekarsurhā viņš vēl paskrēja asu desmit ar neaizsargātu galvu. Mēģināja satver šauteni dūrienam, bet nevarēja pacelt roku. Sāpes smagi ielija locītavās kā svins formā. Viņš atlaidās vagā, vairākas reizes iekliedzās, nevarēdams pār sevi valdīt. Lode ieurbās viņam gūžā jau tad, kad viņš gulēja zemē, gausi un grūti viņš šķīrās no apziņas.

Tihoreckā Ļistņickim amputēja sadragāto roku, izņēma no gūžas kaula šķembu. Divas nedēļas viņš nogulēja iz-misuma, sāpju un garlaicības smeldzē. Tad viņu aizveda

uz Novočerkasku. Vēl trīsdesmit moku pilnu dienu lazaretē. Pārsējumi, apnikušās māsu un ārstu sejas, skarbi smaržojošais jods un karbols… Paretam atnāca Olga Nikolajevna. Viņas vaigi vizēja zaļganā dzeltenumā. Sēras vēl pastiprināja iztukšoto acu neizraudātās skumjas. Ļistņickis ilgi raudzījās viņas izbalējušās acīs, klusēja, kaunīgi un zaglīgi slēpa zem segas tukšo krekla piedurkni. Viņa it kā negribīgi izprašņāja par vīra nāves sīkumiem, viņas skatiens klaiņoja pa gultām, viņa klausījās šķietami izklaidīgi. Izkļuvis no lazaretes, Ļistņickis aizgāja pie vi-ņas. Viņa sagaidīja to pie lievenēm, novērsās, kad viņš, skūpstīdams viņai roku, zemu nolieca galvu ar biezajiem, sprogainajiem, īsi apcirptajiem, palsajiem matiem.

Viņš bija rūpīgi noskuvies, lepns aizsargkrāsas frencis viņam, tāpat kā senāk, piegulēja kā uzliets, bet sāpīgi derdzās tukšā piedurkne, — tajā konvulsīvi raustījās nelielais, pārsietais rokas stumbenis.

Viņi gāja iekšā. Ļistņickis sāka runāt neapsēzdamies.

— Boriss pirms nāves lūdza mani… lika man apsolīties, ka es jūs neatstāšu…

— Es zinu,

— Kā jūs to zināt?

— No viņa pēdējās vēstules…

— Viņš vēlējās, lai mēs paliktu kopā… Protams, ja jūs būsiet ar mieru, ja jums nav iebildumu pret laulību ar invalīdu… Lūdzu, ticiet man… runas par jūtām tagad skanētu… Bet es no sirds vēlos, lai jums klātos labi.

Viņu aizkustināja mulsais Ļistņicka Izskats un viņa nesakarīgā, uztrauktā runa.

— Es pārdomāju… Esmu ar mieru.

— Mēs brauksim uz muižu pie mana tēva.

— Labi.

— Visu citu varēs nokārtot vēlāk?

— Jā.

Viņš godbijīgi pieskārās ar lūpām viņas rokai, vieglai kā porcelāns, un, paceļot padevīgās acis, ieraudzīja no viņas lūpām nozūdam smaida ēnu.

Mīla un smaga iekāre vilka Ļistņicki pie Olgas. Viņš sāka iet pie tās ik dienas. Kauju ikdienā pagurusi sirds tiecās pēc kaut kā brīnumaina… Un vienatnē viņš runāja pats ar sevi kā klasiskā romāna varonis, pacietīgi meklēja pats sevī kādas cildenas jūtas, kuras nekad un ne pret vienu nebija izjutis, — varbūt vēlēdamies ar tām aizsegt un izrotāt savas tīri jutekliskās tieksmes kailumu. Tomēr brīnums ar vienu spārnu pieskārās īstenībai: ne tikai seksuālā dziņa, bet vēl kāds cits, neredzams pavediens saistīja viņu pie šās sievietes, kas tikai gadījuma pēc bija nokļuvusi viņam ceļā. Viņš ne visai tika galā ar saviem pārdzīvojumiem, tikai vienu gan aptverdams ar vislielāko skaidrību: ka viņu, sakropļotu un no ierindas izmestu, tāpat kā senāk, droši vada neapvaldīts un mežonīgs instinkts — «man atļauts viss». Pat Olgas sēru dienās, kad tā vēl kā augli glabāja sevī vissmagākā zaudējuma bēdas, viņš greizsirdības svelmē uz nelaiķi Gorčakovu alka tās, neprātīgi alka… Trakā vērpetē griezās dzīve. Tie, kas bija oduši pulvera smaku, notiekošā apstulbuši un kurli pret visu, dzīvoja trauksmaini un kāri, dzīvoja tikai šai dienai. Un vai arī Jevgeņijs Nikolajevičs tāpēc nesteidzās sasiet mezglā savu un Olgas mūžu, varbūt neskaidri nojauzdams, ka nenovēršami jāiet bojā tam pasākumam, kura dēļ viņš bija riskējis ar savu dzīvību.

Plašā vēstulē viņš paziņoja tēvam, ka precēsies un drīz vien kopā ar sievu ieradīsies Jagodnajā.

«… Savu darbu esmu pabeidzis. Varētu gan vēl ar vienu roku iznīcināt sadumpojušos salašņas, šo nolādamo «tautu», par kuras likteni desmitiem gadu gaudusies un siekalojusies krievu inteliģence, bet, nudien, tas man tagad liekas ārkārtīgi bezjēdzīgi… Krasnovs nesaprotas ar Deņikinu; un abu nometņu iekšienē — savstarpēja nenovīdība, intrigas, nelietība un neķītrība. Dažreiz man kļūst baigi. Kas būs? Braucu mājā, lai tagad apskautu Jūs ar vienu roku un padzīvotu kopā ar Jums, no malas noskatoties cīņā. Neesmu vairs karavīrs, bet kroplis, fizisks un garīgs kroplis. Esmu noguris, kapitulēju. Varbūt pa daļai ar to izskaidrojamas manas precības un tieksme iekļūt «klusā ostā»,» — ar tādu sēri ironisku piezīmi viņš nobeidza vēstuli.

Aizbraukt no NovoČerkaskas bija nolemts pēc nedēļas. Dažas dienas iepriekš Ļistņickis galīgi pārgāja dzīvot pie Gorčakovas. Pēc pirmās tuvības nakts Olga it kā sakritās, it kā apdzisa. Ari vēlāk tā pakļāvās viņa iegribām, bet jaunradies stāvoklis viņu sāpīgi nomāca, un viņa jutās sirdī aizvainota. Ļistņickis neatskārta vai negribēja atskārst, ka mīla, kas viņus saista, mērījama ar dažādu mēru, bet naids — ar vienu.

Pirms aizbraukšanas Jevgeņijs negribot dažubrīd iedo. mājās Aksiņju. Viņš vairījās domāt par viņu, kā ar roku vairās no saules. Bet pret Jevgeņija gribu arvien uzmācīgāk — kā gaismas svītras — sāka viņā ielauzties un viņu satraukt atmiņas par šo sakaru. Vienu laiku viņš jau domāja: «Nepārtraukšu ar viņu. Viņa būs ar mieru.» Bet godīguma jūtas ņēma pārsvaru. Viņš nolēma atbraucis ar Aksiņju izrunāties un, ja būs iespējams, šķirties.

Ceturtās dienas pievakarē viņi iebrauca Jagodnajā. Vecais pans sagaidīja jaunos versti atstatu no muižas. Jau notālēm Jevgeņijs redzēja, kā tēvs smagnēji pārceļ kāju pāri vieglās droškas sēdeklim, noņem cepuri.

— Esam izbraukuši saņemt dārgos viesus. Nu, ļaujiet, lai jūs apskatu… — viņš runāja basā, neveikli apkampdams vedeklu, durstīdams viņai vaigus ar saviem zaļgansirmajiem, tabakas dūmos apsvēpušajiem ūsu kušķiem.

— Sēdieties pie mums, tētī Kučier, brauc! Ā, vectēvs Saška! Sveiks! Vēl dzīvs? Sēdieties manā vietā, tēt, es novietošos te, kučierim līdzās.

Vecais nosēdās blakus Olgai, noslaucīja ar lakatiņu ūsas un savaldīgi, ar šķietamu brašumu apskatīja dēlu.

— Nu, kā ir, draudziņ?

— Ļoti priecājos jūs redzēt!

— Invalīds, tu saki?

— Ko darīt? Invalīds.

Tēvs lūkojās Jevgeņijā ar liekuļotu možumu, cenzdamies aiz skarbuma paslēpt līdzcietības izpausmi, vairījās skatīties uz tukšo, zaļo virsnieka tērpa piedurkni, kas bija aizbāzta aiz jostas.

— Nekas, esmu pieradis, — Jevgeņijs paraustīja plecu.

— Zināms, pieradīsi, — vecais trauca tālāk, — ka tikai galva vesela. Taču ar uzvaru… ko? Jeb vai ne? Ar uzvaru, saku, esi pārnācis. Un pat ar gūstā saņemtu sķaistu verdzeni?

Jevgeņijs tīksminājās par izmeklēto, mazliet novecojušo tēva izsmalcinātību, ar acīm jautāja Olgai: «Nu, kāds ir vecais?» — un no rosīgā smaida, no siltuma, kas gailēja viņai acīs, bez vārdiem atskārta, ka tēvs viņai paticis.

Pusrikšotāju sugas sirmji strauji vilka ratus pa nokalni. No paugura varēja jau redzēt ēkas, zaļās birztalas izspūrušās krēpes, baltām sienām vizošo māju, kļavas, kas aizēnoja logus.

— Cik jauki! Ai, cik jauki! — atplauka Olga.

No pagalma, augstu palēkdamies, drāzās pretī melnie kurti. Viņi ielenca ratus. Vectēvs Saška atmuguriski iezvēla ar pātagu vienam, kas lēca ratos, un sirdīgi uzkliedza?

— Zem riteņa lien, nelaba-a-is! Nostl

Jevgeņijs sēdēja ar muguru pret zirgiem; tie paretam nosprauslājās, vējš nesa atpakaļ sīkas šļakatas, šķieda tās viņām uz kakla.

Viņš smaidīja, skatīdamies tēvā, Olgā, vārpām piebirušajā ceļā, pauguriņā, kas pamazām slējās augšup, aizklādams tālo kalnu grēdu un apvārsni.

— Kāda vientulībai Un cik klusi..,

Olga smaidīdama raudzījās krauķos, kas klusi lidinājās pāri ceļam, atpakaļ skrejošajos vērmeļu un amoliņu ceros.

— Iznākuši mūs sagaidīt. — Pans piemiedza acis.

Kas?

Saimes ļaudis.

Jevgeņijs atskatīdamies, vēl stāvētāju sejas neizšķirdams, vienā no sievietēm nojautis Aksiņju, stipri piesarka. Viņš gaidīja, ka Aksiņjas sejā iezīmēsies satraukums, bet, kad rati, jautri tarkšķēdami, ieripoja vārtos un viņš drebošu sirdi paskatījās uz labo pusi un ieraudzīja Aksiņju, — viņu pārsteidza tās seja — apvaldīti līksma, smaidoša. Viņam kā slogs novēlās no pleciem, nomierinājies viņš pamāja sveicinādams ar galvu.

— Kāds grēcīgs skaistums! Kas tā ir?.., Izaicinoši skaista, vai ne? — Olga sajūsminātām acīm norādīja uz Aksiņju.

Jevgeņijs bija atguvis drosmi; viņš piebalsoja mierīgi un vēsi:

'— Jā, skaista sieviete. Tā ir mūsu istabene.

kus. Viņš kļuva žirgtāks, tīkami priecēja Jevgeņija acis ar vienmēr skūto vaigu spīdumu.

Aksiņja, it kā nojauzdama kaut ko nelāgu, centās izdabāt jaunajai saimniecei, bija iztapīgi pakļāvīga un ārkārtīgi pakalpīga. Lukerja plīsa vai pušu, lai pagatavotu labākas pusdienas, un pārspēja pati sevi, izgudrodama sevišķi tīkamas mērces. Pat vectēvu Sašku, kas bija pavisam nolaidies un strauji novecojis, skāra Jagodnajā norisušo pārmaiņu ietekme. Reiz viņu pie lievenēm satika pans, apskatīja no galvas līdz kājām un nikni aicināja klāt, mādams ar pirkstu.

— Kā tad tu tā, nelieti? Ko? — pans drausmīgi bolīja acis. — Kādas tev tās bikses, ko?!

— Nu, kādas tad? — droši atbildēja vectēvs Saška, bet pats bija mazliet samulsis gan no neparastā pratinājuma, gan no trīcošās saimnieka balss.

— Mājā jauna sieviete, un tu, bezgodi, laikam gribi mani kapā iegrūst? Kāpēc neaizpogā priekšu, smirdošais āzi? Nu?!

Vecteva Saškas netīrie pirksti sJīga lejup uz bikšu priekšu, grābstījās pa vareno pogu rindu kā pa neskanošu ermoņiku taustiņiem. Viņš tiecās saimniekam pateikt vēl kaut ko pārdrošu, bet tas kā jaunībā piespēra kāju un turklāt tā, ka smailajam vecā fasona zābakam atlēca zole, un uzbļāva:

— Uz kūti! Marš! Likšu Lukerjai noplaucēt tevi ar verdošu ūdeni! Nošķūrē no sevis dubļus, zirga lops tāds!

Jevgeņijs atpūtās, klaiņoja ar šauteni pa sauslejām, šaudīja irbes pie nopļautajām prosas druvām. Viņu nomāca vienīgi doma par Aksiņju. Bet reiz vakarā tēvs ataicināja Jevgeņiju pie sevis; bailīgi skatīdamies, uz durvīm un vairīdamies sastapties ar dēla skatienu, sāka runāt:

— Es, vai redzi… Tu man piedosi, ka iejaucos tavās darīšanās. Bet man gribas zināt, ko tu domā iesākt ar Aksiņju.

Ar to steigu, kādā sāka aizpīpēt, Jevgeņijs nodeva sevi. Viņš atkal, tāpat kā atbraukuma diena, pietvīka un, juzdams, ka sarkst, piesarka vēl vairāk.

— Nezinu… Tik tiešām nezinu… — viņš vaļsirdīgi atzinās.

Vecais svarīgi noteica:

— Bet es zinu! Ej tūliņ ar viņu izrunāties! Soli naudu, atkāpšanās maksu. — Te viņš ūsu galiņā pasmīnēja: — Palūdz, lai brauc projām. Mēs atradīsim citu.

Jevgeņijs tūliņ devās uz saimes istabu.

Aksiņja stāvēja ar muguru pret durvīm un mīcīja maizi. Uz viņas muguras abpus padziļai iedobei cilājās lāpstiņas. Piedurknes bija atrotītas līdz elkoņiem, zem tumšo, pilnīgo roku ādas kustējās musku|i. Jevgeņijs paskatījās uz viņas kaklu ar lielajiem kuplo matu gredzeniem un sacīja:

— Es lūdzu jūs, Aksiņja, uz brītiņu.

Viņa strauji pagriezās, cenzdamās piešķirt savai laimē atplaukušajai sejai pakalpīguma un vienaldzības izteiksmi. Bet Jevgeņijs manīja, kā viņai trīc pirksti, nolaižot piedurknes.

— Es tūliņ! — Viņa uzmeta bailīgu skatienu virējai un, nespēdama slēpt prieku, gāja pie Jevgeņija ar laimīgu, lūdzošu smaidu.

Uz lieveņa viņš tai sacīja:

— Iesim dārzā! Vajag parunāt.

— Iesim, — viņa līksmi un padevīgi bija ar mieru, domādama, ka atkal sākas senākās attiecības.

Ejot Jevgeņijs pusbalsī vaicāja:

— Vai zini, kāpēc tevi aicinu?

Viņa, tumsā smaidīdama satvēra viņa roku, bet viņš to raušus atbrīvoja. Aksiņja saprata visu un palika stāvam.

— Ko jūs gribējāt, Jevgeņij Nikolajevič? Tālāk es neiešu.

— Labi. Varam runāt arī te. Mūs neviens nedzird,.. — Jevgeņijs steidzās, pinās neredzamajā vārdu tīklā. 1— Tev vajag mani saprast. Tagad vairs nevaru ar tevi tā kā agrāk… Es nevaru dzīvot ar tevi… Vai saproti? Es taču tagad esmu precējies un, godīgs cilvēks būdams, nevaru darīt nelietības… Sirdsapziņa neatļauj… — viņš runāja, mokoši kaunēdamies no saviem pārspīlēti svinī-gajiem vārdiem.

Nakts tikko bija atnākusi no satumsušo austrumu puses.

Vakarpusē vēl sārtojās saulrieta sadedzinātā debess pamale. Klonā lākturu gaismā kūla «labā laika dēļ» — tur pacilāti un strauji pukstēja mašīnas pulss, čaloja strādnieki; kuļmašīnas trumulis, nemitīgi barodams ēdelīgo kūlēju, sauca aizsmacis un laimīgs: «Dod tik! Dod tik! Do-o-od tik!» Dārzā brieda klusums. Plūda nātru, kviešu un rasas smarža.

Aksiņja klusēja.

— Ko tu teiksi? Kāpēc tu klusē, Aksiņja?

— Man nav ko sacīt.

— Es tev došu naudu. Tev jāaiziet no šejienes. Es domāju, tu būsi ar mieru,,. Man būs grūti tevi vienmēr redzēt.

— Pēc nedēļas man beidzas mēnesis. Vai varu tikmēr palikt?

— Nu, protamsl

Aksiņja brītiņu klusēja, tad kaut kā sāniski, nedroši, it kā sitienu saņēmusi, tuvojās Jevgeņijam un teica:-

— Nu, ko lai dara, aiziešu ar… Bet varbūt beigās pažēlosi? Vajadzība mani par tādu bezgodi padarījusi,,. Esmu nomocījusies, viena dzīvodama,,, Nenosodi mani, Zeņa,

Viņas balss bija skanīga un sausa. Veltīgi Jevgeņijs pūlējās izdibināt, vai viņa runā nopietni vai pa jokam.

— Ko tu gribi?

Viņš īgni nokāsējās un pēkšņi juta, ka viņa atkal bikli meklē viņa roku..,

Pēc piecām minūtēm viņš nāca gar mitro, smaržojošo jāņogu krūmu, piegāja pie žoga un, papirosu kūpinādams, ilgi berzēja ar kabatas lakatiņu bikses, kas ceļgalos bija kļuvušas zaļganas no sulīgās zāles.

Lievenī kāpdams, viņš atskatījās. Saimes istabā dzeltenajā loga gaismā bija redzams staltais Aksiņjas stāvs —, rokas atmetusi, Aksiņja kārtoja matus, skatījās ugunī un smaidīja…

VI

Stepes līgas nobriedušas. Stepe daudzu verstu plašumā tērpusies viļņojošā sudrabā. Vējš elastīgi lieca to, uzpūzdams skurināja, urdīja, dzina zilpelēkos viļņus brīžam uz dienvidiem, brīžam uz rietumiem. Tur, kur pārskrēja plūstošā gaisa strāva, stepes līgas it kā lūgsnā noliecās, un sirmajās virsotnēs vēl ilgi palika melnējoša taka.

Dažādu krāsu puķes noziedējušas. Pakalnos dēdēja skumīgas, izdegušas vērmeles. īsās naktis izdzisa aši. Naktīs pie ogļu melnās debess mirdzēja neskaitāmas zvaigznes, mēness — kazaku saulīte —, diluma pusi aptumšojis, spīdēja rēni un bāli; plašais Putnu ceļš savijās ar citiem zvaigžņu ceļiem. Skāņais gaiss bija biezs, vējš sauss, smaržoja pēc vērmelēm; ar to pašu visuvarenās vērmeles rūgtumu piesātinātā zeme alka valgmes. Zibēja lepnie zvaigžņu ceļi, kas nav mīdīti ne pakaviem, ne kājām; zvaigžņu kviešbirums iznīka sausajās melnzemes debesīs, nedīgdams un nepriecēdams ar asniem; mēness bija kā izžuvis Sālsezers, un stepē — sausums, nīkstoša zāle un tajā nemitīgi paipalu saucieni un metāliska sienāžu skandoņa…

Un dienās — svelme, smags gaiss, miglaina dūmaine. Izbalējušajā debess zilgmē — nežēlīga saule, neviena mākoņa un brūnie izplesto klijas spārnu tērauda pusloki. Stepē žilbi, neatvairāmi mirdz līgas, dūmo sakarsusi zāle, brūna kā kamieļa spalva; klija, uz sāniem svērdamās, peld zilgmē, lejā pa zāli nedzirdami slīd tās milzīgā ēna.

Susliki svelpj gurdi un aizsmakuši. Uz dzeltējošajām, sakarsušajām alu uzberēm snauž murkšķi. Stepe ir svelmaina, bet nedzīva, un viss apkārtējais ir caurspīdīgs, nekustīgs. Pat kurgāns zilgmo tikko redzami, teiksmaini un neskaidri kā sapnī…

Stepes māmuļa! Sūrais vējš, kas sastrieg ķēvju un ērzeļu bara krēpēs. Uz zirga sausā purna vējš atstāj sāļu garšu, un zirgs, ieelpodams sūri sāļo smaržu, čāpstina savas zīdainās lūpas un zviedz, sajuzdams uz tām vēja un saules piegaršu. Stepes māmuļa un pāri tai zemā Donas debess! Grava, sausleju, sarkanmāla krauju izloci, stepes līgu plašums ar aizaugušām, ligzdveidīgām zirga nāgu iedobēm, kurgāni, kas viedā klusumā glabā kazaku sen aprakto slavu… Zemu noliecos un kā dēls skūpstu tavu saldeno zemi, tu Donas stepe, kas slacināta nerūsošām kazaku asinīm!

*

Viņam "ir maza, sausa galva kā čūskai. Ausis sīkas un kustīgas. Krūšu muskuļi ārkārtīgi attīstīti. Kājas tievas, spēcīgas, potītes nevainojamas, nagi gludeni kā upes oļi. Krusti mazliet nokareni, aste kupla. Viņš ir tīrasiņu donietis. Tas vēl nav viss: viņam ir īpaši augstvērtīgas asinis, jo viņa dzīslās nerit ne lāsītes piemaisījuma, un visā viņa ārienē redzama suga. Viņu sauc par Malbruku.

Dzirdinātavā viņš, savu ķēvi aizstāvēdams, kāvās ar kādu citu, stiprāku un vecāku ērzeli, un tas viņam stipri Ievainoja kreiso priekškāju, lai gan ērzeļi ganībās arvien ir neapkaustīti. Viņi bija sacēlušies pakaļkājās, koda viens otram, spēra ar priekškājām, plēsa viens otram ādu…

Gana nebija klāt, — tas gulēja stepē, pagriezis saulei muguru, izpletis noputējušos, sakaitušos zābakos ieautās kājas. Pretinieks bija nogāzis Malbruku zemē, pēc tam aizdzinis tāltālu no bara un, atstājis tur asiņojot, paņēmis abus barus, aizvedis tos gar Staignās gravas malu.

Ievainoto ērzeli ievietoja kūtī, feldšeris izārstēja viņam sasperto kāju. Bet sestajā dienā Miška Koševojs, atjājis ar ziņojumu pie pārziņa, dabūja noskatīties, kā Malbruks, varenā sugas turpināšanas instinkta traukts, pārkodis pavadu, izlēca no steliņģa un, paķēris tās ķēves, kuras sapītas ganījās pie kazarmas un ar kurām mēdza jāt gani, pārzinis un feldšeris, dzina tās stepē — papriekš rikšiem, tad sāka kost atpalicējām, lai tās pasteidzinātu. Gani un uzraugs izskrēja no kazarmas, bet dzirdēja tikai, kā ķēvēm skanēdami plīsa pinekļi.

— Atstāja mūs kājām, nolādētais!…

Pārzinis lamājās, bet noskatījās aizauļojošos zirgos ar apslēptu labpatiku.

Pusdienā Malbruks atveda zirgus un nostādīja pie dzir-dinātavas. Ķēves viņam atņēma kājām palikušie zirggani, bet viņu pašu Miška apsegloja, aizjāja stepē un palaida iepriekšējā barā.

Divus mēnešus par zirgganu kalpodams, Koševojs bija vērīgi iepazinies ar zirgu dzīvi ganīklās, iepazinies un ieguvis dziļu cienību pret zirgiem piemītošo gudrību un cilvēkiem svešo cildenumu. Viņa acu priekšā apgājās ķēves; un šis mūžības akts, norisdams pirmatnējos apstākļos, bija tik dabiski šķīsts un vienkāršs, ka negribot radīja Koševoja prātā salīdzinājumus, kas nerunāja par labu cilvēkiem. Bet zirgu attiecībās bija arī daudz kas cilvēcisks. Piemēram, Miška novēroja, ka vecīgais ērzelis Burvis, nevaldāmi nikns un rupjš pret ķēvēm, bija izraudzījis kādu rudu, četrus gadus vecu skaistulīti ar platu zvaigzni piferē un dedzīgam acīm. Tās tuvumā viņš arvien bija uzbudināts un satraukti straujš, arvien apošņāja viņu ar sevišķu, apvaldītu un kaislu nokrācienu. Viņam patika zirgu mītnē uzlikt savu nikno galvu iemīļotajai ķēvei uz krustiem un tā ilgi snauduļot. Miška nolūkojās viņā notālēm, redzēja, kā ērzelim zem plānās ādas tikko jaušami kustējās muskuļi, un viņam šķita, ka Burvis mīl šo ķēvi bezcerīgi, stipri un sēri kā vecs vīrs.

Koševojs kalpoja krietni. Kā redzams, ziņa par viņa centību bija nokļuvusi līdz staņicas atamanam, un augusta pirmajās dienās pārzinis saņēma pavēli komandēt Koševoju staņicas valdes rīcībā.

Miška savīkšās aši, nodeva kroņa mantas un tās pašas dienas pievakarē jāja uz mājām. Bez mitas mudināja savu ķēveli. Saulei rietot, bija nokļuvis jau aiz Karginas un tur kalngalā panaca ratus, kas brauca uz Vešenskas pusi.

Braucējs ukrainis skubināja sasvīdušos, brangos zirgus. Atsperratu pakaļējā sēdeklī pusguļus zvilnēja stalts, plecīgs vīrs pilsētnieka svārkos un pakausī atstumtu filca platmali galvā. Kādu laiku Miška jāja aiz muguras šim cilvēkam ar platmali galvā, noskatīdamies, cik viņam nošļukuši pleci, kā tie sadrebas no grūdieniem un kā apputējusi baltā apkaklītes maliņa. Pasažierim pie kājām bija dzeltena ceļasoma un ar satītu mēteli apsegts maiss. Miškas degunu asi kutināja nepazīstama cigāra smaka. «Kāds ierēdnis brauc uz staņicu,» nodomāja Miška, piejādams līdzās ratiem. Viņš pameta pagreizu skatienu zem platmales malām — un viņam pavērās mute, sajūtot, kā aiz bailēm un liela izbrīna sāk skriet dretiuļi pa muguru: Stepans Astahovs pusguļus zvilnēja ratos, nepacietīgi košļādams melno cigāra galu, mirkšķinādams savas drošās, gaišās acis. Sev neticēdams, Miška apskatīja pazīs-tamo, bet dīvaini pārvērtušos ciematnieka seiu un neapšaubāmi pārliecinājās, ka atsperes šūpo patiešām dzīvo Stepanu, un, nosvīdis aiz uztraukuma, iekāsējās:

-rr Atvainojiet, kungs, vai jūs nebūsiet Astahovs?

Ratos sēdošais vīrs, galvu pamezdams, uzsvieda platmali uz pieres un pagriezdamies pacēla acis uz Mišku.

— Jā, Astahovs. Un kas tad Ir? Vai tad jūs… Pag, tu taču esi Koševojs? — Viņš pacēlās un, tikai ar lūpām zem apcirptajām kastaņkrāsas ūsām pasmaidīdams, bet saglabādams acīs un visā novecojušajā sejā nepieejamu skaidrumu, samulsis un ielīksmots, izstiepa roku. — Koševojs? Mihails? Re, kā mums gadījās tikties!… Ļoti priecājos!…

—. Kā tad? Kā tad tā? — Miška palaida pavadu, neizpratnē izpleta rokas. — Runāja, ka tu esot nogalināts. Skatos: Astahovs…

Miška atplauka smaidā, sāka grozīties un rosīties seglos, bet Stepana āriene, viņa skaidrā, zemā balss Mišku mulsināja; viņš mainīja toni un turpmāk uzrunāja viņu visu laiku ar «jūs», neskaidri nojauzdams kādu neredzamu robežu, kas viņus šķīra.

Viņi §aka runāties. Zirgi gāja soļos. Rietumos spoži ziedēja riets, debesīs devās uz naktsdusu zili mākonīši. Ceļa malā prosas druvā tā tarkšķēja paipala, ka ausis krita ciet, putekļains klusums slīga pār stepi, kas uz vakaru zaudēja dienas skubu un troksni. Cukarinskas un Kružlļinskas ceļu krustojumā uz ceriņkrāsas debess fona pavīdēja blāvs baznīciņas siluets; virs tā krāvās ķieģeļkrāsas gubu mākoņu milzu grēda.

— No kurienes tad nākdami, Stepan Andrejevič? — līksmi pētīja Miška.

— No Vācijas. Tiku, vei, ārā uz dzimteni.

— Kā tad mūsu kazaki stāstīja! sak, Stepanu nogalināja mūsu acu priekšā?

Stepans atbildēja apvaldīti, nosvērti, it kā uzņemdams izprašņājumu ar nepatiku:

— Ievainoja divās vietās, bet kazaki.,, Ko kazaki? Viņi mani pameta,,. Kritu gūstā.,. Vācieši izārstēja, aizsūtīja darbos…

i— Vēstuļu no jums arī, šķiet, nebija…

— Nav kam rakstīt, — Stepans aizsvieda cigāra galu un tūliņ aizpīpēja otru cigāru.

— Bet sievai? Jūsu laulātā draudzene dzīva un vesela.

— Es taču ar viņu nedzīvoju, kā zināms.

Stepana balss skanēja dzestri, tajā nebija saklausāma neviena silta skaņa. Sievas pieminējums viņu neuztrauca.

— Nu, ko, vai nesērojāt svešā zemē? — kāri pētīja Miška, ar krūtīm gandrīz uzguldamies seglu lokam.

—Sākumā sēroju, vēlāk pieradu. Man klājās labi, — un brīdi klusējis, piebilda; — Gribēju pavisam palikt Vācijā, pāriet pavalstniecībā. Bet sāka, vei, vilkt uz dzimteni — pametu visu un brauču šurp,

Stepans pasmaidīja, pirmoreiz atmaidzinādams stingos ielokus acu kaktiņos.

— Bet pie mums te, vai redzat, kāda kņada?.,. Karojam savā starpā.

— Jā-a-a … dzirdēju.

— Pa kādu ceļu tad braucāt?

— No Francijas, ar tvaikoni no Marseļas — ir tāda pilsēta — līdz Novorosijskai,

— Vai arī jūs mobilizēs?

«— Droši vien.., Kas jauns ciematā?

— Vai nu visu var izstāstīt! Daudz jaunumu.

>— Vai mana māja vesela?

i— To vējš šūpo

— Un kaimiņi? Vai Meļehovu zēni dzīvi?

— Dzīvi.

— Par manu bijušo sievu esat ko dzirdējis?

— Viņa turpat Jagodnajā.

— Un Grigorijs… dzīvo ar viņu?

— Nē, viņš ar likumīgo. Ar jūsu Aksiņju izšķīrās.,,

— Re, kā… Nemaz nezināju.

Viņi brītiņu klusēja. Koševojs joprojām kāri pētīja Stepanu. Sacīja uzslavēdams un ar cieņu.

— Redzams, jums klājies labi, Stepan Andrejič. Apģērbs jums labs, kā muižniekam.

— tur visi ģērbjas glīti.

Stepans sarauca pieri, pieskārās vedēja plecamj — Nu, paskubini!

Vedējs gausi pavicināja pātagu, nogurušie zirgi nevienādi iegula atsaitēs. Rati, mīksti švīkādami ar riteņiem, salīgojās grambās, un Stepans, sarunu beigdams, pagrie«' zis Miškam muguru, vaicāja:

— Vai uz ciematu jādams?

— Nē, uz staņicu.

Krustcelēs Miška nogriezās pa labi, pacēlās kāpšļos.

— Sveiki šimbrīžam, Stepan AndrejičI

Viņš uzspieda smago pirkstu galus noputējušai platmales malai un atbildēja salti, skaidri, kā nekrievs skaidri izrunādams katru zilbi:

— Palieciet vesels!

VII

ļFilonovas-Povorinas līnijā izlīdzinājās fronte. Sarkanie sakopoja spēkus, savilka dūri triecienam. Kazaki gausi gatavojās uzbrukumam; tā kā viņiem trūka munīcijas, viņi necentās pāriet apgabala robežas. Filonovas frontē kaujas operācijas norisa ar mainīgām sekmēm. Augustā karadarbība it kā pieklusa, un kazaki, ierazdamies no frontes īslaicīgā atvaļinājumā, runāja, ka uz rudeni gaidāms pamiers.

Bet šai laikā aizmugurē, staņicās un ciematos, vāca nost labību. Trūka darba roku. Vecie vīri un sievas nevarēja tikt galā ar darbiem; turklāt pastāvīgi traucēja Iedzīvotājiem uzliktās klaušas, kaujas piederumu un pārtikas piegāde frontei.

No Tatāru ciemata pēc norīkojuma gandrīz ik dienas brauca pieci seši rati uz Vešensku. Vešenskā tajos iekrāva kastes ar patronām un šāviņiem, virzīja uz pārkrāvuma punktu Andropovas ciematā, bet dažreiz vajadzības gadījumā dzina arī tālāk uz Hopjoras apkaimes ciematiem.

Ciematā ritēja steidzīga, bet drūma dzīve. Visiem domas tiecās uz tālo fronti, sāpīgā satraukumā tika gaidītas ļaunas ziņas par kazakiem. Stepana Astahova atbraukšana satrauca visu ciematu* katrā sētā, katrā klonā par to vien runāja. Atbraucis gandrīz vai aizmirsts kazaks, kas sen jau apbedīts, ko piemin tikai večas, arī tad tikai novēlēdamas «mūžīgo mieru». Nu, vai tas nebija brīnums?

Stepans apmetās pie Anikuškas sievas, sanesa istabā savas mantas un, kamēr saimniece gādāja vakariņas, aizgāja uz savu māju. Smagā saimnieka solī ilgi apstaigāja baltās mēnessgaismas ieskauto pagalmu, iegāja pussagruvušo pūņu nojumēs, apskatīja istabu, pakratīja zedeņu balstus… Anikuškas sievai jau sen bija atdzisis olu kultenis, bet Stepans arvien vēl, pirkstus krakšķinā-dams, skatīja savu ^ālēm aizaugušo sētu un kaut ko neskaidri murmināja, it kā cilvēks ar grūtu valodu.

Jau tai pašā vakarā viņu apciemoja kazaki — apskatīt un izprašņāt par dzīvi gūstā. Anikuškas istaba pienāca pilna sievu un puišeļu. Tie stāvēja kā blīva siena, klausījās Stepana stāstos, melnoja tikai viņu pavērtās mutes. Stepans runāja nelabprāt, viņa novecojusī seja ne reizes neatvilga smaidā. Bija redzams, ka dzīve viņu saliekusi ragā un pārvērtusi.

Rītā — Stepans vēl gulēja dižajā istabā — atnāca Pantelejs Prokofjevičs. Viņš dobji nokāsējās saujā, gaidīja, kamēr karavīrs pamodīsies. No dižās istabas plūda māla klona vēsums, nepazīstamas, smacīgi stipras tabakas un tāla ceļa smaka, kas uz ilgu laiku iesūcas ceļavīra drē bēs.

Stepans pamodies, dzirdams, — rauj sērkociņu, lai aizpīpētu.

— Vai atļausi ieiet? — vaicāja Pantelejs Prokofjevičs un, it kā pie priekšnieka iedams, steidzīgi nolīdzināja krokas savam jaunajam kreklam, kuru Iļjiņična viņam bija šai gadījumā uzvilkusi.

— Nā cieti

Stepans ģērbās, kūpinādams cigāra galu, dūmos mirk-šķinādams miega pilnās acis. Pantelejs Prokofjevičs pabikli kāpa pāri slieksnim un, apstājies izbrīnā par Ste> pana pārvērtušos seju un viņa zīda bikšturu metāla daļām, sniedza tumšo plaukstu, saliecis to kā laiviņu.

— Sveiks, kaimiņi Prieks dzīvu redzēt..,

— Sveiki!

Stepans uzlika bikšturus uz saviem varenajiem, nokarenajiem pleciem, noraustīja tos un cienīgi ielika savu plaukstu veča raupjajā rokā. Viņi uzmeta viens otram īsu mirkli. Stepana acīs zilgani spridzēja nepatikas dzirkstis, Meļehova šķībās, izvelbtās acis pauda cieņu un ar zināmu ironiju jauktu vieglu izbrīnu.

— Tu esi novecojis, Stjopa… novecojis, mīlīt.

— Jā, novecojis.

— Tev jau noturēja dvēseles aizlūgumu tāpat kā manam Griškam… — Izteica un īgni aprāvās: bija pieminējis nelaikā. Raudzīja labot neviļus izteikto: — Paldies dievam, esi pārnācis sveiks un vesels… Lai slavēts tas kungs! Tāpat aizlūdza arī par Grišku, bet viņš kā Lācars atdzīvojās un dzīvo šo baltu dienu. Jau divi bērneļi, un viņa sieva Natālija, paldies dievam, atkopusies. Branga sieva … Nu, un kā tev, mīļais?

— Tencinu.

— Vai atnāksi pie kaimiņa ciemā? Atnāc, parādi godu, papļāpāsim.

Stepans atteicās, bet Pantelejs Prokofjevičs lūdzās tik neatlaidīgi un tā apvainojās, ka Stepans piekāpās. Nomazgājās, uzsukāja īsi apcirptos matus, uz vecā jautājumu: — Kur tad liki čupru? Vai nodzēri? — pasmīnēja un, lepni uzsviedis galvā platmali, pirmais izgāja ārā.

Pantelejs Prokofjevičs bija tik glaimīgi laipns, ka Stepanam neviļus ienāca prātā: «Pūlas veco pārestību dēļ…»

Iļjiņična, sekodama vīra mēmajiem acu mājieniem, veikli rīkojās virtuvē, steidzināja Natāliju un Duņašku, pati lika cienastu galdā. Sievietes paretam meta ziņkārīgus skatienus uz Stepanu, kas sēdēja zem svētbildēm, ar acīm aptaustīja viņa svārkus, apkaklīti, sudraba pulksteņa ķēdi, matu sasukājumu, saskatījās, nespēdamas apslēpt izbrīna smaidu. Darja ienāca no āra sasārtusi, mulsi smaidīdama un priekšauta stūrī slaucīdama smalkās, plānās lūpas, piemiedza acis:

— Ak, kaimiņš! Bet es jūs pat nepazinu. Jūs jau vairs pēc kazaka neizskatāties.

Pantelejs Prokofjevičs nevilcinājās — kandžas pudeli galdā, lupatas aizbāzni no kakla ārā, paostīja saldenrūgto smaržu, palielīja;

— Palūko! Paša fabrikas. Ja pieliek sērkociņu, — deg ar zilu uguni, nudienl

Risa izklaidas runas. Stepans dzēra negribēdams, bet Iedzēris drīz sāka reibt, kļuva mīkstāks.

>— Tev, kaimiņ, tagad jāprecas.

i— Ko jūs runājat! Kur tad likšu veco?

— Vecā… Kas nu vecā… Ar veco sievu, domā, visam mūžam pietiks? Sieva tikpat kā ķēve: var braukt līdz tam, kamēr turas zobi mutē… Mēs tev sameklēsim jaunu.

— Mūsu dzīve tagad pajukusi… Nav ko domāt par precībām,,. Man pusotras nedēļas atvaļinājuma, tad jāierodas pārvaldē un droši vien uz fronti, — sacīja Stepans reibdams, pamazām zaudēdams savu ārzemnieka izrunu.

Viņš drīz aizgāja, Darjas jūsmīgā skatiena pavadīts, atstādams aiz sevis strīdus un minējumus.

— Kā viņš izsities ļaudīs, maitasgabals! Re, kā runāja! Kā akcīznieks vai kāds cits augstas kārtas vīrs… Aizeju, viņš patlaban ceļas augšā un liek virs apakškrekla plecos tādas kā zīda slejiņas ar apkalumiem, nudien! Apstiepa krūtis un mUguru kā zirgam. Kāpēc tā? Kādai vajadzībai taču tas ierīkots? Viņš tagadiņ tīri kā mācīts vīrs, — jūsmoja Pantelejs Prokofjevičs, kuram redzami glaimoja tas, ka Stepans nebija apsmādējis viņa viesmīlību un, nepieminēdams ļauna, atnācis.

Sarunās bija noskaidrojies, ka Stepans pēc dienesta dzīvos ciematā, atjaunos māju un saimniecību. Viņš garām ejot bija ieminējies, ka viņam esot līdzekļi, ar to rosinādams Panteleju Prokofjeviču uz ilgstošām pārdomām un neviļus modinādams ari cieņu.

— Redzams, ka viņam ir nauda, teica Pantelejs Prokofjevičs, kad Stepans bija aizgājis, — viņam, nelietim, ir kapitāls. Kazaki pārnāk no gūsta kā māmuļa dzemdējusi, bet, re, kā viņš izlupis.,, Varbūt cilvēku nositis vai arī kur naudu nozadzis.

Pirmajās dienās Stepails izgulējās Anikuškas mājā, retumis rādīdamies uz ielās. Kaimiņi vēroja viņu, uzglūnēja ikkatrai viņa kustībai, raudzīja pat izprašņāt Anikuškas sievu, sak, ko Stepans taisās darīt. Bet tā saknieba lūpas, bija noslēpumaina, sacījās neko nezinām.

Minējumi jo strauji sāka klīst ciematā pēc tam, kad

Anikuškas sieva paņēma no Meļehoviem zirgu un sestdienas rītā nez kur aizbrauca. Tikai Pantelejs Prokofjevičs nojauta, ko tas nozīmē. «Brauc pēc Aksiņjas,» viņš pamirkšķināja Iļjiņičnai, jūgdams ratos klibo ķēvi. Un nebija maldījies. Anikuškas sieva brauca uz Jagodnaju Stepana uzdevumā: «Izprašņā Aksiņju, vai viņa neatgriezīsies pie vīra, nepieminēdama agrākās pārestības!»

Tai dienā Stepans bija galīgi zaudējis iznesību un mieru, līdz vakaram staigāja pa ciematu, ilgi sēdēja uz Mohova mājas lievenēm, sarunādamies ar Sergeju Platonoviču un Cacu, stāstīja viņiem par Vāciju, par savu turienes dzīvi, par ceļojumu caur Franciju un pa jūru. Runāja, klausīdamies Mohova gaudas, un visu laiku kāri skatījās pulkstenī.,.

Saimniece no Jagodnajas pārbauca mijkrēslī. Gādādama vasaras namiņā vakariņas, stāstīja, ka Aksiņja sabijusies, dzirdēdama negaidīto ziņu, daudz prašņājusi par viņu, bet atpakaļ nākt strupi atteikusies.

— Kāda viņai vajadzība nākt atpakaļ, dzīvo kā kundzene. Kļuvusi apaļa, sejā balta. Smaga darba neredz. Ko vēl vairāk? Viņa tā apģērbta — nevar pat iedomāties. Darba diena, bet viņai mugurā brunči kā sniegs un rociņas tīras jo tīras… — viņa stāstīja, rīdama skaudīgas nopūtas.

Stepanam sārtojās vaigu gali, nolaistajās, gaišajās acīs iesvilās un dzisa niknas, drūmas liesmiņas. Viņš ar karoti smēla no glazētas bļodas skābo pienu, valdīdams trīcošo roku. Jautājumus izmeta pārdomātā nesteidzībā;

— Tu saki, — Aksiņja lielīja savu dzīvi?

— Kā nu ne! Tā dzīvot ikvienam patiktos.

—Vai par mani vaicāja?

— Kā tad! Pavisam nobālēja, kad pateicu, ka esat ieradies.

yakariņas paēdis, Stepans izgāja zāļainajā pagalmā.

Atri bija pienācis un gaisa īsais augusta mijkrēslis. Valgajā nakts dzestrumā uzmācīgi klabēja vētīkļu sieti, bija dzirdamas skarbas balsis. Zem dzeltenā, plankumainā mēness ierastā steigā strādāja cilvēki: vētīja pa dienu izkulto labību, veda klētīs graudus. Ciematu ietina svelmains, kodīgs tikko izkultu kviešu un pelavu putekļu tvaiks. Kaut kur pie laukuma klabēja kuļmašīna, rēja suņi. Tālajos klonos skanēja gari stiepta dziesma. No Donas stīdza saldens valgums.

Stepans atspiedās pret zedeņiem un ilgi skatījās plūstošajā Donas straumē, kuru varēja redzēt pāri olnīcai, ugunīgajā līčloču taciņā, ko šķērsām upei bija ieminis mēness. Sīka, cirtaina virma locījās pa ūdeni. Viņā pusē Donai dusēja aprimušās papeles. Smeldze klusi un spēcīgi pārņēma Stepanu.

*

Gaismai austot, uznāca lietus, bet pēc saules lēkta mākoņi izklīda, un pēc pāris stundām tikai pie riteņu sliedes malām apžuvušās dubļu pikas vairs atgādināja, ka bijis slikts laiks.

No rīta Stepans iebrauca Jagodnajā. Satraukts piesēja zirgu pie vārtiem un, braši gāzelēdamies, gāja uz saimes istabu,

Plašais pagalms ar izdegušo zāli bija tukšs. Pie zirgu kūts mēslos kārpījās vistas. Uz apkritušajiem zedeņiem mīņājās gailis, melns kā krauķis. Vistas aicinādams, viņš izlikās knābājam pa zedeņiem ložņājošās, sarkanās mārītes. Aptaukojušies kurti gulēja vēsumā pie ratnīcas. Seši melnraibi kucēni īsām astēm, pagāzuši zemē māti, jaunu pirmo bērnu kuci, kājelēm atspērušies, zīda, stai-pīdami ļenganos pelēcīgos pupus. Uz kungu mājas skārda jumta ēnas pusē spoži vizēja rasa.

Stepans, vērīgi skatīdamies apkārt, Iegāja saimes istabā un vaicāja resnajai virējai:

— Vai varu tikties ar Aksiņju?

— Kas jūs tādi būsiet? — tā painteresējās, slaucīdama priekšautā nosvīdušo, bakurētaino seju,

— Kam jums tas? Kur Aksiņja?

— Pie pana. Uzgaidiet!

Stepans apsēdās, ar drausmīga noguruma žestu uzlika platmali uz ceļgala. Virēja bīdīja krāsnī podus, klaudzināja biguļus, nepievērsdama uzmanību viesim. Virtuvē sāji smaržoja pēc kūpināta piena un apiņiem. Mušas melnā mākonī apklāja krāsns muti, sienas, miltiem apbārstīto galdu. Stepans sasprindzināti klausījās, gaidīja. Pazīstamā Aksiņjas gaita viņu it kā rautin norāva no sola. Viņš piecēlās, platmale nokrita no ceļgaliem.

Aksiņja ienāca, nesdama šķīvju grēdu. Viņai sastinga seja, ietrīsējās pilnīgo lūpu kaktiņi. Viņa apstājās,. nespēkā spiezdama šķīvjus pie krūtīm, nenolaizdama no Stepana savas izbaiļu pilnās acis. Bet pēc tam strauji sakustējās, aši piegāja pie galda un atbrīvoja rokas.

— Sveiks!

Stepans dvesa gausi, dziji, it kā miegā, viņa lūpas sašķobīja piespiests smaids. Klusēdams, uz priekšu salīcis, viņš sniedza Aksiņjai roku.

Iesim manā istabā… — Aksiņja aicināja ar rokas mājienu.

Platmali Stepans cēla augšā kā lielu smagumu, viņam saplūda galvā asinis, aizmiglojās acis. Tiklīdz viņi bija iegājuši Aksiņjas istabā un apsēdušies katrs savā galdiņa malā, Aksiņja, sausās lūpas laizīdama, novaidēdamās jautāja:

— Kur tu radies? …

Stepans nenoteikti, mākslotā jautrībā, it kā iereibis, atmeta ar roku. No viņa lūpām arvien vēl nenozuda tas pats prieka un sāpju smaids.

— No gūsta… Esmu ieradies pie tevis, Aksiņja…

Viņš neveikli sarosījās, uzlēca kājās, izrāva no kabatas nelielu vīstoklīti un, aši raisīdams vajā lupatiņu un nevarēdams valdīt trīcošos pirkstus, iztina no tā dāmu sudraba rokas pulksteni un gredzenu ar lētu, gaišzilu akmentiņu… Viņš sniedza to visu Aksiņjai uz sviedrainās delnas, bet viņa nenovērsa acis no svešās sejas, kuru izvaikstīja pazemīgs smaids.

— Ņem, tev glabāju… Esam kopā dzīvojuši…

— Kur es to likšu? Pagaidi… — čukstēja Aksiņjas stingās lūpas.

— Nu ņem… neapsmādē… Beigsim muļķoties…

Ar roku aizsegdamās, Aksiņja piecēlās, atgāja pie mūrīša.

— Runāja, ka tu esot beigts…

— Vai tu par to priecātos?

Viņa neatbildēja, jau mierīgāk apskatīja vīru no galvas līclz kājām, bez vajadzības sakārtoja rūpīgi izgludināto brunču krokas. Aizlikusi rokas aiz muguras, teica:

— Tu atsūtīji Anikuškas sievu?… Viņa sacīja, ka tu aicinot pie sevis … dzīvot…

— Vai nāksi? — Stepans pārtrauca.

— Nē, — Aksiņjas balss ieskanējās skaudri. — Nē, neiešu.

— Kā tā?

— Esmu atradusi, un arī drusciņ par vēlu… Par veļu.

— Bet es, redz, gribu sākt saimniekot. No Vācijas nācu — domāju un, arī tur dzīvodams, — nemitējos par to domāt… Kas tad, Aksiņja, būs ar tevi? Grigorijs tevi

atstājis… Varbūt esi kādu citu sameklējusi? Dzirdēju, it kā ar pana dēlu .,. Vai tiesa?

Aksiņjas vaigi svelmaini pielija asinīm, līdz pat asarām, kas sariesās kaunpilnajās acīs.

— Tagad dzīvoju ar viņu. Tiesa.

— Es jau neko nepārmetu, — satrūkās Stepans. «-* Runāju tāpēc, ka varbūt vēl neesi izšķīrusies par savu dzīvi. Viņam tu ilgi nebūsi vajadzīga, tā tikai izlaidība… Re, tev jau grumbas zem acīm.,. Viņš taču tevi atstās, tu viņam apniksi — padzīs. Kur tad tu tversies? Vai nav apriebies būt par kalponi? Apdomā pati… Es atvedu līdz naudu. Karš beigsies, dzīvosim brangi. Es tā biju domā-jis, mēs atkal saiesim kopā. Gribu aizmirst visu bijušo,,.

— Ko tad tu agrāk domāji, mīļais draugs Stjopa? — trīsēdama un caur asarām iesmiedamās, sāka runāt Aksiņja un, atgājusi no mūrīša, cieši pienāca pie galda. — Ko tu domāji agrāk, kad iemini pīšļos manu jauno mūžu? Tu mani aizgrūdi pie Griškas… Tu man izdedzināji sirdi… Vai atceries, ko tu izdarīji ar mani?

— Neesmu nācis noslēgt rēķinus… Tu… ko tu zini? Es varbūt tā visa dēļ esmu nez kā izvārdzies. Varbūt esmu otru mūžu nodzīvojis atcerēdamies… — Stepans ilgi aplūkoja savas uz galda uzmestās rokas, raisīja vārdus gausi, it kā raudams tos ārā no mutes/ — Domāju par tevi.,. Sirds žēlumā asiņoja… Dienu un nakti tu neizgāji no prāta… Dzīvoju tur ar atraitni, vācieti.,, bagātībā dzīvoju — un pametu … Vilka uz māju …

— Pēc klusas dzīves esi sācis ilgoties? — nikni ieplezdama nāsis, jautāja Aksiņja. — Saimniekot gribi? Droši vien gribi, lai tev būtu bērni, sieva, kas tevi apmazgā, ēdina un dzirdina? — un viņa nejauki, tumši iesmējās.

— Nu nē, lai dievs sargā! Esmu veca, pat grumbas, lūk, pamanīji… Un bērnus dzemdēt vairs neprotu. Esmu mītākā, un mīļākām bērni nav paredzēti… Vai tev tāda vajadzīga?

— Sprigana esi kļuvusi,,,

— Tāda nu esmu.

— Tātad — nē?

— Nē, neiešu, ļsfē.

— Nu, tad paliec vesela! — Stepans piecēlās, nevajadzīgi pagrozīja rokās pulksteni un atkal nolika to uz galda. — Ja būsi pārdomājusi, tad paziņo.

Aksiņja pavadīja viņu līdz vārtienļ, Ilgi skatījās, kā no

riteņu apakšas šaujas ārā putekļi, ietin platos Stepana plecus.

Aksiņju māca ļaunas asaras. Viņa brīžiem iešņukstējās, mulsi domādama par to, kas nebija piepildījies, — apraudādama savu atkal vējā aizlaisto dzīvi. Pēc tam kad bija dabūjusi zināt, ka Jevgeņijam vairs nav vajadzīga, un kad bija dzirdējusi, ka vīrs pārnācis, viņa nolēma iet pie tā, lai pa gabaliņam no jauna salipinātu laimi, kuras nav bijis… Ar tādām domām gaidīja Stepanu. Bet ieraudzīja viņu pazemotu, padevīgu, — un melna lepnība, lepnība, kas neatļāva viņai, atstumtai, palikt Jagodnajā, saslējās viņā. Ļauna griba, pār kuru Aksiņjai nebija varas, virzīja viņas vārdus un darbus. Viņa atcerējās pārciestās pārestības, atcerējās; visu, ko cietusi no šā cilvēka, no viņa lielajām dzelzs rokām, un, pati negribēdama visu pārtraukt, sirdī šausminādamās par to, ko dara, aizelsās savos dzēlīgajos vārdos: «Nē, neiešu pie tevis. Nē.»

Viņa vēlreiz pameta skatienu pakaļ aizbraucošajiem ratiem. Stepans, pātagu vicinādams, pazuda aiz ceļmalas

pazemā vērmeļu ceriņkrāsas krūmāja…

*

Otrā dienā Aksiņja, algu saņēmusi, savāca savas mantiņas. Atvadoties no Jevgeņija, apraudājās:

— Nepieminiet ar ļaunu, Jevgeņij Nikolajevič.

— Nu, ko tu runā, mīļā!… Paldies tev par visu.

Viņa balss, slēpdama mulsu, skanēja piespiesti jautri.

Un viņa aizgāja. Vakarā bija Tatāru ciematā.

Stepans sagaidīja Aksiņju pie vārtiem.

— Atnāci? — viņš jautāja smaidīdams. — Uz visiem laikiem? Vai var lolot cerību, ka vairs neiesi projām?

— Neiešu, — vienkārši atbildēja Aksiņja, sažņaugtu sirdi apskatīdama pussagruvušo istabu un pagalmu, kas bija kupli aizaudzis balandām un leknām nezālēm.

VIII

Netālu no Durnovas staņicas Vešenskas pulks pirmoreiz sastapās kaujā ar sarkanarmiešu daļām, kuras atkāpās.

Grigorija Meļehova vadībā sotņa ap pusdienu ieņēma nelielu ciematu, kas bija viscaur aizaudzis kokiem. Grigorijs lika kazakiem nokāpt no zirgiem mitrā vītola ēnā pie upītes, kura bija izrakuši ciematam cauri paseklu gultni. Turpat netālu no melnās, staignās zemes burbuļodami virda avoti. Ūdens bija ledains; kazaki dzēra to kāri, aizgūtnēm, smeldami ar cepurēm, kuras pēc tam, tīksmi krekšķinādami, mauca sasvīdušajās galvās. Pāri ciematam, kas tvīka svelmē, saule stāvēja gandrīz virs galvas. Pusdienas tveices ieskautā zeme kaita. Zāle un indīgi svelmaino staru skartās vītolu lapas gurdi nokārās, bet pie upītes vītolu ēnā biezēja dzestrums, koši ziedēja dadži un vēl nez kādas dūņainajā augsnē sazēlušas, kuplas zāles; nelielajos līcīšos vēlīgā jaunavas smaidā vizēja ūdenslēcas; aiz līkuma ūdenī plunčājās pīles un purināja spārnus. Zirgi krākdami stiepās pēc ūdens, šļakstot mina staignos dubļus, rāva no rokām ārā pavadas un brida upītes vidū, duļķodami ūdeni un ar lūpām meklēdami, kur strūkla svaigāka. No viņu atkārtajām lūpām karstais vējš trausa lielas dimanta lāses. Uzplūda uzvandītās purva zemes un dūņu smaka ar sēra piegaršu, rūgtā un saldenā noskaloto un ietrunējušo vītola sakņu smarža…

Tikko kazaki sarunādamies un uzpīpēdami bija atgūlusies dadžos, atgriezās izlūki. Vārds «sarkanie» acumirklī uzrāva visus kājās. Viņi savilka zirgiem vēdersiksnas un atkal devās uz upīti, pildīja blašķes, dzēra un droši vien katrs pie sevis nodomāja: «Diez vai kādreiz vēl dzersim tādu ūdeni, tik dzidru kā bērna asara…»

Cēlā tie pārjāja pāri upītei, apstājās.

Aiz ciemata pa pelēksmilšainu, vībotņainu pakalnu versts atstatumā kustējās ienaidnieka izlūku nodaļa. Astoņi jātnieki uzmanīgi virzījās uz ciemata pusi.

— Mēs viņus sagūstīsim! Vai atļausi? — Grigorijam ieteica Mitjka Koršunovs.

Viņš ar līkumu aizjāja ar pusvadu otrpus ciemata; bet izlūki, pamanījuši kazakus, griezās atpakaļ.

Pēc stundas, kad bija ieradušās arī divas pārējās pulka jātnieku sotņas, viņi devās uz priekšu. Izlūki ziņoja, ka sarkanie nākot viņiem pretī apmēram tūkstoš durkļu skaitā. Vešenskas sotņas bija zaudējušas sakarus ar 33. Jelanskas:Bukanovas pulku, kas virzījās tām labajā pusē, un tomēr nolēma sākt kauju. Kazaki pārjāja pāri pauguram, nokāpa no zirgiem. Zirgu uzraugi ieveda zirgus plašajā gravā, kas slīga uz ciemata pusi. Kaut kur pa labi bija sadūrušies izlūki. Sāka skaudri klakšķēt s ložmetējs.

Drīz vien parādījās paretas sarkano ķēdes. Grigorijs izvērsa savu sotņu gravas kalngalā. Kazaki nogūlās zemē nogāzes malā, kas bija apaugusi ar krēpjainu, sīku krūmāju. Zem pazemas mežābelītes gulēdams, Grigorijs skatījās ar binokli tālīnajās pretinieka ķēdēs. Viņš varēja skaidri redzēt, kā virzās divas priekšējās ķēdes un aiz tām starp brūnajiem, nenovāktajiem nopļautas labības vāliem izvēršas ķēdē melna, tikko pienākusi kolonna.

Ir viņu, ir kazakus pārsteidza tas, ka pirmajai ķēdei pa priekšu lielā, baltā zirgā jāja jātnieks, — acīm redzot, komandieris. Arī otrās ķēdes priekšgalā gāja divi, katrs atsevišķi. Tāpat trešo veda komandieris, tam līdzās ieplīvojās karogs, Netīri dzeltenajā rugaines fonā karoga audekls sārtojās kā sīka asins lāse.

— Tiem komisāri priekšā! — iesaucās kāds kazaks.

— Edz! Tas ir varonīgi! — sajūsmā iesmējās Mitjka Koršunovs.

— Skatiet, zēni! Tad redz, kādi šie, sarkanie!

Gandrīz visa rota sarunādamās pacēlās kājās. Virs acīm

saslējās delnas aizsargam pret sauli. Runas noklusa. Un majestātisks, bargs klusums, nāves vēstnesis, pakļāvīgi un liegi kā mākoņa ēna noslīga pār stepi un gravu.

Grigorijs pavērās atpakaļ. Aiz palsās vītolu salas iesāņus ciematam cēlās viļņojoši putekļi: otrā sotņa rikšos devās pretinieka flanga virzienā. Grava vēl maskēja sotņas virzīšanos, bet pēc verstīm četrām tā jau dakšveidīgi rāpās paugurā, un Grigorijs domās apsvēra atstatumu un laiku, kad sotņa piekļūs flangam.

— Gu-u-ul-ties! — komandēja Grigorijs, strauji pagriezdamies un bāzdams binokli makstī.

Viņš piegāja pie savas ķēdes. Kazaki pavērsās pret Grigoriju, viņu sejas bija spīdīgi sarkanas un nomelnējušas aiz karstuma un saules. Kazaki gūlās saskatīdamies. Pēc komandas «Gatavoties!» spalgi noklakšķēja šauteņu aizslēgi. Grigorijs no augšas varēja redzēt tikai izplestas kājas, cepuru virsas un muguras, ko ieskāva putekļu klāti krekli un kam iedobas un lāpstiņas mirka sviedros. Kazaki aizrāpoja, meklēdami aizsegu, izraudzīdamies ērtāku vietu. Daži mēģināja rakt sakaltušo zemi ar zobenu.

Pa to laiku vēsmas vilnis atnesa no sarkano puses neskaidru dziesmu…

Ķēdes virzījās, plaši locīdamās, nevienādi, gāzelīgi. No tās puses plūda neatšķiramas, svelmainajā plašumā gaistošas cilvēku balsis.

Grigorijs juta, ka sirds, it kā atrisusi, skaudri, nevienādi sitas krūtis… Viņš bija jau agrāk dzirdējis šo vaidu pilno melodiju, dzirdējis, kā to dziedāja Glubokajā matroži mokrousovieši, it kā lūgšanā noņēmuši savas beznaga cepures, sajūsmā mirdzinādami acis. Viņā pēkšņi ieviļņojās mulss, bailēm līdzīgs nemiers.

— Ko viņi tur gaudo? — ievaicājās vecs kazaks, uztraukti grozīdams galvu.

— It kā dievu lūgtu, — tam atbildēja otrs, gulēdams pa labai rokai.

— Kas par velna lūgšanu! — ņirgājās Andrejs Kašuļins; nekaunīgi vērdamies Grigorijā, kas stāvēja viņam līdzās, jautāja: — Tu, Pantelev, esi pie viņiem bijis, — droši vien zini, kāpēc viņi pašreiz šo dziesmu dzied. Droši vien pats esi viņiem līdzi vilcis?

— …mums ze-emi gūt! — gaviļu saucienā uzplīvoja tāluma dēļ neskaidri vārdi, un atkal klusums nogula pār stepi. Kazaki iesvilās ļaunā priekā. Ķēdes vidū kāds skaļi iesmējās. Mitjka Koršunovs sāka nervozi rosīties:

— Vai dzirdat, ei, jūs?! Viņiem iegribējies gūt zemi!.». — un neķītri nolamājās. — Grigor Pantelev! Atļauj, es, rau, to, kas jāšus, nocelšu no zirga! Plāšu viņam virsū!

Un, atbildes nenogaidījis, izšāva. Lode iztrūcināja jātnieku. Viņš nokāpa no zirga, nodeva to citam, devās ķēdei pa priekšu, mirdzinādams kailu zobenu.

Kazaki sāka šaudīt. Sarkanie nogūlās. Grigorijs lika ložmetējniekiem atklāt uguni. Pēc divām ložmetēju kārtām pirmā ķēde piecēlās kājās pārskrējienam. Pēc asīm desmit atkal nogūlās. Grigorijs binoklī redzēja, kā sarkanarmieši ierakdamies rīkojās ar lāpstiņām. Virs viņiem sāka plīvot zilpelēki putekļi, ķēdes priekšā pacēlās sīki pauguriņi kā pie murkšķu alām. No turienes atbrāzās gari stiepta zalve. Apšaudīšanās kļuva spraigāka. Kauja draudēja ieilgt. Pēc stundas kazakiem jau bija zaudējumi: vienu pirmā vada vīru lode uz vietas nogalināja, trīs ievainotie aizrāpās pie zirgu uzraugiem gravā. Flangā parādījās otrā sotņa, sacēla putekļus, dodamās uzbrukumā. Uzbrukumu atsita ar ložmetēju uguni. Varēja redzēt, kā kazaki panikā auļo atpakaļ, sastrēgdami baros un izklīzdami vēdekļveidīgi. Sotņa pēc atkāpšanās sakārtojās un bez kopīga kaujas sauciena klusēdama atkal devās uzbrukumā. Un atkal skaudra ložmetēju uguns tos atbrāza atpakaļ, kā vējš lapas,

Bet uzbrukumi bija satricinājuši sarkanarmiešu izturību, — pirmās ķēdes pajuka, sāka virzīties atpakaļ.

Grigorijs, nepārtraukdams uguni, lika sotņai celties kājās. Kazaki devās uz priekšu neguldamies. Nenoteiktība un nomācošais mulsums, kas viņus bija pārņēmis sākumā, it kā bija pāri. Viņu možo noskaņojumu atbalstīja baterija, kas rikšiem atbrāzās uz pozīcijām. Pirmais baterijas vads, ievirzīts uguns līnijā, sāka šaut. Grigorijs aizsūtīja zirgu uzraugiem pavēli atvest zirgus. Viņš gatavojās uzbrukumam. Pie ābelītes, kur viņš kaujas sākumā bija vērojis sarkanos, no priekšasīm cēla nost trešo lielgabalu. Gara auguma virsnieks šaurās galifē biksēs tenora balsī nikni bļāva uz nosebojušiem braucējiem, pieskriedarris pie lielgabala un ar patagu plīkšķinādams pa zābaka stulmu:

— Nocelt! Nu?! Velns, ko jūs te čūbājaties!…

Novērotājs kopā ar vecāko virsnieku pusversts atstatumā no baterijas, nokāpuši no zirga, binoklī skatījās no pauguriņa uz atejošām pretinieka ķēdēm. Sakarnieki skriešus vilka stiepli, savienodami bateriju ar novērošanas punktu. Vecīgā jesaula — baterijas komandiera — resnie pirksti nervozi grieza binokļa ritentiņu (vienā pirkstā zeltaini laistījās laulājamais gredzens). Viņš bez vajadzības mīņājās ap pirmo lielgabalu, galvu noliekdams, vairījās no spindzošajām lodēm, un, ikreiz strauji sakustoties, viņam pie sāniem kuļājās panēsāta lauka soma.

Pēc mīkstas un spalgas skaņas Grigorijs mēģināja noteikt, kur kritis piešaudes šāviņš, atskatījās: apkalpe elsdama pūzdama ritināja lielgabalu. Pirmais šrapnelis krita nenovākto kviešu vālos, un zilajā fonā ilgi gaisa vēja raustītā, baltā, kokvilnai līdzīgā dūmu grīstīte.

Četri lielgabali pa kārtai raidīja šāviņus turp, aiz nopļauto kviešu vāliem, bet pretēji tam, kā bija gaidījis Grigorijs, lielgabalu uguns nesacēla sarkano ķēdēs nekādu manāmu apjukumu, — tie atkāpās nesteigdamies, organizēti un pazuda sotņas apredzei, aiziedami no pakalna gravā. Grigorijs, atzīdams, ka uzbrukumam nav nozīmes, tomēr nolēma apspriesties ar baterijas komandieri. Viņš smagiem soļiem piegāja tam klāt un, ar kreiso roku pieskardamies saules apsvilinātajam, sarkanrudajam, cirtainajam ūsu galam, draudzīgi pasmaidīja:

— Gribēju doties uzbrukumā.

— Kas te par uzbrukumu! — jesauls strauji pameta galvu, ar plaukstas virspusi noslaucīdams zem cepures naga plūstošo sviedru strūkliņu. — Jūs redzat, kā šie bendesmaisi atkāpjas? Neielaižas! Un būtu jau arī smieklīgi, — viņiem taču šais daļās komandē tikai kadru virsnieki. Mans biedrs — karaspēka vecākais Serovs — arī pie viņiem …

— Kā jūs to zināt? — Grigorijs neticēdams piemiedza acis.

— Pārbēdzēji… Pārtraukt uguni! — jesauls nokomandēja un it kā attaisnodamies paskaidroja: — Saut ir veltīgi, un šāviņu mums maz… Jūs esat Meļehovs? Būsim pazīstami! Poltavcevs. — Viņš grūšus iegrūda Grigorija rokā savu sviedraino, lielo plaukstu, tad aši atrāva to, veikli iebāza atvērtajā planšetes rīklē un izvilka papirosus. — Aizpīpējiet!

Ar dobju rīboņu no gravas ieradās braucēji. Baterija novietojās uz priekšasīm. Grigorijs, sasēdinājis zirgos savu sotņu, veda to pakaļ sarkanajiem, kas bija nozuduši aiz paugura.

Sarkanie bija ieņēmuši nākošo ciematu, bet atstāja to nepretodamies. Sai ciematā apmetās trīs vešenskiešu sotņas ar bateriju. Iebiedētie ciematnieki nenāca ārā no mājām. Kazaki klaiņoja pa sētām, meklēdami kaut ko ēdamu. Grigorijs nokāpa no zirga pie kādas atsevišķi stāvošas mājas, ieveda zirgu sētā, piesēja pie lieveņa. Saimnieks — garš, vecīgs kazaks — gulēja gultā, stenēdams viļāja pa netīro spilvenu savu nesamērīgi mazo, putnam līdzīgo galviņu.

— Sasirdzis, vai? — apsveicinādamies pasmīnēja Grigorijs.

— Sasi-i-irdzis…

Saimnieks izlikās par sasirgušu, bet, spriežot pēc nemierīgās acu šaudīšanās, pats atskārta, ka viņam netic.

— Vai pamielosiet kazakus? — Grigorijs stingri vaicāja.

— Cik tad jūsu ir? — saimniece paradījās no aizkrāsnes.

— Pieci.

— Nu, ko darīt, nāciet, pamielosim ar to, ko dievs devis.

Kopā ar kazakiem paēdis, Grigorijs izgāja olnīcā.

Pie akas pilnā kaujas gatavībā stāvēja baterija. Kaujas piederumiem apkrautie zirgi, tarbas purinādami, beidza ēst miežus. Braucēji līdz ar lielgabalu apkalpi slēpās no saules šāviņu kastu ēnas vēsumā, sēdēja un gulēja pie lielgabaliem. Viens lielgabalnieks gulēja uz mutes, kājas sakrustojis un pa miegam raustīdams plecu. Viņš laikam bija apgūlies vēsumā, bet saule pārvietoja ēnas un tagad karsēja viņa neapsegtos, cirtainos, siena gružiem piebirušos matus.

Zirgiem zem platajām aizjūga siksnām laistījās no sviedriem valgā, dzeltenām putām apklātā spalva. Pie zedeņiem piesietie virsnieku un apkalpes jājamie zirgi stāvēja, gurdi pieliekuši kājas.'Kazaki — putekļiem nokūpējuši, sviedros mirkdami — atpūtās klusēdami. Virsnieki un baterijas komandieris sēdēja zemē, muguru atzvēluši pret akas grodiem, pīpēja. Netālu no viņiem izdegušajās balandās, kājas katrs uz savu pusi izstiepuši, sešstaru zvaigznē gulšņāja kazaki. Viņi sparīgi smalstīja no kubliņa rūgušpienu, viens otrs paretam izspļaudams mutē iekļuvušu miežu graudu.

Saule svilināja neganti. No ciemata uz pauguru aizliecās gandrīz pavisam tukšās olnīcas. Paklētēs, pūņu nojumēs, pie zedeņiem dzeltenajā dadžu ēnā gulēja kazaki. Nenoseglotie zirgi, ciešā rindā stāvēdami pie zedeņiem, mocījās aiz karstuma un snaudas. Garām pajāja kazaks, gurdi celdams pātagu līdz zirga mugurai. Un atkal olnīca kļuva tukša — kā aizmirsts stepes ceļš, un liekas, ka nejauši un nevajadzīgi te ieradušies zaļi krāsotie lielgabali, karagaitās un saulē nomocītie, guļošie cilvēki.

Smeldzes nomāktais Grigorijs grasījās iet istabā, bet olnīcā jāšus parādījās trīs svešas sotņas kazaki. Viņi dzina nelielu bariņu sagūstītu sarkanarmiešu. Artilēristi sāka rosīties, cēlās kājās, slaucīja putekļus no krekliem un biksēm. Piecēlās arī virsnieki. Kaimiņu sētā kāds līksmi iesaucās:

— Zēni, gūstekņus dzeni… Ko? Es muldot? Nu ka, dieva vārds!

No sētām steigšus nāca ārā apmiegojušies kazaki. Pienāca gūstekņi — astoņi sviedru piemirkuši, putekļu plankumiem izraibināti jauni puiši. Viņus cieši ielenca kazaku bars.

— Kur tos saņēmāt? — jautāja baterijas komandieris, saltā ziņkārē apskatīdams gūstekņus.

Viens no pavadoņiem atbildēja ne bez lielīga brašuma:

— Karotāji! Mēs viņus sagūstījām saulenēs pie ciemata. Slēpās kā paipalas no klijas. Mēs viņus pamanījām, zirgos sēdēdami, un nu tikai trenkāt! Vienu nošāvām…

Sarkanarmieši bikli spiedās cits pie cita. Viņi, redzams, baidījās no izrēķināšanās. Viņu acis bezpalīdzīgi šaudījās pa kazaku sejām. Tikai viens, izskatā vecāks, iededzis brūns, lieliem vaigu kauliem, nosmulētu virskreklu mugurā un galīgi sadriskātiem stilbtiņiem ap kājām, nicīgi skatījās mazliet greizām, melnām acīm visiem pāri, cieši sakniebis sasistās, asiņainās lūpas. Viņš bija drukns, platiem pleciem. Uz viņa melnajām, cietajām, zirga astriem līdzīgajām sprogām kā zaļš plācenis bija uzspiesta naģene ar kokardes iedobi, laikam vēl saglabājusies no vācu kara laikiem. Viņš stāvēja brīvi, melniem, resniem, nagu galos sarecējušām asinīm notrieptiem pirkstiem grābstījās gar vaļējo apakškrekla apkakli un gar aso, melnsaraino gāmuru. Arēji viņš izlikās vienaldzīgs, bet brīvi atstieptā kāja, ko līdz ceļgalam kroplīgi resnu darīja stilbtiņi, kas bija uzvirkšņāti uz autiem, trīcēja sīkiem drebuļiem. Pārējie bija bāli, neizteiksmīgi. Viņš vienīgais dūrās acīs ar spēcīgi veidotajiem pleciem un enerģisko tatāra seju. Varbūt tieši tāpēc baterijas komandieris vērsās ar jautājumu pie viņa:

— Kas tu tāds esi?

Mazās, antracīta šķembām līdzīgās sarkanarmieša acis iedzirkstījās, un viņš pats kaut kā nemanot, bet veikli sasparojās:

— Sarkanarmietis. Krievs.

— Kur dzimis?

— Penzā.

—Varbūt esi brīvprātīgais, maita tāds!

— Nebūt ne. Vecās armijas vecākais apakšvirsnieks. Septiņpadsmitajā sāku un tā līdz šim…

Kāds konvojnieks iejaucās sarunā:

— Viņš mums.šāva virsū, negantnieks!'

— Šāva? — jesauls skābi saviebās un, uztvēris viņam pretī stāvošā Grigorija skatienu, norādīja ar acīm uz gūstekni. — Re, kāds!… Šāvi, ko? Vai tad tu nedomāji, ka tevi var saņemt ciet? Bet ja nu tagad par to pieliek tevi pie sienas?

— Domāju atšaudīties, — sasistās lūpas savilkās vainas apziņas smīnā.

— Re, kāds fruktsl Kāpēc, tad neatšaudījies?

— Patronu vairs nebija. 1— A-ā-ā …

Jesaula acīs pavīdēja salta izteiksme, tomēr viņš apskatīja kareivi ar neslēptu labpatiku. — Un no kurienes tad jūs, bendesmaisi? — viņš jautāja jau pavisam citādā tonī, pārlaizdams jautru skatienu pārējiem.

— Mēs esam nibilizētie, jūsu augstlabdzimtībal Mēs no Saratovas… no Balašovas… — žēli vilka liela auguma puisis ar garu kaklu, bieži blisinādams acis un kasīdams rudi rūsaino galvu.

Smeldzošā ziņkārē Grigorijs vēroja šos aizsargkrāsas tērpos ieģērbtos jaunos puišus, viņu parastās zemnieku sejas, nepieviļcīgo kājnieka stāju. Naids iesvila viņā tikai pret to, ar lielajiem vaigu kauliem. To viņš uzrunāja ņirdzīgi un ļauni:

— Ko, atzinies? Tu droši vien pie viņiem rīkoji rotu? Komandieris? Komunists? Izšāvi visas patronas, tu teici? Bet mēs par to tevi pakapāsim ar zobeniem — kā tas patiks?

Sarkanarmietis, raustīdams ar šautenes laidi sadauzītā deguna nāsis, atbildēja jau drošāk:

— Ne jau aiz brašuma atzinos. Kam man slēpties? Ja esi šāvis, — tad arī atzīsties.,. Vai ne tā? Kas varētu zīmēties… nu, nogaliniet. Es no jums… — un atkal pasmīnēja, — nekā laba negaidu, jūs taču esat kazaki.

Visi sāka labvēlīgi smaidīt. Grigorijs atkāpās, kareivja saprātīgās balss uzveikts. Viņš redzēja, kā gūstekņi gāja pie akas padzerties. No šķērsceļa, sakārtojusies vada rindās, nāca ārā kazaku kājnieku sotņa.

IX

Arī vēlāk, kad pulks iegāja nepārtrauktu kauju joslā, kad ne tikai notika sadursmes, bet jau bija izveidojusies līkumaina fronte, Grigorijs arvien, saskardamies ar ienaidnieku, atrazdamies tā tiešā tuvumā, pārdzīvoja tās pašas skaudrās milzīgas, neapmierināmas ziņkāres jūtas pret sarkanarmiešiem, pret šiem krievu kareivjiem, ar kuriem viņam nez kāpēc bija jākaujas. Grigorijā it kā uz visiem laikiem bija palikušas tās pašas naivi bērnišķīgās jūtas, kas viņā bija radušās pirmajās četrgadu kara dienās, kad viņš pie Lešņuvas no pakalna pirmoreiz noskatījās austriešu un ungāru karapulku un vezumnieku rosībā. «Kas tie par cilvēkiem? Kādi viņi ir?» It kā viņa mūžā nebūtu tā posma, kad viņš pie Glubokajas kāvās ar Cerņecova vienību. Bet tad viņš pazina savu ienaidnieku sejā, — tie savā vairākumā bija Donas virsnieki, kazaki. Bet te viņam jācīnās ar krievu kareivjiem, ar kaut kādiem pavisam citādiem cilvēkiem, ar tiem, kas visā savā lielajā masā atbalsta padomju varu un cenšas, kā viņš domāja, nolaupīt kazaku zemi un īpašumu.

Vēl vienreiz viņam gadījās kaujā gandrīz tieši sadurties ar sarkanarmiešiem, kas negaidot izdrāzās no kraujas pakājes. Viņš bija izjājis ar vadu izlūkos, piejāja pa kraujas gultni pie krustcelēm un tur pēkšņi izdzirda krievu runu ar cieto «g», dzirdēja sīki nodipam soļus. Daži sarkanarmieši — viņu vidū viens ķīnietis — uzbrāzās piekalnes korē un, ieraugot kazakus, apstulba, brīdi sastinga izbrīnā.

— Kazaki! — viens iesaucās, zveldamies zemē, aiz izbīļa klukstošā balsī.

Ķīnietis izšāva. Un tūliņ skaudri, aizelsdamies, lielā steigā iesaucās tas balsnējais, kas bija pakritis:

— Biedri! Padod «maksimku»! Kazaki!

— Dod jel! Kazaki!…

Ķīnieti ar naganu nošāva Mitjka Koršunovs un, strauji pagriezis zirgu, pagrūzdams ar to Grigorija zirgu, pirmais sāka auļot pa dobji dunošo, stāviem krastiem iežogoto gultni, raustīdams pavadu, vadīdams pa līkačām satrauktos zirga auļus. Viņam pakaļ lēkšoja pārējie, traukdami uz priekšu un cenzdamies tikt cits citam garām. Viņiem aiz muguras baritonā ieklakšķējās ložmetējs, lodes skrambāja dzeloņplūmju krūmus un paērkšķus, kas kupli zaļoja nogāzēs un uzkalniņos, drupināja un nikni plosīja akmeņaino kraujas gultni…

Viņam vēl vairākkārt gadījās vaigu vaigā tikties ar sarkanajiem, redzēt, kā kazaku lodes ārdīja zemi zem sarkanarmiešu kājām un kā tie krita, zaudēdami dzīvību šajā auglīgajā, viņiem svešajā zemē.

…Un pamazām Grigorijā iezīdās niknums pret boļševikiem. Tie bija iespraukušies viņa dzīvē kā naidnieki, atrāvuši viņu no zemes! Viņš redzēja: tādas pašas jūtas pārņem arī citus kazakus. Viņiem visiem šķita, ka šis karš sācies tikai aiz boļševiku vainas, kuri mācās virsū apgabalam. Un ikviens, redzēdams nenovāktos kviešu vālus, pakaviem nobradāto, nepļauto labību, tukšos klonus, iedomāja savas desetīnas, kur pārmērīgā darbā mokās sievietes, un nocietinājās sirdī, kļuva zvērisks. Dažreiz Grigorijam kaujā likās, ka ari viņa ienaidnieki — Tambovas, Rjazaņas, Saratovas zemnieki — nāk* tādu pašu jūtu vadīti, viņiem tāpat sirds gremžas par zemi. «Kaujamies par to kā par savu mīļoto,» domāja Grigorijs.

Viņi sāka mazāk ņemt gūstā. Biežāk atkārtojās gadījumi, kad paši tika galā ar gūstekņiem. Plašā vilnī fronte notika laupīšanas; aplaupīja tos, kurus domāja simpatizējam boļševikiem, aplaupīja sarkanarmiešu ģimenes, gūstekņus izģērba gluži kailus…

Ņēma visu, sākot ar zirgiem un ratiem un beidzot ar gluži nevajadzīgām, lielām un smagām mantām. Laupīja kā kazaki, tā virsnieki. Otrās šķiras vezumrindas briestin brieda no laupījuma. Un kā tikai nebija šais ratos! Gan drēbes, gan patvāri, gan šujmašīnas, gan zirglietas, — viss, kam tikai vien bija kāda vērtība. Laupījums no vezumiem aizplūda sētās. Uz fronti atbrauca radinieki, atveda patronas un pārtiku, bet tur piekrāva ratus ar sa-laupīto. Jātnieku pulki — un to bija visvairāk — izturējās sevišķi neganti. Kājnieks salaupīto varēja ielikt tikai somā, bet jātnieks piebāza seglu somas, sikšņoja saiņos, un viņa zirgs vairāk atgādināja kravas nesēju nekā kara zirgu. Vīri vairs nebija valdāmi. Laupīšana karā arvien bijusi kazakam galvenais dzinējspēks. Grigorijs to zināja gan no vecu vīru nostāstiem par senākajiem kariem, gan arī pats no savas pieredzes. Jau vācu kara laikā, kad pulks klejoja aizmugurē pa Prūsiju, brigādes komandieris — nopelniem bagāts ģenerālis — sakārtojis divpadsmit sotņas, ar pletni rādīdams niecīgu pilsētiņu pakalnē, teica:

— Ja ieņemsiet, — divas stundas pilsēta ir jūsu rīcībā. Bet pēc divām stundām pirmo, kuru pieķers laupīšanā, — pie sienas!

Bet Grigorijs nez kāpēc pie tā nepierada, — viņš ņēma tikai ēdamo un barību zirgam, neapzināti baidīdamies aizskart svešu mantu un ar riebumu izturēdamies pret laupīšanu. Sevišķi viņam rieba savu paša kazaku laupīšanas. Sotņu viņš valdīja stingri. Ja arī viņa kazaki laupīja, tad slepus un retos gadījumos. Viņš nelika nogalināt un izģērbt gūstekņus. Sī neparastā attieksme radīja nemieru kazakos un pulka vadībā. Viņu aizsauca uz divīzijas štābu izskaidroties. Viens no priekšniekiem viņam uzbruka, rupji paceldams balsi:

— Ko tu man, horunžij, maitā sotņu? Ko tu esi tik liberāls? Nodrošinies ikkatram gadījumam? Pēc veca paraduma spēlē uz divām pusēm?… Kā lai uz tevi nekliedz?,.. Muti ciet! Vai disciplīnu nezini? Ko — atcelt?

Atcelsim arī! Pavēlu jau šodien nodot sotņut Un vispār, tu te, brāl, daudz neburkšķi!

Mēneša beigās pulks kopā ar līdzās ejošā 33. Jelanskas pulka sotņu apmetās Dārdošās Gravas ciematā.

Lejā, ieplakā, kuploja cieši saauguši vītoli, oši un papeles, nogāzē bija izkaisītas kādas trīsdesmit mājas ar baltām sienām, tām apkārt zems laukakmeņu žogs. Augstāk par ciematu, kalngalā, visiem vējiem pieejamas, stāvēja vecas vējenes. No paugura otras puses cēlās balts mākonis, uz kura fona vējeņu nedzīvi sakļautie spārni melnēja kā greizi nosliecies krusts. Diena bija lietaina un drūma. Iegravā virmoja dzeltens putenis: lapas čaukstēdamas gūlās zemē. Asins sārtumā spīdēja grezni noaugušie sarkanie kārkli. Kloni bija pilni mirdzošiem salmiem. Maiga vēla rudens miglaine sedza saldeni smaržojošo zemi.

Grigorijs ar savu vadu apmetās tai mājā, ko vletraudži viņam ierādīja. Izrādījās, ka saimnieks aizgājis sarkanajiem līdz. Vadu sāka vēlīgi apkalpot veca, tukla saimniece ar savu meitu — pusaudzi. Grigorijs no virtuves iegāja dižajā istabā, pavērās visapkārt. Saimnieki, redzams, dzīvojuši brangi: grīdas krāsotas, Vīnes krēsli, spogulis, pie sienām parastās karavīru fotogrāfijas un melnā ielokā skolēna uzslavas raksts. Pakāris pie krāsns slapjo apmetni, Grigorijs uztina smēķi.

Ienāca Prohors Zikovs, pieslēja šauteni pie gultas un vienaldzīgi pavēstīja;

— Vezumnieki atbraukuši. Arī jūsu tēvainis, Grigor Pantelevič.

— Nu?! Ko nu mels!

— Tik tiešām. Bez viņa vēl pajūgi seši mūsu ciernatnieku. Ej saņemt!

Grigorijs uzmeta šineli, izgāja ārā.

Vārtos aiz apaušiem veda iekšā zirgus Pantelejs Prokofjevičs. Ratos sēdēja Darja, ietinusies mājās darinātā šebrakā. Viņa turēja grožus. No slapjās šebraka kapuces apakšas Grigorijam pretī zibēja valgs smaids un smejošas acis.

— Kāds vējš jūs atpūtis, draugi, mīļie? iesaucās Grigorijs, uzsmaidīdams tēvam.

— Nu, dēliņ, gribējām tevi dzīvu redzēt! Re, atbraucām viesos, nelūgti iegriežamies.

Grigorijs, garām iedams, apskāva platos tēva plecus, tad sāka atkabināt no zveņģelēm atsaites.

— Negaidīji, Grigorij, kā pats saki?

— Protams.

— Bet mēs šķūtniekos… Piespieda. Šāviņus jums atvedām, — nu tikai karojiet!

Zirgus nojūgdami, viņi izmeta pa aprautam teikumam. Darja ratos sameklēja ēdamlietas un zirgiem auzas.

— Un ko tu brauci? — Grigorijs jautāja.

— Tētiņam līdz. Viņš jau mums vārgs, kopš augusta nevar un nevar atlabt. Māte baidījās: ja kas notiek, ko viņš viens svešā malā …

Pametis zirgiem koši zaļu, smaržīgu vārpatu, Pantelejs Prokofjevičs pienāca pie Grigorija, jautāja aizsmakušā čukstā, nemierīgi iepletis asinīm pieplūdušo acu melnos redzokļus.

— Nu kā?

— Nekas. Karojam.

— Dzirdēju melšam, it kā tālāk par robežu kazaki negribot iet… Vai tiesa?

— Tenkas … — Grigorijs izvairīgi atbildēja.

— Ko tad jūs tā, brālīši? — kaut kā svešādi un mulsi sāka runāt vecais. — Kā tad tā? Bet pie mums veči cer… Kas tad bež jums lai ņemas sargāt Donas māmuļu! Ja jau jūs — dievs, pasargi! — negribēsiet vairs karot… Kā tad tā var? Jūsu vezumnieki muldēja… Jukas taisa, bendesmaisi!

Viņi iegāja istabā. Sanāca kazaki. Sākumā runas skāra jaunākos notikumus ciematā. Darja, sačukstējusies ar saimnieci, atraisīja ēdamlietu kuli, uzlika vakariņas.

— Stāsta, ka tu jau esot atcelts no sotņas vadības? — jautāja Pantelejs Prokofjevičs, ar kaula suku gludinādams savēlušos bārdu.

— Tagad esmu vada priekšgalā.

Grigorija vienaldzīgā atbilde iedzēla vecajam. Pantelejs Prokofjevičs sarauca pieri grumbās, aizkliboja pie galda un, steigā dievu pielūdzis, noslaucīja svārku stērbelē karoti un aizvainots jautāja:

— Par ko tāda nežēlastība? Varbūt neizdabāji priekšniecībai?

Grigorijam negribējās par to runāt, kazakiem klātesot, viņš sapīcis paraustīja plecus.

— Atsūtīja jaunu … Ar izglītību.

— Bet tu taču arī viņiem kalpo, dēliņ! Drīz vien viņi aizies ratā! Re, viņiem ievajadzējies ar izglītību! Mani, teikt, vācu kara laikā tiešām izglītoja, kazi, vairāk zinu nekā dažs labs briļļainais!

Vecais redzami piktojās, bet Grigorijs rauca pieri un slepus vēroja: vai tikai kazaki nesmīn?

Pazeminājums viņu nesāpināja. Viņš ar prieku bija nodevis sotņu, saprazdams, ka vairs nebūs jāatbild par ciemata ļaužu dzīvību. Tomēr viņa patmīlība bija ievainota, un tēvs, par to visu runādams, negribot modināja viņā nepatiku.

Mājas saimniece izgāja virtuvē, bet Pantelejs Prokofjevičs, sajutis atbalstu ienākušajā ciemata vīrā Bogatirjovā, uzsāka sarunu:

— Tātad patiesi domājat tālāk par robežām neiet?

Prohors Zikovs, bieži blisinādams mīlīgās teļa acis,

klusēja un lēnprātīgi smaidīja. Mitjka Koršunovs tupēja pie krāsns un, apdedzinādams pirkstgalus, beidza pīpēt uztīto smēķi. Pārējie trīs kazaki sēdēja un gulēja solos. Uz jautājumu nez kāpēc neviens neatbildēja. Bogatirjovs rūgti atmeta ar roku.

— Viņi par šīm lietām ne visai raizējas, — viņš sāka runāt dārdošā, sulīgā basā. — Viņu dēļ pat zālīte varētu neaugt laukā …

— Un kāpēc lai mēs ietu tālāk? — laiski vaicāja vārgais un pazemīgais kazaciņš Iļjins. — Kāpēc? Man, rau, palikuši bāreņi pēc sievas nāves, un es lai velti zaudētu dzīvību …

— Aizdzīsim no kazaku zemes — un uz mājām! — viņu noteikti atbalstīja kāds cits.

Mitjka Koršunovs smaidīja tikai ar zaļajām acīm, griezdams ūsas, kas bija mīkstas kā dūnas.

— Bet manis dēļ var karot vēl kauc piecus gadus. Man patīk!

— Nā-āk ārā!… Seglot!… — sauca pagalmā.

— Nu redziet! — izmisumā iebrēcās Iļjins. — Redziet jnu, tēvi! Nedabūjām ne izžāvēties, un te jau — «nāk ārā»! Tātad atkal uz pozīcijām. Un jūs sakāt: robežas! Kādas tur var būt robežas? Uz mājām vajag! Vajag censties pēc miera, bet jūs sakāt…

Trauksme izrādījās veltīga. Grigorijs saniknots ieveda sētā zirgu, bez iemesla iespēra tam ar zābaku pa paslēpenēm un, trakā niknumā-valbīdams acis, uzbrēca:

— Velns tāds! Ej taisni!

Pantelejs Prokofjevičs pīpēja pie durvīm. Palaidis garām kazakus, kas nāca iekšā, viņš jautāja:

— Kas tur bija par brēku?

«-^Trauksmei… Govju baru noturējuši par sarkanajiem.

Grigorijs novilka šineli, atsēdās pie galda. Citi krekšķinādami atģērbās, svieda uz soliem zobenus un šautenes ar somām.

Kad visi bija aizgājuši gulēt, Pantelejs Prokofjevičs izsauca Grigoriju ārā. Viņi apsēdās lievenī.

— Gribu ar tevi parunāties. <— Vecais pieskārās Grigorija celim un sāka čukstēt: — Pirms nedēļas biju pie Petro. Viņu Divdesmit astotais pulks tagad aiz Kalačas.,, Es, dēliņ, tur krietni iedzīvojos. Petro — viņš ir rūpīgs, brangi rūpīgs par saimniecību! Viņš man iedeva maisu, pilnu ar drēbēm, iedeva zirgu, cukuru… Zirgs ir krietns..j

— Pagaidi! — viņu bargi pārtrauca Grigorijs, aizdomu apsvilināts. — Vai arī te tu ieradies tā paša dēļ?

— Un kas tad ir?

— Kā — kas tad ir?

— Cilvēki taču ņem, Griša …

— Cilvēki! Ņem! — nerazdams vārdus, Grigorijs satracināts atkārtoja. — Vai pašiem sava nepietiek? Jūs esat neģēļi! Par tādiem stiķiem vācu frontē cilvēkus šāva nost!…

— Tev nav jāuztraucas! — tēvs viņu dzestri pārtrauca. — Es tev nekā nelūdzu. Man nekā nevajag. Šodien dzīvoju, bet rīt jau atstiepšu kājas… Padomā pats par sevi! Sald, lūdzams, kur tu tāds bagātnieks uzradies! Mājās vienēji rati palikuši, bet viņš… Un kāpēc gan neņemt no tādiem, kas piesitušies sarkanajiem?… Grēks būtu, ja no viņiem neņemtu! Un mājā noder katra lūku pīne.

— Liec mierā tādas valodas! Ja ne, — ātri vien izvadīšu tevi no šejienes! Es kazakiem par to devu pa ņuņņām, bet mans tēvs atbraucis aplaupīt iedzīvotājus! — Grigorijs trīsēdams elsa.

— Par to arī padzina tevi no sotņas vadības! — tēvs viņam ļauni iedzēla.

— Tas man nemaz nekremt! Atteikšos ari no vada!…

— Un kāpēc gan ne! Gudrs, gudrs …

Viņi kādu brīdi klusēja. Grigorijs aizpīpēdams sērkociņu gaismā mirkli redzēja apmulsušo un aizvainoto tēva seju. Tikai tagad viņš sāka izprast tēva braukuma iemeslus. «Tādēļ arī Darju paņēmis līdz, vecais velns! Salaupīto apsargāt,» viņš domāja.

— Stepans Astahovs ieradies. Vai esi dzirdējis? — vienaldzīgi uzsāka Pantelejs Prokofjevičs.

— Kā tad tā? — Grigorijam pat papiross izkrita no rokas.

— Nu tā. Izrādās — viņš kritis gūstā un nav vis beigts. Pārradās tīri brašs. Viņam drēbju un mantas — ne gala, ne malas! Divos vezumos atveda, — piemelsa vecais lielīdamies, it kā Stepans būtu viņam rada. — Pievāca Aksiņju un tagad aizgāja karā. Viņam iede-vuši labu amatu — par jetapa komandantu kaut kur, laikam Kazanskā.

— Vai labības daudz iekūlāt? — Grigorijs sāka citu runu.

—Četri simti mēru.

—* Ko tavi mazdēli?

Oho, mazdēli, brāl, ir varoņi! Būtu jel aizsūtījis ciemkukuli.

— Kādi frontē kukuļi! — skumji nopūtās Grigorijs, domās būdams pie Aksiņjas un Stepana.

— Vai pie tevis neiedzīvošos šautenē? Nav nevienas liekas?

— Kam tev tā?

— Mājās vajag. Kā pret zvēru, tā pret ļaunu cilvēku. Katram gadījumam. Patronu gan paņēmu veselu kasti. Vedām, — un es tad paņēmu.

— Ņem no vezumiem. Tās mantas ir daudz. — Grigorijs drūmi pasmīnēja. — Nu, ej gulēt! Man jāiet uz sardzi.

Rītā viena daļa pulku aizgāja no ciemata. Grigorijs aizjāja, būdams pārliecināts, ka viņš tēvu apkauninājis un tas aizbrauks tukšā. Bet Pantelejs Prokefjevičs, izvadījis kazakus, gāja klētī kā savās mājās, ņēma no vadžiem sakas un vērzeles, stiepa uz saviem ratiem. Viņam pakaļ gāja saimniece asarām slacinātu seju, brēca, ķērās viņam plecos:

— Tētiņ! Žēlīgais! Vai tu nebīsties grēka! Par ko dari pāri bāreņiem? Atdod sakas! Atdod dieva dēļ!

— Nu, nu, dievam liec mieru! — Meļehovs klibodams rūca un atgaiņājās no bābieša. — Jūsu vīri droši vien ņemtu nost arī mums. Tavējais, kazi, ir komisārs?… Nu, vācies! Ja jau «gan tavs, gan mans — viss ir dieva», tātad — ciet klusu un nežēlojies!

Pēc tam, atlauzis kastēm atslēgas, vezumniekiem līdzjūtīgi klusējot, izvēlējās visjaunākos formas tērpus un bikses, skatīja tos pret gaismu, spaidīja melnajos, strupajos pirkstos, sēja saiņos …

Viņš aizbrauca pirms pusdienas. Ratos, kas bija piekrauti līdz augšai, uz saiņiem sēdēja Darja, sakniebusi plānās lūpas. Aiz muguras visam virsū gulēja pirts .katls. Pantelejs Prokofjevičs bija to izcēlis pirtī no plīts, ar mo-, kām aizstiepis līdz ratiem. Uz Darjas pārmetumus

— Jūs, tētiņ, nevarat šķirties ne no s. *.! — viņš dusmīgi atcirta:

— Turi muti, muļķadesai Lai es viņiem atstātu katlu! Tu esi tāda pati saimniece kā pagāns Griška! Bet man noderēs ari katls. Tā gan! ,. Nu, brauc! Kam šķobi lūpas?

Saimniecei, kas no asarām pietūkušu seju vēra ciet aiz viņiem vārtus, viņš labsirdīgi uzsauca:

— Sveika, sieviņ! Neskaisties! Gan vēl iedzīvosieties.

X

Dienu virkne… Gredzens sakalts ar gredzenu. Pārgājieni, kaujas, atpūta. Svelme. Lietus. Gan zirga sviedru, gan sakarsētas seglu ādas smaka. No nemitīga sprieguma dzīslās nevis asinis, bet karsēts dzīvsudrabs. Galva aiz neizgulēšanās smagāka par trīscollu lielgabala šāviņu. Atpūsties vajadzētu Grigorijam, izgulēties! Un pēc tam staigāt aiz arkla pa mīkstā tīruma vagu, uzsvilpt vēršiem, klausīties zilajās dzērvju klaigās, saudzīgi notraukt vaigiem pieķērušos zirnekļtīkla sudrabu un neatlaidīgi ieelpot sīvo smaržu, ko izdveš ar arklu apgrieztā, rudenīgā zeme.

Bet nekā tāda nebija — tikai ceļa asmeņu sagraizīti tīrumi. Pa ceļiem bariem klīda izģērbti gūstekņi, putekļiem klāti, melni kā miroņi. Sotņa iedama blietēja ceļus, dzelžainiem pakaviem mīdīja labību. Ciematos tie, kam uz to patika, izkratīja sarkanajiem līdz aizgājušo kazaku ģimenes, pātagām šaustīja atkritēju sievas un mātes…

Vilkās tukšas, garlaicīgas dienas. Tās gaisa no atmiņas, un neviens notikums, pat vissvarīgākais, neatstāja nekādu pēdu. Kara ikdiena likās vēl sērīgāka nekā

iepriekšējā karā — varbūt tāpēc, ka viss jau bija pārdzīvots agrāk. Un arī pret pašu karu iepriekšējā kara dalībnieki izturējās nevērīgi: ir vēriens, ir spēki, ir zaudējumi — viss salīdzinājumā ar vācu karu bija gluži rotaļīgs. Vienīgi melnā nāve, tāpat kā Prūsijas laukos, slējās visā augumā, biedēja un spieda gluži kā dzīvniekiem vairīties un sargāties no tās.

— Vai tad tas ir karš? Kaut kas uz to pusi. Vācu karā dažkārt kā vācietis sāka bērt no lielgabaliem, — pulkus izpļāva līdz saknei. Bet tagadiņ, izrauj divus no sotņas, — jau saka, ka esot zaudējums! — sprieda frontinieki.

Tomēr arī šis rotaļu karš uztrauca cilvēkus. Krājās neapmierinātība, nogurums, īgnums. Sotņā arvien noteiktāk runāja:

— Padzīsim no Donas zemes sarkaneļus — un gana! Par robežu tālāk neiesim. Lai tad Krievija — pati par sevi, mēs — paši par sevi. Mēs pie viņiem neiesim dibināt savu kārtību. -

Pie Filonovas visu rudeni notika gausa karadarbība. Pats galvenais stratēģijas centrs bija Caricina, turp raidīja savus labākos spēkus kā baltie, tā sarkanie, bet Ziemeļfrontē nevienai pusei nebija pārsvara. Vieni un otri vāca kopā spēkus galīgajam triecienam. Kazakiem bija vairāk kavalērijas; šo priekšrocību izmantodami, viņi izdarīja kombinētas operācijas, aplenca flangus, virzījās aizmugurē. Kazaku pusē pārsvars bija tikai tāpēc, ka tiem pretī stāvēja morāliski nestipras daļas ar tikko kā mobi-lizētiem sarkanarmiešiem, visvairāk no piefrontes joslas. Saratovieši, tambovieši padevās tūkstošiem. Bet, tiklīdz vadība raidīja kaujā strādnieku pulku, matrožu vienību vai kavalēriju, — stāvoklis izlīdzinājās, un atkal iniciatīva gāja no vienām rokām otrās un abas puses pēc kārtas guva tīri vietējas nozīmes uzvaras.

Piedalīdamies karā, Grigorijs vienaldzīgi vēroja tā gaitu. Viņš bija pārliecināts: ziemu frontes vairs nebūs; zināja, ka kazaki tiecas pēc miera un ka par ilgstošu karu nevar būt ne runas. Paretam pulkā pienāca avīzes. Grigorijs ar naidu ņēma rokā dzelteno «AugŠdonas Apgabala» numuru, kas bija iespiests uz ietinamā papīra, un, ātri pārskatīdams ziņojumus par stāvokli frontē, grieza zobus. Bet kazaki labsirdīgi zviedza, kad viņš tiem lasīja priekšā brašās, māksloti možās rindas:

27. septembri Filonovas virzienā kaujas ar mainīgām sekmēm. Nakti uz 26. septembri varonīgais Vešenskas pulks izsita pretinieku no Podgornajas ciemata un uz karstām pēdām ielauzās Lukjanovas ciematā. Iegūtas trofejas un milzīgs skaits gūstekņu. Sarkano daļas nekārtībā atkāpjas, Kazakiem gars možs, Donas vīri alkst jaunu uzvaru!

— Cik gūstekņu tad mēs saņēmām? Milzīgu skaitu? Ak tu be-e-endesmaisil Saņēmām tikai trīsdesmit divus vīrus! Bet viņi… ha-ha-ha-ha!… — rēca Mitjka Koršunovs, jo plati atplētis baltzobu muti un iespiedis sānos slaidās rokas.

Kazaki neticēja arī ziņām par «kadetu» panākumiem Sibīrijā un Kubaņā. Pārāk nekautrīgi un bezkaunīgi meloja «Augšdonas Apgabals». Ohvatkins — milzīga auguma kazaks ar lielām rokām —, izlasījis rakstu par čehoslovaku dumpi, izteicās, Grigorijain klātesot:

— Re, nomāks čehus un pēc tam kā drāzīs mums virsū visu turienes armiju, — tecēs no mums slapja sula… Vienā vārdā —Krievaine! — Un draudīgi nobeidza: — Joki, mazi!

Nebiedē! Ap nabu sāka tīri vai niezēt no sitās muļķīgās runāšanas, — atgaiņājās Prohors Zikovs.

Bet Grigorijs, tīdams smēķi, klusībā ar ļaunu prieku pie sevis nodomāja: «Pareizi!»

Sai vakarā viņš ilgi sēdēja pie galda sakumpis, atpogājis izbalējušiem aizsargkrāsas uzplečiem rotātā, tikpat izbalējušā krekla apkakli. Viņa iedegusī seja, kurā neveselīgais tuklums izlīdzināja grumbas un smailos vaigu kaulu izciļņus, bija barga. Viņš grozīja melno, muskuļoto kaklu, domās iegrimis, grieza sacirtojušos, no saules rudos ūsu galus un stingi vērās vienā punktā ar savām pēdējos gados atvēsušajām, niknajām acīm. Domāja saspringti, neierasti grūti un, jau likdamies gulēt, it kā atbildot uz vispārīgo jautājumu, noteica:

— Nav kur dēties!

Viņš neaizmiga visu nakti. Bieži gāja skatīt zirgu un ilgi stāvēja uz lieveņa, ietīts melnā, it kā zīda čaukstoņas piestrēgtā klusumā.

Tātad klusā, trīcošā spīdumā vēl mirdzēja tā sīciņā zvaigznīte, zem kuras Grigorijs bija dzimis; redzams, vēl nebija nobriedis laiks, kad tai jākrīt, aizdedzinot debesis ar saltu, lidojošu liesmu. Šai rudenī zem Grigorija bija krituši trīs zirgi, šinelis cauršauts piecās vietās. Nāve it kā ķircinājās ar kazaku, apvēdīdama viņu ar savu melno spārnu. Reiz lode izskrēja caur zobena vara rokturi, pušķis kā nokosts nokrita zirgam pie kājām.

— Kāds stipri lūdz dievu par tevi, Grigorij, — viņam sacīja Mitjka Koršunovs un brīnījās, kad Grigorijs uz to sērīgi pasmaidīja.

Fronte pārsviedās pāri dzelzceļa līnijai. Katru dienu vezumnieki veda klāt dzeloņstiepļu rituļus. Katru dienu telegrāfs klabināja pa visu fronti:

Nākošajā§ dienās pienāks sņbiecļtoto karapulki. Nepieciešams nostiprināties apgabala robežās līdz tam laikam, kad pienāks pastiprinājumi, atturēt sarkanarmiešu spiedienu, lai tas maksātu ko maksādamst

Mobilizētie iedzīvotāji ar dzelzs laužņiem skaldīja sasalušo zemi, raka tranšejas, apvija tās ar dzeloņstieplēm. Bet naktīs, kad kazaki atstāja ierakumus un aizgāja uz kādu no mājām apsildīties, pie ierakumiem ieradās Sarkanarmijas izlūki, ārdīja nocietinājumus un sprauda pie aprūsējušiem stiepļu dzeloņiem uzsaukumus kazakiem. Kazaki lasīja tos ar tādu aizrautību, it kā tie būtu piederīgo vēstules. Bija skaidrs, ka šādos apstākļos nav ko domāt par kara turpināšanu. Niknas sprēgoņas mainījās ar atkuš-ņiem un lielām sniega brāzmām. Sniegs aizputināja tranšejas. Ierakumos nogulēt bija grūti pat vienu stundu. Kazaki sala, apsaldēja kājas un rokas. Kājnieku un Melnās jūras kazaku daļās daudziem nebija zābaku. Daži bija ieradušies frontē it kā laidarā lopiem ēdamo pamest: vieglos apavos un plānās biksēs. Sabiedrotajiem neviens neticēja. — Tie jāj uz vabolēm! — reiz rūgti teica Andrjuška Kašuļins. Un, saskaroties ar sarkano izlūkiem, kazaki dzirdēja tos balamutējam: — Ei, jūs! Jēzuliņi! Jūs tankos pie mums, mēs kamanās pie jums! Ieziediet papēžus ar taukiem, — drīz brauksim ciemos!

Novembra vidū sarkanie sāka uzbrukumu. Viņi neatvairāmi spieda kazaku daļas atpakaļ līdz dzelzceļa līnijai, tomēr lūzums operācijās nāca vēlāk. 16. decembrī sarkanā kavalērija pēc ilgstošas kaujas izsita 33. pulku, bet uzdūrās izmisuma pilnai pretestībai Vešenskas pulka sektorā, kas bija izvērsies pie Kolodezjanas ciemata, Aizslēpušies aiz apsnigušā klona sētas, Vešenskas ložmetējnieki saņēma ar viesuļuguni pretinieku, kas nāca kājnieku ierindā. Labā flanga ložmetējs pieradušaja Karginas kazaka Antipova rokā sēja lodes tālā vēzienā, pļāva skrejošās ķēdes. Sotņu sedza šāvienu dūmi. Bet no kreisā flanga divas sotņas jau sāka aplenkumu.

Uz vakara pusi gurdi uzbrūkošo Sarkanarmijas daļu vietā stājās tikko kā frontē ieradusies matrožu vienība. Tie gāja uzbrukumā ložmetējiem tieši virsū — neguldamies, nekliegdami.

Grigorijs šāva nepārtraukti. Sāka kūpēt uzstobre. Stobrs sakarsa un svilināja pirkstus. Atdzisinājis šauteni, Grigorijs dzina iekšā jaunu ietveri, piemiegtu aci ņēma uz grauda tālās, melnās figūriņas.

Matroži viņus satrieca. Zirgos sasēdušās sotņas izauļoja cauri ciematam, uzjoņoja paugurā. Grigorijs atskatījās un neapzināti palaida vaļā pavadu. No paugura varēja tālu redzēt skumju sniega lauku ar apputinātiem nezāļu puduriem un mēļām pievakares ēnām, kas stiepās gar gravām. Versts platībā kā melns birums gulēja ložmetēju uguns nopļauto matrožu līķi. Bušlatos un ādas svārkos tie melnēja sniegā kā krauķu bars, kas satupis aizlidojumam ..,

Pievakarē uzbrukuma izklīdinātās sotņas, kas bija zaudējušas sakarus ar Jelanskas pulku un vienu Ustjmedvedicas numurpulku sev pa labi, apmetās uz naktsguļu divos ciematos pie sīkas upītes, Buzulukas pietekas.

Jau mijkrēslī Grigorijs, atgriežoties no tās vietas, kur pēc rotas komandiera pavēles bija nostādījis sardzi, šķērsielā satika pulka komandieri un pulka adjutantu.

— Kur trešā sotņa? — pavadu pievilkdams, jautāja komandieris.

Grigorijs atbildēja. Jātnieki devās uz priekšu.

— Vai sotņā lieli zaudējumi? — gabaliņu pajājis, vaicāja adjutants; atbildi nesadzirdējis, vaicāja vēlreiz: — Ko?

Bet Grigorijs gāja tālāk neatbildējis.

Visu nakti cauri ciematam brauca kaut kādi vezumnieki. Pie mājas, kur Grigorijs ar saviem kazakiem pārlaida nakti, ilgi stāvēja baterija. Caur lodziņa rūti bija dzirdamas nešpetnas lamas, braucēju kliedzieni, kņada. Istabā apsildīties sanāca lielgabalnieki, pulka štāba raitnieki, kas nez kā bija gadījušies šai ciematā. Pusnaktī, saimniekus un kazakus uzmodinādami, istabā iedrāzās trīs baterijas apkalpes vīri. Tiem netālu upītē bija iegrimis lielgabals, un viņi nolēmuši te pārlaist nakti, lai rītā varētu lielgabalu izvilkt ar vēršiem. Grigorijs atmodās, ilgi noskatījās, kā lielgabalnieki krekšķēdami tīra no zābakiem lipīgos, piesalušos dubļus, noauj kājas un karina slapjos autus uz krāsniņas malas. Pēc tam ienāca līdz ausīm notriepies artilērijas virsnieks. Viņš izlūdzās naktsmāju, novilka šineli un labu laiku gluži vienaldzīgi ar frenča piedurkni trina dubļu šļakatas pa visu seju.

— Mēs pazaudējām vienu lielgabalu, — viņš sacīja, skatīdamies Grigorijā pazemīgām noguruša zirga acīm. — Šodien bija tāda kauja kā pie Mačehas. Mūs sataustīja jau pēc diviem šāvieniem… Ra-ā sāk zvelēt — un uzreiz lielgabala ass pušu! Bet lielgabals stāvēja klonā. Labāk vairs nevar nomaskēt!… — Katram teikumam viņš pa paradumam un droši vien neapzināti piemetināja nešpetnu lamu. — Jūs no Vešenskas pulka? Vai tēju dzersiet? Saimniecīt, jūs nevarētu mums patvārīti, ko?

Viņš izrādījās pļāpīgs, apnicīgs sarunu biedrs. Tēju tempa bez apstājas. Un pēc pusstundas Grigorijs jau zināja, ka viņš dzimis Platovas staņicā, beidzis reālskolu, piedalījies vācu karā un divreiz bijis neveiksmīgi precējies.

— Tagad ar Donas armiju ir cauri un āmen! — viņš teica, ar smailo, sarkano mēli nolaizīdams sviedrus no skūtās virslūpas. — Karš tuvojās beigām. Rītdien fronte izirs, un pēc divām nedēļām mēs būsim jau Novočerkaskā. Gribēja ar basiem kazakiem iekarot Krieviju! Nu, vai nav idioti? Un kadru virsnieki — visi nelieši, nudien! Jūs taču esat no kazakiem? Jā? Nu re, ar jūsu rokām viņi grib taisīt sev karjeru. Bet paši intendantūrās sver lauru lapas un putraimus!

Viņš bieži blisināja blāvās acis, grozījās, uzgūlās ar visu savu smago un drukno stāvu uz galda, bet lielās, platās mutes kaktiņi bija drūmi un nevarīgi nolaisti, un viņa seja pauda vēl arvien to pašu padevīgo nokausēta zirga izteiksmi.

— Agrāk, kaut vai Napoleona laikmetā, bija labi karot! Divas armijas sagāja kopā, pakāvās, izšķīrās. Ne tev frontes, ne ierakumos jāsēž. Bet mēģini tikt tagad skaidrībā par operācijām — pats velns te var kaklu nolauzt. Ja jau agrāk vēsturnieki visu ko samuldējuši, tad, par šo karu rakstot, viņi samelsīs galīgus niekus!… Tīrā garlaicība, ne karš! Nav nekāda spilgtuma. Tikai

dubļi! Un vispār — nejēdzība. Es šos virsvadoņus gribētu savest kopā aci pret aci un viņiem pateikt: «Te jums, Ļeņina kungs, ir vahmistrs, — iemācieties no viņa lietot ieročus. Bet jums, Krasnova kungs, kauns būtu neprast.» Un lai tad abi cīkstas kā Dāvids ar Goliātu: kas uzvarēs, tam vara. Tautai viena alga, kas viņu valda. Kā jūs domājat, horunžija kungs?

Grigorijs neatbildēdams miegaini raudzījās, kā smagi kustas viņa gaļīgie pleci un rokas, kā viņa mutes spraugā nepatīkami bieži pazib sarkanā mēle. Gribējās gulēt, kaitināja uzmācīgais, pamuļķais artilērists, no viņa sasvīdušām kājām nāca suņa smaka, uzdzīdama nelabumu…

No rīta Grigorijs atmodās nomāktā jutoņā par kaut ko līdz galam neizlemtu. Iznākums, kuru viņš bija paredzējis jau rudenī, tomēr pārsteidza viņu ar savu pēkšņumu. Grigorijs bija palaidis gar acīm, kā neapmierinātība ar karu, kas sākumā burbuļoja sotņās un pulkos sīkām urdziņām, bija nemanot saplūdusi varenā straumē. Un tagad — viņš redzēja tikai šo straumi, kas trauksmaini un alkatīgi grāva fronti.

Tā pirmspavasarī cilvēks jāj pa stepi. Saule mirdz. Visapkārt — neskarts mēļš sniegs. Bet zem tā, acīm neredzams, ris mūžīgais lieliskais darbs — zemes atbrīvošana. Saule kremt sniegu, grauž to, krāj zem tā mitrumu. Silta, miglaina nakts — un no rīta jau brakšķēdama un dunēdama brūk sērsna, pa ceļiem un ragavu sliedēm čurkst zaļš kalnu ūdens, no zirga pakaviem uz visām pusēm šķīst kūstoša sniega pikas. Silts. Kaili kļūst atkusušie smilšainie uzkalniņi, pirmatnēji smaržo māla zeme, satrunējusī zāle. Pusnaktī spēcīgi rēc gravas, dūc sniega vāliem pieblieztās kraujas, saldīgsnējā dūmakā kūp rudenī uzartā druva, melna kā samts. Uz vakara, pusi stepes upīte krākdama lauž ledu, brāž to projām, pieplūduši līdz krastiem, piebrieduši kā zīdītājas krūts, un, pārsteigts par negaidīto ziemas galu, stāv cilvēks smilšainā krastmalā, ar acīm meklē seklāku vietu, plīk-šķina ar pātagu nosvīdušo zirgu, kas uzmanīgi ausās. Un visapkārt nodevīgi un nevainīgi zilgmē sniegs, snaudulīga un balta dus ziema ..,

Pulks atkāpās visu dienu. Pa ceļiem lēkšoja vezumnieki. Kaut kur labajā pusē aiz pelēkā mākoņa, kas aizsedza apvārsni, tāliem, slāpētiem grāvieniem rībēja lielgabalu zalves. Pa atkusušo, mēsliem klāto ceļu šļakstinādamas jāja sotņas, zirgi ar samirkušajām vēzīšu

pinkām mīcīja slapjo sniegu. Gar ceļa malām auļoja raitniekl. Apklusušie krauķi, tērpušies spīdīgi zilganās spalvās, strupastaini un neveikli kā kājāmgājēji kavalēristi, svarīgi gāzelēdamies, staigāja gar ceļa malām, kā parādē laizdami sev garām aizejošās kazaku sotņas, noskrandušo kazaku kājnieku kolonnas, vezumu verdzes.

Grigorijs saprata, ka strauji atritinājušos atkāpšanās atsperi neviens vairs nespēs apturēt. Un nakti, līksmas apņemšanās pārņemts, viņš patvarīgi atstāja pulku.

— Kurp tad tu vīkšies, Grigor Pantelev? — jautāja Mitjka Koršunovs, zobgalīgi vērodams, kā Grigorijs uzvelk šinelim virsū lietus pārvalku, piekabina zobenu un naganu.

— Un kas tev?

Gribas zināt.

Grigorijam sakustējās piesarkušo' vaigu muskuļi, bet viņš atbildēja jautri, pamirkšķinādams acīm:

— Uz Pļāpukules tīrumu. Vai saprati?

Un izgāja.

Viņa zirgs stāvēja nenoseglots.

Līdz rīta ausmai viņš auļoja pa ceļiem, kas kūpēja no nakts salnas. «Padzīvošu mājās un, kad dzirdēšu, ka viņi iet garām, pievienošos pulkam,» viņš atvairīgi domāja par tiem, ar kuriem kopā vēl vakar bija cīnījies plecu pie pleca.

Otrās dienas vakarā viņš jau veda iekšā tēva sētā savu zirgu, kas pa divām dienām divsimt verstu garajā ceļā bija novājējis un grīļojās aiz noguruma.

XI

Novembra beigās Novočerkaskā pienāca ziņa, ka ieradusies Antantes valstu militārā misija. Pilsētā klīda valodas, ka varena angļu eskadra jau stāvot Novorosijskas ostas reidā, ka nākot malā milzīgi sabiedroto karapulku desanti, kas atvesti no Salonikiem, ka franču krāsaino strēlnieku korpuss jau nokāpis no kuģa un visdrīzākajā laikā sākšot uzbrukumu kopā ar Brīvprātīgo armiju. Baumas vēlās pa pilsētu kā sniega lavīna …

Krasnovs lika izsūtīt leibgvardes Atamana pulka godasardzi. Steigā divsimt jaunu atamaniešu tika ietērpti garos zābakos un uzkabē ar baltām siksnām un tādā pašā steigā aizsūtīti uz Taganrogu kopā ar simt taurētājiem.

Krievijas dienvidos esošie angļu un franču militāro misiju pārstāvji savdabīgas politiskas izlūkošanas nolūkos bija nolēmuši sūtīt uz Novočerkasku dažus virsniekus. Viņiem bija uzdots iepazīties ar to, kāds stāvoklis pie Donas un kādas perspektīvas turpmākajai cīņai ar boļševikiem. Angliju pārstāvēja kapteinis Bonds un leitnanti Blumfeīds un Monro, Franciju — kapteinis Ošēns un leitnanti Diprē un Fors. Sie sabiedroto militāro misiju zemas pakāpes virsnieki, kas aiz gadījuma kaprīzes bija kļuvuši par «sūtņiem», ar savu atbraukšanu arī sacēla tik lielu uztraukumu atamana pilī.

«Sūtņus» ar lielu godu nogādāja Novočerkaskā. Ar pārliecīgu glaimību un pazemību tika sagrozītas galvas vienkāršajiem virsniekiem, un tie, iejuzdamies savā «patiesajā» godībā, sāka jau visžēlīgā aizbildniecībā no augšas noraudzīties uz slavenajiem kazaku ģenerāļiem un vislielākās butaforiskās republikas amatpersonām.

Jaunajiem franču leitnantiem sarunā ar kazaku ģenerāļiem ārējā pieklājības spīdumā un liekuļotā franču laipnībā sāka jau ieskanēties augstprātības un uzpūtības vēsās notis.

Vakarā pilī bija servēts mielasts simt personām. Kareivju dziedātāju koris zālē plandīja kazaku dziesmu zīdu, kas bija bagātīgi izrakstīts ar piebalsotāju tenoriem, pūtēju orķestris iespaidīgi dimdināja un skandināja sabiedroto himnas. «Sūtņi» ēda, kā tādos gadījumos klājas, maz un ar lielu cieņu. Nojauzdami momenta vēsturisko nozīmi, atamana viesi slepeni vēroja viņus.

Krasnovs sāka runu:

— Jūs, kungi, atrodaties vēsturiskā zālē, no kuras sienām uz jums noraugās cita tautas kara — tūkstoš astoņsimt divpadsmitā gada varoņu mēmās acis. Platovs, Ilovaiskis, Deņisovs mums atgādina tās svētās dienas, kad Parīzes iedzīvotāji sumināja savus atbrīvotājus — Donas kazakus, kad ķeizars Aleksandrs Pirmais no gruvešiem un drupām atjaunoja skaisto Franciju …

«Skaistās Francijas» delegātiem no krietni iebaudītā Cimļanskas vīna acis jau bija kļuvušas jautras un spīdīgas, bet Krasnova runu viņi noklausījās uzmanīgi. Plaši attēlojis katastrofisko postu, kādu «mežonīgo boļševiku spaidos cieš krievu tauta», Krasnovs patētiski nobeidza:

— … Labākie krievu tautas pārstāvji iet bojā boļševiku moku kambaros. Viņu skatieni pievērsti jums: viņi gaida jūsu palīdzību, un viņiem, tikai viņiem jums jāpalīdz, nevis Donai. Ar lepnumu varam teikt; mēs esam brīvi! Bet visi mūsu nodomi, mūsu cīņas mērķis ir lielā Krievija, kas uzticīga saviem sabiedrotajiem, aizstā-vējusi viņu intereses, ziedojusi sevi viņu labā un tagad tik dedzīgi alkst viņu palīdzības. Priekš simt un četriem gadiem marta mēnesī franču tauta apsveica ķeizaru Aleksandru Pirmo un krievu gvardi. Un tai dienā Francijas dzīv§ sākās jauna ēra, kas to izvirzīja pirmajā vietā. Priekš simt un četriem gadiem mūsu atamans grāfs Platovs viesojās Londonā. Tagad mēs gaidām jūs Maskavai Mēs gaidām jūs, lai, svinīgiem maršiem un mūsu himnai atskanot, kopā ieietu Kremlī, lai kopā baudītu miera un brīvības saldumu! Dižā Krievija! Ar' šiem vārdiem saistās visi mūsu sapņi un cerības!

iPēc Krasnova runas piecēlās kapteinis Bonds. Angļu valodai atskanot, banketa dalībnieki sastinga nāvēs klusumā. Tulks sāka tulkot ar pacilātību:

— Kapteinis Bonds pilnvarots savā un kapteiņa Ošēna vārdā paziņot Donas atamanam, ka viņus oficiāli sūta Antantes lielvalstis, lai izzinātu, kas notiek pie Donas. Kapteinis Bonds apliecina, ka Antantes lielvalstis atbalstīs Donu un brīvprātīgo armiju viņu drosmīgajā cīņā ar boļševikiem, palīdzot visiem spēkiem un līdzekļiem, arī karapulkus ieskaitot.

Tulks vēl nebija pabeidzis pēdējo teikumu, kad dimdošs, trīsreiz atkārtots «urā» lika notrīcēt zāles sienām. Brašo orķestra skaņu pavadījumā tika saukti tosti. Dzēra par «skaistās Francijas» un «varenās Anglijas» uzplaukumu, uzdzēra «gaidāmajai uzvarai pār boļševikiem» … Kausos kūsāja Donas putojošais, dzirkstīja nogulējies dzirkstošais, saldi smaržoja vecais baznīcas vīns.,,

Visi gaidīja kādu vārdu no sabiedroto misijas pārstāvjiem, un kapteinis Bonds arī nelika ilgi gaidīt:

— Es uzsaucu tostu dižajai Krievijai, man gribētos še dzirdēt jūsu jauko veco himnu. Nepiešķirsim nekādu nozīmi tekstam, man gribētos tikai dzirdēt tās mūziku…

Tulks pārtulkoja, un Krasnovs, pagriezis savu uztraukumā nobālušo seju uz viesu pusi, kliedza lūstošā balsī:

— Par lielo, vienoto un nedalāmo Krieviju, urā!

Orķestris spēcīgi un plūstoši iesāka «Dievs, sargi ķeizaru». Visi piecēlās, tūkšodaini kausus. Pa sirmā arhibīskapa Hermogena seju aumaļām plūda asaras. — Cik brīnišķīgi!… — līksmoja iereibušais kapteinis Bonds. Kāds no augstajiem viesiem aiz jūtu pārpilnības sāka skaļā balsī raudāt, iegrūdis bārdu sašķaidīta

kaviāra notrieptā servjetē …

*

Šai naktī virs pilsētas kauca un gaudoja niknais Azovas vējš. Stingi vizēja pirmā puteņa apvējotais katedrāles kupols …

Šai naktī ārpus pilsētas, atkritumu izgāztuvē, māla kraujā pēc lauka karatiesas lēmuma apšāva Šahtu dzelzceļniekus, boļševikus. Uz muguras sasietām rokām viņus pa diviem veda pie nogāzes, šāva nelielā atstatumā ar naganiern un šautenēm, un saltais vējš apdzēsa šāvienu troksni kā papirosu dzirkstis …

Bet pie atamana pils durvīm salā, skaudrajā novembra vējā stinga leibgvardes Atamana pulka kazaku godasardze. Kazakiem sazilēja, apsala rokas, turot kailo zozenu spalus, aiz aukstuma asaroja acis, kājas kļuva nejūtīgas … Līdz pat rīta gaismai no pils atskanēja piedzērušu cilvēku klaigas, orķestra vara skandoņa un raudulīgie karavīru kora tenoru trilleri. .,

*

Bet pēc nedēļas sākās visšausmīgākais — frontes sairums. Pirmais ieņemto sektoru atstāja 28. pulks, kurš atradās Kalačas virzienā un kurā bija Petro Meļehovs.

Pēc slepenām sarunām ar 15. Inzas divīzijas vadību kazaki bija nolēmuši pamest fronti un bez jebkādiem kavēkļiem laist sarkano karapulkus cauri Augšdonas apgabala teritorijai. Jakovs Fornins, ne visai apķērīgs, prātā aprobežots kazaks, nostājās dumpīgā pulka priekšgalā, bet īstenībā Fomins bija tikai izkārtne, jo aiz Forriina muguras rīkojās un pašu Fominu vadīja boļševistiski noskaņota kazaku grupa.

Pēc vētraina mītiņa, kurā virsnieki, baidīdamies dabūt lodi mugurā, nelabprāt uzstājās par to, ka nepieciešams cīnīties, bet kazaki vienprātīgi, sparīgi, bezjēdzīgi un apnicīgi brēca vienu un to pašu, ka karš nav vajadzīgs, ka ar boļševikiem jāslēdz miers, — pulks devās ceļā. Jau pēc pirmā pārgājiena nakti pie Solonku miesta pulka komandieris — karaspēka vecākais Fiļipovs — un lielākā daļa virsnieku atstāja pulku un, gaismai austot, pievienojās kaujās cietušajai grāfa Moljēra brigādei, kura atkāpās.

Tūliņ pēo 28. pulka pozīcijas pameta 36. pulks. Tas pilnā sastāvā, ar visiem virsniekiem, ieradās Kazanskas staņicā. Kazakiem verdziski iztapīgais komandieris, zaglīgu skatienu, jātnieku barā piejāja pie mājas, kur mitinājās etapa komandants. Kareivīgi gāja iekšā, pātagu plīkšķinādams.

— Kurš te komandants?

Es esmu komandanta palīgs, — kājās celdamies, cienīgi atbildēja Stepans Astahovs. — Aiztaisiet, virsnieka kungs, durvis!

— Es esmu Trīsdesmit sestā pulka komandieris, karaspēka vecākais Naurnovs. Ē … man tas gods … Man vajag apģērbu un apavu pulkam. Cilvēki man bez drēbēm un basām kājām. Vai dzirdat?

— Komandanta nav, un bez viņa es jums nevaru no noliktavas izdot nevienu pāri velteņu.

— Kā?

— Nu, tā.

— Tu!.», Ar ko tu runa? Apc-c-ietinu, velns lai tevi r-r-rauj! Pagrabā viņu, zēni! Kur noliktavas atslēgas, tu aizmugures žurka?,». Ko-o-o? — Naumovs cirta pātagu pa galdu un, trakās dusmās nobālis, atbīdīja pakausī pinkaino Mandžūrijas papahu. — Dod atslēgas — un bez ierunām!

Pēc pusstundas pa noliktavas durvīm, oranžkrāsas putekļus celdami, sniegā un kazaku baram rokās lidoja miecētas ādas puskažociņu saiņi, velteņu, zābaku tīstokļi, no rokas rokā gāja cukura maisi. Skaļas un līksmas runas ilgi skanēja laukumā.«.

Bet tajā pašā laikā 28. pulks ar jauno pulka komandieri virsseržantu Fominu gāja iekšā Vešenskas staņicā. Tam pakaļ verstu trīsdesmit atstatumā nāca Inzas divīzijas daļas. Sarkano izlūki tai dienā jau bija iegriezušies Dubrovkas ciematā.

Ziemeļfrontes komandieris ģenerālmajors Ivanovs jau pirms četrām dienām kopā ar štāba priekšnieku ģenerāli Zambržicki bija steigšus evakuējies uz Karginskas staņicu. Viņu automobilis bija iestrēdzis sniegā, Zambržicka sieva kodīja lūpas līdz asinīm, bērni raudāja…

Vešenskas staņicā dažas dienas nebija nekādas valdības. Runāja, ka Karginskā vācoties kopā spēki, lai bruktu virsū 28. pulkam. Bet 22. decembrī no Karginskas Vešenskā ieradās Ivanova adjutants un smīnēdams savāca komandiera miteklī aizmirstās mantas: vasaras cepuri ar gluži jaunu kokardi, matu suku, ve]u un vēl kādus sīkumus …

Ziemeļfrontes simt verstu garajā pārrāvumā plūda iekšā 8. Sarkanās Armijas daļas. Ģenerālis Savatejevs bez kaujas atkāpās uz Donas pusi. Uz Tāliem un Bogučaru steigšus atgāja ģenerāļa Fichalaurova daļas. Ziemeļos kādu nedēļu bija neparasts klusums. Nedzirdēja lielgabalu dārdoņu, klusēja ložmetēji. Augšdonas pulku nodevības apbēdināti, ^ez kaujārņ atkāpās lejgala kazaki, kas bija cīnījušies Žiemeļfroniē, Sarkanie virzījās uz priekšu uz-manīgi un gausi, ar izlūkiem taustīdami priekšā esošos ciematus.

Pēc lielās neveiksmes Ziemeļfrontē Donas valdībai uzsmaidīja prieka stars. 26. decembrī Novočerkaskā ieradās sabiedroto misijas britu militārās misijas komandieris Kaukāzā ģenerālis Pūls ar štāba priekšnieku pulkvedi Kisu un Francijas pārstāvji ģenerālis Franšē d'Esperē urļ kapteinis Fukē.

Krasnovs aizveda sabiedrotos uz fronti. Ciras stacijā uz perona saltā decembra rīta bija sarindota godasardze. Arvien nekārtīgais ģenerālis Mamontovs ar savām noļukušajām ūsām un žūpas izskatu šoreiz bija uzpurinājies, tikko skūtie vaigi spīdēja zilpelēkā spilgtumā, viņš staigāja virsnieku vidū pa peronu. Visi gaidīja vilcienu. Pie stacijas mīņājās un pūta dvašu uz sazilējušajiem pirkstiem kara orķestra muzikanti. Sardzē bija izteiksmīgi sastinguši dažādu nošķiru un dažāda vecuma lejgala staņicu kazaki. Līdzās sirmbārdainiem vectēviem stāvēja bezūsaini jaunekļi pārmaiņus ar čuprainiem frontiniekiem. Vectēviem uz šineļiem mirdzēja zelta un sudraba krusti un medaļas par Lovcu un Pļevnu, pusmūža kazaki bija apkārušies krustiem, kas nopelnīti smagajās kaujās pie Geoktepes, Sandepas un vācu karā — par Peremišļu, Varšavu, Ļvovu. Jaunekļi ne ar ko neizcēlās, bet stāvēja izstiepusies un pūlējās visu darīt tāpat kā vecie.

Baltos tvaikos ietinies, pierībināja vilciens. Pūlmaņa vagona durvis vēl nepaguva atdarīties, kad kapelmeistars jau nikni novēcināja rokas, un orķestris skaļi rāva vaļā angļu nacionālo himnu. Mamontovs, zobenu pieturēdams, steidzās pie vagona. Krasnovs kā laipns namatēvs veda viesus uz staciju garām sastingušo kazaku rindām.

— Visi kazaki cēlušies sargāt dzimteni no mežonīgo sarkangvardu bandām. Jūs redzat trīs paaudžu pārstāvjus. Sie vīri karojuši Balkānos, Japānā, Austroungārijā un Prūsijā, bet tagad karo par tēvijas brīvību, — viņš teica nevainojamā franču valodā, eleganti smaidīdams, ar karalisku galvas mājienu norādīdams uz vectēviem, kas stāvēja sastinguši, elpu aizturēdami, acis iepletuši.

Ne velti Mamontovs pēc priekšniecības norādījuma tā bija centies izraudzīties godasardzi, lai parādītos no labākās puses.

Sabiedrotie, pabijuši frontē, atgriezās Novočerkaskā ap-mierināti.

— Esmu ļoti apmierināts ar jūsu karapulku lielisko izskatu, disciplinētību un kareivisko garu, — pirms aizbraukšanas ģenerālis Pūls teica Krasnovam. — Nekavējoties došu rīkojumu, lai no Salonikiem sūta jums šurp mūsu kareivju pirmo vienību. Lūdzu jūs, ģenerāli, sagādāt trīs tūkstošus kažoku un siltu zābaku. Ceru, ka ar mūsu palīdzību jūs pratīsiet galīgi iznīdēt boļševismu.

… Steigšus šuva miecētas ādas puskažociņus, gatavoja velteņus. Bet Novorosijskā sabiedroto desants kā nekāpa, tā nekāpa malā. Uz Londonu aizbraukušā Pūla vietā nāca augstprātīgais Brigss. Viņš atveda no Londonas jaunas instrukcijas un paziņoja strikti, ar ģeneraļa noteiktību:

— Viņa majestātes valdība gādās Donas Brīvprātīgajai armijai plašu materiālo palīdzību, bet nedos neviena kareivja.

Komentāri šim paziņojumam nebija vajadzīgi..,

XII

Naids, kas kā neredzams valnis bija šķīris virsniekus un kazakus jau imperiālistiskā kara laikā, 1918. gada rudenī pieauga līdz nedzirdētiem apmēriem. 1917. gada beigās, kad kazaku daļas sāka pamazām plūst uz Donu, virsnieku nogalināšanas un izdošanas gadījumi vēl bija reti, toties gadu vēlāk tie bija kļuvuši gandrīz par parastu parādību. Virsniekus piespieda uzbrukuma laikā pēc sarkano komandieru parauga iet savām ķēdēm pa priekšu un slepus, bez lieka trokšņa šāva viņiem mugurā. Tikai tādās daļās kā Gundorovas Jura pulks saliedējums bija stiprs, bet Donas armijā šādu daļu nebija daudz.

Viltīgais, manīgais cietpauris Petro Meļehovs jau sen bija atskārtis, ka ķilda ar kazaku piesauc nāvi, un kopš pašām pirmajām dienām centīgi pūlējās nojaukt robežu, kas šķir viņu, virsnieku, no ierindnieka. Viņš līdz ar tiem izdevīgos apstākļos runāja, ka karš nav vajadzīgs; turklāt ru

nāja to nevis no sirds, bet ar lielu piespiešanos, taču viņa izlikšanos tā arī neviens nepamanīja; viņš iztēlojās par bojševiku līdzjutēju un sāka pieglaimoties Fominam, kopš bija manījis, ka viņu izvirza pulks. Tāpat kā visi citi, Petro neatteicās palaupīt, palamāt priekšniecību, pažēlot gūstekni, lai gan tai pašā laikā viņa sirdi plosīja naids un rokas drudžaini kniesa sist, nogalināt… Viņš bija saticīgs, vienkāršs — vasks, ne horunžijs! Un tā Petro ieguva kazaku uzticību, prata viņiem parādīties šajā maskā.

Kad pie Solonku miesta Fiļipovs aizveda virsniekus, Petro palika. Mierīgs un kluss, arvien turēdamies ēnā, it visā mērens, viņš kopā ar pulku ieradās Vešenskā. Bet Vešenskā, padzīvojis divas dienas, neizturēja un, neiegriezies ne štābā, ne pie Fomina, aizšmauca uz mājām.

Tās dienas rītā Vešenskas laukumā pie vecās baznīcas notika mītiņš. Pulks gaidīja ierodamies Inzas divīzijas delegātus. Pa laukumu baros siroja kazaki, ģērbušies šineļos, plikos puskažokos un arī tādos, kas šūti ar virsdrēbi, svārkos, vatētos čekmeņos. Likās gluži neticami, ka šis tik dažādi ģērbtais milzu bars ir karaspēka daļa, 28. kazaku pulks. Petro drūmi klaiņoja no viena bariņa pie otra, citām acīm vērodams kazakus. Agrāk, frontē, viņu apģērbs nebija tik manāms un arī negadījās redzēt pulku visā kompaktajā masā. Tagad Petro, nikni košļādams ataugušās, baltās ūsas, apskatīja nosarmojušās sejas, galvas dažādas krāsas papahās, ausenēs, kubankās, naģenēs, nolaida skatienu zemāk un ieraudzīja tur tādu pašu bagātu dažādību: izmītus velteņus, zābakus, stilbtiņus uz sarkanarmietim nomauktiem puszābakiem.

— Baskāji! Nolādētie zemnieki! Izdzimumi! — nevarīgā niknumā Petro čukstēja pie sevis.

Pie žogiem balsnīja Fomina rīkojumi. Iedzīvotājus ielās neredzēja. Staņica slēpās, nogaidīdama, kas būs. Pa šķērsielām tālumā varēja redzēt sniega klāto, balto Donas krūtežu. Mežs aiz Donas melnēja kā ar tušu uzzīmēts. Pie vecās baznīcas pelēkās akmens sienas kā aitu bars spiedās no ciematiem pie vīriem atbraukušās sievas.

Petro, apvilcis puskažoku, kam malas bija apšūtas ar ādu un uz krūtīm rēgojās milzīga kabata, uzlicis galvā nolādēto virsnieka karakula papahu, ar kuru viņš vēl nesen tā bija lepojies, ik brīdi juta uz sevi vērstus greizus, saltus skatienus. Tie durstīja un ērcināja jau tā tā satraukti mulso prātu. Viņš miglaini atcerējās, kā laukuma vidū uz apgāztas mucas dibena izslējās pazems sarkan-

armietis, kam mugurā bija labs šinelis un galvā gluži jauna jērene ar vaļējām uzaušu siksnām. Ar siltā cimdā iemauktu roku tas sakārtoja ap kaklu aptīto, pelēcīgo, no truša vilnas darināto, bārkstaino kazaka šalli un pavērās apkārt.

— Biedri kazaki! »— Petro griezās ausīs zema, aizsmakusi balss.

Palūkodamies apkārt, Petro redzēja, ka kazaki, pārsteigti no viņiem neierastā vārda, cerīgi un uztraukti saskatās, pamet cits citam ar acīm. Sarkanarmietis ilgi runāja par padomju varu, par Sarkano Armiju un attiecībām ar kazakiem. Petro it sevišķi iegaumēja to, ka oratoru visu laiku pārtrauca ar saucieniem:

— Biedri, bet kas tā komūnija tāda ir?

— Vai mūs tajā neierakstīs?

— Un kas tā par komunistisko partiju?

Orators spieda rokas pie krūtīm, griezās uz visām pusēm un pacietīgi skaidroja:

— Biedri! Komunistu partija ir labprātības lieta. Partijā iestājas pēc savas gribas tie, kas vēlas cīnīties par lielo uzdevumu atbrīvot strādniekus un zemniekus no kapitālistu un muižnieku žņaugiem.

Pēc brītiņa sauca no cita stūra:

— Lūdzam paskaidrot par komunistiem un komisāriem!

Pēc atbildes nepagāja necik ilgi, kad atkal iedārdējās

kāds neapvaldīts bass:

— Tu nesaprotami stāsti par komūniju. Ļoti lūdzam pastāstīt skaidrāk. Mēs esam tumši ļautiņi. Sper vaļā vienkāršiem vārdiem!

Pēc tam apnicīgi un ilgi runāja Fomins, bieži vietā un nevietā lietodams vārdu «ekuirēties». Ap Fominu kā tītenis griezās kāds jauns puisis studenta cepuri galvā un lepnu mēteli mugurā. Klausoties Fomina nesakarīgo runu, Petro ienāca prātā, kā 1917. gada februārī, tai dienā, kad pie viņa atbrauca Darja, viņš pirmoreiz bija redzējis Fominu kādā stacijā pa ceļam uz Petrogradu. Acu priekšā viņam rēgojās šī dezertiera atamanieša sejā atstatu stāvošo acu valgais, mirdzošais skatiens. Mugurā viņam bija šinelis, uz seržanta uzplečiem varēja samanīt nodilušu skaitli «52», gāja viņš lācīgu gaitu. Petro ausīs vēl skanēja viņa neskaidrie vārdi:

«Nebija izturams, brāļuk!» — «Dezertieris, tāds pats muļķis kā Hristoņa, un tagad pulka komandieris, bet es tukšā,» drudžaini zibsnīdams acīm, domāja Petro.

Kāds kazaks, krustiski apjozies ar ložmetēja lentēm, ruiīaja pēc Fomina:

— Brālīši! Es pats biju Podtjolkova vienībā, un varbūt vēl dievs dos, ka kopā ar savējiem vajadzēs iet pret kadetlem! — viņš ķērca aizsmacis, plaši mētādams rokas.

Petro sāka aši soļot uz mājvietu. Segloja zirgu un dzirdēja, kā kazaki šauj, aizjādami no staņicas, pēc veca paraduma vēstīdami, ka karavīri atgriežas mājā.

XIII

Ar savu klusumu baismās, īsās dienas likās garākas nekā karsta darba laikā. Ciemati zvilnēja kā mēma, nearta stepe. It kā visa Donas mala būtu izmirusi, it kā mēris būtu piemeklējis staņicas sētas. Un bija tā, it kā Donas malu būtu apklājis mākonis ar biezu, necaurredzami melnu spārnu, izplēties mēms un baigs un nupat lieks viesulī pie zemes papeles, grandīs sausā, sprakstošā pērkona dārdoņā un brāzīsies postīt un dragāt palso mežu aiz Donas, bērt zemē no krīta krantīm akmeņus, kaukt drausmīgā negaisa balsī…

No rīta Tatāru ciematā zemi klāja migla. Kalns dunēja uz salu. Ap pusdienas laiku saule izlupinājās no slapjās miglas, bet gaišāk no tā netika. Migla mulsi klaiņoja pa Donas kalnu augstienēm, grima kraujās, nogāzēs un tur gaisa, nosēzdamās valgu putekļu veidā uz 'apsūnojušiem krīta slānekļiem, uz apsnigušajām kalnu grēdu korēm.

Vakaros aiz kailā meža šķēpiem nakts cēla augšup nokaitēti sarkano, milzīgo mēness vairogu. Tas miglaini vizēja pār klusajiem ciematiem asiņainos kara un ugunsgrēku atspulgos. Un šī nesaudzīgā, nedziestošā gaisma modināja cilvēkos neizprotamu satraukumu, arī kustoņi kļuva nemierīgi. Zirgi un vērši, zaudējuši miegu, līdz rītam klaiņoja pa aplokiem. Kauca suņi, un jau ilgi pirms pusnakts sāka daudzbalsīgi sasaukties gaiļi. Gaismai austot, sals iekala ledū mitros koku zarus. Vēja šūpoti, tie saskārās un skanēja kā tērauda kāpšļi. It kā neredzams jātnieku pulks dotos pa Donas kreiso krastu, pa tumšo mežu un zilpelēko miglu, žvadzinādams ieročus un kāpšļus.

Gandrīz visi Tatāru ciemata kazaki no Ziemeļu frontes bija atgriezušies mājās, patvaļīgi atstādami savas karaspēka daļas, kuras pamazām atvilkās uz Donu. Katru dienu ieradās vēl kāds nosebojies karavīrs. Dažs — lai uz ilgu laiku noseglotu kara zirgu un sagaidītu atnākam sarkanos, paslēpis kaujas piederumus salmu kaudzē vai pūņa pajumtē, bet cits, atvēris sniegā ieputinātos vārtiņus., tikai ieveda zirgu sētā un, papildinājis sausiņu krājumu, pārgulējis nakti ar sievu, no rīta jau izjāja uz ceļa, no paugura pēdējo reizi pavērās baltajā, sastingušajā Donas klajumā, uzmeta skatienu dzimtajām vietām, kuras varbūt atstāj uz visiem laikiem.

Kam pirmajam sitīs viņa stunda? Kurš spēj paredzēt cilvēka mūža galu?… Grūši gāja zirgi ārā no ciemata. Grūši rāva kazaki no sāpošās sirds ārā žēlabas pēc tuviniekiem. Un pa šo sniega aizputināto ceļu daudzi domās nāca atpakaļ uz mājām. Daudz smagu domu pārdomāts uz šā ceļa… Varbūt arī daža asara, sāļa kā asins, pa seglu spārnu ritēdama, kritusi uz aukstā kāpšļa, uz pa-kavu radzēm dobotā ceļa. Bet diez vai šajā vietā pavasarī uzplauks dzeltenais, liegais šķiršanās zieds?

*

Naktī, pēc tam, kad Petro bija ieradies no Vešenskas, Meļehovu istabā sākās ģimenes apspriede.

— Nu ko? — jautāja Pantelejs Prokofjevičs, tikko Petro bija pārkāpis pāri slieksnim. — Vai esi izkarojies? Bez uzplečiem pārradies? Nu nāc, nāc, sarokojies ar brāli, ielīksmo māti, re, kā sieva nosērojusies… Sveiks, sveiks, Petjaša… Grigorij! Grigor Pantelevič, ko tad tu guli uz krāsns kā murkšķis? Kāp zemē!

Grigorijs nokāra basās kājas ar cieši savilktām aizsargkrāsas bikšu saitītēm, smaidīdams kasīja savas melnās, biezu spalvu apaugušās krūtis un skatījās, kā Petro noliecies noņem portupeju, salā sastingušiem pirkstiem grābstās gar bašlika mezglu. Darja klusēdama un smaidīdama skatījās vīram acīs, atpogāja viņam puskažoku, bailīgi apgāja gar labo pusi, kur nagana makstij līdzās vizēja pie jostas piesietā rokas granāta.

Garām ejot, ar vaigu pieskārusies apsarmojušām brāļa ūsām, Duņaška izskrēja pievākt zirgu. Iļjiņična, slaucīdama priekšautā lūpas, gatavojās mutēt «vecāko». Pie krāsns rosījās Natālija. Viņas brunču malā ieķērušies, slēpās bērniņi. Visi gaidīja, ko teiks Petro, bet tas, pie sliekšņa izmetis aizsmakušu: — Esiet sveiki! — ģērbās klusēdams, ilgi slaucīja ar prosas stiebru slotiņu zābakus un, atstiepis saliekto muguru, piepeši žēli sadrebināja lupu, bezpalīdzīgi piespiedās pie gultas galvgaļa, un visi negaidot ieraudzīja asaras uz viņa apsaldētajiem, nomelnējušiem vaigiem.

— Karavīri Ko tad tu tā? — jautāja tēvs, aiz jokiem slēpdams uztraukumu un trīsas rīklē.

— Mēs esam pazuduši, tēt!

Petro sašķobīja muti, savilka balsnējās uzacis un, acis slēpdams, izšņauca degunu mitrā, tabakas smakas piesātinātā mutautiņā.

Grigorijs pagrūda kaķi, kas luncinājās ap viņu, — nokrekšķējies nolēca no krāsns. Māte apraudājās, skūpstīdama Petro utaino galvu, bet tūliņ palaida viņu vaļā.

— Dēliņ, manu mīļo! Manu nabadziņ, vai tev atnest skābu pieniņu? Nu, ej jel, sēdies, kāposti atdziest! Esi droši vien izsalcis?

Pie galda, auklēdams uz ceļiem brāļadēlu, Petro atžirga: satraukumu valdīdams, stāstīja, kā 28. pulks aizgājis no frontes, kā vadība bēgusi, stāstīja par Fominu un par pēdējo mītiņu Vešenskā.

— Un ko tu domā? — jautāja Grigorijs, nenoņemdams tumši dzīsloto roku meitai no galvas.

— Tur nav pat ko domāt. Rīt pavadīšu dienu te un vakarā jāšu prom. Jūs, māmiņ, sagatavojiet man ceļamaizi, — viņš pievērsās mātei.

— Tātad atkāpties?

Pantelejs Prokofjevičs bija iegremdējis pirkstus tabakas makā un, atbildi gaidīdams, tā arī palika ar izbirušu tabakas šņūcienu.

Petro piecēlās, pārkrustījās, pagriezies pret tumšajām, apsūbējušām svētbildēm, skatījās stingri un drūmi.

— Paldies dievam par dienišķo maizi!… Vai atkāpties, tu saki? Nu, ko gan citu? Kā lai es palieku te? Lai man sarkanpunči nocērt galvu? Varbūt jūs domājat palikt, bet es… Nē, es gan jāšu! Virsniekus viņi netaupa.

— Un kā tad māja? Tātad atstāsim to?

Petro tikai paraustīja plecus par vecā jautājumu. Bet tūliņ sāka vaimanāt Darja:

— Jūs aizjāsiet, bet mums jāpaliek? Labi esat gan, nav ko teikt! Mēs sargāsim jūsu mantu!… Tās dēļ varbūt pat dzīvība būs jāzaudē! Lai tā sadeg elles ugunī! Es nepalikšu!

Pat Natālija — ari tā iejaucās sarunā. Pārkliegdama skaņo Darjas rečitatīvu, iesaucās:

— Ja viss ciemats aizies, — arī mēs nepaliksim! Iesim kājām!

— Nejēgas! Maitas! — trakās dusmās iebrēcās Pantelejs Prokofjevičs, izvalbīdams acis, neviļus meklēdams ķeģi. — Nelgas, kaut jupis jūs rāvis! Kļūsiet, nolādētās! Vīru runa, bet viņas arī… Nu tad pametīsim visu un iesim pasaulē, kurp deguns rāda! Bet kur liksim lopiņus? Azotē iebāzīsim? Un kas notiks ar māju?…

— Jūs, sievišķi, esat vai prātu zaudējuši! — aizvainotā Iļjiņična viņu atbalstīja. — Jūs to mūsu mantu neesat sadzīvojušas, jums to atstāt viegli. Bet mēs ar vecīti esam dienu nakti plēsušies un nu ņemt un pamest? Nu, nē! — viņa saknieba lūpas un nopūtās. — Ejiet, bet es nekustēšos ne no vietas. Lai labāk nogalina pie sava sliekšņa, — taču vieglāk nekā nosprāgt pie svešiem zedeņiem!

Pantelejs Prokofjevičs pūzdams un stenēdams uzgrieza lampai degli. Brīdi visi klusēja. Duņaška, beigdama adīt zeķes stulmu, pacēlusi acis no irbiem, čukstus teica:

— Lopus varētu dzīt līdzi.,. Lopu dēļ taču nav jāpaliek.

Un atkal vecais aizsvilās trakās dusmās. Kā nostāvējies ērzelis viņš sāka spārdīties kājām, tikko nepakrita, klupdams pret kazlēnu, kas gulēja pie krāsns. Pret Duņašku nostājies, ierēcās:

— Dzīsim! Bet vecajai govij drīz būs teļš, — kā ar to? Cik tālu tādu aizdzīsi? Ak tu, sprunguli tev žaunās! Ceļu staigule! Neliete! Gnīda! Es viņiem krāju, krāju, — un, re, kas jādzird!.,. Bet aitas? Kur grūdīsi jērus?.,. Ak tu, slampa! Būtu jel klusējusi!

Grigorijs greizi palūkojās uz Petro un kā kādreiz sendienās ieraudzīja viņa brūnajās, mīļajās acīs blēdīgu, ņirdzīgu un tai pašā laikā padevīgi godbijīgu smīnu, tāpat kā agrāk, redzēja ietrīsamies viņa kviešu krāsas ūsas. Petro zibeņātrumā pamirkšķināja, viss notrīcēja aizturētos smieklos. Grigorijs arī sevī līksmi juta šo pēdējos gados viņam tik svešo vēlēšanos un neslēpdamies sāka dobji un skaļi smieties.

— Nu, re!… Paldies dievam,,. Esam izrunājušies! — vecais nikni iedzēla viņā skatienu un apsēdās, pagriezies uz logu, kas bija izrakstīts baltām sarmas pūkām.

Tikai pusnaktī viņi panāca kopīgu lēmumu: kazakiem jāatkāpjas, bet sievas paliks sargāt māju un saimniecību.

Ilgi pirms gaismas Iļjiņična iekurināja krāsni un līdz rītam cepa maizi un piegrauzdēja divas somas sausiņu. Vecais, pabrokastojis pie uguns, mazā gaismiņā gāja apkopt lopus, sagatavot braucienam kamanas. Viņš ilgi stāvēja klētī, iebāzis roku cieto kviešu apcirknī, tecinādams pa pirkstu starpām prāvos graudus. Gāja ārā it kā atvadījies no nelaiķa: cepuri noņēmis, klusi aizvēra aiz sevis dzeltenās durvis . ..

Viņš vēl grabināja pūņa piejumē, kārtodams kamanas, kad šķērsielā parādījās Anikuška, dzīdams dzirdīt govi. Viņi apsveicinājās.

— Vai esi sagatavojies atkāpties, Anikej?

— Man sagatavoties tikpat kā plikam sajozties. Manu man neviens neatņems, un arī svešais būs mans.

— Kas jauns dzirdams?

— Daudz jaunu ziņu, Prokofičl

— Kādas tad? — uztraucās Pantelejs Prokofjevičs, iegrūzdams cirvi kamanu priekšā.

— Sarkanie drīz būs klāt. Tuvojas Veškiem. Kāds redzējis no Lielā Gromoka, stāstīja briesmu lietas. Kaujot nost cilvēkus… Pie viņiem žīdi un ķīnieši, kaut viņi izputētu! Maz mēs esam mieguši viņus, šos šķībacainos velnus!

— Kaujot nost?

— Vai tad nu ošņā vai? Nolādētie svēpuļi tādi! — Anikuška nešpetni nolamājās un gāja gar zedeņiem, pa ceļam vēl piemetinādams: — Pārdonas sievietes pievārījušas sīvo, dzirdina tos, lai viņām nedarītu nekā ļauna, bet tie piesūcas, ieņem citu ciematu un plosās.

Vecais uzlika kuražu, apstaigāja visus pūņus, apskatīdams ik mietu, ik zedeņu posmu, ko pats savām rokām bija taisījis. Un pēc tam paņēma nesīklas un aizkliboja uz klonu paraudzīt ceļam sienu. Viņš izvilka no stirpas dzelzs kāsi tin, vēl arvien neatskārzdams, ka jābrauc projām, sāka plūkāt mazvērtīgo sienu, ar nezālēm (labo viņš arvien taupīja pavasara aramlaikam), bet apdomājās un, uz sevi pukodamies, gāja pie otras kaudzes. Līdz viņa apziņai vēl nebija nonācis, ka viņš jau pēc dažām stundām atstās sētu un ciematu un brauks nez kur uz dienvidiem un varbūt nekad vairs neatgriezīsies. Viņš pieplucināja sienu un atkal pa vecam paradumam stiepās pēc grābekļa, lai piegrābtu, bet atrāva roku, it kā būtu apdedzinājies, un, noslaucījis zem ausaines nosvīdušo pieri, skaļi sacīja:

— Kam to vairs taupīt? Tik un tā pametīs zirgiem zem kājām, velti izšķiedīs vai sadedzinās.

Pārlauzis pret ceļgalu grābekļkātu, viņš sāka griezt zobus, aiznesa nesīklas ar sienu, vecišķi šļūkdams kājas, sakumpušu muguru.

Istabā viņš negāja, bet, pavēris durvis, teica:

— Taisieties! Tūliņ jūgšu. Var vēl noseboties.

Viņš jau bija uzlicis zirgiem vērzeles, ielicis kamanās auzu maisu un, sevī brīnīdamies, ka dēli tik ilgi nenāk seglot zirgus, gāja uz istabu.

Istabā notika brīnumi: Petro sirdīgi raisīja vaļā saiņus, kas bija sagatavoti aizbraukšanai, svieda tieši uz grīdas bikses, formas tērpus, sieviešu svētku drēbes.

— Kā tad tā? — pagalam izbrīnījies iesaucās Pantelejs Prokofjevičs un pat noņēma ausaini.

— Nu tā! — Petro pāri plecam ar īkšķi norādīja uz sievietēm un turpināja: — Brēc. Un mēs nekur nebrauksim! Ja brauc, — tad visi, bet, ja nebrauc, — tad neviens! Viņas varbūt te sarkanie izvaros, bet mēs brauksim mantu glābt? Un, ja mūs galēs nost, — mirsim viņu acu priekšā!

— Ģērbies nost, tēt! — Grigorijs smaidīdams novilka šineli un atraisīja zobenu, bet aiz muguras viņa roku saķēra un raudādama skūpstīja Natālija, bet Duņaška līksmi plaukšķināja, sarkdama kā magone.

Vecais uzlika galvā ausaini, bet tūliņ atkal to noņēma un, pie svētbilžu kakta piegājis, plaši un lepni pārkrustījās. Viņš trīsreiz noliecās līdz zemei, piecēlās no ceļgaliem, pārlaida visiem skatienu.

— Nu, ja tā, — paliksim! Sargi un aizstāvi mūs, debesu valdniece! Iešu jūgt nost.

Atskrēja Anikuška." Meļehovu istabā viņu pārsteidza tas, ka visi tik smaidīgi, līksmi.

— Kas tad jums?

— Mūsu kazaki nebrauks! — visu vietā atbildēja Darja.

— Te tev nu bija! Esat pārdomājuši?

— Pārdomājuši! — Grigorijs negribot atņirdza cukurzilgo zobu rindu, pamirkšķināja. — Nāve nav jāmeklē, tā atčāpos arī te.

— Virsnieki nebrauc, bet mums pats dievs ir vēlējis palikt!

Un Anikuška kā apkaustīts aizdimdināja lejup pa lieveni un gar logiem.

Vešenskā pie žogiem plivinājās Fomina rīkojumi. Kuru katru brīdi gaidīja ierodamies sarkanos karapulkus. Bet Karginskā, trīsdesmit piecas verstis no Vešenskas, bija Ziemeļfrontes štābs. Nakti uz 4. janvāri ieradās čečencu vienība, un no Ustjbelokaļitvas staņicas steigšus karagaitas kārtībā pret dumpīgo Fomina pulku devās karaspēka vecākā Romana Lazareva soda ekspedīcija.

Cečenciem vajadzēja 5. janvārī iet uzbrukumā pret Vešensku. Viņu izlūki bija jau apmeklējuši Belogorku. Bet uzbrukums nenotika: pārbēdzējs no Fomina kazakiem paziņoja, ka ievērojami Sarkanarmijas spēki nakšņojot Gorohovkā un 5. janvāri tiem vajagot būt Vešenskā.

Krasnovs, kuru nodarbināja Novočerskaskā ieradušies sabiedrotie, raudzīja ietekmēt Fominu. Viņš izaicināja to pie tiešā vada Novočerkaska—Vešenskā. Telegrāfs, kas līdz tam bija neatlaidīgi klabinājis «Vešenskā — Fominu», deva strupu rīkojumu:

«Vešenskā Fominam punkts Seržant Fomin komats pavēlu nākt pie prāta un atgriezties ar pulku pozīcijās punkts Izsūtīta soda ekspedīcija punkts Par nepaklausīšanu draud nāves sods punkts Krasnovs.»

Fomins, atpogājis puskažoku, petrolejas lampas gaismā skatījās, kā telegrāfistam no pirkstiem, locīdamās kā čūska, rit brūniem spīdulīšiem izraibota plāna papīra strēmelīte, runāja, dvesdams telegrāfistam pakausī saltu, pēc kandžas smirdošu elpu.

— Ko viņš tur muld? Nākt pie prāta? Vai viņš beidza?… Raksti viņam… Ko-o-o? Kāpēc nevar? Pavēlu, citādi tūliņ visas iekšas tev izšķetināšu!

Un telegrāfs sāka klabināt:

«Novočerkaska atamanam Krasnovam punkts Vācies pie velna vecmātes punkts Fomins.»

Ziemeļfrontē draudēja tādi sarežģījumi, ka Krasnovs nolēma pats braukt uz Karginsku, lai no turienes vērstu pret Fominu «tā kunga sodu» un, galvenais, lai paceltu demoralizēto kazaku garu. Šai nolūkā viņš arī uzaicināja sabiedrotos piedalīties braucienā pa fronti.

Buturļinovkas miestā izgāja parādē Gundorovas Jura pulks, kas tikko bija atgriezies no kaujas. Pēc parādes Krasnovs nostājās pie pulka karoga. Ar visu stāvu pagriezies uz labo pusi, skaļi sauca:

— Kas kalpojis Desmitajā pulkā, man komandējot, — soli uz priekšu!

Gandrīz puse gundoroviešu pagājās uz priekšu. Krasnovs noņēma papahu, krusteniski nomutēja viņam tuvāko, ne visai jauno, bet brašo vahmistru. Vahmistrs ar šineļa piedurkni noslaucīja apcirptās ūsas, sastinga, mulsi bolīdams acis. Krasnovs samutējās ar visiem pulka biedriem. Sabiedrotie bija pārsteigti, neizpratnē sačukstējās. Bet viņu izbrīns vērtās smaidā un atturīgā uzslavā, kad Krasnovs, pie viņiem piegājis, paskaidroja:

— Sie ir tie varoņi, ar kuriem es kāvu vāciešus pie Nezviskas, austriešus pie Belžecas un Komarovas un palīdzēju kopīgiem spēkiem uzvarēt ienaidnieku.

…Abās pusēs saulei kā sargi pie naudas lādes nekustīgi stāvēja balti apjozti varavīksnes stabi. Salts ziemeļaustrumu vējš kā taurētājs pūta mežos, trauca pa stepi, izvērsdamies platā joslā, mezdamies iekšā spurainajā, blīvajā nezālājā un pluinīdams to. 6. janvārī uz vakara pusi (pāri Čirai jau slīga mijkrēslis) Karginskā ieradās Krasnovs, kuru pavadīja angļu karaliskās valdības virs-nieki — Edvardss un Olkots un franču — kapteinis Bartello un leitnants Ērlihs. Sabiedrotie, kažokos ģērbušies, sprogainām zaķādas papahām galvā, smiedamies, no aukstuma drebuļodami un kājas mīdīdami, izkāpa no automobiļiem, cigāru un odekolona smaržas apdvesti. Bagātā tirgoņa Ļevočkina dzīvoklī apsildījušies, padzēruši tēju, virsnieki kopā ar Krasnovu un Ziemeļfrontes virspavēlnieku ģenerālmajoru Ivanovu gāja uz skolu, kur bija nolikta sapulce.

Krasnovs ilgi runāja satramdītā kazaku pulka priekšā. Viņā klausījās uzmanīgi, labvēlīgi. Bet, kad viņš savā runā sāka izteiksmīgi attēlot «boļševiku zvērības», kādas viņi pastrādājuši ieņemtajās staņicās, no aizmugures rindām tabakas dūmu zilgmē kāds sirdīgi iesaucās:

— Nav tiesa! — un viss iespaids bija vējā.

Rītā Krasnovs kopā ar sabiedrotiem steigšus aizbrauca uz Millerovu.

Tikpat steidzīgi evakuējās Ziemeļfrontes štābs. Pa staņicu līdz vakaram skraidīja čečenci, ķerstīja kazakus, kuri negribēja atkāpties. Nakti kāds aizdedzināja munīcijas noliktavu. Līdz pusnaktij kā milzīgs degošu žagaru sārts sprakšķēja šauteņu patronas, graujoši dārdēja sprāgstošie šāviņi. Otrā dienā, kad laukumā pirms atkāpšanās noturēja dievkalpojumu, Karginskas paugurā ietarkšķējās ložmetējs. Lodes kā pavasara krusa sāka kapāt baznīcas jumtu, un visi vienā juceklī brāzās prom stepē. Lazarevs ar savu vienību un nedaudzās kazaku daļas centās segt tos, kas atkāpās: kājnieku ķēde nogula aiz vējenēm, 36. Kar* ginskas baterija karginskieša jesaula Fjodora Popova vadībā izklaidus apšaudīja uzbrūkošos sarkanarmiešus, bet drīz vien cēla lielgabalus uz priekšasīm. Kājniekiem turpretim sarkanā kavalērija apjāja apkārt no Latiševas ciemata un, iespiedusi tos kraujās, sakapāja ap divdesmit Karginskas veču, kurus kāds zobgalīgi bija nokrustījis par «haidamakiem».

XV

Līdz ar lēmumu neatkāpties Panteleja Prokofjeviča acīs atkal atdzīvojās lietu vara un nozīme.

Vakarā viņš izgāja lopus barot un, vairs nešaubīdamies, saplucināja sienu no sliktākās stirpas. Tumšajā laidarā viņš ilgi no visām pusēm apstaigāja govi, apmierināti domādams: «Briest, brangi resna. Vai dievs nedos tik dvīņus?» Viss viņam atkal kļuva mīļš, tuvs; viss, no kā jau domās bija šķīries, ieguva senāko nozīmi un svaru. Viņš paguva īsajā vakara stundā gan izlamāt Duņašku par to, ka pie cūkkūts izkaisījusi pelavas un nav izkapājusi silē ledu, gan aiztaisīt caurumu zedeņos, ko izrāvis Stepana Astahova vepris. Tai pašā reizē pavaicāja Aksiņjai, kas bija izskrējusi aizvērt slēģus, ko darot Stepans — vai domājot atkāpties? Aksiņja, lakatā vīstīdamās, dziedošā balsī atbildēja:

— Nē, nē, kur nu šis dosies! Guļ uz krāsns, tā kā drudzis viņu krata… Piere karsta, un sūdzas par iekšām. Stjopa sasirdzis. Paliks tepat…

— Mūsējie arī. Mēs tāpat nebrauksim nekur. Piķis viņu zina, vai tas uz labu vai ne…

Metās krēsla. Aiz Donas, aiz pelēkās meža svītras zaļganajā debesu dzīlē spoži dzirkstīja Polārzvaigzne. Austrumos sārtojās debess mala. Pletās atblāzma. Izplestajos papeles žuburos rēgojās atgriezta mēness dona. Sniegā vijās neskaidras ēnas. Kupenas slīga tumsā. Bija tik klusu, ka Pantelejs Prokofjevičs sadzirdēja, kā Donā pie āliņģa kāds, laikam Anikuška, ar vegu dauzīja ledu. Ledus skambas šķīda uz visām pusēm, skanēdamas kā stikls. Laidarā vērši vienmērīgi kraukšķināja sienu,

Virtuvē bija aizdegta uguns. Apgaismotajam logam paslīdēja garām Natālija. Panteleju Prokofjeviču vilka uz siltuma pusi. Viņš atrada visus mājiniekus kopā. Duņaška tikko bija pārnākusi no Hristoņas sievas. Tukšoja krūzīti skābas dziras un, baidīdamās, ka viņu nepārtrauc, steidzīgi stāstīja jaunās ziņas.

Dižajā istabā Grigorijs eļļoja šauteni, naganu un zobenu; ievīstīja binokli dvielī un pasauca Petro,

Vai tu savus pievāci? Nes projāml Vajag paslēpt.

— Bet ko tad, ja būs jāaizstāvas?

— Būtu jel turējis muti! — Grigorijs nosmīnēja. — Piesargies, ja uzies, aiz bikšu auklas pakārs pie vārtiem.

Viņi izgāja ārā. Ieročus nezin kāpēc noslēpa katrs atsevišķi. Bet gluži jauno, melno naganu Grigorijs pabāza dižajā istabā zem spilvena.

Tikko viņi bija paēduši un gausās sarunās dzīrās taisīties uz guļu, — pagalmā sāka gārdzoši riet piesietais suns, svaidīdamies saitē, smakdams žņaudzošajā kakla siksnā. Vecais izgāja paskatīties un atgriezās ar kādu cilvēku, kas bija uzmaucis bašliku līdz pat uzacīm. Pilnā kaujas ietērpā, ar baltu siksnu cieši apjoztais vīrs ienācis pārmeta krustu; no apsarmojušās mutes, kas atgādināja baltu «o» burtu, plūda garaiņi.

<— Laikam mani nepazīstat?

— Tas taču mūsu radinieks Makars! — Darja iesaucās.

Un tikai tagad Petro un visi citi pazina attālo rada

gabalu Makaru Nogaicevu, Singinas ciemata kazaku, kas visā apkārtnē bija pazīstams kā liels dziedātājs un žūpa.

— Kāds vējš tevi atpūtis? — smaidīja Petro, bet kājās necēlās.

Nogaicevs plēsa no ūsām lāstekas un svieda tās uz sliekšņa, cilāja kājas milzīgos, ar ādu apšūtos velteņos un sāka nesteigdamies atģērbties.

— Vienam garlaicīgi atkāpties, — domāju, ņemšu un aizjāšu pie radiniekiem. Biju dzirdējis, ka jūs abi mājās. «Aizjāšu,» saku sievai, «pēc Meļehoviem, tikpat būs jautrāk.»

Viņš aiznesa šauteni un pieslēja pie krāsns blakus biguļiem, par ko sievietes sāka smīnēt un smieties. Somu viņš iebaza krāsns priekšā, bet zobenam un pātagai ierādīja goda vietu gultā. Arī šoreiz Makara elpa oda pēc kandžas, lielās, izvalbītās acis dzirkstīja dzērāja reibulī, slapja jā bārdas pikucī balsnīja līdzena zilganu, Donas gliemežnīcām līdzīgu zobu rinda.

— Vai tad no Singinas kazaki nedodas projām? — vaicāja Grigorijs, pasniegdams pērlītēm apšūto tabakas maku.

Viesis ar roku atstūma tabakas maku,

— Ar tabaku nedarbojos… Vai kazaki? Dažs aizjāja, dažs meklē murkšķa alu, kur paslēpties. Vai tad jūs nejāsiet?

— Mūsu kazaki nejās. Tu man viņus nevilini! — izbijusies iesaucās Iļjiņična.

— Vaitiešām paliksiet? Tā kā neticu! Radiniek Grigorij, vai patiesi? Mirt vai gribat, brālīši!

— Kas būs, būs… — nopūtās Petro un, pēkšņi piesarcis kā uguns, jautāja: — Grigorij! Ko tu? Vai neesi pārdomājis? Varbūt jāsim.

— Nē, taču.

Tabakas dūmi ietina Grigoriju un ilgi viļņojās virs viņa cirtainā cekula, kas bija melns kā darva.

— Vai tavu zirgu tēvs apkopj? —1 nevietā iejautājās Petro.

Iestājās klusums. Tikai ratiņš pie Duņaškas kājām dūca kā kamene, uzdzīdams snaudu.

Nogaicevs nosēdēja līdz baltai gaismai, neatlaidīgi cenzdamies pierunāt brāļus doties pāri Doņecai. Nakti Petro divreiz bez cepures skrēja seglot zirgu un divas reizes gāja seglot nost, draudīgā Darjas skatiena apsvilināts.

Gaisma pieņēmās, un viesis sāka vīkšties. Jau apģērbies un durvju kloķi rokā turēdams, viņš zīmīgi noklepojās, sacīja ar apslēptiem draudiem:

— Lai notiek tā, bet gan jūs vēlāk atjēgsities. Ja mums izdosies pārnākt, — mēs atcerēsimies, kuri bija tie, kas atvēra sarkanajiem vārtus uz Donu, palika viņiem kalpot…

No rīta sniga biezs sniegs. Pagalmā izgājis, Grigorijs ieraudzīja, ka aiz Donas uz pārbraucamo vietu veļas tumšs cilvēku kamols. Astoņi zirgi kaut ko vilka, varēja dzirdēt runājam, skubinām zirgus, nešpetni lamājamies. Cauri putenim kā miglā rēgojās sirmie cilvēku un zirgu silueti. Grigorijs pēc četrjūga pazina: «Baterija… Vai tiešām sarkanie?» No šās domas sažņaudzās sirds, bet, pārlicis visu, viņš sevi nomierināja.

Pajukušais bars tuvojās ciematam, ar lielu gabalu braukdams apkārt melnajam pret debesīm pavērtajam lasmeņa caurumam. Bet uzbraucamajā vietā pirmais lielgabals salauza pie krastmalas izkurtējušo ledu, viens ritenis iebruka. Vējš atnesa braucēju kliedzienus, lūstošā ledus sprakstoņu un steidzīgos slīdošo zirgu kāju dipienus. Grigorijs iegāja laidarā un uzmanīgi raudzījās no turienes. Uz jātnieku šineļiem viņš saskatīja apsnigušus uzplečus, pēc izskata pazina kazakus.

Pēc minūtēm piecām pa vārtiem lielā, platmugurainā zirgā iejāja pavecs vahmistrs. Viņš nokāpa pie lieveņa, piesēja pavadu pie margām un gāja iekšā.

— Kurš te saimnieks? ~ viņš jautāja apsveicinājies.

— Es… — atbildēja Pantelejs Prokofjevičs, bailīgi gaidīdams turpmāko jautājumu: «Bet kāpēc jūsu kazaki mājās?»

Taču vahmistrs, ar dūri noglauzdams ūsas, kas bija baltas no sniega, vijīgas un garas kā akselbantes, lūdza: Ciematnieki! Dieva dēļ, palīdziet izvilkt lielgabalu! Iegāzās pie krasta līdz pašām asīm… Varbūt ir virves? Kas šis par ciematu? Esam apmaldījušies. Mums vajadzēja uz Jelanskas staņicu, bet tā sāka putināt — nevar redzēt ne acī durams. Esam pazaudējuši maršrutu, bet sarkanie tūliņ ņems un piežmiegs asti.

— Es gan nezinu, nudien… — vecais stomījās.

— Kas te ko zināt! Vei, kādi jums kazaki,,. Mums ari cilvēkus vajadzētu — jāpalīdz taču.

— Esmu sasirdzis, — Pantelejs Prokofjevičs melsa.

— Ko jūs, brālīši, tā! — vahmistrs apskatīja visus, kā vilks nepagrozīdams kaklu. Viņa balss bija kļuvusi it kā jaunāka un drošāka. — Varbūt jūs neesat kazaki? Tātad lai iet bojā kazaku kara manta? Esmu palicis baterijas komandiera vietā, virsnieki aizbēguši, veselu nedēļu nekāpju nost no zirga, esmu apsaldējies, kājām pirksti pagalam, taču es dzīvību atdošu, bet bateriju neatstāšu! Bet jūs… Nav ko tielēties! Ja negribat ar labu, — tūliņ pasaukšu kazakus, un mēs jūs.,, — vahmistrs kliedza ar Asarām un dusmām, — piespiedīsim, maitasgabalus! Boļševiki! Velns jūs rāvis! Mēs, vecais, tevi pašu iejūgsim, ja gribi! Ej sauc cilvēkus, bet, ja nenāks, — dievs sodi, pagriezīšos uz šo pusi un visu jūsu ciematu noārdīšu līdz zemei…

Viņš runāja kā cilvēks, kas nav pilnīgi pārliecināts par savu spēku. Grigorijam kļuva viņa žēl. Grigorijs paķēra cepuri un sacīja drūmi, neskatīdamies niknajā vahmistrā:

-— Neplosies vis. Nav ko rieties! Palīgā iesim, bet tad brauc ar dievpalīgu.

Palikuši apakšā zedeņus, viņi dabūja bateriju pāri. Ļaužu bija sanācis diezgan daudz. Anikuška, Hristoņa, Ivans Tomiļins, Meļehovi un ap desmit sievu ar lielgabal* nieku palīdzību pārvilka lielgabalus un šāviņu kastes, pa« līdzēja zirgiem uzstiept krastā. Apsalušie riteņi negriezās, slīdēja pa sniegu. Nomocītie zirgi tikko spēja uzvilkt pat vismazākajā kalniņā. Apkalpe, no kuras puse bija aizbēgusi, gāja kājām. Vahmistrs noņēma cepuri, palocījās, pateicās palīdzētājiem un, seglos pagriezdamies, ne visai skaļi pavēlēja:

— Baterija, man pakaļ!

Grigorijs godbijīgi, neticīgā izbrīnā noskatījās, kā viņš aizbrauc. Petro pienāca klāt, pakošļāja ūsas un, it kā atbildēdams Grigorija domām, sacīja:

— Ja visi būtu tādi! Re, kā vajag aizstāvēt kluso Donu!

— Tu par to ūsaini? Par vahmistru? — pienākdams

klāt, jautāja Hristoņa, līdz ausīm notašķījies ar dubļiem. — Un, paskat vien, tā sacīt, aizvilks arī savus lielgabalus. Kā viņš, kad tevi deviņi, pacēla uz mani pātagu! Un iesistu ar, — tā sacīt, cilvēks izmisumā. Es negribēju nākt, bet tad, atzīstos, sabijos. Kauc velteņu nav, bet atnācu. Nu saki — kam viņam, muļķim, šie lielgabali? Kā neganta cūka ar baļķa galu: ir grūti, ir labuma nekāda un tomēr velk sev līdzi…

Kazaki izklīda, pie sevis smīnēdami.

Tālu aiz Donas — laiks bija jau pāris pusdienai —ložmetējs dobji noklabināja divas kārtas un apklusa.

Grigorijs, pusstundu nostāvējis istabā pie loga, atgāja no tā; viņa seja līdz pat vaigu kauliem bija zilganā pelnu krāsā.

— Viņi ir klāt!

Iļjiņična ievaidējās un metās pie loga. Pa olnīcu izklaidus auļoja astoņi jātnieki. Viņi rikšiem piejāja pie Meļehovu sētas, apstājās, apskatīja Donas pārbraucamo vietu, melnās pēdas Donas un kalna iežmaugā un griezās atpakaļ. Viņu labi barotie zirgi, īsi apcirptās astes kulstīdami, mētāja un šķieda sniega pikas. Jātnieku izlūki, rekognoscējuši ciematu, pazuda. Pēc stundas Tatāru ciemats piestrēdza ar soļu dimu, svešādu runu, suņu rejām. Kājnieku pulks ar ragavās novietotiem ložmetējiem, ar vezumniekiem un virtuvēm pārnāca pāri Donai un izklīda pa ciematu.

Lai cik baigs bija šis pirmais brīdis — naidīga karaspēka ienākšana — tomēr lielā smējēja Duņaška nenocie*

tās un arī tagad, kad izlūki bija atgriezušies atpakaļ, iesprauslājās priekšautā un izskrēja virtuvē. Natālija izbīlī raudzījās viņā, Ko tu?

— Ak, Natašeņka! Mīlulīt!.«, Kā šie jāji Seglos atpakaļ — uz priekšu, atpakaļ — uz priekšu… Un rokas elkoņos ļogās. Un paši kā no lupatām sadiegti, viss viņiem drebinās!

Viņa tik meistariski atdarināja sarkanarmiešu kratīšanos seglos, ka Natālija, smieklus rīdama, aizskrēja līdz gultai un iekrita spilvenos, lai nepievērstu sev niknā vīratēva uzmanību.

Pantelejs Prokofjevičs, sīki drebinādamies kā salā, bez kāda mērķa pārcilāja blakus istabā uz sola piķa diegu, īlenus, turziņu ar bērza tapiņām un šaurām, izbīja pilnām acīm arvien vēl raudzījās logā.

Bet virtuvē sievišķi plosījās kā uz nelabu: Duņaška, gluži sarkana, asaru pilnām acīm, kas spīdēja kā rasas slacinātu nakteņu bumbuļi, rādīja Darjai, kā sēž seglos sarkanarmieši, un neapzinātā cinismā piešķīra vienmērīgajām kustībām nepieklājīgu izpausmi. Nervozi smiedamās, Darja asi savilka krāsoto uzacu lokus, smējās skaļi, iesaukdamās piesmakušā un aizžņaugtā balsī:

— Droši vien bikses izberzīs cauras!.., Tas esot jātnieks… Seglu loku salieks!..»

Pat Petro, kas pagalam izmisis iznāca no dižās istabas, uz brītiņu uzjautrināja viņu smiekli.

— Dīvaini noskatīties viņu jāšanā? — viņš vaicāja. — Bet kas viņiem! Noberzīs zirgam muguru cauru — paņems citu. Zemnieki!

Un vislielākā nicinājumā viņš atmeta ar roku. — Tāds varbūt pat zirgu pirmoreiz redz: «Sak, kaut kā jau uz priekšu tiksam.» Viņu tēvi bijās riteņu čīkstoņas, bet šie džigitē!… Ak vai!

Viņš nokraukšķināja pirkstus un pazuda dižās istabas durvīs.

Sarkanarmieši barā klīda pa olnīcu, dalījās grupās, gāja iekšā sētās. Trīs iegriezās pa vārtiņiem pie Anikuškas, pieci, starp tiem viens jāšus, palika pie Astahovu istabas, bet pārējie pieci virzījās gar zedeņiem uz Meļeho« viem. Visiem pa priekšu nāca pazems, padzīvojis sarkanarmietis, skūtu seju, plakanu degunu, platām nāsīm, veikls, glītā tērpā, uzreiz redzams — vecs frontinieks. Viņš pirmais iegāja Meļehovu pagalmā un, pie lieveņa apstājies, galvu noliecis, bridi noskatījās, kā plosās un aizrīdamies rej piesietais dzeltenais suns; pēc tam viņš noņēma no pleca šauteni. Šāviens nobirdināja no jumta baltus sarmas mākonīšus. Grigorijs, kārtodams krekla apkakli, kas viņam žņaudza kaklu, pa logu redzēja, kā sniegā, sārtodams to asinīm, vāļājas suns un šausmīgās nāves mokās grauž pāršautos sānus un dzelzs važu. At-skatījies Grigorijs ieraudzīja nobālušās sieviešu sejas, mātes neprātīgi satrauktās acis. Viņš bez cepures devās uz priekšnamu.

— Paliec mierā! — svešādā balsī sauca pakaļ tēvs.

Grigorijs atvēra durvis. Uz sliekšņa šķindēdama nokrita

tukša čaula. Pa vārtiņiem nāca iekšā iepakaļ palikušie sarkanarmieši.

— Kāpēc nošāvi suni? Tas tevi traucēja? — jautāja Grigorijs, nostājies uz sliekšņa.

Platās sarkanarmieša nāsis ierāva gaisu, smalko, zilganskūto lūpu kaktiņi noslīga lejup. Viņš atskatījās, uzmeta šauteni uz rokas.

— Un kas tev daļas? Zēl? Bet man, skat, nav žēl arī tev izšķiest patronu. Vai gribi? Stājies!

— Nu, nu, paliec mierā, Aleksandr! — pienākdams un smiedamies sacīja liela auguma sarkanarmietis ar rudām uzacīm. — Sveiki, saimniek! Vai sarkanos esat redzējis? Uzņemiet savās mājās! Vai viņš nošāva jūsu suņuku? To nu nevajadzēja!… Biedri, nāciet iekšā!

Grigorijs iegāja pēdējais. Sarkanarmieši jautri apsveicinājās, ņēma nost somas, Japānas ādas patrontašas, meta uz gultas kaudzē šineļus, vatētos svārkus, cepures. Un uzreiz visa istaba piestrēdza ar indīgi smirdošu, zaldātiem piemītošu spirta dvaku, ar tabakas, sviedru, lētu ziepju un šauteņu eļļas smaku, —ar tālo, smagi ieto ceļu smārdu.

Tas, kuru sauca par Aleksandru, nosēdās pie galda, aizpīpēja papirosu un, it kā turpinādams ar Grigoriju iesākto sarunu, iejautājās:

— Tu esi baltajos?

— Jā…

— Nu, re!.,. Es tūliņ pazīstu pūci pec lidojuma, bel tevi pēc puņķiem. Baltais! Virsnieks, ko? Zelta uzpleči^

Viņš grūda dūmus caur nāsīm mutuļiem, ar saltām acīm urbās Grigorijā, kas stāvēja pie palodas, un visu laiku ar appipēto, izliekto nagu no apakšas dauzīja papirosu.

— Virsnieks taču? Atzīsties! Es redzu pēc stājas; pats esmu izgājis vācu karu.

— Biju virsnieks, — Grigorijs ar mokām pasmaidīja un, no sāniem uztvēris uz sevi vērsto baiļu un lūguma pilno Natālijas skatienu, sarauca pieri, viņam notrīsēja uzacs. Grigorijam sanāca dusmas par savu smaidu.

— Zēl! Izrādās, ka nevis sunim vajadzēja šaut.,«

Sarkanarmietis nometa papirosa galu Grigorijam pie

kājām un pamirkšķināja citiem.

Atkal Grigorijs sajuta, ka pret paša gribu viņa lūpas savelkas smaidā, vainas apziņas un lūguma pilnā smaidā, un viņš nosarka aiz kauna par savu netīšo, prātam nepakļāvīgo nespēka izpausmi. «Kā nogrēkojies suns saimnieka priekšā,» viņu svilināja kaunpilna doma, un vienu mirkli viņam pavīdēja acu priekšā: tādā pašā smaidā atņirdza melnās atlasa lūpas baltkrūtainais suns, — ko tagad nošāva —, kad viņš, Grigorijs, saimnieks, kam vara pār suņa dzīvību un nāvi, piegāja pie tā un suns, uz muguras zveldamies, atklāja jaunos priekšzobus, kuļāja kuplo, rudo asti.,,

Pantelejs Prokofjevičs vēl tai pašā Grigorijam svešādajā balsī jautāja, — vai varbūt viesi gribēs vakariņas? Tad viņš liks saimniecei…

Iļjiņična, nenogaidījusi atbildi, metās pie krāsns. Viņai drebēja rokās bigulis, un viņa nevarēja un nevarēja pacelt katliņu ar kāpostiem. Acis nolaidusi, Darja klāja galdu. Sarkanarmieši sasēdās, nemetuši krustu. Vecais noskatījās viņos ar bailēm un slepenu riebumu. Beigās nenocietās, iejautājās:

— Dievu tātad nelūdzat?

Tikai tagad kaut kas smaidam līdzīgs pārslīdēja pār Aleksandra lūpām. Visiem citiem skaļi smejoties, viņš atbildēja:

>— Arī tev neieteiktu, tev! Mēs savus dievus jau sen esam aizvadījuši… — sastomījās, sarauca uzacis, — Dieva nav, bet muļķi tic un pielūdz, rau, šos koka gabalus.

— Tā, tā … Mācīti vīri — tie, protams, jau tik tālu tikuši, — piekrita sabiedētais Pantelejs Prokofjevičs.

Katram priekšā Darja nolika karoti, bet Aleksandrs, savu atgrūdis, palūdza:

— Varbūt var kādu citu, nevis koka karoti? Tā tikai trūka, — dabūs vēl kādu slimību! Vai tad tā ir karote? Apgrauzts puļķis!

Darja aizsvilās kā pulveris:

— Vajag turēt pašam savu, ja svešas riebjas.

— Nu, tu turi muti, jaunuvīt! Vai nav. karotes? Tad padod tīru dvieli, noslaucīšu šo pašu.

Kad Iļjiņična lika galdā kāpostu bjodu, viņš palūdza arī tai:

— Pagaršo pati papriekšu, māmuļl

— Kas man ko garšot? Varbūt par daudz sāls? — vecā sabijās.

— Pagaršo vien, pagaršol Vai neesi iebērusi viesiem kādu pulverīti…

— Iesmel! Nu? — stingri pavēlēja Pantelejs Prokofjevičs un saknieba lūpas. Pēc tarn viņš ienesa no blakus istabas kurpnieka rīkus, piebīdīja pie loga alkšņa bluķi, kas viņam bija krēsla vietā, sagatavoja trauciņā taukus un, paņēmis vecu zābaku, apsēdās. Sarunā vairs neielaidās.

Petro nerādījās no dižās istabas. Turpat ar bērniem sēdēja arī Natālija. Duņaška adīja zeķi, piespiedusies pie krāsns, bet pēc tam, kad viens no sakanarmiešiem viņu nosauca par «jaunkundzi» un aicināja vakariņās, viņa arī gāja. Saruna apklusa. Sarkanarmieši paēduši aizpīpēja.

— Vai pie jums var pīpēt? — jautāja tas ar rudajām uzacīm.

— Savu pīpētāju pilns, — ar nepatiku noteica Iļjiņična.

Grigorijs atteicās no piedāvātā papirosa. Viņam iekšā

viss drebēja, sirdi apņēma smeldzīgs vilnis, paskatoties uz to, kurš bija nošāvis suni un visu laiku izturējās pret viņu izaicinoši un bezkaunīgi. Viņš, kā redzams, gribēja izraisīt sadursmi un visu laiku meklēja izdevību iedzelt Grigorijam, izaicināt viņu uz sarunu.

— Kādā pulkā bijāt, jūsu labdzimtība?

— Dažādos,

— Cik mūsējo nogalinājāt?

— Karā neskaita. Tu, biedri, nedomā, ka es par virsnieku esmu piedzimis. Es kā tāds no vācu kara atgriezos. Par kaujas nopelniem man piešķīra šis zīmotnes…

— Es virsniekiem neesmu biedrs! Tādus kā jūs mēs liekam pie sienas. Es — grēcīgs cilvēks — arī esmu ne vienu vien nolaidis no kājas.

— Es tev, biedri, lūk, ko teikšu… Tu uzvedies tā, kā neklājas, it kā jūs būtu ciematu ieņēmuši ar kauju. Mēs taču paši atstājām fronti, laidām jūs iekšā, bet tu nāc kā iekarotā zemē… Suņus šaut prot katrs, un nošaut neapbruņotu cilvēku un darīt tam pāri ari nav liela māksla…

— Tu mani nemācil Mēs jūs pazīstam! «Atstājuši fronti»! Ja jūs nebūtu sakauti, tad neatstātu. Un runāt ar tevi es varu, kā gribu.

— Paliec mierā, Aleksandr! Apriebiesl — lūdza sarkanarmietis ar rudajām uzacīm.

Bet tas jau gāja Grigorijam klāt, piepūtis nāsis, šņākdams un krākdams.

— Tu, virsniek, labāk mani neaiztiec, citādi nebūs labi!

—< Es jūs neaiztieku.

—» Nē, aiztiec gan!

Durvis pavērusi, Natālija lūstošā balsī pasauca Grigoriju. Viņš apgāja apkārt pretī stāvošajam sarkanarmietim, devās uz priekšu un durvīs sagrīļojās kā piedzēris. Petro viņu saņēma ar naidīgu, smeldzošu čukstu:

— Ko tu dari?… Kāda velna viņš tev vajadzīgs? Ko tu ar viņu pinies! Pazudināsi ir sevi, ir mūs! Sēdies!… — viņš ar varu nogrūda Grigoriju uz lādes, izgāja virtuvē.

Atplestu muti Grigorijs kāri tvēra gaisu, viņa melnīgsnējos vaigos pamazām zuda tumšais sārtums, un apdzisušās acis atguva vāju mirdzumu.

— Griša! Grišeņkal Visumīļais! Nepinies ar viņu! — lūdzās Natālija drebēdama, aizspiezdama muti bērniņiem, kas grasījās brēkt.

— Kam es neaizjāju? — jautāja Grigorijs un smeldzoši paskatījās uz Natāliju. — Es nerunāšu tā. Kuš! Sirds vairs nespēj ciest.

Vēlāk atnāca vēl trīs sarkanarmieši. Viens, augstu, melnu papahu galvā, pēc izskata priekšnieks, jautāja:

— Cik šai mājvietā?

— Septiņi vīri, — visu vietā atbildēja ruduzacainais, trinkšķinādams dziedošos ermoņiku taustiņus.

— Ložmetējnieku postenis būs te. Saspiedieties!

Viņi aizgāja. Un tūdaļ ari iečīkstējās vārti. Pagalmā iebrauca divēji rati. Vienu ložmetēju ievilka priekšnamā. Kāds rāva tumsā sērkociņus un neganti, nešķīsti lamājās. Zem piejumes pīpēja, klonā, sienu plucinādami, dedzināja uguni, bet no saimniekiem neviens negāja ārā.

— Būtu jel gājis zirgus apraudzīt, — čukstēja Iļjiņična, iedama garām vecajam.

Tas tikai paraustīja plecus, bet iet negāja. Visu nakti klaudzēja durvis. Balti garaiņi kūpēja pie griestiem un kā rasa lipa pie sienām. Sarkanarmieši taisīja sev guļvietu dižajā istabā uz grīdas. Grigorijs atnesa un paklāja viņiem brezentu, zem galvas palika savu puskažoku.

— Pats esmu karā bijis, zinu, — viņš samierinoši uzsmaidīja tam, kas juta viņā ienaidnieku.

Bet sarkanarmieša platās nāsis notrīsēja, viņš uzmeta Grigorijam naidīgu skatienu.

Grigorijs un Natālija apgulās tai pašā istabā gultā. Sarkanarmieši, salikuši šautenes galvgalī, nogūlās uz brezenta kā nu kurš. Natālija gribēja nodzēst lampu, bet kāds viņai stingri uzsauca:

— Kas tevi lūdza dzēst nost uguni? Neiedrošinies! Nogriez degli zemāk, bet ugunij jādeg visu nakti.

Bērnus Natālija apguldīja kājgalī, pati nenoģērbusies apgūlās pie sienas. Grigorijs, atmetis rokas, gulēja klusēdams.

«Ja mēs būtu aizgājuši,» zobus sakodis, cieši piespiedis pie sirds spilvena stūri, domāja Grigorijs. «Ja būtu aizgājuši, tad tagad Natašku mocītu šai pašā gultā un izpriecātos ar viņu kā toreiz Polijā ar Fraņu…»

Kāds sarkanarmietis sāka kaut ko stāstīt, bet viņu pārtrauca pazīstama balss, kas ieskanējās blāvajā pustumsā ar nogaidošām pauzēm:

— Ak, bēdīgi bez sievišķa! Ar zobiem varētu kost… Bet saimnieks — viņš ir virsnieks… Mums, tiem prastajiem, puņķainajiem tie savas sievas nedod,.. Vai dzirdi, saimniek?

Viens no sarkanarmiešiem jau krāca, kāds cits miegaini iesmējās. Draudīgi noskanēja ruduzacainā kareivja balss:

— Nu, Aleksandr, man vienreiz apnicis ar tevi noņemties. Katrā mājvietā tu cel traci, uzvedies huligāniski, grūd neslavā sarkanarmiešus. Tā nedrīkst! Tūliņ iešu pie komisāra vai rotas komandiera. Vai dzirdi? Mēs ar tevi parunāsim!

Iestājās klusums. Bija tikai dzirdams, kā ruduzacainais, nikni sēkdams, velk kājās zābakus. Pēc brītiņa viņš izgāja un aizcirta durvis.

Natālija, nespēdama noturēties, skali ieraudājās, Grigorijs trīcošu roku glaudīja viņai galvu, nosvīdušo pieri un slapjo seju. Ar labo roku viņš neapzināti taustījās sev pa krūtīm, viņa pirksti mehāniski pogāja ciet un vaļā kreklu.

— Klusu! Klusu! — viņš tikko dzirdami čukstēja Natālijai. Un šai mirklī viņš droši zināja, ka ir gatavs izciest jebkuru pārbaudījumu un pazemojumu, lai tikai saglabātu savu un sev tuvo cilvēku dzīvību.

Aleksandrs bija piecēlies, un sērkociņš apgaismoja viņa seju, plato degunu, muti, kas zīžļāja papirosu. Varēja dzirdēt, kā viņš pusbalsī ierūcās, cauri daudzbalsīgajai krākšanai atskanēja viņa nopūta, viņš sāka ģērbties.

Grigorijs, nepacietīgi klausīdamies, sirdī neizsakāmi pateicīgs ruduzacainajam, līksmi nodrebēja, izdzirdis aiz loga soļus un niknu balsi:

— Un tā viņš arvien piesienas.«. ko lai dara… tīrā nelaime ar viņu… biedri komisār…

Soļi atskanēja priekšnamā, atveroties nočīkstēja durvis. Kāds jauneklīgā balsī nokomandēja:

— Aleksandr Tjurņikov, ģērbies un tūliņ ej projām no šejienes! Nakti paliksi pie manis mājvietā, un rīt mēs tevi tiesāsim par sarkanarmietim necienīgu uzvešanos.

Pie durvīm līdzās ruduzacainajam stāvēja cilvēks melnos ādas svārkos, Grigorijs uztvēra viņa labvēlīgo, aso skatienu.

Pēc izskata tas bija jauns un jauneklīgi bargs; pārliecīgi uzsvērtā stingrumā viņš bija sakniebis lūpas, ko rotāja tikko dīgstošo ūsu pūkas.

— Gadījies nemierīgs viesis, biedri? — viņš uzrunāja Grigoriju, tikko jaušami pasmaidīdams. — Nu, tagad guliet! Rīt mēs viņu padarīsim rāmu. Visu labu! Ejam, Tjurņikov!

Viņi aizgāja, un Grigorijs atviegloti uzelpoja. Ritā ruduzacainais, maksādams par naktsmāju un pārtiku, tīšām uzkavējās un stāstīja:

— Jūs, saimnieki, nedusmojiet mums! Sis Aleksandrs mums ir tāds kā jucis. Pērn viņa acu priekšā Luganskā — viņš no Luganskas — virsnieki nošāvuši māti un māsu. Tāpēc viņš tāds… Nu, paldies! Sveiki! Jā, bērniņiem, tikko neaizmiršu! — un bērniem par neizsa-kāmu prieku izvilka no mantu maisa un iebāza katram saujā pa pelēkam, nosmulētam cukurgraudam.

Pantelejs Prokofjevičs aizkustināts noskatījās mazbērnos.

— Nu, tas tik ir viņiem ciemkukulis! Mēs cukuru neesam redzējuši jau gada pusotra… Lai Kristus tevi sargā, biedri!… Sakiet paldies tēvocītim! Poļuška, pateicies!… Mīlulīt, ko tu stāvi tāda sabozusies?

Sarkanarmietis izgāja, un vecais dusmīgi teica Natālijai:

— Tumsoņa tāda! Būtu jel kādu pīrāgu viņam iedevusi ce|am. Vai labam cilvēkam nevajag ar labu atdarīt? Ak, tu!

— Skrej! — Grigorijs pavēlēja.

Natālija, apmetuši lakatu, panāca ruduzacaino viņpus vārtiem. Aiz apmulsuma gluži sarkana tā iebāza viņam pīrāgu šineļa kabatā, kas bija tik dziļa kā stepes aka.

XVII

Pusdienā ciematam ātrā gaitā izgāja cauri 6. Mcenskas sarkankarogotais pulks, paķerdams no viena otra kazaka kara zirgu. Tālumā aiz paugura dārdēja lielgabalu grandi.

— Gar Ciru noris kauja, — sprieda Pantelejs Prokofjevics.

Vakara mijkrēslī gan Petro, gan Grigorijs bieži izgāja pagalmā. Varēja dzirdēt, kā kaut kur pie Donas, ne tuvāk par Ustjhopjoras staņicu, dobji dun lielgabali un pavisam klusi (vajadzēja ausi pielikt pie sasalušās zemes) tarkšķ ložmetēji.

— Arī tur it brangi dod vaļā. Tur ir ģenerālis Guseļščikovs ar gundoroviešiem, — teica Petro, purinādams sniegu no ceļgaliem un papahas, un pavisam citā sakarā piebilda: — Mums paņems zirgus. Tavs zirgs, Grigorij, ir stalti noaudzis, nudien — paņems!

Bet vecais bija apķēries agrāk par viņiem. Uz nakti Grigorijs veda abus kara zirgus dzirdīt; izveda pa durvīm un ieraudzīja: zirgi ar priekškājām pieklibo. Pavadāja savējo — stipri klibo, tāpat arī Petro zirgs. Viņš pasauca brāli:

— Mūsu zirgiem kājas pagalam. Re, kas noticis! Tavējais pievelk labo, manējais kreiso. Kājā ievainojuma nav… Varbūt spreijas?

Mēļajā sniegā zem nespodrajām vakara zvaigznēm zirgi stāvēja, galvas nokāruši, nedīdījās un nespārdījās kā stallī noturēti. Petro aizdedzināja lākturi, bet viņu apturēja tēvs, nākdams no klona:

— Kam tev lākturis?

— Zirgi, tēt, sākuši klibot. Laikam kājā kāda vaina.

— Un, ja arī tā, vai tas ir kas slikts? Vai gribi, lai kaut kāds zemnieķelis apseglo un aizved no aploka?

— Ļauni nav vis,,.

— Nu, tad pasaki Griškam, ka kājas vainu es tiein pataisīju. Paņēmu veseri un iedzinu pa naglai zem skrimšļa; tagad klibos, kamēr aizies tālāk fronte.

Petro pagrozīja galvu, pakošļāja ūsas un aizgāja pie Grigorija,

—» Ved zirgus pie silēml Tēvs tos tīšām pataisījis klibus.

Veča izdoma patiešām glāba. Nakti atkal ciematā sāka dunēt troksnis. Ielās auļoja jātnieki. Pa kulksnām un bedrēm žvakstēdama, atrāpoja un uz laukuma novietojās baterija. 13. jātnieku pulks apmetās ciematā uz naktsguļu. Pie Meļehoviem tikko bija atnācis Hristoņa un notupies aizpīpēja.

— Vai pie jums nav to velnu? Nepārlaiž nakti jūsmājās?

'— Līdz šim dievs sargājis. Daži bija gan — visu māju piesmirdināja ar savu zemnieka smakul — īgni murmināja Iļjiņična.

— Pie manis bija, — Hristoņas balss pārgāja čukstā, milzīgā delna izberzēja no acs asaru. Bet, pakratījis vareno galvu, tik lielu kā tīrumā vedamais katls, Hristoņa nokrekšķējās, jau it kā sakaunējies par savām asarām.

— Ko tad tu, Hristoņa? — smiedamies jautāja Petro, pirmoreiz redzēdams Hristoņu raudam. Tas viņu varen uzjautrināja.

— Melnīti paņēma… Vācu karā biju ar to,». Kopā cietām grūtības, tā sacīt… Bija kā cilvēks, varbūt arī, tā sacīt, gudrāks… Pats arī apsegloju. «Seglo!» viņš saka. «Šis jau man neļaujas.» — «Kā tas būs,» saku, «es tev visu mūžu seglošu, vai? Ja esi ņēmis,» saku, «tad tā sacīt, pats arī valdi.» Apsegloju, bet viņš, kaut bijis cilvēks… Sveces galiņš! Tā sacīt, man līdz jostai, kāja nesniedzas līdzkāpslim… Pieveda pie lieveņa, sēdās mugurā… Es iebrēcos kā bērns. «Nu,» saku sievai, «loloju, dzirdīju, baroju…» Hristoņa atkal pārgāja uz ātru, svelpjošu čukstu un cēlās kājās. — Bail paskatīties uz stalli! Laidars tukšs…

— Lai nu lai! Trīs zirgi zem manis krituši, šis ceturtais, to jau nu ne tā… — Grigorijs saausījās. Aiz loga čirkstēja sniegs, žvadzēja zobeni, dobji noskanēja: «Trrrrr!»

— Nāk arī pie mums. Kā zivis uz smaku, nolādētie! Varbūt kāds pateicis…

Pantelejs Prokofjevičs sarosījās, rokas bija kļuvušas liekas, viņš nezināja, kur tās likt.

— Saimniek! Vai dzi, nāc ārā!

Petro uzmeta plecos virssvārkus un izgāja.

— Kur zirgi? Ved ārā!

— Man nav nekas pretī, bet viņiem, biedri, kāju vaina.

— Kas par kāju vainu? Ved ārā! Mēs neņemam tāpat vien, nebīsties! Atstāsim savējos!

Viņš izveda zirgus pa vienam no staļļa.

— Tur ir vēl trešais. Kāpēc to neved? — vaicāja kāds sarkanarmietis, spīdinādams lākturi.

— Tā ir kumeļnīca, grūsnēja. Ļoti veca, būs vai simt gadu…

— Ei, nes šurp seglus!… Pag, patiesi klibo… Dievs kungs, apžēlojies, kur tu tos kropļus ved!? Liec stallī atpakaļ!… — bargi uzkliedza tas, kurš turēja lākturi. Petro pievilka pavadu un, savilcis lūpas, aizgrieza seju no lāktura.

— Kur segli?

— Biedri šorīt pievāca.

— Melo, kazak! Kas paņēma?

— Nudien!… Dievs sodi — paņēma! Mcenskas pulks gāja cauri un pievāca. Seglus un pat divējas sakas paņēma.

Nešpetni lamādamies, visi trīs aizjāja. Petro ienāca iekšā, piesūcies zirga sviedru un urīna smakas. Viņa stingrās lūpas savilkās smīnā, un viņš ne bez lielības uzsita Hristoņam pa plecu:

— Re, kā vajag! Zirgi klibo, un.seglus, sak, paņēma… Ak, tu!…

Iļjiņična nodzēsa lampu un taustīdamās gāja klāt gultu.

— Padzīvosim tumsā, citādi pats nelabais atpūtīs gulētājus.

#

Tai naktī pie Anikuškas dzīroja. Sarkanarmieši lūdza uzaicināt kaimiņu kazakus. Anikuška atnāca pakaļ Meļehoviem.

— Sarkanie?! Kas mums par to, ka sarkanie? Viņi nekristīti, vai? Tādi paši krievi kā mēs. Nudie! Gribat — ticiet, negribat — neticiet… Un man viņu žēl… Bet kas man? Viņiem līdzi žīds, tāds pats cilvēks. Poļos mēs žīdus izkāvām.»» Hm! Bet šis man iegrūda glāzi sīvā. Man patīk žīdi!.,. Iesim, Grigor! Petjal Tu man nespītē…

Grigorijs negribēja iet, bet Pantelejs Prokofjevičs ieteica;

— Ej vien, citādi teiks: sak, negrib ar zemiem ielaisties. Ej, nepiemini ļauna!

Viņi izgāja pagalmā. Siltā nakts solīja labu laiku. Gaisā bija pelnu un kizjaku dūmu smaka. Kazaki pastāvēja klusēdami, tad sāka iet. Darja panāca viņus pie vārtiņiem.

Viņas krāsotie uzacu loki nespodrajā mākoņu aizēnotajā mēness gaismā spīdēja melni kā samts.

— Manu sievu apdzirda… Tikai viņu nodoms neizdosies. Man, mīļo brālīt, ir acis… — Anikuška burkšķēja, bet kandžas žvingulis grūda viņu virsū zedeņiem, svieda no taciņa kupenās.

Zem kājām kā cukurs kraukstēja sniegs, graudainzils, bārstīgs. No pelēkā debess pārklāja brāzās putenis.

Vējš nesa pa gaisu smēķu dzirkstis un vētīja sniega putekšņus. Zem zvaigznēm tas plēsīgi gāzās virsū baltpūkainajam mākonim (tā piekūns, panācis gulbi, metas tam virsū, spēji izslējis krūti), un uz mierā ieslīgušo zemi, viļņveidīgi šūpodamās, laidās baltas, pūkainas pārslas, apklāja ciematu, krustojošos ceļus, stepi, cilvēku un zvēru pēdas…

Anikuškas istabā nevar ne paelpot. Melnas, asas kvēpu mēles šaudās no lampas, un aiz tabakas dūmiem neviens nekā nevar saredzēt. Kāds sarkanarmiešu harmonists džīgā «saratovieti», varen plaši stiepdams plēšas, garās kājas iepletis. Solos sēž sarkanarmieši, kaimiņu sievas. Ar Anikuškas sievu lakstojas brangs tēvocis vatētās aizsargkrāsas biksēs. Viņam ir īsi zābaki ar milzīgiem, it kā no muzeja ņemtiem piešiem. Pelēkas sīksprogu jērādiņas cepure atbīdīta pinkainajā pakausī, tumšbrūnā seja no-svīdusi. Mitrā roka svilina Anikuškas sievelei muguru. ' Un sievišķis jau iereibis: mute nosiekalota, piesarkusi; viņa būtu gan atvirzījusies, bet varītes nav; viņa redz ir vīru, ir smīnīgos sievu skatienus, bet kā nav, tā nav spēka noņemt no muguras valdonīgo roku: kauns pazudis kā nebijis, un viņa smej gurdā skurbulī.

Uz galda krūkām atvāztas rīkles, visā istabā spirta tvans. Galdauts — kā rīklupata, un istabas vidū pa māla klonu kā zaļš velns virpuļo un sīki sit rakstā kājas 13. jātnieku pulka vada komandieris. Viņam hromādas zābaki, uzvilkti tieši uz kājautiem un virsnieku vadmalas galifē bikses. Grigorijs, pie sliekšņa stāvēdams, skatās uz galifē, uz zābakiem un domā: «No virsnieka iegūti!…» Tad paceļ skatienu augšup: viņa seja ir melnīgsnēji tumša, laistās sviedros kā melna zirga krusti, apaļās ausis atkarenas, biezās lūpas ļengani pavērtas. «Zīds, bet veikls gan!» sevī nodomā Grigorijs. Viņam un Petro ielēja kandžu. Grigorijs dzēra piesardzīgi, bet Petro drīz vien apreiba un pēc stundas jau uz māla klona laida vaļā kazačoku, trieca ar papēžiem putekļus, aizsmacis lūdza harmonistu: — Ātrāk, ātrāk! — Grigorijs sēdēja pie galda, skribināja ķirbja sēkliņas. Viņam blakus — gara auguma sibīrietis, ložmetējnieks. Tas rauca bērnišķīgi apaļīgo seju, runāja mīksti, nogludinādams šņāceņus, «c» vietā izrunāja «s»: viņam iznāca — «šauru dienu», «siemats».

— Kolšaku mēs sakāvām. Jūsu Krasnovu ņemsim, kā nākas, aiz dziesmas — un darīts! Pēs tam ej art! Zemes, sik uziet, ņem tik, lies tai ražot! Zeme — tā ir kā sieviete: pati neatdodas, tā jāpaņem. Un, kas stāsies pretī, — sist nost! Mums nevajag tā, kas jums pieder. Tikai jāpadara visi vienlīdzīgi…

Grigorijs nekā neiebilda, tikai slepus vēroja sarkanarmiešus. Bažām it kā nebija iemesla. Visi skatījās, labvēlīgi smaidīdami, uz Petro, uz viņa apaļīgajām un saskanīgi veidotajām kustībām. Kāds skaidrā prātā jūsmīgi sauca: — Va velnu! Cik veikls! — Bet Grigorijs nejauši pamanīja, ka kāds cirtains sarkanarmietis, staršina, acis piemiedzis, vērīgi skatās uz viņu, un kļuva uzmanīgs, nedzēra vairs.

Harmonists sāka spēlēt polku. Sievietes gāja no vienām rokām otrās. Kāds sarkanarmietis ar balti notrieptu muguru grīļodamies uzaicināja pavisam jaunu sievišķīti — Hristoņas kaimiņieni, bet tā atteicās un, saķērusi rokā krokaino brunču malu, piesteidzās pie Grigorija:

— Iesim dejot!

— Negribas.

— Iesim, Griša! Manu skaistulīti

— Nemuļķojies, neiešu!

Viņa, māksloti smiedamās, vilka Grigoriju aiz piedurknes. Viņš rauca pieri, turējās pretī, bet, pamanījis, kā viņa piemiedz ar aci, piecēlās. Viņi apdejoja divus apļus, harmonists nospieda basa taustiņus, un viņa, notvērusi

īsto brīdi, uzlika galvu Grigorijam uz pleca un tikko dzirdami čukstēja:

— Viņi taisās tevi nogalināt… Kāds uzrādījis, ka tu esi virsnieks… Bēdz.,.

Un — skaļi:

— Ai, kā sāk galva griezties!

Grigorijs kļuva jestrāks. Piegāja pie galda, izdzēra krūzīti sīvā. Pavaicāja Darjai:

— Vai Petro piedzēries?

Gandrīz beigts. Nestāv kājās,

— Ved mājā!

Darja veda Petro, ar vīrieša spēku valdīdama viņa grīļīgos soļus. Viņiem pakaļ izgāja Grigorijs.

— Kur nu, kur nu? Uz kurieni tu? Nē-ē! Rociņu pabučošu, neej!

Galīgi pilnais Anikuška pielipa Grigorijam, bet tas paskatījās tādām acīm, ka Anikuška izplēta rokas un pametās sāņus.

Sveiki, godājamie! — Grigorijs pie sliekšņa novēcināja cepuri.

Cirtainais, plecus gorīdams, sakārtoja jostu un devās viņam pakaļ. Uz lieveņa, dvesdams elpu Grigorijam sejā, mirdzinādams ļaunās, gaišās acis, čukstēdams jautāja:

— Uz kurieni tu? —un cieši saķēra Grigorija šineļa piedurkni.

->— Uz māju, <— neapstādamies un vilkdams viņu sev līdz, atbildēja Grigorijs. Satraukti, līksmi domāja: «Nē, dzīvu jūs mani nepaņemsiet!»

Cirtainais ar kreiso roku turējās Grigorijam pie elkoņa un, smagi elsdams, gāja līdzās. Pie vārtiņiem viņi apstājās. Grigorijs dzirdēja noskrapstam durvis, un tūliņ sarkanarmieša labā roka sāka grābstīties ap gurnu, nagi noskrapstēja gar revolvera maksti. Vienu mirkli Grigorijs redzēja tieši sev acu priekšā sveša skatiena zilgo asmeni un, cirzdamies apkārt, saķēra roku, kas rāva vaļā maksts aizvaru. Iekrekstējies sažņaudza to aiz plaukstas, ar šaus-mīgu spēku uzmeta sev uz labā pleca, noliecās un, ar sen ierastu paņēmienu sviezdams smago stāvu sev pāri, rāva roku uz leju, no krakstošā trokšņa atskārzdams, ka elkonī lūst kauli. Rudā galva, sprogaina kā jēram, šķiezdama sniegu, iezvēlās kupenā.

Pa šķērsceļu, pieliecies gar zedeņiem, Grigorijs brāzās uz Donu. Kājas, atsperīgi cilādamās, nesa viņu uz nogāzi… «Ja tikai nebūtu sardzes, tad jau…» Uz mirkli

viņš apstājās: aiz muguras kā uz delnas redzama visa Anikuškas sēta. Šāviens. Nikni aizdžinkstēja lode. Vēl šāvieni. No kalna lejā, pa tumšo pārbrauktuvi — pāri Donai. Jau Donas vidū lode smilkstēdama iekodās Grigorijam līdzās burbuļainajā ledū, šķembas nobārstījās, apsvilinādamas Grigorijam kaklu. Ticis Donai pāri, viņš atskatījās. Šāvieni arvien vēl plīkšķēja kā gana pātaga. Grigoriju neiesildīja glābiņa līksme, bet mulsināja vien-aldzība pret pārdzīvoto. «Šāva virsū kā zvēram!» viņš mehāniski domāja, atkal apstādamies. «Meklēt nenāks, baidīsies iet mežā… Roku gan es viņam paārstēju it brangi. Ak tu nelietis, gribēja plikām rokām paņemt kazaku!»

Viņš devās uz siena stirpām, bet piesardzības labad pagāja tām garām, ilgi kā zaķis pirms guļas meta cilpas. Pārlaist nakti nolēma pamestā sausu vilkvālīšu kaudzē. Atgrāba virspusi. No kāju apakšas izslīdēja ūdele. Pāri galvai viņš ierakās trūdu dvakas piesmakušajās vilkvālītēs un nodrebēja. Domu nebija. Negribot ienāca prātā: «Seglot rīt zirgu un joņot pāri frontei pie savējiem?» Bet, atbildes neradis, viņš norima.

Uz rīta pusi viņam sāka salt. Viņš pameta skatienu ārā. Virs viņa līksmi un trīcoši zaigoja rītausma un visdziļākajā zilganmelnās debess dzīlē, tāpat kā Donas sēkļos, bija it kā saredzams dibens: zenītā gaišdūmakainā pirmsausmas zilgme, malās dziestošais zvaigžņu birums.

XVIII

Fronte pārgāja pāri. Aizdimdēja kara soļi. Pēdējā dienā pirms aizbraukšanas 13. jātnieku pulka ložmetējnieki ielika Mohova gramofonu tauriešu platatzveltņu kamanās un ilgi trieca putām klātos zirgus pa ciemata ielām. Gramofons krāca un šņāca (platajā caurules kaklā krita iekšā zirgu pakavu šķiestās sniega pikas), ložmetējnieks ar ausaiņu Sibīrijas cepuri galvā nebēdīgi tīrīja cauruli un rīkojās ar smalki veidoto gramofona rokturi tikpat droši kā ar ložmetēja rokturiem. Kamanām pakaļ kā pelēks zvirbuļu mākonis skrēja bērni; kamanu malai pieķērušies, tie auroja: — Tēvoc, uzvelc, to, kas svilpj! Uzvelc, tēvoc!

Divi, vislaimīgākie, sēdēja ložmetējniekam uz ceļiem, kurš tajos brīžos, kad negrieza rokturi, rūpīgi un cieši

slaucīja ar dūraini jaunākajam puišelim apķepējušo degunu, kas bija slapjš aiz sala un lielās laimes.

Pēc tam varēja dzirdēt, kā ap Ustjmečetku noris kaujas. Tatāru ciematam paretam gāja cauri vezumrindas, kas pieveda pārtiku un kaujas materiālus Dienvidfrontes 8. un 9. Sarkanajai armijai.

Trešajā dienā ziņneši staigāja no mājas uz māju un vēstīja kazakiem, ka jānāk uz sapulci.

— Sarkano atamanu vēlēsim! — teica Antips Brehovičs, iedams ārā no Meļehovu pagalma.

— Būs jāvēlē vai varbūt mums viņu no augšas atsūtīs? — interesējās Pantelejs Prokofjevičs.

— Kā nu iznāks

Uz sapulci aizgāja Grigorijs un Petro. Jaunie kazaki bija sanākuši visi. Veču nebija. Tikai Avdejičs Muldoņa, savācis ap sevi zobgaļu baru, mala vienu un to pašu, kā pie viņa mitinājies sarkano komisārs un kā aicinājis viņu, Avdejiču, uzņemties komandiera amatu.

— «Es,» viņš saka, «nezināju, ka jūs esat vecu laiku vahmistrs, citādi — laipni lūdzu, stājies, tēv, amatā,..»

— Kādā tad? Par vecāko, — kur tikai vajadzīgs? — Miška Koševojs ņirdza.

Citi viņam ar prieku piebalsoja:

— Komisāra ķēvei par priekšnieku. Nomazgāt tai astes siksnu.

— Ķer augstāk!

— Ho, ho!…

— Avdejič! Paklau! Viņš tevi iecels trešās šķiras vezumniekos par sālījuma pārzini.

— Jūs jau nezināt visu.., Komisārs ar viņu runājies, bet komisāra ziņnesis pa to laiku pielavījies pie viņa vecenes. Čamdījis to. Bet Avdejičs nosiekalojies, nopuņķojies — klausās…

Avdejičs uzlūkoja visus stingām acīm un, siekalas rīdams, jautāja:

— Kurš izmurkšķēja pēdējos vārdus?

— Es! — dižojās kāds pakaļējās rindās.

— Vai tādu maitasgabalu esat redzējuši? — Avdejičs grozījās, meklēdams līdzjūtības, un tā nāca aumaļām:

— Viņš ir smerdelis, to es jau sen saku.

— Tāda jau visa viņa suga.

— Būtu es jaunāks… — Avdejičam vaigi sakaisa kā irbenāja ķekari. — Būtu es jaunāks, tad gan tu man redzētu! īsts čuprainis, lūk, kas tu esi! Taganrogas darvas

pods! Bikšu aukla tāds!…

— Kam tad tu, Avdejič, neņem viņu aiz dziesmas? Knauķis viņš ir pret tevi.

— Avdejičs, acīm redzot, pieguris..,

— Baidās, ka aiz piepūles neatirst naba…

Rēcieni pavadīja cienīgi aizejošo Avdejiču. Sapulču laukumā kazaki stāvēja bariņos. Grigorijs, sen neredzējis Mišku Koševoju, piegāja pie tā.

— Sveiks, karabrāl!

— Paldies.

— Kur biji pagaisis? Kādā pulkā rāvies? — Grigorijs smaidīja, spiezdams Miškam roku, lūkodamies viņa gaišzilajās acīs.

— Oho! Es, brālīt, biju gan zirgu ganīklās, gan Kalačas frontes soda sotņā. Kur gan netiku bijis! Ar mokām atkūlos mājā. Frontē gribēju aizšmaukt pie sarkanajiem, bet mani uzmanīja stingrāk, nekā māte uzmana nevainīgu skuķi. Viendien pie manis atnāk Ivans Aleksejevičs, viņam burka ap pleciem, kara mantas klāt. «Nu, re, šautene kārtībā — un aiziet!» Es tikko kā biju pārradies, jautāju: «Vai tiešām atkāpsies?» Viņš norausta plecus un saka: «Pavēl atkāpties. Atamans sūtījis pēc manis. Es taču strādāju dzirnavās, esmu pie viņiem uzskaitē.» Atvadījās un aizgāja. Man likās, ka viņš tiešām atkāpies. Otrā dienā atnāk Mcenskas pulks, skatos — ieradies.., Pavei, kur viņš skraida! Ivan Aleksejevič!

Līdz ar Ivanu Aleksejeviču pienāca dzirnavpuisis Davidka. Davidkam pilna mute baltu zobu. Davidka smej, it kā dūcīti atradis… Bet Ivans Aleksejevičs, paspiedis Grigorija roku ar saviem kaulainajiem pirkstiem, kas oda pēc mašīneļļas, noklakšķināja mēli,

— Kā tad tu, Griša, esi palicis?

— Un kā tu?

— Nu, man jau… Ar mani cita lieta.

— Tu tēmē uz to, ka esmu virsnieks? Noriskēju! Paliku… Tikko nenošāva… Kad dzinās pakaļ un sāka šaut, — nožēloju, ka neesmu aizgājis, bet tagad vairs nenožēloju.

— Par ko piesējās? Tie no Trīspadsmitā?

— Tie paši. Dzīroja pie Anikuškas. Kāds bija uzrādījis, ka esmu virsnieks. Petro neaiztika, bet man virsū… Uzplecu dēļ sākās jezga. Aizbēgu pāri Donai, vienam sprogainim mazliet sagandēju roku… Par to viņi atnākuši mūsmājā un paņēmuši it visu, kas man pieder, — ir bikses, ir svārkus. Tikai tas palicis, kas bija man mu-gurā.

—Būtu mēs aizgājuši pie sarkanajiem toreiz, vēl pirms Podtjolkova… Tagad nevajadzētu acis blisināt, — Ivans Aleksejevičs skābi pasmaidīja un aizsmēķēja.

Ļaudis nāca arvien klāt. Sapulci atklāja no Vešenskas atbraukušais apakšhorunžijs Lapčenkovs, Fomina līdzgaitnieks.

-— Biedri ciematnieki! Mūsu apvidū nostiprinājusies padomju vara. Vajag nokārtot pārvaldi, ievēlēt izpildkomiteju, priekšsēdētāju un viņa vietnieku. Tas ir viens jautājums. Bez tam esmu atvedis apgabala Padomes pavēli, tā ir īsa: nodot visus šaujamos un aukstos ieročus.

— Smalki! — indīgi iesaucās kāds pakaļējās rindās. Un pēc tam ilgi valdīja dziļš klusums.

1— Te, biedri, nav vietā tādi saucieni! — Lapčenkovs izslējās, uzlika galdā papahu. — Ieroči, protams, jānodod, jo tie nav mājturībā vajadzīgi. Kas grib iet aizstāvēt Padomes, tam ieročus dos. Trīs dienu laikā sanesiet šautenītes! Un tagad sāksim vēlēt. Es priekšsēdētājam uzdošu paziņot pavēli visiem, viņam būs jāpaņem no atamana zīmogs un visas ciemata summas.

— Vai viņi mums devuši ieročus, ka liek tiem ķepu virsū?…

Jautātājs vēl nebija beidzis teikumu, kad viss bars atzinīgā vienprātībā pagriezās pret viņu. Runāja Zahars Koroļevs.

— Un kam tev tie vajadzīgi? — vientiesīgi jautāja Hristoņa.

— Man tie nav vajadzīgi. Bet, kad mēs laidām Sarkano Armiju cauri savam apvidum, tad nebija tādas norunas, ka mums atņems ieročus.

— Pareizii

— Fomins tā teica mītiņā!

— Zobenus esam iegādājušies par saviem grašiem!

— Es ar savu šauteni atnācu no vācu kara, bet nu jāatdod?

— Ieročus, saki, mēs neatdosim!

— Kazakus grib aplaupīt! Kas tad es esmu bez apbruņojuma? Ko man iesākt? Es bez ieročiem esmu kā sieva ar paceltiem brunčiem — pliks!

i— Ieroči paliks mums!

Miška Koševojs pieklājīgi lūdza vārdu:

— Atjaujiet, biedri! Man pat diezgan savādi klausīties tādās runās. Vai mums ir kara stāvoklis vai nav?

— Lai arī būtu vēl ļaunāk par kara stāvokli!

— Nu, ja kara stāvoklis, tad nav gari ko runāt. Velc ārā un atdod! Vai mēs nedarījām tāpat, kad bijām ieņēmuši čupraino ciematus?

Lapčenkovs noglaudīja papahu un it kā pielika punktu;

— Kas šais trīs dienās nebūs atdevis ieročus, to nodos revolucionārai tiesai un nošaus kā kontru.

Pēc neilga klusuma Tomiļins kāsēdams nosēcās:

— Lūdzam vēlēt valdību!

Sāka minēt kandidātus. Nosauca ap desmit uzvārdu. Viens no jaunajiem nokliedza:

— Avdcjiču!

Bet jokam nebija panākumu. Vispirms balsoja par Ivanu Aleksejeviču. Ievēlēja vienprātīgi.

— Tālāk nav ko balsot, — Petro Meļehovs ieteica. Sapulce bija ar mieru, un par priekšsēdētāja biedru bez

balsošanas izraudzīja Mišku Koševoju.

Meļehovi un Hristoņa nepaguva aiziet līdz mājai, kad Anikuška jau skrēja viņiem pusceļā pretī. Padusē, sievas priekšautā ietinis, nesa šauteni un patronas. Kazakus ieraugot, viņam sametās kauns, tas iešmauca blakus šķērsielā. Petro paskatījās Grigorijā, Grigorijs Hristoņā. Visi, kā iepriekš norunājuši, sāka smieties.

XIX

Pa dzimto stepi kā kazaks trauc austrumvējš. Grava§ sniega piemestas. Ieplakas un krantis nolīdzinātas. Nav ne ceļu, ne taku. Krustām šķērsām vēja nolaizīts, balts, kails līdzenums. Stepe kā izmirusi. Paretam augstu pārlido krauklis, tikpat vecs kā šī stepe, kā kurgāns pie vasaras ceļa, uzmaucis galvā sniega cepuri, kas ar savu vībotņu apmali atgādina valdnieka bebrādas galvassegu. Pārlido krauklis, svelpjoši šķeldams ar spārniem gaisu, izgrūzdams vaidošu rīkles skaņu. Vējš aiznesīs tālu viņa ķērcienu, un tas ilgi un sēri skanēs virs stepes kā nakts klusumā nejauši aizskarta basa stīga.

Tomēr zem sniega stepe dzīvo. Tur, kur kā sasaluši viļņi stiepjas paugurainie, sniega apsudrabotie arumi, kur zibošā stingumā guļ rudeni ecētā zeme, — tur, ieķērušies ar savām alkajām, dzīvīgajām saknēm augsnē, snauž sala noguldītie ziemāji. Zaļi kā zīds, sasalušu rasas asariņu apbārstīti, tie salīgi glaužas pie grumbuļainās melnzemes, sūc tās spirgto, melno asini un gaida pavasari, sauli, lai, salaužot atkusušās dimanta sērsnas, kas jau tik plānas kā zirnekļa tīkls, varētu celties kājās, varētu kupli sazaļot maijā. Un tie celsies, kad pienāks laiks. Tajos spurgs paipalas, virs tiem dziedās aprīļa cīrulis. Un tāpat tiem spīdēs saule, un tos aijās tas pats vējš, kamēr nobriedušās,, graudu pilnās vārpas būs lietus brāzmās un bargajos vējos nokārušas akotainās galvas, būs saimnieka izkapts nogāztas zemē un izkultas pakļāvīgi izkaisīs klonā raženos, smagos graudus.

Visa Donas mala dzīvoja bažīgā nomāktībā. Tuvojās skaudras dienas. Notikumi glūnēja pie sliekšņa. Tumšas tenkas līda no Donas augšgala gar Ciru, gar Cuckanu, gar Hopjoru, gar Jelanku, gar lielām un mazām kazaku ciematu apjoztām upēm. Stāstīja, ka briesmas draudot nevis no frontes, kas pģrvēlusies pāri un iegulusi gar Doņecu, bet gan no ārkārtējām komisijām un tribunāliem. Stāstīja, ka šīs komisijas kuru katru dienu gaidāmas staņicās-, ka tās jau it kā ieradušās Miguļinskā un Kazanskā, kur noturot īsu un netaisnu tiesu pār tiem kazakiem, kas kalpojuši baltajiem. It kā tas apstāklis, ka augšdonieši atstājuši fronti, nederot par attaisnojumu, bet tiesa esot pavisam vienkārša: apsūdzība, pāris jautājumu, spriedums — un ložmetēja kārta. Stāstīja, ka Kazanskas un Sumiļinskas staņicā it kā ne viena vien kazaka galva mētājoties žagaros neaprakta … Frontinieki tikai smējās: — Blēņas! Virsnieku pasaciņas! Kadeti mūs sen jau biedē ar Sarkano Armiju!

Baumām ir ticēja, ir neticēja. Vai jau agrāk ciematos maz kas samuldēts? Mazdūšīgos tenkas piespieda atkāpties. Bet, kad fronte bija pārgājusi pāri, tad izrādījās, ka » nav mazums arī tādu, kas neguļ nakti, kam spilvens par karstu, gulta par cietu un paša sieva vairs nav tīkama.

Daži jau pukojās par to, ka nav devušies pāri Doņecai, bet izdarītais nav padarāms par nebijušu, nobirusi asara nav paceļama ., r

Tatāru ciematā kazaki pa vakariem pulcējās pagalmos, stāstīja cits citam jaunās ziņas un tad gāja dzert kandžu, apstaigadami māju pēc mājas, Ciemats dzīvoja klusi un

drūmi. Pēc gavēņa zvārguļus šķindināja tikai vienējās kāzās: Miška Koševojs izprecināja savu māsu. Un par tām pašām runāja ar indīgām ņirgām:

— Atraduši laiku precēties! Laikam ilgāk nevarēja gaidīt.

Otra dienā pēc pārvaldes vēlēšanām ciemata ieročus atdeva vispēdējā sēta. Mohova mājā, kur mitinājās revolucionārā komiteja, ar ieročiem piekrāva visu priekšnamu un gaiteni. Arī Petro Meļehovs aiznesa savu un Grigorija šauteni, divus naganus un zobenu. Vienu pāri virsnieku naganu brāļi atstāja sev, nodeva tikai tos ieročus, kas vēl bija palikuši no Vācijas kara. . Petro pārnāca mājās vieglu sirdi. Dižajā istabā Grigorijs, atrotījis piedurknes līdz elkoņiem, ārdīja aizslēgus divām šautenēm un sarūsējušās daļas miekšķēja petrolejā. Šautenes stāvēja pie mūrīša.

— No kurienes tās? — Petro aiz brīnumiem pat nokārās ūsas.

— Tēvs atveda, kad bija atbraucis pie manis uz Filonovu.

Grigorija sarauktajās acīs iegailējās dzirkstītes. Viņš iesmējās, ar petrolejā saslapinātām rokām knosīdams sānus. Un tikpat negaidot aprāva smieklus, kā vilks nošņakstīdams zobus.

— Šautenes — tas vēl nav nekas!… Vai zini, — viņš sāka čukstēt, lai gan istabā neviena sveša nebija, — tēvs man šodien atzinās, — Grigorijs atkal apspieda smaidu, — viņam ir ložmetējs.

— Mul-di-i! No kurienes? Kālab?

— Stāsta, ka vezumnieku kazaki viņam iedevuši par skāba piena vērpeli, bet man šķiet, — melš niekus, vecais velns! Droši vien nospēris! Viņš jau kā mēslu vabole velk visu, ko pat nevar celt. Viņš man: «Man ir ložmetējs, ierakts klonā. Tā atspere var noderēt āķiem, bet es to neesmu aizticis.» — «Kam tev tas vajadzīgs?» jautāju. «Dārgā atspere iekārdināja, varbūt kaut kam noderēs. Vērtīga manta, no dzelzs…»

Petro saskaitās, gribēja iet virtuvē pie tēva, bet Grigorijs viņu atturēja:

— Lai paliek! Palīdzi notīrīt un noslēpt! Ko tu no viņa izdabūsi?

Stobrus tīrīdams, Petro ilgi šņākāja, pēc tam domīgi noteica:

— Varbūt tik tiešām… noderēs. Lai paliek.

Tai dienā Ivans Tomiļins zināja stāstīt, ka Kazanskā jau apšaujot cilvēkus. Kādu laiciņu viņi pasēdēja pie krāsns, parunājās. Sarunas laikā Petro par kaut ko cieši domāja. Viņš nebija paradis to darīt, un tāpēc domāšana viņam vedās smagi, uz pieres pat izspiedās sviedru lāsītes. Kad Tomiļins bija aizgājis, viņš sacīja:

— Tūliņ došos uz Rubežinu pie Jaškas Fomina. Dzirdēju, — viņš tagad esot pie savējiem. Stāsta, ka viņš apgabala revkomu grozot pēc sava prāta. Lai kā — tomēr savs atspaids. Palūgšu, lai gadījumā aizstāv.

Pantelejs Prokofjevičs iejūdza ķēvi platajās ragavās. Darja ietinās jaunajā kažokā un ilgi par kaut ko čukstējās ar Ijjiņičnu. Abas kopā iešāvās klētī un iznāca no turienes ar saini.

— Kam tas? — vecais jautāja.

Petro klusēja, bet Iļjiņična steigšus čukstēja:

— Es tur biju mazliet savākusi sviestiņu, taupīju vajadzības gadījumam. Bet ko tagad domāt par sviestu, atdevu Darjai, lai aizved Fominietei ciemkukulim, varbūt nāks par labu Petjuškam, — un apraudājās. — Viņi mocījās, mocījās, savas dzīvības netaupīja, bet tagad par viņu uzplečiem, tā vien skaties …

— Kuš, brēkule! — Pantelejs Prokofjevičs sirdīgi nometa pātagu uz siena un piegāja pie Petro. — Tu viņam pasoli kviesīšus.

— Kāda velna tie viņam vajadzīgi! — Petro iedegās, — Labāk jūs, tēt, būtu aizgājis pie Anikuškas nopirkt sīvo. Kas viņam — kvieši!

Pantelejs Prokofjevičs zem svārku stērbeles atnesa krūku kandžas, gandrīz vai spaini, varerr lielīja to:

— Labs šņabis, jods lai rauj! Kā Nikolaja laika.

— Un tu jau esi iestrēbies, vecais suns! — Iļjiņična bruka viņam virsū, bet vecais, it kā nedzirdējis, jauneklīgi Idiboja uz istabu, kā paēdis runcis blisinādams acis, krekšķinādams un piedurknē slaucīdams sīvā apsvilinātās lūpas.

Petro izbrauca no sētas un kā viesis atstāja vārtus vaļa.

Arī viņam bija. dāvana tagad varenajam karabiedram: ne tikai kandža, bet arī priekškara laika ševiota gabals, zābaki un mārciņa dārgas, smaržīgas tējas. To visu viņš bija ieguvis Liskos, kad 28. pulks ar kauju ieņēma staciju un izklīda laupīt vagonus un noliktavas.

Tai pašā reizē viņš bija iekarotajā vilcienā paķēris grozu ar dāmu veļu. Aizsūtīja to ar tēvu, kad tas atbrauca uz fronti. Un nu Darja par lielu skaudību Natālijai un Duņaškai sāka lepoties ar līdz šim neredzētu veļu. Smalku smalkais ārzemju audekls bija baltāks par sniegu, katrā gabalā ar zīdu izšūti iniciāļi un ģerbonis. Mežģīnes pie biksēm viļņojās greznāk nekā putas Donā. Kad vīrs bija pārbraucis, Darja pirmajā naktī apgulās ar biksēm kājās.

Petro, taisīdamies nodzēst uguni, vēlīgi pasmīnēja:

— Vīrieša apakšbikses esi pievākuši un valkā?

— Tajās siltāk un košāk, — sapņaini atbildēja Darja. — Un no tām arī nevar gudrs tikt: ja būtu vīrieša, tad vajadzētu būt garākām. Un mežģīnes… Kam tās puisiešiem?

— Laikam augstas kārtas vīrieši valkā ar mežģīnēm. Bet kas man tur? Valkā! — miegaini knosīdamies, atbildēja Petro.

Šis jautājums viņu sevišķi neinteresēja. Bet nākamajās dienās viņš gulās sievai līdzās, jau bailīgi atvilkdamies, ar nevilšu cieņu un nēmieru raudzīdamies uz mežģīnēm, baidīdamies tām kaut cik pieskarties un sajuzdams zināmu atsvešinātību no Darjas. Pie šās veļas viņš nevarēja un nevarēja pierast. Trešajā naktī saskaities stingri pavēlēja:

— Met savas bikses pie velna! Sievai neklājas tās valkāt, un tās ari nemaz nav sieviešu bikses. Guļ kā lielmāte! Tajās tu man liecies pavisam sveša.

Rītā viņš piecēlās agrāk par Darju. Kāsēdams un pieri raukdams, viņš raudzīja bikses pielāgot sev. Ilgi un vērīgi aplūkoja saites, mežģīnes un savas kailās, zem ceļiem spalvainās kājas. Apgriezās un nejauši ieraudzīja spogulī savu attēlu ar kuplām krokām mugurpusē, nospļāvās, nolādējās un kā lācis līda ārā no pārlieku platajām biksēm. Kājas lielais pirksts aizķērās mežģīnēs, viņš tikko nepakrita uz lādes un, jau nopietni sadusmojies, pārrāva saites un izkļuva laukā. Darja samiegojusies jautāja:

— Ko tu tur?

Petro aizvainots klusēja sēkdams un spļaudīdamies. Bet nezin kuram dzimumam šūtās bikses Darja tai pašā dienā nopūzdamās ielika lādē tur bija ne mazums citu mantu, par kurām neviens meitietis nezināja, ko ar tām iesākt). Šīs sarežģītās mantas vēlāk bija jāpāršuj par krūšturiem. Bet brunčus Darja izlietoja; nez kāpēc tie bija tik īsi, taču apķērīgā īpašniece iekārtoja tā, ka apakšbrunci iznāca garāki par garajiem virsbrunčiem, lai varētu redzēt krietni daudz mežģīņu. Tā, lūk, sāka lepoties Darja, ar holandiešu mežģīnēm slaucīt māla kuļu.

Un arī tagad, braukdama ar vīru ciemā, viņa bija ģērbusies bagātīgi un grezni. Zem ūdrādām apšūtā Donas kažoka varēja redzēt ir apakšsvārku mežģīnes, ir jaunus laba auduma vilnas virsbrunčus, lai Fomina sieva, no panckām kungos iekļuvusi, atskārstu, ka Darja nav nekāda vienkārša kazaciene, bet — kā nekā virsnieka sieva.

Petro vicināja pātagu, šmakstināja lūpas. Grūsnējā, noplukuši ķēvele smagi rikšoja pa iebraukto ceļu gar Donu. Rubežinā viņi iebrauca uz pusdienām. Fomins tiešām bija mājās. Viņš uzņēma Petro labi, nosēdināja pie galda, pasmaidīja savās rudajās ūsās, kad viņa tēvs no apsarmojušajām Petro ragavām iestiepa siena drumslām aplipušu krūku.

— Ko tu, karabrāli, ne acu nerādi, — Fomins runāja stieptā, patīkamā basā, ar savām gaišzilajām, sejā attāli iegulušajām sieviešu mīļotāja acīm pagreizi skatīdamies uz Darju un cienīgi griezdams ūsas.

— Pats zini, Jakov Jefimič, karaspēks gāja pāri, laiki nopietni…

— Tas nu tā. Siev! Būtu jel mums atnesusi gurķīšus, kāpostiņus, žāvētas Donas zivtiņas.

Alazā istabiņa bija stipri sakurināta. Uz krāsns gulēja bērneļi: tēvam līdzīgs puišelis ar tādām pašām gaišzilām, vienu no otras tālu stāvošām acīm un meitene. Mazliet iemetis, Petro ķērās pie lietas:

— Ciematos runā, ka čekas ieradušās, ņemot priekšā kazakus.

* — Vešenskā iebraucis Piecpadsmitās Inzas divīzijas tribunāls. Nu, kas par to? Kas tev tur?

— Kā ne, Jakov Jefimovič, pats zināt, — skaitos virsnieks. Es gan virsnieks, var teikt, tikai izskata pēc.

— Nu, un tad?

Fomins jutās situācijas kungs. Reibums bija padarījis viņu pašapzinīgu un lielīgu. Viņš kļuva arvien cienīgāks, ūsas glaudīdams, valdonīgi skatījās caur pieri,

To sapratis, Petro izlikās melns un maziņš, pazemīgi im lišķīgi smaidīja, taču no «jus» nemanot pārgaja uz «tu».

Mēs bijām kopā karā. Neka ļauna par mani tu nevari teikt. Vai es kādreiz esmu bijis pretim? Nemūžam ne! Dievs, sodi, es arvien esmu uzstājies par kazakiem!

— Mēs zinām. Tu, Petro Pantelejevič, nebažījies. Mēs visus zinām no galvas, Tevi neaiztiks. Bet vienu otru gan ņemsim priekšā. Vienam otram ķersimies pie skausta. Te daudz riebekļu saviesies. Palikuši gan, bet prasi, kas viņiem aiz ādas. Ieročus slēpj… Tu gan savus atdevi? Ko?

Fomins tik aši pārgāja no gausas runas uzbrukuma, ka Petro kādu mirkli apmulsa, viņam manāmi saplūda vaigos asinis.

— Vai tu atdevi? Nu, kā tad ir? — uzmācās Fomins, liekdamies pāri galdam.

— Protams, atdevu, Jakov Jefimovič, tu nedomā vis.., man atklāta sirds.

— Atklāta? Mēs jūs pazīstam… Pats esmu šejienietis, — viņš apreibis pamirkšķināja, pavēra muti ar plakaniem, stipriem zobiem. — Ja tu bagātam kazakam sniedz vienu roku, tad otrā turi dunci, citādi tevi nožmiegs… Suņi! Tādu atklāto nemaz nav! Esmu redzējis daudz cilvēku. Nodevēji! Bet tu nebaidies, tevi neaiztiks. Vīrs un vārds!

Darja iekoda galertu, aiz pieklājības gandrīz nemaz neēda maizi. Namamāte viņu cītīgi cienāja.

Petro, iedrošināts un līksms, aizbrauca tikai pievakarē.

*

Petro aizvadījis, Pantelejs Prokofjevičs gāja apciemot radinieku Koršunovu. Viņš bija to apmeklējis tikai pirms sarkano ienākšanas. Toreiz Lukiņična vīkša Mitjku ceļā, mājā bija steiga, nekārtība. Pantelejs Prokofjevičs atstāja viņus, juzdams, ka ir lieks. Bet šoreiz nodomāja iet un izdibināt, vai viss kārtībā, un pie tās pašas reizes kopīgi pasūkstīties par sliktajiem laikiem.

Līdz ciemata otram galam nevarēja vis tik drīz aizklibot. Sētā viņu saņēma vectēvs Ģrišaka, novecojis un jau dažus zobus zaudējis. Bija svētdiena, un vectēvs gāja uz vakara dievkalpojumu baznīcā. Pantelejs Prokofjevičs, ieraudzīdams radinieku, tikko nenogāzās gar zemi: zem vaļējā kažoka tam bija redzami visi turku kara krusti un regālijas, sarkanās zīmotnes uzmācīgi vizēja uz veclaiku formas stāvapkakles, vecīgi nošļukušās bikses ar sarkanajām svītrām bija kārtīgi sabāztas baltās zeķēs un galvā līdz pat lielajām vaska krāsas ausīm uzmaukta naģene ar kokardi.

— Ko tu, vectētiņi Vai pie pilna prāta esi, radiniek? Kas tad šais laikos nēsā krustus un kokardi?

— Ko? — Vectēvs Grišaka pielika delnu pie auss.

— Kokardi, es saku, ņem nost! Met projām krustus! Saņems tevi ciet par šitādām lietām. Padomju varas laikā nedrīkst, likums aizliedz.

— Es, mīlīt, esmu uzticīgi un patiesīgi kalpojis savam baltajam caram. Bet šī valdība nav no dieva. Es to neatzīstu par valdību. Esmu zvērējis caram Aleksandram, bet zemniekiem zvērējis neesmu, tā gan!— vectēvs Grišaka pakošļāja vecīgi bālās lūpas, noslaucīja zaļo ūsu grīsti un bakstīja ar spieķi uz māju pusi. — Tu pie Miroņa, vai? Ir mājā. Bet Mitjušu mēs aizvadījām, tas atkāpās. Lai viņu sargā debesu valdniece!… Vai tavējie palikuši te? Ko? Nu, ko tur… Re; kādi nu kazaciņi saradušies! Atamanam droši vien zvērējuši. Kazaku karaspēkam klājas grūši, bet šie palikuši pie sievām… Vai Natālīte sveika, vesela!

— Sveika… Krustus — ej atpakaļ — noņem gan, radiniek! Tie tagad nav atļauti. Kungs dievs, vai tu esi prātu zaudējis, radiniek?

— Ej ar dievu! Tu esi par jaunu mani mācīt! Ej savu ceļu!

Vectēvs Grišaka gāja radiniekam tieši virsū, tas pagrieza viņam ceļu un atskatīdamies kāpa no taciņas sniegā, bezcerīgi kratīdams galvu.

— Vai satiki mūsu karavīru? Tīrais dieva sods! U11 dievs viņu nepieņem, — Mirons Grigorjevičs, pēdējās dienās manāmi sašļucis, cēlās saņemt radinieku. — Piekabināja savus karekļus, uzlika galvā cepuri ar kokardi un aizgāja. Ņem kaut vai ar varu nost. Taisni kā bērna prātā, nekā nesaprot.

— Lai jau padižojas, cik nu vairs ilgi… Nu, kā tur mūsējiem? Dzirdējām, it kā Grišu būtu spīdzinājuši ančikristi? — Lukiņična piesēdās pie kazakiem, skumīgi atbalstījusi galvu rokās. — Redz, radiniek, kāda mums nelaime… Paņēma četrus zirgus, atstāja tikai ķēvi un kumeļu. Pavisam izputināja!

Mirons Grigorjevičs piemiedza aci, it kā uz kaut ko tēmēdams, un sāka runāt gluži citādi, ar niknu pārliecību.

— Un kāpēc dzīve izjukusi? Kas vainīgs? Vei, šī velna valdība! Tā, radiniek, vainīga pie visa. Vai tur kāda jcga, — visus padarīt līdzīgus? Tu vari man vai sirdi izraut, bet es neesmu ar mieru! Esmu visu mūžu strādājis pūzdams elsdams, esmu sviedros mircis, un tagad lai dzīvoju tāpat kā tas, kas nav ne pirksta kustinājis, lai glābtos no trūkuma? Nē, nē, lika drusku pagaidīt! Saimnieciskam cilvēkam šī valdība velk pēdējo dzīvību ārā. Aiz to arī nolaižas rokas: kāpēc lai tagad kaut ko ražo, kālab lai strādā? Šodien tu saražosi, rīt nāks un visiem vienādi… Un vēl kas, radiniek. Nesen pie manis bija karabiedrs no Mrihinas ciemata, aprunājāmies… Fronte, tā, redzi, tagad gar Doņecu. Bet vai noturēsies? Es, taisnību sakot, cenšos iestāstīt uzticamiem cilvēkiem, ka mūsējiem tur otrpus Doņecas, vajag palīdzēt no šās puses…

— Kā lai palīdz? — nez kāpēc čukstus jautāja uztrauktais Pantelejs Prokofjevičs.

— Kā lai palīdz? Jāaiztriec šī valdība! Un jāaiztriec tā, ka tā atkal atjēgtos Tambovas guberņā. Lai ieved tur vienlīdzību ar zemniekiem. Es atdošu visu mantu līdz beidzamajam, lai tikai iznīcinātu šos ienaidniekus. Vajag, radiniek, vajag vest cilvēkus pie prāta! Ir laiks! Citādi būs par vēlu… Kazaki, karabiedrs stāstīja, esot nemierīgi arī pie viņiem. Tikai vajadzētu rīkoties vienprātīgāk!

Un viņš sāka aši, aizgūtnēm čukstēt: — Karaspēks aizgāja, un cik viņu te palicis? Uz pirkstiem saskaitāmi! Ciematos tikai priekšsēdētāji… Tiem nokniebt galvu — tīrais nieks. Un Veškos, kas tur… Ja visi bruks virsū, — gabalos saplosīsim! Mūsējie arī piespiedīs, apvienosimies… Droša lieta, radiniek!

Pantelejs Prokofjevičs cēlās kājās. Apsvēris sakāmo, bažīgi brīdināja:

— Pieraugi, paslīdēs kāja — iekļūsi ķezā! Kaut arī kazaki svārstās, bet vilks zina, kurp tie metīsies. Par šīm būšanām tagad nevar vis ar kuru katru runāt.,. Jaunie nepavisam nav izprotami, dzīvo paslepus… Viens atkāpjas, otrs paliek. Grūta dzīve! Ne dzīve, bet tumsība.

— Nešaubies, radiniek! — pašapzinīgi smīnēja Mirons Grigorjevičs. — Es tukša nerunāšu. Cilvēki ir kā aitas: kurp auns, turp viss bars. Un tāpēc viņiem jārāda ceļš. Vajag atvērt acis par šo valdību. Ja nebūs mākoņa, — pērkons nespers. Es kazakiem tieši saku: vajag sacelties. Stāsta, ka šie izdevuši pavēli izdeldēt visus kazakus. Kā to lai saprot?

Mironam Grigorjevičam cauri vasaras raibumiem izspiedās sārtums.

— Kas tagad būs, Prokofič? Runā, ka sākuši jau apļ šaut.>. Kas tā par dzīvi? Skat, kā šais gados viss pajucis! Petrolejas nav, sērkociņu arī, Mohovs pēdējā laika tirgojas tikai ar konfektēm… Un sējumi? Cik tagad sēj salīdzinājumā "ar agrākiem laikiem? Zirgi iznīcināti. Man, rau, atņēma, dažam citam arī… Ņemt prot visi, bet kas audzēs? Mums senāk, manos zēna gados, bija astoņdesmit seši zirgi. Droši vien atceries? Bija tādi rikšotāji, ka vai kalmiku var panākt! Mums toreiz bija viens rudu spalvu, ar zvaigzni pierē. Es, ar to jādams, ķēru zaķus. Apseglojis jāju stepē, izceļu zālē zaķi un, nepalaidis ne simt asu, — ar zirgu saminu. Kā šodien atceros, — Miroņa Grigorjeviča sejai pārlija kvēls smaids. — Izjāju pie vējenēm, redzu — zaķis kājo taisni uz mani. Es pagriezos pret viņu, bet viņš — švips! — pa kalnu lejā uz Donu. Tas bija ap meteņiem. Vējš notrausis no Donas sniegti, slidens. Džinos šim paka], zirgam paslīdēja kāja, tas kā likās zemē, vairs necēla augšā galvu. Es sastingu aiz bailēm. Noņēmu tam seglus un skrēju mājā. «Tēt, man jājot zirgs nositās! Džinos pakaļ zaķim.» — «Un noķēri?» — «Nē.» — «Seglo Melni, ķer rokā, maitasgabals!» Lūk, kādi laiki bija! Tā dzīvoja kazaciņi. Zirgs nosities — nav žēl, bet zaķis jānoķer. Zirgs simt rubļu vērts, bet zaķis —

desmit kapeiku,.. Ak, ko tur runāt!

*

Pantelejs Prokofjevičs aizgāja no radinieka vēl vairāk samulsis, caurcaurēm bažu un skumju nomākts. Tagad viņš jau pavisam skaidri sajuta, ka dzīvi sākuši valdīt kādi citi, viņam naidīgi spēki. Agrāk viņš pats bija vadījis saimniecību un dzīvi kā labi iejātu zirgu sacīkstēs ar šķēršļiem, turpretī tagad dzīve viņu nesa kā satracināts, putās saskriets zirgs, un viņš vairs nevaldīja to, bet nevarīgi mētājās tā svaidīgajā mugurā un nožēlojamā veidā pūlējās nenokrist zemē.

Migla klājās pāri nākotnei. Vai tas jau tik sen, kad Mirons Grigorjevičs bija visbagātākais saimnieks visā apkārtnē? Bet pēdējie trīs gadi sagrauzuši viņa varenību. Strādnieki aizgājuši, deviņkārt sarukusi sēja, gan par velti, gan par vērību zaudējušo, gluži kā skurbulī svārstīgo naudu no laidara aizvesti vērši un zirgi, Viss liekas kā sapnī noticis. Un izgaisis kā plūstoša migla virs Donas. Piemiņai palikusi tikai māja ar raibo balkonu un noplukušajām, iz-grieztajām dzegām. Priekšlaicīgs sirmums, izbalinājis Koršunova bārdas rudo lapsas krāsu, bija pārsviedies uz deniņiem un iemitinājies tur papriekš kušķiem — kā asa zāle smiltainē, — bet tad, rudo krāsu nomākdams, sājais sirmums kļuva deniņos par pilnīgu valdnieku; un tagad jau, uz priekšu tiekdamies, pa matiņam sagrābdams, valda arī ap pieri. Un arī Mironā Grigorjevičā pašā nikni cīnās šie divi spēki: dumpojas rudā asins, dzen darbā, spiež sēt, celt pūņus, labot inventāru, iegūt bagātību; bet arvien biežāk uzmācas skumjas — «Nav vērts krāt. Viss zudīs!» — tik nokrāso visu baltajā, nedzīvajā vienaldzības krāsā. Nejaukās, kroplīgās delnas vairs netvēra kā senāk veseri vai zāģi, bet laiski gulēja klēpī, kustinādamas netīros, darbā sagandētos pirkstus. Posta dienas bija atnesušas līdz vecumu. Arī zeme kļuvusi pretīga. Pavasarī viņš gāja pie tās kā pie nemīlamas sievas — paraduma, pienākuma pēc. Un manta viņam nesagādāja prieku, bet zaudējumu viņš panesa bez senākās nožēlas… Sarkanie paņēma zirgus, — viņš nelikās ne zinis. Bet pirms diviem gadiem par nieku, par to, ka vērši izvandījuši kaudzi, tikko ar dakšām nesadūra sievu. «Koršunovs sarausies un pārēdies, viņam sāk nākt atpakaļ,» par viņu mēdza teikt kaimiņi.

Pantelejs Prokofjevičs atkliboja mājā, atstiepās gultā. Zem lāpstiņas smeldza, rīklē kāpa asas grēmas. Vakariņas paēdis, lūdza vecajai, lai atnesot sālītu arbūzu. Apēda šķēlīti, sāka drebēt, tikko aizvilkās līdz krāsnij. Pret rītu viņš jau valstījās nesamaņā, tīfa karstuma svilināts, nebūtībā iegrimis. Asinīm aplipušās lūpas sasprēgāja, seja kļuva dzeltena, acu baltumi pārklājās it kā ar gaišzilu emalju. Vecā Drozdene viņam nolaida asinis, no rokas vē-nas pietecināja divus šķīvjus asiņu, tik melnu kā darva. Bet samaņa viņam neatgriezās, tikai zilganā seja kļuva bāla un platāk pavērās melnzobu mute, gārdzoši rīdama gaisu.

XX

Janvāra beigās Ivans AieksejeviČs brauca uz Vešensku, kurp viņu aicināja apgabala revolucionārās komitejas priekšsēdētājs, Uz vakaru viņam vajadzēja būt atpakaļ.

Viņu gaidīja. Miška Koševojs sēdēja tukšajā Mohova mājā, bijušajā namatēva kabinetā, pie tik plata rakstāmgalda kā divvietu gulta. Uz palodas (istabā bija tikai viens krēsls) zvilnēja no Vešenskas atsūtītais milicis Oļšanovs. Viņš klusēdams pīpēja, spļāva tālu un ar māku, ikreiz iespļaudams citā kamīna podiņā. Aiz logiem blāzmoja zvaigžņota nakts. Stinga spalga sala klusums. Miška parakstīja protokolu par Stepana Astahova izkratīšanu, paretam pa logu palūkodamies sarmas apcukurotajos kļavu zaros.

Pa lieveni kāds nāca, mīksti skrapstīdams ar velteņiem.

— Pārbraucis.

Miška piecēlās kājās. Bet gaitenī svešs kāss, sveši soļi. Ienāca Grigorijs Meļehovs līdz augšai aizpogātā šinelī, tumšbrūns aiz aukstuma, nosarmojušām uzacīm un ūsām.

— Es tikai uz brītiņu. Tāpat vien.

—« Nāc iekšā, saki, kas uz sirds.

— Nav par ko sūdzēties. Ienācu papļāpāt un turklāt arī pateikt, lai mūs nesūta šķūtīs. Mums zirgiem kāju vaina.

— Bet vērši? — Miška atturīgi pameta greizu skatienu.

— Kas nu ar vēršiem par braukšanu! Slidens.

Svīkādams sasalušos dēļus, kāds smagi nāca pa lieveni.

Istabā ievēlās Ivans Aleksejevičs ar burku uz pleciem, kā sieviete apsējies bašliku. Līdz ar viņu ieplūda spirgts sala gaiss, siena un tabakas deguma smarža.

— Pārsalu, pārsalu, mīļie!.., Grigorij, sveiks! Ko tu dauzies apkārt pa naktīm?.,. Velns izdomājis šādas burkas: vējš iet cauri kā sietam.

Atģērbās un, vēl burku nepakāris, jau sāka runāt:

— Nu, dabūju redzēt priekšsēdētāju, — Ivans Aleksejevičs piegāja pie galda līksms, mirdzošām acīm. Viņu bija pārņēmusi nepacietība stāstīt. — Iegāju pie viņa kabinetā. Viņš sarokojās ar mani un saka: «Sēdieties* biedri!» Un tas ir apgabala priekšnieks! Bet kā bija senāk? Ģenerālmajors! Kā vajadzēja stāvēt viņa priekšā? Skat, tāda ir mūsu mīļotā valdība! Visi vienlīdzīgi.

Viņa žirgtā, laimīgā seja, rosība pie galda un šī jūsmīgā runa bija Grigorijam neizprotama. Viņš jautāja:

— Par ko tu tā esi sapriecājies, Aleksejev?

— Kā — par ko? — Ivanam Aleksejevičam iedrebējās dobotais zods. — Mani uzskata par cilvēku, kā lai es nepriecātos? Viņš sniedza man roku kā līdzīgam, apsēdināja..,

— Ari ģenerāļi pēdējā laikā sākuši valkāt maisa drēbes Kreklus, — Grigorijs ar plaukstas virsu pieglauda ūsas un piemiedza aci. — Es vienam redzēju ar tintes zīmuli uzvilktus uzplečus. Arī tas sniedza kazakiem roku…

— Ģenerāļi vajadzības spiesti, bet šie paši no sevis. Vai nav starpība?

— Nekādas starpības! — Grigorijs pakratīja galvu.

— Pēc tavām domām, arī valdība tā pati? Par ko tad esam karojuši? Nu saki — par ko karoji? Par ģenerāļiem? Un tu saki — «tas pats».

— Es karoju savā, nevis ģenerāļu labā. Man, patiesību sakot, nav pa prātam ne tie, ne šie.

— Bet kas tad?

— Neviens, tā redzi!

Oļšanovs nospļāvās pāri visai istabai, labvēlīgi iesmējās. Viņam, kā redzams, arī neviens nebija pa prātam.

— Tu agrāk, kā liekas, tā nedomāji.

To teica Miška, gribēdams iedzelt Grigorijam, bet tas ne ar ko neizrādīja, ka šī piezīme viņu aizskārusi.

— Ir es, ir tu — mēs visi domājām citādi…

Ivans Aleksejevičs bija gribējis, kad Grigorijs būs aizvadīts, Miškam izstāstīt sīkāk par savu braucienu un par sarunu ar priekšsēdētāju, bet šīs valodas sāka viņu uzbudināt. Jaunajos apgabala valdē redzētā, un dzirdētā iespaidos viņš aizsvilies metās strīdā:

— Ko tu, Grigorij, esi nācis mums te galvas jaukt! Pats nezini, ko gribi.

— Nezinu, — Grigorijs labprāt pievienojās.

— Ko tu šai valdībai vari pārmest?

— Un par ko tu viņas dēļ tā ārdies? No kura laika esi kļuvis tik sarkans?

— To tagad neaiztiksim. Kāds esmu tagad, ar tādu runā. Saprati? Valdību arī stipri neaiztiec, jo es esmu priekšsēdētājs un man te neklājas ar tevi ķīvēties.

— Nu, tad beigsim! Man arī laiks iet. Es atnācu runāt par šķūtīm. Šī tava valdība — gribi vai negribi — ir draņķīga valdība. Tu man pasaki tieši, tad beigsim sarunu: ko tā dod mums, kazakiem?

— Kādiem kazakiem? Arī kazaki ir dažādi.

— Visiem, kādi vien ir.

— Brīvību, tiesības .., Nu, pagaidi taču!1. *, Pag, ko tu tā …

— Tā mēdza runāt septiņpadsmitajā gadā, bet tagad vajag izdomāt ko jaunu! -— Grigorijs viņu pārtrauca.

— Zemi dod? Brīvestību? Visus nolīdzina?., , Zemes mums tik daudz — kaut vai aizrijies. Brīvības vairāk nevajag, citādi lielceļā cits citam griezīs pušu rīkli. Atamanus paši vēlējām, bet tagad tos ieceļ. Kas vēlējis io, kurš tevi aplaimoja, roku sniegdams? Kazakiem šī valdība nedod nekā, tikai putina tos laukā. Zemnieku valdība, zemniekiem tā arī vajadzīga. Bet mums arī ģenerāļi nav vajadzīgi. Vai komunisti, vai ģenerāļi — viens slogs.

— Bagātiem kazakiem nav vajadzīga, bet citiem? Muļķagalva! Bagātnieki ciematā ir trīs, bet citi nabagi. Un kur liksi strādniekus? Nē, tā mēs nevaram spriest! Lai bagātie kazaki atrauj kumosu savai pilnajai mutei un lai dod tam, kas nav ēdis. Bet, ja nedos, — izrausim ar visām iekšām! Diezgan kungots! Sazagušies zemi…

— Nevis sazagušies, bet iekarojuši! Mūsu sentēvi to slacinājuši savām asinīm, varbūt tāpēc mūsu melnzeme tik auglīga. ~

— Vienalga, bet jādod arī trūcīgajiem. Ja vienlīdzība, tad vienlīdzība! Bet tu runā tukšu. Kurp vējš, turp arī tu kā vējarādītājs uz jumta. Tādi cilvēki kā tu duļķo dzīvi!

— Pag, nelamājies! Aiz vecas draudzības esmu atnācis parunāties, izteikt to, kas man sakrājies krūtīs. Tu saki — padarīt visus vienlīdzīgus … Ar to arī boļševiki sev pievilkuši tumšos ļautiņus. Pabārstīja labus vārdus, un cilvēks klāt kā zivs ēsmai! Bet kur šī vienlīdzība palikusi? Nu, skat, tā pati Sarkanā Armija: gāja cauri ciematam. Vada vecākajam hromādas zābaki, bet «Vaņkam» stilbtiņi. Redzēju komisāru, — no galvas līdz papēžiem saģērbies ādā, ir bikses, ir svārki no ādas, bet citam netiek ādas ne puszābakiem. Pagājis vēl tikai gads, kopš viņi valda, bet, ja iedzīvosies, — kur tad dēsies vienlīdzība?..» Frontē runāja: «Visi būsim vienlīdzīgi. Alga vienāda kā komandieriem, tā zaldātiem…» Nē! Tas viss ir tikai ēsma ieēdināšanai. Ja jau pans ir slikts, tad

. plukatas pans simtreiz ļaunāks. Lai virsnieki būtu bijuši diez kādi riebekļi, bet, ja no pašas apakšas kāds izsitīsies par virsnieku, — vari vai izstiepties, nekrietnāku par viņu neatradīsi! Viņš tikpat gudrs kā kazaks: mācījies bizot pakaļ vēršu astēm, bet, paskat, — izkūlies ļaudīs, apreibst no varas un gatavs otram ādu raut nost, lai tikai noturētos šajā vietā.

— Tavi vārdi ir kontra! — salti noteica Ivans Aleksejevičs, bet acis uz Grigoriju nepacēla, — Tu mani savā

vagā neiedabūsi, un ari es negribu tevi ar varu pielauzt. Sen nebiju tevi redzējis un neslēpšu, — esi kļuvis svešs. Tu esi padomju varas ienaidnieks!

— To no tevis negaidīju… Ja es domāju, kādai jābūt valdībai, tad esmu kontra? Kadets?

Ivans Aleksejevičs paņēma no Oļšanova tabakas maku un teica jau mīkstāk:

— Kā lai tevi pārliecinu? Līdz tam cilvēki nonāk paši ar Savu galvu. Ar sirdi piekļūst! Es vārdos neesmu veicīgs savas tumsības un savas mazās izglītības dēļ. Arī es pie daudz kā nokļūstu taustīdamies .,.

— Beidziet! — nikni uzsauca Miška.

No izpildkomitejas viņi izgāja reizē. Grigorijs klusēja. Klusēšanas nomākts, nespēdams attaisnot šo svaidīšanos, tāpēc ka tā viņam bija tāla un sveša un viņš lūkojās uz dzīvi no cita viedokļa, Ivans Aleksejevičs atvadoties sacīja:

— Šādas domas tu paturi pie sevis! Citādi, lai gan esi mans paziņa un jūsu Petro mani aicinājis par krusttēvu, es atradīšu līdzekļus pret tevi. Kazakus nav ko musināt, viņi jau tā svārstās. Un tu nestājies mums ceļā! Samīsim!… Sveiks!

Grigorijs gāja tālāk, un viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu pārkāpis pāri slieksnim, un tas, kas iepriekš bija šķitis neskaidrs, pēkšņi noskaidrojās. Viņš patiesībā tikai iekarsumā bija izteicis to, ko šais dienās domājis, kas viņā krājies un meklējis izeju. Un tas, ka viņš divu principu cīņā bija nostājies vidū, noliegdams tos abus, radīja viņā baigu, neapklusināmu satraukumu.

Miška ar Ivanu Aleksejeviču gāja kopā. Ivans Aleksejevičs sāka atkal stāstīt, kā viņu saņēmis apgabala priekšsēdētājs, bet, tikko atsāka runāt, izrādījās, ka viss ir zaudējis savu spilgtumu un nozīmību. Viņš pūlējās atgūt iepriekšējo noskaņu, bet nespēja: kaut kas stāvēja pretī, neļāva līksmi dzīvot, elpot svaigo, salto gaisu. Šķērslis — tas bija Grigorijs, saruna ar viņu. Ivans Aleksejevičs atcerējās un naidīgi noteica:

— Tādi kā Griška cīņā tikai kuļājas pa kājām. Nelietis! Pie krasta netiek un peld kā govs mēsli āliņģī. Ja vēl nāks, — aiztriekšu pa galvu pa kaklu! Bet, ja sāks laist aģitāciju, — atradīsim viņam mājvietu 4«, Nu, un kā tev, Mišatka? Kā klājas?

Miška atbildes vietā tikai nošķendējās, domādams kaut ko savu.

Viņi pagāja kādu gabalu, tad Koševojs pagriezās pret Ivanu Aleksejeviču, viņa pilnīgajās, jauneklīgajās lūpās pavīdēja mulss smaids.

— Re, Aleksejevič, cik tā politika ļauna, velns lai parauj! Runā vienalga par ko gribi, nekas tā nesagandē asinis. Lūk, saruna ar Grišku … mēs taču ar viņu draugos, kopā mācījāmies skolā, meitās gājām, viņš man kā brālis .. » bet, tikko sāka melst, es tā sapiktojos, taisni sirds krūtīs piepampa, smaga kā arbūzs. Manī viss trīc. It kā viņš man ņemtu kaut ko tādu nost, kā man visvairāk žēl. It kā viņš mani aplaupītu. Tādā brīdī var pat rīkli pārgriezt. Te, šai karā, nav ne radu, ne brāļu. Esi noņēmies — un ej! — Miškas balss ietrīcējās neciešamā aizvainojumā. — Nevienas atvilinātas meičas dēļ neesmu uz viņu tā dusmojies kā par šīm runām. Redz, kā tas ķeras pie sirds!

XXI

Sniegs sniga un izkusa jau gaisā, Ap pusdienu kraujās ar dobju troksni bruka sniega noslīdeņi. Aiz Donas šņāca mežs. Ozolu stumbri atkusa, kļuva tumši. No zariem krita lāses, izbakstīdamas sniegu līdz pašai zemei, kas bija sasilusi zem trūdošās pērno lapu segas. Jau vilināja pavasara atkušņa skurbā smarža, sāka smaržot ķiršu dārzi. Donā parādījās vaļējas vietas. Ledus attālinājās no krastiem, un āliņģi pārplūda ar zaļu un dzidru ūdeni.

Vezumniekiem, kas veda uz Doņecu šāviņu kravu, vajadzēja Tatāru ciematā mainīt pajūgus. Līdzbraucošie sarkanarmieši izrādījās jestri zēni. Vecākais palika sargāt Ivanu Aleksejeviču, tā arī pateica viņam: — Pasēdēšu pie tevis, citādi tu, ko var zināt, aizinuksi! — un citus izrīkoja meklēt pajūgus. Vajadzēja samangot četrdesmit septiņus divzirgu pajūgus.

Jemeļjans aizkļuva arī līdz Meļehoviem,

— Jūdziet, jāved uz Bokovu šāviņi!

Petro, pat ūsu nepaskurinājis, atburkšķēja:

— Zirgiem kāju vaina, un ar ķēvi es vakar vedu ievainotos uz Vešensku.

Jemeļjans, neteikdams ne vārda, devās uz stalli. Petro izskrēja viņam pakaļ bez cepures un sauca:

— Klausies! Pagaidi! IM Varbūt liksies mierā?

—Varbūt beigsi muļķoties? — Jemeļjans ļoti nopietni uzlūkoja Petro un piebilda. — Gribu apskatīt jūsu zirgus, kāda viņiem tā kāju vaina. Vai neesat netīšām ar nolūku sadauzījuši locītavas ar veseri? Nepūt man miglu acīs! Esmu redzējis tik daudz zirgu, cik tu zirga mēslu. Jūdz iekšā! Zirgus vai vēršus — vienalga.

Ar vezumu brauca Grigorijs. Pirms aizbraukšanas viņš ieskrēja virtuvē; bērnus mutēdams, steigšus bēra vārdus:

— Atvedīšu kukuļus, bet jūs te neblēņojieties, klausiet mātei! — un Petro: — Jums par mani nav ko raizēties. Tālu neaizbraukšu. Ja dzīs tālāk par Bokovu, — pametīšu vēršus un — atpakaļ. Tikai uz ciematu nenākšu. Nogaidīšu kādu laiku Singinā pie krustmātes… Bet tu, Petro, atskrej aplūkot… Man tā kā baisi te gaidīt, — un pa-smīnēja. — Nu, palieciet veseli! Nataška, nesēro!

Pie Mohova veikala, kas bija pārvērsts pārtikas noliktavā, viņi pārkravāja šāviņu kastes un devās ceļā.

«Viņi karo, lai varētu labāk dzīvot, un arī mēs karojām par labāku dzīvi,» arvien to pašu domāja Grigorijs, vēršiem ejot vienmērīgā, gāzelīgā gaitā, pusguļus iezvelies ragavās, ievilcis galvu šebrakā. «Vienas vienīgas taisnības dzīvē nav. Redzams, kas ko pievārē, tas to arī aprij … Bet es aplam taisnību esmu meklējis. Esmu dvēseli vārdzinājis, šaudījies šurp un turp … Vecos laikos, kā dzird, tatāri darījuši Donai pāri, nākuši atņemt zemi, verdzināt. Tagad Krievzeme. Nē! Nevaru samierināties! Sveši viņi man un visiem kazakiem., Kazaki tagad sāk atjēgties. Pameta fronti, bet tagad ikviens vaimanā tāpat kā es, bet nu jau par vēlu.»

Nezāles gar ceļa malām, pakalnu .virina, spurainas gravas, bet tālāk sniega lauki viļņodami trauca līdzi ragavām uz dienvidiem. Ceļš izviļās bez gala un malas, nomākdams ar garlaicību un uzdzīdams snaudu.

Grigorijs laiski mudināja vēršus, snauda, valstījās gar piesietajām kastēm. Uzsmēķējis iebāza seju sienā, kas bija pilns sausu ceļamoliņu un saldenas jūnija dienu smaržas, un nemanot aizmiga. Sapnī viņš ar Aksiņju gāja pa kuplu, zuzošu labību. Aksiņja saudzīgi nesa klēpī bērnu un iesāņus lūkojās Grigorijā ar mirdzošu, vērīgu skatienu. Un Grigorijs dzirdēja savas sirds pukstus, vārpu dziedošo zuzoņu, redzēja teiksmainu zāles rakstu uz ežas, smeldzošu debess zilgmi. Viņā plauka un brieda jūtas, viņš mīlēja Aksiņju ar senāko, negausīgo mīlu, viņš izjuta to visā miesā, ikvienā sirds pukstā un reizē arī apzinājās, ka tas nenotiek nomodā, ka viņam acu priekšā mirgo pagātne, ka tas ir sapnis. Un priecājās par sapni un pieņēma to par dzīvi. Aksiņja bija tāda pati kā pirms pieciem gadiem, tikai atturības un vēsuma apņemta. Grigorijs tik apžilbinoši spilgti kā nekad īstenībā redzēja kuplos matu gredzenus uz viņas kakla (ar tiem kaitējās vējš)', baltā lakatiņa stūrus ..» Viņš atmodās no grūdiena, atžilba no balsīm.

Viņiem brauca pretī vesela rinda pajūgu.

— Ko vedat, sābri? — piesmacis sauca Bodovskovs, kas brauca Grigorijam pa priekšu.

Slieces čirkstēja, kraukstoši mina sniegu šķeltie vēršu nagi. Pretim braucošajos pajūgos visi klusēja. Beidzot kāds atbildēja:

— Miroņus! Tīfa nopļautos ..,

Grigorijs pacēla galvu. Garām braucošās ragavās grēdā gulēja miroņi pelēkos šineļos, ar brezentu apsegti. Paslīdot Grigorija ragavu mala atsitās pret roku, kas nokarājās no pretējām ragavām, un tā nodunēja ar dobju čuguna skaņu … Grigorijs vienaldzīgi novērsās.

Saldenā, pievilcīgā ceļamoliņu smarža bija atsaukusi sapni, maigi pagriezusi viņa seju uz pusaizmirsto pagājību, likusi sirdij vēlreiz pieskarties asi trītajam senu jūtu asmenim. Smeldzīgas, bet tajā pašā laikā saldas sāpes izjuta Grigorijs, zveldamies atpakaļ ragavās un pieskardamies ar vaigu dzeltenajam ceļamoliņa čemuram. Atmiņu dzeltā sirds asiņoja, pukstēja nevienādi un ilgi atvairīja miegu.

XXII

Ap ciemata revolucionāro komiteju bija sagrupējušies vairāki cilvēki: dzirnavpuisis Davidka, Timofejs, bijušais Mohova kučieris Jemeļjans un bakurētainais kurpnieks Faļka. Uz tiem tad arī balstījās Tvans Aleksejevičs savā ikdienas darbā, dienu no dienas vairāk sajuzdams neredzamo sienu, kas viņus šķir no ciemata. Kazaki vairs nenāca uz sapulcēm un, ja* arī nāca, tad tikai pēc tam, kad Davidka un citi bija reizes piecas apskraidījuši visas cie-mata mājas. Atnāca, klusēja, bija ar visu mierā. Varēja redzēt, ka sanākuši visvairāk jaunie. Bet arī starp viņiem neradās līdzjutēji. Stingas sejas, svešas, neuzticīgas acis un caur pieri glūnoši skatieni vērās pretī Ivanam Aleksejevičam, kad viņš laukumā vadīja sapulci. Viņa sirdi apņēma saltums, acīs vīdēja skumjas, balss bija gurda un nedroša. Bakurētainais Fiļka reiz ne bez nolūka izburkšķēja:

— Mēs esam atsvešinājušies no ciemata, biedri Kotļarovl Ļaudis sabozušies, kļuvuši nikni. Vakar gāju meklēt pajūgus aizvest ievainotos sarkanarmiešus uz Veškiem, — neviens nebrauc. Šķirtam pārim grūti dzīvot vienā istabā!…

— Bet dzer! Neganti! — uztvēra Jemeļjans, zelēdams pīpīti. — Sīvo tecina katrā sētā.

Miška Koševojs rauca pieri, slēpa savas domas no citiem, bet galu galā neizturēja arī viņš. Vakarā, uz māju iedams, lūdza Ivanam Aleksejevičam:

— Dod man šauteni!

— Kam tā?

— Nu, tā! Baidos iet tukšām rokām. Vai tad tu neko neredzi? Es tā domāju, ka mums vajag vienu otru… Vajag ņemt ciet Grigoriju Meļehovu, veco Boldirevu, Matveju Kašuļinu, Miroņu Koršunovu. Tie, riebekļi, musina kazakus … Gaida savējos no Doņecas otras puses.

Ivans Aleksejevičs sadrūma, skumji atmeta ar roku.

— Ekl Ja te sāksim ravēt, tad vajadzēs izplūkt daudzus kūdītājus. Cilvēki svārstās… Viens otrs jūt mums līdz, bet viņi skatās arī uz Miroņu Koršunovu. Baidās, viņa Mitjka aiz Doņecas, atnāks — raus iekšas laukā.

Dzīve strauji sagriezās. No Vešenskas sūtīts cilvēks nākamajā dienā atveda priekšrakstu: uzlikt bagātākajām mājām kontribūciju. Ciematam bija dota kontroles summa — četrdesmit tūkstoši rubļu. To sadalīja. Pagāja viena diena. Kontribūcijas naudas bija savākti divi maisi, mazliet pāri par astoņpadsmit tūkstošiem. Ivans Aleksejevičs pieprasīja apgabalam, ko darīt. No turienes atsūtīja trīs miličus un priekšrakstu: «Tos, kas nav samaksājuši kontribūciju, apcietināt un sūtīt apsardzībā uz Vešensku.» Četrus večus pagaidām ietupināja Mohova pagrabā, kur agrāk pa ziemu glabāja ābolus.

Ciemats sāka līdzināties satrauktai bišu dravai. Koršunovs strupi atteicās maksāt, nelaizdams ārā no rokām vērtību zaudējušo naudu. Tomēr arī viņam bija pienācis laiks sacīt ardievas labajai dzīvei. No apgabala atbrauca divi: vietējo lietu izmeklēšanas tiesnesis — jauns Vešenskas kazaks, kas kalpojis 28. pulkā, un otrs, ģērbies ādas svārkos,.virs kuriem bija uzvilkts kažoks, Viņi uzrādīja revolucionārā tribunāla mandātos un ieslēdzās ar Ivanu Aleksejeviču kabinetā. Izmeklēšanas tiesneša pavadonis, padzīvojis, gludi skūts virs, iesāka lietišķi:

— Apgabalā vērojami nemieri. Šeit palikušie baltgvardi ceļ augšā galvu un sāk musināt darba kazakus. Nepieciešams izskaust tos, kas mums visnaidīgākie. Virsniekus, garīdzniekus, atamanus, žandarmus, bagātniekus — visus, kas pret mums aktīvi cīnījušies, sarakstā iekšā. Palīdzi izmeklēšanas tiesnesim! Vienu otru viņš zina.

Ivans Aleksejevičs raudzījās skūtajā, sievišķīgajā sejā; uzvārdus nosaukdams, pieminēja Petro Meļehovu, bet iz-meklēšanas tiesnesis pakratīja galvu:

— Tas ir mūsējais, Fomins lūdza viņu neaiztikt. Boļševistiski noskaņots. Mēs ar viņu bijām kopā divdesmit astotajā.

Pēc brīža uz galda jau gulēja Koševoja rokas aprakstīta, sagrafēta, no skolēna burtnīcas izplēsta lapa.

Un pēc dažām stundām plašajā Mohova pagalmā miliča apsardzībā uz ozoliem jau sēdēja apcietinātie kazaki. Gaidīja mājiniekus ar pārtiku un pajūgu, ar ko vest mantas. Mirons Grigorjevičs, saģērbies kā uz pēdējo gaitu viscaur jaunās drēbēs, miecētu ādu puskažokā, kurpēm un tīrām, baltām zeķēm kājās sēdēja vienā malā kopā ar vectēvu Bogatirjovu un Matveju Kašujinu. Avdejičs Muldoņa nemierīgi staigāja pa pagalmu, brīžam bez vajadzības pavērās akā, brīžam pacēla kādu skaidu un atkal metās no lieveņa uz vārtiņiem, slaucīdams piedurknē sarkano, sviedriem slacīto, kā ābols apaļo seju.

Citi sēdēja klusēdami. Galvas noliekuši, ar ķeģiem švīkāja sniegu. Sievas aizelsušās atskrēja pagalmā, bāza apcietinātajiem rokās sainīšus, somiņas un sačukstējās. Noraudājusies Lukiņična aizpogāja savam vecajam puskažoku, apsēja ap kaklu baltu sievietes lakatiņu un, raudzīdamās izdzisušajās, it kā pelniem piebērtajās acīs, lūdzās:

— Grigorič, nebēdā! Varbūt viss izies labi. Ko tu esi tā nolaidies? Ak tu ku-u-ungs!… raudu grimase stiepa viņas muti garu un plakanu, bet viņa ar varu vilka lūpas kamolā un čukstēja: — Braukšu apciemot… Gripku aizvedīšu, tu jau viņu pārlieku lutini..,

Pie vārtiem kliedza milicis:

— Pajūgs klāt! Sakraut somas un braukt! Sievas, pie malas, te nav ko puņķoties!

Pirmoreiz mūžā Lukiņična nobučoja Miroņa Grigorjeviča rudspalvaino roku un atrāvās nost,

Vēršu vilktās ragavas gausi slīdēja pa laukumu uz Donu.

Tām pakaj gāja septiņi apcietinātie un divi miliči. Avdejics palika iepakaļ, siedams kurpi, un jauneklīgi skrēja panākt. Matvejs Kašuļins gāja līdzās dēlam. Maidaņņikovs un Koroļovs iedami aizpīpēja. Mirons Grigorjevičs turējās pie ragavu kuražas. Bet aiz visiem majestātiski smagnējā gaitā soļoja vecais Bogatirjovs. Pretvējš plivināja, nesa atpakaļ viņa baltās patriarha bārdas šķipsnas, atvadām vicinādams pār pleciem pārmestās šalles bārkstis.

Tai pašā krēslainajā februāra dienā notika brīnuma lietas.

Pēdējā laikā ciematā bija pieraduši pie tā, ka no apgabala brauc dažādi darbinieki. Neviens neinteresējās par to, ka laukumā parādās divzirgu pajūgs, kurā blakus kučierim sēž salā sarāvies vīrs. Kamanas apstājās pie Mohova mājas. Atbraucējs izkāpa ārā, un bija redzams, ka tas ir jau padzīvojis, kustībās ne visai steidzīgs cilvēks. Viņš sakārtoja kareivja siksnu ap garo jātnieka šineli, pacēla virs ausīm sarkanās kazaku jērenes uzaušus un, pieturē-dams mauzera koka kārbu, nesteigdamies kāpa lievenī.

Revolucionārajā komitejā bija Ivans Aleksejevičs un divi miliči. Atbraucējs iegāja nepieklaudzinājis, pie sliekšņa sakārtoja sirmuma skarto īsās bārdas ķīlīti un basā teica:

— Man vajag priekšsēdētāju.

Ivans Aleksejevičs raudzījās ienācējā apaļām putna acīm, gribēja lēkt kājās, bet nespēja. Viņš tikai plātīja muti kā zivs un skrapstīja ar pirkstiem nobružātos atzveltnes krēsla rokturus. Novecojušais Stokmanis lūkojās uz viņu no savas neizskatīgās, sarkanās kazaku ausaines apakšas. Viņa šauri piemiegtās acis nepazīdamas raudzījās Ivanā Aleksejevičā un, pēkšņi notrīcēdamas, sašaurinājāS, iemirdzējās, un no acu kaktiņiem uz sirmajiem deniņiem aizvijās krunku vadziņas. Viņš piegāja pie Ivana Aleksejevičā, kas nepaguva piecelties, droši apkampa viņu un, skūpstot pieskardamies sejai ar savu slapjo bārdu, sacīja:

— Zināju! Ja viņš, domāju, palicis dzīvs, tad būs Tatāru ciemata priekšsēdētājs.

— Osip Davidič, iesit!,,. Iesit man, bendesmaisam! Neticu savām acīm! — drebošā balsi sauca Ivans Aleksejevičs,

Asaras tik ļoti nesaderējās ar viņa vīrišķīgo, melnīgsnējo seju, ka pat milicis novērsās.

— Bet tu tici! — smaidīdams un lēnām atbrīvodams savas rokas no Ivana Aleksejeviča rokām, zemā balsī runāja Stokmanis. — Vai tad tev nav pat kur apsēsties?

— Sēdies tur tai atzveltnes krēslā!,.. Bet kur tu te radies? Stāsti!

— Es nāku ar armijas politnodaļu .,. Redzu, ka tu negribi un negribi ticēt manai esamībai. Tad ta dīvainis!

Stokmanis smaidīdams, pa Ivana Aleksejeviča celi sizdams, sāka ātri runāt:

— Viss, draudziņ, ir ļoti vienkārši. Pēc tam kad tiku aizvests no šejienes, mani notiesāja, un trimdā es sagaidīju revolūciju. Mēs ar biedru organizējām Sarkanās gvardes vienību, kāvos ar Dutovu un Kolčaku. Ak, brāl, tur gāja jautri! Tagad mēs viņu aiztriecām pāri Urāliem, — zini? Un nu es esmu jūsu frontē; Astotās armijas polit-nodaļa mani atsūtīja uz jūsu apgabalu, tāpēc ka esmu te dzīvojis, tā sakot, pazīstu apstākļus. Atdrāžos uz Vešensku, parunājos revkomā ar ļaudīm un nolēmu vispirms braukt uz Tatāru ciematu. Jā, domāju, padzīvošos pie viņiem, pastrādāšu, palīdzēšu visu noorganizēt un tad došos projām. Redzi, veca draudzība neaizmirstas! Nu, pie tā vēl atgriezīsimies, bet tagad parunāsim par tevi, par stāvokli, tu mani iepazīstināsi ar cilvēkiem, ar apstākļiem. Vai šūniņa ciematā ir? Kas te pie tevis? Kas palicis dzīvs? Vai zināt, biedri… esiet tik labi, atstājiet mūs kādu stundiņu ar priekšsēdētāju vienus. Ak tu velns! Kā iebraucu ciematā, tā atdzīvojās viss agrākais … Jā, tas bija laiks, bet tagad arī, neko teikt, laiciņš… Nu, stāsti!

Pēc stundām trim Miška Koševojs un Ivans Aleksejevičs veda Štokmani uz veco mitekli pie greizaces Lukeškas. Viņi soļoja pa brūno ceļa klāstu. Miška bieži tvēra Štokmaņa šineļa piedurkni, it kā baidīdamies, ka Stokmanis tūliņ atšķirsies un pazudīs acīm vai izgaisīs kā rēgs.

* Lukeška pamieloja veco iemītnieku ar skābiem kāpostiem, izvilka pat no lādes slepenā stūra aiz vecuma gluži caurumainu cukura gabaliņu.

Padzēris ķiršu lapu tēju, Stokmanis atgūlās uz mūrīša. Viņš klausījās abu juceklīgajos stāstījumos, iemeta pa jautājumam, grauza iemuti un pirms gaismiņas nemanot aizmiga, ļaujot papirosam noslīdēt uz netīrā flaneļa krekla, Bet Ivans Aleksejevičs turpināja stāstīt vēl minūtes desmit, atģidās tikai tad, kad Stokmanis atbildēja uz viņa jautājumu ar krākšanu, un gāja projām uz pirkstgaliem, pietvīcis līdz asarām, lai aizturētu klepu, kas spraucās laukā no rīkles.

— Vai tika vieglāk? — klusi smiedamies kā kutināts,

jautāja Miška, tikko nokāpis no lieveņa.

*

Oļšanovs, pavadījis apcietinātos uz Vešensku, pārbrauca ap pusnakti, piesēdies pie kāda braucēja, kas bija gadījies pa ceļam. Viņš ilgi klaudzināja pie tās istabas loga, kur gulēja Ivans Aleksejevičs. Uzmodināja.

— Kā tev? — iznācis jautāja Ivans Aleksejevičs, no miega pietūkušu seju. — Kādēļ nāci? Vai kāds raksts?

Oļšanovs paplīkšķināja pātagu.

— Tos kazakus nošāva.

— Ko muldi, trakais!

— Mēs aizvedām — viņus tūliņ sāka pratināt, un vēl nebija satumsis, kad nogādāja uz priedēm.,, Pats redzēju! …

Nevarēdams iedabūt kājas velteņos, Ivans Aleksejevičs saģērbās un steidzās pie Stokmaņa.

— Tie, kurus šodien aizsūtījām, — Veškos nošauti! Es domāju, viņus ieliks cietumā, bet kā tad tā? … Tā mēs te nekā neizdarīsim! Visi no mums atrausies, Osip Davidovič!… Te kaut kas nav kārtībā. Par ko vajadzēja nogalināt cilvēkus? Kas tagad būs?

Viņš cerēja, ka Stokmanis par notikušo uztrauksies, tāpat kā viņš, baidīdamies no sekām, bet tas, gausi vilkdams mugurā kreklu, izbāzis galvu, noteica:

— Nekliedz tā! Uzmodināsi saimnieci…

Viņš apģērbās, aizpīpēja un palūdza, lai vēlreiz viņam izstāsta iemeslus, kāpēc tie septiņi apcietināti, un tad sāka dzestri runāt:

— Tev, redz, ko vajag iegaumēt, cieši iegaumēt! Fronte no mums pusotra simta verstu. Galvenā kazaku masa noskaņota mums naidīgi. Un tas tāpēc, ka jūsu kulakiem, kazaku kulakiem, tas ir, atamaniem un visai pārējai virsotnei ir milzīga ietekme darba kazakos, tiem, tā sacīt, ir svarīga nozīme. Kāpēc? Nu, arī to tev vajadzētu saprast. Kazaki ir īpaša kārta, kara ļaudis. Carisms iepotējis viņos dziņu tiekties pēc rangiem, mīlēt «tēvus koman-dierus»,,, Kā taču dzied karavīru dziesmā? «Ko mums tēvi komandieri liek, — tur mēs ejam dragāt, cirst un triekt.» Vai tā* nav? Nu, re! Un šie paši tēvi komandieri pavēlēja izklīdināt strādnieku streikus … Trīs simti gadu kazakiem reibināja galvu. Nav mazais laiks! Nu, lūk! Un starpība starp, teiksim, Rjazaņas guberņas kulaku un Donas kazaku kulaku ir milzīga! Rjazaņas kulaks, kad paplucināts, — šņāc pret padomju valdību, bet ir neva-rīgs, bīstams viņš ir tikai tad, kad paslēpies aiz stūra. Bet Donas kulaks? Tas ir bruņots kulaks. Tas ir bīstams un indīgs riebeklis! Spēcīgs. Tas ne tikai šņāks, izplatīs par mums neģēlīgas tenkas, apmelos mūs, kā pēc tava nostāsta darījuši Koršunovs un citi, bet arī raudzīs atklāti uzstāties pret mums. Nu, protams! Viņš ņems šauteni un šaus uz mums. Šaus uz tevi! Un pūlēsies vilkt sev līdz arī citus kazakus, tā sakot, vidējās turības kazakus un pat nabadzīgos. Ar šo kazaku rokām viņš prāto mūs sakaut! Kas tad darāms? Pieķerts, ka esi rīkojies pret mums? Darīts! Saruna īsa, — pie sienas! Un nav ko siekaloties aiz žēlabām: bija, sak, labs cilvēks.

— Es arī nežēloju, ko tu runā! — Ivans Aleksejevičs sāka mētāt rokas. — Baidos tikai, ka citi no mums nesviežas projām.

Štokmanis, kas līdz tam, izlikdamies mierīgs, ar delnu bružāja iesirmām spalvām klātās krūtis, iesvilās, spēcīgi satvēra Ivanu Aleksejeviču aiz virskrekla apkakles un, viņu sev klāt vilkdams, ne vairs runāja, bet gārdza, aizturēdams kāsu:

— Nesviedīsies projām, ja iepotēsim viņiem mūsu šķiras patiesību! Darba kazakiem pa ceļam tikai ar mums, nevis ar kulakiem. Ak, tu!… Kulaki taču no viņu darba — no viņu darba! — dzīvo. No tā kļūst trekni!… Ak tu, vientiesi! Kā tu esi izmiekšis! No tevis jau nāk smaka … Es ņemšu tevi priekšā! Tāds muļķadesa! Strādnieku puika, bet viņam inteliģenta siekalas… Kā kādam kraupainam eserelirn! Pielūko tu man, Ivan!

Palaidis vaļā viņa virskrekla apkakli, mazliet pasmaidīja, pakratīja galvu, iepīpējis norija dūmu un jau mierīgāk nobeidza:

— Ja šai apvidū nesaņemsim ciet visaktīvākos ienaidniekus, — būs sacelšanās. Bet, ja īstā laikā viņus izolēsim, — varbūt sacelšanās nebūs. Nebūt nav vajadzīgs visus apšaut. Vajag iznīcināt tikai visniknākos, bet citus — nu, kaut vai aizsūtīt kaut kur uz Krievijas vidieni. Vispār ar ienaidniekiem nav ko ceremonēties! «Revolūciju netaisa ar cimdiem rokā,» sacījis Ļeņins. Vai šai gadījumā bija vajadzība nošaut šos cilvēkus? Es domāju — jā! Varbūt ne visus, bet Koršunovs, piemēram, nav labojams! Tas ir skaidrs! Bet, redzi, Meļehovs, kaut arī šimbrīžam, tomēr izslīdējis no rokām. Un taisni viņu vajadzēja ņemt priekšā! Viņš ir bīstamāks nekā visi citi kopā. To tu liec vērā. Tā runa, kas viņam ar tevi bijusi izpildkomitejā, ir rītdienas ienaidnieka runa. Vispār te tagad nav ko sūkstīties. Frontēs krīt labākie strādnieku šķiras dēli. Krīt tūkstošiem! Par tiem mums jāskumst un nevis par tiem, kas viņus nogalina vai arī gaida izdevību, lai uzbruktu mums no mugurpuses. Vai nu viņi mūs, vai mēs viņus! Trešās izejas nav. Tā redzi, Aleksejevič, mīļais draugs!

XXIII

Petro tikko bija pabarojis lopus un iegājis istabā, lasīdams no dūraiņiem siena akotus. Tūliņ priekšnamā noklakstēja durvju rokturis.

Ietinusies lielā, melnā, izrakstītā lakatā, slieksnim spēra pāri kāju Lukiņična. Sīki tipinādama, neapsveicinājusies viņa piečabināja pie Natālijas, kas stāvēja virtuvē pie sola, un nokrita tās priekšā ceļos.

— Māmiņ! Mīļā baltā! Ko tad tu?! — pārvērstā balsī iesaucās Natālija, pūlēdamās pacelt smagnējo mātes augumu.

Bet Lukiņična neatbildēja, tikai sita galvu pret māla kuļu, sāka dobjā, lūstošā balsī vaimanāt par nelaiķi:

— Ak tu, ma-a-ans mī-ļa-ais! Kāpēc tu mūs esi,,, pame-e-etis!.,.

Sievietes sāka vienā laidā tā gaudot, bērneļi tā spiegt, ka Petro, paķēris no krāsns tabakas maku, pa galvu pa kaklu izskrēja priekšnamā. Viņš jau noģida, kas noticis. Pastāvēja uz lieveņa, uzsmēķēja. Iekšā gaudošana apklusa, un Petro juzdams mugurā nepatīkamas, saltas trīsas, iegāja virtuvē. Lukiņična, neatņemdama no vaiga lakatiņu, kas bija slapjš kā mārks, vaimanāja:

— Nošāvuši mūsu Miroņu Grigoriču! .,. Nav vairs mūsu acurauga! … Nu mēs bāreņi! … Ar mums tagad var darīt, ko grib! … — Un atkal sāka gaudot kā vilks: — Aizvērušās viņa actiņas!.,. Tās neredzēs vairs dienas ga-aismu!,,,

Darja dzirdīja ar ūdeni saļimušo Natāliju, Iļjiņična slaucīja priekšautā vaigus. No istabas, kur gulēja sasirgušais Pantelejs Prokofjevičs, varēja dzirdēt kāsu un griezīgus vaidus,

— Dieva kunga dēļ, radinieki Dieva tēva dēļ, mīlulīt, aizbrauc uz Veškiem, atved viņu mums kaut mirušu! — Lukiņična satvēra Petro rokas un kā neprātā spieda tās sev pie krūtīm. — Atved viņu!,,, Ak, žēlīgā debesu valdniece! Ak, es negribu, ka viņš tur satrūd neapglabāts!

— Ko tu runā, ko tu runā, radjniec! — Petro kratījās no viņas vaļā kā no mēra. —r Vai tas maz iespējams — viņu dabūt? Man sava dzīvība dārgāka! Kur es viņu tur atradīšu?

— Neliedzies nu, Petjuška! Dieva dēļ! Dieva dēļ!.,. Petro košļāja ūsas un beidzot bija ar mieru. Viņš nolēma iegriezties Vcškos pie pazīstama kazaka un ar tā palīdzību raudzīt dabūt Miroņa Grigorjeviča līķi. Viņš izbrauca, naktij metoties. Ciematā sāka aizdedzināt ugunis, un katrā istabā jau skanēja jaunā ziņa: «Kazaki nošauti!»

Petro iebrauca jaunās baznīcas tuvumā pie tēva karabiedra, lūdza viņu palīgā izrakt radinieku. Tas labprāt bija ar mieru.

— Iesim! Es zinu, kur tā vieta ir. Un nerok jau dziļi. Tikai kā tu viņu atradīsi? Tur taču viņš nav viens. Vakar nošāva divpadsmit bendeskalpu, kas nogalēja mūsējos, kad vēl valdīja kadeti. Tikai viens noteikums: pēc tam liksi galdā katrīnu sīvā? Vai ar mieru?

Pusnaktī, paņēmuši lāpstas un kizjaku nesamās rokas nestuves, abi gāja pa staņicas malu cauri kapsētai uz priedēm, pie kurām mēdza izpildīt nāves sodus. Smidzināja sniedziņš. Apsarmojušie kārkli skrapstēja zem kājām. Petro -ausījās, atskanot mazākajam troksnim, un pie sevis sodījās, ka braucis, lādēja Lukiņičnu un pat nelaiķi radinieku. Kazaks apstājās aiz augsta smilšu paugura priežu jaunaudzes sākumā. * — Kaut kur tepat tuvumā

Viņi pagājās vēl ap simt soļu. Staņicas suņu bars riedams un kaukdams metās projām no viņiem. Petro nosvieda zemē nestuves un aizsmakušā balsī čukstēja:

— Iesim atpakaļ! Rauj viņu v …! Vai nav viens pīpis, kur viņam gulēt? Vajadzēja man iepiņķēties.,, Pielūdza, velna māte!

— Ko tu tā nobijies? Iesim vien! — kazaks ņirgājās.

Viņi piegāja klāt. Pie kupla, veca kārklu krūma sniegs bija cieši nomīdīts, sajaukts ar smilti. No tā uz visām pusēm veda sniegā iemītas cilvēku un suņu pēdas,,,

… Petro pazina Miroņu Grigorjeviču no rudās bārdas. Viņš izvilka radinieku aiz jostas, uzvēla uz nestuvēm. Kazaks kremšķinādams aizbēra bedri; saņemdams nestuvju rokturus, neapmierināts burkšķēja:

— Vajadzēja atbraukt līdz priedēm ar ragavām. Esam gan mēs muļķi! Sai veprī vismaz pieci pudi. Un pa sniegu grūta iešana.

Petro pavirzīja uz katru pusi nelaiķa kājas, kas bija beigušas savas gaitas, un ķērās pie rokturiem.

Līdz gaismiņai viņš dzēra kazaka istabā. Mirons Grigorjevičs, brezentā ietīts, gaidīja ragavās. Petro reibumā bija piesējis zirgu pie šīm pašām ragavām, un tas visu laiku stāvēja, līdz beidzamajam atstiepis pavadā galvu, krākdams, skurinādams ausis. Juzdams mironi, sienam nemaz neskārās klāt.

Vēl tikko svīda iepelēka ausma, kad Petro jau iebrauca ciematā. Viņš bija braucis pa pļavu, bez apstājas dzinis zirgu. Aiz muguras uz dēļa dauzījās Miroņa Grigorjeviča galva. Reizes divas Petro bija apstājies un bāzis viņam zem galvas lekno pļavas sienu. Viņš aizveda radinieku tieši uz mājām. Mirušajam saimniekam atvēra vārtus vismīļā meita Gripaška un atsprāga nost no ragavām kupenā. Petro ienesa radinieku* kā miltu maisu uz pleca plašajā virtuvē, uzmanīgi nolika uz galda, kam jau bija uzsegts audekla celiņš. Lukiņična, jau visas asaras izraudājusi, aizsmakusi, kailu galvu rāpoja vīram gar kājām, kas bija ieautas baltās miroņzeķēs.

— Cerēju, ka tu, mūsu saimniek, ienāksi pats savām kājiņām, bet tevi ienesa, — viņa tikko dzirdami čukstēja un šņukstēja, kas dīvainā kārtā izklausījās kā smiekli.

Petro zem rokas ieveda vectēvu Grišaku no viņa istabiņas. Vecais gāja līgodamies, it kā kuls ļodzītos viņam zem kājām. Bet pie galda pienāca braši un nostājās galvgalī.

— Nu sveiks, Miron! Re, dēliņ, kā iznāca tikties … — pārmeta krustu, noskūpstīja dzelteniem māliem notriepto, ledaino pieri. — Mironuška, es arī drīz.,. — Viņa balss pieauga līdz vaidošam kaucienam. It kā bīdamies izteikt kaut ko aplamu, vectēvs Grišaka veikli, ar jauneklīgu kustību pacēla roku pie mutes un noslīga uz galda.

Petro pēkšņi aizžņaudzās rīkle. Viņš klusu izmetās laukā pie zirga, kas stāvēja pie lieveņa,

No kluso atvaru dziļumiem Dona brāžas virsū sēkļiem. Tur straume vijas virpuļiem. Donai plaša gaita, tā plūst vienmērīgi un rāmi. Uz smilšainā, cietā dibena bariem ganās zivis; naktī sēklī iznāk mieloties sterlete, zaļajās piekrastes dūņu pilīs grozās karpa; ālants un zandarts skrien pakaļ sīkajām zivīm, sams rokas gliemežnīcās; dažreiz viņš sagriež zaļu ūdens vērpeti, parādās plašajā mēnesnīcā, slaistīdams zeltaino, mirdzošo asti, un tad atkal lien ar plato, ūsaino galvu vandīt gliemežnīcu slāņus, lai uz rīta pusi pussnaudā sastingtu kaut kur aiz melnas, apgrauztas siekstas,

Bet tur, kur gultne šaura, sagūstītā Dona grauž savā tecē dziļu rievu un, klusi krākdama, dzen putās tērpto baltkrēpjaino vilni. Aiz krants ragiem ieplakās straume sagriežas vērpetēs. Tur ūdens riņķo skurbiem, drausmiem lokiem: nevar ne atskatīties.

No mierīgo dienu sēkļa dzīve iebrāzās virpulī. Sāka kūsāt Augšdonas apgabals. Sadūrās divas straumes, kazaki nebija vienprātīgi, un atvars sāka trakot, griezties. Jaunie un nabadzīgākie vilcinājās, vairījās no atbildes, arvien vēl gaidīja no padomju valdības mieru, bet vecie gāja virsū, jau atklāti runāja par to, ka sarkanie gribot iznīcināt visus kazakus, i

Ivans Aleksejevičš 4. martā Tatāru ciematā sasauca sapulci. Ļaužu sanāca tik daudz kā reti kad. Varbūt tāpēc, ka Stokmanis bija ieteicis revolucionārajai komitejai sapulcē izdalīt visnabadzīgākajām saimniecībām to mantu, ko pametuši tirgoņi, aiziedami līdzi baltajiem. Pirms sapulces Stokmanim bija vētraina saruna ar kādu apgabala darbinieku. Tas bija atbraucis no Vešenskas ar pilnvaru saņemt konfiscētās drēbes. Stokmanis viņam paskaidroja, ka revolucionārā komiteja pašlaik nevar drēbes dot, jo vakar ievainoto un sasirgušo sarkanarmiešu transportam izdots vairāk par trīsdesmit silta apģērba gabalu. Atbraukušais jaunais puišelis uzbruka Stokmanim, spalgi paceldams balsi:

— Kas tev atļāva atdoļ; konfiscētās drēbes?

— Mēs atļauju nevienam neprasījām.

-Bet kāda tiesība tev bija izšķiest tautas mantu?

— Nekliedz, biedri, un nerunā muļķības! Neviens nekā nav izšķiedis. Kažokus mēs izsniedzām vedējiem pret drošības parakstu, ka viņi izsniegtās drēbes atvedīs atpakaļ, kad būs sarkanarmiešus nogādājuši nākamajā etapa punktā. Sarkanarmieši bija puskaili, un sūtīt viņus likai šinelīšos nozīmētu raidīt nāvē. Kā tad es varēju nedot? Jo vairāk tāpēc, ka drēbes stāvēja noliktavā nelietotas.

Viņš runāja, valdīdams dusmas, un varbūt saruna būtu beigusies mierīgi, bet puišelis ledainā balsī noteikti uzstājās:

— Kas tu tāds esi? Revkoma priekšsēdētājs? Es tevi apcietinu! Nodod lietas vietniekam! Tūliņ aizsūtīšu tevi uz Vešensku. Tu varbūt esi pusi mantu nozadzis, bet es …

— Vai tu esi komunists? — greizi skatīdamies, bāls kā mironis jautāja Stokmanis.

— Kas tev par daļu! Milici! Ņem viņu un tūliņ nogādā Vešenskā! Nodosi pret parakstu apgabala milicijā.

Puišelis ar skatienu nomērīja Stokmani no galvas līdz kājām.

— Tur mēs parunāsim! Tur tu man padejosi, patvaļnieki

— Biedri! Vai tu esi prātu zaudējis? Vai tu maz zini…

— Nekādu ierunu! Klusēt!

Ivans Aleksejevičs, ķildas gaitā nepaguvis iebilst ne vārda, redzēja, kā Stokmanis gausā, baigā kustībā sniedzās pēc mauzera, kas karājās pie sienas. Šausmas iedzalkstījās puišelim acīs. Neizsakāmā ātrumā viņš ar pēcpusi atgrūda vaļā durvis, krizdams izskaitīja ar muguru visus lieveņa pakāpienus un, iez.vēlies kamanās, ilgi, kamēr tika laukumam pāri, bikstīja mugurā braucē-jam un arvien skatījās atpakaļ, kā redzams, baidīdamies, vai nedzenas pakaļ.

Revolucionārajā komitejā smiekli dārdināja logus. Lielais smējējs Davidka konvulsīvi vāļājās pa galdu. Bet Stokmanim nervu trīsas vēl ilgi raustīja plakstu, acis šķiebās.

— Nē, kāds nekauņa! Ak tu nekrietnelis! — viņš atkārtoja, drebošiem pirkstiem tīdams smēķi.

Uz sapulci viņš gāja kopā ar Koševoju un Ivanu Aleķsejeviču. Laukums pilns kā piebāzts. Ivanam Aleksejevičam pat nelabi nodrebēja sirds: «Tas nebūs uz labu… Viss ciemats laukumā.» Bet bažas izgaisa, kad viņš, cepuri noņēmis, iegāja aplī, Kazaki labprāt viņam deva ceļu. Sejas visiem bija apvaldītas, dažiem pat jautri dzirkstīja acis. Stokmanis pārlaida acis kazakiem. Viņam gribējās izkliedēt spriegumu, piedabūt baru pie runāšanas. Pēc Ivana Aleksejeviča parauga ari viņš noņēma savu jērādas cepuri ar sarkano virsu un skaļi teica:'

— Biedri kazaki! Jau pagājis pusotra mēneša, kopš jums ir padomju valdība. Bet līdz šim mēs, revkoms, Jūtam no jūsu puses tādu kā neuzticību pret mums, pat ienaidu. Jūs nenākat uz sapulcēm, jūsu vidū izplatās visādas baumas, nejēdzīgas baumas, ka visus apšaušot, ka padomju valdība it kā lietojot pret jums spaidus. Pienācis laiks mums izrunāties, kā saka, no visas sirds, pienācis laiks tuvināties. Jūs paši esat ievēlējuši savu revkomu. Kotļarovs un Koševojs ir jūsu ciemata kazaki, un jūsu vidū nevar būt nekā slēpjama. Vispirms es noteikti pasaku, ka mūsu ienaidnieku izplatītās baumas par kazaku masveida apšaušanu nav nekas cits kā apmelojums. To nolūks, kuri šo apmelojumu izplata, ir skaidrs: sanaidot kazakus ar padomju valdību, atgrūst jūs atpakaļ pie baltajiem.

— Tu saki, ka nešauj? Bet kur lika tos septiņus? — sauca pakaļējās rindās.

— Es, biedri, neteikšu, ka nemaz nešautu. Mēs esam šāvuši un šausim padomju varas ienaidniekus, visus, kas mums grib uzspiest muižnieku varu. Ne tāpēc mēs nogāzām caru, izbeidzām karu ar Vāciju, atbrīvojām tautu. Ko jums devis karš ar Vāciju? Trūkumu, tūkstošiem nogalinātu kazaku, bāreņu, atraitņu .. 6

— Pareizi!

— Tur tev taisnība!

— … Mēs esam par to, lai kara nebūtu, — Stokmanis turpināja. — Mēs esam par tautu brālību! Bet, caram valdot, ar jūsu rokām tika iekarotas zemes muižniekiem un kapitālistiem, lai šie paši muižnieki un fabrikanti varētu kļūt vēl bagātāki. Re, tepat jums tuvumā bija muižnieks Ļistņickis. Viņa vectēvs dabūjis četri tūkstoši dese-

: tinu zemes par to, ka piedalījies astoņi simti divpadsmitā gada kara. Un ko dabūjuši jūsu vectēvi? Tie nolika galvu vāciešu zemē! Tie slacināja to ar savām asinīm!

Laukums iedunējās. Dunoņa pierima, bet tad uzreiz izplūda dārdošā saucienā:

— Pareizi-i-i! …

Stokmanis noslaucīja ar jērādas cepuri sviedrus no kailās pieres un, piespiezdams balsi, sauca:

— Visus, kas pacels bruņotu roku pret strādnieku un zemnieku varu, mēs iznicināsim! Jūsu ciemata kazaki nošauti pēc revolucionārā tribunāla sprieduma tāpēc, ka bija mūsu ienaidnieki. To jūs visi zināt. Bet ar jums, darba cilvēkiem, ar tiem, kas jūt mums līdz, mēs iesim kopā kā vērši arklā, plecu pie pleca. Saderīgi arsim zemi jaunai dzīvei un ecēsim šo zemi, lai iznīdētu savā druvā visas vecās nezāles, mūsu ienaidniekus! Lai tie no jauna nelaistu saknes! Lai nenomāktu jaunās dzīves zelmeni!

No apvaldītā trokšņa, no atžirgušajām sejām Stokmanis atskārta, ka ar savu runu sajundījis kazakiem sirdis. Viņš nebija maldījies: sākās sarunas no visas sirds.

— Osip Davidovič! Mēs tevi labi pazīstam, jo kādreiz esi pie mums dzīvojis, tu mums it kā savs cilvēks. Paskaidro pareizi, nebīsties no mums, — ko šī, tā jūsu valdība, no mums grib? Mēs, zināms, to aizstāvam, mūsu. dēli pameta fronti, bet mēs esam tumši ļautiņi, netiekam par to nekādā skaidrībā …

Ilgi un nesaprotami runāja vecais Grjaznovs, grozījās šurp un turp, meta ar vārdiem sarežģītas lapsu cilpas, kā redzams, baidīdamies izteikt to, ko nevajag. Vienrocis Aļoška Samilis nenocietās:

— Vai varu teikt vārdu?

— Sper vaļā! — atļāva Ivans Aleksejevičs, pārrunu satraukts.

— Biedri Stokman, tu man iepriekš pasaki: vai varu runāt tā, kā gribu?

— Runā!

— Vai mani nearestēsiet?

Stokmanis pasmīnēja un klusēdams atmeta ar roku.

— Tikai, dzi, — neskaisties! Es vientiesīgā garā: kā protu, tā arī teikšu.

No mugurpueses Aļoškas svārku tukšo piedurkni raustīja brālis Martins, izbailēs čukstēdams:

— Stāvi mierā, nejēga! Paliec mierā, nerunā, citādi viņi tevi tūliņ pie kāķa. Tiksi sarakstos, Aļoška!

Bet tas atraisījās no viņa, raustīdams sakropļoto vaigu un blisinādams acis, nostājās pret laukumu.

— Kazaku kungi! Es runāšu, bet jūs varat spriest, vai savā runā iešu pareizu ceļu vai varbūt maldīšos, — viņš kareivīgi pagriezās uz papēžiem, pievērsās Stokmanim un blēdīgi piemiedza aci. — Es saprotu tā: ja reiz teikt patiesību, — tad arī teikt. Ja cērt, tad cērt atvēzējies! Un es tūliņ pateikšu, ko mēs, visi kazaki, domājam un kāpēc turam ļaunu prātu uz komunistiem… Tu redzi, biedri, stāstīji, ka jūs neejot pret tiem zemes arājiem, tiem kazakiem kas jums nav naidīgi. Jūs esot pret bagātniekiem, it kā par nabadzīgajiem. Bet saki — vai pareizi, ka mūsu ciematnieki nošauti? Par Koršunovu nerunāšu, — tas bijis par atamanu, visu mūžu vizinājies citiem uz kupra, bet par ko tad Avdejiču Muldoņu? Matveju Kašuļinu? Bogatirjovu? Maidaņņikovu? Un Koroļovu? Tie bija tādi paši kā mēs, tumši, vienkārši, bez viltus. Tie mācīti turēties pie arkla balsta un nevis pie grāmatas. Daži no tiem pat lasīt neprot. A un B — tā ir visa viņu gudrība. Un, ja šie cilvēki arī samuldējuši ko nelāgu, vai tāpēc viņi bija tūliņ jāliek stobra galā? — Aļoška atvilka elpu, parāvās uz priekšu. Viņam uz krūtīm sāka kuļāties tukšā svārku piedurkne, mute pašķiebās uz sāniem. — Jūs saņēmāt tos, kas aiz muļķības samuldējušies, sodījāt ar nāvi, bet tirgoņus, paskat, neaiztiekat! Tirgoņi savu dzīvību no jums par naudu izpirkuši! Bet mums nav ar ko izpirkties, mēs visu mūžu rakņājamies pa zemi, un lielais rublis paiet mums garām. Tie, kurus nošāvāt, varbūt aizdzītu no laidara pēdējo vērsi, lai tikai glābtu dzīvību, bet no viņiem kontribūciju neprasīja. Viņus saņēma un apgrieza viņiem galvu. Bet mēs taču visi zinām, kas notiek Veškos. Tur tirgoņi, garīdznieki — visi veseli. Un droši vien arī Karginskā. Mēs dzirdam, kas visapkārt notiek. Laba slava iet kājām, bet ļauna jāj jāšus!

— Pareizi! — aizmugurē noskanēja vientuļš sauciens.

Vispārējā kņadā pazuda Aļoškas vārdi, bet viņš, nogaidījis kādu brīdi, nepievērsdams uzmanību paceltajai Stokmaņa rokai, joprojām kliedza:

— Un mēs esam atskārtusi, ka padomju valdība varbūt ir laba, bet tie komunisti, kas tikuši amatos, grasās mūs noslīcināt karotē ūdens! Tie mums atriebjas par deviņsimt piekto gadu, mēs šos vārdus esam dzirdējuši no sarkanajiem zaldātiem. Un mēs savā starpā spriežam tā: komunisti grib mūs izdeldēt, nolaist visus no kājas. Lai pie Donas nepaliktu ne kazaku smakas. Re, tas ir mans teicamais! Es tagad esmu kā piedzēries: kas prātā, tas uz mēles. Un kā skurbulī esam mēs visi no labas dzīves, no niknuma, kas sakrājies pret jums, pret komunistiem!

Aļoška ienira puskažoku biezoknī, un laukumu ilgu laiku apņēma drūms klusums. Stokmanis sāka runāt, bet viņu pārtrauca sauciens no pakaļējām rindām;

— Tiesa! Kazaki ir nikni! Paklausieties, kādas tagad ciematos sacerētas dziesmas! Vārdos ne ikkatrs iedrošinās izteikt, bet dziesmās dzied, dziesmai nekā nevar padarīt. Un sacerējuši tādu ziņģīti:

Patvāris jau verd, zivis cepinās, Atnāks kadeti — sniegsim sūdzības.

— Tātad ir par ko sūdzēties!

Kāds nevietā iesmējās. Pūlis saviļņojās. Čuksti, runas .»,

Stokmanis sirdīgi uzmauca galvā cepuri un, izvilcis no kabatas sarakstu, ko kādreiz bija rakstījis Koševojs, sauca:

— Nē, nav tiesa! Nav ko niknoties tiem, kas aizstāv revolūciju. Redziet, par ko nošauti jūsu ciematnieki, padomju valdības ienaidnieki. Klausieties!

Un viņš sāka lasīt skaidri, brīžiem apstādamies:

Par abiem Mejehoviem un Bodovskovu piezīmēs, ko Štokmanis nenolasīja, bija teikts:

«Šos padomju valdības ienaidniekus nevar nosūtīt, jo divu no tiem nav te, tie mobilizēti šķūtīs, ved uz Bokovas staciju patronas. Bet Pantelejs Meļehovs guļ slims ar tīfu. Tos divus apcietinās un sūtīs uz apgabalu, tiklīdz tie bus atbraukuši. Bet trešo — tiklīdz būs uz kājām.»

Sapulce dažus mirkļus klusēja, bet tad eksplodēja kliedzieni:

— Nav tiesa!

— Ko muldi! Viņi runāja pret valdību!

— Par to arī pienākas!

— Tiem zobos skatīties, vai?

— Viņi ir apmeloti!

Un Štokmanis sāka atkal runāt. Viņā klausījās gan it kā uzmanīgi, pat sauca starpā labvēlīgus vārdus, bet, kad viņš beigās ierosināja jautājumu, ka jāizdala to cilvēku manta, kuri aizbēguši līdzi baltajiem, — visi klusēja.

— Ko? Ūdeni esat ieņēmuši mutē, vai? — sapīkdams jautāja Ivans Aleksejevičs.

Pūlis vēlās uz izeju kā izbērtas skrotis. Viens no vis-nabadzīgākajiem, Sjomka, iesaukts par Čugunu, it kā nedroši pavirzījās uz priekšu, bet tad apdomājās un atmeta ar dūraini:

— Nāks atpakaļ saimnieki, tikpat paliks tukšā …

Štokmanis pūlējās pierunāt visus neizklīst, bet Koše-

vojs, nobālis miltu baltumā, čukstēja Ivanam Aleksejevičarn:

— Es jau teicu — neņems. Labāk šo mantu ņemt un sadedzināt nekā viņiem atdot! ..,

XXV

Koševojs, domās nogrimis, pātagu pa stulmu plīkšķinādams, galvu nokāris, gausi kāpa Mohova mājas lievenī. Gaitenī pie durvīm uz grīdas gulēja kaudzē samesti segli. Redzams, kāds nupat atjājis: uz viena kāpšļa vēl nav nokususi dzeltenā, ar zirga mēsliem sajauktā, jātnieka zābaka saspiestā sniega pika; zem tās vizēja ūdens peļķīte. To visu Koševojs redzēja, soļodams pa nobružāto terases grīdu. Acis viņam slīdēja pāri gaišzilajam margu režģim ar robotajām šķautnēm, pāri pūkainajai

sarmas kārtai, kas stiepās gar sienu kā eeriņkrāsas apmale; viņš pameta īsu skatienu arī uz logiem, kas, no iekšas apsvīduši, izskatījās blāvi kā vērša pūslis. Bet neko no tā, ko viņš redzēja, apziņa neuztvēra, viss aizslīdēja gara m neskaidri, miglaini, ka sapnī. Zēlums un naids pret Grigoriju Meļehovu mijās Miškas vientiesīgajā sirdī,«.

Revolucionārās komitejas priekšiņa piestrēgusi ar tabakas, zirga aizjūga un kūstoša sniega smaku. Istabene, kas pēc Mohovu bēgšanas uz Doņecku vienīgā te palikusi no visas saimes, kurināja holandiešu krāsni. Blakus istabā skaļi smēja miliči. «Tiem klājas brīnišķīgi. Atraduši laiku līksmot!…» garām iedams, īgni nodomāja Koševojs un nu jau nikni cirta pēdējo reizi pātagu pa stulmu, nepieklaudzinādams iegāja stūra istabā.

Ivans Aleksejevičs sēdēja pie rakstāmgalda vaļējā vatētā kamzolī. Melnā papaha viņam bija braši atbīdīta uz vienas auss, bet nosvīdusi seja — nogurusi un rūpju pilna. Viņam līdzās uz loga vēl arvien tai pašā garajā jātnieku šinelī sēdēja Štokmanis. Viņš saņēma Koševoju uzsmaidīdams, ar žestu aicināja sēsties līdzās.

— Nu, kas ir, Mihail? Sēdies!

Koševojs nosēdās, iepletis kājas. Vērīgi mierīgā Štokrnaņa balss viņu atskurbināja.

— No uzticama cilvēka dzirdēju… Vakar vakarā pārbraucis Grigorijs Meļehovs. Bet pie viņiem netiku piegājis.

— Ko tu doma par to?

Štokmanis tina papirosu un paretam no sāniem paglūnēja uz Ivanu Aleksejeviču, gaidīdams, ko tas atbildēs.

Iesēdināt viņu pagrabā, vai? — bieži mirkšķinādams acis, nenoteikti vaicāja Ivans Aleksejevičs.

— Tu esi mums revkoma priekšsēdētājs … Pielūko!

Štokmanis pasmīnēja, izvairīgi paraustīja plecus.

Viņš prata smīnēt tik nicīgi, ka viņa smīns dzēla ne mazāk par pātagas cirtienu. Ivanam Aleksejevičam nosvīda zods.

Caur sakostiem zobiem viņš asi noteica:

— Esmu priekšsēdētājs, tāpēc apcietinu viņus abus — Grišku un brāli — un uz Veškiem!

6*

163

— Nez vai apcietināt Grigorija Meļehova brāli būs kāda jēga. To jau varen aizstāv Fomins. Tev taču zināms, cik jauki viņš to raksturo.., Bet Grigorijs

jāsaņem šodien, tūliņ uz vietas! Rīt mēs viņu nogādāsim Vešenskā, bet apsūdzības materiālu nosūti jau šodien ar milici jāšus uz revolucionārā tribunāla priekšsēdētāja vārdu.

— Varbūt apcietināt Grigoriju vakarā, ko, Osip Davidovič?

Stokmanis sāka klepot un pēc lēkmes, bārdu slaucīdams, jautāja:

— Kāpēc vakarā?

— Mazāk runu …

— Nu, tās, vai zini… ir tīrās blēņas!

— Mihail, paņem divus cilvēkus un ej tūliņ, saņem GriŠku. Iesēdini viņu atsevišķi. Saprati?

Koševojs norāpās no palodas un iegāja pie miličiem. Stokmanis staigāja pa istabu, šļūkādams pelēkos, novalkātos velteņus; pie galda apstādamies, vaicāja:

— Vai savākto ieroču pēdējo daļu aizsūtīji?

— Nē.

— Kāpēc?

— Vakar nepaguvu,

— Kāpēc?

— Sūtīsim šodien.

Stokmanis savilka pieri, bet tūliņ pacēla uzacis un ātri pajautāja:

— Ko Meļehovi nodeva?

Ivans Aleksejevičs atcerēdamies piemiedza acis un pasmīnēja.

— Viņi nodeva tieši divas šautenes un divus naganus. Tu domā, ka tas viņiem viss?

— Vai tad ne?

— Oho! Neturi mani par muļķi!

— Es arī tā domāju, — Stokmanis spīvi savilka lūpas. — Es tavā vietā tūliņ pēc apcietināšanas liktu izdarīt rūpīgu kratīšanu. Pasaki to, starp citu, komandantam. Domāt jau tu domā, bet jādara arī kaut kas.

Pēc pusstundas Koševojs bija atpakaļ. Viņš strauji skrēja pa terasi, nikni cirta durvis un, uz sliekšņa apstājies, elpu atņemdams, iesaucās:

— Velns ar ārā!

— Ko-o-o? — viņam ātri tuvodamies, drausmīgi izvalbījis acis, jautāja Stokmanis. Garais šinelis kuļājās viņam pa kājām, tā stūri svaidījās gar velteņiem.

Koševojs, vai nu viņa klusās balss, vai arī kā cita satracināts, sāka kliegt:

— Neboli acis!,,, — Un neķītri izlamājās. — Saka, ka Griška aizbraucis uz Singinu pie krustmātes. Ko es tur varu darīt? Kur tad jūs bijāt? Tapas drāzāt? Re! Ļāvāt Griškam aizsprukt! Nav ko bļaut uz mani! Man tikpat daudz teikšanas kā teļam, — paēd un kūtī iekšā. Bet ko jūs domājāt? — kāpdamies atpakaļ no Stokmaņa, kas nāca tieši viņam virsū, viņš atspieda muguru pret podiņu krāsns sāniem un sāka smieties. — Nemācies virsū, Osip Davidovič! Nemācies, citādi, nudien, sitīšu!

Stokmanis pastāvēja pie viņa, noknaukšķiņāja pirkstus, skatīdamies baltajos, atņirgatajos Miškas zobos, smaidīgajās, padevīgajās acīs un caur zobiem izgrūda:

— Vai ceļu uz Singinu zini?

— Zinu.

1— Kādēļ tad nāci atpakaļ? Vēl lielās — ar vācieti

karojis,.. Lempis! — un tīšām nicīgi sarauca pieri.

»

Stepe dusēja gaišzilganas dūmakas tvanā. Aiz Donas paugura lēca sarkans mēness. Tas deva skopu gaismu, nemazinādams zvaigžņu fosformirdzumu.

Pa ceļu uz Singinu devās seši jātnieki. Zirgi skrēja rikšos. Koševojam līdzās dragūna seglos kratījās Stokmanis. Lielais, bērais donietis, viņu nesdams, visu laiku spītējās, tīkoja jātniekam iekost celī. Stokmanis pavisam nopietni stāstīja kādu gauži jocīgu gadījumu, un Miška, nolīkdams uz seglu loka, aizrīdamies un žagodamies smēja aizrautīgus bērna smieklus, visu laiku lūkodams ieskatīties zem Stokmaņa bašlika viņa skaudrajās, modrajās acīs.

Singinā izdarītai rūpīgai kratīšanai nebija nekādu panākumu.

XXVI

Bokovā Grigoriju piespieda braukt tālāk uz Černiševu. Viņš atbrauca mājās pēc pusotras nedēļas. Divas dienas iepriekš bija apcietināts viņa tēvs. Pantelejs Prokofjevičs pēc tīfa tikko bija sācis staigāt. Viņš piecēlās, vēl vairāk nosirmojis, kaulains kā zirga ģindenis. Sudrabotās matu lēkšķes nokarājās kā kožu saēstas, bārda bija sapinkojusies, gar malām viscaur pilna sirmu šķipsnu — kā ziepju putu,

Milicis viņu aizveda, dodams desmit minūšu laika sataisīties. Prokofjeviču ietupināja — līdz nosūtīšanai uz Vešensku — MohoVa pagrabā. Pagrabā, kur vēdījās anīsa ābolu smarža, bez Panteleja sēdēja vēl deviņi citi veči un viens goda tiesnesis.

Petro pastāstīja šīs jaunās ziņas Grigorijam un — tas vēl nebija paguvis iebraukt vārtos — ieteica:

— Tu, brālīt, griez ilksis atpakaļ… Jau taujāja, kad tu pārbraukšot. Ej apsildīties, apskati bērniņus, un tad es tevi aizvedīšu uz Zivju ciematu, tur tu paslēpsies un kādu laiku nogaidīsi. Ja vaicās, teikšu — aizbrauca uz Singiriu pie krustmātes. No mums jau septiņus pielika pie sienas, vai esi dzirdējis? Ka tikai tēvam tas pats neuzbruktu… Par tevi jau nav ko runāt!

Grigorijs kādu pusstundu pasēdēja virtuvē, tad segloja savu zirgu un naktī aizauļoja prom uz Zivju ciematu Attālāks Meļehovu radinieks, labsirdīgs kazaks, paslēpa Grigoriju kizjaku pūnī. Tur viņš nodzīvoja divas dienas, izrāpdamies no savas migas tikai pa naktīm.

XXVII

Otrā dienā pēc tam, kad bija atgriezies no Singinas, Koševojs devās uz Vešensku iztaujāt, kad sanāks partijas šūniņa. Viņš, Ivans Aleksejevičs, Jemeļjans, Davidka un Fiļka bija nolēmuši nokārtot savus partijas dokumentus.

Miška veda līdz kazaku nodoto ieroču pēdējo daļu, skolas sētā atrasto ložmetēju un Stokmaņa vēstuli apgabala revolucionārās komitejas priekšsēdētājam. Pa ceļatn uz Vešensku viņi tramdīja palienē zaķus. Kara gados to bija savairojies un no citurienes sanācis tik daudz, ka tie bija redzami ik uz soļa. Kur dzeltens niedru puduris, tur arī zaķa midzenis. Kamanu skrapstoņas iztraucēts, izlec pcJēks zaķis ar baltu pavēderi un, melnām pūkām ielokoto ļipiņu skurinādams, dodas projām pa dzedziedu. Jemeļ-jans, vadīdams zirgus, izlaiž no rokām grožus un nikni kliedz:

— Sauj! Nu sper taču virsū!

Miška izlec no kamanām, notupies uz ceļgala, drāž pakaļ pelēkajam, virpuļojošajam kamolam veselu aptveri un vīlies noskatās, kā lodes birst ap to baltajā sniegā, bet kamols, paātrinādams skrējienu un birdinādams sniegu no stepes nezālēm, pazūd biezoknī,

…Revolucionārajā komitejā drūzmējās ļaudis. Cilvēki uztraukti šaudījās apkārt, nāca klāt jāšus sūtīti ziņneši, īdas bija pārsteidzoši maz ļaužu. Miška brīnījās, nezinādams šīs satrauktās rosības iemeslu. Štokmaņa vēstuli priekšsēdētāja vietnieks izklaidīgi iebāza kabatā, bet uz jautājumu, vai būs atbilde, bargi noburkšķēja:

— Vācies pie velna! Nav laika ar jums noņemties!

Pa laukumu šurp un turp skraidīja sardzes rotas sarkanarmieši. Dūmus kūpinādama, pabrauca garām karalauka virtuve. Laukumā nesmaržoja pēc liellopu gaļas un lauru lapām.

Koševojs, iegājis revolucionārajā tribunālā pie pazīstamiem puišiem uzsmēķēt, apjautājās:

— Kas jums te par burkšķi?

Viņam nelabprāt atbildēja vietējo lietu izmeklēšanas tiesnesis Gromovs:

— Kazanskā esot nemierīgi. Vai nu baltie pārrāvuši fronti, vai kazaki sadumpojušies. Stāsta, ka vakar notikusi kauja. Telefona sakari pārtraukti.

— Būtu turp aizsūtījuši kādu jāšus.

— Aizsūtījām. Nav atgriezies. Un šodien viena rota devās uz Jelansku. Arī tur kaut kas nav kārtībā.

Viņi sēdēja pie loga un pīpēja. Aiz lepnā tirgoņu nama logiem, kurā mitinājās tribunāls, pārsloja sniedziņš.

Kaut kur aiz staņicas, pie priedēm, uz Melnupītes pusi sāka dobji paukšķēt šāvieni. Miška nobālēja, viņam izkrita papiross. Visi steidzās no nama āra pagalmā. Šāvieni jau rībēja skaļi un pilnā sparā. Arvien biežākos atsevišķos šāvienus nomāca zalve, lodes sāka smilkstēt, paukšķēt, ieurbdamās pūņu apšuvē, vārtos. Pagalmā ievainoja sarkanarmieti. Laukumā izskrēja Gromovs, vīstīdams un bāzdams kabatās papīrus. Pie revolucionārās komitejas kārtojās sardzes rotas paliekas. īsā kažociņā ģērbies ko-mandieris kā atspole šaudījās starp sarkanarmiešiem. Viņš teciņiem aizveda rotu kolonnā pa nogāzi uz Donu. Sākās drausmīga panika. Pa laukumu skraidīja cilvēki. Galvu izslējis, aizauļoja apseglots zirgs bez jātnieka.

Apstulbušais Koševojs pats neatģida, kā bija nokļuvis laukumā. Viņš redzēja, kā Fomins, uzmetis mugurā burku līdzīgi melnam viesulim izšāvās no baznīcas otras puses. Viņa lielajam zirgam pie astes bija piesiets ložmetējs. Ritentiņi nepaguva griezties, ložmetējs vēlās uz sāniem, pilnos auļos traucošais zirgs to mētāja no vienas puses uz otru. Fomins pieplacis seglu lokam, nozuda piekalnē, pamezdams aiz sevis sudrabotu sniega putekļu grīsti.

«Pie zirgiem!» bija Miškas pirmā doma. Pielicis viņš skrēja pāri ielu krustiem, ne reizi neatvilkdams elpu. Sirds piegura, kamēr viņš aizskrēja līdz mājvietai. Jemeļjans jūdza zirgus, no bailēm nevarēdams aizkabināt atsaites.

— Kas te notiek, Mihail? Kas? — viņš šļupstēja, klabinādams zobus. Sajūdza — izrādās pazuduši groži. Sāka grožot — kreisajā pusē sakām vaļā samestava.

Sēta, kur viņi bija apmetušies, atradās stepes malā. Miška skatījās uz priedēm, bet tur nerādījās ne kājnieku ķēdes, ne jātnieki. Kaut kur šāva, ielas bija tukšas, visapkārt parasta ikdiena un vienmuļība. Bet tai pašā laikā notika kaut kas šausmīgs: bija sācies apvērsums.

Kamēr Jerneļjans minstījās ar zirgiem, Miška nenovērsa acis no stepes. Viņš redzēja, kā gar kapličas otru pusi, tai vietā, kur decembrī nodega radiostacija, drāzās cilvēks melnu mēteli mugurā. Tas skrēja, cik vien spēka, zemu salīcis un piespiedis roku pie krūtīm. No mēteļa Miška pazina, ka tas ir izmeklēšanas tiesnesis Gromovs. Un vēl viņš paguva ievērot, ka aiz zedeņiem pavīdēja jājēja stāvs. Arī to Miška pazina. Tas bija Vešenskas kazaks Cerņičkins, vēl jauns, taču rūdīts baltgvards. Apmēram simt asu no Cerņičkina Gromovs skriedams atskatījās vienreiz un otrreiz, izrāva no kabatas revolveri. Nopaukšķēja viens šāviens, otrs. Gromovs uzskrēja smilšu paugura galā, Šāva ar naganu, Cerņičkins nolēca zemē, neapstādinājis zirgu; pavadu turēdams, noņēma šauteni, nogūlās aiz kupenas. Pēc pirmā šāviena Gromovs sāka iet sāniski, ar kreiso roku ķerstīdams krūmu zarus. Apgājis pauguram apkārt, viņš iekrita ar seju sniegā. «Nošauts!» Miškam pārgāja auksts pār kauliem. Cerņičkins bija vislabākais šāvējs, ar austriešu karabīni, kuru bija pārnesis no vācu kara, viņš bez kļūmēm trāpīja ikvienā mērķī jebkurā atstatumā. Jau kamanās sēdēdams, pa vārtiem iztraucis, Miška redzēja, kā Cerņičkins, paugurā uzjājis, ar zobenu kapāja melno mēteli, kas slīpi gulēja sniegā.

Triekties pār Donu uz Bazkiein — bīstami. Uz baltā Donas klajuma zirgi un braucēji būtu lielisks mērķis.

Tur jau, ložu ķerti, gulēja divi sardzes rotas sarkanarmieši. Un tāpēc Jerneļjans grieza pāri ezeram uz mežu. Virs ledus bija slapja sniega kārta, no zirgu kājām sprāga šļakatas un sniega kukuržņi, slieces grieza dziļas vagas. Līdz ciematam viņi triecās kā bez prāta. Bet piepārbrauktuves Jemeļjans pievilka grožus un pagrieza vēja appūsto seju pret Koševoju:

— Ko darīt? Ja nu pie mums tāda pati putra?

Miškas skatiens sadrūma. Viņš pārlaida acis ciematam.

Pa Donai tuvāko ceļu aizauļoja divi jājēji. Koševojam tā kā likās, ka tie ir miliči.

— Laid iekšā ciematā! Mums nav citur kur dētlesī — viņš noteikti iesaucās.

Jemeļjans sāka braukt ļoti negribīgi. Viņi pārbrauca pāri Donai. Devās augšā. Viņiem pretī skrēja Antips Brehovičs un vēl divi augšgala veči.

— Ai, Miška! — ieraudzījis Antipam rokā šauteni, Jemeļjans apturēja zirgus un strauji grieza atpakaļ.

— Stāt!

Šāviens. Jemeļjans pakrita, neizlaizdams grožus no rokām. Zirgi lēkšos atdūrās pret zedeņiem. Koševojs izlēca no kamanām. Pieskrējis viņam klāt, šļūkdams kurpēs ieautās kājas, Antips saliecās, apstājās un piesvieda šauteni pie pleca. Uz zedeņiem krizdams, Miška pamanīja vienam no večiem rokā baltus trijzaru dakšu iesmus.

— Zvel viņam!

No sviluma plecā Koševojs bez trokšņa nokrita zemē, ar delnām aizspieda acis. Pār viņu noliecās kāds un, smagi elsdams, iedūra viņam ar dakšām.

— Celies augšā, suns!

Turpmāko Koševojs atģida kā pa murgiem. Viņam raudādams metās virsū un grāba aiz krūtīm Antips:

— Tu manu tēvu iegrūdi nāvē… Laidiet, labie ļautiņi! Ļaujiet man pie viņa remdēt sirdi!

Viņu vilka nost. Salasījās pūlis. Kāda nosvērta balss aizsmakušā basā uzsauca:

— Laidiet puisi vaļā! Kā, vai tad jums vairs ne kauna, ne goda? Liecies mierā, Antip! Tēvam vairs dzīvību neiepūtīsi, bet cilvēku nobeigsi… Izklīstiet, draugi! Pavei, tur noliktavā dala cukuru. Ejiet!.,,

Miška atguva samaņu vakarā turpat pie zedeņiem. Sveloši smeldza ar dakšām sadurstītie sāni. Zari, izdurdamies cauri puskažokam un kamzolim, nebija tikuši dziļi miesā. Bet brūces sāpēja, tās klāja pikā sarecējušas, sakaltušas asinis. Miša piecēlās kājās, klausījās. Pa ciematu, kā redzams, staigāja dumpinieku patruļas. Paretam dunēja šāvieni, Rēja suņi, Notālēm varēja dzirdēt runājam nācējus. Miška sāka iet pa lopu ce|u gar Donu. Uzrāpās kraujā un līda gar zedeņiem, grābstīdams ar rokām cieto sniega garozu, klupdams un krizdams. Viņš nezināja, kur atrodas, līda uz labu laimi. Sals drebināja miesu, stindzināja rokas. Beidzot sals iedzina Koševoju kādos vārtos. Miška atvēra vārtiņus, kas bija aizsieti ar klūdziņu, un iegāja pakaļējā sētā. Pa kreisi rēgojās pelavnīca. Viņš jau grasījās līst tajā, bet tūliņ izdzirda soļus un kāsu.

Kāds nāca uz pelavnīcu, skrapstinādarns velteņus. «Tūliņ nobeigs,» Koševojs domāja vienaldzīgi, it kā par kaut ko citu. Cilvēks apstājās tumšajā durvju spraugā.

— Kas tur ir?

Balss bija vārga un it kā baiļu pilna.

Miška aizrāvās aiz sienas.

— Kas tur? — jautāja jau uztrauktāk un skaļāk.

Pazīdams S.tepana Astahova balsi, Miška iznāca no

pelavnīcas.

— Stepan, tas esmu es, Koševojs.,, Paglāb, dieva dēļi Vai tu vari nevienam nekā neteikt? Palīdzi!

— Tad palūk, kas te,,, — Stepans, tikko tīfu izgulējis, runāja vārgā balsī. Aiz vājuma gari izstieptā mute viņam smaidīja plati un nedroši. — Nu ko tur, pārlaid nakti, bet pavadīt dienu gan ej citur. Kā tad tu šeit atkūlies?

Miška, ne vārda neteikdams, sataustīja viņa roku, ierakās pelavu kaudzē.

Otrās nakts sākumā, tikko satumsa, — nolēma spert izmisuma pilnu soli, aizkūlās līdz mājai, klaudzināja pie loga. Māte atvēra durvis uz priekšnamu, apraudājās. Viņas rokas grābstījās, vijās Miškam ap kaklu, galva dauzījās tam uz krūtīm.

— Ej projām! Kristus dēļ, ej, Mišeņka! Šorīt bija kazaki. Izvandīja visu pagalmu, meklēja tevi. Antipka Brehovičs sita mani ar pātagu. «Dēlu,» saka, «esi noslēpusi. Žēl, ka uzreiz nenositām!»

Kur savējie, Miškam nebija ne jausmas. Kas notiek ciematā, viņš nezināja. No īsā mātes stāstījuma noprata, ka sacēlušies visi Donas malas ciemati, ka Štokmanis, Ivans Aleksejevičs, Davidka un miliči aizauļojuši, bet Fiļka un Timofejs laukumā nogalināti jau vakar pusdienā.

— Ej projām i Te tevi atradīs .,, Māte raudāja, bet viņas rūpju pilnā balss bija stingra. Pēc ilga laika pirmoreiz apraudājās Miška, aizraudamies kā bērns, šļakstinādams siekalas. Pēc tam apsegloja zīdītāju ķēveli, ar kuru kādreiz bija jādelējis gamklās, un izveda to klonā. Pakaļ nāca kumeļš un māte. Māte uzsēdināja Mišku zirgā, pārmeta krustu. Ķēve gāja negribēdama, divas reizes iezviedzās, kumeļu aicinādama. Un abas reizes Miškam sirds vai lūza un it kā ritinājās kaut kur lejup. Bet paugurā viņš uzjāja labi, rikšos virzījās pa Hetmaņa ceļu uz austrumiem, uz Ustjmedvedicas pusi. Nakts bija gadījusies tumša, bēgļiem izdevīga. Ķēve bieži zviedza, baidīdamās zaudēt kumeļu. Koševojs sakoda zobus, sita tai ar pavadas galu pa ausīm, bieži apstājās un klausījās — vai aiz muguras vai priekšā nedip skaļi zirga soļi, vai kāds nav pievērsis uzmanību zviedzieniem. Bet visapkārt stinga teiksmains klusums. Koševojs vienīgi sadzirdēja, kā, izmantodams apstāšanās brīdi, zīž un šmakstina kumeļš, piekļāvies pie melnā mātes tesmeņa, atspēries ar pakaļkājelēm sniegā, un, sēdēdams zirga mugurā, juta valdonīgos kumeļa grūdienus.

XXVIII

Kizjaknīcā vēdās tumīga sausu mēslu, satrunējušu salmu, siena drumslu dvinga. Cauri niedru jumtam dienu sūcās pelēka gaisma. Pa žagaru vārtiem kā pa sietu brīžam ieskatās saule. Nakti — dur vai acī. Peļu pīkstieni. Klusums .,,

Saimniece zagšus nesa Grigorijam ēst reizi dienā — vakarā. Kizjakos ierausta, viņam stāvēja spaiņa lieluma krūka ar ūdeni. Par citu nebūtu vēl nekas, bet aptrūka tabakas. Pirmo dienu un nakti Grigorijs neganti mocījās un, nevarēdams izturēt bez pīpēšanas, no rīta rāpoja pa māla kulu, rausdams saujā sausus zirga mēslus, berza tos delnās un pīpēja. Vakarā saimnieks ar sievu atsūtīja divas nodzeltējušas, no mazās bībeles izplēstas papīra lapas, turziņu sērkociņu un sauju maisījuma: sakaltušu ceļamoliņu un negatavas, pašaudzētas tabakas lapas. Grigorijs bija priecīgs, sapīpējās līdz nelabumam un pirmoreiz cieši aizmiga uz nelīdzenajiem kizjakiem, ievilcis galvu svārku stūrī kā putns zem spārna.

Rītā saimnieks viņu modināja. Tas ieskrēja kizjaknīcā un skaļi sauca:

— Ko guli? Celies augšā! Donā iet ledus!,,» — un guldzoši iesmējās.

Grigorijs nolēca no stirpas. Viņam pakaļ dobji nodārdēja pudu smagie kizjaka kvadrāti,

— Kas noticis?

— Sai pusē sacēlušies jelanskieši un vešenskieši. Fornins ar visu valdību aizbēguši no Veškiem uz Tokinu. Laikam sacēlusies arī Kazanska, Sumiļinska, Miguļinska. Vai saproti, uz kuru pusi viss pagriezies?

Grigorijam piepampa vēnu mezgli uz pieres un kakla, redzokļos dzirkstīja zaļganas sprikstis. Viņš nevarēja apslēpt prieku: balss drebēja, melnie pirksti bez mērķa sāka taustīties ap šineļa āķiem.

— Bet te.., Jūsu ciematā? Kas? Kā?

— Nekas nav dzirdams. Satiku priekšsēdētāju — s.rnej: «Man, sak, viena alga, kādu dievu pielūgt, lai tikai būtu dievs.» Lien nu ārā no sava midzeņa!

Viņi gāja uz istabu. Grigorijs spēra garus soļus. Blakus steidzās līdzi saimnieks stāstīdams:

— Jelanskā pirmais sacēlies Krasnojaras ciemats. Aizvakar divdesmit Jelanskas komūnu devušies uz Krīvu un Plešakovu restierēt kazakus, krasnojarieši to izdzirduši, sanākuši kopā un nolēmuši: «Cik ilgi cietīsim tādu ķerstīšanu? Ņem ciet mūsu tēvus, pienāks arī mūsu kārta. Seglojiet zirgus, jāsim atbrīvot arestētos.» Salasījusies cilvēku piecpadsmit, visi tādi, ka vai nu. Tos vadījis brašais kara kazaks Atlanovs. Šautenes viņiem tikai divas, dažam zobens, dažam pīķis, viens otrs ar mietu. Pāri Donai aizauļojuši uz Plešakovu. Komūni atpūtušies Meļņikova sētā. Krasnojarieši devušies uzbrukumā ka Valērijas ierindā, bet sētai visapkārt akmens siena. Viņi atdūrušies un — atpakaļ. Komūnieši viņiem nošāvuši vienu kazaku, — lai tam debesu valstība! Šāvuši no muguras, šis nokritis no zirga un pakāries zedeņos. Plešakovas kazaki viņu atnesuši pie staņicas zirgkūtīm. Viņam, mīlītim, pātaga sastingusi rokā .., Nu, tad gājis vaļā. Tai brīdī padomju varai pienācis gals, nu lai to,,.!

Istabā Grigorijs kāri apēda brokastu paliekas; kopā ar saimnieku izgāja uz ielas. Šķērsielu stūros grupās stāvēja kazaki it kā svētdienā. Pie vienas šādas grupas piegāja Grigorijs ar saimnieku. Atņemdami sveicienu, kazaki cēla roku pie papahas, atbildēja atturīgi, ziņkāri un nogaidoši apskatīja nepazīstamo Grigonja stāvu.

— Šis ir mūsu cilvēks, kazaku kungi! Tā jūs nebaidieties. Par Tatāru ciemata Meiehoviem būsiet dzirdējuši? Šis ir Panteleja dēls Grigorijs. Pie manis slēpās, lai nenošautu, — ar lepnumu stāstīja Saimnieks.

Tikko kā sākās saruna, viens no kazakiem ņēmās stāstīt, kā rešetovieši, dubrovieši un černovieši padzinuši Fominu no Vešenskas. Bet tai brīdī ielas galā pie lielās, baltās kaina nogāzes parādījās divi jātnieki. Tie auļoja, apstādamies pie katras kazaku grupas, grieza sāņus zirgus, kaut ko kliedza un vicināja rokas. Grigorijs nepacietīgi gaidīja tos piejājam.

— Tie nav mūsējie, nav ribnijieši.,» Jāj nez no kurienes, — paskatījies teica kazaks un pārtrauca stāstījumu par to, kā ieņemta Vešenska.

Tie divi, tikuši garām kaimiņu šķērsielai, pieauļoja klāt. Priekšējais, vecs vīrs vaļējā šebrakā, bez cepures, nosvīdušu, sarkanu seju un uz pieres izirušām, sirmām cirtām, braši apstādināja zirgu; cik spēdams atliecies atpakaļ, viņš izstiepa labo roku uz priekšu.

— Ko tad jūs, kazaki, stāvat ielās kā meitieši?! — viņš kliedza raudošā balsī. Niknās asarās trīsēja viņa balss, satraukumā drebēja sarkanie vaigi.

Viņš jāja uz skaistas, trīcošas, četrus gadus vecas, neapiecinātas bēras ķēves. Tai bija gaišas nāsis, kupla aste un kalsnas, it kā no tērauda lietas kājas. Krākdama, laužņus košļādama, tā cēlās pakaļkājās, lēkāja un gaidīja tikai pievelkam pavadu, lai atkal trauktos slaidos skanīgos auļos, lai atkal vējš tai purinātu ausis, svilpotu krēpēs, lai atkal zem tvirtajiem nagu pusapļiem dimdētu sala stindzinātā, spalgā zeme. Zem ķēves plānās ādas raustījās un kustējās ik cīpsliņa, ik dzīsliņa. Uz kakla cilājās gareniskie muskuļi, drebēja caurspīdīgais, sārtais purns, Rn izvalbītā rubīna acs, pagriezusi asiņaino baltumu, uzstājīgi un pikti iesāņus lūkojās saimniekā.

— Ko tad jūs stāvat, klusās Donas dēli?! — vēlreiz kliedza vecais, nolaizdams acis no Grigorija un pievērsdamies Citiem. — Jūsu tēvus un vectēvus apšauj, jūsu mantu paņem, jūsu ticību zaimo žīdu komisāri, bet jūs lupināt sēkliņas un staigājat pa līksmēm? Vai gaidāt, kamēr jums ar cilpu aizžņaugs rīkli? Cik ilgi dzīvosiet, sievām brunčos ieķērusies? Viss Jelanskas novads jau kājās, lieli un mazi. No Vešenskas sarkanie padzīti.,. un jūs, ribnijieši? Vai tad jums dzīvība vairs nav nekādā vērtē? Vai tad jums dzīslās nav kazaku asinis, bet zemnieku susla? Sacelietiesl Pie ieročiem! Krivas ciemats mūs sūta aicināt ciematus sacelties. Zirgos, kazaki, kamēr vēl nav par vēlu!

Viiia neprātīgais skatiens uzdūrās kādai pazīstamai veca vīra sejai, un viņš lielās dusmās iesaucās: — Ko tu stāvi, Semjon Hristoforovič? Tavu dēlu sarkanie sakapājuši pie Filonovas, bet tu slēpies uz krāsns?

Grigorijs nenoklausījās līdz galam, drāzās uz pagalmu. Viņš rikšiem izrāva no pelavnīcas savu nostāvējušos zirgu; nobrāzdams nagus asiņainus, izraka no kizjakiem seglus un kā ārprātīgs izaujoja pa vārtiem.

— Uz priekšu! Lai Kristus sargā! — Viņš paguva uzsaukt saimniekam, kas bija pienācis pie vārtiem, un, seglu lokam uzvēlies, pār zirga kaklu nolīcis, sacēla olnīcā baltu sniega putekļu viesuļstabu, slānīdams ar pātagu zirgam pa abiem sāniem, laizdams to pilnā gaitā. Aiz viņa kūpēja sniega dūmaka, pie kājām kuļājās kāpšļi, gar seglu spārniem trinās notirpušie gurni. Zem kāp-šļiem strauji skrapstēja zirga nagi. Viņš sajuta tādu skaudru, milzīgu prieku, tādu spēka un drosmes pieplūdumu, ka pret viņa gribu no rīkles izlauzās spiedzīga skaņa. Viņā bija atraisījušās saistītās, apslēptās jūtas. Viņa turpmākā gaita likās gaiša it kā mēness apmirdzēts ceļš.

Viss bija apsvērts un nolemts tais mokpilnajās dienās, kad viņš kā zvērs slēpās kizjaku migā un kā zvērs klausījās ik skaņā un balsī no ārienes. It kā viņam aiz muguras nebūtu bijis šo dienu ar šaubām, patiesības meklējumiem, ar svārstīšanos un smagajām iekšējām cīņām.

Sīs dienas bija aizslīdējušas kā mākoņa ēna, un tagad visi viņa meklējumi likās gaisīgi un tukši. Par ko vajadzēja domāt? Kāpēc lēkāja sirds kā medībās ielenkts vilks, meklējot izeju, šķetinot pretrunas? Dzīve izrādījās izsmējīga, savā gudrībā vienkārša. Tagad viņam jau likās, ka nemūžam dzīvē nav bijis tādas patiesības, zem kuras spārniem varētu sildīties ikviens, un, bezgala saniknots, viņš domāja: katram ir sava patiesība, sava vaga. Par maizes kumosu, par zemes strēmeli, par tiesību dzīvot cilvēki arvien cīnījušies un cīnīsies, kamēr vien skatīs saules gaismu, kamēr vien dzīslās viņiem ritēs silta asins. Jākaujas ar tiem, kas grib laupīt dzīvību, tiesību dzīvot;

jākaujas pamatīgi, nesvārstoties, — plecu pie pleca, — un cīņa dos naida rūdījumu un stiprumu. Tikai nevajag iegrožot jūtas, bet ļaut tām pilnu vaļu kā neprātam, — un viss.

Kazaku ceļi ir krustojušies ar Krievzemes bezzemnieku un fabrikas ļaužu ceļiem. Vajag cīnīties ar viņiem līdz nāvei. Izsist viņiem zem kājām lekno, kazaku asinīm slacīto Donas zemi. Triekt viņus tāpat kā tatārus ārā no apgabala robežām! Satricināt Maskavu, uzspiest tai kauna pilnu mieru! Šaurā takā nav iespējams paiet garām, — viens vai otrs tiks nogrūsts zemē. Mēģinājums tika izdarīts: kazaku zemē salaida sarkano pulkus, izmēģināja? Bet tagad zobenu rokā!

Tā, akla naida svilināts, domāja Grigorijs, kad zirgs viņu nesa pa baltkrēpjaino Donas klaju. Vienu mirkli viņā uzzibsnīja gluži pretēja doma: «Bagātie pret nabadzīgajiem, nevis kazaki pret Krievzemi.,. Miška Koševojs un Kotļarovs arī ir kazaki, tikai caurcaurēm sarkani . <.» Bet viņš īgni atvairīja šīs domas.

Varēja jau redzēt Tatāru ciematu. Grigorijs pievilka pavadu, pieturēdams putu lēkšķēm apšļākto zirgu vieglos rikšos. Kalnā palaida atkal, ar zirga krūtīm atgrūda vārtiņus un ieauļoja pagalmā.

XXIX

Koševojs'nomocījies, gaismai austot, iejāja Lielās Ustjhopjoras staņicas ciematā. Viņu apturēja 4. Aizamūras pulka sardze. Divi sarkanarmieši aizveda viņu uz štābu. Kāds štāba vīrs ilgi un neticīgi viņu izprašņāja, centās samulsināt ar tādiem jautājumiem kā: «Un kas jums bija revkoma priekšsēdētājs? Kāpēc nav dokumentu?» — un daudziem citiem tādā pašā garā. Miškam apnika atbildēt uz muļķīgajiem jautājumiem.

— Tu, biedri, netirini mani tā! Kazaki mani tirināja pavisam citādi, bet nekas neiznāca.

Viņš uzrāva kreklu, parādīja dakšu sadurstītos sānus un vēdera lejasgalu. Grasījās jau drūkstēt štāba vīru ar kādu treknu vārdu, bet tai brīdī ienāca Štokmanis.

— Pazudušais dēls! Velnēns! —viņa bass aizrāvās, rokas apskāva Mišku. — Ko tu, biedri, viņu tincini? Tas taču mūsu zēns! Esi gan paspējis sastrādāt muļķības! Būtu atsūtījis pēc manis vai Kotļarova, tas ir viss, un nekādu jautājumu.,, Iesim, Mihail! Bet kā tu tiki cauri? Kā tu tiki sveikā cauri, saki man! Mēs jau tevi izsvītrojām no dzīvo saraksta. Domājām, ka esi kritis varoņa nāvē.

Miška atcerējās, kā saņemts gūstā, cik nevarīgs bijis, kā atstājis šauteni kamanās, — nosarka, atmiņu mocīts, līdz asarām.

XXX

Tai dienā, kad atjāja Grigorijs, Tatāru ciematā jau bija saformētas divas sotņas kazaku. Sapulcē bija nolemts mobilizēt visus, kas spēj nest ieročus, no sešpadsmit līdz septiņpadsmit gadu vecumam. Daudzi juta, ka stāvoklis ir bezcerīgs: ziemeļos naidīgā, boļševikiem pakļautā Voroņežas guberņa un sarkanais Hopjoras apvidus, dienvidos — fronte, kas pagriezusies kā lavīna, var samalt dumpiniekus. Daži sevišķi piesardzīgi kazaki negribēja ķerties pie ieročiem, bet tos piespieda ar varu. Pavisam strupi atteicās karot Stepans Astahovs.

— Es neiešu. Ņemiet zirgu, dariet ar mani, ko gribai, bet es nevēlos ņemt rokā šauteni! — viņš pateica tai rītā, kad viņa mājā bija ienākuši Grigorijs, Hristoņa un Amkuška.

— Kā tā — negribi? — nāsis raustīdams, jautāja Grigorijs.

— Nu tā, negribu — un diezgan!

— Bet, ja sarkanie ieņems ciematu, kur tad dēsies? Nāksi mums līdz vai paliksi?

Stepans lēnām vērsa savu ciešo, mirdzošo skatienu no Grigorija uz Aksiņju un, brīdi klusējis, atbildēja:

— Tad redzēs ,..

— Ja tā, — nāc ārā! Ņem viņu, Hristan! Mēs tevi tūliņ pieliksim pie sienas! — Grigorijs, cenzdamies neskatīties uz Aksiņju, kas bija piespiedusies pie krāsns, paņēma Stepanu aiz virskrekla piedurknes un vilka viņu uz savu pusi. — Iesim vien, nekas nelīdzēs.

— Grigorij, nemuļķojies ,,, Paliec mierā! — Stepans nobālis nevarīgi pretojās.

No mugurpuses viņu satvēra Hristoņa un īgni noburkšķēja:

— Tā sacīt, iesim, ja tev tik liela dūša,

— Brālīši!,,,

<— Mēs neesam tev nekādi brālīši! Nāc, kad tev saka!

— Laidiet vaļā, es ierakstīšos sotnā. Esmu vārgs pēc tīfa …

Grigorijs greizi pasmīnēja, palaida vaļā Stepana piedurkni.

— Nāc, saņem šauteni! Sen jau tā vajadzēja.

Viņš izgāja, aizpogājis šineli, neatsveicinājies. Hristoņa nekautrējās pēc visa notikušā palūgt Stepanam tabaku smēķim un vēl ilgi nosēdēja runādamies, it kā starp viņiem nekas nebūtu noticis.

Uz vakara pusi no Vešenskas atveda divus vezumus ieroču: astoņdesmit četras šautenes un vairāk nekā simt zobenu. Daudzi sameklēja savus paslēptos ieročus. Ciemats savāca divi simti vienpadsmit karavīru. Pusotra simta jātnieku, citi bija kājnieki.

Dumpiniekiem vēl nebija vienotas organizācijas. Šimbrīžam katrs ciemats rīkojās atsevišķi: patstāvīgi formēja sotņas, sapulcēs vēlēja komandierus no viskareiviskākajiem kazakiem, ņemot vērā nevis rangus, bet nopelnus; uzbrukuma operācijas neuzsāka, tikai uzņēma sakarus ar kaimiņu ciematiem un ar jātnieku izlūkiem mēģināja iztaustīt apkārtni.

Iekām Grigorijs vēl nebija ieradies, Tatāru ciematā par jātnieku sotņas komandieri, tāpat kā astoņpadsmitajā gadā, ievēlēja Petro Meļehovu. Kājnieku sotņu uzņēmās komandēt Latiševs. Lielgabalnieki ar Ivanu Tomiļinu priekšgalā devās uz Bazkiem. Tur sarkanie bija pametuši lielgabalu — bez panorāmas un ar salauztu riteni. Lielgabalnieki devās šo ieroci labot.

Divi simti vienpadsmit vīriem bija no Vešenskas atvestas un ciematā savāktas simt astoņas kara šautenes, simt četrdesmit zobenu un četrpadsmit medību šauteņu. Pantelejs Prokofjevičs, līdz ar citiem večiem izlaists no Mohova pagraba, izraka ložmetēju. Bet nebija lentu, un sotņa nepieņēma ložmetēju savam apbruņojumam.

Otrās dienas pievakarē kļuva zināms, ka no Karginskas nākot dumpiniekus apspiest trīssimt durkļu liela sarkano karapulku soda ekspedīcija Ļihačova vadībā ar septiņiem lielgabaliem un divpadsmit ložmetējiem. Petro nolēma sūtīt Tokinas ciemata virzienā stipru izlūknodaļū, ko tūliņ paziņoja arī Vešenskai.

Izlūki izjāja mijkrēslī. Grigorijs Meļehovs vadīja trīsdesmit divus tatāriešus. No ciemata viņi izjāja auļos un tā arī aiztriecās gandrīz līdz pašai Tokinai. Verstis divas no ciemata ceļa malā pie nelielas kraujas Grigorijs lika kazakiem nokāpt, novietoja tos gravā. Zirgu uzraugi ieveda zirgus ieplakā. Tur bija dziļš sniegs. Zirgi, lejā kāpdami, iebruka čauganajā sniegā līdz vēderam; kāds ērzelis pirmspavasara satraukumā zviedza un spērās. To vajadzēja sūtīt ar atsevišķu uzraugu.

Trīs kazakus — Anikušku, Martinu Samili un Prohoru Zikovu — Grigorijs sūtīja uz ciematu. Viņi sāka jāt soļos. Tālumā nogāzes malā, stiepdamās platā izlocē uz dienvidaustrumiem, zilgmēja Tokinas birztalas. Pār zemi nolaidās nakts. Stepei uzgula zemi mākoņi. Kazaki klusēdami sēdēja gravā. Grigorijs skatījās, kā trīs jātnieku silueti slīd no kalna lejup, saplūstot ar melno ceļu. Nu jau vairs neredz zirgus, rēgojas tikai jātnieku galvas. Nozūd arī tās. Pēc brītiņa tur, spalgi riedams, ietarkšķējās ložmetējs. Pēc tam vienu toni augstāk tenorā sāka klikšķināt otrs, droši vien rokas ložmetējs. Iztukšojis disku, rocinieks apklusa, bet pirmais, atņēmis elpu, paātrinātā tempā izšāva vēl vienu lentu. Ložu spieti izklaidus skrēja pāri kraujai kaut kur krēslainajā augstienē. Sī spriegā skaņa uzmundrināja, bija līksma un smalka. Tie trīs atauļoja pilnā sparā.

— Uzgrūdāmies sardzei! — notālēm sauca Prohors Zikovs. Viņa balsi noslāpēja zirgu auļu dima.

— Zirgu uzraugiem gatavoties! — deva pavēli Grigorijs.

Viņš uzlēca kraujas malā kā nocietinājuma valnī un, nepievērsdams uzmanību lodēm, kas spindzēdamas urbās sniegā, gāja pretī kazakiem, kuri jāja atpakaļ.

— Vai nekā nedabūjāt redzēt?

— Varēja dzirdēt, kā tur sāka rīkoties. Viņu ir daudz, no balsīm dzirdams, — aizelsdamies sacīja Anikuška.

Viņš lēca no zirga, zābaka purns aizķērās kāpslī, un Anikuška gāzelēdamies sāka lādēties, ar roku mēģinādams atbrīvot kāju.

Kamēr Grigorijs viņu izprašņāja, astoņi kazaki bija nokāpuši no kraujas ieplakā; paņēmuši zirgus, tie auļoja uz māju.

— Rit nošausim, — klusi teica Grigorijs, klausīdamies bēgļu dipoņā, kas arvien attālinājās.

Kraujā palikušie kazaki tur vēl nosēdēja kādu stundu, un, cenzdamies ieturēt pilnīgu klusumu, klausījās. Beidzot viens šķita dzirdam zirga kāju klakstus.

— No Tokinas jāj,,,

— Izlūki!

— Nevar būt!

Viņi sarunājās čukstot. Galvas,pabāzuši, velti centās kaut ko saskatīt necaurredzamajā nakts aizsegā. Fedota Bodovskova kalmika acis ieraudzīja pirmās.

— Jāj, — viņš noteikti sacīja, noņemdams šauteni.

To viņš nēsāja pavisam savādi: kaklam aplika apkārt siksnu kā krusta saiti, un šautene greizi kuļājās viņam uz krūtīm. Viņš parasti tā arī staigāja un jāja, uzlicis rokas uz stobra un laides kā sieviete uz nēšiem.

Cilvēku desmit jāja pa ceļu klusēdami, bez īpašas kārtības. Puszirga garumā citiem priekšā lepns stāvs siltā apģērbā. Slaidais zirgs ar īso asti gāja droši, cēli. Grigorijs no apakšas varēja skaidri saskatīt pret pelēko debesi zirgu līnijas, jājēju apveidus, pat plakano, līdzeno kubaniešu cepures virsu tam, kurš jāja visiem pa priekšu. Jājēji bija desmit asu atstatumā no kraujas; tik niecīgs attālums šķīra kazakus no viņiem, ka likās, — tiem vajadzētu dzirdēt ir kazaku piesmakušo elpu, ir biežos sirds pukstus.

Grigorijs jau iepriekš bija pieteicis nešaut bez viņa komandas. Viņš kā mednieks slēpnī gaidīja īsto brīdi ar skaidru un apsvērtu nodomu. Viņam jau bija nobriedis lēmums: uzkliegt jājējiem un, kad tie apjukumā būs sablivuši čupā, — atklāt uguni.

Uz ceļa mierīgi skrapstēja sniegs. Zem zirga kājas kā dzeltens jāņtārpiņš izsprāga dzirkstele; laikam pakavs bija slīdējis pāri kailam akmenim.

— Kas jāj?

Grigorijs viegli kā kaķis izlēca no gravas un izslējās. Viņam pakaļ ar klusu čaboņu izbira kazaki.

Notika tas, ko Grigorijs nepavisam nebija gaidījis.

— Kā tad jums vajag? — jautāja priekšējā jātnieka dobjā, piesmakusī balss, kurā nebija ne miņas no bailēm vai izbrīna. Jājējs pagrieza zirgu, virzīdams to uz Grigoriju.

— Kas tu esi?! asi uzkliedza Grigorijs, nekustēdamies ne no vietas, nemanot paceldams pussaliektajā rokā naganu.

Tā pati balss iedārdējās pērkonīgi nikni:

— Kas uzdrošinās bļaustīties? Es esmu soda ekspedīcijas priekšnieks! No Astotās Sarkanās Armijas štāba pilnvarots apspiest dumpi! Kas jums komandieris! Dodiet to šurp!

— Es esmu komandieris.

— Tu? A-a-a …

Grigorijs ieraudzīja jātnieka augšup paceltajā rokā kaut ko melnu, pirms šāviena paguva nokrist zemē un krizdams kliedza:

— Ugunil

Brauniņa strupā lode aizžvingstēja pāri Grigorija galvai. No vienas un otras puses bira tik spalgi šāvieni, ka aizkrita ausis. Bodovskovs iekārās bezbailīgā komandiera zirga pavadā. Pārliekdamies pāri Bodovskovam, Grigorijs, valdīdams roku, zvēla ar trulo zobena malu pa kubanieša cepuri, izrāva smagnējo augumu no segliem. Sadursme bija galā divās minūtēs. Trīs sarkanarmieši aizaujoja, divi bija nošauti, citi atbruņoti.

Grigorijs ātri nopratināja sagūstīto komandieri, kam bija galva kubaniešu cepure, grūzdams nagana stobru tam sasistajā mutē:

— Kā tevi sauc, riebekli?

— Ļihačovs.

— Ko tu cerēji, jādams deviņu vīru apsardzībā? Tu domāji, kakazi kritīs ceļos? Lūgs piedošanu?

— Nogaliniet mani!

—Tam vēl laika diezgan, — Grigorijs viņu mierināja. — Kur dokumenti?

— Somā. Ņem, bandīt!… Nelieti!

Grigorijs, nepievērsdams uzmanību lāstiem, pats pārmeklēja Ļihačovu, izvilka no viņa puskažoka otru brauniņu, noņēma mauzeri un karavīra somu. Sānu kabatā atrada nelielu raibas zvērādas portfeli ar papīriem, arī papirosu etviju.

Ļihačovs visu laiku lādējās un vaidēja aiz sāpēm. Viņam bija pāršauts labais plecs un ar Grigorija zobenu stipri sasista galva. Viņš bija garš, augumā garāks par Grigoriju, smags un, jādomā, spēcīgs. Tumšajā, nesen skūtajā sejā īsas, platas, melnas uzacis kupli un valdonīgi saskārās virs deguna. Mute bija liela, zods četrstūrains. Ļihačovs bija ģērbies krokotā puskažokā, galvu sedza melna, zobena cirtienā sašķiebta kubaniešu cepure, zem puskažoka viņam stalti piegulēja aizsargkrāsas frencis, platas galifē bikses. Bet kājas bija mazas, smalkas, ieautas lepnos zābakos ar lakotiem stulmiem.

— Velc nost puskažoku, komisār! — Grigorijs pavēlēja. — Apvēlies esi! Kazaku maizes noēdies, droši vien nenosalsi!

Gūstekņiem sasēja rokas ar jostām un pavadām, sasēdināja viņu pašu zirgos.

—' Rikšos man pakaļ! — Grigorijs nokomandēja un sakārtoja sev pie sāniem Ļihačova mauzeri.

Viņi palika nakti Bazkos. Pie krāsns uz grīdas salmu cisās vaidēja, grieza zobus un svaidījās Ļihačovs. Grigorijs lampas gaismā nomazgāja un pārsēja viņa ievainoto plecu. Bet nopratināt atteicās. Ilgi sēdēja pie galda, izskatīja Ļihačova mandātus, Vešenskas kontrrevolucionāro kazaku sarakstus, ko viņam bija nodevis aizbēgušais revolucionārais tribunāls, piezīmju grāmatiņu, vēstules, atzīmes kartē. Paretam palūkojās Ļihačovā, krustodams ar viņu skatienus kā asmeņus. Kazaki, kas gulēja šai istabā, visu nakti rosījās, staigāja šurp turp, gāja ārā pie zirgiem un priekšnamā pīpēt, gulēdami sarunājās.

Grigorijs iesnaudas mazā gaismiņā, bet drīz vien pamodās un pacēla no galda smago galvu. Ļihačovs sēdēja salmos, ar zobiem raisīja vaļā saites, rāva nost apsēju. Viņš skatījās Grigorijā asiņu pieplūdušām, satracinātām acīm. Viņa mute ar baltajiem zobiem bija it kā agonijā sāpīgi atņirgta, acīs vīdēja tādas nāves skumjas, ka Grigorijam kā ar roku atņēma miegu.

— Ko tu? — viņš jautāja.

— Kāda velna tev vajag? Nomirt gribu! — ierēcās Ļihačovs nobālēdams, iemezdamies ar galvu salmos.

Pa nakti viņš bija izdzēris pusspaiņa ūdens. Acu nebija aizvēris līdz pat gaismai.

No rīta Grigorijs aizsūtīja viņu divričos uz Vešensku līdz ar īsu ziņojumu un visiem atņemtajiem dokumentiem.

XXXI

Vešenskā pie izpildkomitejas sarkanās ķieģeļu mājas raiti pieripoja divriči, kurus jāšus pavadīja divi kazaki. Ratos pusguļus sēdēja Ļihačovs. Viņš piecēlās, pieturēdams asiņainā saitē uzsieto roku. Kazaki nokāpa no zirgiem un, viņu pavadīdami, iegāja iekšā.

Ap pussimta kazaku bija blīvējušies dumpinieku apvienoto spēku pagaidu komandiera Sujarova istabā. Ļihačovs, sargādams roku, aizspiedās līdz galdam. Aiz galda sēdēja Sujarovs, pēc izskata sīks un neievērojams, uzmanību varbūt vienīgi spēja saistīt viņa šauri piemiegto dzelteno acu ārkārtīgi indīgais skatiens. Viņš ātri paskatījās Ļihačovā un pajautāja:

— Tad tu esi Ļihačovs?

— Es. Te ir mani dokumenti, — Ļihačovs uzsvieda uz galda maisā ietītu portfeli un paskatījās Sujarovā nepieejami un bargi. — Nožēloju, ka man neizdevās veikt savu uzdevumu — samīt jūs visus kā rāpuļus! Bet Padomju Krievija jums parādīs. Lūdzu mani nošaut.

Viņš paraustīja ievainoto plecu, pakustināja plato uzaci.

— Nē, biedri Ļihačov! Mēs paši esam sacēlušies pret apšaušanām. Pie mums nav vis tā kā pie jums, — nošaušanu nav. Mēs tevi izārstēsim, un tu varbūt vēl būsi mums noderīgs, — maigi, bet acis zibsnīdams, teica Sujarovs. — Liekie, izejiet ārā. Nu, ātrāk!

Palika Rešetovas, Cernovas, Ušakovas, Dubrovas un Vešenskas sotņu komandieri. Tie sasēdās ap galdu. Viens paspēra ar kāju soliņu tuvāk Ļihačovarn, bet tas nesēdās. Atspiedies pret sienu, viņš pāri galvām skatījās logā.

— Zini ko, Ļihačov, — iesāka Sujarovs, saskatīdamies ar sotņu komandieriem. — Saki mums: cik liela tava vienība?

— Nesacīšu.

— Nesacīsi? Nevajag arī. Mēs paši no taviem papīriem izzināsim. Ja ne, — iztaujāsim tavas sardzes sarkanarmiešus. Vēl kaut ko lūgsim (Sujarovs uzsvēra šo vārdu) no tevis: uzraksti savai vienībai, lai viņi nāk uz Veškiem. Mums nav ko karot ar jums. Mēs neesam pret padomju varu, tikai pret komūnu un žīdiem. Mēs tavu vienību atbruņosim un laidīsim mājās. Arī tevi palaidīsim uz brīvām kājām. Vārdu sakot, uzraksti viņiem, ka mēs esam tādi paši darbaļaudis un lai viņi nebaidās no mums, mēs neesam pret Padomēm ., ,

Ļihačova spļāviens iekrita Sujarovam sirmajā bārdeles ķīlī. Sujarovs noslaucīja bārdu piedurknē, viņa vaigi piesarka. Dažs komandieris pasmīnēja, bet neviens necēlās aizstāvēt sava pavēlnieka godu.

— Tu dari mums pāri, biedri Ļihačov! — Sujarovs sāka runāt jau pavisam liekulīgi. — Atamani, virsnieki mūs nicinājuši, spļāvuši virsū, un tu — komunists — ari spļaudies. Un jūs visi sakāt, ka esat par tautu ,,, Ei, kas tur ir?,,, Aizvediet komisāru! Rīt sūtīsim tevi uz Kazansku.

— Varbūt apdomāsies? — stingri noprasīja viens no sctņu komandieriem.

Ļihačovs ar rāvienu sakārtoja plecos uzmesto frenci un gāja uz durvīm pie sargkareivja.

Viņu nenošāva. Dumpinieki taču cīnījās pret «apšaušanām un laupīšanām»… Otrā dienā viņu dzina uz Kazansku. Viņš gāja jātnieku konvojniekiem pa priekšu, viegli soļoja pa sniegu, rauca biezās, strupās uzacis. Bet mežā, iedams garām bērziņam, baltam kā pati nāve, ātri pasmaidīja, apstājās, pastiepās uz augšu un ar veseio roku noplūca zariņu. Tam jau bija ar saldeno marta sulu piebrieduši, brūni pumpuri; liegā, tikko jūtamā pumpuru smarža solīja ziedoņa plauksmi, dzīvību, kas atkārtojas saules griežos. Ļihačovs bāza briestošos pumpurus mutē, sūkāja tos, apmiglotām acīm raudzījās salu pārcietušajos, atplaukušajos kokos un smaidīja ar skūto lūpu kaktiņiem.

Ar melnām pumpurlapiņām uz lūpām viņš arī nomira: septiņas verstis no Vešenskas, dzedrajā smilšu klajotnē, konvojnieki viņu zvēriski nogalināja. Dzīvam izdūra acis, nocirta ausis, degunu, rokas, sakapāja seju ar zobeniem. Atpogāja bikses un apgānīja, sagandēja lielo, vīrišķīgi skaisto augumu. Apgānīja sacirsto miesu, un pēc tam kāds konvojnieks uzmina ar kāju uz vāri trīcošajām krūtīm, uz augšpēdu atmesto stāvu un ar vienu vēzienu nocirta galvu.

XXXII

No Donas otras puses, no augšgaliešiem, no visām malām nāca ziņas, ka sacelšanās plešas plašumā. Bija sacēlušās ne tikai divu staņicu zemes ar pakļautajiem ciematiem. Sumiļinskas, Kazanskas, Miguļinskas, Meškovskas, Vešenskas, Jelanskas un Ustjhopjoras staņicas sacēlās, ar skubu savāca sotņas; uz sacelšanās dalībnieku pusi gluži skaidri svērās arī Karginskas, Bokovas un Krasnokutskas staņicas. Sacelšanās draudēja pāriet arī uz kaimiņu apvidiem — uz Ustjmedvedicu un Hopjoru. Jau riiga nemieri Bukanovas, Slaščevas un Fedosejevas stāņicā; cēlās kājās Vešenskai tuvīnie Aleksejevas staņicas ciemati.,. Vešenska — kā apgabala staņica — kļuva par sacelšanās centru. Pēc ilgām ķildām un pārrunām tika nolemts paturēt iepriekšējo pārvaldes struktūru. Apgabala izpildkomitejā ievēlēja cienījamākos kazakus, dodot priekšroku jaunajiem. Par priekšsēdētāju ielika artilērijas resora kara ierēdni Daņilovu. Staņicās un ciematos izveidoja padomes, un, lai cik savādi, lietošanā palika ari kādreizējais lamu vārds «biedrs». Palaida arī demagoģisku lozungu: «Par padomju varu, bet pret komūnu, apšaušanām un laupīšanām.» Tāpēc arī uz dum-pinieku papahām parādījās nevis viena balta uzšuve vai pārsaitē, bet divas: balta, krustota ar sarkanu.».

Sujarova vietā par sacelšanās kustības apvienoto spēku pavēlnieku nāca jaunais, divdesmit astoņus gadus vecais horunžijs Pavels Kudinovs, visu četru pakāpju Jura krusta kavalieris, tukšs pļāpa un prātvēders. Viņam bija visai vājš raksturs, un tik vētrainā laikā viņš gan nederēja dumpinieku apgabalam par vadoni, bet kazaki uz viņa pusi sliecās tāpēc, ka viņš bija vienkāršs un saticīgs. Un galvenais — Kudinova saknes dziļi iestīdza kazakos, no kuriem viņš bija cēlies, un viņam nepiemita tā augstprātība un virsnieka iedomība, kas parasti rak-sturīga izlēcējiem. Viņš arvien ģērbās vienkārši, valkāja garus, ieapaļi apgrieztus matus, gāja sakumpis, runāja ātri. Viņa kalsnējā seja ar garo degunu izskatījās parupja, ne ar ko neatšķīrās no citām.

Par štāba priekšnieku tika izraudzīts apakšjesauls I]ja Safonovs tikai tāpēc, ka bija pabailīgs, bet rakstīja veiklu roku, bija liels rakstu pratējs. Par viņu tā ari sapulcē teica:

— Safonovu sēdiniet štābā. Ierindā viņš neder. Tur no viņa vairāk ļaunuma nekā labuma, kazakus viņš nepaglābs, bet pats pastrādās aplamības. No viņa tāds pats karotājs kā no čigāna mācītājs.

Būdams maza auguma un apaļīgs, Safonovs par tādu piezīmi līksmi pasmaidīja dzeltenbālajās ūsās un ar lielāko prieku uzņēmās vadīt štābu.

Bet Kudinovs un Safonovs tikai noformēja to, ko patstāvīgi veica sotņas. Kā vadītājiem viņiem patiesībā rokas bija saistītas un arī nebija pa spēkam valdīt tādu milzu mašīnu un tikt līdzi straujo notikumu virpulim.

4. Aizamūras jātnieku pulks ar tiem boļševikiem, kas tajā bija ieplūduši no Ustjhopjoras, Jelanskas un pa daļai no Vešenskas staņicas, ar kaujām izgāja cauri veselai ciematu virknei, pārbrāzās pāri Jelanskas robežai un virzījās gar Donu pa stepi uz rietumiem.

5. martā Tatāru ciematā ieauļoja kazaks ar ziņojumu. Jelanskieši lūdza steidzīgu palīdzību. Viņi atkāpās, gandrīz nemaz neturēdamies pretī: nebija patronu un šauteņu. Uz viņu nevarīgajiem šāvieniem aizamūrieši atbildēja ar ložmetēju krusu, slānīja viņus no divām baterijām. Tādos apstākļos nebija laika gaidīt rīkojumu no apgabala. Tāpēc Petro Meļehovs nolēma doties uzbrukumā ar divām sotņām.

Viņš uzņēmās komandēt arī pārējās četras kaimiņu ciematu sotņas. No rīta Petro uzveda kazakus paugurā. Sākumā kā arvien sadūrās izlūki. Kauja norisinājās vēlāk.

Pie Sarkanās kraujas, astoņas verstis no Tatāru ciemata, kur kādreiz Grigorijs kopā ar sievu ara, kur viņš pirmoreiz Natālijai atzinās, ka viņu nemīl, —< tur šajā blāvajā ziemas dienā pie dziļajām gravām sotņas nokāpa no zirgiem sniegā, izretinājās ķēdēs, zirgu uzraugi aizveda zirgus drošībā. Lejā no plašās, iedobtās ieplakas trīs ķēdēs nāca sarkanie. Baltais palejas klajš bija izraibināts melniem plankumiem — cilvēku figūrām. Pie ķēdēm brauca klāt vezumi, ņudzēja jātnieki. Kazaki atradās divu verstu atstatumā no pretinieka un nesteidzīgi rīkojās pieņemt kauju.

Savā labi barotajā, mazliet jau nodzītajā zirgā Petro no jelanskiešu sotņām, kas jau bija izkārtojušās, pieauļoja pie Grigorija. Viņš bija jautrs un možs.

— Brāļuki! Taupiet patronas! Saut, kad došu komandu ..» Grigorij, aizved savu pussotņu pusotra simta asu uz kreiso pusi. Pasteidzies! Zirgu uzraugi lai nesājā j barā!

Viņš pateica vēl dažus pēdējos rīkojumus un paņēma tālskati. — Bateriju, šķiet, uzstāda Matvejeva kurgānā?

— Es jau sen vēroju: var redzēt ar neapbruņotu aci.

Grigorijs izņēma viņam no rokām tālskati un palūkojās. Aiz paugura, kam virsotni vēji bija nopūtuši kailu, melnēja vezumi, vīdēja sīkas cilvēku figūriņas.

Tatāriešu kājnieki, — «ložņas», kā tos pa jokam bija iesaukuši jātnieki, — neievērodami stingro pavēli nepulcēties baros, sanākuši pulciņos, dalīja patronas, pīpēja, jokoja. Galvas tiesu augstāk par prasīgajiem kazakiem līgojās Hristoņas papaha (zirgu zaudējis, viņš bija iekļuvis kājniekos), sārtojās Panteleja Prokofjeviča ausaine. Kājniekos lielākoties bija vecie vīri un jaunieši. Pa labi no nenopļauto sauleņu stublāju biezokņa apmēram pusotras versts plašumā stāvēja jelanskieši. Viņu četrās sotņās bija seši simti vīfu, taču gandrīz divi simti no tiem zirgu uzrauga. Trešā daļa visa sastāva slēpās ar zirgiem lēzenajās gravas pieķājēs.

— Petro Pantelevič! — sauca no kājnieku rindām. — Pielūko, kaujā nepamet mūs, kājniekus!

— Esiet mierīgi! Nepametīsim, — smaidīja Petro un, skatīdamies, kā sarkano ķēde gausi virzās paugurā, sāka nervozi plīkšķināt pātagu.

_— Petro, pavirzies šurp, — lūdza Grigorijs, atiedams sāņus no ķēdes.

Petro piejāja klāt. Grigorijs, pieri saraucis, manāmi saīdzis, sacīja:

— Pozīcija man nav pa prātam. Vajadzētu atstāt šīs gravas. Citādi , mūs apies no flanga — iekļūsim ķezā. Ko?

— Ko tu runa! — Petro sapīcis atkratījās. — Kā tad mūs apies? Es atstāju lizervē vienu sotņu, un visļaunākajā gadījumā noderēs arī gravas. Tās nebūs kavēklis.

— Pielūko, puis! — brīdinādams teica Grigorijs, jau kuro reizi aši taustīdams ar acīm apkārtni.

Viņš piegāja pie savas ķēdes, apskatīja kazakus. Daudziem vairs nebija rokās ne dūraiņu, ne pirkstaiņu. Uzbudinājums karsēja — bija novilkuši. Viens otrs darbojās: gan kārtoja zobenu, gan savilka ciešāk jostas sprādzi.

—Mūsu komanders nokāpis no zirga, — pasmaidīja Fedots Bodovskovs un zobgalīgi mazliet pamāja uz Petro pusi, kurš gāzelīgā gaitā soļoja šurp.

— Ei tu, ģenerāli Platov! — zviedza vienrocis Aļoška Samilis, apbruņojies tikai ar zobenu. — Pavēli izsniegt doniešiem pa mēriņam sīvā!

— Turi muti, sīvelniek! Sarkanie nocirtīs tev otru roku, ar ko celsi pie mutes? Būs jālok no siles.

Nu, nē!

— Bet iedzertu gan, tik tiešām! — nopūtās Stepans Astahovs un pat sagrieza rudās ūsas, noņēmis roku no zobena spala.

Ķēdē norisa pašreizējam momentam gluži nepiemērotas sarunas. Un uzreiz apklusa, tiklīdz Matvejeva kurgānā skani nobūkšķēja lielgabals.

Tumīga skaņa izsprūda kā kamols no stobra un ilgi gaisa virs stepes kā balts dūmu plīvuriņš, sakļāvusies ar spalgu un aprauti asu sprādziena dārdu. Šāviņš nenolidoja vajadzīgo atstatumu, sprāga pusversti no kazaku ķēdes, Melnie dūmi baltā, starojošā sniega pārvalkā

Ieausi vijās pār tīrumiem, slīga zemē vīdamies, piekļaudamies nezālēm. Tūliņ sarkano ķēdē sāka darboties ložmetēji. Ložmetēju kārtas klakšķēja kā naktssarga klabeklis. Kazaki gūlās sniegā, nezālēs, sarainajos sauleņu stublājos.

— Aplam melni dūmi! Kā no vācu šāviņa! — sauca Prohors Zikovs, skatīdamies atpakaļ uz Grigoriju.

Līdzās jelanskiešu sotņā sacēlās troksnis, Vējš atnesa kliedzienu:

— Tēvoci Mitrofanu nošāva!

Šāvieniem dārdot, pie Petro atskrēja rudbārdainais Rubežinskas sotņas komandieris Ivanovs, Viņš aizelsies slaucīja pieri zem papahas.

— Tad ta sniegs! Tik striegns, ka ne kāju izvilkt!

— Ko tev vajag? — Petro nīgri savilka uzacis.

— Iešāvās galvā šiten tāda doma, biedri Meļehov! Sūti vienu sotņu pa leju uz Donu. Noņem no ķēdes un aizsūti. Lai viņi nokāpj lejā un aizjāj līdz ciematam, bet no turienes speras sarkanajiem mugurā. Tie droši vien atstājuši vezumus… Nu, un kāda tiem sardze? Taču sacels paniku.

«Šiten tāda doma» Petro iepatikās. Viņš pavēlēja savai pussotņai šaut, pamāja ar roku visā augumā stāvošajam Latiševam un gāzelīgi soļoja uz Grigorija pusi. Pateicis, kas par lietu, viņš strupi pavēlēja:

— Ved pussotņu! Uzmin viņiem uz astes!

Grigorijs izveda kazakus, viņi gravā sasēdās zirgos un brašos rikšos devās uz ciematu. *

Kazaki izlaida no šautenēm pa divām ietverēm un apklusa. Sarkano ķēdes iegula. Sāka sīki guldzināt ložmetēji. Kādam zirgu uzraugam izrāvās baltkājainais Martina Šamiļa zirgs, ko bija ievainojusi nejauša lode. Bezprātā viņš izbrāzās cauri Rubežinskas kazaku ķēdei un devās lejup uz sarkanajiem. Ložmetēju strūkla ķēra zirgu, un pilnos auļos, pasviedis krustus gaisā, tas iezvēlās sniegā.

— Tēmēt uz ložmetējniekiem! — pa ķēdi cits citam nodeva Petro pavēli.

Viņi tēmēja. Šāva tikai labie šāvēji — un nodarīja postu: neizskatīgs Augškrivas ciemata kazaķelis citu pēc cita noknieba trīs ložmetējniekus, un «maksims» ar verdošu ūdenī apstobrī apklusa. Bet nošautās apkalpes vietā nāca citi. Ložmetējs sāka atkal klabēt, kaisīdams nāves sēklu, Zalves brāzās bieži, Kazakiem tas viss sāka jau apnikt, arvien dziļāk viņi rakās sniegā. Anikuška aizurbās līdz kailai zemei, nebeigdams blēņoties. Viņam pietrūka patronu (bija tikai piecas zaļā, sarūsējušā ietverē), un viņš paretam, izbāzdams galvu no sniega, ar lūpām atdarināja tādu skaņu, kas stipri līdzinājās murkšķa svilpieniem izbaiļu brīdī.

— Aghju!… — kā murkšķis iekliedzās Anikuška, pārlaizdams muļķīgu skatienu ķēdei.

No viņa pa labi līdz asarām locījās Stepans Astahovs, bet pa kreisi sirdīgi sodījās Antipka Muldoņa.

— Esi mierā, rāpuli! Atradis laiku jokus dzīt!

— Aghju!… — Anikuška griezās uz viņa pusi, tīšā izbīlī valbīdams acis.

Sarkano baterijai laikam trūka šāviņu: ap trīsdesmit šāviņu izbrāzusi, tā apklusa. Petro nepacietīgi lūkojās atpakaļ uz paugura kori. Viņš bija aizsūtījis uz ciematu divus ziņnešus ar pavēli visiem pieaugušajiem iedzīvotājiem, bruņotiem ar dakšām, mietiem, izkaptīm, iznākt uz_ paugura. Viņam gribējās iedzīt sarkanajiem bailes un ari izvērst trīs ķēdes.

Drīz vien kalna malā parādījās un vēlās lejup lieli ļaužu bari.

— Skat, izbira melnie kovārņi!

— Viss ciemats laukā.

— Tur taču arī meitieši!

Kazaki sasaucās, smaidīja. Šaušanu pavisam pārtrauca. Sarkano pusē darbojās tikai divi ložmetēji un paretam norībēja pa zalvei.

— 2ēl, ka viņu baterija apklususi. Būtu spēruši vienu šāviņu bābiešu karaspēkā, tad tik tur ietu vaļā. Slapjām stērbelēm saskrietu ciematā! — ar labpatiku sacīja vienrocis Aļoška, acīm redzot, tiešām nožēlodams, ka sarkanie neraida meitiešos neviena šāviņa.

Ļaužu bari sāka izlīdzināties, sadalīties. Drīz vien tie izstiepās divās platās ķēdēs. Nostājās.

Petro bija pavēlējis tām netuvoties kazaku ķēdei pat šāviena atstatumā. Bet to parādīšanās vien radīja sarkanajos manāmu iespaidu. Sarkano ķēdes sāka kāpties atpakaļ, virzīdamās ieplakas dibenā. īsi apspriedies ar sotņu komandieriem, Petro atsedza labo flangu, noņemdams divas jelanskiešu ķēdes, un pavēlēja tām jātnieku ierindā doties uz ziemeļiem pie Donas, lai tur atbalstītu Grigorija triecienu, Sarkanajiemacu priekšā sotņas sa-kārtojās Sarkanās gravas otrā pusē un virzījās lejup, uz Donu.

Sarkano ķēdēm atkāpjoties, uz tām atkal bija sākusi šaut.

Sai laikā no «rezerves», kurā ietilpa meitieši, veči un pusaudži, kaujas līnijā iespiedās dažas pārdrošākās sievietes un bars bērnu. Kopā ar citām bija ieradusies ari Darja Meļehova.

— Petja, dod, es šaušu sarkanajiem! Es taču protu rīkoties ar šauteni.

Viņa tiešām paņēma Petro karabīni, kā vīrietis, notupusies uz ce]gala, divas reizes izšāva, droši piespiedusi laidi virs krūts pie šaurā pleca.

Bet «rezerve» sala, kājas dauzīdama, lēkādama, šņaukādamās. Abas ķēdes līgojās kā vējā. Sievām zilganoja vaigi un lūpas, zem platajām brunču malām nekaunīgi līda aukstums. Gluži sirmie vecaini pavisam sastinga. Daudzi no tiem, to skaitā arī vectēvs Grišaka, bija zem rokas no ciematā uzvesti stāvajā kalnā. Bet te, paugurā, kas bija atsegts visiem vējiem, veči no tālajiem šāvieniem un aukstuma kļuva žirgtāki. Ķēdē viņu vidū nebeidzās sarunas par senākajiem kariem un kaujām, par grūto tagadējo karu, kurā cīnās brālis pret brāli, tēvs pret dēlu un lielgabali šauj no tik liela attāluma, ka ar vienkāršu aci nemaz nevar redzēt. 4,

XXXIII

Grigorijs ar savu pussotņu paplucināja aizamūriešu pirmās šķiras vezumniekus. Sakapāja ar zobeniem astoņus sarkanarmiešus. Paņēma četrus vezumus ar patronām un divus jājamos zirgus. Pussotņa tika viegli cauri: bija kritis viens zirgs un kādam kazakam ieskrambāta niecīga brūcīte.

Bet, kamēr Grigorijs ar iegūtajiem vezumiem, neviena nevajāts un stipri aplaimots par veiksmi, devās projām gar Donu, paugurā nobrieda kaujas atrisinājums. Aizamūriešu eskadrons jau pirms kaujas sākuma bija uzsācis plašu aplenkumu, apmetis desmit verstu līkumu un tagad, pēkšņi parādīdamies paugura otrā pusē, bruka virsū zirgu uzraugiem. Viss sajuka. Zirgu uzraugi izdrāzās ar zirgiem no Sarkanās gravas pakājes, paguva dažiem kazakiem padot zirgus, bet citiem virs galvām jau sāka zibēt aizamūriešu asmeņi. Daudzi neapbruņoti zirgu uzraugi laida zirgus vaļā, auļoja projām kur kurais. Kājnieki, kam nebija iespējams šaut aiz bailēm, ka var trāpīt savējiem, — sabira gravā kā zirņi no maisa, izkūņo-jās ārā otrā pusē un sāka nekārtībā bēgt. Tie jātnieki (un tādu bija vairākums), kam bija laimējies noķert zirgu, auļoja uz ciematu, cits par citu ātrāk, it kā sacīkstēdamies, «kuram labāks zirgs».

Pirmajā brīdī, tikko pagriezis galvu uz kliedzienu pusi un ieraudzījis jātnieku baru dodamies turp, kur atradās zirgu uzraugi, Petro nokomandēja:

— Pie zirgiem! Kājnieki! Latišev! Gravai cauri!…

Bet līdz savam zirga uzraugam viņš nepaguva aizskriet. Viņa zirgu turēja jauns zēns Andruška Bezhļebnovs. Tas lēkšiem devās pie Petro; divi zirgi, Petro un Bodovskova, auļoja līdzās labajā pusē. Bet Andruškam no sāniem uzbrāzās sarkanarmietis vaļējā, dzeltenā puskažociņā, cirta viņam atvēzējies, kliegdams:

— Ekur karotājs, pie joda! …

Andruškam par laimi plecos kuļājās šautene. Zobens neķēra vis Andruškas baltā šallē ietīto kaklu, bet nošķinda gar stobru, izsitās sarkanarmietim no rokas un slīpi uzlidoja gaisā. Straujais Andruškas zirgs metās sāņus un aizdipa projām. Petro un Bodovskova zirgi drāzās tam pakaļ…

Petro novaidējās, uz mirkli apstājās, nobāla, sviedri uzreiz pārklāja seju. Petro atskatījās: viņam skrēja klāt ap desmit kazaku.

— Mēs esam pagalam! — Bodovskovs kliedza. Šausmas izķēmoja viņam seju.

— Leciet gravā, kazaki! Gravā, brāļi!

Petro atguvās, pirmais pieskrēja pie kraujas un vēlās lejā pa trīsdesmit asu augsto kranti. Aizķēries viņš pārplēsa puskažoku no krūšu kabatas līdz lejas vīlei, uzlēca kājās, nopurinājās kā suns ar visu augumu. No augšas, Heganti kūleņodami, kritienā virpuļodami, bira kazaki.

īsā brīdī lejup sakrita vienpadsmit vīru. Petro bija div-padsmitais. tur augšā vēl rībēja šāvieni, skanēja kliedzieni, zirgu dima. Bet gravas dibenā sakritušie kazaki muļķīgi purināja no papahām sniegu un smiltis, viens otrs berzēja sadauzīto vietu. Martins Šamilis, izrāvis aizslēgu, pūta no šautenes stobra ārā sniegu. Kādam zēn'iņam, Manickovam, nelaiķa atamana dēlam, no lielām bailēm drebēja asaru straumītēm slacītie vaigi.

— Ko mums darīt? Vadi, Petro! Nāve acu priekšā,,, Kur dēsimies? Nogalinās mūs!

Fedots sāka klabināt zobus, metās pa leju uz Donu.

Viņam pakaļ kā aitas sviedās arī citi.

Petro ar mokām tos atturēja:

— Pagaidiet! Padomāsim!… Neskrejiet!.,, Apšaus!

Viņš saveda visus zem izskalojuma sarkanmāla kraujas malā, stostīdamies, bet cenzdamies būt ārēji mierīgs, ieteica:

— Uz leju nevar iet. Viņi aizdzīs tālu mūsējos ,,. Vajag tepat… īzklīstiet pa izskalotajām bedrēm!.., Trim jāiet uz šo pusi!… Atšaudīsimies!… Te var izturēt aplenkumu …

— Bet beigti mēs būsim! Tēvi! Mīļie! Laidiet mani projām no šejienes! … Es negribu … Es nevēlos mirt! — piepeši sāka kaukt gaišmatainais puišelis Manickovs, kas bija raudājis jau iepriekš.

Fedots, kalmika acis nozibsnīdatns, pēkšņi spēcīgi iezvēla Manickovam ar dūri sejā.

Puišelim sāka plūst no deguna asinis, viņš ar muguru noberza kraujas mālus un tikko noturējās kājās, bet vairs nekauca.

— Kā atšaudīsimies? — jautāja Samilis, satverdams Petro aiz rokas. — Cik tad mums patronu? Patronu' nav!

— Viņi metīs granātu. Mums beigas!

— Nu, bet ko tad darīt? — Petro seja kļuva zila, viņam uz lūpām zem ūsām parādījās putas. — Gulties! … Es esmu komandieris vai cits kāds? Nošaušu!

Viņš tiešām savēcināja naganu kazakiem virs galvām.

Petro svelpjošais čuksts it kā iedvesa viņos dzīvību. Bodovskovs, Samilis un vēl divi kazaki aizskrēja uz gravas otru pusi, nogulās izskalotā bedrē, citi novietojās ap Petro.

Pavasari ruds kalnu ūdens Strauts, akmeņus līdzi raudams, izskalo lejā ieplakas, grauj sarkanā māla slāņus, rok kraujas sienās iedobus un ejas. Tur arī ielīda kazaki.

Petro līdzās, turēdams šauteni gatavībā, salīcis stāvēja Antips Brehovičs un kā murgos čukstēja:

— Stjopka Astahovs saķēra savu zirgu aiz astes aizauļoja, bet man, skat, neizdevās ,,. Un kājnieki mūs

pametuši,,, Beigti būsim, brālīši!,,, Nudien, gals klāt!

\

Augšā atskanēja skrejošu soļu skrapsti. Gravā sāka birt sniega pikas un māli.

— Viņi ir klāt! — čukstēja Petro, saķerdams Antipku aiz piedurknes, bet tas izmisumā izrāva roku, paskatījās uz augšu, turēdams pirkstu uz gaiļa.

Augšā, kraujas malai tuvumā, neviens nenāca.

Tur bija dzirdamas balsis, uzsaucieni zirgiem…

«Apspriežas,» Petro domāja, un atkal viņam pa muguru, pa krūtīm un seju tecēja sviedri, it kā miesā būtu plaši atvērušās visas poras …

— Ei, jūs! Rāpjas ārā! Tikpat sasitīsim! — sāka saukt no augšas.

Sniegs bira gravā biezi kā balta piena šalts. Kāds laikam bija pienācis tuvu kraujai.

Kāda cita balss turpat noteikti sacīja:

— Te viņi lēkuši, re, kur pēdas. Es taču pats redzēju!

— Petro Meļehov! Rāpies ārā!

Vienu mirkli Petro kā liesma apsvilināja stulbs prieks. «Kurš tad no sarkanajiem mani pazīst? Tie taču mūsējie! Atsituši!» Bet tā pati balss viņam lika nodrebēt sīkos drebuļos:

— Runā Mihails Koševojs. Ieteicam padoties ar labu. Tik un tā netiksiet projām!

Petro noslaucīja slapjo pieri, uz delnas palika sārtas asins sviedru svītras.

Viņā iezagās savādas, nemaņai tuvas vienaldzības jūtas.

Un nesavaldīgs likās Bodovskova kliedziens:

— Iesim laukā, ja solāties mūs atlaist. Ja ne, — atšaudīsimies! Ņemiet!

— Atlaidīsim!… — pēc brīža atbildēja no augšas.

Ar drausmīgām pūlēm Petro nokratīja miegaino skurbumu. Vārdā «atlaidīsim» viņš sajuta slēptu izsmieklu. Petro dobji uzsauca:

— Atpakaļ! — bet neviens viņā vairs neklausījās.

Kazaki — it visi, izņemot Antipku, kas bija ievilcies

izskalotā bedrē, — ķerdamies pie izciļņiem, rāpās uz augšu.

Petro iznāca pēdējais. Viņā kā bērns zem sievietes sirds valdonīgi sarosījās dzīvība. Aizsardzības dziņas vadīts, viņš vēl apķērās izmest no magazīnas patronas un rāpās pa stāvo kranti augšup. Acīs viņam migloja, sirds it kā piepildīja visu krūti. Bija smacīgi un grūti kā bērnībā redzētā smagā sapnī. Virskreklam notrūka pogas,

saplīsa netīrā apakškrekla apkakle. Acis aizmigloja sviedri, rokas slīdēja gar saltajiem kraujas izciļņiem. Gārgdams viņš izrāpās no nomīdītā laukumiņa kraujas malā, nosvieda sev pie kājām šauteni, pacēla rokas gaisā. Cieši kopā saspiedušies stāvēja pirms viņa izrāpušies kazaki. Pie viņiem, atdalījušies no lielā aizamīiriešu kājnieku un jātnieku bara, nāca Miška Koševojs, jāja klāt daži sarkanarmieši…

Miška pienāca Petro gluži klāt un klusi, nepaceldams acu, jautāja:

— Vai esi izkarojies? — atbildi pagaidījis un vēl arvien skatīdamies Petro uz kājām, vaicāja: — Tu viņus komandēji?

Petro sāka raustīties lūpas. Ar milzīgu noguruma kustību, ar lielām pūlēm viņš pacēla roku līdz slapjajai pierei. Miškam notrīcēja garās, izliektās skropstas, pavērās tuklā, drudža izsitumiem klātā virslūpa. Miškas augumu sāka kratīt tādi drebuļi, ka likās — viņš nespēs noturēties kājās un pakritīs. Bet viņš tūliņ, strauji pacēlis acis uz Petro, skatīdamies tam tieši redzokļos, ieurbdamies tajos ar savādi svešādu skatienu, ātri izgrūda:

— Ģērbies nost!

Petro veikli nometa puskažoku, saudzīgi sarotīja un nolika sniegā; noņēma papahu, jostu, novilka aizsargkrāsas kreklu un, piesēdies uz puskažoka stūra, sāka vilkt nost zābakus, kļūdams arvien bālāks un bālāks.

Ivans Aleksejevičs nokāpa no zirga, pienāca klāt un, raudzīdamies Petro, sakoda zobus, baidīdamies sākt skaļi raudāt.

— Veļu atstāj, — Miška čukstēja un notrīcējis pēkšņi griezīgi uzkliedza: — Veicīgāk, tu!…

Petro sarosījās, savīstīja no kājām novilktās vilnas zeķes, iebāza tās stulmos, uzslējies nokāpa no puskažociņa sniegā basām kājām, kuras pret sniega baltumu izskatījās dzeltenas kā safrāns.

— Kūm! — tikko lūpas kustinādams, viņš sauca Ivanu Aleksejeviču. Tas klusēdams skatījās, kā kūst sniegs zem Petro kailajām pēdām. — Kūm Ivan, tu kristīji manu bērnu … Kūm, nesodiet mani ar nāvi! — lūdzās Petro un, ieraudzījis, ka Miška jau pacēlis naganu viņa krūšu augstumā, iepleta acis, it kā taisīdamies ieraudzīt kaut ko apžilbinošu, ierāva galvu plecos kā pirms lēciena.

Šāvienu viņš nedzirdēja, krizdams augšpēdu kā no spēcīga grūdiena.

Viņam likās, ka Koševoja izstieptā roka sagrābusi viņa sirdi un vienā rāvienā izspiedusi no tās asinis. Pēdējā piepūlē Petro ar mokām atrāva apakškrekla apkakli, atsegdams zem kreisā krūts gala lodes caurumu. No tā it kā vilcinādamās sūcās asins, pēc tam, izeju atradusi, svilpdama šļāca ar strūklu augšup, melna kā darva.

XXXIV

Rītausmā izlūki, kas bija aizsūtīti uz Sarkano gravu, atgriezās ar ziņu, ka sarkanie neesot manāmi līdz Jelanskas robežai un ka Petro Meļehovs ar desmit kazakiem guļot sakapāti turpat kraujas malā.

Grigorijs izrīkoja pajūgus, lai atved nogalinātos, nakts atlikušo daļu pārlaida pie Hristoņas. No mājas viņu padzina sieviešu vaimanas pēc mirušā, Darjas skaļās, nelabās raudas. Līdz gaismai viņš nosēdēja Hristoņas istabā pie mūrīša. Kāri izpīpēja papirosu un, it kā baidīdamies palikt vienatnē ar savām domām, ar skumjām pēc brāļa Petro, atkal steigšus ķērās pie tabakas maka, — cik varēdams vilka iekšā derdzīgos dūmus, uzsāka ar snaudošo Hristoņu sarunas par blakus lietām.

Atausa gaisma. Atkusnis sākās jau no paša rīta. Ap pulksten desmitiem parādījās peļķes uz mēsliem nošķaidītā ceļa. No jumtiem pilēja. Pavasarīgi dziedāja gaiļi, kaut kur it kā svelmainā pusdienā vientuļi kladzināja vista.

Pagalmu saules pusē saulgozī gar zedeņiem berzējās vērši. Uz viņu brūnajām mugurām vējš plivināja savēlušās spalvas kušķus. Kūstošais sniegs smaržoja asi un sāji. Šūpodamās kailā ābeles zarā pie Hristoņas vārtiem, čivināja sīciņa, dzeltenvēderaina zīlīte.

Grigorijs stāvēja pie vārtiem, gaidīdams paugurā pajādāmies pajūgus, un gluži neviļus pārveidoja zīlītes čivinājumu kops bērnības pazīstamajā valodā. «Tecin' arkl'I Tecin' arkl'!» līksmi šai atkušņa dienā izrunāja zīlīte, bet uz salu — to Grigorijs zināja — viņas balss pārvērtās, zīlīte aši deva padomu, kas skanēja līdzīgi: «Auniet kurp'! Auniet kurp'!»

Grigorijs pārsvieda skatienu no ceļa uz lēkājošo zīlīti. «Tecin' arkl'I Tecin' arkl'!» tā klakstināja. Un Grigorijam nejauši ienāca prātā, kā bērnībā viņi kopā ar Petro

stepē ganīja tītarēnus un kā brāļuks, toreiz baltu galvu, mūžam aplupušu,strupu degunu, meistariski atdarināja tītara ķlukstienu un tāpat pārveidoja viņa runu savā jocīgajā bērna valodā. Viņš veikli imitēja aizvainota tītarēna čiepstienu, sīkā balstiņā runādams: «Visi zābakos, es ne! Visi zābakos, es ne!» Un tūliņ, izvalbījis ačteles, salieca rokas elkoņos, — kā vecais tītars staigāja sāniski un burkšķēja: «Gur! Gur! Gur! Pirksim tirgū trakulim zābaciņus!» Toreiz Grigorijs bija smējies laimīgus smieklus, lūdzis, lai vēl parunā tītariski, lai parāda, kā tītara cālēns nobažījies murmina, atradis zālē kādu svešu mantu, piemēram, skārda trauciņu vai lupatiņu.,,

Ceļa galā parādījās priekšējais pajūgs. Tam līdzās gāja kazaks. Pirmajam pajūgam šļūca pakaļ otrais un trešais. Grigorijs notrauca asaru, aizgainīja kluso smaidu, ko bija radījušas neaicinātās atmiņas, un steigšus gāja uz saviem vārtiem: gribēja pirmajā baigajā brīdī atturēt māti, kas no bēdām bija vai prātu zaudējusi, nelaist viņu klāt pie pajūga, kurā bija Petro līķis. Priekšējam pajūgam bez cepures līdzās soļoja Aļoška Šamilis. Ar rokas stumbeni viņš spieda pie krūtīm papahu, labajā rokā turēja astru grožus. Grigorijs, atraudams skatienu no Aļoškas sejas, ielūkojās ragavās. Salmu cisās uz muguras gulēja Martins Samilis. Seja, zaļais virskrekls uz krūtīm un ierautā vēdera bija aptašķīti sasalušām asinīm. Otrā pajūgā veda Manickovu. Viņa sakapātā seja bija iebāzta salmos. Galva it kā no aukstuma ierauta plecos, pakausis ar veicīgu cirtienu gludi atšķelts: melnas matu lāstekas kā bārkstis ielokoja kailos galvaskausa kaulus. Grigorijs palūkojās trešajā pajūgā. Viņš nevarēja mironi pazīt, bet pamanīja roku ar vaska krāsas pirkstiem, kas bija dzelteni no takabas. Roka bija pārkārusies ragavu malai, pirksti pirms nāves sakļauti krusta zīmē, kūstošajā sniegā ievilka svītras. Mironim bija kājās zābaki un mugurā šinelis, pat cepure gulēja uz krūtīm. Ceturtā pajūga zirgu Grigorijs sagrāba aiz iemauktiem, teciņiem ieveda sētā. Pakaļ skrēja kaimiņi, bērneļi, sievietes. Bars saplūda pie lieveņa.

— Tur nu ir mūsu mīļais Petro Pantelevičs! Atstājis šo pasauli, — kāds klusi noteica.

Bez cepures vārtos ienāca Stepans Astahovs. Nez kur bija uzradies vectēvs Grišaka un vēl trīs veči: Grigorijs apjucis skatījās apkārt.

7*

195

— Nesīsim nu iekšā „,,

Vedējs jau grasījās ņemt Petro aiz kājām, bet ļaužu bars klusēdams pašķīrās, godbijīgi dodams ceļu Iļjiņičnai, kas kāpa no lieveņa.

Viņa paskatījās uz ragavām. Nāves bālums nogula viņai uz pieres, apklāja vaigus, degunu, aizstiepās pāri zodam. Viņu paķēra zem rokas trīcošais Pantelejs Prokofjevičs. Pirmā sāka balsī vaimanāt Duņaška, tai atsaucās desmit ciemata malās. Darja, aizcirtusi durvis, izspūrusi, uztūkušām acīm izskrēja uz lieveņa un sabruka pār ragavām.

— Petjuška! Petjuška mīļais! Celies augšā! Celies!

Grigorijam sametās melns gar acīm.

— Ej, Daška! — neatjēgdams, ko dara, viņš skarbi uzkliedza tai un neapdomādams grūda Darju krūtīs.

Viņa iekrita kupenā. Grigorijs aši paķēra Petro zem rokām, vedējs — aiz baso kāju locītavām, bet Darja rāpoja viņiem pakaļ lievenī, skūpstīdama ķerstīja sastingušās, sasalušās vīra rokas. Grigorijs atgrūda viņu ar kāju, nojēgdams, ka vēl brīdis — un arī viņš vairs nevaldīs pār sevi. Duņaška ar varu atrāva Darjas rokas, piespiezdama sev pie krūtīm samaņu zaudējušās Darjas galvu.

*

Virtuvē bija nāves klusums. Petro gulēja uz kuļa dīvaini maziņš, it kā gluži izkaltis. Deguns viņam bija kļuvis smailāks, kviešu krāsas ūsas tumšākas un visa seja stingri izstiepusies, tapusi glītāka. No bikšu saitēm stiepās ārā basas, spalvainas kājas. Viņš lēnām atkusa, zem viņa kājām krājās sārta ūdens peļķīte. Un, jo vairāk atlaidās pa nakti sasalušais ķermenis, jo asāk varēja sajust sāļo asins un šķebīgi saldeno, rudzupuķēm līdzīgo miroņa smaku.

Pantelejs Prokofjevičs nojumē ēvelēja dēļus šķirstam. Sievietes istabā ņēmās ap Darju, ko nevarēja dabūt pie atmaņas. Paretam no turienes bija dzirdams dažs spalgs, histērisks iebrēciens, un pēc tam kā strautiņš urdzēja krustmātes Vasilisas balss, kura bija atskrējusi «dalīties bēdās». Grigorijs sēdēja solā iepretim brālim, tina smēķi, skatījās uz iedzelteno Petro seju, uz viņa rokām ar apaļajiem nagiem, kas bija kļuvuši zili. Lielais atsvešinājuma saltums jau šķīra viņu no brāļa. Petro bija ne vairs savējais, bet īslaicīgs viesis, no kura jau laiks šķirties.

Tagad tas guļ, vienaldzīgi piespiedis seju pie māla kula, it jkā kaut ko gaidīdams, ar apmierinātu, noslēpumainu ptissmaidu, sastingušu zem kviešu krāsas ūsām. Bet jau i it pēdējā gaitā viņu posīs sieva un māte.

Jau vakarā māte viņam būs sasildījusi trīs katlus ūdens un sieva sagatavojusi tīru veļu un vislabākās bikses līdz ar formas tērpu. Grigorijs — viņa īstais brālis — un tēvs nomazgās miesas, kas viņam vairs nepieder un nekaunas par savu kailumu. Ieģērbs viņu goda drēbēs un noguldīs uz galda. Un tad nāks Darja, ieliks viņam platajās, ledainajās rokās, kas vēl nupat bija viņu skāvušas, to sveci, kas viņiem abiem mirdzēja baznīcā, kad viņi gāja ap analoju, — un tad kazaks Petro Meļehovs varēs doties turp, no kurienes neviens vairs neatgriežas sērst dzimtajā sētā.

«Labāk tu būtu kritis kaut kur Prūsijā nekā te, mātei acu priekšā!» domās brālim pārmeta Grigorijs un, paskatījies mironī, pēkšņi nobāla: Petro pa vaigu pret nokareno ūsu galu ritēja asaru lāse. Grigorijs pat uztrūkās kājās, bet, uzmanīgāk ieskatījies, atviegloti uzelpoja: nevis miroņa asara, bet pilīte no atkusušā, cirtainā cekula bija uzkritusi Petro uz pieres un lēnām ritēja pa vaigu.

XXXV

Augšdonas sacelšanās kustības apvienoto spēku pavēlnieks bija iecēlis Grigoriju Meļehovu par Vešenskas pulka komandieri. Desmit sotņas kazaku Grigorijs veda uz Karginsku. Štābs bija viņam pavēlējis katrā ziņā satriekt Ļihačova vienību un izdzīt no apgabala robežām, lai varētu piedabūt uz sacelšanos visus Ciras ciematus Karginskas un Bokovas staņicā.

Un 7. martā Grigorijs sāka vest kazakus. Nokusušā, melnu plikatņu klātā paugurā viņš laida sev garām visas desmit sotņas. Ceļa malā, sāniski saliecies, viņš sakumpis sēdēja uz sāniem pieliecies, sēdēja seglos, stīvi savilcis pavadu, saturēdams nepacietīgo zirgu, un viņam garām karagaitas kolonnās gāja Bazku, Belogorskas, Oļšanskas, Merkulovas, Gromkovas, Semjonovas, Ribnijas, Vodjanskas, I, ebjažinas, Jerinkas ciematu rotas.

Grigorijs glaudīja ar pirkstiem melnās ūsas, raustīja ērgļa degunu, pavadīja ik sotņu ar drūmu, nopietnu skatienu no spārnoto uzacu apakšas. Daudz sabristu zirga kāju mīcīja brūno sniega kulteni. Pazīstamie kazaki, garām jadami, uzsmaidīja Grigorijam. Virs viņu papahām stīdza un gaisa tabakas dūmi. No zirgiem cēlās garaiņi.

Grigorijs pievienojās pēdējai sotņai. Pēc verstīm trim viņi satika patruļu. Seržants, kas vadīja patruļu, pieauļoja pie Grigorija.

— Sarkanie atkāpjas pa Čukarinas ceļu!

Ļihačova vienība kauju nepieņēma. Bet Grigorijs raidīja _trīs kazaku sotņas apgājienā un kopā ar citām tā mācās virsū, ka sarkanarmieši jau Čukarinā sāka pamest pajūgus, šāviņu kastes. No Čukarinas izbraucot, pie nabadzīgas baznīceles bija iestigusi strautiņā Ļihačova baterija. Braucēji sacirta atsaites, gar birztalām aizauļoja uz Karginsku.

Piecpadsmit verstu no Čukarinas līdz Karginskai kazaki aizkļuva bez kaujas. Tālāk pa labi, aiz Jasenovkas, pretinieka patruļa apšaudīja vešenskiešu izlūkus. Ar to ari viss beidzās. Kazaki jau sāka jokot: «Ies līdz Novočerkaskai!»

Grigorijs priecājās par iegūto bateriju. «Pat atslēgas nav paguvuši samaitāt,» viņš nicīgi nodomāja. Iestigušos lielgabalus viņi izvilka ārā ar vēršiem. Vienā mirklī no sotņām salasījās apkalpe. Lielgabalus veda ar divkāršiem aizjūgiem: katru vilka seši pāri zirgu. Aizsardzei norīkotā pussotņa pavadīja bateriju.

Mijkrēslī viņi ātrā uzbrukumā ieņēma Karginsku. Ļihačova vienības daļu ar trim atlikušajiem lielgabaliem un deviņiem ložmetējiem saņēma gūstā. Citi līdz ar Karginskas revolucionāro komiteju paguva cauri ciematam aizmukt Bokovas staņicas virzienā.

Visu nakti lija lietus. Uz rīta pusi sāka viļņot gravas un ieplakas. Ceļi kļuva neizbraucami: kur tikai graviņa, tur lamatas. Ūdens piesātinātais sniegs bruka iekšā līdz zemei. Zirgi striga, cilvēki krita no kājām aiz noguruma.

Bazku horunžija Harlampija Jermakova vadītās divas sptņas, kuras Grigorijs bija raidījis vajāt atejošo pretinieku, bija sagūstījušas blakus ciematos — Latiševā un Visloguzovā — ap trīsdesmit iepakaļ palikušo sarkanarmiešu; no rīta tos atveda uz Karginsku.

Grigorijs bija apmeties milzīgajā turienes bagātnieka Kargina namā. Gūstekņus sadzina pie viņa sētā. Jermakovs ienāca pie Grigorija, apsveicinājās.

— Saņēmu gūstā divdesmit septiņus sarkanos. Tev tur raitnieks pievedis zirgu. Tūliņ jāsi, vai?

Grigorijs sajoza šineli, spoguļa priekšā sasukāja matus, kas bija savēlušies zem papahas un tikai tad pagriezās pret Jermakovu.

— Jāsim. Tūliņ jādodas ceļā. Laukumā sarīkosim mītiņu — un projām!

— Kam vajadzīgs šis mītiņš! — Jermakovs paraustīja plecu un pasmīnēja. — Viņi bez mītiņa visi jau zirgos. Bet, re, paskaties! Vai tie nav vešenskieši, kas dodas šurp?

Grigorijs paskatījās pa logu. Pa četriem rindā lieliskā kārtībā jāja sotņas. Kazaki — kā izlasīti, zirgi — kaut uz parādi.

— No kurienes tie? No kurienes tos velns attriecis? — līksmi murmināja Grigorijs, skriedams ārā un steigā aplikdams zobenu.

Jermakovs viņu panāca pie vārtiem.

Pie dārza vārtiņiem jau nāca klāt pirmās sotņas komandieris. Tas godbijībā turēja roku pie papahas — Sniegt to Grigorijam neuzdrošinājās.

— Vai jūs esat biedrs Meļehovs?

— Jā. No kurienes jūs?

— Pieņemiet savā daļā! Mēs pievienojamies jums. Mūsu sotņa saformēta šonakt. Tā no Ļihovidovas ciemata, bet divas citas sotņas — no Gračevas, Arhipovkas un Vasiļevkas.

rVediet kazakus uz laukumu! Tur tūliņ būs mītiņš.

Raitnieks (Grigorijs par raitnieku bija pieņēmis Prohoru Zikovu) viņam pieveda zirgu, pat kāpsli pieturēja. Sevišķi veikli, gandrīz nepieskardamies seglu lokam un krēpēm, iemeta seglos savu kalsno dzelzs augumu Jermakovs un, piejādams klāt, pa paradumam kārtodams virs Segliem šineļa šķēlumu, jautāja:

— Ko darīt ar gūstekņiem?

Grigorijs saņēma viņu aiz šineļa pogas,, pieliecās tuvu klāt, nolīkdams no segliem. Viņam acīs nosprikstēja rudas dzirkstis, bet lūpas zem ūsām, kaut arī zvēriski, tomēr smaidīja.

— Liec dzīt uz Veškiem! Saprati? Lai netiktu tālāk par to kurgānu! — Viņš pavicināja pātagu, norādot uz smilšu pauguru, kas slīga pār staņicu, un sāka jāt.

«Tā viņiem pirmā atmaksa par Petro,» viņš nodomāja, palaizdams zirgu rikšos, un bez jebkāda iemesla iecirta ar pātagu zirga krustos bālganu svītru, kas tūlīt pietūka.

No Karginskas uz Bokovu Grigorijs veda jau trīsarpus tūkstošu vīru. Viņam pakaļ sūtīja pavēles un rīkojumus štābs un apgabala izpildkomiteja. Viens no štāba locekļiem privātā vēstulē daiļrunīgi lūdza Grigoriju:

Ļoti cienījamo biedri Grigorij Pantelevič! Mums pienāk ļaunas baumas, ii kā Tu bargi izrēķinoties ar sagūstītajiem sarkanarmiešiem. It kā pēc Tavas pavēles izdeldēti, — tas ir, sakapāti — trīsdesmit sarkanarmieši, kurus Harlampijs Jermakovs saņēmis pie Bokovas. Minēto gūstekņu vidū, kā dzirdams, bijis kāds komisāriņš, kas mums varēja stipri noderēt, lai noskaidrotu viņu spēkus. Tev, dārgo biedri, vajag atsaukt pavēli neņemt gūstekņus. Tāda pavēle mums šausmīgi kaitīga, un kazaki jau pat it kā kurn par tādu bardzību un baidās, ka arī sarkanie kapās gūstekņus un iznicinās mūsu ciematus. Komandierus arī sūti mums dzīvus! Mēs tos paklusām novāksim Veškos vai ari Kazanskā, bet Tu ar savām sotņām staigā apkārt kā Tarass Buļba rakstnieka Puškina vēsturiskajā romānā un visu atdod ugunij un zobenam, un uzbudini kazakus. Savaldies, lūdzams, nedzen gūstekņus nāvē, bet sūti mums! Tas būs mūsu spēks. Tad nu paliec vesels! Sūtām Tev pazemīgu sveicienu un gaidām panākumus.

Grigorijs saplēsa vēstuli, līdz beigām neizlasījis, nometa zirgam zem kājām. Kudinovam, kas bija piesūtījis pavēli:

Nekavējoties attīsti uzbrukumu dienvidos: KruteņkasAstahovas-Grekovas rajonā. Štābs uzskata par nepieciešamu apvienoties ar kadetu fronti. Citādi mūs ielenks un sakaus —

uzrakstīja atbildi, neizkāpdams no segliem:

, Eju uz Bokovu, dzenos pakaļ bēgošajam pretiniekam. Bet uz Kruteņku neiešu. Tavu pavēli ieskatu par muļķīgu. Un kam es uzbrukšu Astahovas virzienā? Tur, izņemot vēju un mazkrievus, cita nekā nav.

Ar to viņa oficiālā sarakstīšanās ar sacelšanās centru bija galā. Divos pulkos sadalītās sotņas tuvojās Koņkovas ciematam, kas atradās līdzās Bokovas robežai. Vēl trīs dienas Grigoriju pavadīja kaujas veiksme. Cīņā ieņēmis Bokovu, Grigorijs uz savu atbildību virzījās Krasnokutskas virzienā. Satrieca nelielo vienību, kas stājās viņam ceļā, bet saņemtos gūsteņkus kapāt nelika, aizsūtīja tos uz aizmuguri.

9. martā viņš pieveda pulkus jau pie Cistjakovas miesta. Ap to laiku sarkano vadība, nomanīdama aizmugurē briesmas, raidīja dumpiniekiem pretī vairākus pulkus un baterijas. Pie Cistjakovas pienākušie sarkano pulki sadūrās ar Grigorija pulkiem. Kauja ilga trīs stundas. Baidīdamies no «maisa», Grigorijs atvilka savas daļas uz Krasnokutsku. Bet 10. marta rīta kaujā vešenskiešus krietni vien sapēra sarkanie Hopjoras kazaki. Uzbrukumā un pretuzbrukumā sastapās donieši no abām pusēm, cirtās, kā pienākas, un Grigorijs, zaudējis cīņā zirgu, ar pārcirstu vaigu izveda savus pulkus no kaujas un atkāpās uz Bokovu.

Vakarā viņš nopratināja sagūstīto hopjorieti. Viņa priekšā stāvēja ne visai jauns kazaks, blonds, šaurām krūtīm, ar sarkanas lentes paliekām uz šineļa atloka. Tas labprāt atbildēja uz jautājumiem, bet smaidīja piespiesti un it kā greizi.

— Kādi pulki vakar bija kaujā?

— Mūsu Trešais kazaku pulks, kas nosaukts Steņkas Razina vārdā. Tajā ir gandrīz tikai Hopjoras apgabala kazaki. Piektais Aizamūras, Divpadsmitais jātnieku un Sestais Mcenskas pulks.

— Kas uzņēmies vispārīgo vadību? Runā, ka komandējis Kikvidze.

— Nē, apvienotos pulkus komandēja biedrs Domničs.

— Vai munīcijas jums daudz?

— Velns zina cikl

— Lielgabalu?

— Laikam astoņi.

— No kurienes atsauca pulku?

— No Kamenskas ciematiem.

— Vai paskaidroja, kurp sūta?

Kazaks, mazliet vilcinājās, tomēr atbildēja. Grigorijam gribējās izzināt hopjoriešu noskaņojumu.

— Ko kazaki runāja savā starpā?

— Sak, netīkas iet…

— Vai pulkā zina, pret ko mēs sacēlušies?

— Kā lai to zinātu?

— Kāpēc tad negribēja iet?,

— Jūs taču arī esat kazaki! Un apriebies jau noņemties ar karu. Mēs taču kā ar sarkanajiem sākuši — tā līdz šim laikam.

— Varbūt paliksi pie mums?

Kazaks paraustīja šauros plecus.

— Kā jums tīk! Bet negribētos gan…

— Nu, ej, Atlaidīsim pie sievas,,. Droši vien būsi nosērojies?

Grigorijs, piemiedzis acis, noskatījās pakaļ aizejošajam kazakam, pasauca Prohoru. Ilgi pīpēja, klusēja. Tad piegāja pie loga, stāvēdams ar muguru pret Prohoru, mierīgi pavēlējai

— Saki zēniem, lai šito, ko nupat nopratināju, klusiņām aizved uz dārziem. Sarkanos kazakus es gūstā neņemu! — Grigorijs strauji apgriezās uz nodilušajiem papēžiem. — Lai viņu tūliņ… Ej!

Prohors izgāja. Grigorijs brītiņu pastāvēja, lauzdams trauslos zariņus ģerānijām, kas stāvēja uz palodzes, tad aši izgāja lievenī. Prohors klusi runājās ar kazakiem, kas sēdēja saulgozī pie klēts.

— Atlaidiet gūstekni! Lai viņam izraksta caurlaidi! -— kazakos neskatīdamies, pateica Grigorijs un iegāja atpakaļ istabā, nostājās veca spoguļa priekšā, neziņā noplātīja rokas.

Viņš nevarēja sev izskaidrot, kāpēc gājis ārā un licis atlaist gūstekni. Viņš taču pārdzīvoja zināmas ļauna prieka jūtas, kaut ko līdzīgu gandarījumam, kad, sevī pasmiedamies, teica: «Atlaidīsim pie sievas… Ej!» — bet pats zināja, ka tūliņ pasauks Prohoru un liks hopjorieti nomiegt dārzos.

Viņā modās īgnums par žēluma jūtām, — kas gan cits, ja ne žēlums, neapzināti iespiedies viņam sirdī un pamudinājis atbrīvot ienaidnieku? Un tai pašā laikā ap sirdi tik līksmi… Kā tas noticis? Viņš pats nespēja sev izskaidrot. Un tas bija vēl dīvaināk tāpēc, ka nupat vakar viņš bija teicis kazakiem: «Zemnieks ir ienaidnieks, bet kazaks, kas tagad iet kopā ar sarkanajiem, ir divu ienaidnieku vērts! Kazakam, tāpat kā spiegam, tiesu spriež ātri: viens, divi — un dieva vārtos iekšā!»

Ar šo neatrisināto, sūrstošo pretrunu, ar pēkšņu skaudru izjūtu, ka rīkojies nepareizi, Grigorijs arī izgāja no mājvietas. Pie viņa bija atnācis Ciras pulka komandieris — garš atamanietis ar neievērojamiem sīkiem, atmiņā gaistošiem sejas vaibstiem — un divi sotņas komandieri,

— Vēl pastiprinājums klāt! — smaidīdams ziņoja pulka komandieris. — Trīs tūkstoši jātnieku no Napolovas, no Jabloņas upītes, no Gusinkas, bez tam divas sotņas kājnieku. Kur tu tos liksi, Pantelevič?

Grigorijs pakāra mauzeri un greznu karavīra somu, ko bija ieguvis no Ļihačova, un izgāja laukā. Silti karsēja saule. Debess bija vasarīgi augsta un zila, un kā vasarā stiepās uz dienvidiem balti, sprogaini mākoņi. Grigorijs savāca šķērsielā visus komandierus uz apspriedi. Sanāca ap trīsdesmit vīru, sasēdās uz sabrukušajiem zedeņiem, no rokas rokā sāka staigāt kāds tabakas maks.

— Kādus plānus taisīsim? Kādā veidā mums satriekt tos pulkus, kas mūs atspieda no Cistjakovas, un kurp virzīsim savus ceļus? — Grigorijs vaicāja un pie tās pašas reizes atstāstīja Kudinova pavēles saturu.

— Bet cik viņu mums pretī? Vai izzināji no gūstekņa? — brīdi klusējis, jautāja kāds sotņas komandieris.

Grigorijs uzskaitīja tos pulkus, kas stāvēja viņiem pretī, aptuveni novērtēja šķietamo pretinieka durkļu un zobenu skaitu. Kazaki klusēja. Padomē nevarēja uzstāties ar muļķīgu, neapsvērtu vārdu. Gračevas sotņas komandieris tā arī pasacīja:

— Pagaidi mazlietiņ, Meļehov! Ļauj apdomāt! Tas jau nav zobena cirtiens —, ka neiziet greizi!

Viņš pirmais arī sāka runāt.

Grigorijs klausījās visos uzmanīgi. Runātāju vairuma domas sliecās uz to, ka tālu nav jātiecas arī veiksmes gadījumā, bet jātur atgaiņāšanās karš. Tomēr viens no čiriešiem dedzīgi aizstāvēja sacelšanās kustības pavēlnieka rīkojumu, viņš sacīja;

— Mums nav vērts te mīņāties! Lai Meļehovs mūs ved uz Doņecu! Vai jums vairs nemaz nav prāta? Mēs esam saujiņa, bet mums aiz muguras visa Krievija. Kā lai noturamies? Spiedīsies virsū — un beigti būsim! Vajag lauzties cauri! Kaut arī mums maz patronu, mēs tomēr viņus pievārēsim. Vajag doties ceļā! Izšķirieties!

— Un kur tad liksi cilvēkus? Sievietes, vecos un bērneļus?

— Tie lai paliek!

— Galva tev gudra, žēl, ka muļķim uz pleciem!

Pirms apspriedes komandieri, sēdēdami uz zedeņu malas, bija čukstēdami runājuši par to, ka tuvojas pavasara aramlaiks un kas notiks ar saimniecību, ja būs jāiet pārrāvumā, bet pēc čirieša ruņas sāka klaigāt visi,

Apspriede uzreiz kļuva līdzīga kurai katrai vētrainai ciemata sapulcei. Visām citām cēlās pāri kāda ļoti veca Napolovas kazaka balss:

— No saviem zedeņiem projām neiesim! Es pirmais vedīšu savu sotņu uz ciematu atpakaļ! Ja jākaujas, tad pie savas sētas, nevis glābt dzīvību svešiem!

— Nežmiedz man rīkli ciet! Es domāju ar prātu, bet tu tikai bļauj!

— Ko tur daudz runāt!

— Lai Kudinovs pats iet uz Doņecu!

Nogaidījis klusumu, Grigorijs lika ķildas svaru kausā izšķīrēju vārdu:

— Fronti turēsim te! Ja mums piebiedrosies Krasnokutska, — sargāsim arī to! Nekur nav jāiet. Apspriede galā. Pie sotņām! Tūliņ arī uz pozīcijām!

Pēc pusstundas, kad ciešās jātnieku rindas sāka bezgalīgi plūst pa ielām, Grigorijā spēji uzvilnīja lepnuma prieks: tādu daudzumu cilvēku viņš vēl nekad nebija komandējis. Bet līdz ar patmīlīgo prieku viņā smagi sakustējās nemiers, derdzīgs rūgtums: vai viņš pratīs vadīt tā, kā vajadzīgs? Vai viņam pietiks prasmes valdīt pār tūkstošiem kazaku? Viņam pakļauta nevis sotņa, bet divīzija. Un vai viņam, mazizglītotam kazakam, jālemj par tūkstošiem dzīvību un jāuzņemas par tām atbildība dieva priekšā? «Bet — galvenais — pret ko es ,vedu? Pret tautu … Kam gan taisnība?»

Zobus griezdams, Grigorijs pavadīja garām plūstošās, ierindā sakļautās sotņas. Reibinošā varas apziņa atkāpās un nobālēja viņa acīs. Nemiers un rūgtums palika, zveldamies virsū kā neciešams slogs, liekdams plecus.

XXXVII

, Pavasaris vēra vaļā upju dzīslas. Dienas kļuva spirgtākas, zaļie kalnu strauti — skaļāki. Saule tapa manāmi sarkanāka, tās nevarīgi dzeltenā krāsa nopluka. Saules staru dzelkņi bija asāki un jau silti durstīja. Pusdienā tvaikoja kailie arumi, neizturami žilbēja izburbušais, zvīņainais sniegs. Sājā mitruma piesātinātais gaiss bija biezs un smaržīgs.

Kazakiem muguru sildīja saule. Seglu spilveni bija tīkami sasiluši, brūnos kazaku vaigus valgām lūpām veldzēja vējš. Brīžiem tas atnesa arī sniegotā paugura dzesi rumu. Bet siltums pieveica ziemu. Pavasara trakulībā lēkāja zirgi, viņiem gāja nost savēlusies, noplukuši spalva, asāk koda nāsīs viņu sviedri.

Kazaki jau atsēja zirgiem kuplās astes. Nevajadzīgi kuļājās jātniekiem uz muguras kamieļvilnas bašliki, zem papahām pieres kļuva valgas, bija karsts puskažokos un siltajos čekmeņos.

Grigorijs veda savu pulku pa vasaras ceļu. Tālumā aiz vējeņu spārnu krusta kārtojās uzbrukumam sarkano eskadroni: pie Sviridovas ciemata sākās kauja.

Grigorijs vēl neprata, kā pienākas, vadīt kauju no malas. Viņš pats veda uzbrukumā Vešenskas sotņas, iesprūda ar tām visbīstamākās vietās. Un tā kauja risa bez vispārējas vadības. Katrs pulks, pārkāpjot iepriekšējo norunu, rīkojās atkarībā no tā, kā iekārtojās apstākļi.

Frontes nebija. Tas deva iespēju plaši izvērsties un manevrēt.

Jātnieku pārpilnība "(Grigorija vienībā tie bija vairākumā) piešķīra svarīgu priekšrocību. Lai to izmantotu, Grigorijs nolēma karot pēc «kazaku paraduma»: ielenkt flangus, nokļūt aizmugurē, graut vezumniekus, traucēt un demoralizēt sarkanos ar nakts uzbrukumiem.

Pie Sviridovas viņš nolēma rīkoties citādi: straujos rikšos izveda sotņas pozīcijās, vienu no tām atstāja ciematā, lika tai kāpt no zirgiem, nogulties birztalās slēpņos, iepriekš aizsūtījis zirgu uzraugus dziļāk ciematu sētās, bet pats ar divām pārējām uzauļoja pakalnā pusversti no vējenēm un pamazām iesaistījās kaujā.

Viņam pretī stāvēja vairāk nekā divi eskadroni sarkano jātnieku. Tie nebija hopjorieši, jo Grigorijs binoklī redzēja spēcīgus, nelielus zirgus ar apgrieztām astēm, nevis Donas zirgus, jo kazaki saviem nekad astes negrieza, negandēja zirga daiļumu. Tātad uzbruka vai nu 13. jātnieku pulks, vai arī jaunpienākušās daļas.

Grigorijs no pakalna ar binokli apskatīja apvidu. Seglos viņam arvien zeme likās plašāka, un viņš jutās drošāk, kad zābaku purngali gulēja kāpšļos.

Viņš redzēja, kā viņpus Ciras upes pa pakalnu virzījās brūna, gara kolonna, kurā bija trīsarpus tūkstoši kazaku. Tā, gausi locīdamās, stiepās kalnā, devās uz ziemeļiem, uz Jelanskas un Ustjhopjoras zemju robežām, lai tur sastaptos ar pretinieku, kas nāca no Ustjmedvedicas puses, un palīdzētu cīņā pagurušajiem jelanskiešiem.

Verstis pusotras šķīra Grigoriju no sarkano pulkiem, kas gatavojās uzbrukumam. Grigorijs steigšus — pa vecam paradumam — izvērsa savas sotņas. Ne visiem kazakiem bija pīķi, bet tie, kam bija, izkārtojās pirmajā rindā, pajāja asu desmit uz priekšu. Grigorijs izauļoja pirmās rindas priekšā, pagriezās iesāņus un izvilka zobenu.

— Rāmos rikšos uz priekšu!

Nākamajā brīdī viņam paklupa zirgs, iegrūdis kāju apsnigušā murkšķa alā. Grigorijs saslējās seglos, aiz dusmām nobāla un stipri iesita zirgam plakaniski ar zobenu. Grigorijs jāja ar labu, strauju ierindas zirgu, paņemtu no kāda vešenskieša, taču izturējās prek to ar slepenu neuzticību. Viņš zināja, ka divās dienās zirgs nebūs pie viņa pieradis, un arī viņš pats nepazina tā paradumus un raksturu, — baidījās, ka svešais zirgs viņu nesapratīs no pusvārda, no niecīga pavadas paraustījuma, kā bija sapratis paša zirgs, kuru nogalināja pie Cistjakovas. Pēc tam kad zobena sitiens bija zirgu iekarsējis un tas, neklausīdams pavadai, sāka auļot, Grigorijam sametās auksts ap sirdi, un viņu pat pārņēma mulsums. «Iegrūdīs mani postā!» iešāvās prātā durstīga doma. Bet, jo tālāk un vienmērīgāk stiepās varenajos auļos zirgs, jo vairāk tas klausīja tikko manāmai jātnieka rokas kustībai, kas virzīja tā gaitu, toties drošāks un mierīgāks kļuva Grigorijs. Uz mirkli atrāvis skatienu no pretinieka lavas , kas, jājienā pairusi, viļņojās pretī, viņš pārlaida acis zirga kaklam. Rudās zirga ausis bija cieši un nikni sakļautas, kakls, kā uz dēļa uzstiepts, ritmiski trīcēja. Grigorijs izslējās seglos, kāri ievilka plaušās gaisu, dziļi iestūma zābakus kāpšļos un at-skatījās. Cikkārt viņš tika redzējis aiz sevis jātnieku un zirgu dārdošo lavīnu, ikreiz viņa sirdi bija žņaugusi baisma pirms tā, kam jānāk, un kaut Mdas neizskaidrojamas mežonīga, dzīvnieciska satraukuma jūtas. Kopš tā brīža, kad viņš palaida zirgu, līdz tam mirklim, kad aizbrāzās līdz pretiniekam, bija nenotverams iekšējas pārvēršanās mirklis. Prāts, aukstasinība, apdomība — viss atstāja Grigoriju šai drausmīgajā mirklī, un tikai zvēra instinkts valdonīgi un nedalīti virzīja viņa gribu. Ja kāds varētu uzbrukuma laikā vērot Grigoriju no malas, tas droši1 vien nodomātu, ka viņa kustības vada vēss, neapmulsināms prāts. Tik drošas, apsvērtas un noteiktas tās likās.

Atstatums starp abām pusēm saruka nemanāmi ātri. Jātnieku un zirgu stāvi kļuva lielāki. Zirgu kājas ātri veica šaurās nezāļu un sniega klātās ciemata ganības, kas atradās starp divām zirgu lavām. Grigorijs ievēroja kādu jātnieku, kas auļoja priekšā savam eskadronam apmēram trīs zirgu garuma atstatumā. Dūkanbērs, liels zirgs viņu nesa īsos vilka lēkšos. Jātnieks vicināja gaisā virsnieka zobenu, sudraba maksts kuļājās un svaidījās gar kāpsli, ugunīgi mirdzēdama saulē. Pēc mirkļa Grigorijs pazina šo jātnieku. Tas bija Karginskas komunists no cituriešiem, Pēteris Semiglazovs. Septiņpadsmitajā gadā viņš pārnāca no vācu kara kā divdesmit četrus gadus vecs puisietis līdz tam neredzētos stilbtiņos; atnesa sev līdzi boļševika pārliecību un frontinieka sīvu neatlaidību. Viņš bija un palika boļševiks. Kalpoja Sarkanajā Ar-mijā un pirms sacelšanās bija no savas daļas ieradies organizēt staņicā padomju varu. Sis Semiglazovs auļoja Grigorijam virsū, droši vadīdams zirgu, gleznaini vicinādams virsnieka zobenu, kas bija atņemts kādā kratīšanā un derīgs tikai parādēm.

Cieši sakniebtos zobus atiezis, Grigorijs pacēla pavadu, un zirgs paklausīgi pasteidzināja gaitu.

Grigorijam bija savs īpatnējs, tikai viņam zināms paņēmiens, ko viņš lietoja uzbrukumā. Viņš ķērās pie tā tad, kad ar izjūtu un skatienu pamanīja spēcīgu pretinieku, vai arī tad, kad gribēja dot drošu nāves triecienu, nobeigt ar vienu cirtienu, lai tur vai kas. Bērnībā Grigorijs bija kreilis. Pat karoti turēja kreisajā rokā un ar kreiso meta arī krustu. Par to viņu bargi pēra Pantelejs Prokofjevičs, pat viņa vecuma biedri viņu saukāja par «kreiļa Grišku». Jādomā, ka pērieni un lamas ietekmēja mazgadīgo Grišku. Desmit gadu vecumā līdz ar palamu «kreilis» viņam zuda paradums labās rokas vietā nodarbināt kreiso. Taču ari vēl šobrīd viņš varēja ar kreiso roku izdarīt, to pašu, ko ar labo. Un kreisā viņam bija pat spēcīgāka. Uzbrukumā Grigorijs vienmēr sekmīgi izmantoja šo priekšrocību. Viņš virzīja zirgu uz izraudzīto pretinieku, tāpat kā visi citi, turēdamies pa kreisi, lai varētu ar labo roku cirst; tāpat rīkojās arī tas, kam bija jāsaduras ar Grigoriju. Un, lūk, kad līdz pretiniekam bija vairs tikai ap desmit asu un tas jau mazliet pazvēlās uz sāniem, celdams zobenu, — Grigorijs straujā, bet vieglā pagriezienā aizvirzījās pa labi, pārsviezdams zobenu kreisajā rokā. Pārsteigtais pretinieks maina stāvokli, jo viņam nav veikli cirst no labās puses uz kreiso pāri zirga galvai, viņš zaudē drosmi, nāve jau dvašo viņam vaigā.,, Grigorijs zveļ ar spēku šausmīgu, griezīgu cirtienu.

Kopš tā laika, kad Cekulainais ierādīja Grigorijam «Baklanova cirtienu», aiztecējis daudz ūdens. Divos karos Grigorijs «ievingrinājis» roku. Zobenu cilāt nav tas pats, kas staigāt pakaļ arklam. Viņš daudz ko sasniedzis ciršanas tehnikā.

Nekad viņš nebāza roku zobena lentā —, lai vieglāk varētu īsā, nemanāmā mirklī pārsviest zobenu no vienas rokas otrā. Viņš zināja: ja zobenam būs nepareizs slīpums, tad, stipri cērtot, tas var izrauties no rokas, var pat izmežģīties roka. Viņš prata paņēmienu, kas izdodas tikai nedaudziem, — ar tikko manāmu kustību izsist ienaidniekam ieroci vai ar īsu, ne visai spēcīgu uzsitienu paralizēt tam roku. Grigorijs daudz ko prata tajā zinātnē, kas māca nogalināt cilvēkus ar auksto ieroci.

Rīksti cērtot, no veiklā trieciena krīt slīpi nogrieztais zariņš, nesatricinādams, nesakustinādams kociņu. Mīksti ieduras ar smailo galu smiltīs līdzās stumbram, no kura to atšķēlis kazaka zobens. Tā arī kalmikam līdzīgais, skaistais Semiglazovs noslīga zem zirga, kas bija sacēlies pakaļkājās, lēni izslīdēja no segliem, ar delnām spiezdams šķērsām pārcirstās krūtis. Nāves saltums pārņēma miesu…

Grigorijs tai pašā brīdī saslējās seglos, pacēlās kāpšļos uz augšu. Viņam akli nesās virsū otrs, nespēdams valdīt zirgu. Aiz izslietā, putām nošķiestā zirga purna Grigorijs vēl neredzēja jātnieku, bet jau manīja zobena izliekto vēzienu, zobena tumšās malas. Grigorijs no visa spēka rāva pavadas, uztvēra un novērsa cirtienu, — saķerdams rokā labo pavadu, cirta pa noliekto, skūto, sarkano kaklu.

Viņš pirmais izauļoja no sapluinītā, sajukušā bara. Acīs — ņudzošs jātnieku pūlis. Delna nervozi knieš. Viņš iegrūda zobenu makstī, izrāva mauzeri un jau pilnā sparā trieca zirgu atpakaļ. Viņam brāzās līdzi kazaki. Sotņas gāja izklaidus. Gan še, gan tur bija redzamas papahas un aitādas cepures ar baltu apsaiti, pieplakušas pie zirgu kakliem. Grigorijam sānos auļoja pazīstams apakšvirsnieks lapsādas ausaini galvā, aizsargkrāsas puskažoku mugurā. Tam bija pārcirsta auss un vaigs līdz pašam zodam. Izskatījās tā, it kā viņam uz krūtīm būtu saspiests vesels grozs nobriedušu ķiršu ogu. Zobi atņirgti un nošļākti sarkani.

Iztrūcinātie sarkanarmieši, gatavi jau bēgt, grieza zirgus apkārt. Kazaku atkāpšanās uzkurināja viņus dzīties pakaļ. Vienu iepalikušu kazaku kā vētras brāzienā nocēla no zirga, un citu zirgu kājas to iemina sniegā. Tepat jau klāt ciemats, melnās dārza skupsnas, pakalniņā baznīciņa, plata šķērsiela. Līdz tās birztalas zedeņiem, kur slēpnī iegulusi sotņa, ne vairāk kā simt asu… Zirgiem no muguras šķīda putas un asinis. Grigorijs auļodams nikni spieda mauzera gaili, iegrūda makstī ieroci, kas liedzās klausīt (patrona iesprūdusi greizi), un bargi uzkliedza:

— Dalīties!!!

Viengabalainā kazaku soiņu plūsma kā upes straume, kas uztriekusies klints radzei, gludi sadalījās divos atzaros, atsegdama sarkanarmiešu lavu. Sotņa, kas gulēja slēpnī aiz zedeņiem, karsa tai virsū zalvi, otru, trešo… Kliedziens! Zirgs ar sarkanarmieti pārmeta kūleni. Otram saliecās kājas, purns līdz ausīm sniegā. Lodes izsvieda no segliem vēl trīs četrus sarkanarmiešus. Kamēr citi pilnos auļos, kopā sagumdami, apsvieda apkārt zirgus, uz tiem izšāva vēl pa ietverei un apklusa. Tikko Grigorijs paguva lūstošā balsī izkliegt: — So-o-otņas!… — kad tūkstošiem zirgu kāju, straujā pagriezienā šķiežot sniegu, apsviedās apkārt un drāzās bēgošajiem pakaļ. Bet kazaki devās uz priekšu negribot: zirgi bija pieguruši. Pēc pusotras versts viņi griezās atpakaļ. Izģērba nogalinātos sarkanarmiešus, noņēma kritušajiem zirgiem seglus. Trīs ievainotos nobeidza vienrocis Aļoška Šamilis. Viņš tos nostādīja ar seju pret zedeņiem, cirta pēc kārtas. Pēc tam vēl ilgi ap nogalinātajiem pulcējās kazaki, pīpēja, skatījās miroņos. Visiem trim augums šķērsām pāršķelts no atslēgas kaula līdz jostasvietai.

— No trim pataisīju sešus, — lielījās Aļoška, acis blisinādams, vaigu raustīdams.

Viņu pakalpīgi cienāja ar tabaku, neslēptā cieņā raudzījās Aļoškas nelielajā dūrē, izliektajā krūtskaulā, kas spiedās ārā no čekmeņa.

Pie zedeņiem trīcēja šineļiem apsegtie, slapjie zirgi. Kazaki savilka ciešāk seglu jostas. Šķērsielā pie akas stāvēja rindā pēc ūdens. Daudzi veda pavadā nogurušos zirgus, kas tikko vilka kājas.

Grigorijs ar Prohoru un pieciem kazakiem aizjāja uz priekšu. Viņam kā apsējs bija nokritis no acīm. Tāpat kā pirms uzbrukuma, viņš atkal redzēja, kā pasauli apmirdz saule, kā pie salmu kaudzēm atkusis sniegs, dzirdēja pavasarīgi čivinām ciematā zvirbuļus, saoda visliegākās priekšā stāvošo pavasara dienu smaržas. Dzīve atgriezās pie viņa nenobālējusi un nenovecojusi no nesen izlietajām asinīm, bet vēl pievilcīgāka ar saviem skopajiem un mānīgajiem priekiem. Uz atkusušās zemes melnā fona arvien valdzinošāk un spilgtāk balsnī atkusušā sniega strēle,,.

XXXVIII

Kā palu ūdens šļāca un viļņoja sacelšanās, applūdināja visu Donas malu un Pārdonas stepju novadus četrsimt verstu apkārtnē. Divdesmit pieci tūkstoši kazaku sēdās zirgos. Desmittūkstoš kājnieku nāca klāt no Augšdonas apgabala ciematiem.

Karš ieguva līdz tam neredzētas formas. Kaut kur pie Doņecas fronti turēja Donas armija, segdama Novočerkasku, gatavodamās izšķīrējai cīņai. Bet tai pretī stāvošās 8. un 9. Sarkanās armijas aizmugurē bangoja sacelšanās, bezgalīgi sarežģīdama jau tā grūto uzdevumu ieņemt Donu.

Aprīlī republikas Revolucionārā kara padome pavisam skaidri apzinājās draudus, ka sacelšanās dalībnieki var apvienoties ar baltgvardu fronti. Vajadzēja katrā ziņā apspiest sacelšanos, iekām tā paspējusi aizmugurē sagraut kādu sarkanās frontes sektoru un saplūst kopā ar Donas armiju. Pret sacelšanos sāka raidīt vislabākos spēkus: ekspedīcijas karaspēkā ierindoja matrožu vienības — baltiešus un melnjūrniekus, visuzticamākos pulkus, bruņu vilcienu komandas, visizveicīgākās jātnieku daļas. No frontes pavisam noņēma piecus Bogučaras kaujas divīzijas pulkus, kuros bija līdz astoņi tūkstoši durkļu, vairākas baterijas un piecsimt ložmetēju. Aprīlī sacelšanās frontes Kazanskas rajonā ar nedzirdētu drošsirdību jau kāvās Rjazaņas un Tambovas kursanti, vēlāk pienāca klāt daļa VCIK skolas, pie Sumiļinskas ar sacelšanās dalībniekiem cīnījās latviešu strēlnieki.

Kazaki apgura, — viņiem trūka kaujas piederumu. Sākumā nebija pietiekamā daudzumā šauteņu, beidzās patronas. Tās vajadzēja iegūt ar asins maksu — iekarot kaujā vai nakts uzbrukumā. Un viņi iekaroja. Aprīlī sacelšanās dalībniekiem bija jau pietiekami daudz šauteņu, sešas baterijas un ap pusotra simta ložmetēju.

Sacelšanās sākumā Vešenskas noliktavā bija palikuši pieci miljoni tukšu patronu. Apgabala padome mobilizēja labākos kalējus, atslēdzniekus, šauteņu meistarus. Vešenskā noorganizēja ložu lejamo darbnīcu, bet nebija svina, nebija no kā liet lodes. Tad pēc apgabala padomes uzaicinājuma sāka visos ciematos vākt svinu un varu. No tvaika dzirnavām paņēma visus svina un babīta krājumus. Ciematos ar jātnieku ziņnešiem izplatīja īsu uzsaukumu i

Jūsu vīriem, dētiem un brāļiem nav ar ko šaut.

Viņi šauj tikai ar to, ko atkaro nolādētajam ienaidniekam. Atdodiet visu, kas jūsu saimniecībā noderīgs ložu

liešanai! Ņemiet ārā no vētīkļiem svina sietus!

Pēc nedēļas visā apgabalā nevienam vētīklim vairs nebija sietu.

«Jūsu vīriem, dēliem un brāļiem nav ar ko šaut…» Un sievas stiepa uz ciematu padomēm visu derīgo un nederīgo, tais ciematos, kur bijušas kaujas, bērni urbināja no sienām kartečas, rakņājās pa zemi, meklēdami šķembas. Bet arī šai ziņā nebija stingras vienprātības; dažas nabadzīgas sieviņas, kas nebija gribējušas atdot beidzamo saimniecībā nepieciešamo sīkumu, tika ņemtas ciet un sūtītas uz apgabalu par «līdzjūtību sarkanajiem». Tatāru ciematā turīgie veči līdz asinīm piekāva Semjonu Čugunu, kas bija pārnācis no sava pulka atvaļinājumā un izteicis vienu vienīgu neapdomātu frāzi: «Lai jau bagātnieki putina savus vētīkļus! Viņiem droši vien sarkanie bīstamāki par izputināšanu.»

Svina krājumus kausēja Vešenskas darbnīcā, bet tur lietajām lodēm nebija niķeļa apvalka, un tās arī kusa… Paštaisītā lode šaujot izskrēja no stobra kā kausēta svina pika, skrēja, neganti kaukdama un rūkdama, bet ķēra tikai simt, simt divdesmit asu attālumā. Toties brūces, ko tāda lode ierāva, bija šausmīgas. Sarkanarmieši, dabūjuši to zināt, dažreiz, piejādami tuvu klāt kazaku izlūkiem, kliedza: — Jūs šaujat ar vabolēm!… Padodieties, tikpat visus nobeigsim!

Trīsdesmit pieci tūkstoši sacelšanās dalībnieku sadalījās piecās divīzijās un pēc skaita sestajā atsevišķā brigādē. Meškovas-Sētrakovas-Vežas rajonā kāvās 3. divīzija Jegora vadībā. Kazanskas-Doņecas-Sumiļinskas rajonu ieņēma 4. divīzija. To vadīja izskatā visai drūms apakšhorunžijs Kondrats Medvedjevs, kas kaujā cirtās kā velns. 5. divīzija cīnījās Slaščevas-Bukanovas frontē, to komandēja Ušakovs. Jelanskas ciematu — Ustjhopjoras — Gorbatovas virzienā kāvās ar savu 2. divīziju virsseržants Merkulovs. Turpat bija arī cieši kopā sakļautā 6. atsevišķā brigāde, kas gandrīz nemaz necieta zaudējumus, tāpēc ka to komandēja Maksajevas kazaks apakšhorunžija pakāpē — Bogatirjovs, kas bija |oti uzmanīgs, apdomīgs, nekad neriskēja un velti neziedoja cilvēkus. Gar Čiru savu 1. divīziju bija izsvaidījis Grigorijs Meļehovs. Viņa rajons bija pašā priekšā, tam no dienvidiem bruka virsū sarkano daļas, kuras atrāva no frontes, tomēr viņš spēja ne tikai atsist pretinieka uzbrukumus, bet arī vēl palīdzēt mazāk izturīgajai 2. divīzijai, sūtīdams tai palīgā kājnieku un jātnieku sotņas.

Nemieriem neizdevās pārsviesties uz Hopjoras un Ustjmedvedicas apgabalu staņicām. Arī tur notika viļņošanās, ari no turienes ieradās sūtņi, lūgdami, lai uz Buzulku un HopjOras augšgalu virza spēkus, kas saceltu kazakus, bet sacelšanās kustības vadītāji neiedrošinājās iziet no Augšdonās apgabala robežām, jo zināja, ka hopjoriešu galvenā masa atbalsta padomju varu un neķersies pie ieročiem. Un arī sūtņi nesolīja panākumus, stāstīdami taisnību, ka ciematos nav visai daudz to, kas nemierā ar sarkanajiem, ka virsnieki, kas palikuši Hopjoras apgabala tumšajos kaktos, paši slapstās, nevar savākt kaut cik ievērojamus spēkus, kas justu līdz sacelšanās dalībniekiem, jo frontes vīri ir vai nu mājās, vai pie sarkanajiem, bet veči sadzīti kā teļi kūtī, un tiem vairs nav ne spēka, ne agrākās nozīmes.

Dienvidos, tais pagastos, kur dzīvoja ukraiņi, sarkanie mobilizēja jaunatni, un tā ar lielu patiku kāvās ar sacelššnās dalībniekiem, ierindojusies Bogučaras kaujas divīzijas pulkos. Sacelšanās noslēdzās Augšdonas apgabala robežās. Un visiem, sākot ar sacelšanās vadību, kļuva arvien skaidrāks, ka ilgi neiznāks sargāt savas dzimtās sētas, — agri vai vēlu, bet Sarkanā Armija, pagriezusies šurp no Doņecas, viņus nomāks.

18. martā Kudinovs izaicināja Grigoriju Meļehovu Vešenskā uz apspriedi. Uzdevis komandēt divīziju savam palīgām Rjabčikovam, Grlgorijs agrā rītā kopā ar raitnieku jāja uz apgabalu.

Štābā viņš ieradās tieši tai brīdī, kad Kudinovs, Safonovam klātesot, sarunājās ar kādu Aleksejevas staņicas sūtni. Kudinovs sēdēja sakumpis pie rakstāmgalda, grozīja kalsnajos, tumšajos pirkstos savas kaukāziešu siksniņās galu un, nepaceldams uztūkušās, no bezmiega naktīm pūžņojošās acis, jautāja kazakam, kas sēdēja viņam pretī:

— Un ko tad jūs paši? Ko jūs domājat?

>— Mēs jau arī, protams… Pašiem tā kā nebūtu ērti… Kas lai zina, ko un kā tie citi. Un tur, zini, kas par ļaudīm? Baiļojas. Viņiem sirds gan nesas, bet viņi tomēr baiļojas…

— «Sirds nesas»! «Baiļojas» — nikni nobālēdams uzbrēca Kudinovs un salēcās atzveltnes krēslā, it kā viņam uz sēdekļa būtu uzbērtas kvēlojošas ogles. — Jūs visi kā biklas meičas! Ir gribas, ir dziras, bet māmiņa neļauj. Nu, dodies atpakaļ uz savu Aleksejevku, saki saviem večiem, ka mēs pat vienu vadu jums nesūtīsim, iekām paši nebūsiet sākuši! Lai sarkanie jūs pa vienam pakar!

Kazaka sarkanbrūnā roka ar mokām uzbīdīja pakausī dzirkstošo lapsādas papahu. Pa pieres grumbām kā pavasara ūdens pa urdziņām steidzīgi plūda sviedri, īsās, gaišās skropstas bieži blisinājās, bet acis raudzījās smaidīgi, vainas apziņas pilnas.

—Zināms gan, pats nelabais nepiespiedīs jūs nākt pie mums. Bet viss būtu darīts, ja tikai uzsāktu. Dārgāks par naudu ir pats sākums…

Grigorijs, uzmanīgi klausīdamies sarunā, atkāpās malā, — no gaiteņa nepieklauvējis istabā ienāca neliels, melnūsains vīrs, ģērbies miecētu ādu puskažokā. Galvu paliekdams, sasveicinājās ar Kudinovu un apsēdās pie galda, atspiezdams vaigu baltā delnā. Grigorijs pazina vaigā visus štāba vīrus, bet šo redzēja pirmoreiz, tāpēc labi apskatīja. Smalki veidota seja, brūna, bet ne vēja appūsta un ne saules skarta, maigs roku baltums, inteliģenta manieres — viss liecināja, ka šis cilvēks nav šejienietis.

Kudinovs, norādīdams ar acīm uz nepazīstamo, sacīja Grigorijam:

— Iepazīsties, Meļehov! Tas ir biedrs Georgidze. Viņš… — un sastomījās, pagrozīja jostiņas oksidētā sudraba piekaru» sacīja, kājās celdamies, Aleksejevas staņicas sūtnim: — Nu, tu ciematniek, vari iet. Mums tūliņ sākas darīšanas. Jāj mājās un pastāsti manis teikto, kam pienākas!

Kazaks piecēlās no krēsla. Spilgti rudā, melnakotainā lapsādas papaha sniedzās gandrīz līdz griestiem. Un aiz platajiem kazaka pleciem, kas aizsedza gaismu, istaba uzreiz kļuva maza un šaura.

— Vai pēc palīdzības atskrēji? — Grigorijs viņu uzrunāja, arvien vēl nepatīkami sajuzdams kaukāzieša rokas spiedienu.

— Jā, jā! Pēc palīdzības. Bet redz, kā nu iznāk… — kazaks iepriecināts pagriezās pret Grigoriju, ar acīm meklēdams atbalstu. Pēc krāsas papahai līdzīgā, sarkanā seja bija samulsusi, nosvīdusi, ka pat bārda un noļukušās rudās ūsas bija it kā sīkām pērlītēm piebārstītas.

— Tātad arī jums padomju vara nav iepatikusies? — Grigorijs turpināja iztaujāt, izlikdamies nemaz nemanām nepacietīgās Kudinova kustības.

— Vēl jau, brālīt, nekas, — prātīgi iebasējās kazaks, —bet baidāmies, ka nekļūst ļaunāk.

— Vai apšaušanas pie jums bijušas?

— Nē, pasarg' dievs! Nav dzirdēts. Nu, bet, vārdu sakot, paņēma zirdziņus, labībiņu, un, zināms, restierēja tos, kas runāja pretī. Tīrās šausmas, vārdu sakot!

— Bet, ja nu vešenskieši aizietu pie jums, vai saceltos? Vai visi saceltos?

Mazās, saules zeltītās kazaka acis viltīgi piemiedzās, vairīdamās no Grigorija skatiena, papaha noslīdēja uz pieres, kuru pārdomas šai brīdī bija savilkušas grumbu grumbās.

— Par visiem kā teikt?.,, Nu, bet saimnieciskie kazaki, zināms, gāztos gan.

— Un nabadzīgie, nesaimnieciskie?

Grigorijs, kurš līdz tam bija velti centies ielūkoties ķazaka acīs, sastapa viņa bērnišķīgā izbrīna pilno, tiešo skatienu.

— Hm!… Kāda nelabā pēc tad slaisti nāks līdz? Viņiem taču pie šīs valdības īstā dzīve, prieks un vaļa.

— Nu, ko tad tu, velna pagale! — jau neslēptā niknumā uzkliedza Kudinovs, un atzveltnes krēsls gari nočīkstēja zem viņa. — Kam tad tu jāji mūs kūdīt? Kā tur pie jums — vai tad visi bagāti? Kas tā būs s… par sacelšanos, ja ciematā celsies divas trīs sētas? Ej projām! Ej, kad tev saka! Cepts gailis jums vēl nav pakaļā ieknābis, bet, kad knābs, tad sāksiet karot arī bez mūsu palī-dzības! Pieraduši, bendesmaisi, art aizvējā aiz svešas muguras! Jums tikai labi uz krāsns un rīt karstu prosas putru… Nu ej, ej! Nelabi kļūst, tevī, velnā skatoties!

Grigorijs sadrūma un novērsās. Kudinovam sejā arvien redzamāk parādījās sarkani plankumi. Georgidze grieza ūsas, raustīja kumpā, it kā iztēstā deguna nāsis.

— Lūdzam piedot, ja tā. Bet tu, labdzimtība, nebrēc un nebaidi, šī ir labprātības lieta. Mūsu vecaiņu lūgumiņu es tev nodevu un jūsu atbildi viņiem aizvedīšu, bet brēkt nav iemesla! Un cik ilgi tad brēks uz pareizticīgajiem? Baltie brēca, sarkanie brēca, tagad tu brēkuļo, katrs rāda savu varu un vēl dziras mums pieliekt kājas pie galvas… Ak tu, zemniekiem lemtā suņa dzīve.

Kazaks, neganti noskaities, uzmauca galvā papahu un kā blāķis izvēlās gaitenī, klusiņām pievērdams durvis; toties gaitenī viņš vairs nevaldīja dusmas un tā aizcirta izejas durvis, ka vēl labu brīdi bira apmetums uz grīdas un palodzēm.

— Ir gan radušies ļautiņi! — jau priecīgi pasmaidīja Kudinovs, knibinādamies ap jostiņu, ar katru brīdi kļūdams vēlīgāks. — Septiņpadsmitajā gadā braucu uz staciju, bija aramlaiks, tā ap lieldienām. Brīvie kazaciņi ar un, tīri kā prātu zaudējuši no šās brīvības, ar augšā visus ceļus, kādi vien ir, — nu saki, vai viņiem zemes par maz! Aiz Tokinas ciemata pasaucu vienu tādu arāju, pienāk pie ratiem. «Tu, maitasgabals, kādēļ esi izaris ceļu?» No-bijās vīrelis. «Vairs tā nedarīšu,» saka, «pazemīgi atvainojos, varu pat nolīdzināt.» Tādā pašā veidā vēl divus vai trīs sadrūkstnīju. Aizbraucu aiz Gračevas — atkal ceļš izarts, un tas vientiesītis turpat iet arklam pakaļ. Uzbrēcu tam: «Nāc šurp!» Pienāk. «Kāda tev tiesība izart ceļu?» Paskatījās manī, — tāds brašs kazaciņš, acis spodras, spodras, pēc tam klusēdams apgriezās un — skriešus pie vēršiem. Pieskrēja, izrāva no aizjūga garu dzelzs tapu un atkal skriešus atpakaļ pie manis. Pieķērās ratiem pie spārna un rāpjas uz kāpšļa. «Tu,» saka, «kas tu tāds esi, un cik ilgi jūs sūksiet mums asinis laukā? Vai gribi,» saka, «viens un divi saskaldīšu tev galvu drumslās?» Un grasās ar tapu. Es viņam: «Ko tu, Ivan, es jau pajokoju!» Bet viņš: «Tagad neesmu vairs Ivans, bet Ivans Osipičs un sadauzīšu tev ņuņņas par šo rupjību!» Vari ticēt — ar mokām tiku vaļā. Tāpat arī šis te: īdēja un locījās, bet beigās parādīja raksturu, Tautā saslējies lepnums.

— Neģēlība tautā modusies un nāk uz āru, nevis lepnums. Neģēlība ieguvusi likumīgas tiesības, — it mierīgi noteica ķaukāziešu apakšpulkvedis un, negaidīdams iebildumus, nobeidza sarunu: — Lūdzu sākt apspriedi. Man gribētos jau šodien nokļūt pulkā.

Kudinovs pieklaudzināja pie sienas un uzsaucas

— Safonov! — un tad pievērsās Grigorijam: — Tu paliec pie mums, apspriedīsimies visi kopā! Vai zini parunu; «Vairāk galvu, mazāk prāta»? Mums par laimi biedrs Georgidze gadījuma pēc palicis Veškos un tagad mums palīdz. Viņš ir apakšpulkvedis, beidzis ģenerālakadēmiju.

— Kā tad jūs palikāt Vešenskā? — nez kāpēc juzdams iekšēju vēsumu un sākdams ausīties, jautāja Grigorijs.

— Sasirgu ar tīfu; kad sāka atkāpties no Ziemeļfrontes, mani atstāja Dudarevas ciematā.

— Kādā daļā bijāt?

— Es? Nē, es neesmu frontinieks. Es biju atsevišķās grupas štābā.

— Kuras grupas? Ģenerāla Sitnikova?

— Nē…

Grigorijs gribēja vēl kaut ko jautāt, bet apakšpulkveža Georgidzes savādi saspringtā sejas izteiksme lika viņam saprast, ka izprašņāt nebūs pieklājīgi, un Grigorijs aprāvās pusvārdā.

Drīz vien ienāca štāba priekšnieks Safonovs, 4. divīzijas komandieris Kondrats Medvedjevs un sārtais, baltzobainais apakšhorunžijs Bogatirjovs — 6. atsevišķās brigādes komandieris. Sākās apspriede. Kudinovs saskaņā ar ziņojumiem īsumā informēja klātesošos, kāds ir stāvoklis frontēs. Pirmais lūdza vārdu apakšpulkvedis. Gausi izklādams uz galda trīsverstu karti, viņš sāka runāt raiti un noteikti, ar tikko manāmu akcentu:

— Vispirms ieskatu par absolūti nepieciešamu pārsviest dažas rezerves daļas no Trešās un Ceturtās divīzijas uz tĢ rajonu, kuru ieņem Meļehova divīzija un apakšhorunžija Bogatirjova atsevišķā brigāde. No tām slepenajām ziņām, kas ir mūsu rīcībā, un no gūstekņu nopratināšanas pilnīgi skaidri izriet, ka sarkano vadība mums gatavo nopietnu triecienu tieši Kamenskas-Karginskas-Bokovas rajonā. No pārbēdzēju un gūstekņu izteikumiem konstatēts, ka Devītās Sarkanās armijas štābs aizkomandējis no Obļivas un Morozovas divus jātnieku pulkus, kas ņemti no Divpadsmitās divīzijas, piecas aizsprostvienības līdz ar tām piedalītām trim baterijām un ložmetēju komandām.

Aptuveni rēķinot, šie papildinājumi pretiniekam dos piecarpus tūkstošus karavīru. Tādā kārtā viņiem, bez šaubām, būs skaitlisks pārsvars, nemaz neminot to, ka viņiem ir arī labāks apbruņojums.

Loga režģu krustām šķērsām pārsvītrota, no dienvidu puses istabā raudzījās saule, dzeltena kā saulenes zieds. Gaiši zils dūmu mākonis nekustīgi stīdza pie griestiem. Pašaudzētas tabakas rūgtenums pagaisa asajā samirkušu zābaku dvingā. Kaut kur zem griestiem izmisusi sīca tabakas dūmu saindēta muša. Grigorijs miegaini skatījās logā (viņš nebija gulējis divas naktis no vietas), plaksti bija uztūkuši, smagi kā svins, līdz ar karsti sakurinātās istabas siltumu mācās virsū miegs, gribu un apziņu vājināja skurbas pilns nogurums. Bet aiz loga aizgūtnēm cīnījās zemie pavasara vēji, Bazku paugurā sārti vizēja un spīguļoja pēdējais sniegs, papeļu galotnes aiz Donas tā līgojās vējā, ka Grigorijs, tajās skatīdamies, šķita dzirdam nebeidzamu, dobju dūkoņu.

Apakšpulkveža skaidrā un uzstājīgā balss pievērsa Grigorija uzmanību. Grigorijs sāka piespiezdamies klausīties, un miega skurbums nemanot pārgāja, it kā pagaisa.

— … Pretinieka aktivitātes samazināšanās Pirmās divīzijas frontē un tā neatlaidīgie mēģinājumi pāriet uzbrukumā uz Miguļinskas-Meškovas līnijas liek mums būt uzmanīgiem. Es domāju… — apakšpulkvedis norija vārdu «biedri» un, jau nikni žestikulēdams ar sievišķīgi balto caurspīdīgo roku, pastiprināja balsi, — ka pavēlnieks Kudinovs, Safonova atbalstīts, jo rūgti maldās, pieņemdams par īstenību sarkano manevrēšanu un gribē-dams vājināt to rajonu, kuru ieņēmis Meļehovs. Apžēlojieties, kungi! Tā taču ir stratēģijas ābece — atvilkt pretinieka spēkus ar nolūku brukt virsū …

— Bet rezerves pulks Meļehovam nav vajadzīgs, — Kudinovs pārtrauca.

— Gluži otrādi! Mums jābūt pie rokas daļai Trešās divīzijas rezervju, lai pārrāvuma gadījumā būtu ar ko nosegt.

— Kā redzams, Kudinovs nemaz negrib man jautāt, vai es viņam došu rezervi vai nē, — saniknojies ierunājās Grigorijs. Bet es nedošu! Nedošu nevienu sotņu!

— Tas nu, brālīt… — stiepa vārdus Safonovs smīnēdams, dzelteno ūsu kodaļu glaudīdams.

— Nekādu «brālīt»! Nedošu — un beigas!

Operatīvā ziņā,,.

— Tu man te nerunā šitādas lietas! Operatīvā ziņā! Es pats atbildu par savu rajonu un par saviem cilvēkiem.

Nejauši iekarsušo ķildu izbeidza apakšpulkvedis Georgidze. Sarkanais zīmulis viņa rokā atzīmēja apdraudēto rajonu, un, kad apspriedes dalībnieku galvas cieši sakļāvās virs kartes, visiem kļuva pilnīgi saprotams, ka sarkano vadības gatavojamais trieciens tiešām iespējams vienīgi dienvidu rajonā, kas atrodas vistuvāk Doņecai un ir visizdevīgākais satiksmes ziņā.

Pēc stundas apspriede beidzās. Drūmais, izskatā un paražās vilkam līdzīgais Kondrats Medvedjevs, kas ar pūlēm varēja lasīt un rakstīt, apspriedē bija klusējis, bet beigās noteica, arvien tāpat skatīdamies visos caur pieri:

— Palīdzēt mēs Meļehovam palīdzēsim. Lieki cilvēki ir. Tikai viena doma nedod miera, neliete tāda! Ja nu sāks mums mākties virsū no visām pusēm, kur tad dēsimies? Sadzīs mūs čupā, un tad mēs nonāksim tādā stāvoklī kā zalkši, kas palu laikā salien kaut kur uz saliņas.

— Zalkši prot peldēt, bet mums pat nav kurp peldēt! — smējās Bogatirjovs.

— Par to mēs esam domājuši, — domīgi teica Kudinovs. — Ko citu — kad sāks trūkt elpas, — pametīsim visus, kas nespēj nest ieročus, pametīsim ģimenes un ar kauju izsitīsimies līdz Doņecai. Spēks mums nav nekāds mazais, trīsdesmit tūkstošu!

— Bet vai kadeti mūs pieņems? Tiem zobs uz augšdoniešiem.

— Vistiņa vēl tup, bet oliņa… Par to nav ko prātot! — Grigorijs uzmauca cepuri un izgāja gaitenī. Cauri durvīm viņš dzirdēja, ka Georgidze, čaukstoši salocīdams karti, atbildēja:

— Vešenskieši un vispār visi sacelšanās dalībnieki izpirks savu vainu pret Donu un Krieviju, ja tikpat vīrišķīgi cīnīsies ar boļševikiem..,

«Runā, bet sevī smejas, čūska!» ieklausīdamies intonācijā, domāja Grigorijs. Un atkal, tāpat kā sākumā, satiekoties ar šo virsnieku, kas negaidot bija parādījies Vešenskā, Grigorijs juta savādas bažas un naidu, kam patiesībā nebija nekāda iemesla.

Pie štāba vārtiem viņu panāca Kudinovs. Kādu laiku viņi gāja klusēdami. Mēsliem apšķiestajā laukumā vējš savirmoja peļķes. Metās vakars. No dienvidiem lēni kā gulbji peldēja apaļas, vasarīgi baltas mākoņu gubas, Dzīvinoša un smaržīga bija valgā atkusušās zemes dvesma. Gar zedeņiem zaļoja no sniega atbrīvotā zāle, un tagad jau patiešām vējš atšalca no Donas otras malas viļņojošu, papeļu dūkoņu.

— Drīz Donā lūzīs ledus, — iekāsēdamies teica Kudinovs.

— Jā.

— Vilks viņu zina… Jābeidzas nost bez pīpēšanas. Glāze pašaudzētās — četrdesmit rubļu kerenkas.

— Tu man, lūk, ko pasaki! — ejot pagriezdamies, asi noprasīja Grigorijs. — Sis virsnieks no Cerkesiem, ko viņš pie tevis dara?

— Vai Georgidze? Operatīvās daļas priekšnieks. Tam velnam ir galva! Viņš ir tas, kas izstrādā plānus. Stratēģijā bāž maisā mūs visus.

— Vai viņš ir pastāvīgi Veškos?

— Nē-ē-ē… Mēs viņu piekomandējām Cernovas pulkam, pie vezumniekiem.

— Bet kā tad viņš var sekot visai gaitai?

— Redzi, viņš bieži atjāj. Gandrīz katru dienu.

— Kam tad jūs viņu neturat Veškos? — cenzdamies noskaidrot, joprojām taujāja Grigorijs.

Kudinovs, vēl arvien kāsēdams, aizlicis delnu mutei priekšā, negribot atbildēja:

— Nav ērti kazaku dēļ. Vai nezini, kas tie par brāļiem? «Rau,» teiks, «jau iesēdušies virsnieki, velk savu līniju. Atkal uzpleči…» un tā joprojām.

— Vai tādi kā viņš vēl ir karaspēkā?

— Kazanskā divi vai trīs… Tu, Griša, sevišķi nemācies virsū! Es redzu, kurp tu tiecies. Mums, draudziņ, nav citur kur dēties kā tikai pie kadetiem. Tā taču ir? Vai varbūt tu domā organizēt savu desmit staņicu republiku? Tur nekas neiznāks … Apvienosimies, iesim pie Krasnova nolūgties: «Nesodi, sak, Petro Mikolaič, esam mazliet maldījušies, pamezdami fronti…»

— Maldījušies? — Grigorijs pārjautāja.

— Kā tad ne? — no visas sirds brīnīdamies, atbildēja Kudinovs un uzmanīgi apgāja apkārt peļķītei.

— Bet man ir tāda doma … — Grigorijam, piespiesti pasmaidot, seja metās tumšāka. — Man domāt, ka esam maldījušies, uzsākdami sacelšanos,,, Vai dzirdēji, ko stāstīja hopjorietis?

Kudinovs neatbildēja, bet iesāņus pētīdams raudzījās Grigorijā.

Aiz laukuma ielu krustojumā viņi šķīrās. Kudinovs aizgāja gar skolu uz savu mitekli. Grigorijs devās atpakaļ uz štābu, ar rokas mājienu pieaicināja raitnieku ar zirgiem. Jau seglos sēdēdams, gausi šķetinādams pavadu, kārtodams šautenes siksnu, viņš arvien vēl pūlējās tikt skaidrībā par tām neizprotamajām naida un piesardzības jūtām, kas viņam bija radušās pret šo štābā sastapto apakšpulkvedi, un pēkšņi viņš satrūcies iedomājās: «Un ja nu kadeti tīšām mums atstājuši šos prasmīgos virsniekus, lai musinātu mūs sacelties sarkano aizmugurē, lai tie, mūs vadītu pēc savas gribas, pēc zinātnes prasībām?» — un apziņa ļauna prieka pilnā pakalpībā piegādāja minējumus un pierādījumus. «Nesacīja, no kuras daļas,,, sastomījās… Esot no štāba, bet štābi te nav gājuši i*. Kāda velna pēc viņš nokļuvis Dudarevā, tik no-maļā vietā? Ai, tas nav tik vienkārši! Esam ievārījuši putru…» Un, ar minējumiem mēģinādams izprast notikumus, ietramdīts, raižu nomākts, beigās nāca uz domām: «Mācītie ļaudis mums sajaukuši galvas… Kungi sajaukuši! Sapinuši dzīvi kā pinekļiem un ar mūsu rokām veic savus darbus. Pat nieka lietās nevaram nevienam ticēt…»

Otrpus Donas viņš laida zirgu pilnos rikšos. Aiz muguras skrapstināja seglus raitnieks, labs karotājs un veikls Oļšanskas ciemata kazaciņš. Tieši tādus meklēja Grigorijs, kas ietu viņam līdz «caur uguni un ūdeni», tādus, jau vācu karā rūdītus, viņš pulcināja ap sevi. Raitnieks, senāk bija izlūks, visu ceļu viņš klusēja, vējā, zirgam rikšojot, aizpīpēja, šķildams uguni no krama, turēdams varenajā saujā sauleņu pelnos karsētas, smaržīgas posās šķipsniņu. Jājot lejup uz Tokinas ciematu, viņš ieteica Grigorijam:

— Ja nav vajadzības steigties, tad pārlaidīsim te nakti.

0 Zirgi nokausēti, lai atpūšas.

Viņi pārlaida nakti Čukarinā. Vecajā mājā ar divām istabām pēc saltā vēja bija mājīgi, ērti un silti. No māla klona nāca sāļa teļu un kazu urīna smaka, no krāsns — it kā uz kāpostu lapām ceptas maizes saldena piedeguma smarža. Grigorijs ar nepatiku atbildēja uz to, ko viņam jautāja namamāte — veca kazaciene, kas uz sacelšanos aizvadījusi trīs dēlus un veci. Viņa runāja zemā balsī, aizbildnieciski uzsvērdama savu pārākumu gados un jau pašos pirmajos vārdos parupji aizrādīdama Grigorijamj

— Kauc tu muļķa kazakiem esi vecākais un komanders, bet pār mani, vecu sievu, tev nav varas un tu vari būt mans dēls. Un tu, cālīt, parunā ar mani, esi tik labs. Bet tu tikai žāvājies, it kā negribētu pagodēt sievu ar sarunu. Bet tu pagodē! Es, vei, jūsu karā — lai nelabais to parautu! — saposu trīs dēlus un arī vecaini kā par nelaimi aizvadīju. Tu viņus komandē, bet es tos, savus dēlus, esmu dzemdējusi, zīdījusi, barojusi, svārku stērbelē uz sakņu dārziem līdz nēsājusi, cik grūtību esmu ar tiem izcietusi. Tas nebija vis viegli! Un tu nešķobi degunu, neesi lepns, bet runā ar mani prātīgi: vai drīz iestāsies miers?

— Drīz … Tev gan būtu jāguļ, māmuļ!

— Drīz jau gan! Bet cik drīz? Tu nesūti mani gulēt, es te esmu saimniece, nevis tu. Man, dzi, vēl jāiet uz laidaru pēc kazlēniem un jēriem. Pa nakti tos vācam no laidara iekšā, tie vēl pavisam maziņi. Vai uz Lieldienām būs miers?

— Aizdzīsim sarkanos, tad būs miers.

— Lai nu viens cilvēks saka! — vecā uzmeta uz asajiem izdēdējušajiem ceļgaliem rokas ar pietūkušām plaukstām, darba un reimatisma sarauktiem pirkstiem, kodīja lūpas, kas bija brūnas un sausas kā ķirškoka miza.

— Kāda velna pēc jūs ar viņiem ņematies! Kam jūs ar viņiem karojat? Cilvēki tagad tīri kā traki… Jums, nolādētiem, tīkas paukšķināt no šautenēm un dižāties uz zirdziņiem, bet kā ap sirdi mātēm? Viņu dēlus taču galina nost, vai ne? Nez kādus karus izdomājuši…

— Bet vai tad mēs neesam mātes dēli, vai esam suņa bērni, ko? — nikni un gārdzoši basā izgrūda Grigorija raitnieks, kas bija bezgala sapīcis par vecās valodām.

— Mūs apkauj, bet tu saki — «dižāties uz zirdziņiem»! Un it kā mātei būtu grūtāk nekā tiem, ko nokauj! Tu, dieva klabūna, esi piedzīvojusi sirmus matus, bet tā blarkšķi… brauc ar muti gan pa Donu, gan pa jūru, neļauj cilvēkiem gulēt…

— Gan izgulēsies, nešķīstais! Ko tā iededzies? Klusēja, klusēja kā vilks, bet tad nez no kā saskaitās. Re! Pavisam piesmacis aiz dusmām.

— Viņa mums neļaus gulēt, Grigorij Pantelevič! —izmisumā nokrekstējās raitnieks un aizpīpēdams tā gnieza pa kramu, ka no šķiltavām izbira vesels mākonis dzirksteļu.

Kamēr posa iedegdamās smirdoši kvēloja un dūmoja, raitnieks ņēmās kodīgi pieveikt runīgo namamāti.

— Ko tu, večiņ, te spindzi kā uzmācīga lapsene! Ja tavs vecais pozīcijās kritīs, viņš droši vien mirdams priecāsies. «Nu,» teiks, «paldies dievam, tiku vaļā no vecenes, lai viņai vieglas smiltis!»

— Pipari tev uz mēles, nešķīstais gars!

— Guli, vecmām, Kristus dēļ! Mēs trīs naktis bez miega. Guli! Tādus darbus nostrādājusi, vari mirt bez svētā vakariņa.

Grigorijs viņus ar lielām pūlēm samierināja. Aizmigdams viņš tīkami juta uzsegtā aitādu kažoka skābeno siltumu, pa miegam dzirdēja, kā noklaudzēja durvis, un dzestrums un garaiņi ietina viņa kājas. Pēc tam pie auss griezīgi ieblējās jērs. Pa klonu sāka taktī skrapstēt sīciņie kazlēnu nadziņi, un uzplūda spirgta un līksma siena, svaiga aitas piena, sala un lopu laidara smarža…

Ap pusnakti miegs pārgāja. Grigorijs ilgi gulēja atvērtām acīm. Aizdarītajā krāsniņā zem opālkrāsas pelniem sārti gailēja ogles. Pie pašas kvēles ap durtiņām, čupā saspiedušies, gulēja jēri. Saldajā pusnakts klusumā varēja dzirdēt, kā tie miegaini skripstināja zobus, paretam šķaudīja un sprauslāja. Logā raudzījās tāltāls pilns mēness. Uz māla kula dzeltenajā gaismas kvadrātā lēkāja un spirinājās nevaldāms, melns kazlēns. Greizi stiepās putekļu grīste, kas vizēja mēness gaismā kā pērļu virtene. Istabā dzeltenzila gaisma, gandrīz kā dienā. Krāsns priekšā dzirkstī spoguļa šķemba, tikai priekšējā kaktā tumši un blāvi atzib sudrabotais svētbildes apkalums… Grigorijs no jauna atgriezās domās pie Vešenskas apspriedes, pie Hopjoras sūtņa, un atkal, atceroties apakšpulkvedi, tā svešādo inteliģento ārieni un runas veidu, viņu pārņēma nepatīkams, smags satraukums. Kaz-lēns, uzrāpies uz kažoka, Grigorijam uz vēdera, ilgi un stulbi skatījās, skurināja ausis, pēc tam kļuva drošāks, reizes divas palēcās un pēkšņi izplēta līkās kājas. Smalka 4 strūkliņa čurkstēdama noritēja no aitādas uz Grigorijam līdzās guļošā raitnieka izplestās delnas. Raitnieks iemurminājās, atmodās, noslaucīja roku gar bikšu staru un īdzīgi pakratīja galvu.

— Apslapināja, nolādētais… Ķiz! — Un ar baudu viņš iesita knipi kazlēnam pa pieri.

Griezīgi ieblēdamies, kazlēns nolēca no kažoka, pēc tam pienāca un ilgi laizīja Grigorijam roku ar savu sīko, aso un silto mēlīti,,

Aizbēguši no Tatāru ciemata, Štokmanis, Koševojs, Ivans Aleksejevičs un vēl daži citi kazaki, kas bija kalpojuši par miličiem, piebiedrojās 4. Aizamūras pulkam. Sis pulks astoņpadsmitā gada sākumā, nākdams no vācu frontes, bija pilnā sastāvā ieplūdis kādā Sarkanās Armijas daļā un vēl pēc pusotra gada kaujām Pilsoņu kara frontēs saglabājis savus pamatkadrus. Aizamūrieši bija labi apgādāti, viņu zirgi paēduši un krietni iejādīti. Pulku slavēja kaujas spēju, morāliskās stingrības un karotāju lepnās jātnieku stājas dēļ.

Sacelšanās sākumā aizamūrieši ar 1. Maskavas kājnieku pulka atbalstu gandrīz vieni paši bija atvairījuši sacelšanās dalībnieku uzbrukumus, kad tie traucās izlauzties uz Ustjmedvedicu; pēc tam pienāca pastiprinājumi, un pulks, neizsvaidīdams spēkus, galīgi ieņēma Ustjhopjoras rajonu līdz Līkajai upītei.

Marta beigās sacelšanās dalībnieki izspieda sarkano daļas no Jelanskas staņicas novada, ieņemdami dažus Ustjhopjoras ciematus. Izveidojās it kā spēku līdzsvars, kas gandrīz divus mēnešus uzturēja frontes stabilitāti. Sargādams Ustjhopjoras staņicu no rietumiem, ar bateriju pastiprinātais Maskavas pulka bataljons aizņēma Krutovas ciematu, kas atradās pie Donas. Donas malas kalnu grēdas paugurainajā pakājē, kas stiepjas no Krutovas uz dienvidiem, sarkanā baterija, nomaskējusies tīrumu kolonnā, katru dienu no rīta līdz vakaram apšaudīja labās piekrastes pauguros ievietojušos sacelšanās dalībniekus, atbalstīdama Maskavas pulka ķēdes, pēc tam pārvietoja uguni un raidīja to virsū Jelanskas ciematam, kas atradās viņpus Donas. Pār cieši kopā sakļautajām sētām augstu un zemu uzdzirkstīja un ātri izklīda sīkie šrapneļu sprādzienu mākonīši. Granātas lāgiem krita ciematā, — un tad pa šķērsielām drausmīgās bailēs, zedeņus lauzdami, auļoja lopi, skraidīja salīkuši cilvēki, — lāgiem tās sprāga aiz vecticībnieku kapsētas pie vējenēm, uzbliezdamas brūno, vēl neatkusušo, kukuržņaino zemi smilšainajos pauguros, kur nebija cilvēku.

15. martā Štokmanis, Miška Koševojs un Ivans Aleksejevičs izbrauca no Čebotarjovas ciemata uz Ustjhopjoru, jo bija dzirdējuši, ka tur organizējoties kaujas vienībā tie komunisti un padomju darbinieki, kas aizbēguši no nemiernieku staņicām. Viņus veda vecticībnieku kazaks, tik brīnišķīgi sārts un tīrs sejā, ka pat Stokmanis, viņā skatīdamies, savilka lūpas smaidā. Lai gan kazaks bija ļoti jauns, viņam jau eirtojās varen bieza, gaišruda bārda, kurā kā arbūza šķēle sārtojās spirgta, sarkana mute, pie acīm zeltojās pūciņas, un vai nu pūkainās bārdas, vai arī pilnasinīgā sarkanuma dēļ acis izskatījās dzidri zilas.

Miška visu ceļu dungoja dziesmas, Ivans Aleksejevičs sēdēja sēdeklī, uzlicis uz ceļiem šauteni, drūmi drebinādamies, bet Stokmanis joka pēc iesāka ar vedēju sarunu.

— Vai par veselību nesūrojies, biedri? — viņš jautāja.

Un vecticībnieks, plīstot vai pušu aiz spēka un jaunības, atsizdams vaļā aitādas puskažoku, silti pasmaidīja.

— Nē, līdz šim vēl dievs grēkus pacieš. Un no kā tad lai šī nāktu — tā neveselība? No sākta gala nepīpējam, šņabi iedzeram kā nākas, no mazotnes ēdam kviešu maizi. No kurienes lai nāktu sirgums?

—Nu, vai karaklausībā esi bijis?

»— Mazlietiņ biju. Kadeti noņēma.

— Kāpēc tad negāji pāri Doņecai?

— Kā tu savādi runā, biedri! — viņš pameta zirga astru grošus, nomauca ādas dūraiņus un noslaucīja muti, aizvainoti saviebies. — Kālab man uz turieni iet? Pēc jaunām ziņģēm? Nebūtu gājis arī pie kadetiem, ja tie neņemtu ar varu. Jūsu valdība ir taisnīga, tikai jūs darījāt mazliet nepareizi…

— Ko tad?

Stokmanis satina smēķi, aizpīpēja un ilgi gaidīja atbildi.

— Nu, kāpēc tu dedzini šito nezāli? — ierunājās kazaks, novērsdams seju. — Skat, cik tīrs visapkārt pavasara gaiss, bet tu to gandē, svēpinādams smirdošus dūmus… Tas man gauži netīk! Un, ko nepareizi darāt, — pateikšu. Jūs apspiedāt kazakus, blēņojāties, citādi jūsu valdībai nebūtu gals klāt. Aušīgu cilvēku jums daudz, tāpēc ari izcēlies dumpis.

— Kā — blēņojāmies? Tas ir, tavuprāt, izdarījām muļķības? Jā? Kādas tad?

— Pats droši vien zini… Šāvāt cilvēkus. Šodien vienu, rīt, paskat, otru… Kam tad antirese gaidīt savu rindu? Vērsi ved kaut nost, arī tas purina galvu. Re, piemēram, Bukanovas staņicā… Tur tā rēgojas — vai redzi? — viņu baznīca! Skaties, kur rādu ar pātagu, vai redzi?… Nu, un stāsta: pie viņiem apmeties komisārs ar kareivjiem, uzvārdā Malkins. Nu, bet vai viņš pēc taisnības

apietas ar cilvēkiem? Tūliņ izstāstīšu. Vāc kopā no ciematiem večus, ved tos krūmos, izkrata tiem dzīvību, iepriekš viņus izģērbj un pēc tam piederīgiem neļauj apglabāt. Un viņu vaina tā, ka viņi senāk vēlēti staņicās par goda tiesnešiem. Un kas viņi par tiesnešiem! Viens ar mokām var parakstīt savu uzvārdu, un otrs vai nu iemērks pirkstu tintē, vai uzvilks krustu. Tādi tiesneši dažkārt tikai sēž izskata pēc. Viss viņa nopelns — garā bārda, bet aiz vecuma viņš jau aizmirst aizpogāt bikšu priekšu. Ko no tāda var prasīt? Tikpat kā no maza bērna. Un, re, šis Malkins rīkojas ar citu dzīvībām kā pats dievs, un tai laikā pa laukumu iet vecs vīrs — par Līnīti iesaukāts. Iet ar apaušiem uz savu klonu pēc ķēves, bet puiši ņem un pa jokam pasaka: «Ej, tevi sauc Malkins.» Līnītis pārmet savu ķecera krustu, — viņi tur visi dzīvo pēc jaunās ticības, — noņem cepuri jau uz laukuma. Ieiet — drebinās. «Vai saucāt?» saka. Bet Malkins kā iezviedzas, iesprauž rokas sānos. «Nu,» saka, «ko meklēji, — to dabūsi. Neviens tevi nav saucis, bet, ja jau esi atnācis, — lai arī notiek. Ņemiet, biedri! Pēc trešās kategorijas viņu.» Nu, dabiski, paņem viņu un tūliņ krūmos. Vecene gaida, gaida, — nav. Vecais aizgājis un palicis. Bet viņš jau ar apaušiem ietipinājis debesu valstībā. Un citu vecaini, Andrejanovas ciemata Mitrofanu, pats Malkins ieraudzījis uz ielas, aicina pie sevis: «No kurienes? Kā sauc?» — un zviedz. «Re,» saka, «bārdu uzaudzējis kā lapsas tēviņš kuplu asti! Tu esi ar bārdu savu par daudz līdzīgs dieva kalpam Nikolajam. Mēs,» saka, «no tevis, resnā vepra, ziepes izvārīsim! Pēc trešās kategorijas viņu!» Sim vecim par nelaimi bārda tiešam bijusi kā prosas slota. Un nošauts tikai par to, ka saaudzējis bārdu un nelāgā brīdī gadījies Malkinam acīs. Vai tā nav gānīšanās par cilvēkiem?

Miška bija pārtraucis dziesmu jau stāsta sākumā un beigās saniknots teica:

— Tu, tēvaini, muldi niekus!

— Pamuldi tu labāk! Iekām saukā par muldoņu, dabū zināt un tad runā.

— Un tu to skaidri zini?

— Ļaudis stāstīja.

— Ļaudis! Ļaudis stāsta, ka vistas slaucot, bet tām nav pupu. Saklausījies blēņas un kulsti mēli kā bābietis!

— Bet veči bija mierīgi.,.

— Ko tu teiksi! Mierīgi! — apkaitināts mēdīja Miška. — Sie tavi mierīgie veči droši vien gatavoja sacelšanos, varbūt šiem tiesnešiem bija pagalmā ierakti ložmetēji, bet tu stāsti, ka nošauti bārdas dēļ vai it kā pa jokam… Kāpēc tad tu neesi nošauts bārdas dēļ? Un tev jau bārda platin plata kā vecam āzim!

— Ko esmu dzirdējis, to stāstu. Vilks viņu zina, varbūt cilvēki arī melš, varbūt viņiem bijis kāds zobs pret valdību… — apmulsis nomurmināja vecticībnieks.

Viņš nolēca no ragavām, ilgi stampāja gar ceļa malu pa kūstošo sniegu. Kājas viņam slīdēja uz visām pusēm, īrās pa mīksto sniegu, kas bija zilgans aiz mitruma. Virs stepes mīlīgi spīdēja saule. Gaišzilā debess vareni ieskāva apkārtnē tālu redzamos paugurus un izciļņus. Tikko jūtamajā vēja šalkā varēja noģist tuvā pavasara smaržīgo dvesmu. Austrumos aiz bālganās Donas malas kalnu izloces mēļajā dūmakā kā kāsis rēgojās Ustjmedvedicas virsotne. Ar apvārsni saplūzdami, tur tālumā kā milzīgi, viļņoti šķidrauti pār zemi klājās balti, sprogaini mākoņi.

Vedējs ielēca ragavās, pagrieza pret Štokmani raupjāku kļuvušo seju, atkal atsāka sarunu:

— Mans vectēvs — viņš vēl dzīvs, tagad viņam simt astotais gads — stāsta, un to viņam savukārt stāstījis vectēvs, ka viņš, tas ir mana vectēva vectēvs, atminoties, — cars Pēteris mūsu Donas augšgalā atsūtījis kņazu — lai nu dieviņš dod atcerēties! — vai nu Dļinnorukovu, vai Dolgorukovu. Un šis kņazs gāzies šurp no Voroņežas ar karavīriem un postījis kazaku pilsētiņas par to, ka tie nav gribējuši pieņemt Nikona pagānu ticību un padoties caram. Kazaki ķerti, tiem griezti nost deguni, daži kārti un uz plostiem aizlaisti pa Donu.

— Uz ko tu to zīmē? <— uzmanīgi ausīdamies, stingri noprasīja Miška.

— Uz to, ka droši vien cars viņam tādu tiesību nebija devis, kauc arī viņš bija Dļinnorukijs. Bet Bukanovā komisārs, piemēram, tā strādājis: «Es, sak, jūs, maitasgabalus, tā atkazakošu, ka jūs mani mūžam pieminēsiet!…» Tā Bukanovas laukumā viņš brēcis pilnā staņicas sapulcē. Bet vai viņam padomju valdība devusi tādas tiesības? Tas jau ir tas āķis! Mandātu uz tamlīdzīgiem darbiem, kā mest visus pār vienu kārti, droši vien nav. Kazaki — arī tie ir dažādi…

Stokmanim uz vaigu kauliem savilkās āda.

— Es klausījos tevī, tagad paklausies rnanī.

— Varbūt aiz muļķības esmu ko nepareizi sarunājis, tad nu atvainojiet mani.

— Pag, pag… Nu, redzi! Tas, ko tu stāstīji par kaut kādu komisāru, tiešām neliekas būt patiesība. Es to pārbaudīšu. Un, ja tā būs, ja viņš zākājies par kazakiem un izdarījis patvarības, — tad mēs viņam nepiedosim.

— Ai, nezin vis!

— Nevis nezin vis, bet tiešām tā! Kad fronte ienāca jūsu ciematā, vai tad sarkanarmieši nenošāva savas pašu daļas sarkanarmieti par to, ka tas bija aplaupījis kādu kazacieni? Tā man stāstīja jūsu ciematā.

— Jā, jā! Viņš bija ieķēris roku Perfiļjevnas lādē. Tā bija! Tā ir patiesība. Jā, zināms… Stingrība bija. To tu pareizi saki, — aiz kloniem viņu nošāva. Pēc tam pie mums ilgi ķīvējās, kur viņu apglabāt. Daži saka — kapsētā, bet citi pretojās, — sak, apgānīšot to vietu. Tad arī viņu, bēdubrāli, apraka pie klona.

— Vai tāds gadījums bija? — Stokmanis steigšus lina smēķi.

— Bija, bija, neliedzos, — kazaks ātri piebalsoja.

— Un kāpēc tad tu domā, ka nesodīsim komisāru, ja pierādīsim viņa vainu?

— Mīļo biedri! Varbūt jums nebūs neviena, kas par viņu augstāks. Tas jau nav zaldāts, bet komisārs.

— Toties stingrāk no viņa prasīs! Saprati? Padomju vara izrēķinās tikai ar ienaidniekiem, bet tos padomju varas pārstāvjus, kas netaisni dara pāri darbaļaudīm, mēs nesaudzīgi sodām.

Stepē valdošajā marta pusdienas klusumā, ko iztraucēja vienīgi slieču čīkstoņa un šļakstoši zirgu kāju dipieni, pēkšņi nogranda lielgabala dārdoņa. Pirmajam šāvienam pēc vienādām atstarpēm sekoja vēl trīs. Baterija no Krutovas sāka atkal apšaudīt kreiso krastu.

Pajūgā saruna apklusa. Lielgabalu dārdoņa kā varena, svešāda toņkārta ielauzās priekšpavasara tīksmē snaudošās stepes burvīgumā. Arī zirgi sāka iet veicīgāk, brašāk, viegli cilādami un pārmīdami kājas, lietišķi skurinādami ausis.

8*

227

Viņi izbrauca uz Hetmaņa ceļa, un ragavās sēdētājiem pavērās plašā Pārdona, milzīga, plankumaini raiba, ar atkusušajām dzeltenu smilšu plikatnēm, sēklēm u» pelēkzilajām kārklu un alkšņu salām.

Ustjhopjorā vedējs braši piebrauca pie revolucionārās komitejas mājas, kurai kaimiņos mitinājās Maskavas pulka štābs.

Stokmanis, parakņājies kabatā, izņēma no maciņa četrdesmit rubļu kerenku un deva to kazakam. Tas atplauka smaidā, atsegdams zem valgajām ūsām iedzeltenus zobus, un mulsi pastomījās:

— Ko jūs, biedri, pasarg' dievs! Kam tad nu naudu!

— Ņem, — tavu zirgu darbs. Bet par valdību nešaubies. Iegaumē: mēs cīnāmies par strādnieku un zemnieku varu. Un uz sacelšanos jūs gumdīja mūsu ienaidnieki — kulaki, atamani, virsnieki. Tie ir galvenais sacelšanās iemesls. Bet, ja kāds no mūsējiem netaisni darījis pāri darba kazakam, kurš jūt mums līdzi un atbalsta revolūciju, tad pāridarītājs jāsauc pie atbildības.

— Vai zini, biedri, parunu: līdz dievam augstu, līdz ķeizaram tālu… Ari līdz jūsu caram tikpat tālu… Neej ar stipru lauzties, nedz ar bagātu tiesāties, bet jūs esat ir stipri, ir bagāti, — viņš viltīgi atņirdza zobus: — Re, tu pats, četrdesmit rubļu atmeti, bet braucienam īstā cena piecnieks. Nu, lai dievs sargā!

— To viņš tev piemeta par sarunu, — smējās Miška Koševojs, lēkdams ārā no ragavām un raustīdams bikses, — un par tavu vareno bārdu. Vai zini, ko tu vedi, ļempausi? Sarkano ģenerāli.

— Vei?

— Te tev nu «vei»! Esat gan jūs ļautiņi!… Iedod maz — sunīsiet: «Lūk, vedu biedrīšus, iedeva tikai piecnieku, maitasgabali!» Sūkstīsies visu ziemu. Iedod daudz — atkal slikti: «Re, kādi bagātnieki! Četrdesmit rubļu atmeta. Naudas viņiem kā spaļu…» Es tev nedotu ne plika graša! Sūksties, cik uziet! Tik un tā nevar iz-dabāt. Nu, iesim … Sveiks, bārda!

Pat īdzīgais Ivans Aleksejevičs pasmaidīja, kad Miška bija beidzis savu dedzīgo runu.

No štāba sētas pinkainā Sibīrijas zirģelī izauļoja sarkanarmietis, jātnieku izlūks.

— No kurienes šis pajūgs? — viņš sauca, pagriezdams īsajā pavadā zirgu.

— Ko tev vajag? — Stokmanis jautāja.

— Jāved patronas uz Krutovu. Brauc iekšā!

— Nē, biedri, šo pajūgu mēs atlaidīsim.

— Kas tad jūs tāds?

Sarkanarmietis, ļauns, glīts puišelis, piejāja cieši klāt.

— Mēs no Aizamūras pulka. Pajūgu neaizturi!

— Ā… Nu, labi, lai brauc! Brauc projām, vecais!

XL

U Pārbaudot izrādījās, ka Ustjhopjorā nekāda kara vienība neorganizējas. Bija organizēta gan viena, bet Bukanovā, nevis Ustjhopjorā. So vienību bija organizējis tas pats komisārs Malkins, kuru 9. Sarkanās armijas štābs atsūtījis uz Hopjoras lejgala staņicām un par kuru ceļā stāstīja vecticībnieku kazaks. Jelanskas, Bukanovas, Slaščevas un Kumilgas komunisti un padomju darbinieki, kurus papildināja sarkanarmieši, izveidoja diezgan ievērojamu kaujas vienību ar divsimt durkļiem un šai vienībai iedalīto jātnieku izlūku dažiem desmitiem zobenu. Pagaidām vienība uzturējās Bukanovā, kur kopā ar Maskavas pulka rotu aizturēja sacelšanās dalībniekus, kas centās uzbrukt no Jelanskas un Zimovas upītes augšgala.

Izrunājies ar štāba priekšnieku, bijušo kadru virsnieku, drūmu, sabeigtu cilvēku, un politisko komisāru — Maskavas Mihelsona rūpnīcas strādnieku, Stokmanis nolēma palikt Ustjhopjorā, iestāties pulka 2. bataljonā. Tīrā istabiņā, kas bija piekrauta ar stilbtiņu kamoliem, telefona stiepļu tīteņiem un citiem kara piederumiem, Stokmanis ilgi runājās ar politisko komisāru.

— Redzi, biedri, — nesteigdamies sacīja pazemais, sejā iedzeltenais komisārs, kas sirga ar akūta apendicīta lēkmēm, — te īr sarežģīta mehānika. Mani puiši pa lielākai daļai no Maskavas un Rjazaņas, nedaudzi no Ņižņijnovgorodas. Spēcīgi puiši, vairumā strādnieki. Bet te bija Četrpadsmitās divīzijas eskadrons, tie gan gurķojās. Vajadzēja viņus sūtīt atpakaļ uz Ustjmedvedicu… Tu paliec te, darba daudz. Jānodarbojas ar iedzīvotājiem, jāieskaidro. Tu jau saproti, ka tie ir kazaki… Te jātur acis vaļā.

— To visu es saprotu tikpat labi kā tu, — teica Stokmanis, smīnēdams par komisāra aizgādīgo toni un skatīdamies viņa moku pilno acu dzeltenīgajos baltumos. — Bet tu man pasaki: kāds komisārs ir tur Bukanovā?

Komisārs glaudīja pelēko, apcirpto ūsu suseklīti, gurdi atbildēja, paretam paceldams zilganos, caurspīdīgos plakstus.

— Viņš tur vienu laiku pārsālīja. Viņš jau labs zēns, bet ne visai orientējas politiskajos apstākļos. Un tā taču arī ir, kur kokus cērt, tur skaidas lec… Tagad viņš staņicu vīriešu dzimuma iedzīvotājus evakuē uz Krievijas iekšieni… Aizej pie saimniecības pārziņa, viņš ieskaitīs jūs uzturā, — teica komisārs, sāpīgi raukdams pieri un turēdams delnu pie nosmulētajām, vatētajām biksēm.

No rīta 2. bataljonu pēc trauksmes nostādīja ierindā ar šautenēm, notika pārbaude. Pēc stundas bataljons gājiena kolonnā virzījās uz Krutovas ciematu.

Vienā četru vīru rindā līdzās soļoja Štokmanis, Koševojs un Ivans Aleksejevičs.

No Krutovas aizsūtīja jātnieku izlūkus uz otru Donas malu. Tiem pakaļ Donai pāri gāja kolonna. Izmiekšķētajā ceļā bija peļķes ar brūnām mēslu padibenēm. Donas ledum spīdēja cauri nespodrs, burbuļains zilums. Nelielos nolasmeņus viņi pārgāja pa zedeņiem. Aiz muguras baterija no kalna raidīja šāviņu kārtas uz papeļu skupsnām, kuras varēja redzēt aiz Jelanskas ciemata. Bataljonam bija jāiet gar kazaku atstāto Jelanskas ciematu, jāvirzās uz Jelanskas staņicas pusi un sadarbībā ar 1. bataljona rotu, kas uzbruka no Bukanovas, jāieņem Antonovas ciemats. Pēc dispozīcijas bataljona komandierim vajadzēja vest savu daļu Bezborodovas ciemata virzienā. Jātnieku izlūki drīz vien vēstīja, ka Bezborodovā pretinieks neesot manīts, bet pa labi no ciemata, verstis četras atstatu, notiekot bieža apšaudīšanās ar šautenēm.

Pāri sarkanarmiešu kolonnai kaut kur augstu šņirkstēdami un dunēdami skrēja šāviņi. Ne visai tālie granātu sprādzieni tricināja zemi. Aiz muguras Donā sprakšķēdams lūza ledus. Ivans Aleksejevičs atskatījās.

— Ūdens laikam ceļas.

— Nav prāta darbs šitādā laikā iet pāri Donai. Tā, pielūko vien, var atvērties, — īgni murmināja Miška, nevarēdams un nevarēdams iemanīties kājnieku solī — precīzi un reizē ar citiem.

Štokmanis skatījās priekšā gājēju mugurās, kurām bija cieši pārstieptas pāri siksnas, raudzījās, cik ritmiski līgojas šauteņu stobri ar tiem pieskrūvētajiem, zilpelēkajiem, apsvīdušajiem durkļiem. Atskatīdamies viņš redzēja nopietnas un vienaldzīgas sarkanarmiešu sejas, tik dažādas un bezgala līdzīgas cita citai, redzēja, kā līgani kustas pelēkās cepures ar piecstarainajām zvaigznēm, kā kustas pelēkie šineļi, gan iedzelteni aiz vecuma, gan mazāk vaikātfe raupjāki un gaišāki; viņš dzirdēja šļakstus un smagnējus cilvēku soļus, dobjas sarunas, daudzbalsīgu klepu, blašķu šķindoņu; juta samirkušo zābaku, mahorkas, ādas uzkabes tvanīgo dvingu. Acis puspiemiedzis, viņš centās pareizi cilāt kājas un, sajuzdams, ka viņā ieplūst liels iekšējs siltums pret visiem šiem vakar vēl nepazīstamajiem un svešajiem puišiem, domāja: «Nu labi, bet kāpēc viņi nupat kļuvuši man tik mīļi un es tik ļoti jūtu viņiem līdz?… Kas mūs saista? Nu, kopēja ideja… Nē, laikam ne tikai ideja, bet arī uzdevums. Un kas vēl? Varbūt briesmu un nāves tuvums? Viņi kaut kā sevišķi dārgi…» Un viņa acis smējās. «Vai tiešām jau kļūstu vecs?»

Štokmanis ar tēvišķīgu patiku noskatījās kāda sarkanarmieša varenajā, stāvajā, lielajā mugurā; tas gāja Stokmanim pa priekšu, uņ viņš aplūkoja tā jauneklīgo, apaļi gludo, sārto kaklu, kas bija redzams starp apkakli un cepuri, tad pievērsa acis savam kaimiņam. Tumša, skūta seja ar sārtiem plankumiem, smalka vīrišķīga mute, pats — garš, bet stalts kā balodis; iet, gandrīz nemaz nevicinādams brīvo roku, un visu laiku kaut kā sāpīgi rauc pieri, bet acu kaktiņos — vecuma grumbu tīmeklis. Un Stokmanim pēkšņi radās vēlēšanās uzsākt sarunu.

— Vai sen jau armijā, biedri?

Kaimiņa ģaišbrūnās acis vēsi un vērīgi, mazliet pagreizl pārslīdēja pāri Stokmanim.

No astoņpadsmitā, — viņš atbildēja caur zobiem.

Atturīgā atbilde neatvēsināja Stokmani.

— No kurienes?

— Vai sābri meklē, tēvain?

— Priecātos gan saticis.

— Esmu maskavietis.

— Strādnieks?

— Nujā.

Štokmanis uzmeta ātru skatienu kaimiņa rokai. Laiks vēl nebija notrinis pazīmes, kas liecināja, ka strādāts ar dzelzi.

— Metālists?

Un atkal brūnās acis pārskrēja pāri Stokmaņa sejai, viņa mazliet iesirmajai bārdai.

— Metāla virpotājs. Un tu arī? un it kā siltums pazibēja bargo, brūno acu kaktiņos.

— Kādreiz biju atslēdznieks. * . Kāpēc tu, biedri, vienmēr tā rauc pieri?

— Zābaki berž, sakaltuši. Naktī biju slēpnī, saslapināju kājas.

— Vai bail ņav? — pasmīnēja Stokmanis.

— No ka tad?

— Nu kā ne, ejam taču kaujā…

— Esmu komunists.

— Ko, vai tad komunisti no nāves nemaz nebaidās? Vai nav tādi paši cilvēki kā citi? — iekrita sarunā Miška.

Štokmaņa kaimiņš veicīgi uzmeta augstāk šauteni plecā un, Miškā neskatīdamies, padomājis atbildēja:

— Tu, brālīt, šais lietās vēl esi zaļš. Man nav iespējams baiļoties. Pats esmu devis sev pavēli, — saprati? Tu nebāzies man dvēselē ar netīriem pirkstiem… Es zinu, par ko un ar ko karoju, zinu, ka mēs uzvarēsim. Un tas ir galvenais. Viss cits ir blēņas.

Un, pasmaidījis par kādu savu atmiņu, iesāņus skatīdamies Stokmaņa profilā, sāka stāstīt: — Pērn biju Krasavceva vienībā Ukrainā, notika kaujas. Mūs spaidīja visu laiku. Zaudējumi. Sākām pamest ievainotos. Un, re, netālu no Zmerinskas mūs ielenc. Nakti vajadzēja iziet cauri balto līnijai un viņu aizmugurē uzspridzināt upītes tiltu, lai nepielaistu klāt bruņu vilcienu, jo mums bija jālaužas pāri dzelzceļa līnijai. Aicina, kas grib iet brīvprātīgi. Neviens nepiesakās. Komunisti — mūsējo nebija daudz — saka: «Lozēsim, kuram no mums.» Es padomāju un pieteicos. Paņēmu spridzekļus, auklu, sērkociņus, atvadījos no biedriem un gāju. Nakts tumša, miglaina. Nogājis ap simt asu, sāku līst. Rāpoju pa nepļautiem rudziem, tad pa gravu. No gravas ārā rāpjoties, atceros, man pie paša deguna izspurdz kāds putns. Jā-a-ā … Desmit asu atstatumā aizlīdu garām sardzes vīram, nokļuvu pie tilta. To apsargāja ložmetējnieku sardze. Nogulēju stundas divas, gaidīdams īsto brīdi. Saliku spridzekļus, sāku raut svārku stūrī sērkociņus, bet tie samirkuši, nedeg. Es taču biju rāpies uz vēdera, rasā ticis slapjš — var kaut izgriezt, sērkociņiem galviņas slapjas. Un tad, vai zini, man sametās bail. Drīz ausīs gaisma, bet man rokas trīc, acīs līst sviedri. «Viss pagalam,» domāju. «Ja neuzspridzināšu, — nošaušos!» domāju. Mocījos, mocījos, tomēr beidzot kaut kā aizdedzināju — un projām. Kad aiz muguras sprāga,— es gulēju aiz uzbēruma zem aizsargžoga, — viņi sāka kliegt. Trauksme. Brāza vaļā no diviem ložmetējiem. Daudz jātnieku paauļoja man garām, bet kur nu nakti var atrast? Izlīdu no žoga apakšas — un labībā iekšā.

Un tikai tur, vai zini, man pamira kājas un rokas, nevaru kustēties, taisni gals klāt! Nolikos zemē. Turp gāju — nekas, drošu sirdi, bet no turienes — redz, kā … Un tad mani sāka mocīt vēmiens, pagalam izkārsa! Manu — nekā vairs nav, bet arvien vēl velk iekšas ārā. Jā-ā-ā … Nu zināms, pie savējiem tomēr atkūlos.

Un viņš atplauka, drudžaini mirdzošās, brūnās acis dīvaini iesila un kļuva skaistākas. — Otrā rītā pēc kaujas stāstu zēniem, kāds negals man bijis ar sērkociņiem, bet mans biedris saka: «Vai tad šķiltavas tu, Sergej, biji pazaudējis?» Es — caps pie krūšu kabatas, — ir! Izņēmu, paskripstināju — un, iedomājies, tūliņ aizdegās.

No tālīnās papeļu birzs, vēja dzīti, augstu un aši lidoja divi kraukļi. Vējš svaidīja tos grūdieniem. Tie bija jau simt asu no kolonnas, kad Krutovas kalnā pēc stundas pārtraukuma atkal iedārdējās lielgabals, ar grodu, pieaugošu šņirkstoņu, sāka tuvoties piešaudes šāviņš, un, kad tā kauciens likās sasniedzis vislielāko spriegumu, tas krauklis, kas lidoja augstāk, pēkšņi sāka neganti virpuļot kā viesuļa nesta skaidiņa un, slīpi izstiepis spārnus, spi-rālveidīgi griezdamies, vēl pūlēdamies noturēties, kā milzīga, melna lapa krita lejā.

— Uzlidoja nāvei virsū! — sajūsmā iesaucās sarkanarmietis, kas soļoja Stokmanim aiz muguras. — Kā viņu tur sagrieza, nu, pamatīgi!

No kolonnas priekšgala lielas, dūkanbēras ķēves mugurā, kūstošo sniegu šļakstīdams, auļoja rotas komandieris.

— Ķē-ēdē!,..

Ivanu Aleksejeviču, kas soļoja klusējot, ar sniega ļēpatām aptašķīdamas, lēkšos aizjoņoja garām trīs ragavas ar ložmetējiem. Paslīdot no pakaļējām ragavām izvēlās kāds ložmetējnieks, un skaņie, sulīgie sarkanarmiešu smiekli skanēja līdz tam laikam, kamēr braucējs gānīdamies veikli saturēja zirgus un nokritušais ložmetējnieks, ragavām kustoties, ielēca tajās atpakaļ.

XLI

Karginskas staņica bija kļuvusi I. sacelšanās kustības divīzijai par atbalsta punktu. Grigorijs Meļehovs, labi apzinādamies, cik stratēģiski izdevīga ir pozīcija pie Karginskas, nolēma to nekādā gadījumā neatdot. Kalni, kas stiepās gar Ciras upes kreiso krastu, bija tās nozīmīgās augstienes, kas deva kazakiem lielisku iespēju aizstāvēties. Lejā, Čirai otrā pusē, bija Karginska, aiz tās uz dien-vidiem daudz verstu tālumā kā mīksta sega stiepās stepe, kuru vietvietām šķērsoja gravas un ieplakas. Kalnā Grigorijs pats izraudzīja vietu, kur uzstādīt bateriju ar trim lielgabaliem. Netālu bija lielisks novērošanas punkts — visai apkārtnei pāri stāvošs, uzbērts kurgāns ozolu meža un pakalnu kroku aizsegā.

Pie Karginskas kaujas norisa katru dienu. Sarkanie parasti bruka virsū no divām pusēm: dienvidos pa stepi no ukraiņu Astahovas miesta un austrumos no Bokovas staņicas, virzoties pa ciematiem, kas no vienas vietas rindojās augšup gar Ciru. Kazaku ķēdes atradās simt asu no Karginskas un šaudīja paretam. Sarkano neatlaidīgā uguns gandrīz arvien spieda tās kāpties atpakaļ staņicā un. tad pa stāvajām šauro gravu gultnēm — kalnā. Sarkanajiem nebija pietiekamu spēku, lai vēl tālāk dzītos pakaļ. Viņu uzbrukuma operāciju sekmes stipri kavēja tas, ka viņiem nebija pietiekami daudz kavalērijas, kas varētu, apejot apkārt no flangiem,, piespiest kazakus atkāpties vēl tālāk un, atvelkot pretinieka spēkus, atraisīt, rokas kājniekiem, kuri neuzņēmīgi mīņājās staņicas tuvumā. Kājniekus tādam manevram nevarēja izmantot, tāpēc ka tie gausi kustas, nespēj ātri manevrēt un tāpēc ka kazakiem viss vairums bija jātnieku, kas jebkurā brīdī varēja uzbrukt kājniekiem ceļā un ar to atvirzīt tos no galvenā uzdevuma.

Sacelšanās dalībniekiem bija arī tā priekšrocība, ka, labi pazīdami apvidu, viņi nepalaida garām izdevību nemanot pa gravām raidīt jātnieku rotas uzbrukumā pretinieka flangiem un aizmugurei, pastāvīgi apdraudēt savu pretinieku un neļaut tam virzīties uz priekšu.

Grigorijam bija nobriedis plāns galīgi satriekt sarkanos. Izlikdamies, ka atkāpjas, viņš gribēja tos ievilināt Karginskā un pa to laiku raidīt Rjabčikovu ar jātnieku pulku tiem flangā pa Zosu gravu — no rietumiem un pa Krauķu gravu — no austrumiem, lai tādā kārtā tos ielenktu un dotu tiem nāvējošu triecienu. Plāns bija rūpīgi izstrādāts. Vakara apspriedē visi patstāvīgo daļu komandieri saņēma noteiktas instrukcijas un pavēles. Aplenkuma kustībai pēc Grigorija nodoma vajadzēja sākties ar gaismu, lai va-rētu labāk nomaskēties. Viss bija tik vienkārši kā dambretes spēlē, Un Grigorijs, rūpīgi pārbaudījis un apsvēris visus varbūtējos gadījumus, it visu, kas varētu neparedzēti kavēt viņa plāna realizāciju, izdzēra divas glāzes kandžas, nenoģērbies iekrita gultā; uzrāvis uz galvas mitru šineļa stūri, aizmiga kā beigts.

Otrā rītā ap pulksten četriem sarkano ķēdes jau nāca iekšā Karginskā. Viena daļa kazaku kājnieku acu apmānīšanas dēļ bēga cauri staņicai kalnā; tiem pakaļ, ātri apcirtuši zirgus, bēra divi ložmetēji no divričiem, kas bija apstājušies, iebraucot Karginskā. Pa ielām lēnām gāja sarkanie.

Grigorijs bija aiz kurgāna, pie baterijas. Viņš redzēja, kā sarkano kājnieki ieņem Karginsku un drūzmējas pie Ciras. Bija norunāts, ka pēc pirmā lielgabala šāviena divas kazaku sotņas, kas gulēja pie kalna dārzos, dosies uzbrukumā un tai pašā laikā pulks, kas bija gājis apkārtceļu, sāks ielenkumu. Baterijas komandieris gribēja tiešā tēmējumā spert virsū ložmetēju ratiem, kas ātri ripoja pa Kļimovkas pauguru uz Karginsku, kad novērotājs ziņoja, ka Lejas Latiševas ciematā trīsarpus verstu atstatumā uz tilta esot parādījies lielgabals: sarkanie tai pašā laikā bruka virsū arī no Bokovas puses.

— Drāziet tiem virsū no mortīriņas! — teica Grigorijs, neatņemdams no acīm Ceisa binokli.

Tēmētājs, apmainījis pāris vārdu ar vahmistru, kas izpildīja baterijas komandiera pienākumus, ātri nostādīja tēmēkli'. Apkalpe sagatavojās, un četrarpuscollas mortīriņa, kā to dēvēja kazaki, vareni ierēcās, ar asti ārdīdama zemi, Pats pirmais šāviņš krita tilta galā. Šai brīdī uz tilta uzbrauca otrais sarkanās baterijas lielgabals, šāviņš izšķaidīja aizjūgtos zirgus, — no sešiem — kā vēlāk noskaidrojās — bija palicis dzīvs tikai viens, toties tā jā-jējam šķemba bija vienā rāvienā nogriezusi galvu. Grigorijs redzēja: lielgabala priekšā uzvirpuļoja dzeltenpelēks dūmu mutulis, smagi nodimdēja, un dūmu ieskautie zirgi, pakaļkājās uzslejoties, kā nopļauti gāzās zemē; ļaudis skrēja klupdami krizdami. Zirgā sēdošu sarkanarmieti, kas, granātai krītot, bija pie lielgabala priekšas, kopā ar zirgu un tilta margām aizrāva un trieca pret ledu.

Tik izdevīgu trāpījumu lielgabalnieki nebija gaidījuši. Kurgāna pakājē pie lielgabala brīdi valdīja klusums; tikai netālu gulošais novērotājs, pacēlies uz ceļiem, kaut ko kliedza un vicināja rokas.

Un tūliņ lejā no biezajām ķiršu dārzu un birztalu ataugām atskanēja nevienāds «urā», sprakstošu šauteņu šāvienu virma. Nedomādams par piesardzību, Grigorijs uzskrēja kurgānā. Pa ielām skraidīja sarkanarmieši, no turienes skanēja balsu jūklis, griezīgi komandas saucieni, spēcīgi šāvienu dārdi. Kāda ložmetēja divriči grasījās uzaujot paugurā, bet tūliņ netālu no kapsētas strauji apcirtās, un pāri bēgošo un klūpošo sarkanarmiešu galvām ložmetējs sāka bērt virsū kazakiem, kuri skrēja ārā no dārziem.

Grigorijs veltīgi pūlējās pie apvāršņa saskatīt kazaku lavu. Jātnieki, kas Rjabčikova vadībā bija devušies aplenkumā, arvien vēl nerādījās. Kreisā flanga sarkanarmieši jau skrēja klāt Smilšgravas tiltam, kas savieno Karginsku ar blakus esošo Arhipovkas ciematu, bet labā flanga sarkanarmieši tikmēr vēl skraidīja pa staņicu un krita no lodēm, kuras raidīja divas Čirai tuvākās ielas ieņēmušie kazaki.

Beidzot no paugura otras puses parādījās Rjabčikova pirmā sotņa, tai pakaļ —otrā, trešā, ceturtā … Izretinādamās pa visu lavu, sotņas krasi pagriezās uz kreiso pusi, lai nogrieztu ceļu sarkanarmiešu bariem, kas pa nokalni skrēja uz Kļimovku. Grigorijs, žņaudzīdams rokās cimdus, uztraukts sekoja kaujas gaitai. Viņš neskatījās vairs caur binokli, bet ar neapbruņotu aci vēroja, cik strauji lava tuvojas Kļimovkas ceļam, kā sarkanarmieši apjukumā griežas atpakaļ un gan bariņos, gan pa vienam bēg uz Arhipovkas sētām, kur tos ar uguni saņem kazaku kājnieki, kas uzsākuši vajāšanu augšup gar Čiru, un tāpēc sarkanarmieši atkal skrien uz ceļu. Tikai nelielai viņu daļai izdevās aizkļūt līdz Kļimovkai.

Paugurā sākās savā klusumā baismīgs slaktiņš. Rjabčikova sotņas, pagriezušas fronti uz Karginskas pusi, trieca sarkanarmiešus kā vēja dzītas lapas atpakaļ. Pie Smilšgravas tilta ap trīsdesmit sarkanarmiešu, redzēdami, ka ir nogriezti un ka viņiem nav izejas, sāka atšaudīties. Viņiem bija balsta ložmetējs, krietni daudz lentu. Tiklīdz no dārziem parādījās kazaku kājnieki, tūliņ drudžainā ātrumā sāka darboties ložmetējs, un kazaki krita, rāpās, patvērumu meklēdami, aiz pūņiem, aiz pagalmu akmens žogiem. No paugura varēja redzēt, kā Karginskā kazaki skriešus velk savu ložmetēju. Arhipovkā pie kādas malējās sētas viņi apstājās, tad ieskrēja pagalmā. Drīz vien šai pagalmā uz klēts jumta sāka raiti klabināt ložmetējs. Labi ieskatījies, Grigorijs saskatīja binoklī arī ložmetējniekus. Izplestām kājām, baltās žeķēs sabāztām biksēm, saliecies zem vairoga, viens gulēja uz jumtas otrs rāpās pa kāpnēm, aptinies ar ložmetēja lentu. Lielgabalnieki nolēma palīdzēt kājniekiem. Vietu, kur bija koncentrējusies sarkano grupa, kas mēģināja pretoties, apbēra ar šrapneļu kārtu. Pēdējais gaisā sprāgstošais šāviņš plīsa tālu projām.

Pēc ceturtdaļstundas sarkano ložmetējs pie Smilšgravas tilta pēkšņi apklusa un tūliņ atskanēja īss «urā». Starp kailajiem vītolu stumbriem pazibēja zirgos sēdošu kazaku stāvi.

Viss bija galā.

*

Pēc Grigorija pavēles Karginskas un Arhipovkas iedzīvotāji ar kāšiem un žebērkļiem savilka simt četrdesmit septiņus nogalinātos sarkanarmiešus vienā bedrē un sekli apraka pie Smilšgravas tilta. Rjabčikovs bija ieguvis sešus patronu divričus ar zirgiem un patronām, ložmetēju ratus ar ložmetēju bez atslēgas. Kļimovkā viņš bija atņēmis četrdesmit divus vezumus ar kara mantām. Kazakiem bija četri krituši un piecpadsmit ievainoti.

Pēc kaujas Karginskā veselu nedēļu valdīja klusums. Pretinieks pagriezās pret sacelšanās dalībnieku 2. divīziju un drīz vien, to atspiezdams, ieņēma vairākus Miguļinskas staņicas ciematus: Aleksejevku un Čerņecas miestiņu un tuvojās Augščiras ciematam.

No turienes ik rītus ap gaismiņu varēja dzirdēt lielgabalu dunoņu, bet ziņas par kaujas gaitu pienāca ar lielu nokavēšanos un nedeva skaidru nojēgumu par stāvokli 2. divīzijas frontē.

Sais dienās Grigorijs, melnu domu vairīdamies, cenzdamies nomākt apziņu, nedomāt par to, kas noticis visapkārt un kurā arī viņš pats ir lielā mērā piedalījies, — sāka žūpot. Sacelšanās dalībniekiem trūka miltu, lai gan kviešu krājumi bija milzīgi (dzirnavas nespēja armijai diezgan piemalt, un kazaki bieži vien ēda vārītus kviešus), taču kandžas trūkuma nemanīja. Kandža plūda straumēm. Viņpus Donas Dudarevas kazaku sotņa devās jāšus uzbrukumā pavisam piedzērusi taisni pretī ložmetējiem, un puse no tās tika iznīcināta. Doties uz pozīcijām pamatīgā skurbulī bija kļuvis par parastu parādību. Grigorijam pakalpīgi piegādāja kandžu. Tās ieguvē sevišķi slavens bija Prohors Zikovs. Pēc Karginskas kaujas viņš, izpildot

Grigorija lūgumu, atveda trīs spaiņa lieluma kandžas krūkas, saaicināja dziedātājus un Grigorijs, sajuzdams līksmu atbrīvotību, attālināšanos no īstenības un pārdomām, dzēra ar kazakiem līdz rītam. No rīta salāpīja paģiras, atpūtās, bet uz vakara pusi viņam atkal ievajadzējās dziedātāju, jautru balsu jūkļa, cilvēku ņudzoņas, deju — visa tā, kas rada īstas līksmes ilūziju un aizsedz patieso, skaudro īstenību.

Un pēc tam vajadzība žūpot ātri izvērtās par paradumu. No rīta pie galda sēzdamies, Grigorijs jau sajuta nepārvaramu tieksmi iedzert malku degvīna. Viņš dzēra daudz, taču neapdzērās, kājās arvien turējās stingri. Pat uz rīta pusi, kad visi citi apvēmušies gulēja pie galdiem un uz grīdas, apsegušies ar šineļiem un zirgu segām, — viņš likās skaidrā prātā, tikai bija vairāk nobālis, acis raudzījās niknāk, un bieži, nokāris cirtaino cekulu, viņš sēdēja, atspiedis galvu rokās.

Četras dienas nepārtaukti žūpodams, viņš manāmi uzblīda, sakumpa; zem acīm satūka zilgani maisiņi, skatienā arvien biežāk pavīdēja neprātīgas cietsirdības dzirkstis.

Piektajā dienā Prohors Zikovs, nozīmīgi smaidīdams, lika priekšā:

— Aizjāsim pie viena varena sievišķa uz Ļihovidovul Vai esi ar mieru? Tikai tu, Grigorij Pantelevič, nežāvājies. Sieva salda kā arbūzs! Kaut gan neesmu viņu nomēģinājis, bet zinu. Tikai neiedīdīta, velns! Tīri traka.

No viņas tūliņ vis neizlūgsies, pat glaudīt neļaujas. Bet sīvo kādu vāra — labāka neatradīsi! Pati pirmā sīvā vārītāja gar visu Ciru. Viņas vīrs atkāpies aiz Doņecas,— it kā starp citu viņš nobeidza.

Uz Ļihovidovu viņi izjāja ap vakarlaiku. Grigoriju pavadīja Rjabčiķovs, Harlampijs Jermakovs, vienrocis Aļoška Šamilis un no sava rajona atjājušais Ceturtās divīzijas komandieris Kondrats Medvedjevs. Prohors Zikovs jāja pa priekšu. Ciematā viņš pieturēja zirgu soļos, iegriezās šķērsielā, atvēra vārtiņus uz klonu. Grigorijs raidīja zirgu viņam pakaļ, t^s lēca pāri milzīgai, pakusušai kupenai pie vārtiem, ar priekškājām iestriga sniegā, nokrācies izslējās, tika pāri kupenai, kas bija apklājusi vārtus un zedeņus līdz pašai augšai. Rjabčiķovs, nokāpis zemē, veda zirgu aiz iemauktiem. Minūtes piecas Grigorijs un Prohors jāja gar salmu un siena kaudzēm, tad pa kailu ķiršu dārzu, kas skanēja kā stikls. Pie debess, zilguma pieliets, slīpi stāvēja jauna mēness zelta kauss, trī-sēja zvaigznes, vērpās apburts klusums, bet tālīnās suņu rejas un drupanais zirga nagu skripstiens nevis iztraucēja, bet vēl vairāk izcēla klusumu. Cauri biezajiem ķiršu krūmiem un žuburainajiem ābeļu zariem dzeltenīgi iemirdzējās uguntiņa, uz zvaigžņotās debess fona skaidri iznira lielas, niedrēm jumtas istabas siluets. Prohors, seglos paliecies, pakalpīgi atvēra čīkstošos vārtiņus. Pie lieveņa sasalušā peļķē šūpojās mēness atspulgs. Grigorija zirgs ar kāju pārsita ledu peļķes malā un apstājās, atņemdams elpu. Grigorijs nolēca no segliem, apmeta pavadu ap margām, iegāja tumšajā priekšnamā. Aiz muguras iečalojās Rjabčikovs ar kazakiem, kāpdami zemē no zirgiem un pusbalsī dungodami dziesmiņas.

Grigorijs sataustīja durvju rokturi, iegāja plašā virtuvē. Jauna kazaciene, pazema, bet apaļa kā irbīte, tumšu seju un melnām, it kā pielīmētām uzacīm, stāvēja ar muguru pret krāsni un adīja zeķi. Uz krāsns, rokas atmetusi, gulēja gadus deviņus veca meitene, baltgalvīte.

Grigorijs nenoģērbies apsēdās pie galda.

— Vai degvīns ir?

— Un vai apsveicināties nevajag? — vaicāja namamāte, neskatīdamās Grigorijā un joprojām tikpat aši mirdzinādama adāmo adatu galus.

— Sveika, ja vēlies! Vai degvīns ir?

Viņa pacēla skropstas, uzsmaidīja Grigorijam ar apaļajām, brūnajām acīm, klausīdamās balsīs un soļu troksnī priekšnamā.

— Degvīns ir gan. Bet vai jūsu, nakts staiguļu, daudz sajājis?

— Daudz. Visa divīzija …

Rjabčikovs tūliņ no sliekšņa laida vaļā tupuļdeju, valkstīdams zobenu, sizdams ar papahu pa stulmiem. Kazaki sagruva durvīs; viens no tiem ar koka karotēm brīnišķīgi klikšķināja brašu dejas rīboņu.

Viņi sameta gultā šineļu gubu, ieročus salika uz soliem. Prohors veicīgi palīdzēja namamātei sarīkot galdu. Vienrocis Aļoška Samilis gāja uz pagrabu pēc skābiem kāpostiem, nokrita no kāpnēm, uzrāpās augšā, atnesa svārka stērbelē sasistā šķīvja drumslas un kaudzīti slapju kāpostu.

Līdz pusnaktij viņi izdzēra divus spaiņus kandžas, apēda milzum daudz kāpostu un nolēma kaut aitu. Prohors kūtiņā taustīdamies saķēra šā gada ālavu, un Harlampijs Jermakovs — ari velna pilns cirtējs — ar zobenu nocirta tai galvu un turpat piejumē novilka ādu. Namamāte iekurināja krāsni, uzlika vienspaiņa čuguna katlu ar aitas gāju.

Atkal gāja vaļā deja ar karošu mūziku, un Rjabčikovs dejoja, kājas ižriezdams, smagi sizdams ar delnām pa stulmiem un griezīgā, bet tīkamā tenorā dziedādams:

Tīk dzert un dzīrot, aidadā, Kad nav ko dzīt vairs laidarā…

<— Līksmot gribas! — rēca Jermakovs un tā vien grasījās ar zobenu izmēģināt logu rāmju stiprumu. Grigorijs, kuram patika Jermakovs viņa neparastās drosmes un kazaka izveicības dēļ, apvaldīja viņu, sizdams pa galdu ar vara kausiņu:

— Harlainpij, nemuļķojies!

Harlampijs paklausīgi iegrūda zobenu makstī un kāri klupa klāt kandžas glāzei.

— Re, tādā dūšā pat mirt nav baigi, — teica Aļoška Šamilis, apsēzdamies pie Grigorija. — Grigorij Pantelevic! Tu esi mūsu lepnums! Tikai tevis dēļ vēl turamies pasaulē! Nu, iemetīsim vēl pa vienai? … Prohor, sīvol

Nenoseglotie zirgi stāvēja savvaļā pie siena kaudzes. Pa kārtai kāds gāja tos apraudzīt.

Tikai priekš gaismiņas Grigorijs manīja, ka apreibis. Viņš it kā no tālienes dzirdēja svešās runas, smagi grozīja asinīm pieplūdušos acu baltumus un ar milzīgu gribas piepūli centās nezaudēt apziņu.

— Atkal pār mums valda zelta uzplečnieki! Saņēmuši varu savās rokās! — auroja Jermakovs, apkampdams Grigoriju.

— Kas par uzplečiem? — jautāja Grigorijs, atvairīdams Jermakova rokas.

— Veškos. Kā, vai tad tu nezini? Sēž Kaukāza kņazsl Pulkvedis!… Sacirtīšu gabalos! Meļehov! Savu dzīvību nolikšu tev pie kājām, neļauj mums iet zudumā! Kazaki uztraucas. Ved mūs uz Veškiem, — sagrausim un izkūpināsim visu! Iļjušku Kudinovu, pulkvedi — visus izdeldēsim! Diezgan tie mūs bendējuši! Kausimies kā ar sarkanajiem, tā ar kadetiem. Tā es gribu!

— Pulkvedi nositīsim. Viņš te ar nodomu palicis… Harļampijl Kritīsim padomju varai pie kājām: esam vainīgi… — Grigorijs, uz brītiņu atžilbis, greizi pasmīnēja. — Es jokoju, Harlainpij, dzerl

— Ko tu joko, Meļehov? Nejoko vis, tā ir nopietna lieta, — stingri ierunājās Medvedjevs. — Mēs gribam pārkārtot priekšniecību. Visus atcelsim un nosēdināsim tevi. Esmu runājis ar kazakiem, tie ar mieru. Teiksim Kudinovam un viņa miesassargiem ar labu: «Ejiet projām no priekšniecības! Jūs mums nederat.» Aizies — labi, ja ne, — dosimies ar pulku uz Veškiem, varbūt velns viņus visus uz elli paraus!

— Par to vairs nav ko runāt! — sapīkdams iesaucās Grigorijs.

Medvedjevs paraustīja plecus, atgāja no galda un vairs nedzēra. Bet kaktā, nokāris izspūrušo galvu pāri sola malai, ar roku grābstīdams netīro kuļu, Rjabčikovs gaudīgi vilka:

Ak tu puisīt, manu nabadziņ, Galviņai jel atļauj dusēti, Atļauj galviņai jel dusēti… Aidāt uz šo pašu labo pusīti. Uz labo un uz kreisa jo, Uz manu krāti, krūti baltajo.

Un, piebalsodams savu padobjo basu viņa tenoriņam, kas sievišķīgi aizgrābīgi sērojās, Aļoška Šamilis vilka līdz:

'Kad uz krūtīm gulējut Smagi smagi elsoju … Smagi smagi elsoju Un sev vēlreiz sacīju: cPaliec sveika, mīla agrākā, Mīla agrākā, traki negantā!…»

Aiz loga jau ausa mēja gaisma, kad namamāte veda Grigoriju dižajā istabā.

<— Pietiek viņu dzirdīt! Ej prom, velna pesteli! Vai neredzi, ka viņš vairs nekur nav liekams, — viņa sacīja, ar pūlēm saturēdama Grigoriju un ar otru roku atgrūzdama Jermakovu, kas nāca viņiem pakaļ ar kandžas krūzīti.

— Atmiegos, vai? — mirkšķināja Jermakovs gāzelēdamies, šļakstinādams no krūzītes.

— Nu jā, gulēt.

— Tu pie viņa tūliņ negulsies, nekā nebūs…

— Nav tava darīšana! Tu man neesi vīratēvs!

— Paņem karoti! — krizdams gar zemi smieklu lēkmē, zviedza Jermakovs.

— I-I-ī, neprātīgais velns! Piesūcies un melš nezin ko!

Viņa iebīdīja Grigoriju istabā, apguldīja gultā, pusmij-

krēslī ar riebumu un žēlumu apskatīja viņa seju, kas bija bāla kā mironim, un vaļējās, neko neredzošās acis.

— Varbūt dzersi ķiršu sulu?

— Pasmel!

Viņa atnesa glāzi aukstas ķiršu sulas un, uz gultas apsēdusies, šķirstīja un glaudīja Grigorija savēlušos matus, kamēr viņš iemiga. Sev viņa paklāja guļvietu uz krāsns līdzās meitenei, bet Samilis neļāva viņai aizmigt. Atmetis galvu uz elkoņa, viņš krāca kā pārbiedēts zirgs, tad pēkšņi it kā grūsts pamodās un sāka gārdzoši bļaustīties:

… Mājās tad no dienesta!

Stāv pie krūtīm — uzpleči,

Stāv uz pleciem — krusti-i-i.,.

Tad ļāva galvai nokrist uz rokām, bet pēc neilga brīža, neprātīgi vērdamies apkārt, atkal auroja:

M' jās tad no dien'sta!…

XLII

No rīta pamodies, Grigorijs atcerējās sarunu ar Jermakovu un Medvedjevu. Tik pārāk piedzēries viņš nakti nebija un bez sevišķas piepūles atsauca atmiņā sarunas par varas pārkārtošanu. Viņam kļuva skaidrs, ka iedzeršana Ļihovidovā bijusi organizēta ar noteiktu nolūku: pierunāt viņu uz apvērsumu. Pret Kudinovu, kas atklāti parādīja to, ka grib iet uz Doņecu un apvienoties ar Donas armiju, intrigu vija kreisi noskaņotie kazaki, kas slepenībā sapņoja par galīgu atdalīšanos no Donas un par to, ka jāiekārto padomju varai līdzīga valdība bez komunistiem. Tie tīkoja pārvilkt Grigoriju savā pusē, neatjēgdami, cik kaitīga būs šķelšanās dumpinieku nometnē, kad sarkanā fronte, kas, tagad pie Doņecas sašķobīta, kuru katru brīdi bez pūlēm var viņus noslaucīt līdz ar viņu «savstarpējām ķildām», «Bērnišķīga rotaļa,» domās noteica Grigorijs un viegli izlēca no gultas. Apģērbies piecēla Jermakovu un Medvedjevu, pasauca viņus dižajā istabā, cieši aizvēra dur.vis.

— Lūk, ko es jums teikšu: metiet no galvas ārā vakarējo sarunu un nemurkšķiet, citādi jums izies plāni! Tam nav nozīmes, kas ir pavēlnieks. Nav nozīmes Kudinovam, bet gan tam, ka esam iežmiegti lokā kā muca stīpās. Un, ja ne šodien, tad rīt šīs stīpas mūs sažņaugs. Pulki jāvirza nevis uz Veškiem, bet uz Miguļinsku, uz Krasnokutsku, — viņš sevišķi uzsvēra, nenovērsdams acis no drūmās, nekustīgās Medvedjeva sejas. — Tā gan, Kondrat, nav ko pūst miglu gaišā dienas laikā! Padomājiet labi un saprotiet: ja sāksim pelt pavēlniecību un taisīt visādus apvērsumus, — mums gals klāt. Vajag pieslieties vai nu baltajiem, vai sarkanajiem. Vidū palikt nevaram, — nožņaugs.

1— Sarunu nekādā ziņā neizpaust, — aizgriezies lūdza Jermakovs.

Paliks tepat mūsu vidū, bet ar noteikumu, ka jūs vairs nemusināsiet kazakus. Un ko tad Kudinovs ar saviem padomniekiem? Pilnīgas varas viņiem nav, — kā pats jēdzu, tā arī vadu savu divīziju. Nelādzīgi viņi ir, vārdam nav vietas, un ar kadetiem viņi mūs saprecinās, tik tiešām. Bet kurp tad lai vēršamies? Mums visi ceļi, visas taciņas nogrieztas.

— Tā gan… — smagi pievienojās Medvedjevs un pirmoreiz visā sarunas laikā pacēla uz Grigoriju savas mazās naidpilnās lāča ačteles.

Pēc tam Grigorijs vēl divas dienas no vietas žūpoja ciematos netālu no Karginskas, ļaudams dzīvei griezties reibā virpulī. Ar sīvā smaku piesūcās pat viņa seglu sviedru sega. Sievas un jaunavību zaudējušas meičas gāja caur Grigorija rokām, kopā ar viņu baudīdamas īsus mīlas brīžus. Bet pret rītu, kad kārtējās drudžainās alkas bija apmierinātas, Grigorijs skaidri un vienaldzīgi, tā, itin kā tas neattiektos uz viņu pašu, domāja: «Esmu dzīvojis un šajā laikā visu izbaudījis. Esmu izmīlējis sievas un meičas, lielisku zirgu mugurā… ak vai!… blietējis stepi, esmu priecājies, būdams tēvs, un esmu cilvēkus kāvis, pats nāvē gājis, priecājies par zilo debesi. Ko jaunu man pavērs dzīve? Nav nekā jauna! Varu arī mirt. Nav baigi. Un kara spēli varu spēlēt bez riska, kā bagātnieks. Nekā īpaša man nav ko zaudēt!»

Kā gaišzila, saulaina diena nesakarīgās atmiņās slīdēja garām bērnība: strazdi akmeņu kaudzēs, basās kājas karstajos putekļos, majestātiski sastingusi Dona zaļajā meža ielokā, kas spoguļojas ūdenī, bērnišķīgās draugu sejas, jaunā, staltā māte… Grigorijs aizsedza acis ar delnu, un viņa gara skatienam slīdēja garām pazīstamas sejas, notikumi, dažkārt gluži nenozīmīgi, bet nez kāpēc jo sīksti iezīdušies prātā, atmiņā skanēja aizmirstas zaudētu cilvēku balsis, sarunu drumslas, daudzveidīgi smiekli. Atmiņa izgaismoja kādu sen aizmirstu, kādreiz redzētu ainavu, un pēkšņi Grigorija priekšā žilbi iznira stepes plašums, vasaras ceļš, rati, tēvs sēž ratu priekšā, vērši, tīrums zeltainajos nopļautās labības rugājos, melnais krauķu birums uz ceļa … Grigorijs savās domās, kas bija sarežģītas kā vadtīkla aukla, šķetināja pārdzīvoto un pēkšņi, šajā nez kur aizgājušajā, neatgriežamajā dzīvē ieraudzījis Aksiņju, domāja: «Mīļā! Neaizmirstamā!» — un ar riebumu atvirzījās no viņam līdzās guļošās sievietes, nopūtās, nepacietīgi gaidīja gaismu un, tikko saule sāka izšūdināt austrumus ar sārtiem rakstiem, ar zelta bārkstīm, — trūkās augšā, nomazgājās un steidzās pie zirga.

XLIII

Kā stepes ugunsgrēks, kas visu aprij savā ceļā, versmoja sacelšanās. Ap nepakļāvīgajām staņicām sažņaudzās frontes tērauda gredzens. Nolemtības ēna bija iegulusi cilvēku sejās. Kazaki spēlēja uz dzīvību un nāvi kā uz «ērgli vai rakstu», un daudziem krita «raksts». Jaunie vētraini mīlēja, gados vecākie dzēra kandžu līdz muļķa prātam, spēlēja kārtis uz naudu un patronām, pie tam patronas bija dārgākas par dārgu, jāja mājā paciemoties, lai kaut brītiņu varētu atsliet pie sienas apnikušo šauteni, ņemt rokā cirvi vai ēveli, lai atveldzētu sirdi, iepinot zedeņos smaržīgos kārklus vai gatavojot pavasara darbam ecēšas vai ratus. Un daudzi, iebaudījuši miera laiku dzīvi, atgriezās savā daļā pamatīgā skurbulī, bet atžirguši, aiz niknuma pret zaldātu suņa dzīvi devās kājnieku ierindā uzbrukumā tieši pretī ložmetējiem vai arī, neprāta aizsvilināti, braši joņoja, nejuzdami zem sevis zirgu, nakts izjādēs un, gūstekņus saķēruši, spīdzināja tos cietsirdīgi, ar pirmatnēju mežonību, patronas taupīdami, nobeidza ar zobeniem.

Bet pavasaris togad zaigoja neredzētās krāsās. Aprīlī dienas bija jaukas un skaidras, it kā no stikla. Neaizsniedzamajā, gaišzilajā debess klaidā, traucot garām mākoņiem, lidoja un aizlidoja uz ziemeļiem zosu bari, skanīgo dzērvju verdzes. Uz bālzaļās stepes sedzenes pie dīķiem kā izbārstītas pērles dzirkstīja ganība apmetušies gulbji. Gar Donu liekņās skanēt skanēja putnu dedināšana uti kliedzieni. Applūdušajās pļavās gar sausajam saliņām un strēlītēm, gatavodamās tālākajam lidojumam, sasaucās zosis, kārklos neapldusdami šņāca mīlas ekstāzes pār-ņemtie pīļtēviņi. Vītolos zaļoja spurdzītes, papelēm brieda lipīgi, smaržīgi pumpuri. Neizteicama burvīguma pilna bija stepe, tikko sākusi zaļot, pieplūduši ar seno atkusušās melnzemes un mūžam jauno svaigās zāles smaržu.

Karš sacelšanās laikā bija patīkams tāpēc, ka katram karotājam turpat pie sāniem bija sava dzimtā sēta. Kad apnika staigāt sardzēs un slēpņos, apnika jādelēt pa pauguriem un augstienēm izlūkos, — kazaks izprasījās no sotņas komandiera, jāja mājās un savā vietā atsūtīja karazirgā savu sirmo vectēvu vai pusaudzi dēlu. Sotņās arvien bija pilns skaits karotāju un arvien mainīgs sastāvs. Bet viens otrs izmanījās ari tā: saule iet uz rietu — izjāja no sotņas novietnes, palaida zirgu lēkšos un, notriecis verstu trīsdesmit vai pat četrdesmit, vēl ar gaismiņu bija mājās. Pārgulējis nakti pie sievas vai sirdspuķītes, pēc otrajiem gaiļiem segloja zirgu un — vēl nebija paspējis nobālēt Sietiņš — bija jau atkal sotņā.

Daudzi, velnu dzīdami, nevarēja vien nopriecāties par karu pie dzimtajiem zedeņiem. — Nevajag pat mirt! — jokoja kazaki, kas bieži apciemoja sievas.

Pavēlniecība baidījās no dezertēšanas, it īpaši tad, kad sākās lauku darbi. Kudinovs speciāli apbraukāja daļas un ar viņam nepiemītošu stingrību skaidroja;

— Lai labāk mūsu laukos ganās vēji, lai labāk neiesēļam zemē neviena grauda, bet kazakus atlaist no daļām neatļauju! Kas patvarīgi aizjās, tos šautīsim un šausim nostl

XLIV

Pie Kļimovkas Grigorijam iznāca piedalīties vēl vienā kaujā. Ap pusdienu pie malējām sētām sākās apšaudīšanās. Pēc neilga laika Kļimovkā sanāca sarkanarmiešu ķēdes. Kreisajā flangā melnos bušlatos vienmērīgi virzījās uz priekšu matroži —kāda Baltijas flotes kuģa komanda. Drosmīgā uzbrukumā tie izsita no ciemata divas Karginskas sacelšanās dalībnieku pulka sotņas, piespieda tās atkāpties pa gravu uz Vasiļovku.

Kad pārsvars sāka sliekties uz sarkanarmiešu daļu pusi, Grigorijs, no pakalnes vērodams kauju, pamāja ar cimdu Prohoram Zikovam, kas ar viņa zirgu stāvēja pie patronu divriča, un pa ceļam ielēca seglos; apauļojis apkārt ieplakai, straujos rikšos devās uz Zosu gravas nogāzi. Tur — viņš zināja — birztalu aizsegā atrodas rezervē 2. pulka jātnieku sotņa. Pa dārziem un pāri zedeņiem viņš jāja turp, kur tā stāvēja. Notālēm redzēdams zemē nokāpušos kazakus un piesietos zirgus, izrāva zobenu un uzsaucas

-TZirgos!

Divsimt jātnieku minūtes laikā saklupa zirgos. Sotņas komandieris auļoja Grigorijam pretī.

— Vai dodamies uz priekšu?

— Sen jau vajadzēja! Ko tu te žāvājies! -— Grigorijs nozibināja acis.

Zirgu apturējis, viņš kāpa zemē un kā par nelaimi aizkavējās, stingrāk savilkdams siksnas (nosvīdušais un sakarsušais zirgs grozījās, neļāva savilkt seglu siksnu, piepūtās, krāca un, nikni atņirdzis zobus, raudzīja iesāņus notriekt Grigoriju ar krūtīm). Krietni nostiprinājis seglus, Grigorijs bāza kāju kāpslū, neskatīdamies uz apmulsušo sotņas komandieri, kurš klausījās pieaugošajā šāvienu troksnī, un izmeta:

— Sotņu vadīšu es. Līdz izjāšanai no ciemata vada rindās, rikšos!

Aiz ciemata Grigorijs izvērsa sotņu lavā; izmēģināja, vai zobens viegli nāk ārā no maksts; nošķīries no sotņas asu trīsdesmit atstatu, viņš auļos devās uz Kļimovku. Paugurā, kura dienvidu puse noslīga uz Kļimovkas pusi, mirkli pieturēja zirgu un sāka skatīties. Ciematā auļoja un atkāpdamies skrēja sarkanarmiešu jātnieki un kājnieki, lēkšos trauca pirmās šķiras vezumnieku divriči un rati. Grigorijs pa pusei pagriezās pret sotņū: * — Zobenus ārā! Uzbrukumā! Man pakaļ! — Viegli izrāva zobenu un pirmais iekliedzās: — Urā-a-ā!… — un, sajuzdams vēsumu un pazīstamo vieglumu visā augumā, palaida zirgu. Kreisās rokas pirkstos drebēja kā stīga savilktā pavada, galvai pāri paceltais asmens svilpdams šķēla pretvēja plūsmu.

Milzīgs, pavasara vēja dzīts balts mākonis uz brītiņu aizsedza sauli, un, Grigorijam garām traukdama, šķietami gausi pauguram slīdēja pāri pelēka ēna, Grigorijs

novērsa skatienu no Kļimovkas sētām, kas nāca tuvāk, un lūkojās uz šo ēnu, kas slīdēja pa brūno, nenožuvušo zemi un gaišdzelteno, līksmo gaismas strēli, kura skrēja kaut kur uz priekšu. Pēkšņi radās neizskaidrojama un neapzināta vēlēšanās panākt pa zemi skrejošo gaismu. Piespiezdams zirgam piešus, Grigorijs laida to pilnā sparā, — sāka ātri tuvoties plūstošajai robežai, kas šķīra gaismu un ēnu. Daži neprātīgi auļi, — un zirga izstieptā galva jau apbērta ar gaismas staru inirgu, un viņa rudā spalva pēkšņi uzliesmo spilgtā, dzeļošā spīdumā. Tai brīdī, kad Grigorijs pārauļoja pāri nemanāmajai mākoņa ēnas malai, šķērsielā smagi nopaukšķēja šāvieni. Vējš strauji nesa šurp skaņas, tās tuvinādams un pastiprinādams. Vēl kāds nenotverams mirklis — un Grigorijs sava zirga pakavu dimā, ložu kaucienos un ausīs dūcošajās vēja gaudās vairs nedzirdēja pakaļ traucošās sotņas dunoņu. No viņa dzirdes bija pagaisusi smagā zirgu masas dipoņa, kas tricināja nenožuvušo stepi — tā it kā attālinājās un pieklusa. Sajā brīdī no pretējās puses sāka šaut; šāvieni uzdzirkstīja kā ugunssārts, kad tam uzmet sausus zarus; iespindzās ložu bari. Samulsumā un bailēs Grigorijs at-skatījās. Izmisuma un dusmu trīsas pārvērta viņa seju. Sotņa, apcirtusi apkārt zirgus, atstājusi Grigoriju vienu, auļoja atpakaļ. Netālu zirgā grozījās komandieris, neveikli vicināja zobenu, raudāja un kaut ko kliedza aizlauztā, piesmakušā balsī. Tikai divi kazaki tuvojās Grigorijam, un vēl Prohors Zikovs, saraudams zirga pavadu,, pieauļoja pie sotņas komandiera. Citi visi juku jukām auļoja atpakaļ, sabāzuši zobenus makstīs, vicinādami pātagas.

Tikai uz mirkli "Grigorijs samazināja zirga skrējienu, cenzdamies noskaidrot, kas īsti noticis aiz muguras, kāpēc sotņa, necietuši zaudējumus, negaidot metusies bēgt. Un šai īsajā mirklī apziņa pavēlēja viņam negriezt zirgu atpakaļ, nebēgt — bet auļot uz priekšu! Viņš redzēja, ka šķērsielā, simt asu no viņa, aiz zedeņiem pie ložmetēja ratiem rosījās kādi septiņi sarkanarmieši. Viņi pūlējās apgriezt ratus, lai ložmetēja stobrs vērstos pret uzbrūkošajiem kazakiem, bet šaurajā šķērsielā, kā redzams, tas viņiem neizdevās: ložmetējs klusēja, un arvien retāk paukšķēja šauteņu šāvieni, arvien retāk svilināja Grigorija dzirdi asie ložu svilpieni. Pagriezis zirgu, Grigorijs dzīrās drāzties iekšā šajā šķērsielā pāri apkritušajiem zedeņiem, kas senāk iežogojuši birztalu. Viņš atrāva skatienu no zedeņiem

un pēkšņi gluži skaidri, it kā binoklī pievilktus, ieraudzīja pavisam tuvu matrožus, kas steidzīgi jūdza nost zirgus, redzēja viņu melnos, dubļiem apšķiestos bušlatus, cieši uzmauktās beznaga cepures, kas padarīja sejas savādi apaļas. Divi cirta atsaites, trešais, galvu plecos ierāvis,, rīkojās ap ložmetēju, citi, kājās stāvēdami vai tupienā uz ceļgala tēmēdami, šāva uz Grigoriju ar šautenēm. Tuvāk pieauļojis, viņš redzēja, kā matrožu rokas skrapstināja šauteņu aizslēgus, dzirdēja griezīgos, no maza atstatuma raidītos šāvienus. Šāvieni bira tik aši, laides tik ātri slējās un kļāvās pie pleciem, ka Grigorijā, viscaur slapji nosvīdušā, iesvila līksma pārliecība: «Netrāpīs!»

Zedeņi nokrakšķēja zem zirga kājām un palika aiz muguras. Grigorijs izslēja zobenu, samiegtām acīm izraudzīdamies priekšējo matrozi. Vēl viena baiļu dzirksts apsvilināja kā zobens: «Zvels taisni virsū.,. Zirgs būs pakaļkājās… gāzīsies… nošaus!» Jau taisni virsū divi Šāvieni, it kā no tālienes — kliedziens: «Saņemsim dzīvu!» Priekšā — atņirgta mute vīrišķīgā sejā ar augstu pieri, plivinās beznaga cepures lentas, izbalējušajā uzrakstā uz apmales redzams apsūbējis zelts… Atspēriens kāpšļos, vēziens — un Grigorijs jūt, kā zobens glumi ieslīd matroža mīksti padevīgajā miesā. Otrais, drukns, spēcīgu kaklu, paguva pāršaut Grigorijam kreisā pleca mīkstumu un tūliņ ar šķērsām pāršķeltu galvu krita no Prohora Zikova zobena cirtiena. Grigorijs pagriezās, izdzirdējis tuvīnu aizslēga klakšķi. Viņam taisni sejā no ratu otras puses raudzījās šautenes stobra melnā actiņa. Ar sparu mezdamies uz kreiso pusi, tā ka segli sagrīļojās un sazvēlās krācošais, satracinātais zirgs, viņš izvairījās no nāves, kas nožvinkstēja virs galvas, un tai brīdī, kad zirgs lēca pāri ratu ilksij, sacirta šāvēju, kuram roka vairs nepaguva ieraidīt ar aizslēgu otro patronu.

Neaptverami īsā mirklī (vēlāk Grigorijā apziņā tas izvērsās jo garā laika sprīdī) viņš sacirta četrus matrožus un, nedzirdēdams Prohora Zikova kliedzienus, grasījās auļot pakaļ piektajam, kas bija pabēdzis aiz šķērsielas līkuma. Bet viņam priekšā pieauļoja sotņas komandieris, saķēra Grigorijā zirgu aiz iemauktiem.

— Uz kurieni?! Nošaus!.., Tur aiz pūņiem viņiem otrs ložmetējs!

Vēl divi kazaki un Prohors, no zirgiem nolēkusi, pieskrēja pie Grigorijā, ar varu norāva viņu no zirga. Viņš plosījās tiem rokās uņ kliedzas

— Laidiet, riebekļi!… Matrožeļus!… Visusl… Sa-aa-kapāšu!…

— Grigorij Pantelevič! Biedri Meļehov! Atjēdzieties jel! — Prohors viņu labināja.

— Laidiet, brāļi! — jau pavisam citā, vārgā balsī lūdzās Grigorijs.

Viņu palaida. Sotņas komandieris čukstēja Prohoram:

—— Sēdini viņu zirgā un joņo uz Zosu gravu, — viņš, kā redzams, sasirdzis.

Un pats, grasīdamies iet pie zirga, komandēja sotņu:

— Sē-ē-sties!…

Bet Grigorijs iesvieda papahu sniegā, gāzelēdamies pastāvēja un pēkšņi sāka griezt zobus, baigi novaidējās un pārvērstu seju sāka raut vaļā šineļa āķus. Rotas komandieris nepaspēja paspert ne soli uz viņa pusi, kad Grigorijs — kā stāvējis, tā ar vaļēju krūti iezvēlās uz mutes sniegā. Skaļi elsodams, raudās trīcēdams, viņš kā suns sāka ar muti kampt sniegu, kas vēl bija palicis zem zedeņiem. Pēc tam vēl kādā brīnumainā apziņas noskaidrošanās brīdī raudzīja piecelties, bet nevarēja un, pagriezis pret apkārt saskrējušajiem kazakiem asarām slacīto, sāpju pārvērsto seju, kliedza aizlauztā, drausmīgā balsī:

— Ko gan esmu nogalējis!… — un pirmoreiz mūžā iekrita smagā jo smagā lēkmē, izkliegdams, izspļaudams līdz ar putām, kas burbuļoja uz lūpām: — Brāļi, man nav piedošanas!… Nogaliniet mani, dieva dēļ… Atpestiet… nāvē!…

Sotņas komandieris pieskrēja pie Grigorija, abi ar vada vecāko metās viņam virsū, norāva zobena siksnu un karavīra somu, aizspieda muti, saturēja kājas. Bet viņš vēl ilgi locījās zem tiem, lokā saliekts, ar izstieptajām kājām drudžaini kārpīja sniegu un stenēdams dauzīja galvu pret zirgu kājām izspārdīto, lekno, melno, mirdzošo zemi, uz kuras bija dzimis un dzīvojis, pilnā mērā ņemdams no dzīves, kurā tik daudz skumju un tik maz prieku, it visu, kas viņam lemts.

Tikai zāle aug uz zemes, vienaldzīgi saņemdama sauli un negaisu, barodamās ar zemes dzīvības spēka sulām, padevīgi locīdamās vētras postīgajā elpā. Un pēc tam, izkaisījusi vējā sēklas, tikpat vienaldzīgi mirst, sveikdama ar savu nokaltušo stiebru šalkoņu rudens sauli, kas izstaro nāvi…

XLV

Otrā dienā Grigorijs, nodevis divīzijas komandēšanu viēftam no saviem pulka komandieriem, Prohora Zikova pavadībā jāja uz Vešensku.

Aiz Karginskas Rogožkinas dīķī, kas atradās dzijā iēdobē, peldēja daudz zosu, kas bija te apmetušās atpūsties. Prohors ar pātagu rādīja uz dīķa pusi un iesmējās:

— Re, Grigor Pantelevič, vajadzētu nomiegt meža zosu tēviņu. Tad ta mēs to apslacītu ar sīvo!

— Piejāsim tuvāk, es pamēģināšu ar šauteni. Kādreiz šāvu tīri labi.

Viņi nojāja iedobē. Prohors ar zirgiem palika aiz paugura izciļņa, bet Grigorijs novilka šineli, nolika šauteni uz aizsarga un sāka līst pa seklu ieplaku, kur spurojās pērnā pelēkā zāle. Viņš rāpās ilgi, gandrīz nemaz neceldams uz augšu galvu; rāpās kā izlūkgājienā uz ienaidnieka slēpni, kā toreiz vācu frontē, kad pie Stohodas nocēla vācu sargkareivi. Izbalējušais aizsargkrāsas virs-krekls saplūda ar zaļganbrūno augsnes krāsu; ieplaka aizsedza Grigoriju modrajam zostēviņam, kas uz vienas kājas stāvēja sardzē ūdens malā uz brūno pavasara sanesu uzcilnīša, Grigorijs pielīda tuva šāviena atstatumā, mazliet paslējās uz augšu. Zostēviņš pagrieza savu čūskas galvu, kas bija pelēka kā akmens, uzmanīgi pavērās visapkārt. Aiz viņa kā pelēcīgi melna sedzene ūdenī izklaidus tupēja zosis līdz ar pīlēm un lielgalvainajām ni-rām, No dīķa atskanēja klusa dedināšana, pēkšķi un ūdens čalās. «Var ar pastāvīgo tēmējumu,» nodomāja Grigorijs, ar pukstošu sirdi spiezdams šautenes laidi pie pleca un ņemdams uz grauda sardzē stāvošo zostēviņu.

Pēc šāviena Grigorijs uztrūkās kājās, viņu gandrīz vai apdullināja spārnu plīvas, zosu bara gāgāšana. Tā zoss, kurai viņš bija šāvis, strauji cēlās gaisā, citas laidās pāri dīķim, sablīvušas bie'zā barā. Grigorijs sarūgtināts izšāva »Vēl divreiz, tajā ar skatienu sekodams, vai kāda nekrīt, un gāja pie Prohora.

— Skat! Skat!… — tas iesaucās, izslējies seglos, stāvēdams tur pilnā augumā un ar pātagu rādīdams uz plašajā zilgmē aizlidojošo zosu baru.

Grigorijs pagriezās un nodrebēja priekā, mednieka satraukumā: viena zoss atšķīrās no zosu bara, kas bija jau izkārtojies lidojumam, strauji slīdēja lejup, gausāk un ar pārtraukumiem vēcinādama spārnus. Pirkstgalos pacēlies, plaukstu pie acīm pielicis, Grigorijs sekoja tai ar ska* lienu. Zoss lidoja projām no uztraukti kliedzošā bara, lēni grima arvien zemāk, kļuva vārgāka lidojumā un pēkšņi no liela augstuma kā akmens krita zemē, tikai baltā spārna apakša žilbi nodzirkstīja saulē.

— Sēdies!

Prohors, līdz ausīm smaidīdams, pieauļoja un pasvieda Grigorijam pavadu. Viņi uzlēkšoja paugurā, rikšos nojāja asu astoņdesmit.

— Tur tā ir!

Zoss gulēja, kaklu izstiepusi, spārnus izplētuši, it kā pēdējo reizi apkampdama šo nemīlīgo zemi. Grigorijs, no zirga nenokāpdams, pieliecies pacēla medījumu.

— Kur trāpījusi lode? — ziņkārīgi vaicāja Probors.

Izrādījās, ka tā izskrējusi cauri apakšējai knābja daļai,

sadragājusi kaulu pie acs. Nāve putnam bija uzbrukusi lidojumā, izrāvusi to no kāša un nosviedusi zemē.

Prohors piekabināja zosi pie segliem. Viņi jāja tālāk.

Donai pāri viņi pārcēlās laivā, zirgus atstājuši Bazkos.

Vešenskā Grigorijs apmetās pie pazīstama večuka, lika tūliņ cept zosi, bet pats, nerādīdamies štābā, aizsūtīja Prohoru pēc kandžas. Viņi dzēra līdz vakaram. Sarunā saimnieks sāka sūroties:

— Par traku vārmācīgi jau, Grigorij Pantelevic, pie mums Veškos priekšniecība sāk rīkoties.

— Kāda priekšniecība?

— Pašu radīta priekšniecība.., Kudinovs un tie citi.

— Ko tad šie?

— Visādi spīdzina cituriešus. Kas aizgājis sarkanajiem līdzi, tā ģimenes sievas, meičas, večus ietupina. Manu radinieci apcietināja dēla dēļ. Bet kam tas vajadzīgs! Nu, ja kauč jūs, piemēram, būtu aizgājis pie kadetiem aiz Doņecas un sarkanie būtu iedzinuši ķurķī jūsu tētiņu Panteleju Prokofjeviču, — tas taču nebūtu pareizi?

— Zināms!

— Bet, lūk, šejienes varasvīri sēdina. Sarkanie atnāca, nevienam pāri nedarīja, bet šie kļuvuši kā suņi, sākuši trakot, un nav vairs ne gala, ne malas!

Grigorijs cēlās kājās, mazliet sagrīļojās, sniegdamies pēc šineļa, kas bija pakārts virs gultas. Viņš bija tikai mazliet iereibis.

— Prohor! Zobenu! Mauzeri!

Kurp tad jūs, Grigor Pantelevic?.

— Nav tava daļa! Dod, ko teicu.

Grigorijs apjoza zobenu, piekabināja mauzeri, aizpo* gāja un sajoza šineli, devās tieši uz laukumu, uz cietumu. Sargs no ārrindas kazakiem, stāvēdams pie ieejas, grasījās viņam stāties ceļā.

— Vai caurlaide ir?

— Laid! Paej malā, kad tev saka!

— Bez caurlaides nevaru nevienu ielaist. Nav atļauts.

Grigorijs nepaguva pat līdz pusei izvilkt zobenu, kad

sargs iešmauca durvīs. Viņam pakaļ, nenoņemdams roku no zobena spala, iegāja gaitenī Grigorijs.

— Surp cietuma priekšnieku! — viņš uzkliedza.

Viņa seja bija nobālusi, kumpais deguns mežonīgi sašķiebies, uzacis sarauktas…

Atskrēja kāds paklibs kazaciņš, kas izpildīja uzrauga vietu, no kancelejas pabāza galvu puiškans — rakstvedis. Drīz vien ieradās arī cietuma priekšnieks, samiegojies, sirdīgs.

— Bez caurlaides — zini, kas par to?! — viņš ierēcās, bet, pazinis Grigoriju un ieskatījies viņam sejā, izbijies sāka murmināt: — tas esat jūs, jūsu… biedri Meļehov? Kas noticis?

— Kameru atslēgas!

— Kameru?

— Ko, vai lai tev četrdesmit reižu atkārtoju? Nu! Dod atslēgas, suņanagla!

Grigorijs spēra soli uz priekšnieka pusi, tas kāpās atpakaļ, bet sacīja tomēr diezgan stingri:

— Es atslēgas nedošu. Jums nav tiesību!

— Tie-ie-sī-bu?…

Grigorijs nočirkstināja zobus, izrāva zobenu. Zem zemajiem gaiteņa griestiem viņa rokā tas švīkstēdams novilka mirdzošu apli. Rakstvedis un uzraugi aizspurdza kā izbiedēti zvirbuļi, un priekšnieks piespiedās pie sienas, pats baltāks par sienu, caur zobiem izgrūda:

— Dariet vien! Te ir atslēgas… Bet es sūdzēšos.

1— Es tev iedarīšu! Jūs te aizmugurē pieraduši!… Dros* mīgi vīri — ietupināt sievas un vectēvus!… Es tē jūs visus izpurināšu! Prom uz pozīcijām, riebekli, citādi tūliņ sakapāšu!

Grigorijs grūda zobenu makstī, ar dūri trieca pārbiedētajam priekšniekam pa kaklu; ar celi un dūrēm viņu uz izeju bīdīdams, rēca:

— Uz fronti!… Pro-jām!.., Pro-jām!.., Tu tāds.,. Aizmugures uts!…

Izgrūdis priekšnieku ārā un izdzirdis cietuma iekšējā pagalmā troksni, viņš skrēja turp. Pie virtuves ieejas stāvēja trīs uzraugi; viens raustīja sarūsējušo japāņu šautenes aizslēgu, dedzīgā ātrumā kliedza:

— … Izdarījis uzbrukumu!… Vajag atsist!… Kā teikts vecajā nolikumā?

Grigorijs izrāva mauzeri, un uzraugi cits par citu ātrāk aizdiedza pa celiņiem uz virtuvi.

— Nāk ārā-ā-ā!… Uz mājām!… — skaļi kliedza Grigorijs, atraudams biezi piebāzto kameru durvis, šķindinādams atslēgu saišķi.

Viņš izlaida apcietinātos (ap simt cilvēku). Tos, kas baidījās nākt ārā, ar varu izgrūda uz ielas, aizslēdza tukšās kameras.

Pie cietuma ieejas sāka pulcēties ļaudis. Pa durvīm uz laukumu plūda apcietinātie; skatīdamies apkārt, salīkuši gāja uz savu māju pusi. No štāba, zobenus pieturēdami, uz cietumu skrēja sardzes vada kazaki; klupdams krizdams šurp devās pats Kudinovs.

Grigorijs iznāca no tukšā cietuma pēdējais. Iedams cauri pūlim, kas pašķīra viņam ceļu, neķītri nolamāja ziņkārās, čukstošās sievas un sakumpis lēni gāja pretī Kudinovam. Sardzes vada kazakiem, kas pieskrēja klāt un, pazīdami viņu, sveicināja, tas uzbrēca:

— Ejiet mājās, ērzeļi! Nu, ko jūs skrejat kā apsviluši? Mars!

— Mēs domājām, ka cietumā dumpis, biedri Meļehovī

— Rakstvedītis atskrēja, saka: «Iebruka viens tāds

melns, lauž atslēgas!»

— Izrādās, ka velta trauksme!

Ka^&ki smiedamies un sarunādamies griezās atpakaļ. Kudinovs steigšus pienāca pie Grigorija, pa ceļam kārtodams garos, no cepures izlīdušos matus.

— Sveiks, Meļehov! Kas noticis?

— Vesels, Kudinov! Izārdīju jūsu cietumu.

— Uz kāda pamata? Kā tā?

— Izlaidu visus — un beigas… Nu, ko boli acis? Uz kāda pamata jūs te tupināt iekšā cituriešu sievas un večus? Kas vēl nebūs? Pielūko, Kudinov!

— Neiedrošinies rīkoties patvaļīgi! Tā ir pat-va-rī-bal

— Ēs tevi iepatvarošu kapā! Tūliņ izsaukšu no Karginskas savu pulku, tad jūs te velns paraus!

Grigorijs pēkšņi saķēra Kudinovu aiz mīkstās kaukāziešu jostiņas, purinādams un raustīdams niknumā čukstēja:

— Vai gribi, lai tūliņ atveru fronti? Gribi, lai tūliņ tev izlaižu garu? Ak, tu!… — Grigorijs grieza zobus, palaida vaļā Kudinovu. — Ko ņirgājies?

Kudinovs sakārtoja jostu, paņēma Grigoriju zem rokas.

— Iesim pie manis! Ko tu tā iekārsies? Būtu pašlaik paskatījies sevī: taisni velnam līdzīgs… Mēs, brāl, esam pēe tevis noilgojušies. Un, kas attiecas uz cietumu, — tās ir blēņas… Nu, izlaidi, kāda tur nelaime?… Teikšu puišiem, lai tiešām rimstas. Stiepj visas cituriešu sieveles, kurām vīri sarkanajos… Bet kāpēc tu dragā mūsu autoritāti? Ak, Grigorijl Esi gan tu karsts! Būtu ieradies, sa-cījis: «Tā un tā, sak, cietumu vajag patukšot, tos un tos vajag laist ārā.» Mēs būtu izskatījuši sarakstus un vienu otru izlaiduši. Bet tu — visus ar joni! Labi vēl, ka svarīgie noziedznieki mums sēž atsevišķi, bet ja tu būtu izlaidis arī tos? Karstgalvis tāds! — Kudinovs uzsita Grigorijatn uz pleca un iesmējās. — Tu jau tādā gadījumā kā tagad, ja tev teiks ko pretī, — arī nogalināsi. Vai, nedod dievs, sadumposi kazakus…

'Grigorijs izrāva savu roku no Kudinova rokas, apstājās pie štāba ēkas.

— Jūs te esat kļuvuši varen drosmīgi aiz mūsu mugurām! Piebāzuši cietumu pilnu ar cilvēkiem… Būtu savas spējas parādījis tur, pozīcijās!

— Es tās, Griša, savā laikā esmu rādījis ne mazāk kā tu. Ari tagad vari sēsties manā vietā, un es ņemšu tavu divīziju…

— Nē jau, paldiesiņl

— Nu, redzi nu!

— Man te nav daudz ko ar tevi runāt. Es tagad Jāšu mājā kādu nedēļiņu atpūsties. Esmu tā kā sasirdzis… Man arī mazliet ievainoja plecu.

» — Ar ko sirgsti?

— Ar skumjām, — Grigorijs greizi pavīpsnāja. — Sirds sākusi mulst…

— Nē, nejoko, kas tev kait? Mums ir tāds dakteris, ka vai nu, varbūt pat profesors. Gūsteknis. Mūsējie saņēmuši aiz Sumiļinskas, braukājis matrožiem līdzi. Tāds svarīgs, melnām acenēm. Varbūt viņam vajadzētu tevi apskatīt?

— Lai viņš iet ratā!

—Nu, ko tad, jāj, atpūties. Kam nodevi divīziju?

— Rjabčikovam.

— Bet pagaidi, kur tā steidzies? Pastāsti, kā tur klājas. Tu, kā runā, esot vareni cirties? Man vakar nakti viens stāstīja, ka tu pie Kļimovkas esot sakapājis nezin cik matrožu. Vai taisnība?

— Sveiks!

Grigorijs sāka iet, bet, dažus soļus paspēris, atgriezās un uzsauca Kudinovam:

— Ei! Ja dabūšu dzirdēt, ka atkal sēdināt iekšā,,,

— Nē jel, nē! Lūdzams, neuztraucies! Atpūties!

Diena gāja uz vakaru, pakaļ saulei. No Donas plūda

dzestrums. Grigorijam virs galvas švīkstēdams pārlaidās bars prīkšķu. Viņš jau gāja iekšā pagalmā, kad no augšas, lejup pa Donu, kaut kur no Kazanskas novada pa ūdeni atplūda lielgabalu zalves oktāva.

Prohors aši apsegloja zirgus; tos pavadā vezdams, jautāja:

— Vai laidīsim uz savu pusi? Uz Tatāru ciematu?

Grigorijs klusēdams saņēma pavadu, klusēdams pamāja ar galvu.

XLVI

Tatāru ciematā bez kazakiem bija tukši un garlaicīgi. Tatāriešu kājnieku rota bija uz kādu laiku piedalīta kādam 5. divīzijas pulkam, aizsūtīta Donas kreisajā pusē.

Kādu laiku sarkanarmiešu daļas, papildinātas ar pastip-rinājumiem, kas pienāca no Balašovas un Povorinas, devās intensīvā uzbrukumā no ziemeļaustrumiem, ieņēma veselu rindu Jelanskas staņicas ciematu un pienāca pie pašas Jelanskas staņicas. Sīvā kaujā, kas norisa staņicas tuvumā, sacelšanās dalībnieki paturēja virsroku. Un paturēja tāpēc, ka Jelanskas un Bukanovas pulkam, kas atkāpās sarkanarmiešu Maskavas pulka un divu kavalērijas eskadronu spiediena dēļ, bija atsūtīti spēcīgi pastiprinājumi. Donas kreisajā pusē no Vešenskas uz Jelansku bija devies nemiernieku 1. divīzijas 4. pulks (tajā — arī tatāriešu sotņa), triju lielgabalu baterija un divas jātnieku rezerves sotņas. Bez tam labās puses krastmalā bija sakopoti ievērojami pastiprinājumi pie Plešakovas un Matvejevas ciemata, kas atradās no Jelanskas staņicas trīs līdz piecas verstis otrpus Donas. Uz Krivas paugura bija nostādīts lielgabalu vads. Viens no tēmētajiem,

Krivas ciemata kazaks, kuru slavēja par nekļūdīgu šāvēju, ar pašu pirmo šāvienu izārdīja sarkanarmiešu ložmetēju ligzdu un ar dažām šrapneļu kārtām apbēra un sacēla kājās sarkanarmiešu ķēdi, kas bija iegulusi kārklu krūmos. Kauja beidzās sacelšanās dalībnieku labā. Uzmākdamies atejošām sarkano daļām, sacelšanās dalībnieki atspieda tās pāri Jelanskas upītei, tām dzinās pakaļ vienpadsmit jātnieku sotņas un uz paugura, netālu no Zatolovas ciemata, panāca un nogalēja visu sarkanarmiešu eskadronu.

Kopš tā laika tatāriešu «zemes ložņas» mētājās apkārt kreisajā krastmalā pa smilšainajām pakalnēm. No sotņas kazaki gandrīz nemaz nenāca atvaļinājumā. Tikai uz Lieldienām, it kā būtu norunāts, ciematā ieradās reizē gandrīz puse sotņas. Kazaki nodzīvoja ciematā vieņu dienu, atēdās pēc gavēņa un, pārmainījuši veļu, apgādājušies mājā ar cūkas taukumu, sausiņiem un citu ēdamo, cēlās Donai pāri uz otru pusi barā kā svētceļotāji (tikai ar šautenēm, nevis garajām nujām), virzījās uz Jelanskas pusi. No Tatāru ciemata paugura, no Donas malas kalna viņus ar skatieniem pavadīja sievas, mātes, māšeles. Sievas kauca, slaucīja saraudātās acis galvas lakatiņu un šallīšu galos, šņaukājās apakšbrunču stērbelēs… Bet otrpus Donas, aiz palu ūdens pieplūdušā meža, pa smilšainajām pakalnēm gāja kazaki: Hristoņa, Anikuška, Pantelejs Prokofjevičs, Stepans Astahovs un citi. Uz šautenēm piestiprinātajiem durkļiem kuļājās audekla kulītes ar pārtiku, vējā plīvoja skumīgas, mārsila smaržai līdzīgas stepes dziesmas, gurdi risa kazaku starpā sarunas.. . Viņi gāja skumīgi, toties paēduši, apmazgāti. Sievas un mātes bija pirms svētkiem sasildījušas viņiem ūdeni, nomazgājušas miesai pieaugušos netīrumus, izsukājušas karavīru asiņu kārās utis. Kas kaitētu dzīvot mājās, mīlēties? Bet nē, vajag iet nāvei pretī… Un viņi iet. Jaunie, sešpadsmit septiņpadsmit gadu vecie puišeļi, kas nupat iesaukti sacelšanās dalībnieku rindās, soļo pa siltajām smiltīm, noāvuši zābakus un kurpes. Viņiem nezin kāpēc līksms prāts, viņu vidū uzdzirkst arī jautras valodas, viņi uzvelk pat dziesmu ar savām lūstošajām, nenobriedušajām balsīm. Viņiem karš ir kaut kas jauns, it kā bērnu rotaļa. Pirmajās dienās viņi arī klausās ložu svilpienos, pacēluši galvu no mitrā zemes uzkalniņa, kas aizsedz seklo ierakumu. «Zaļknābji!» viņus nicīgi saukā frontes kazaki, mācīdami tiem, kā rakt ierakumus, kā šaut, kā gājienos nest

karavīra mantu, kā izraudzīties vislabāko aizsedzi, un pat mākslu iztveicēt uz uguns utis un ietīt kājas autos tā, ka tās negurtu, bet apavā brīvi «staigātu», — to visu vecie māca jaunajiem neprašām. Un tā «zaļknābis» raugās uz apkārtējo kara pasauli izbrīna pilnu putna skatienu, ceļ galvu augšā un lūkojas no ierakumiņa, ziņkārē svilpdams, cenzdamies saskatīt «sarkanos», kamēr viņam neiedzej sarkanarmieša lode. Ja nāvīgi, — izstiepsies tāds sešpadsmit gadu vecs «karavīrs», un neparko neviens vairs nevarēs dot viņa nedaudzos sešpadsmit gadus. Guļ tāds liels bērns ar puiciski prāvām rokām, atļukušām ausīm un aizmetušos gāmuru tievajā, nevīrišķīgajā kaklā. Aizvedīs viņu uz dzimto ciematu aprakt tais kapos, kur trūd viņa vectēvi un senči, viņu sagaidīs māte, rokas lauzīdama, un ilgi vaimanās pēc mirušā, plēsīs no sirmās galvas matu šķipsnas. Un pēc tam, kad viņš būs apbedīts un māla zeme uz kapiņa sakaltusi, viņa, novecojusi, nebeidzamās mātes žēlabās līdz zemei saliekta, sāks staigāt uz baznīcu, pieminēt savu «nogalēto» Vaņusku vai Sjomušku.

Gadās arī tā, ka lode, kas ieurbusies kādā Vaņuškā vai Sjomuškā, nav bijusi nāvīga, — un tikai tad viņš iepazīst nesaudzīgo kara bargumu. Viņam dreb, šķobās tumšo pūku apēnotās lūpas, šķobās. «Karavīrs» brēc zaķa brēcienu, kas ļīdzīgs bērna raudām: «Manu mīļo māmulīti» — un asaras birst viņam no acīm. Sanitāru rati kratīs viņu pa grambām, uzplēsīs brūci. Piedzīvojis sotņas feldšeris izmazgās lodes vai šķembas ievainojumu un smiedamies mierinās kā bērnu: «Kaķim sāpes, žagatai sāpes, bet Vaņuškam sadzīs.» Un ^karavīrs» Vaņuška raudās, lūgsies uz mājām, sauks māti. Bet, ja brūce sadzīs un viņš no jauna iekļūs sotņā, tad šoreiz nu gan iemācīsies pilnīgi izprast karu. Nedēļu vai divas pabijis ierindā, kaujās un sadursmēs, nocietinās sirdi un pēc tam, skaties tikai, dažkārt stāvēs sagūstīta sarkanarmieša priekšā un, atspēris kāju, sāņus spļaudīdamies un atdarinādams kādu zvērisku vahmistru, stieps vārdus caur zobiem, prašņādams lūstošā basiņā:

— Nu ko, zemniek, velns lai parauj, iekriti? Ha-ha-ha! Zemes iegribējās? Vienlīdzības? Tu droši vien esi komūnietis? Atzīsties, riebekli! — un, tīkodams izrādīt brašumu, «kazaka izveicību», pacels šauteni, nošaus to, kurš dzīvojis un kritis Donas zemē, karodams par padomju varu, par komunismu, par to, lai zemes virsū nekad vairs nebūtu karu.

Un kaut kur Maskavas vai'Vjatkas guberņā kādā nomaļā lielās Padomju Krievijas sādžā sarkanarmieša māte, saņēmusi ziņu, ka dēls «kritis cīņā ar baltgvardiem par darbaļaužu atbrīvošanu no muižnieku un kapitālistu jūga …» — sāks vaimaņāt un raudāt«. Rūgtas bēdas apņems mātes sirdi, asarās mirks izdzisušās acis, un ik dienas, vienmēr, līdz nāvei viņa pieminēs to, ko kādreiz nesusi savās miesās, dzemdējusi asinīs un sievas mokās, to, kas kritis no ienaidnieka rokas kaut kur nezināmajā Donas zemē…

No frontes nāca dezertējušo tatāriešu kājnieku pussotņa. Gāja pa smilšainajiem, viļņotajiem pakalniem, pa aveņkrāsā vļzĢŠo kārkļāju. Jaunie — jautri, bezrūpīgi, vecie, joka pēc iesaukāti par «foaidamakiern», — nopūzdamies, ar citu acīm slēptu asaru; pienācis laiks art, ecēt, sēt; zeme sauc pie sevis, sauc neatlaidīgi dienu un nakti, bet te vajag karot, nīkt svešos ciematos bezdarbībā, bailēs, trūkumā un raizēs. Sā iemesla dēļ ari dega asaras bārdaino veču acīs, šā paša iemesla dēļ viņi gāja sadrūmuši. Ikvienam bija prātā sava pamestā saimniecība, manta, inventārs. Visur vajadzīgas vīrieša rokas, viss ir vējā bez saimnieka acs. Un ko var gaidīt no sievišķiem? Zeme izkaltis, tās netiks galā ar sēju, nākamgad draudēs bads. Jo ne velti saka tautas paruna, ka «saimniecībā no večuka lielāks labums nekā no jaunuves»,

Pa smiltīm vecie brida klusēdami. Kļuva žirgtāki tikai tad, kad viens no jaunajiem šāva zaķim. Vecie nolēma vainīgo sodīt par to, ka velti izšķiedis patronu (kas bija stingri aizliegts ar sacelšanās kustības pavēlnieka rīkojumu). Viņi izgāza dusmas uz puišeli, nopēra to.

— Četrdesmit žagaru! — ieteica Pantelejs Prokofjevičs.

— Par daudz!

— Tad viņš neaizies līdz galam!

— Seš-pa-dsmit! — rēca Hristoņa.

Viņi apmierinājās ar sešpadsmit, ar pāra skaitli. Vainīgo noguldīja smiltīs, viņam nolaida bikses. Hristoņa grieza ar nazīti rīkstes, kas bija apklātas pūkainiem, dzelteniem pūpoliem, dudināja dziesmu, un Anikuška pēra. Citi sēdēja visapkārt, pīpēja. Tad viņi atkal devās ceļā. Pats pēdējais kūlās nosodītais, asaras slaucīdams, cieši savilkdams bikses.

Tiklīdz viņi bija g^rāip smiltājam un iekļuva pelēkā mālsmilts augsnē, sākās mierīgas sarunas.

— Lūk, kur zemes māmuliņa gaida saimnieku, bet tam nav vaļas, velns viņu trenkā pa pauguriem, viņš karo, — nopūtās viens no vectēviem, rādīdams kalstošu, rudenī uzartu lauku.

Viņi gāja pa arumiem, un ikviens noliecās, paņēma sau$u, pavasara saules smaržas pilnu zemes piciņu, saberža to delnā, aizturēja nopūtu.

— Zeme nogatavojusies!

— Tagad laiks ķerties pie darba.

— Ja palaidīs vēl trīs dienas, tad vairs nevarēs sēt.

— Munļs gan, tai pusē, vēl drusku par agru.

— Nu ka pāf agru! Paskat, kur Donas kraujās vēl sniegs,

Tad viņi apmetās atpūsties, iekoda pusdienas. Pantelejs Prokofjevičs cienāja nopērto puišeli ar biezpienu. (Viņš to nesa šautenes stobram piesietā kulē, no kuras visu ceļu sūcās sūkalu strūkla. Anikuška jau zobojās par viņu: «Tev, Prokofič, var pēdas dzīt, tev paliek pakaļ slapja stidziņa k| vērsim.») Cienāja un nopietni pamācīja:

— Tu nedusmd večukiem, muļķadesa! Nu, nopēra, kāda tur nelaimei Par vienu pērto dod divus nepērtus.

— Ja tevi, Panteleja vectēv, tā sutinātu, tu droši vien dziedātu citādā balsī!

— Mani, puis, sutināja niknāk,

— Niknāk?

— Nu ka niknāk. Skaidra lieta, vecos laikos ne tā vien pēra.

-— Pēra?

— Zināms, ka pēra. Man, puišelīt, reiz tēvs iezvēla ar ilksi pa muguru — un tornŠr izkūņojos.

— Ar ilksi?

— Ja saku — ar ilksi, tad ar ilksi. Ei, nepraša! Ēd pienu, ko skaties man mutē? Viņam karote bez kāta, droši vieil nolauzis? Smurgulis! Maz tu, bendesmais, līdz šim esi pērtsl

c*

259

Pusdienas paēduši, viņi nolēma nosnausties vieglajā pavasara gaisā, kas reibināja kā vīns. Apgulās, pagriesuši pret sauli muguru, mazliet nokrācās un tad atkal kajoja pa brūno stepi, pa pērnajiem rugājiem, iedami taisni, bez ceļa. Gāja, ģērbušies svārkos, šineļos, šebrakos, miecētas ādas puskažokos; apāvuši kājās zābakus, kurpes, sabāzuši bikses baltās zeķēs, arī gluži bez apavu. Durkļos kuļājās pārtikas kules.

Tik nekareivisks bija dezertieru izskats, sotņā atgriežoties, ka pat cīruļi, noskandinājuši dziesmu zilajā debesu

izplatījumā, krita zālē turpat pie garāmejošās pussotņas.

*

Grigorijs Meļehovs neatrada ciematā neviena kazaka. No rīta viņš uzsēdināja zirgam mugurā savu paaugušo Mišatku, lika aizjāt uz Donu un padzirdīt, bet pats kopā ar Natāliju gāja apciemot vectēvu Grišaku un sievasmāti.

Lukiņična saņēma znotu, asaras liedama:

— Grišeņka, dēliņ! Beigas mums būs bez Miroņa Grigorjeviča, lai viņam debesu valstība!… Nu kas mums strādās tīrumā? Labības pilnas klētis, bet nav, kas sēj. Ak tu, mans sūrais liktenis! Esam palikuši bāreņi, ne vairs kādam vajadzīgi, visiem sveši, lieki!… Paskaties vien, kā mūsu saimniecība paputējusi! Nekam nav pielikta roka…

Saimniecība patiešām strauji gāja uz postu: vērši lauza un gāza zedeņus, šur un tur mētājās mieti; pūnim bija sabrukusi pavasara ūdens, izmiekšķētā kleķa siena; klonam vairs nebija žoga, pagalms netīrīts; pūņa piejumē stāvēja sarūsējusi pļaujmašīna, un turpat mētājās salauzts zāles pļāvējs… Visur bija redzamas panīkuma un sairuma pēdas.

«Bez saimnieka viss ātri gājis uz leju,» vienaldzīgi nodomāja Grigorijs, apstaigādams Koršunovu sētu.

Viņš atgriezās istabā.

Natālija čukstēdama kaut ko stāstīja mātei, bet, Grigoriju ieraudzījusi, apklusa, glaimīgi pasmaidīja.

— Re, māmuļa lūdz, Griša… Tu jau, dzi, taisījies braukt uz lauku… Varbūt varēsi apsēt arī viņiem kādu desetīnu?

— Kāpēc Jums jāsēj, māmuļ? Grigorijs jautāja. — jums jau kviešu pilni apcirkņi.

Lukiņična tikai sasita rokas.

— Grišeņka! Un ko tad zemīte? Nelaiķītis taču pavasarim uzara trīs laukus.

— Un kas tad notiks tai zemītei? Pārstāvēsies, vai? Nākamgad, ja būsim dzīvi, apsēsim.

—Kā tā var? Zeme stāvēs tukšā.

— Atkāpsies frontes, tad varēsiet sēt, — Grigorijs raudzīja pierunāt sievasmāti.

Det šī Ietiepās uz savu, pat sāka tā kā skaisties uz Grigoriju un beigās savilka trīcošās lūpas čokurā.

*— Nu, ja jau tev nav vaļas vai varbūt negribi mums palīdzēt»,.

— Nu, labi, labil Rīt braukšu sev sēt, apsēšu arī jums pāris desetīnu. Jums pietiks ar to… Bet vai vectēvs Grišaka vēl dzīvs?

— Nu tad, paldies, mūsu apgādātāji — Lukiņična sāka laistīties priekā. — Likšu Gripaškai jau šodien aizvest sēklu.,. Vai vectēvs? Vēl arvien dievs neaicina viņu pie sevis. Dzīvo, bet, liekas, sācis mazliet šķobīties prātā. Sēž caurām dienām, naķtīm, lasa s.vētos rakstus. Dažreiz runā, runā, bet nekā nevar saprast, baznīcas valodā.,. Tev vajadzētu ieiet viņu palūkot. Viņš ir savā istabiņā.

Pa Natālijas pilnīgo vaigu noritēja asara.

Caur asarām smaidīdama, viņa sacīja:

— Nupat biju iegājusi, bet viņš saka: «Ak tu, viltus meita! K,am nenāc mani apmeklēt? Drīz miršu, mīlulīt,.. Tiklīdz tikgu priekšā, aizmetīšu dievam labu vārdu par tevi, par savu mazmeitiņu. Zemē gribas, Nataļjuška… Zeme aicina mani pie sevis. Jau laiks!»

Grigorijs iegāja istabiņā. Viņam nāsīs skarbi iesitās vīraka, pelējuma un puvuma smaka, veca, netīrīga cilvēka smaka. Vectēvs Grišaka sēdēja uz mūrīša vēl tai pašā pelēkajā armijas ņiundieriņā ar sarkanām zīmotnēm uz atlokiem. Viņa platās bikses bija kārtīgi salāpītas, vilnas zeķes tāpat, Rūpes par vectēvu bija pārgājušas paaugušās Gripaškas rokās, un tā bija sākusi viņu kopt ar tādu pasu uzmanību un mīlestību kā savā laikā Natālija, meitās būdama.

Vectēvs Grišaka uz ceļiem turēja bībeli. Caur sazaļojušā vara ietvara acenēm viņš paskatījās Grigorijā, pavāra smaidā baltzobu muti:

— Karavīrs? Sveiks un vesels? Dievs kungs pasargājis no ļaunās lodes? Nu, paldies dievam! Sēdies!

— Kā tad tev ar veselību, vectētiņ?

— Ko?

— Kā ar veselību, es jautāju.

— Dīvainis! Dievam tiesa, dīvainis! Kāda veselība vār būt manos gados? Man taču jau ap simtu. Jā, ap simtu… Kā nodzīvots — nesmu apjautis. Liekas, vēl vakar staigāju ar rudu cekulu, jauns un vesels. Bet tagad atmostos — nu šis klāt, tas vecums… Pazibēja dzīve kā vasaras steiga, un tās vairs nav.., Esmu kļuvis miesā nevarīgs. Mūža māja jau kuru gadu stāv klētī, bet dievs laikam mani aizmirsis. Es jau dažreiz, grēkagabals, esrpu viņam lūdzies: «Pievērs, ak kungs, žēlīgu skatienu savam kalpam Grigorijam! Esmu par slogu zemei un zeme man.,.»

— Vēl padzīvosi, vectēv. Zobu, rau, pilna mute.

— Ko?

— Zobu vēl daudz!

— Zobu, vai? Re, kāds muļķis! — dusmojās vectēvs Grišaka. — Ar zobiem nu gaņ nevar atturēt dvēseli, kad tā taisīsies atstāt miesas.., Tu arvien vēl karo, negantniek?

*— Karoju.

— Mūsu Mitjuška arī atkāpies, pielūko, ieskries nelaimē kā sprikstis.

— Ieskries.

Es saku to pašu. ĻJņ kādēļ karojat? Paši neatjēdzat! Viss notiek pēc dieva lēmuma. Kāpēc mūsu Mirons saņēma nāvi? Tāpēc, ka gāja pret dievu, musināja tautu pret valdību, Bet ikkatra valdība — no djevp. Kauc arī tā būtu ančikrista, taču dieva nolikta. Es viņam jau toreiz teicu: «Mirpn! Nemusini kazakus, necel pret valdību, negrūd grēkā!» Bet viņš man; «Nē, tēt, es to necietīšu! Jāsaceļas, šī valdība jāiznīdē, tā mī|s novedīs līdz ubaga spieķim. Dzīvojām kā cilvēki, bet topam par pasaules gājējiem.» Un necieta arī. Bet, kas ceļ naida zobenu, tas no zobena kritīs. Tiešām, tiesa. Ļaudis melš, ka tu, Grigorij, esot ģenerāļa kārtā, komandējot divīziju. Taisnība vai ne?

— Taisnība.

— Komandē?

— Nu, komandēju.

— Bet kur tavas jepoletes?

— Mēs tās atcēlām,

— Ak tu, nešķīstie! Atcēluši! Nu, kas tad no tevis par ģenerāli? Bēdu lietas! Agrāk bija ģenerāļi — prieks skatīties: nobarojušies, apaļi, svinīgi! Bet kāds tu tagad,.. Tpi tu — uņ vairāk nekāļ Tev mugurā tikai dubļos novazāts šinelītis, nav ne nokarenu jepoletu, ne baltu auklu uz krūtīm. Ar utīm gan droši yien pilnas visas šuves.

Grigorijs iesmējās. Bet vectēvs Grišaka dedzīgi turpināja:

— Nesmej, nešķīstais! Tu ved nāvē cilvēkus, esi sacēlies pret valdību. Liels grēks tev uz dvēseles, un nav ko zobus ņirgt, Ko?.Nu, tādas tās lietas. Vienalga, tikpat jūs iznicinās un pie tā paša arī mūs. Dievs — tas jums rādīs savu ceļu. Vai bībelē nav runāts par mūsu juku laikiem? Paklausies vien, es nolasīšu tev pravieša Jere-mijas sakāmo

Vecais ar dzeltenu pirkstu šķīra bībeles dzeltenās lapas, palēni, atdalīdams balsienu no balsiena, sāka lasīt:

— «Stāstait starp tiem pagāniem un lieciet to dzirdēt, un izceliet vienu karogu, lieciet to dzirdēt un neapslēpiet to, sakait Bābele ir uzņemta, Bels ir kaunā tapis, Merodaks ir satriekts, viņu dievekļi ir apkaunoti, viņu elkadievi ir satriekti. Jo pret viņu nāk viena tauta no ziemeļu puses, tā darīs viņas zemi par posta vietu, un nebūs neviens, kas lekg tās dzīvos, tiklab cilvēki, kā lopi ir aizbēguši un nost gājuši,,.» Vai saprati, Grišaka? No ziemeļiem nāks un jums, bābiloniešiem, apgriezīs kaklus. Un klausies tālāki «Tanīs dienaš un tanī laika, saka tas kungs, nāks tie Izragļa bērni un tie bērni Jūda kopā, tie staigās raudādami un jfrieķļēs to kungu, savu dievu, Mani ļaudis bija pazudušai avis, viņu gani bija tās pievīluši, tie bija tās kalnos veduši, tie gāja no kalniem uz pakalniem.»

— Kā tā? Ka to saprast? — jautāja Grigorijs, vāji saprazdams bībeles valodu.

TŠ, ņeŠķīstēn, aģ jums, musinātājiem, jāskraida pa kalniem, Par to, ka jūs neesat gani kazakiem, bet paši esat nelādzīgāki par bezprāta auniem, neatjēdzat, ko darāt,,, Klausies tālāks «Aizmirse savus laidarus, visi, kas viņus atrade, apēde tos.» Arī tas uz mata! Vai tagad utis jūs negrauž?

— No utīm nav glābiņā, — Grigorijs atzinās.

Tātad tas sakrīt uz mata. Tālāk: «Un viņu pretinieki sacījei «Mēs nebūsim noziedzīgi, tāpēc ka tie pret to kungu (t grēkojuši. Bēdziet no Bābeles vidus, eita ārā no to kaldieru zemes un topiet kā āži tā ganāmā pulka priekšā. )o raugi! Es uzcelšu lielu tautu pulku no tās zemes pret ziemeļa pusi un vedīšu to pret Bābeli, tie taisīsies pret viņu, no tejienes taps viņa uzņemta, viņa bultas būs kā kāda sapratīga varena, neviena neatgriezīsies tukša. Un to kaldieru zeme būs par laupījumu, visi, kas to aplaupa, taps pieēdināti, saka tas kungs: tāpēc ka jūs priecājties un no prieka uzlecat, jūs postītāji manas iemantojamās tiesas..,

— Vectēv Grigorij! Būtu tu man pastāstījis pats saviem vārdiem, tā es nevaru saprast, — Grigorijs pārtrauca.

Bet vecais pakošļāja lūpas, pavērās viņā ar neredzošu skatienu un sacīja:

— Tūliņ beigšu, klausies: «Jo jūs esat vēlīgi tapuši kā vēlīgs te|š un zviedzat kā tie stipri zirgi. Jūsu māte ir Joti apkaunota, kas jūs ir dzemdējusi, ir kaunā tapusi — redz! — to pagānu gals ir tuksnesis, sausums un posta vieta. Tā kunga dusmības dēļ viņa netaps iedzīvota, bet taps visnotaļ postā, viss, kas Bābelei secen iet, brīnīsies un svilpēs par viņas mokām.»

— Kā tad to saprast? — atkal jautāja Grigorijs, juzrams vieglu īgnumu.

Vectēvs Grišaka neatbildēja, aizvēra bībeli un apgūlās uz mūrīša.

«Un re, cilvēki mūžam tādi paši,» domāja Grigorijs, iedams ārā no istabiņas. «Jaunībā trako, rij degvīnu un arī no citiem grēkiem neatsakās, bet vecumā, jo bijis negantāks jaunībā, jo vairāk sāk meklēt glābiņu pie dieva. Re, kauc vectēvs Grišaka pat. Zobi — kā vilkam. Stāsta, kad, jauns būdams, atnācis no zaldātiem, tad ciematā visas sievas viņa dēļ raudājušas, ir vēlīgās, ir spītīgās — visas viņam piederējušas. Bet tagad… Nu, ja man gadīsies piedzīvot vecumu, es gan nelasīšu tās blēņas! Neesmu bībeļu cienītājs.»

Grigorijs, no sievasmātes atpakaļ nākdams, domāja par sarunu ar vectēvu Grišaku, par noslēpumainajiem bībeles «pareģojumiem». Arī Natālija gāja klusēdama. Sajā atbraukšanās reizē viņa bija saņēmusi vīru ar neparastu stingrību, — redzams, baumas par to, kā viņš žūpojis un pinies ar sievišķiem Karginskas staņicas ciematos, bija nonākušas arī līdz viņai. Tai vakarā, kad viņš ieradās, viņa tam uztaisīja vietu istabā gultā, bet pati apgūlās uz lādgs, apsedzās ar kažoku. Bet neteica neviena pārmetuma vārda, arī nekā nejautāja. Visu nakti klusēja ari Grigorijs, izšķīries par to, ka labāk vien būs, ja viņš nepētīs pēc iemesla, kāpēc Natālija viņu attiecībās ir tik neparasti vēsa …

Viņi gāja klusēdami pa tukšo ielu, viens otram svešāki, nekā jebkad bijuši. No dienvidiem pūta silts, mīlīgs vējš, rietumos krājās biezi, pavasarīgi mākoņi. Augšas tiem bija gaišzilas kā cukurs, tās viļņodamās mainīja apveidus, saplūda kopā un krāvās virs sazaļojušā Donas malas kalna. Ducināja pirmais pērkons, un tīkami, moži pa ciematu plūda plaukstošu koku pumpuru un sājā atkusušās melnzemes smarža. Zilajā Donas plašumā rotājās baltluēpjaini viļņi, zemes vējš dvesa mitru, spirgtu valgmi, pustošo lapu un slapju koku stipro smaržu. Rudeni uzartā lauka stūris paugura nogāzē kā melns plīša ielāps kūpēja garaiņos, viļņainā dūmaka cēlās un plūda pāri Donas malas kalnu pauguriem, pie paša ceļa līksmi vīteroja cīrulis, sīki pīkstēja susliki, skriedami pāri ceļam. Un pār visu šo pasauli, kas izdvesa varenu auglību un dzīvības spēku pārpilnību, — augstā un lepnā saule.

Ciemata vidu pie tilta pāri straumei, pa kuru vēl uz Donu bērnišķīgi jautrās čalās plūda no kalniem pavasara ūdens, Natālija apstājās. Pieliekdamās, it kā lai sasietu kurpei siksniņu, bet īstenībā slēpdama no Grigorija seju, iejautājās:

— Ko tu neko nerunā?

Par ko gan lai runāju ar tevi?

— Ir par ko… Būtu pastāstījis, kā Karginskā žūpoji, kā ar m… pinies…

— Ak, tad tu jau zini?… — Grigorijs izvilka tabakas maku, sāka uztīt smēķi. Saldi nosmaržoja ar pašaudzēto mahorku sajauktie amoliņi. Grigorijs ievilka dūmu un pārjautāja: — Tātad zini? No kā?

— Ja runāju, tad zinu. Viss ciemats zina, ir no kā dzirdēt.

— Nu, ja jau zini, ko tad vēl stāstīt?

Grigorijs sāka iet lieliem soļiem. Uz tiltiņa koka klāja dzidrajā klusumā skaļi noskanēja viņa retie soļi un atbalsojās sīkie tipieni, ar kādiem Natālija steidzās viņam pakaļ. Aiz tiltiņa Natālija gāja klusēdama, bieži slaucīdama birstošās asaras, bet pēc tam, raudas savaldījusi, stomīdamās jautāja:

— Tu atkal sāc pa vecam?

— Paliec mierā, Natālijl

— Nolādētais, negausīgais suns! Kam tu mani atkal moki?

— Būtu mazāk klausījusies pļāpās.

— Pats taču atzinies!

-— Tev, redzams, vairāk samelots, nekā īstenībā bijis. Nu, esmu mazliet vainīgs pret tevi… Tur, Nataška, dzīve jāvaino… Visu laiku cilvēks staigā nāvei līdzās, nu, un dažreiz arī pārsper kāju vagai pāri…

— Re, cik tev jau bērni lieli! Kā nav kauna acis grozīt!

— Ha!. Kauns! — Grigorijs pavēra smīnā baltos zobus, iesmējās. — Esmu aizmirsis par to pat domāt. Kāds var būt kauns, kad visa dzīve sagandēta… Tu kauj nost cilvēkus… Kā lai zina, kam visa šī nejēdzība… Kā lai tev to izstāstu? Tu jau nesapratīsi! Tevī tagad svilst tikai sievas niknums, bet tu nespēsi aizdomāt līdz tam, kas manu sirdi kremt, asini sūc. Tāpēc jau arī alkstu degvīna. Viendien man uzbruka lēkme. Sirds kādu mirkli pavisam apstājās, un aukstums pārņēma miesu… — Grigorija seja satumsa, viņš it kā ar varēm izgrūda: — Man ir grūti, tāpēc arī meklēju, kur aizmirsties, — vai degvīnā, vai ar sievieti.,. Pagaidi! Ļauj pateikt: man, lūk, te gremž un gremž, žņaudz visu laiku… Dzīve ir aplam sagriezusies, un varbūt arī es pie tā esmu vainīgs … Tagad vajadzētu salīgt mieru ar sarkanajiem un — kadetiem virsū! Bet kā? Kas mūs savedīs kopā ar padomju valdību? Kā izlī-dzināt mūsu savstarpējās pārestības? Puse kazaku aiz Doņecas, un tie, kas palikuši, — kļuvuši traki, grauž zemi zem kājām,,, Man, Nataška, viss sajucis galvā… Arī tavs vectēvs Grišaka bībelē izlasījis un saka, ka mēs esot rīkojušies nepareizi, neesot vajadzējis sacelties. Tavu tētiņu lādēja,

— Vectēvs — tas jau prātu zaudējis! Tagad tava kārta.

— Lūk, tikai tā tu proti spriest. Tālāk tavs prāts nesniedzas …

— Ak, nevārdo man zobus! Apgānījies, izdarījis nez ko un nu griež visu nelaimi uz karu. Tādi paši esat jūs visi! Vai maz es tevis, tāda velna, dēļ esmu cietusi? Tiešām žēl, ka toreiz nepadarīju galu,,,

—Vairāk nav ar tevi ko runāt. Ja tev grūti, izraudies, — asaras arvien remdē jūsu sievišķīgās bēdas. Bet es tev tagad nevaru būt žēlotājs. Es tā esmu notašķījies ar svešām asinīm, ka man vairs nav žēlabu ne pret vienu. Bērnu — pat to gandrīz nav žēl, un sevi žēlot pat prātā nenāk. Karš mani galīgi iztukšojis. Man pašam no sevis metas baigi,,. Ieskaties man sirdī, — tur ir melns kā tukšā akā,»,

Viņi bija jau gandrīz pie mājas, kad no uznākuša pelēka mākoņa sāka gāzt slīps un briedīgs lietus. Tas pieplacināja uz ceļa vieglos putekļus, pilnus saules smaržas, grabināja jumtus, dvesa spirgtumu, trīsošu dzestrumu. Grigorijs atpogāja šineli, ar vienu stūri apsedza balsī raudošo Natāliju, apkampa to. Tā viņi draiskajā pavasara lietu ienāca sētā, cieši kopā sakļāvušies, viena šineļa segti.

Vakarā Grigorijs izlaboja pagalmā sēklas arklu, pārbaudīja sējmašīnas daļas. Piecpadsmit gadu vecais Sernļoua Čuguna dēlēns, kas bija izmācījies kalēja amatu un Kopš sacelšanās dienas palicis par vienīgo kalēju Tatāru ciematā, kā nekā piemetināja lemesi vecajam Meļehovu iirklam. Viss bija sagatavots pavasara darbiem. Vērši likās pēc ziemas tīri brangi, viņiem bija pilnīgi pieticis ar Panteleja Prokofjeviča sagādāto sienu.

No rīta Grigorijs taisījās izbraukt stepē. Iļjiņična ar Duuašku vēlā vakarā bija sadomājušas kurt krāsni, lai līdz gaismai pagatavotu arājam ēdamo. Grigorijs bija nodomājis pastrādāt dienas piecas, iesēt savā un sievasmātes tīrumā, uzart pāris desetīnu sakņu dārza un sauleņu zemes, pēc tam atsaukt no sotņas tēvu, lai tas pabeidz sēju.

No istabas dūmeņa vijās ceriņkrāšas dūmi, pa pagalmu skraidelēja par meitu pieaugusī un piebriedusī Duņaška, lasīja sausus žagarus pakuriem. Grigorijs skatījās viņas apaļīgajā stāva, stāvajos krūšu izciļņos, skumji un ar tādu kā skaudību nodomāja: «Ekur izaugusi meiča! Dzīve skrien kā straujš zirgs. Cik sen Duņaška vēl bija puņķains skuķis; skraidelēja, uz muguras lēkāja biželes kā peļastītes, bet tagad, re, kāda, var izprecināt kaut šodien. Bet man jau sirmums klāt, viss sāk zust… Pareizi teica vec-tēvs Grišakaj «Pazibēja dzīve kā vasaras steiga.» Tā jau cilvēkam iemērīts īss gabals mūža gaitai, bet nu jāzaudē arī tas… Lai jods rauj tādu prieku! Ja nogalinās, tad lai drīzāk.»

Pie viņa pienāca Darja. Tā bija apbrīnojami drīz atkopusies pēc Petro nāves. Pirmajā laikā sēroja, dzeltēja aiz bēdām, šķita jau novecojam. Bet, tiklīdz sāka pūst pavasara vējiņš, tikko sāka sildīt saule, — tā Darjas sēras izgaisa līdz ar kūstošo sniegu. Viņas iegarenajos vaigos atplauka liegs sārtums, iegailējās jau padzisušās acis, gaita atguva agrāko vijīgo vieglumu… Atgriezās arī viņas vecie paradumi! šaurie uzacu loki atkal bija koši melni, vaigi laistījās krāšļu spīdumā; viņai atkal tika pajokot, mulsināt Natāliju ar kādu stiprāku vārdu; arvien biežāk viņai sāka parādīties uz lūpām gaidu apmiglots smaids… Gavilējošā dzīve ņēma virsroku.

Viņa piegāja pie Grigorija un smaidīdama apstājās. Skurba gurķu pomādes smarža plūda no viņās daiļās sejas.

— Varbūt vajag kaut ko palīdzēt, Grišeņka?

Nav ko palīdzēt.

— Ak, Grigorij Pantelevič! Cik jūs bargs kļuvis pret mani, nabaga atraitnil Nepasmaidāt, pat uz manu pusi nepaskatāties.

— Būtu jel gājusi mājas darbos, ņirgai Kāda man vajadzība!

— Būtu palīdzējusi Natālijai. Mišatka skraida apkārt netīrāks par dubļiem.

— Tā tik vēl trūkaļ Jūs laidīsiet pasaulē bērnus, un es lai eju tos mazgāt? Lika drusku pagaidīt! Tava Natālija jau auglīga kā trušu māte. Viņa tev uzbāzīs Vēl kādus desmit, Tā jau man rokas pamirs, visus apmazgājot.

— Nu diezgan, diezgan! Ejt

— Grigor Pantelevič! Jūs tagad ciematā viens pats kazaks visam. Nedzeniet projām, ļaujiet kauc notālēm palūkoties jūsu melnajās, pievilcīgajās ūsās,

Grigorijs pasmējās, atglauda matus no sviedrainās pieres.

— Esi gail tu jestra! Kā Petro ar tevi sadzīvojis… Tev jau nu gan nenoies greizi.

— Varat būt mierīgs! — lepni apstiprināja Darja, paskatīdamās Grigorijā rotaļīgām, piemiegtām acīm, un mākslotā izbīlī pavērās uz istabas pusi. —' Ai, man likās it kā Natālija būtu iznākusi… Cik viņa tev greizsirdīga, —> par traku! Šodien, pusdienas ēdot, reizīti paska-

i tījos tevī, viņa jau pavisam pārvērtās sejā. Man jau vakar mūsu jaunās sievas teica: «Kas tad tas? Kazaku nav, bet jūsu Griška atjāji^ pasērst un nemaz neatiet nost no sievas. Bet mēs, kā sacīt, kā mēs lai dzīvojam? Kauc viņš ievainots, kauc no viņa palikusi tikai pusīte salīdzinājumā ar agrāko, bet mēs ar lielāko prieku turētos pie tās pašas pusītes. Pasaki viņam, lai nakti nestaigā pa ciematu, citādi saķersim, un nebūs labi!» Es viņām teicu: «Nē, sie-viņas, mūsu Griška tikai svešos ciematos šauj pa kreisi, bet mājā neatkāpdamies turas Natālijas stērbelēs. Viņš mums kopš neilga laika svēts kļuvis…»

— Nu, esi gan tu kuņa! — smiedamies, bez niknuma sacīja Grigorijs. — Tev jau mēle ka pirts slota.

— Kāda nu ir, ir. Bet tava skaistā, neaptraipītā Natašeņka tevi vakar tomēr atraidīja? Tā tev arī, krancim, vajag, nerāpsies vairs pāri likumam!

— Nu, ko vēl ne.,, Ej, Daška! Nemaisies citu darīšanās!

— Es nemaisos. Es saku tikai to, ka tava Natālija ir muļķe. Vīrs atjājis, bet viņa sapūšas, klīrējas kā princese, apgulstas uz lādes… Es nu gan neatteiktos no kazaka! Lai tik man pagadās,.. Es pat tādam drosminiekam kā tu iedzītu bailes!

Darja nočirkstināja zobus, sāka skaļi smieties un gāja iekšā, atskatīdamās smīnošajā un samulsušajā Grigorijā, mirdzinādama zelta auskarus.

«Palaimējās tev, Petro, brāl, nomirt…» domāja uzjautrinātais Grigorijs. «Tā nav Darja, bet velns brunčosf Viņa tāpat būtu priekšlaikus tevi kapā iedzinusi!»

XLVII

Bahmutkinas ciematā dzisa pēdējās ugunis. Viegls sals ar plāniņu ledus plēksnīti sedza peļķes. Kaut kur aiz ciemata, aiz ganībām, pērnajos rugājos salaidās uz naktsguļu aizkavējušās dzērves. Viņu apvaldītās, gurdās klaigas nesa uz ciemata pusi no ziemeļaustrumiem uzplūdušais vējiņš. Un šīs skaņas vēl pastiprināja un padziļināja mierīgo aprīļa nakts klusumu. Dārzos savilkās biezas ēnas; kaut kur māva govs; pēc tam viss apklusa. Apmēram pusstundu valdīja mēms klusums, ko tikai paretam iztraucēja ari nakti lidojošo sloku saucieni uil trīcošie bezgaldaudzo pīļu spārnu švīkstieni; pīļu bari lidoja, traukdamies uz plašajām Donas uzplūdu lāmām… Un pēc tam no malējās ielas atskanēja cilvēku balsis, sārti iedegās smēķu gunis, kļuva dzirdami zirgu šņācieni, zirgu kāju mīdīto, sasalušo dubļu skrapstēšana. Ciematā, kur bija apmetušās divas 6. atsevišķajai brigādei piedalītās kazaku sotņas, atgriezās patruļa. Kazaki apmetās malējās sētas pagalmā, sarunādamies novietoja pie pagalma vidū pamestajām kamanām zirgus, ielika tiem ēdamo. Kāds piesmacis basiņš uzsāka dejas dziesmu, rūpīgi izrunājot vārdus, gurdi un gausi velkot:

Kā es lēni kājas cēlu, Kā es gāju klusiņām Un aiz vecas mīlestības Sāk' ar meiču jokus dzīt…

Un tūliņ dedzīgs piebalsotāja tenoriņš uzspurdza kā putns pāri dunošajam basam un uzsāka jautri, ātri:

Meiča jokus nesaprata, Blāc! pa vaigu iegāzt prata,

Mana karstā kazaksirds Sāka tūlit sviltin svilt..*

Dziesmai piebiedrojās vēl daži basi, tās temps paātrinājās, kļuva spraigāks, un piebalsotāja tenors, lepodamies ār dižām augšām, jau skanēja braši un aizrautīgi jautri 5

Labo roku žigli cēlu Un pa ausi meičai dzēlu. Nu tur stāv šī meičiņa, Kaist kā aveņodziņa, Kaist it kā aveņodziņa, R-raud, tādus vārdus izsakat <rKas gan man par draugu tas, Kurš mii meičas septiņas, Astoto -— atraitni tof Devīto pielaulāto, Mani, nelgu, desmito!…

Ir dzērvju klaigas tukšajos tīrumos, ir kazaku dziesmu, ir pīļu spārnu švīkstoņu necaurredzamajā nakts melnumā dzirdēja tie kazaki, kas atradās sardzē aiz vējenēm. Nebija nekāda prieka gulēt nakti uz aukstās, salā sastingušās zemes. Ne papīpēt, ne parunāties, ne sasildīties ejot vai cīkstējoties. Guli un guli pērno sauleņu stiebros, skaties tumsas skautajā stepē, klausies, ausi piespiedis pie zemes. Bet desmit soļu atstatu vairs nevar redzēt ne velna, un ar trokšņiem aprīļa nakts tik bagāta, tumsā dzilkst tik daudz šaubīgu skaņu, ka katra no tām modina bažas: «Vai nenāk, vai nelien sarkanarmiešu izlūki?» It kā tālumā skan lūstpšas zāles čaboņa, aizturēti dvesieni… Jaunais kazaciņš Viprjažkins ar pirkstaini noslauka aiz piepūles sariesušu asaru, piegrūž ar elkoni kaimiņam. Tas snauž, sarāvies čokurā, palicis pagalvī ādas patronturiļ japāņu patronsoma spiež viņam sānus, bet slinkums atgulties ērtāk, negribas ielaist nakts vēsuma strāvu zem cieši aizspraustajiem šineļa stūriem. Šņācieni un zāles čauksti kļūst skaļāki un negaidot sāk skanēt jau Viprjažkinam pavisam klāt. Viņš paceļas uz elkoņa, neizpratnē raugās caur saverksnīto zāli un ar pūlēm saskata liela eža apveidu. Ezis steigšus virzās uz priekšu pa peļu taku, nokāris sīko cūkas purniņu, šņākdams, čirkstinādams adataino muguru gar sausajiem zāles stiebriem. Pēkšņi viņš pamana, ka nedaudz soļu atstatu ir kaut kas viņam naidīgs, un, galviņu pacēlis, ierauga cilvēku, kas viņu novēro. Cilvēks atviegloti izpūš aizturēto gaisu un čukst:

— Nešķīstais velns! Kā nobiedēja …

Un ezis steigšus paceļ galvu, ievelk kājiņas un brīdi paguļ, sarāvies adatu kamoliņā, tad gausi izritinās, pieskaras ar kājām dzestrajai zemei un veļas tālāk kā slīdoša, pelēka pika, atdurdamies pret sauleņu stumbriem, piemīdāms sausas satrunējuša tīteņa paliekas. Un atkal vērpjas klusums. Un nakts — kā teika…

Ciematā nodziedāja otrie gaiļi. Debess noskaidrojās. Cauri reto mākonīšu audumam parādījās pirmās zvaigznes. Pēc tam vējš izklīdināja mākoņus, un debess pavērās uz zemi neskaitāmām zelta acīm,

Tieši šai laikā Viprjažkins skaidri sadzirdēja sev priekšā zirga soļus, zāļu čaukstus, metāla žvadzoņu un nedaudz vēlāk — arī seglu čīkstoņu. To izdzirda arī citi kazaki. Pirksti satvēra šauteņu sprūdus.

— Gatavoties! — čukstēja vada komandiera palīgs.

Uz zvaigžņotās debess fona kā izkalts iznira jātnieka

siluets. Kāds jāja soļos uz ciemata pusi.

— Stā-ā-āt!… Kas jāj?… Kur caurlaide?,..

Kazaki pietrūkās kājās, gatavi tūlīt šaut. Jājējs apstājās, pacēla rokas gaisā.

— Biedri, nešaujiet!,

— Kur caurlaide?

— Biedri!…

— Kur caurlaide? Va-a-ads…

— Palieciet mierā!… Esmu viens pats… Padodos!…

— Pagaidiet, brālīši! Nešaujiet!… Saņemsim dzīvu!…

Vada komandiera palīgs pieskrēja pie jātnieka, Viprjažkins sagrāba zirgu aiz pavadas. Jātnieks pārcēla kāju pāri segliem un nokāpa zemē.

— Kas tu tāds esi? Sarkanais? Ahā, brālīši, tā gani Re, viņam pie papahas zvaigzne. Ie-kri-ti gan, a-a-a!…

Jātnieks, staipīdams kājas, runāja jau mierīgi:

— Vediet mani pie sava priekšnieka! Man viņam jāziņo kaut kas sevišķi svarīgs. Esmu Serdobskas pulka komandieris un ierados šurp uz sarunām.

— Komandie-ie-ieris?… Brālīši, šausim nost šito riebekli! Ļauj, Luka, es viņam tūlīt…

— Biedri! Nošaut jūs mani varēsiet vienmēr, betpapriekš ļaujiet man paziņot jūsu priekšniekam to, kādēļ esmu atjājis. Atkārtoju: tas ir ārkārtīgi svarīgi. Lūdzu, ņemiet manus ieročus, ja baidāties, ka aizbēgšu..,

Sarkanais komandieris sāka atkabināt portupeju.

— Ņem nostl Ņem nostl — viņu skubināja viens no kazakiem.

Atņemtais nagans un zobens pārgāja vada komandiera palīga rokās.

— Pārmeklējiet Serdobskas komandieri! —viņš pavēlēja, sēzdamies sarkanajam komandierim piederošajā zirgā.

Sagūstīto pārmeklēja. Vada komandiera palīgs un kazaks Viprjažkins dzina viņu uz ciematu. Viņš gāja kājām, viņam līdzās soļoja Viprjažkins, turēdams gatavībā austriešu karabīni, tiem pakaļ jāja apmierinātais vada komandiera palīgs.

Minūtes desmit viņi jāja klusēdami. Vedamais bieži aizpīpēja apstādamies, ar šineļa stūri aizklādams vējā dziestošos sērkociņus. Labu papirosu smarža laupīja Viprjažkinam pacietību.

<— Dod man ar, — viņš palūdza, Esiet tik laipns!

Viprjažkins paņēma papirosiem piebāztu ādas etviju, izvilka no tās vienu papirosu un etviju iebāza sev kabatā. Komandieris neteica nekā, bet pēc brītiņa, ciematā ieejot, jautāja:

— Uz kurieni jūs mani vedat?

— Tur dabūsi zināt.

— Un tomēr?

— Pie sotņas komandiera.

— Vediet mani pie brigādes komandiera Bogatirjova.

— Tāda te nav.

— Kā tā — nav? Man zināms, ka viņš ar štābu vakar ieradies Bahmutkinā un pašlaik ir te,

— Mums tas nav zināms.

<— Nu, ko jūs runājat, biedri! Man zināms, bet jums nav… Tas jau nav kara noslēpums, it īpaši tad, kad to jau dabūjuši zināt jūsu ienaidnieki.

— Ej vien, ej!

— Es eju. Tātad aizvediet mani pie Bogatirjova!

— Turi muti! Pēc dienesta noteikumiem man ar tevi nav atļauts runāt.

— Bet etviju paņemt — tas pēc dienesta noteikumiem atļauts?

— Kas vēl nebūs!… Ej un turi muti, citādi noraušu arī šineli. Skat, cik vārīgs!

Ar mokām viņi dabūja augšā sotņas komandieri. Tas

ilgi berzēja ar dūrēm acis, žāvājās, viebās un nekādi nevarēja apjēgt to, ko viņam, priekā laistīdamies, stāstīja vada komandiera palīgs.

— Kas tad? Serdobskas pulka komandieris? Vai tu nemels? Dod dokumentus!

Pēc dažām minūtēm viņš kopā ar sarkano komandieri gāja uz brigādes komandiera Bogatirjova mītni. Bogatirjovs uzlēca kā apsvilis, tiklīdz izdzirda, ka atvests Serdobskas pulka komandieris. Viņš aizpogāja bikses, uzmeta savos druknajos plecos bikšturus, iededzināja piecu līniju lampiņu, jautāja sarkanajam komandierim, kas izstiepies stāvēja pie durvīm:

— Jūs esat Serdobskas pulka komandieris?

— Jā, es esmu Serdobskas pulka komandieris Voro novskis.

— Sēdieties!

— Pateicos,

— Kā jūs.., Kādos apstākļos jūs saņēma?

— Es pats atjāju pie jums. Man jārunā ar jums vienatnē. Lieciet, lai citi iziet!

Bogatirjovs pamāja ar roku, un sotņas komandieris, kas bija atvedis sarkano komandieri, līdz ar namatēvu — rudbārdainu vecticībnieku, kas stāvēja muti atplētis, — izgāja ārā. Bogatirjovs, kasīdams gludi apcirpto, tumšo un kā arbūzs apaļo galvu, sēdēja pie galda netīrā apakškreklā. Viņa seja ar noļukušajiem vaigiem un iegulētām sarkanām svītrām pauda apvaldītu ziņkāri.

Voronovskis, neliels, drukns vīrs labi pieguļošā, virsnieka plecu siksnām savilktā šinelī, atstiepa taisnos plecus, zem viņa melnajām, apcirptajām ūsām pavīdēja smaids.

— Ceru, ka man gods runāt ar virsnieku? Atļaujiet dažus vārdus par mani pašu un tad par to misiju, ar kuru esmu pie jums ieradies… Esmu muižnieks pēc dzimuma un agrākais cara laika štāba kapteinis. Vācu kara laikā kalpoju Simt septiņpadsmitajā Ļubomiras strēlnieku pulkā. Tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā ar padomju valdības dekrētu mani mobilizēja kā kadru virs-nieku. Tagad, kā jums Jau zināms, komandēju Sarkanajā Armijā Serdobskas pulku. Sarkanās Armijas rindās atrazdamies, jau sen meklēju izdevību pāriet jūsu… to cilvēku pusē, kas cīnās pret boļševikiem…

Ilgi jūs, štāba kapteiņa kungs, esat meklējis izdevību .,»

— Jā, bet man gribējās izpirkt savu vainu pret Krieviju un pāriet ne vien pašam (to varēja izdarīt jau sen), bet arī aizvest sev līdzi Sarkanās Armijas vienību, protams, tās veselīgākos elementus, kas komunistu piekrāpti un ievilkti šai brāļu karā.

Bijušais štāba kapteinis Voronovskis raudzījās Bogatirjovā savām pelēkajām, cieši kopā stāvošajām acīm un, pamanījis viņa neuzticīgo smīnu, nosarka kā meitene un sāka steidzīgi runāt:

— Gluži dabiski, ka jūs, Bogatirjova kungs, varat mani un manus vārdus uzņemt ar zināmu neuzticību… Jūsu vietā man, protams, būtu tāda pati izjūta. Atļaujiet man to pierādīt ar faktiem… Ar neapgāžamiem faktiem…

Atliecis šineļa stūri, viņš izņēma no aizsargkrāsas bikšu kabatas nazīti, noliecās tā, ka nočīkstēja plecu siksnas, un sāka uzmanīgi ārdīt stipri sašūtu šineļa vīli. Pēc brītiņa izvilka no atārdītās vīles nodzeltējušus papīrus un nelielu fotogrāfiju.

Bogatirjovs uzmanīgi izlasīja dokumentus. Vienā no tiem bija apliecināts, ka «šās apliecības uzrādītājs tiešām ir 117. Ļubomiras strēlnieku pulka poručiks Voronovskis, kas pēc izārstēšanās dodas divu nedēļu atvaļinājumā uz savu dzīves vietu — Smoļenskas guberņu». Uz apliecības bija zīmogs un 14. Sibīrijas strēlnieku divīzijas 8. kara hospitāļa galvenā ārsta paraksts. Citi Voronovskim izrakstītie dokumenti nepārprotami liecināja, ka Voronovskis tiešām bijis virsnieks, un no fotogrāfijas Bogatirjovā raudzījās jaunā podporučika Voronovska jautrās, cieši kopā stāvošās acis. Uz lepnā aizsargkrāsas frenča mirdzēja virsnieka Jura krusts, un spožais uzpleču baltums asāk izcēla tumšos podporučika vaigus, melno ūsu grīstīti.

— Nu, kas tad ir? — Bogatirjovs jautāja.

— Ierados jums paziņot, ka kopā ar savu palīgu, bijušo poručiku Volkovu, esmu saaģitējis sarkanarmiešus un ka viss Serdobskas pulks, protams, izņemot komunistus, var kuru katru brīdi pārnākt jūsu pusē. Gandrīz visi sarkanarmieši ir Saratovas un Samaras guberņas zemnieki. Viņi gatavi cīnīties pret boļševikiem. Mums vajag tūliņ vienoties, ar kādiem noteikumiem pulks nododams. Tagad pulks atrodas Ustjhopjorā, tajā ir ap tūkstoš divi simti durkļu, komunistu šūniņā — trīsdesmit astoņi plus šejienes komunistu trīsdesmit vīru vads. Mēs pievāksim mums piešķirto bateriju, pie tam apkalpe laikam būs jāiznīcina, jo tajā ir stiprā vairākumā komunisti. Manos sarkanarmiešos radies nemiers to grūtību dēļ, kas viņu tēviem jācieš pārtikas repartīcijā. Mēs izlietojām šo apstākli un piedabūjām viņus piebiedroties kazakiem… tas ir, jums. Mani kareivji baidās, ka, pulku nododot, viņiem varētu nodarīt kādu pārestību.,. Ari šai jautājumā, — lai gan tas, protams, nav galvenais, bet… man ar jums jāvienojas.

— Kādu pārestību tad varētu nodarīt?

— Nu, nošaut, aplaupīt…

»— Nē, to mēs nepieļausim!

— Un vēl kas: kareivji pieprasa, lai Serdobskas pulks paliktu savā sastāvā un cīnītos pret boļševikiem kopā ar jums, bet kā patstāvīga kaujas vienība.

To solīt jums,,.

Zinu! Zinu! Jūs sazināsieties ar savu augstāko priekšniecību un darīsiet mums zināmu.

— Jā, man jāziņo uz Veškiem.

— Atvainojiet, bet man ļoti maz laika, un,_ja es lieku stundu noseboju, manu prombūtni var pamanīt pulka komisārs. Domāju, ka mēs vienosimies, ar kādiem noteikumiem nodĢt pulku. Pasteidzieties mums ziņot jūsu pavēlniecības lēmumu. Pulku var pārsviest uz Doņecu vai arī tam atsūtīt jaunu papildinājumu un tādā kārtā.,,

— Jā, es tūliņ sūtīšu uz Veškiem ziņnesi jāšus.

— Un vēl» pavēliet saviem kazakiem, lai man atdod ieročus. Mani ne tikai kā atbruņoja, — Voronovskis pārtrauca savu gludo runu un pussamulsis pavīpsnāja, — bet man atņēma arī,,, papirosu etviju. Tas, zināms, ir tīrais nieks, bet etvija man vērtīga kā ģimenes piemiņa…

— Jums visu atdos. Kā jums paziņot, kad būšu saņēmis atbildi no Veškiem?

T-» Pie jums Bahmutkinā pēc divām dienām atnāks no Ustjfiopjoras kāda sieviete. Parole… nu, teiksim — «vienība». Paziņojiet tai. Katrā ziņā — vārdiem..,

*

Pēc pusstundas kāds Maksajevas sotņas kazaks lēkšos auļoja uz rietumiem, uz Vešensku…

Otrā dienā Bahmutkinā ieradās Kudinova personīgais raitnieks, sameklēja brigādes komandiera mītni un, pat zirgu nepiesējis, iegāja istabā, nodeva Grigorijam Bogatirjovam aploksni ar uzrakstu: «Ļ. steidzīgi. Pavisam slepeni.» Bogatirjovs jo spriegā nepacietībā atlauza lakas zīmogu. Uz Augšdonas apgabala padomes blankas bija rakstīts lieliem burtiem ar paša Kudinova roku:

Esiet sveicināti, Bogatirjovl Jaunā ziņa ir ļoti priecīga. Pilnvarojam Tevi turpināt sarunas ar serdobskiešiem uti par katru cenu tos piedabūt pārnākt mūsu pusē. Ieteicu pret viņiem piekāpties un apsolīt, ka pieņemsim pulku visu veselu un pat neatbruņosim. Par negrozāmu noteikumu nosaki, ka jāsaņem un jānodot komunisti, pulka komisārs un — galvenais — mūsu Vešenskas, Jelanskas un Ustjhopjoras komunisti. Lai katrā ziņā pievāc bateriju, vezumus, materiālo daļu. Visādi pasteidzini ļo lietu! Tai vietā, kur pulks ieradīsies, sakopo pēc iespējas vairāk savu spēku, paklusām ielenc un tūliņ sāc atbruņot. Ja grib spurāties, — apkauj visus līdz pēdējam vīram. Rīkojies apdomīgi, bet noteikti. Tiklīdz būsi atbruņojis, — virzi visu pulku barā uz Vešensku. Dzen pa labo pusi, būs ērtāk, jo tur fronte tālāk un stepe plika, — nevarēs aizmukt, ja atjēgsies un iedomāsies bēgt. Virzi viņus gar Donu, pa ciematiem, un uzmanīt tos sūti divas jātnieku sotņas. Veškos mēs viņus pa diviem, pa trim sadalīsim pa sotņām, novērosim, kā viņi kaus savējos. Un pēc tam — ne mums kāda daļa, kādas raizes: apvienosimies ar savējiem, kās aiz Doņecas, tad lai tie viņus tiesā, lai dara ar viņiem, ko grib. Manis pēc lai visus pakar. Nav žēl. Priecājos par Taviem panākumiem. Katru dienu sūti ziņnesi.

Kudinovs.

Piezīmē bija rakstīts:

Un, ja serdobskieši izdos mūsu šejienes komunistus, — dzen tos pastiprinātā apsardzībā uz Veškiem, ari pa ciematiem. Bet papriekš aizvadi serdobskiešus. Apsargos liec ņemt visuzticamākos kazakus (niknākos un pavecākos), tai tie viņus dzen un iepriekš plaši izziņo ļaudīm. Mums pat nebūs jāaptraipa ar viņiem rokas, viņus sazvetēs sievas ar mietiem, ja viss būs ar prātu un māku sarīkots. Saprati? Mums šāda politika izdevīgāka: ja viņus apšausim, — baumas aizklīdis ari līdz sarkanajiem, — sak, apšauj gūstekņus, bet tā ir vienkāršāk, sakūdīt tautu pret viņiem, palaist vaļā ļaužu dusmas kā ķedes suni. Tautas tiesa — un beigas. Ne mums kāds ko prasīs, ne mums būs jāatbild!

XLVIII

2. aprīlī 1, Maskavas pulku smagi sakāva kaujā ar kazakiem pie Jelanskas stacijas Antonovas ciemata.

Vāji pārzinādamas apvidu, sarkanarmiešu ķēdes ar kauju iegāja ciematā. Paretās kazaku sētas bija uzmetušās uz sīkiem cietas mālsmilts gabaliņiem ka uz salām, un pa neizbrienamu, purvainu dūksti bija ar žagariem nostiprinātas ielas un šķērsielas. Ciemats slīga biezā alkšņu audzē, dumbrainā, purvainā vietā. Gar tā malu tecēja Jelankas upīte, sekla, ar dūņainu, staignu dibenu.

1, Maskavas pulka strēlnieki gāja ciematam cauri ķēdē, bet, tikko bija tikuši garām pirmajām sētām un iegājuši alksnājā, tūliņ izrādījās, ka ķēdē alksnājam nevar tikt cauri. 2. bataljona komandieris — ietiepīgs latvietis — neklausījās, ko aizrādīja rotas komandieris, kas tikko bija dabūjis no dziļas dūksts ārā savu iestigušo zirgu, komandēja: — Uz priekšu! — un pirmais sāka droši brist pa staigno, līgano zemi. Sarkanarmieši, kas jau bija sākuši svārstīties, devās viņam pakaļ, nesdami rokās ložmetējus. Asu piecdesmit nogājuši, tie iestiga dūņās līdz ceļiem, un tieši tad no labā flanga sāka pa ķēdi velties: «Mūs apiet!», «Kazaki!», «Mēs esam ielenkti!»

Divas sacelšanas kustības sotņas bija tiešām apgājušas bataljonam apkārt, bruka virsū no mugurpuses.

Alksnājā 1. un 2. bataljons zaudēja gandrīz trešo daļu sava sastāva un atkāpās,

Sai kaujā ar paštaisītu kāda sacelšanās dalībnieka lodi ievainoja kājā Ivanu Aleksejeviču. Viņu uz rokām iznesa Miška Koševojs un, bezmaz nodūris pa dambi auļojošu sarkanarmieti, lika tam uzņemt ievainoto patronu divričos.

Pulku saārdīja, atspieda līdz Jelanskas ciematam. Sakāve nelabvēlīgi ietekmēja uzbrukumu visās sarkanarmiešu daļās, kas virzījās gar Donas kreiso pusi. Malkinam vajadzēja atkāpties no Bukanovas divdesmit verstu tālāk uz ziemeļiem, uz Slaščevas staņicu; pēc tam, sacelšanās dalībniekiem attīstot vētrainu uzbrukumu un skaitā daudzkārt pārspējot Malkina vienību, nemiernieku spaidītais Malkins dienu pirms ledus iešanas pārgāja pāri Hopjorai, noslīcinādams vairākus zirgus, un virzījās uz Kumilženskas staņicu.

1. Maskavas pulks, Hopjoras grīvā ledum ejot, bija atgriezts un pārcēlās uz Donas labo pusi; papildinājumu gaidīdams, apmetās Ustjhopjoras staņicā. Drīz vien tur ieradās Serdobskas pulks. Tā kadri sastāva ziņā stipri atšķīrās no 1. Maskavas pulka kadriem. Strādnieki — maskavieši, tulieši, ņižņijnovgorodieši, kas izveidoja Maskavas pulka kodolu, — kāvās drosmīgi, neatlaidīgi, vairāk-kārt tikdamies ar nemierniekiem tuvcīņā, katru dienu zaudēdami desmitiem nogalinātu un ievainotu karavīru. Tikai Antonovas lamatas pulku uz kādu laiku izsita no ierindas, bet atkāpdamies tas neatstāja ienaidniekam nevienu vezumnieku divriču, nevienu patronu kārbu. Bet serdobskiešu rota jau pašā pirmajā kaujā pie Jagodinas ciemata neizturēja nemiernieku uzbrukumu; ieraudzījusi kazaku lavu, pameta ierakumus un, bez šaubām, būtu it visa sacirsta, ja ložmetējnieki komunisti nebūtu atsituši uzbrukumu ar ložmetēju viesuļuguni.

Serdobskas pulks bija steigā saformēts Serdobskas pilsētā, Sarkanarmiešos — gandrīz tikai Saratovas vecāko gadagājumu zemniekos — bija skaidri manāms noskaņojums, kas nemaz nesekmēja kaujas gara pacelšanu. Rotā bija aplam daudz analfabētu un cilvēku, kas cēlušies no turīgajiem lauku kulakiem. Pulka vadība pa pusei rekrutējās no bijušajiem virsniekiem; komisāram — cilvēkam ar vāju raksturu un gribu — nebija sarkanarmiešos autoritātes, bet nodevēji — pulka komandieris, štāba priekšnieks un divi rotas komandieri, — sagudrojuši nodot pulku, nekā neredzošās šūniņas acu priekšā veica noziedzīgu darbu, demoralizēdami sarkanarmiešu masas ar kontrrevolucionāri noskaņoto, pulkā iekļuvušo kulaku palīdzību, veikli aģitēja pret komunistiem, kaisīja neuzticības sēklu pret sekmīgu cīņu ar sacelšanās dalībniekiem, gatavoja pulka nodošanu.

Stokmanis, dzīvodams vienā mītnē ar trim serdobskiešiem, nemiera pilns vēroja sarkanarmiešus un, kad bija asi sarāvies ar serdobskiešiem, galīgi pārliecinājās par visai nopietniem draudiem, kas briest pulkā.

27. aprīlī, jau mijkrēslī, dzīvoklī bija atnākuši divi otrās rotas serdobskieši. Viens no tiem, uzvārdā Gorigasovs, neapsveicinājies, ar ņirdzīgu smīnu skatīdamies Štokmanī un gultā guļošajā Ivanā Aleksejevičā, sacīja?

— Esam gan aizkarojušies! Mājā tuviniekiem ņem nost labību, bet mums te jākaro nez par ko…

— Vai tu nezini, par ko karo? — Stokmanis asi jautāja.

— Nē, nezinu! Kazaki ir tādi paši zemes arāji kā mēs! Zinām, pret ko viņi sacēlušies! Zinām…

— Ak tu, neģēli, vai tu zini, ar kā mēli runā? Ar baltgvardu! — iekaisa parasti mierīgais Štokmanis.

— Tu te man sevišķi neģēļojies! Citādi dabūsi pa ūsām!… Vai dzirdat, vīri? Kāds atradies!

— Klusāk! Klusāk, bārdaini! Mēs jūs, tādus, esam redzējuši! — iejaucās otrs, zems un drukns kā miltu maiss. — Tu domā, ka, komunists būdams, vari mums uz kakla kāpt? Piesargies, citādi izsitīsim tev niķi!

Viņš aizstājās trauslajam Gorigasovam priekšā, mācās virsū Štokmanim, aizlicis strupās, spēcīgās rokas aiz muguras, acis zibinādams.

— Kā tad tā?… Vai jūs visus pārņēmis baltgvardu gars? — aizelsdamies jautāja Štokmanis un ar spēku atgrūda viņam virsū nākošo sarkanarmieti.

Tas sagrīļojās, iekaisa, grasījās grābt Stokmani aiz rokas, bet Gorigasovs viņu atturēja!

— Nepinies!

— Tās ir kontrrevolucionāru runas! Mēs jūs tiesāsim kā padomju varas nodevējus!

— Visu pulku uz tribunālu neaizsūtīsi! — atbildēja viens no tiem sarkanarmiešiem, kas dzīvoja kopā ar Stokmani.

Citi viņu atbalstīja?

— Komunistiem ir cukurs un papirosi, bet mums — nekā!

— Blēņas! — kliedza Ivans Aleksejevičs, gultā paceldamies. — Mēs dabūjam to pašu, ko jūs!…

Neteikdams ne vārda, Štokmanis apģērbās un izgāja. Viņu neaizturēja, bet pavadīja ņirdzīgiem vārdiem.

Štokmanis satika pulka komisāru štābā. Viņš iesauca komisāru citā istabā, uztraukts izstāstīja par savu sadursmi ar sarkanarmiešiem, ieteica tos apcietināt. Komisārs klausījās viņā, kasīdams bārdeli, kas bija sarkana kā uguns, nedroši grozīdams acenes melnā raga ietvarā.

— Rīt sasauksim šūniņas sapulci, apspriedīsim stāvokli. Bet šos vīrus apcietināt es šais apstākļos uzskatu par neiespējamu…

— Kāpēc? —Štokmanis asi jautāja.

— Vai zināt, biedri Stokman… Es pats manu, ka mums pulkā nav vairs labi, laikam ir kāda kontrrevolucionāra organizācija, bet to neizdodas uztvert. Un tās ietekmes sfērā ir pulka vairākums. Zemnieku elements, ko lai dara! Esmu ziņojis par sarkanarmiešu noskaņojumu un ieteicis pulku atsaukt un izformēt.

Kāpēc jūs ieskatāt par neiespējamu tūliņ apcietināt šos baltgvardu aģentus un nosūtīt uz divīzijas revolucionāro tribunālu? Tādas runas taču ir tieša nodevībai

— Jā, bet no tā varētu izcelties nevēlami ekscesi un pat sacelšanās.

— Ak tā? Bet kāpēc tad jūs, manīdams tādu vairākuma noskaņojumu, jau sen neesat ziņojis politnodaļai?

— Es jau jums teicu, ka esmu ziņojis. Ustjmedvedica nez kāpēc kavējas atbildēt. Tiklīdz pulku atsauks, mēs stingri sodīsim visus disciplīnas pārkāpējus un it īpaši tos sarkanarmiešus, kas teikuši to, ko jūs nupat ziņojāt… — komisārs, pieri saraucis, čukstot piebilda: — Man ir aizdomās Voronovskis un… štāba priekšnieks Volkovs. Jau rīt pēc šūniņas sapulces braukšu uz Ustjmedvedicu. Steidzīgi jārīkojas, lai šīs briesmas lokalizētu. Lūdzu, paturiet mūsu sarunu slepenībā!

— Bet kāpēc nav iespējams tūliņ sasaukt komunistu sapulci? Laiks taču negaida, biedri?

— Es saprotu. Bet tūliņ nevar. Lielākā daļa komunistu ir sardzēs un slēpņos… Es to pieprasīju, jo tādos apstākļos būtu neapdomīgi -uzticēties bezpartejiskajiem. Un baterija — tajā lielākā daļa ir komunistu — tikai šonakt pienāks no Krutovas. Es to izsaucu sakarā ar šo pašu viļņošanos pulkā.

Stokmanis, pārnācis no štāba, īsos vārdos pārstāstīja Ivanam Aleksejevičam un Miškam Koševojam savu sarunu ar pulka komisāru.

— Iet tu vēl nevari? — viņš jautāja Ivanam Aleksejevičam.

— Kliboju. Agrāk gan baidījos kaitēt brūcei, bet tagad, gribi vai negribi, būs tomēr jāiet.

Nakti Stokmanis uzrakstīja sīku ziņojumu par pulka stāvokli un pusnaktī modināja Mišku Koševoju. Bāzdams aploksni viņam azotē, teica:

— Tūliņ sameklē zirgu un auļo uz Ustjmedvedicu! Mirsti vai nost, bet nodod šo vēstuli Četrpadsmitās divīzijas politnodaļā.,. Cik stundās būsi tur? Kur domā ņemt zirgu?

Miška stenēdams stiepa kājās rudos, sakaltušos zābakus, atbildēja ar pārtraukumiem:

Zirgu nozagšu… jātnieku izlūkiem un līdz Ustjmedvedicai aizjāšu, visvēlākais… divās stundās. Izlūkiem jau vnrgi zirgi, citādi gan.,, pusotrā stundā! Esmu bijis /irggans… Zinu, kā no zirga,,, dabūt ārā vislielāko āti urnu.

Miška noglabāja aploksni citur, iebāza šineļa kabatā.

— Kāpēc tā? — Stokmanis jautāja.

— Lai varētu ātrāk dabūt rokā, ja mani saķers serdobskieši.

— Nu? — Stokmanis arvien vēl neizprata.

— Se tev «nu»! Kad ķers ciet, — izraušu un norišu.

— Velna puika! — Stokmanis skopi pasmaidīja, piegāja pie Miškas un, it kā smagas nojautas mākts, ci$$i apkampa viņu, stingri noskūpstīja saltām, drebošām lūpām. — Jāj!

Miška izgāja, laimīgi atraisīja no slitas vienu no labākajiem jātnieku izlūku zirgiem, soļos pajāja garām sardzei, visu laiku turēdams rādītāja pirkstu uz jaunas kavalērijas karabīņes mēlītes, pa laukiem nokļuva līdz ceļam. Tikai tuf viņš uzmeta plecos karabīņes siksnu, lai pilnā sparā «izspiestu» no strupastainā Saratovas zirģeļa tam neparastu ātrumu.

XLIX

Gaismai austot, sāka smidzināt lietiņš. Šņāca vējš. No austrumiem kāpa melns vētras mākonis. Tie serdobskieši, kas bija vienā mītnē ar Stokmani un Ivanu Aleksejeviču, piecēlās un aizgāja, tikko svīda rīts. Pēc pusstundas atskrēja Jelanskas komunists Tolkačovs, kas, tāpat kā Stokmanis, bija ar saviem vīriem piebiedrojies Serdobskas pulkam. Durvis atvēris, viņš kliedza aizelsies:

— Stokman, Koševoj, vai esat mājā? Nāciet!

— Kas tad ir? Nāc šurp! — Stokmanis iznāca priekšējā istabā, iedams vilka mugurā šineli. — Nāc šurp!

— Nelaime! — čukstēja Tolkačovs, iedams Stokmanim pakaļ otrā istabā. — Nupat kājnieki gribējuši atbruņot pie staņicas.M pie stanicas bateriju, kas atbrauca no Krutovas. Bijusi apšaude… Lielgabalnieki atsituši uzbrukumu, noņēmuši lielgabaliem atslēgas un laivās pārcēlušies uz otru malu..,

— Nu, nu? steidzināja Ivans Aleksejevičs un stenēdams vilka ievainotajā kājā zābaku.

— Un tagad pie baznīcas mītiņš.,. Viss pulks,.,

«— Taisies drīzāk! — Stokmanis pavēlēja Ivanam Aleksejevičam un saķēra Tolkačovu aiz siltā svārka piedurknes. — Kur komisārs? Kur citi komunisti?

— Nezinu,,, Viens otrs aizbēga, bet es devos pie jums. Telegrāfs ieņemts, nelaiž nevienu… Jābēg! Bet kā? — Tolkačovs apjukumā atsēdās uz lādes, nolaizdams rokas starp ceļiem.

Tai brīdī uz lieveņa nodārdēja soļi, istabā sabruka barā kādi seši Serdobskas sarkanarmieši. Viņu sejas bija iekarsušas, ļaunas apņēmības pilnas.

— Komunisti, uz mītiņu! Aši!

Stoķmams saskatījās ar Ivanu Aleksejeviču, nikni saknieba lflpasi

— Iesim!

— Ieročus atstājiet te! Jūs jau neejat kaujā! — ieteica viens no serdobskiešiem, bet Stokmanis it kā nedzirdējis uzmeta plecos šauteni un izgāja pirmais.

Tūkstoš un simt rīkļu dažādās balsīs rēca laukumā, Ustjhopjoras iedzīvotāji nebija redzami. Tie, baiļu pārņemti, bija noslēpušies savās mājās (dienu iepriekš staņicā bija stipri runāts, ka pulks pievienošoties sacelšanās kustībai un staņicā varot izcelties kauja ar komunistiem). Stokmanis pirmais piegāja pie dobji dūcošā sarkanarmiešu pūļa, pārlaida acis visapkārt, meklēdams kādu no pulka vadības. Viņam aizveda garām pulka komisāru. Divi sar-kanarmieši turēja viņu aiz rokām. Nobālušais komisārs, no muguras stumdīts, iegāja neizkārtoto sarkanarmiešu rindu biezoknī, Uz īsu brīdi tas pazuda Stokmaņa skatienam, tad viņš to ieraudzīja jau pūļa vidū stāvam uz kāršu galda, kas bija izstiepts no kādas mājas. Stokmanis atskatījās. Aiz viņa, uz šautenes atspiedies, stāvēja klibais Ivans Aleksejevičs un tam līdzās tie sarkanarmieši, kas bija atnākuši viņiem pakaļ.

— Biedri sarkanarmieši! — vāji ieskanējās komisāra balss. — Noturēt mītiņus tādā laikā, kad ienaidnieks mums pavisam tuvu … Biedri!

Viņam neļāva turpināt. Ap galdu kā vēja trauktas salīgojās pelēkās sarkanarmiešu papahas, izslējās pelēkzilo durkļu mežs, uz galdiņa pusi stiepās sažņaugtas dūres, laukumā kā šāviena paukšķi noskanēja nikni, īsi saucieni:

— Par biedriem esam kļuvuši!

— Velc nost ādas svārciņus!

— Viņš mūs piekrāpis!

— Kam liekat brukt virsū?!

— Velc viņu aiz kājām!

— Sit!

— Ar durkli viņam!

— Diezgan esi komisārojies!

Stokmanis redzēja, kā milzīgs, padzīvojis sarkanarmietis uzrāpās už galdiņa, ai* kreiso roku sagrāba komisāra īsās, rudās bārdiņas kumšķi. Galdiņš sagrīļojās, un sarkanarmietis līdz ar komisāru iegāzās izstieptajās apkārtstāvošo rokās. Tai vietā, kur nupat bija atradies kāršu galds, savira pelēks šineļu biezenis; vientuļais komisāra izmisuma kliedziens pagaisa daudzbalsīgajā dārdoņā.

Tajā pašā brīdī Stokmanis brāzās turp. Nesaudzīgi grūstīdamies, belzdams pa cietajām, pelēkajos šineļos tērptajām mugurām, viņi gandrīz skriešus piekļuva pie tās vietas, kur bija runājis komisārs. Viņu neatturēja, bet ar dūrēm un laidēm grūda, zvēla pa muguru, pakausi, norāva no pleciem šauteni, no galvas — kazaku jērādas cepuri ar sarkano virsu.

— Kur tad tu, ve-e-elns?… — īgni iekliedzās kāds sar-kanarmietis, kam Stokmanis bija sāpīgi uzminis uz kājas.

Pie galdiņa, kas bija apgāzts ar kājām uz augšu, Stokmaniiji aizsprostoja ceļu pazems vada komandieris. Viņa pelēkā papaha bija atstumta pakausī, šinelis vaļā, pa ķieģeļsarkano seju lija sviedri, iekarsušās, nevaldāmā naidā iesvilušās acis raudzījās greizi,

— Kurp dzenies?

— Vārdu! Vārdu ierindas karavīram!… — nogārdza Stokmanis, tikko atņemdams elpu, un vienā mirklī uzcēla galdiņu kājās. Viņam pat palīdzēja tikt uz galda. Bet pa laukumu vēl plūda bangojošā, niknā rēkoņa, un Stokmanis, cik skaļi vien jaudāja balss saites, iekliedzās:

— Klusu!.,. — Un pēc pusminūtes, kad troksnis sāka norimt, aizlauzta balsī, klepu aizturēdams, sāka runāt:

— Sarkanarmieši! Tas ir negods! Jūs visgrūtākajā brīdī nododat tautas varu! Jūs svārstāties, kad ar stingru roku jātriec ienaidniekam šķēps pašā sirdī! Jūs rīkojat mītiņu, kad Padomju zeme smok ienaidnieka žņaugos! Jūs atrodaties uz tiešas nodevības robežas! Kā-pēc?! Jūsu nodevīgie komandieri pārdevuši jūs kazaku ģenerāļiem! Viņi — šie bijušie virsnieki — velti valkājuši padomju valdības uzticību un, izmantodami jūsu tumsību, grib nodot pulku kazakiem. AtjēdzietiesI Ar jūsu rokām grib palīdzēt no» mākt strādnieku un zemnieku varul

Netālu no galda stāvošais 2. rotas komandieris, bijušais praporščiks Veistminsters, grasījās celt šauteni, bet Stokmanis, viņa kustību uztverdams, iesaucās;

—Neuzdrīksties! Nošaut arvien pagūs!! Ļauj runāt karavīram komunistam! Mēs — komunisti — visu mūžu… visas savas asinis… pilīti pēc pilītes… — Stokmaņa balss aiz piepūles pārgāja galēji saspringtā tenoriņā, seja nobāla kā mironim un sašķobījās, — …esam atdevuši, lai kalpotu strādnieku šķirai… apspiestajiem zemniekiem. Mēs esam pieraduši skatīties nāvei acīs bez bailēm! Jūs varat mani nogalināt…

— Esam jau dzirdējuši!

— Pietiks blēņoties!

— Ļaujiet runāt!

— Bet nu, klusu!

— …mani nogalināt, bet es atkārtoju: atjēdzieties! Vajag nevis rīkot mītiņus, bet brukt virsū baltajiem! — Stokmanis pārlaida šauri piemiegtās acis apklusušajam sarkanarmiešu pūlim un pamanīja netālu no sevis pulka komandieri Voronovski. Tas stāvēja cieši līdzās kādam sarkanarmietim, piespiesti smīnēdams, kaut ko čukstēja tam. Jūsu pulka komandieris…

Stokmanis izstiepa roku, rādīdams uz Voronovski, bet tas, delnu pie mutes pielicis, uztraukts kaut ko pačukstēja sarkanarmietim, kas stāvēja tam līdzās, un Stokmanis nepaguva nobeigt teikumu, kad mitrajā, svaigas aprīļa lietus valgmes piesātinātajā gaisā padobji sprāga šāviens. Šautenes šāviena troksnim nebija pilnas skaņas, tas bija kluss, it kā noplīkšķināts ar pātagas galu, bet Stokmanis, satverdams ar rokām krūtis, nokrita uz ceļiem, nokāra kailo, iesirmo galvu… Un tūliņ grīļodamies atkal trūkās kājās.

— Osip Davidovič! — novaidējās Ivans Aleksejevičs, redzēdams kājās uzlēkušo Stoķmani, traucās pie tā, bet viņu saķēra aiz elkoņiem, viņam čukstēja: ^

— Stāvi klusu! Mierā! Dod šurp šauteni, ne-lie-ti!

Ivanu Aleksejeviču atbruņoja, viņam izkratīja kabatas;

viņu aizveda no laukuma. Dažādās laukuma malās atbruņoja un ķerstīja komunistus. Šķērsielā pie lepnas tirgoņa mājas reizē nosprakšķēja pieci seši šāvieni, — nošāva komunistu ložmetējnieku, kas liedzās atdot Luisa ložmetēju.

Bet tai laikā Štokmanis sārtiem asins burbuļiem uz IHpain, konvulsīvi žagodamies, bāls kā mironis, kādu brīdi Iegrīļojās, stāvēdams uz kāršu galda, vēl paguva izkliegt, saspriegdams pēdējos, zūdošos spēkus, gribas paliekas:

— …Jūs tiekat maldināti!… Nodevēji… tie izpelnīsies sev piedošanu, jaunas virsnieku pakāpes… Bet komunisms dzīvos… Biedri!… Atjēdzieties!…

Un atkal Voronovskim līdzās stāvošais sarkanarmietis pacēla šauteni. Otrais šāviens nogāza Stokmani augšpēdu, notrieca no galda sarkanarmiešiem zem kājām. Bet uz galda jauneklīgi uzlēca kāds serdobskietis ar lietu muti, līdzeniem zobiem, bakurētainu seju un skaļi kliedzas

— Mēs te esam dzirdējuši daudz solījumu, bet tie visi, dārgie biedri, ir tukša muldoņa un draudi. Te guļ sarāvies šis bārdainais orators, bet sunim suņa nāve! Nāve komunistiem — darba zemnieku ienaidniekiem! Es teikšu, biedri, dārgie karavīri, ka mums tagad atvērušās acis. Mēs zinām, pret ko jākaro! Piemēram, mums Voļskas apriņķī ko visu sastāstīja? Vienlīdzība, tautu brālība! Re, ko solīja blēži komunisti… Bet kā iznāca patiesībā? Kaut vai mans tētiņš — atsūtīja mums ziņu un žēlabu pilnu vēstuli, viņš raksta: notiek nedzirdēta laupīšana skaidrā dienas laikā! Tam pašam manam tētiņam izslaucīta visa labībiņa un dzirnavas paņemtas, bet vai tā dekrētā teikts par darba zemniekiem? Ja šīs dzirnavas iegūtas ar manu vecāku sviedriem, tad, es jums jautāju, — vai tā no komunistu puses nav laupīšana? Iznīdēt viņus ar uguni un zobenu!

Oratoram neizdevās nobeigt runu. No rietumiem Ustjhopjoras staņicā rikšos jāja iekšā divas sacelšanās kustības jātnieksotņas, no Donas kalnu dienvidnogāzes nāca lejā kazaku kājnieki, pussotņas apsardzībā kopā ar štābu ieradās sacelšanās kustības 6. atsevišķās brigādes komandieris horunžijs Bogatiriovs.

Un tūliņ arī no mākoņa, kas bija uzvirzījies no austrumiem, sāka gāzt lietus, kaut kur aiz Donas gar Hopjoru aizdima dobjš pērkona grāviens.

Serdobskas pulks sāka steidzīgi kārtoties, sastājās rindās. Un, tikko kalnā parādījās Bogatirjova štāba jātnieku grupa, bijušais štāba kapteinis Voronovskis izkliedza komandu ar tādu skaļu, rīklē iestrēgušu rēkoņu, kādu sarkanarmieši vēl nekad nebija dzirdējuši:

— Pu-u-ulks! Mierrra-a-a-ā!.

L

Grigorijs Meļehovs nodzīvoja Tatāru ciematā piecas dienas, šai laikā apsēja sev un sievasmātei vairākas desetīnas ar labību, bet, tiklīdz no sotņas bija ieradies aiz raizēm par saimniecību sakritušais, utīm apsēstais Pantelejs Prokofjevičs, — sāka taisīties uz savu daļu, kas arvien vēl atradās Cirā. Kudinovs slepenā vēstulē viņam ziņoja, ka ar Serdobskas pulka vadību sākušās sarunas, lū-dza ierasties, uzņemties divīzijas komandēšanu.

Tai dienā Grigorijs gatavojās jāt uz Karginsku. Pusdienā pirms izjāšanas aizveda uz Donu padzirdīt zirgu un, tuvodamies ūdenim, kas bija sacēlies līdz pašam sakņu dārza žogam, ieraudzīja Aksiņju. Vai nu Grigorijam tikai likās, vai arī viņa tiešām tīši kavējās, laiski Smeldama ūdeni un viņu gaidīdama, bet Grigorijs neviļus pasteidzināja gaitu, un pa to īso brīdi, kamēr pienāca Aksiņjai pavisam klāt, viņa priekšā it kā uzspurdza gaišs skumīgu atmiņu bars,,,

Aksiņja pagriezās, izdzirdusi soļu troksni, viņai sejā parādījās — bez šaubām, liekuļots — izbrīns, bet satikšanās prieks, senās sāpes nodeva viņu. Viņa pasmaidīja tik bēdīgu, mulsu smaidu, kas nemaz nepiederējās viņas lepnajai sejai, ka Grigorijam sirds notrīcēja žēlabās un mīlā. Smeldzes dzelts, uzplūstošo atmiņu pievārēts, viņš apturēja zirgu ūn sacīja* Sveika, dārgā Aksiņjai

— Sveiks!

Klusajā Aksiņjas balsī ieskanējās visdažādāko jūtu nokrāsas ir izbrīns, ir maigums, ir skumjas.,. Sen neesam abi runājušies.

rrSen.

Esmu pat aizmirsis tavu balsi.,, Atri gan!

— Vai tad ātri?

Grigorijs turēja aiz apaušiem zirgu, kas spiedās viņam virsū. Akšiņja, galvu noliekusi, kabināja aiz spaiņa stīpas nē§u kasīti, fieķādi nevarēja aizkabināt. Brītiņu abi stāvēji klusēdami. Viņiem pāri galvai, kā stopa izšauta, svilpdama pārlaidās prīkšķe. Negausīgi laizīdams gaišzilās krita plāksnes, pret krastu bangoja vilnis. Palu ūdeņds, kas bija applūdinājuši mežu, skalojās baltkrēpjaini viļņi. Vējš trauca sīksīkus ūdens putekšņus, sāju smaržu no Donaš, kas varenā straumē brāzās lejup.

(iiigorijs pagrieza skatienu no Aksiņjas sejas uz Donu. Applūdušās, bālstumbrainās papeles šūpoja kailos zarus, un jaunavīgām spurdziņām rotātie vītoli grezni slējās pnri ūdenim kā viegli, brīnumaini, zaļi mākoņi. Ar īgna rūgt urna pieskaņu b^lsī Grigorijs jautāja:

— Nu ko?,., Vai tad mums abiem vairs nav nekā runajama? Kam tu klusē?

Bet Aksiņja bija jau paguvusi saņemties; viņas dzestrajā sejā vairs nenotrisēja neviens muskulis, kad viņa atbildēja:

— Redzams, savu sakāmo jau esam izrunājuši…

— Vai tā gan?

— yn tā jau ari jābūt! Kociņš — arī tas zied tikai reizi

gadā.,.

— Tu doma, ka mūsējais noziedejis?

— Vai tad ne?

— Cik tas viss savādi,,, — Grigorijs pielaida zirgu pie ūdens un, raudzīdamies Aksiņjā, skumji pasmaidīja. — Bet es, Ksjuša, tevi nevaru un nevaru izraut no sirds. Re, man jau lieli bērni, arī pats esmu sācis sirmot, cik gadu jau kā plaisa šķir mūs… Bet arvien jādomā par tevi. Sapnī es redzu tevi un mīlu vēl līdz šim. Un, par tevi domādams, dažreiz sāku atcerēties, kā dzīvojām pie Ļistņickiem,,. kā mīlējāmies ar tevi.,, un no šim atmiņām, t. Dažreiz, visu savu dzīvi atcerēdamies, skatos, — tā ir kā tukša, uz kreiso pusi apgriezta kabata…

— Es arī.., Man arī jāiet,,, Esam aizrunājušies.

Aksiņja spēji pacēla spaiņus, uzlika uz kāšu izliekuma

pavasara iedeguma skartās rokas, grasījās kāpt kalnā, bet pēkšņi pagriezās ar seju pret Grigoriju, un viņas vaigi tikko īpanāmi iezaigojās liegā, svaigā sārtumā.

—Un mūsu mīlestība taču iesākās tepat šai vietā, Grigorij. Vai atceries? Tai dienā vadījām kazakus uz nometni, — viņa teica smaidīdama, un viņas balss bija kļuvusi drošāka, tanī iedzirkstījās jautras skaņas.

Visu atcerosf

Grigorijs ieveda zirgu pagalmā, pieveda pie redelēm. Pantelejs Prokofjevičs, kurš Grigorija atvadu dēļ no rīta nebija braucis darbā, iznāca no pūņa piejumes un jautāja:

— Nu, vai drīz dosies ceļā? Vai iedot zirgam auzas?

— Kādā ceļā? — Grigorijs izklaidīgi pavērās tēvā.

— Lai dievs žēlīgs! Nū uz Karginsku.

»—Es šodien nejāšu!

— Kā tā?

— Nu ta.M apdomājos… — Grigorijs laizīja no iekšēja karstuma apkaltušās lūpas un pavērās debesīs.Mākonīši kāpj, laikam būs lietus; un kāda vajadzība man mirkt lietū?

— Vajadzības nav, — pievienojās vecais, bet neticēja Grigorijam, jo pirms dažām minūtēm bija no laidara redzējis, ka viņš ar Aksiņju runājas pie piestātnītes. «Sāk atkal lakstoties,» bažīgi domāja vecais. «Kad tikai viņiem ar Natāliju atkal nesaiet šķērsu… Ak tu trakais Griška! Nu kurā viņš, suns, atsities? Vai tiešām manī?» Pantelejs Prokofjevičs nolika cirvi, ar ko bija tēsis no bērza stumbra ratiem asu koku, noskatījās aizejošā dēla kumpajā mugurā un, ātri parakņājies atmiņā, atcerējās, kāds pats bijis jaunībā, un nosprieda: «Manī gan, nelabais! Liekas, ka pārspējis tēvu, bendesmaiss! Vajadzētu dot kokus, lai no jauna nesāk mulsināt galvu Aksiņjai, lai neceļ jukas ģimenē. Bet kā lai viņam dod kokus?»

Citkārt Pantelejs Prokofjevičs, noskatījies, kā Grigorijs divatā tālu no citiem runājas ar Aksiņju, nebūtu kavējies zvelt viņam pa muguru ar to, kas gadās rokā, bet šai brīdī viņš apjuka, nesacīja nekā un pat nelikās zinis, ka saprot īstos ieganstus, kas Grigoriju pēkšņi pamudinājuši palikt mājā. Un tas viss tāpēc, ka Grigorijs vairs nebija «Griška» traks, jauns kazaks, bet bija divīzijas komandieris, lai gan bez uzplečiem, tomēr «ģenerālis», kuram pakļauti tūkstošiem kazaku un kuru tagad visi godina ne citādi kā tikai par Grigoriju Pantelejeviču. Kā gan viņš, Pantelejs Prokofjevičs, kas ir tikai apakšvirsnieka pakāpē, varētu pacelt roku pret ģenerāli, kaut arī savu dēlu? Subordinācija neļāva Pantelejam Prokofjevičam pat domāt par to, un tāpēc viņš attieksmē pret Grigoriju jutās nebrīvs, it kā atsvešināts. Pie visa bija vainīgs neparastais Grigorija paaugstinājums! Pat tīrumā, kad aizvakar Grigorijs viņam bargi uzsauca: «Ei, ko-tu stāvi, muti atplētis! Cel arklu!.,. — Pantelejs Prokofjevičs pacieta, ne iebilda ne vārda… Pēdējā laikā viņi bija it kā apmaini juši lomas* Grigorijs šad tad uzkliedza novecojušam tēvam, un tas, sadzirdējis viņa balsī komandas pieskaņu, sāka rosīties, kliboja, piesperdams kroplo kāju, centās izdabāt…

«Padomā tik, no lietus nobijies! Bet lietus nemaz nebūs, kur tam rasties, kad vējš no austrumiem un viens vie

fiīps mākonītis bizo pa debess vidu! Vai brīdināt Natāliju?»

Sīs domas pārņemts, Pantelejs Prokofjevičs grasījās ļ.iii iet iekšā, bet pārdomāja; skandāla bīdamies, gāja atpakaļ pie neaptēstā asu koka…

Bet Aksiņja, tikko mājās pārnākusi, izlēja spaiņus, piegāja pie spogulīša, kas bija iemūrēts krāsns podiņā, un uztraukta ilgi aplūkoja savu novecojušo, bet vēl arvien skaisto seju. Tajā joprojām bija tas pats grēcīgais un pievilcīgais skaistums, bet mūža rudens jau bija iekrāsojis bālumu vaigos, dzeltenumu plakstos, ievērpis melnajos matos sīkus, sirmus pavedienus, apēnojis acis. No tām raudzījās pretī skumjš gurdums.

Aksiņja pastāvēja, pēc tam aizgāja pie gultas, iekrita tajā uz mutes un sāka gauži raudāt tik sirdi veldzējošām un saldām asarām, kādas sen, sen nebija raudājusi.

Ziemu pār kraujo Donas nokāri, kaut kur pār cilno nogāzes grēdu, ko tauta sauc par «slepeni», joņo un kauc skarbie ziemas vēji. Tie nes no plikatnēiņ klātā paugura baltu sniega smalcekli, bliež to kupenā, krauj kaudzē. Dzirkstīdama saulē kā cukurs, gaišzila mijkrēslī, bālā ceriņkrāsā rītos un sārta, saulei lecot, — pāri krantij karājās šī sniega blīva. Tā karāsies draudīgi klusa līdz tam laikam, kamēr atkusnis nebūs izgrauzis tai apakšu vai arī aiz pašas smaguma to nenogāzīs sānisks vēja trieciens. Un tad, lejup vilkta, tā bruks ar dobju un mīkstu dunoņu, ārdīdama savā ceļā zemos dzcloņplūmju krūmus, lauzdama bikli nogāzei piekļāvušos vilkābeļu kociņus, strauji raudama sev līdzi mutuļojošo, debesīs traucošo sniega sudrabputekšņu vērpeti…

Ilggadīgajām Aksiņjas jūtām, kas bija krājušās tāpat kā šī sniega blīva, pietika ar visniecīgāko grūdienu. Un šo grūdienu bija devusi tikšanās ar Grigoriju, viņa maigie vārdi: «Sveika, dārgā Aksiņja!» Un viņš? Vai tad viņš nebija Aksiņjai dārgs? Vai tas nebija viņš, kuru tā visus šos gadus atcerējās ik dienas, ik stundas, uzmācīgās domās arvien atgriezdamās pie viņa? Un, lai domātu ko domādama, lai darītu ko darīdama, arvien nemitīgi, neatlaidīgi Aksiņja savā prātā atgriezās pie Grigorija. Tā akls zirgs iet ūdensrata aplī, griezdams ap asi laistāmo riteni,

Aksjņja nogulēja gultā līdz vakaram, tad cēlās, pietūkuši no asarām, mazgājās, sukāja matus un drudžainā ātrumā sāka ģērbties kā jauna meiča pirms derībām.

Uzvilka tīru kreklu, sarkanus vilnas brunčus, apņēma sedzeni, aši apskatīja sevi spogulītī un izgāja ārā.

Pār Tatāru ciematu pletās pelēkzils mijkrēslis. Kaut kur palu ūdens klaidā satraukti gāgāja zosis. Vārgi bāls mēness cēlās aiz Donas malas papelēm. Uz ūdens dzirkstīja virmojoša, zaļgana mēnesnīcas taciņa. No stepes jau gaismiņā bija pārnācis ganāmpulks. Laidaros māva jaunajā zālītē neatēdušās govis. Aksiņja negāja slaukt savu govi. Viņa izdzina no kūts baltnāsu teliņu, pielaida to pie mātes, un teliņš alki piekrita ar lūpām pie lielā tesmeņa, asti skurinādams, spraigi izstiepis pakaļkājas.

Darja Meļehova, tikko izslaukusi govi, gāja uz istabu ar kāstuvi un spaini rokā, kad viņu pasauca no zedeņu puses:

— Daša!

— Kas tur?

— Tā es, Aksiņja… Atnāc tūliņ uz brīdi pie manis!

— Ko es tev tā pēkšņi esmu ievajadzējusies?

— Dikti vajadzīga! Atnāc, dieva dēļ!

— Izkāsīšu tikai pienu, aiziešu.

— Nu, tad es tevi gaidīšu ārā.

ņLabi!1

Pēc neilga laika Darja iznāca. Aksiņja gaidīja viņu pie saviem vārtiņiem. No Darjas dvesa silta, svaiga piena smarža, lopu laidara smaka, Viņa brīnījās, ieraudzīdama, ka Aksiņjai brunči nav uzsprausti, ka tā uzcirtusies, glīta.

— Tu, kaimiņien, esi agri tikusi ar darbiem galā.

— Ja nav Stepana, man maz darba. Tikai gotiņa, gandrīz nekā ēst nevāru… Tā, kaut ko sausu iekožu — un diezgan…

— Kam tu mani sauci?

—Nu, ienāc pie manis uz brīdil Ir darīšana…

Aksiņjai drebēja balss. Darja, neskaidri atjauzdama sarunas nolūku, gāja viņai līdzi. Aksiņja, tikko iegājusi istabā, uguni neiededzinādama, atvēra lādi, parakņājās un, saķērusi ar savām sausajām un karstajām rokām Darjas roku, sāka steigšus vilkt tai pirkstā gredzenu.

— Ko tad tu? Tas jau gredzens! To tu man, vai?..,

— Tev! Tev. No manis… par piemiņu…

«r Vai zelta? — lietišķi apjautājās Darja, pieiedama pie loga un aplūkodama blāvajā mēness gaismā gredzentiņu savā pirkstā.

Zelta, Valkā vesela!

— Nu, lai Kristus stāv klāti… Kā vajag, par ko dāvini?

— Atsauc man,,, atsauc jūsu Grigoriju.

— Atkal, vai? Darja saprotoši pasmīnēja.

— Nē, nē! Ai, ko tu runā! — Aksiņja satrūkās, notvīkdama līdz asarām. — Man ar viņu jāparunā par Stepanu… Viņš varbūt tam var izgādāt atvaļinājumu…

Nu, kam tu neatnāci pie mums? Tur būtu ar viņu parunājusies, ja tev darīšana, zobgalīgi iedzēla Darja.

— Nē, nē… Natālija varētu sākt domāt… Nav ērti,..

Nu labi, labi, atsaukšu. Man viņa nav žēli

Grigorijs beidza ēst vakariņas. Tikko kā bija nolicis karoti, aplaizījis un noslaucījis ar delnu ķiršu sulas slapinātās ūsas. Pamanīdams, ka zem galda viņa kājai pieskaras kāda cita kāja, pacēla acis un redzēja, ka Darja viņam tikko jūtami pamirkšķina.

«Ja viņa grib, lai aizstāju nelaiķa Petro, un tūliņ minēs kaut ko par to, — es viņu piekaušu! Aizvedīšu uz klonu, sasiešu virs galvas brunčus un nopēršu kā kuci!» saskaities domāja Grigorijs, visu šo laiku drūmi ciezdams svaines lakstošanos. Piecēlies no galda, aizpīpējis, viņš nesteigdamies virzījās uz durvju pusi. Gandrīz reizē izgāja arī Darja.

Iedama priekšnamā Grigorijam garām, steigā piekļāvusiēs viņam ar krūtīm, čukstēja?

Nu tu, nekrietneli! Ej nu.,. Tevi sauc.

Kas? — Grigorijs steigšus jautāja.

«r Viņa.

Stundu pēc tam, kad Natālija ar bērniem bija aizmigusi, Grigorijs cieši aizpogātā šinelī kopā ar Aksiņju izgāja pa Astahovu $ētas vārtiem. Viņi klusēdami pastāvēja tumšajā šķērsielā un tāpat klusēdami gāja uz stepi, kas vilināja ar klusumu, tumsū, skurbām jaunās zāles smaržām. Atsitis šineļa stūri, Grigorijs piekļāva sev klāt Aksiņju tin juta, kā viņa dreb, kā zem jaciņas stipriem, retiem grūdieniem lec viņas sirds..,

LI

10*

291

Nākamajā dienā pirms šķiršanās Grigorijam Iznāca īsa izrunāšanās ar Natāliju. Tā pasauca viņu sāņus un čukstot vaicājai

— Kur tu nakti biji? No kurienes tik vēlu pārnāci?

— Kur tad nu vēlu!

— Kā nu ne? Atmodos — pirmie gaiļi dziedāja, bet tevis vēl nebija…

— Kudinovs bija atjājis. Gāju pie viņa apspriesties par savām kara lietām. Tās nav apjēdzamas tavam sievietes prātiņam.

— Kāpēc tad viņš nenāca nakti pārgulēt pie mums?

— Steidzās uz Veškiem.

— Kur tad viņš bija apmeties?

— Pie Aboščenko vieni. Tie viņam laikam attāla rada.

Natālija vairāk nekā netaujāja. Bija manāms, ka viņa

tā kā šaubās, bet viņas skatiens bija noslēgts, un Grigorijs tā arī neizprata — vai viņa noticējusi vai ne.

Viņš steigšus paēda brokastis. Pantelejs Prokofjevičs gāja apseglot zirgu, un Iļjiņična, mezdama Grigorijam krustus un skūpstīdama viņu, ātri čukstēja:

— Tu dieva gan… dieva, dēliņ, neaizmirsti! Dabūjām dzirdēt, ka tu esot sacirtis nez kādus tur matrožus… Ak, kungs! Apdomā jel, Grišeņka! Tev, skat, kādi bērni aug, un tiem, ko tu nokāvi, varbūt arī palika bērniņi… Nu, vai tad tā var? Mazs būdams, biji tāds mīlīgs un patīkams, bet tagad vienmēr staigā sarauktām uzacīm. Tev, kazi, sirds tagad kā vilkam… Paklausi mātei, Grišeņka! Tevi jau ari nesargā burvības vārdi, un arī tavam kaklam var uzkrist ļauna cilvēka zobens…

Grigorijs skumji pasmaidīja, noskūpstīja kalsno mātes roku un gāja pie Natālijas, tā viņu vēsi apkampa, novērsās, un nevis asaras ieraudzīja Grigorijs viņas sausajās acīs, bet rūgtumu'un apslēptu naidu… Viņš atvadījās no bērniņiem un izgāja…

Ar kāju kāpsli pieturēdams, ieķēries zirgam asajās krēpēs, nez kāpēc iedomājās: «Nu, skat, dzīve atkal pagriezusies uz citu pusi, bet sirdī tāds pats vēsums un tukšums… Redzams, pat Aksiņja nespēs uzreiz aizpildīt šo tukšumu…»

Neatskatīdamies uz savējiem, kas bija sastājušies pie vārtiem, viņš soļos aizjāja pa ielu un, Astahovu istabai garām jādams, greizi pavērdamies logos, pēdējā logā ieraudzīja Aksiņju. Tā pasmaidīja, māja viņam ar izrakstītu mutautiņu un tūdaļ samurdzīja, piespieda to pie mutes un bezmiega naktī satumsušajām acīm…

Grigorijs sāka jāt ātros rikšos. Kalnā ticis, ieraudzīja, ka pa vasaras ceļu gausi virzās pretī divi jātnieki un rati. Jātniekus viņš pazina — tie bija Antips Brehovičs un Stremjaņņikovs — jauns, melnīgsnējs un veikls ciemata augšgala kazaciņš. «Kritušos ved,» Grigorijs atskārta, skatoties uz vēršu vilktajiem ratiem. Vēl nepiejājis gluži klījt, jautāja:

— Ko vedat?

— Aļošku Samili, īvanu Tomiļinu un Jakovu Pakavu.

— Krituši?

— Beigti!

— Kad?

— Vakar priekš saules rieta.

— Vai baterija vesela?

— Vesela. Sos te mūsu lielgabalniekus sarkanie pārsteidza mājvietā pie Irbenāju Stūra. Bet Samili nobeidza tā … muļķiski!

Grigorijs noņēma cepuri, nokāpa no zirga. Vedēja, padzīvojusi Čiras kazaciene, apturēja vēršus. Ratos līdzās gulēja kritušie kazaki. Grigorijs vēl nebija piegājis pie ratiem, kad vējiņš jau uzpūta salkanu smaku. AJoška Samilis gulēja vidū. Viņa vecais, zilais šebraciņš bija vaļā, tukšā piedurkne palikta zem pāršķeltās galvas un sen norautās rokas allaž tik kustīgais stumbenis, netīrā lupatā ietīts, cieši piespiests nekustīgo krūšu izcilnim. Aļoškas mute ar nāves brīdī atņirgtajiem baltajiem zobiem bija uz mūžiem sastingusi baismīgā naidā, bet izdzisušās acis vērās zilajās debesīs, stepei pāri slīdošajā mākonītī ar mierīgu un it kā sēri domīgu skatienu…

Tomiļinam seju nevarēja pazīt; īstenībā sejas vairs nemaz nebija, tur bija tikai kaut kas sarkans un bezveidīgs, ar zobena cirtienu slīpi notēsts. Uz sāniem guļošais Jakovs Pakavs bija dzeltens kā safrāns, greizu kaklu, tāpēc ka galva viņam bija gandrīz pavisam nocirsta. Aizsargkrāsas virskreklam apkakle vaļā, aiz tās spiedās ārā baltais, pārcirstais atslēgas kauls, un uz pieres virs pašas acs kā melna, staraina zvaigzne asiņains lodes caurums. Kā redzams, kāds sarkanarmietis, apžēlodamies par ka-zaka nāves mokām, iešāvis viņam pierē no tik tuva atstatuma, ka viņa sejā palicis apsvilums un melni pulvera lāsumiņi.

— Nu, tad pieminēsim, brālīši, savus ciematniekus, sapīpēsim uz viņu saldo dusu, — teica Grigorijs un, atgājis sāņus, atlaida seglu siksnu, izņēma zirgam laužņus un, piesējis pavadu pie zirga kreisās kājas, palaida paplūkt zīdaino, smaili pastiepušos zālīti.

Antips un Stremjaņņikovs labprāt kāpa zemē, sapina zirgus un palaida ganīties. Viņi atgūlās. Aizpīpēja. Gri* gorijs, skatīdamies pinkainajā vērsī, kas vēl nebija nometis spalvu un tagad stiepās pēc zemajām ceļmallapām, jautāja?

— Un kā krita Samilis?

mm Tici vai ne, Pantelevič, — aiz savas muļķībasl

*** Kā tā?

>— Nu redzi, kā tas notika, — Stremjaņņikovs iesāka. — Vakar» kad saule bija ap pusdienu, mēs jājām izlūkos. Mūs sūtīja pats Platons Rjabčikovs, dodams par priekšnieku vahmistru.,. Kā, Antip, sauc to vahmistru, ar kuru vakar jājām kopā?

— Vilks viņu zinaī

— Nu, rauj viņu velns! Nav mums pazīstams, no svešas sotņas. Jā-a-a.,, Tā nu jājam savā nodabā, pavisam četrpadsmit kazaku, un Samilis mūsu vidū. Viņš vakar visu dienu bija tāds līksms, tātad sirdī iepriekš nekā nejuta! Jājam, un viņš kulcina savu stumbeni, uzmet pavadu uz seglu loka un saka! «Ak vai, diez kad atgriezīsies mūsu Grigorijs Pantelejevs! Kauč dabūtu vēl ar viņu iedzert un uzraut pa dziesmiņai!» un tā visu laiku, kamēr aizjājām līdz Latiševas pauguram, dudināja:

Mēs tur kalnus glaudījām, Lidojot kā siseņi. Mēs tur šaudīt šaudījām, Visi Donas kazaki!

Un tā iejājām gravā, tas, liekas, bija pie Staignās graviņas, — un vahmistrs saka: «Sarkano nekur, zēni, nevar redzēt. Tie laikam vēl nav ārā no Astahovas miesta. Zemnieki — tie jau nevīžo agri celties, droši vien vēl līdz šim ietur maltīti, vāra un cep mazkrievu vistas. Mazlietiņ atpūtīsimies arī mēs, mūsu zirgi jau sasvīduši.» — «Nu, labi,» sakām, «ko tad citu.» Un kāpām zemē no zirgiem, likāmies zālē, Vienu uzsūtījām pakalniņā sargos. Guļamr skatos, — nelaiķis Aļoška rīkojas gar savu zirgu, laiž tam vaļā seglu siksnu. Es viņam saku: «Aleksej, tev nevajadzētu atlaist siksnu, citādi, lai dievs nedod, ja būs steigšus jāšmauc projām, pa kuru laiku tad tu ar savu kroplo roku savilksi siksnu?» Bet viņš ņirdz: «Drīzāk tikšu galā nekā tu! Ko tu, zaļknābi, mani māci?» To teikdams, atlaida siksnu, izņēma zirgam laužņus. Guļam, cits pīpē, cits kavē laiku ar pasakām, cits snauž. Un mūsu sargs ari iesnaudies. Apgūlies kaut viņu nelabais! — pie pakalniņa un nodevies sapņiem. Tikai dzirdu — it kā patālu sprauslātu zirgs. Man gan slinkums celties, tomēr pieceļos un uzrāpjos no gravas paugurā. Skat, ap simt asu no mums pa gravas apakšu jāj sarkanie. Viņiem priekšā komandieris bērā zirgā. Tam zirgs kā lauva. Un ved diska ložmetēju. Es tūdaļ, kūleņus mezdams, lejā gravā un kliedzu: «Sarkanie! Zirgos!» Ari viņi bija varējuši mani ieraudzīt. Tūliņ arī dzirdam — viņiem dod komandu. Saklūpam zirgiem mugurā, vahmistrs jau izrāva zobenu, gribēja doties uzbrukumā. Bet ko domāt par uzbrukumu, kad mūsējo četrpadsmit, bet viņu pussimts un viņiem arī ložmetējs! Mēs jāšus laidām ļekas, viņi sāka mūs dzilināt ar ložmetēju, bet tad ierauga, ka ar ložmetēju nevar vārēt, jo priekšā grava. Tad viņi sāka dzīties mums pakaļ, Bet mums zirgi straujāki, noauļojām, teiksim, krietna lauka garumu, nokritām no zirgiem un sākām atšaudīties, Un tikai tagad pamanām, ka Aļoškas Šamiļa nav. Viņš, acīm redzot, tikko izcēlās jezga, pie zirga — caps! ar kreiso roku aiz seglu loka, bet, tiklīdz kāja kāpslī, tā segli zirgam zem vēdera. Nepaguvis uzlēkt zirgā, Samilis bija palicis aci pret aci ar sarkanajiem, un zirgs atskrēja pie mums, gandrīz vai liesmas sprauslodams, bet segli kuļājas zem vēdera. Tik satracināts, ka nelaiž sev neviena klāt, krāc kā velns! Re, tā nolika karoti Aleksejs! Ja nebūtu atlaidis seglu siksnu, — būtu palicis dzīvs, bet eče nu… — Stremjaņņikovs pasmaidīja melnajās ūslņās, nobeidza: — Viņš vēl viendien trallināja:

Ak tu, tēvabrāli, lāčukiņ, Paņem jele manu gosniņu, — Atlaid brīvu manu galviņu…

Nu viņam galviņa brīvībā.,. Seju nevar pazīt! Tur no viņa bija tik daudz asiņu iztecējis kā no nokauta vērša… Vēlāk, kad bijām sarkanos atsituši, aizauļojām atpakaļ uz gravu, redzam — guļ. Bet zem viņa asinis — milzīga peļķe, viss peld asinīs.

— Nu, vai drīz brauksim? — nepacietīgi vaicāja vedēja, atvilkdama no lūpām lakatu, kas sargāja tās seju no saules.

— Ko skrien, krustmāt, gaisā vien! Tūliņ būsim galā.

— Kā lai neskrienu? No šiem kritušajiem nāk tāda neganta smaka, ka gāž vai no kājām nost!

— Kā gan lai būtu laba? Nelaiķi gan gaļu rijuši, gan meitiešus čamdījuši. Un, kas nodevies tādām būšanām, tas ne nomirt nepagūst, kad jau sāk smirdēt. Stāsta, ka tikai no svētajiem pēc nāves nākot salda smarža, bet man šķiet — tā ir tukša muldoņa. Lai būtu cik svēts būdams, tomēr saskaņā ar dabas likumu pēc nāves no viņa jānāk tādai smakai kā no publiskas atejas. Sie svētie jau tāpat uzņem barību vēderā, un zarnu arī viņiem dieva liktais mērs — trīsdesmit aršīnu… — domīgi noteica Antips.

Bet Stremjaņņikovs nez kāpēc iekaisa un kliedza:

— Kāda velna pēc tev viņu vajag? Sasējies ar svētajiem! Dosimies ceļā!

Grigorijs atvadījās no kazakiem, gāja pie ratiem teikt ardievas kritušajiem ciematniekiem un tikai tagad pamanīja, ka tiem visiem trim kājas noautas gluži kailas un trīs pāri zābaku ar stulmiem pabāzti viņiem zem kājām.

— Kāpēc mirušajiem noautas kājas?

— To, Grigorij Pantelevič, izdarīja mūsu kazaki… Viņiem, šiem nelaiķiem, bija labi apavi, tad nu sotņā deva padomu: šos labos piešķirt tiem, kam kājās nonēsāta manta, un nonēsātos aizsūtīt uz ciematu. Nelaiķiem taču ir ģimenes. Nu, viņu bērneļi novalkās arī nēsātos… Anikuška tā arī pateica: «Mirušajiem vairs nebūs ne jāstaigā, ne jājāj. Dodiet man Aļoškas zabaktis, tiem varen stipras zoles. Citādi, kamēr dabūšu kāda sarkanā puszābakus, varu sasalt ragā.»

Grigorijs jāja projām un jādams dzirdēja, kā kazaku vidū iekaisa ķilda. Stremjaņņikovs skaļā tenora balsī sauca:

— Ko tu muldi, Brehovič! Nuja, tavs tēvs jau arī bija muldētājs! Kazakiem svēto nav bijis! Tie visi zemnieku dzimuma.

— Nē, ir bijis!

— Tu muldi kā suns!

— Ir bijis!

— Kas tad?

— Bet Svētais Jegors?

— Tpī-ī-ī! Pārmet krustu, nešķīstais! Vai tad tas ir kazaks?

— No pašas Donas, dzimis lejgaliešu staņicā, laikam Semikarakā.

— Nu gan tu pūt! Būtu jel iepriekš apdomājis, ko runā. Tas nav kazaks!

— Nav kazaks? Kāpēc tad viņu attēlo ar pīķi?

Tālāko Grigorijs nedzirdēja. Viņš sāka jāt rikšos, nolaldas Ieplakā un, šķērsodams Hetmaņa ceļu, redzēja, kā pajūgs un jātnieki lēni virzās no kalna lejup ciematā.

Gandrīz līdz pašai Karginskai Grigorijs jāja rikšos. Viegls vējiņš rotājās zirga krēpēs, zirgs nemaz nedabūja vīst. Brūni, gari susliki, uztraukti iesvilpdamies, skrēja pāri ceļam. Viņu griezīgais brīdinājuma svilpiens dīvainā kārtā harmonēja ar dziļo klusumu, kas valdīja stepē. No pauguriem, no kalnāju virsotnēm līdzās ceļam cēlās gaisā sīgu tēviņi. Saulē dzirkstošais sīdzēns, balts kā sniegs, vienmērīgi un sparīgi vēcinādams spārnus, cēlās arvien augstāk un, pacelšanās zenītu sasniedzis, it kā peldēja plašajā zilgmē, izstiepis kaklu, kas bija apjozts ar melnu samta kāzu rotu, ik mirkli attālinādamies. Bet, kādu simt asu nolidojis, sāka slīgt lejup, vēl biežāk trīcinādams spārnus, it kā palikdams uz vietas. Pie pašas zemes, zaļajā daždažādo zāļu fonā, pēdējo reizi kā balts zibens uzdzirkstīja viņa kvēlie spārni un izgaisa:putns pazuda, ienirdams zālē.

No visām pusēm bija dzirdams nevaldāmi kaislais tēviņu sauciens. Pašā Ciras paugura galā, dažus soļus no ceļa, Grigorijs, seglos sēdēdams, ieraudzīja sīgu riesta vietu: uz zemes līdzens aplis, aršīnas pusotras caurmērā, bija cieši noblietēts sīgu kājām, tēviņiem kaujoties mātītes dēļ. Kaujas vietā nebija ne zāles stiebriņa; tur līdzenā slānī klājās tikai pēdu krustiņiem izraibināta, pelēka smalka smilts, un gar malām nokaltušajos nezāļu un vī-botņu stiebros, vējā šūpodamās, karājās bāli raibās, augšmalā sārtās sīgu spalvas, ko sīgu tēviņi kaudamies viens otram izrāvuši no muguras un astes. Netālu nolēca no ligzdas pelēka, neizskatīga sīgu māte. Salīkusi kā vecenīte, veikli kājas cilādama, tā paskrēja zem novītušā, pērnā ceļamoliņa cera un, neiedrošinādamās celties spārnos, paslēpās tur.

Stepē, ziedoņa apaugļota, rosījās neredzama, varena un verdošas trauksmes pilna dzīve: strauji auga zāle; no nesaudzīgās cilvēka acs patvērušies, stepē neuzejamās slēptuvēs kāzu dzīres svinēja putnu, zvēru un zvēriņu pāri, tīrumos spraucās ārā neskaitāmas jauno asnu smailes. Tikai savu mūžu nodzīvojušās pērnās nezāles — vējritenes — bija skumji sakņupušas gar stepē izkaisīto sargkurgānu nogāzēm, meklēdamas glābiņa, kļāvās pie zemes, bet auglīgais, spirgtais vējš, nesaudzīgi raudams tās nost no izžuvušās saknes, dzenāja un ritināja krustām un šķērsām pa saules apmirdzēto, dzīvībai atmodināto stepi.

Grigorijs Meļehovs iejāja Karginskā uz vakara pusi. Cirai tika pāri pa braslu; lopu pūtināmā vietā pie kazaku miestiņa sameklēja Rjabčikovu.

Otrā rītā pārņēma no viņa pa ciematiem izkaisīto savas 1. divīzijas daļu vadību un, izlasījis štāba piesūtītos pēdējos frontes ziņojumus, apspriedies ar savas divīzijas štāba priekšnieku Mihailu Kopilovu, nolēma doties Uzbrukumā uz dienvidiem līdz Astahovas miestam.

Karaspēka daļās bija liels patronu trūkums. Tās vajadzēja iegūt kaujā. Tas arī bija Grigorija iecerētā uzbrukuma galvenais iemesls.

Līdz vakaram Karginskā bija sakopoti trīs jātnieku un viens kājnieku pulks. No divdesmit diviem rokas un balsta ložmetējiem tika nolemts ņemt līdzi tikai sešus? citiem trūka lentu.

No rīta divīzija devās uzbrukumā. Grigorijs ceļā atstāja štābu, pats uzņēmās komandēt 3. jātnieku pulku, izsūtīja uz priekšu jātnieku izlūku patruļas, maršā devās uz dienvidiem, virzīdamies uz Ponomarjovkas miestu, kur pēc izlūku ziņām bija sakopoti 101. un 103. sarkanarmiešu kājnieku pulks, kas savukārt gatavojās uzbrukt Karginskai.

Verstis trīs no staņicas viņu panāca ziņnesis un nodeva Kudinova vēstuli.

Serdobskas pulks mums padevies! Visi zaldātiņi atbruņoti, kādus divdesmit no tiem, kas sāka spirināties, Bogatirjovs aizraidīja uz viņpasauli: pavēlēja sacirst ar zobeniem. Viņi nodeva mums četrus lielgabalus (bet atslēgas bija paguvuši noņemt nolādētie lielgabalnieki komunisti), vairāk par 200 šāviņiem un 9 ložmetējus. Mums traka līksmība! Sarkanarmiešus sabāžam pa kājnieku sotņām, liksim tiem kaut savējos. Ķā tur pie Tevis? Jā, gandrīz būtu piemirsis, -— saņemti Tava ciemata komunisti: Kotļarovs, Koševojs un daudz jelanskiešu. Tiem visiem aizžmiegs dziesmu ceļā uz Veškiem. Ja Tev ļoti vajadzīgas patronas, paziņo ar šā raksta nodevēju, aizsūtīsim kādas 500.

Kudinovs.

— Raitniekul — Grigorijs sauca.

Prohors Zikovs tūliņ pieauļoja, bet, redzēdams, ka Grigorijs gluži bāls sejā, no bailēm pat pielika roku pie cepures?

— Ko pavēlēsi?

— RJabčikovu! Kur Rjabčikovs?

— Kolonnas astē,

— Auļo! Žigli viņu šurpl

Platons Rjabčikovs, rikšos jādams garām kolonnai, panāca Grigoriju. Viņa sejas āda bija vējā aplupusi, pavasara saulē apsvilinātās, baltās ūsas un uzacis vizēja lapsas rudumā. Viņš smaidīja, pa ceļam kūpinādams smēķi. Tumšbērais, druknais zirgs, nemaz nesakrities pavasara mēnešos, nesa viņu jautrā aidinieka gaitā, mirdzinādams krūšu sprādzi.

— Vai vēstule no Veškiem? — sauca Rjabčikovs, ieraudzīdams pie Grigorija ziņnesi.

— Vēstule, — atturīgi atbildēja Grigorijs, — Pieņem savā ziņā pulku un divīziju! Es aizjāju.

— Nu, ko darīt, jāj. Bet kāpēc tu tā steidzies? Ko raksta? Kas? Kudinovs?

— Serdobskas pulks padevies Ustjhopjorā…

— Nu-u-u? Mēs vēl dzīvojam? Vai tūliņ jāsi?

— Tūliņ.

— Nu, ar dieva palīgu. Kad tiksi atpakaļ, mēs būsim jau Astahovāl1

«Ka tikai dabūtu rokā dzīvus Mišku, Ivanu Aleksejevicu… Izzināt, kas nogalināja Petro… un izglābt Ivanu un Mišku no nāves! Izglābt… Starp mums plūdušas asinis, bet mēs taču neesam sveši!?» domāja Grigorijs, nikni slānīdams zirgu ar pātagu, auļodams lejā no paugura.

LII

Tiklīdz sacelšanās dalībnieku sotņas bija iegājušas Ustjhopjorā un aplenkušas serdobskiešu mītiņu, 6. brigādes komandieris Bogatirjovs devās ar Voronovski un Volkovu uz apspriedi. Tā notika turpat laukuma tuvumā kāda tirgoņa mājā un bija visai īsa. Bogatirjovs, neizlaizdams no rokas pātagu, apsveicinājās ar Voronovski un teica:

— Viss ir labi. To jums ieskaitīs. Bet kā jūs nevarējāt saglabāt lielgabalus?

— Nejaušība! Tīrā nejaušība, horunžija kungs! Artilēristi gandrīz visi frija komunisti, tie ārprātīgi pretojās mūsējiem, kad tos sāka atbruņot: nogalināja divus sarkanarmiešus un, atslēgas noņēmuši, aizbēga.

«« Zēl, —* Bogatirjovs uzsvieda galdā aizsargkrāsas cepuri, kurai vēl bija skaidri redzams, ka apmalē nesen norauta virsnieka kokarde; ar netīru kabatas lakatu slaucīdams apcirpto galvu un sviedrus nobrūnējušā sejā, tik tikko pasmaidīja: — Nu, arī tas ir labi. Ejiet tūliņ un sakiet saviem kareivjiem,,. Parunājiet ar viņiem prātīgi, lai viņi ne tā,,, ne šitā.,, lai nodod visus ieročus,

Voronovskis, kazaku virsnieka pavēlnieciskā runas veida aizskarts, stomīdamies jautāja vēlreiz?

— Visus ieročus?

— Nu, es jums neatkārtošul Teikts — visus līdz pēdējam, tātad visus.

— Bet jūs taču, horunžija kungs, un jūsu virspavēlniecība pieņēmāt noteikumu pulku neatbruņot? Kā tad tā?… Nu, es saprotu, zināms, ka ložmetēji, lielgabali, rokas granātas — tas viss mums bez ierunas jānodod, bet kas atlecas uz sarkanarmiešu apbruņojumu…

— Sarkanarmiešu vairs navl — nikni paceldams skūto virslūpu, Bogatirjovs pacēla balsi un uzsita ar vīto pātagu pa dubļiem apšļākto stulmu.—Tagad sarkanarmiešu nav, bet ir kareivji, kas aizstāvēs Donas zemi. Sa-pratāt?… Un, ja neaizstāvēs, tad mēs pratīsim viņus piespiesti Nav ko spēlēt paslēpes! Esat diezgan gandējuši mūsu zemi, un tad vēl izdomās nez kādus tur noteiku-mus! Starp mums nekādu noteikumu nav! Sa-pra-tāt?…

Serdobskas pulka štāba priekšnieks, jaunais poručiks Volkovs, sašuta. Uztraukti grābstīdamies ar pirkstiem gar sava melnā vadmalas krekla stāvapkaklītes pogām, jaukdams sprogainā, melnā cekula karakulcirtas, viņš asi noprasīja:

— Tātad jūs uzskatāt mūs par gūstekņiem? Tā, vai ne?

— Es to neesmu tev teicis, tātad nav ko mākties virsū ar savām aizdomām! — viņu rupji pārtrauca kazaku brigādes komandieris, pāriedams uz «tu» un jau skaidri izrādīdams, ka sarunas biedri atrodas tiešā un pilnīgā atkarībā no viņa.

Brīdi istabā valdīja klusums. No laukuma plūda dobja dunoņa. Voronovskis vairākkārt pagājās pa istabu, nokraukšķināja pirkstus, tad aizpogāja visas pogas savam siltajam haki krāsas frencim un, nervozi blisinādams acis, pievērsās Bogatirjovam:

— Jūsu runas veids mūs aizvaino un nedara godu jums kā krievu virsniekaml To es jums saku tieši acīs. Un mēs vēl padomāsim, ja jau jūs mūs uz to spiežat.,, padomāsim, kā mums rīkoties,.. Poručik Volkov! Es jums pavēlu: ejiet uz laukumu un sakiet staršinām, lai nekādā gadījuma nenodod ieročus kazakiem! Pavēliet, lai pulks nostājas ierindā. Es tūliņ beigšu sarunu ar šo.,, ar šo Bogatirjova kungu un došos uz laukumu.

Dusmas iesvila Bogatirjova sejā tumšus plankumus, brigādes komandieris gribēja kaut ko teikt, bet, jau nojēgdams, ka stipri pārsālījis, savaldījās un uzreiz strauji mainīja izturēšanos. Uzmetis galvā cepuri, arvien vēl nikni plīkšķinādams spuraino pātagu, sāka runāt, un viņa balsī skanēja negaidīta laipnība un pieļāvības

— Kungi, jūs esat mani aplam sapratuši. Es, zināms, nekādu īpašu audzināšanu neesmu baudījis, Junkurskolās neesmu zinības mācījies un varbūt neizteicos, kā vajadzīgs, nu, bet ne jau visiem jābūt vienādiem. Mēs taču esam savi cilvēki! Mums nav ko apvainoties citam_uz citu. Ko es teicu? Es tikai teicu, ka tūliņ jāatbruņo jūsu sarkanarmieši, it sevišķi tie, kas mums un jums nav uzticami … Es runāju tikai par tiem!

— Bet atļaujiet! Vajadzēja runāt skaidrāk, horunžija kungs! Un tad — atzīstiet, ka jūsu izaicinošais runas veids, visa jūsu izturēšanās… — Voronovskis paraustīja plecus un jau miermīlīgāk, tomēr vēl ar neizgaisuša īgnuma pieskaņu turpināja: — Mēs paši domājām, ka šaubīgos, nedrošos vajadzēs atbruņot un nodot jūsu rīcībā…

— Nu jā! Tas jau ir tas!

— Es taču saku, ka mēs paši esam nolēmuši tos atbruņot. Bet, kas attiecas uz mūsu kaujas kodolu, to mēs paturēsim. Katrā ziņā paturēsim! Es pats vai arī poručiks Volkovs, kuru jūs atļāvāties uzrunāt ar «tu», lai gan neesat ar viņu tuvāk pazīstams… mēs uzņemsimies vadību un pratīsim no sevis nomazgāt to negodu, ka esam bijuši Sarkanās Armijas rindās. Jums jādod mums šī iespēja.

— Cik durkļu būs šai jūsu kodolā?

— Apmēram divi simti.

— Nu labi, ko lai dara, —negribot pievienojās Bogatirjovs. Viņš piecēlās, atvēra durvis uz gaiteni, skaļi iesaucās: — Saimnieci — un, kad durvīs parādījās vecīga, ar siltu lakatu apsegusies sieviete, pavēlēja: — Svaigu pienu! Tūliņ uz vietas!

— Piena mums nav, lūdzu, atvainojiet!

— Sarkanajiem ko dot droši vien bija, bet, kad jādod mums, tad nav? — nīgri pasmīnēja Bogatirjovs.

Atkal istabā iestājās neērts klusums. To partrauca poručiks Volkovs.

— Vai man iet?

— Jā, — nopūzdamies atbildēja Voronovskis. — Ejiet un lieciet atbruņot tos, kas atzīmēti mūsu sarakstos. Saraksti ir Gorigasovam un Veistministeram.

Tikai aizvainota virsnieka patmīlība bija pamudinājusi viņu teikt, ka, sak, «mēs vēl padomāsim, kā mums rīkoties». īstenībā štāba kapteinis Voronovskis it labi saprata, ka viņa spēle ir galā un ka vairs nav, kur atkāpties. Viņam bija ziņas, ka no Ustjmedvedicas jau nāk un ik brīdi var ierasties tie spēki, kurus armijas štābs raida atbruņot dumpīgo Serdobskas pulku. Bet arī Bogatirjovs jau bija sapratis, ka Voronovskis ir uzticams un absolūti nekaitīgs cilvēks, kas nevar vairs griezties atpakaļ. Brigā-des komandieris, uzņemdamies pats atbildību, pievienojās ieskatam, ka no uzticamās pulka daļas jāizveido patstāvīga kaujas vienība. Ar to apspriede beidzās.

Bet pa to laiku kazaki, nenogaidīdami apspriedes rezultātus, jau bija sākuši enerģiski darboties, lai atbruņotu serdobskiešus. Pulka vezumnieku ratos un divričos rakņājās kārās kazaku acis un rokas, kazaki ķēra ne tikai patronas, bet arī dzeltenos sarkanarmiešu puszābakus ar biezām zolēm, stilbtiņu kamolus, siltos kamzoļus, vatētās bikses, produktus. Ap divdesmit serdobskiešu, paši savām acīm pārliecinājušies, kāda izskatās kazaku patvaļība, mēģināja pretoties. Viens no tiem iezvēla ar laidi tam kazakam, kas bija viņu pārmeklējis un it mierīgi iebāzis viņa naudas maku savā kabatā, kliedza:

— Laupītājs! Kāpēc ņem?l Dod atpakaļ, citādi — ar durkli!

Biedri viņu atbalstīja. Noskanda saniknots kliedziens:

— Biedri, pie ieročiem!

—Mēs esam piekrāpti!

— Nedodiet šautenes!

Izcēlās tuvcīņa, un sarkanarmiešus, kuri pretojās, atspieda pie žoga; 3. jātnieku sotņas komandiera pamudinātie kazaki sakapāja tos divās minūtēs.

Kad laukumā ieradās poručiks Volkovs, atbruņošana turpinājās vēl sekmīgāk. Lietum gāžot, pārmeklēja sarindotos sarkanarmiešus. Turpat netālu no ierindas krāva kaudzēs šautenes, granātas, pulka telefona komandas mantas, šauteņu patronu un ložmetēju lentu kastes…

Bogatirjovs atauļoja laukumā un, uz visām pusēm grozīdamies serdobskiešu rindu priekšā savā iekarsušajā, it kā dejojošajā zirgā, 'draudīgi pacēlis pāri galvai savu resno, pīto pātagu, kliedza:

— Klau-sī-ties šurp! No šās dienas sākot, jūs kausielies ar ļaundariem komunistiem un viņu karapulkiem. Kas nāks mums līdzi nepretodamies, — tam piedosim, bet, kas sāks spītēties, — tas dabūs, re, tādu pašu algut — Un viņš ar pātagu norādīja uz nogalinātajiem sarkanarmiešiem; kazaki tos jau bija izģērbuši līdz kreklam un sametuši baltā bezveida grēdā, kura mirka lietū.

Sarkanarmiešu rindas pāršalca klusi čuksti, bet skaļi neatskanēja neviens protesta vārds, neviens serdobskietis neizjauca ierindu,.,

Visur baros un pa vienam šaudījās kazaku kājnieki un jātnieki. Tie bija ciešā gredzenā ieskāvuši laukumu. Un pie baznīcas žoga piekalnītē stāvēja zaļi krāsotie serdobskiešu ložmetēji, pagriezuši savas tukšās mutes pret sarkanarmiešu rindām, un pie tiem aiz vairogiem bija pilnā gatavībā sasēdušies izmirkušie kazaku ložmetējnieki,..,.

Pēc stundas Voronovskis un Volkovs pēc sarakstiem izlasīja «uzticamos». To sanāca simt deviņdesmit četri vīri. Jaunsaformētā daļa dabūja «1. atsevišķā sacelšanās bataljona» nosaukumu un tai pašā dienā izgāja pozīcijās pret Belavinas ciematu, no kurienes nāca uzbrukumā no Doņecas pārsviestie 23. jātnieku divīzijas pulki. Bija dzirdams, ka nākot šādi sarkano pulki: 15. pulks Bikadorova vadībā un 32. pulks, kuru vadīja slavenais Miška Bļinovs. Tie nāca, graudami sacelšanās kustības sotņas, kas stājās tiem ceļā. Vienu no tām, kas bija steigā savākta kādā Ustjhopjoras novada ciematā, samala miltos. Bogatirjovs nolēma raidīt Bļinovam pretī Voronovska bataljonu, lai kaujas kristībās pārbaudītu tā izturību…

Citus serdobskiešus, vairāk nekā astoņsimt vīru, sūtīja kājām gar Donu uz Vešensku, — kā Bogatirjovam rakstītajā vēstulē savā laikā bija licis darīt sacelšanās kustības karaspēka pavēlnieks Kudinovs. Tos uzraudzīt pa Donas malas pauguru virzījās ar serdobskiešu ložmetējiem bruņotas trīs jātnieku sotņas.

Pirms aizjāšanas no Ustjhopjoras Bogatirjovs sarīkoļa baznīcā dievlūgšanu un, tikko bija beidzies popa aicinājums izlūgties uzvaru «kristīgajam kazaku karaspēkam»,— izgāja ārā. Viņam pieveda zirgu. Viņš sēdās tam mugurā, pieaicināja pie sevis virsnieku, kas komandēja vienu no tām sotņām, kuras tika atstātas Ustjhopjorā par aizsegu, — seglos noliecies, iečukstēja tam ausī:

— Komunistus apsargā ciešāk nekā pulvera pagrabu! Rīt no rīta dzen tos uz Vešensku drošā apsardzībā! Bet

jau šodien suti vēstnešus uz ciematiem, lai tur paziņo, kādus tipus dzenam. Tos tiesās tauta savā tiesai To teicis, viņš aizjāja.

LIII

Virs Vešenskas staņicas Singinas ciemata kādā aprija pusdienā parādījās lidmašīna. Dobjās motora rūkoņas izvilināti, izskrēja ārā bērni, sievietes un veči; galvas atliekusi, pie acīm delnas kā vairogus pielikuši, ilgi skatījās, kā lidmašīna zem dūmakā tītās debess, uz sāniem nosvērdamās, liec klijas apļus. Motora dunoņa kļuva griezīgāka, skaļāka. Lidmašīna sāka laisties zemē, izraudzī-jusi līdzenu laukumiņu ganīldās aiz ciemata.

— Tūliņ sāks mest bonbasl Saturietiesl — izbīlī iesaucās kāds apķērīgs vectēvs.

Un šķērsielā saskrējušais pūlis pašķīda uz visām pusēm. Sievas vilkšus rāva projām brēcošos bērnus, veči izmanīgi un veikli kā āži lēca pāri zedeņiem, skrēja prom uz birztalām. Šķērsielā palika tikai kāda vecene. Viņa arī būtu skrējusi, bet vai nu aiz bailēm pamira kājas, vai arī paklupa uz ciņa, tikai viņa pakrita zemē un palika tur guļam, nekaunīgi izplētuši savas liesās kājas, gluži bez balss saukdama:

— Ai, glābiet, mīlīši! Ai, mana nāvīte klāt!

Neviens nenāca atpakaļ glābt veceni. Un lidmašīna, drausmīgi rūkdama, kā auka kaukdama un svilpdama, brāzās pāri tikai mazliet augstāk par klēts jumtu, vienu mirkli ar savu spārnoto ēnu aizsedza dienas gaismu nāves bailēs izbolītajām vecenes acīm, — aiztrauca pāri un, ar riteņiem mīksti atsitusies pret valgo ciemata ganīklu zemi, skrēja stepē. Sai brīdī tad arī vecenei atgadījās klizma. Viņa gulēja kā pusmirusi, nemanīdama, kas noticis viņai apakšā un nedzirdēja neko visapkārt. Protams, viņa nevarēja redzēt, kā notālēm no zemē nonākušā, šausmīgā putna iznāk divi vīri melnos ādas tērpos un, nedroši pamīņājušies uz vietas, skatīdamies apkārt, dodas uz ciemata pusi.

Bet viņas vecais, pabēdzis birztalā pērno kazenāju krūmos, bya drošsirdīgs večuks. Kaut arī sirds viņam drebēja kā saķertam zvirbulim, tomēr bija drosme pamest aci. Viņš tad arī pazina, ka viens no tiem, kas tuvojas viņa sētai, ir virsnieks Pjotrs Bogatirjovs, viņa pulka biedra dēls. Pjotrs bija Grigorija Bogatirjova — 6. atse-višķās brigādes komandiera brālēns, kopā ar baltajiem atkāpies pāri Doņecai. Tas, bez šaubām, bija viņš.

Vecais bridi pētīdams skatījās, attupies kā zaķis un nokāris rokas. Galīgi pārliecinājies, ka tur lēni, gāzelēdamies nāk īstais Petro Bogatirjovs, tāds pats zilacains, kādu viņi to redzējuši pērngad, tikai mazliet apaudzis ar sen neskūtas bārdas sariem, — vecais piecēlās kājās, pamēģināja, vai tās viņu tur. Kājas tikai mazliet trīcēja ceļu locītavu dzīslās, bet turējās labi, un vecais sāka neveikli tipināt ārā no birztalas.

Viņš negāja pie savas zemē nokritušās vecenes, bet devās taisni pie Pjotra un viņa ceļa biedra, jau notālēm nocēla no savas kailās galvas izbalējušo kazaka cepuri. Ari Pjotrs Bogatirjovs pazina viņu, sveicināja, roku vicinādams un smaidīdams.

>— Atjaujiet zināt, —vai tas tiešām esat jūs, Petro Grigorič?

-— Tas pats gan, vectētiņi

— Ače, dievs kungs atļāva vecuma dienās redzēt lidojošu mašīnu! Bet tad nobijāmies gan!

—Vai sarkano nav tuvumā, vectētiņ?

— Nav, nav, mīļais! Aizdzinām tos kaut kur aiz Ciras, mazkrievos.

— Vai mūsu kazaki ari sacēlās?

Celties jau cēlās, bet daudzus noguldīja atpakaļ.

— Kā tā?

— Tas ir, nogalēja.

— A-ā-ā… Vai mana ģimene, tēvs — visi dzīvi?

— Visi. Un jūs no viņpus Doņecas? Vai mana Tihona tur neredzējāt?

No viņpus Doņecas. Atvedu sveicienu no Tihona. Un nu, vectētiņ, apsargā mūsu mašīnu, lai bērni to neaiztiek, bet es došos uz māju… Iesim!

Pjotrs Bogatirjovs un viņa ceļa biedrs aizgāja. Un no kokiem, no pūņiem, no pagrabiem un daždažādām šķirbām līda ārā tur glābiņu radušie, pārbiedētie cilvēki. Pūlis apstāja lidmašīnu, kas vēl dvesa sakarsētā motora svelmi, smirdīgo benzīna un eļļas dvingu. Ar audeklu apvilktajos spārnos tai bija daudz ložu un šāviņu šķembu caurumu. Neredzētā mašīna stāvēja klusēdama un karsta kā saskriets zirgs.

Vectēvs, kas pirmais bija saticis Pjotru Bogatirjovu, aizskrēja uz šķērsielu, kur bija gulējusi izbailēs pakritusi vecene, gribēja viņu iepriecināt ar ziņām par dēlu Tihonu, kas decembrī atkāpās kopā ar apgabala pārvaldi. Vecenes šķērsielā nebija. Viņa jau bija paspējusi aiziet līdz savai mājai un, pieliekamajā ieslēgusies, steigšus pārģērbās: mainīja kreklu un brunčus. Vecais viņu ar mokām sameklēja un uzsauca:

— Petjka Bogatirjovs atlidojis! Atvedis pazemīgu sveicienu no Tihona! — un neizsakāmi sašuta, redzēdams, ka viņa veča pārģērbjas. — Ko tu, vecā ragana, esi nodomājusi greznoties? Jods tevi rāvis! Kam tu esi vajadzīga, noplukusī velnamāte? Tīri kā jauns skuķis!

…Drīz vien pie Pjotra Bogatirjova tēva sanāca vecaini. Katrs, iekšā nākdams, noņēma pie sliekšņa cepuri, pārmeta krustu pret svētbildēm un cienīgi apsēdās solā, atbalstīdamies uz ķeģa. Sākās sarunas. Pjotrs Bogatirjovs, sūkdams no glāzes aukstu, nekrejotu pienu, stāstīja, ka viņš atlidojis Donas valdības uzdevumā, ka viņam uzdots nodibināt sakarus ar Augšdonas sacelšanās dalīb-niekiem un palīdzēt tiem cīnīties pret sarkanajiem, piegādājot ar lidmašīnām patronas un virsniekus. Pastāstīja, ka Donas armija drīz vien pāriešot uzbrukumā visā frontē un savienošoties ar sacelšanās dalībnieku armiju. Pie tam Bogatirjovs sarāja večus par to, ka nav pienācīgi ietekmējuši jaunos kazakus, kas atstājuši fronti un ielaiduši savā zemē sarkanos. Savu runu viņš nobeidza tā:

— ,..Bet, tā kā jūs jau esat nākuši pie prāta un padzinuši no staņicām padomju varu, tad Donas valdība jums piedod.

— Bet mums taču, Petro Grigorič, arī tagad ir padomju vara, tikai bez komunistiem. Mums arī karogs nav trīskrāsains, bet sarkans ar baltu, — nedroši pavēstīja kāds vecis.

— Arī ikdienā mūsu jaunie, nepaklausīgie bendesmaisi cits citu par «biedru» godā! — piebilda otrs.

Pjotrs Bogatirjovs pasmīnēja savās apcirptajās, rudajās ūsās un, zobgalīgi saraucis apaļās, zilās acis, sacīja:

— Jūsu padomju vara ir kā ledus, pavasarim nākot. Tiklīdz sāks sildīt saule, — tā būs pagalam. Bet barvežus, kas pie Kalačas pameta fronti, mēs pērsim, tiklīdz būsim atpakaļ no Doņecas!

— Pērt nolādētos līdz asinīm!

— Tā nu ir skaidra lieta!

— Pērt! Pērt!

— Sukāt visu ļaužu priekšā, kamēr apslapinās! — ielīksmoti trieca veči.

Uz vakara pusi putās sabrauktā trijjūgā, atsperu ratos Singinā iedrāzās sacelšanās karaspēka pavēlnieks Kuainovs un štāba priekšnieks Iļja Safonovs, kuriem bija jāšus padota ziņa.

Nenotīrījuši dubļus no zābakiem un brezenta apmetņiem, bezgala priecīgi, ka atlidojis Bogatirjovs, abi gandrīz skriešus ieskrēja viņa mājā.

LIV

Divdesmit piecus komunistus, kurus Serdobskas pulks bija izdevis kazakiem, izveda no Ustjhopjoras stiprā apsardzībā. Par bēgšanu nebija ko domāt. Ivans Aleksejevičs, klibodams gūstekņu bara vidū, ar skumjām un riebumu raudzījās naidā pārvērstajās sargkazaku sejās un domāja: «Nogalinās mūs! Ja nebūs tiesas, — beigas klāt!»

Sargos bija vairums bārdaiņu. Tos komandēja sirms vecticībnieks, Atamana pulka vahmistrs. Pašā sākumā, tikko viņi bija izgājuši noUstjhopjoras, viņš aizliedza gūstekņiem sarunāties, pīpēt, griezties ar jautājumiem pie sargiem.

— Lūdziet dievu, ančikrista kalpi! Uz nāvi ejat, nav ko grēkot pēdējās stundās! Ū-u-u! Aizmirsuši dievu! Padevušies nelabajam! Uzlikuši sev ienaidnieka zīmi! — un gan cilāja automātisko naganu, gan raustīja pār kaklu pārmesto, vīto revolvera auklu.

Gūstekņu vidū bija tikai divi Serdobskas pulka komunisti, — visi citi, izņemot I'vanu Aleksejeviču, bija Jelanskas staņicas citurieši, liela auguma veselīgi puiši, kas iestājušies partijā, staņicā ienākot padomju karaspēkam, bijuši paf miličiem, par ciematu revolucionāro komiteju priekšsēdētājiem, pēc sacelšanās aizbēguši uz Ustjhopjoru un iedalīti Serdobskas pulkā.

Agrāk viņi gandrīz visi bijuši amatnieki* namdari, galdnieki, mucinieki, mūrnieki, podnieki, kurpnieki, drēbnieki. Vecākajam no Viņiem pēc izskata ne vairāk par trīsdesmit pieciem gadiem, jaunākajam — gadu divdesmit. Miesās pilnīgi, veselīgi, lielām rokām, kas sarepējušas smagā fiziskā darbā, platiem pleciem, spēcīgām krūtīm, tie ārējā izskatā stipri atšķīrās no salīkušajiem vecajiem sargiem.

— Vai mūs tiesās, kā tu domā? — blakus soļojošais Jelanskas komunists čukstēja Ivanam Aleksejevičam.

«— Nezin vis.,,

— Nogalēs?

— Laikam gan.

— Bet viņiem taču nošaušanas atceltas? Kazaki tā stāstīja, atceries?

Ivans Aleksejevičs neatbildēja, bet arī viņam kā dzirksts vējā uzplīvoja cerība: «Tiesa gan! Viņi nevarēs mūs nošaut. Viņiem, neģēļiem, bija izlaists tāds lozungs: «Nost komūnu, laupīšanas un nošaušanas!» Kā dzirdams, tad viņi notiesājot tikai uz spaidu darbiem… Piespriedīs rīkstes, spaidu darbus. Nu, tas jau nav šausmīgil Padzīvosim līdz ziemai spaidu darbos, bet ziemu, tiklīdz aizsals Dona, mūsējie atkal viņus pieveiks!…»

Cerība atspīdēja un izdzisa kā dzirksts vējā: «Nē, nogalēs! Saniknoti kā velni! Ardievu, dzīve!… Ak, vai nu tā vajadzēja! Karoju ar viņiem un tomēr sirdī tos žēloju… Vajadzēja nevis žēlot, bet sist un izcirst visu līdz saknēm!»

Viņš sažņaudza dūres, saraustīja nevarīgās dusmās plecus un tūliņ arī paklupa, tikko nenokrita zemē, saņēmis no mugurpuses sitienu pa galvu.

— Ko tu vīksti dūres, vilka dvēsele? Ko tu vīksti dūres, es jautāju?! — jādams ar zirgu virsū, rēca vahmistrs, sargu priekšnieks.

Viņš vēlreiz iesita Ivanam Aleksejevičam ar pātagu, pāršķēla viņam seju šķērsām no uzacs kaula līdz stāvajam zodam, kuram vidū bija bedrīte.

— Kam tu viņam sit? Sit man, tēvoc! Man! Viņš taču ievainots, par ko tu viņam? — ar lūdzēja smaidu drebošā balsī iesaucās viens no jelanskiešiem un, iznākdams no pūļa, izslēja uz priekšu stāvo remeša krūti, aizsegdams Ivanu Aleksejeviču.

— Dabūsi ir tu savu tiesu! Sitiet viņus, sābri! Sitiet komūņus!

Pātaga ar tādu sparu pārcirta aizsargkrāsas vasaras kreklu jelanskietim uz pleca, ka lupatas sagriezās kā ugunī svilinātas lapas. Tās slacinot, no brūces, no strauji uztūkušā iecirtiena sāka plūst melna asins…

Vahmistrs, niknumā aizelsdamies, ar zirgu mīdīdams gūstekņus, iedrāzās pūļa vidū, sāka nesaudzīgi kapāt ar pātagu,,.

Vēl viens sitiens krita uz īvanu Aleksejeviču. Viņam acīs iedzirkstījās sarkani zibeņi, zeme sagrīļojās, it kā noliecās zaļais mežs, kas kā vīle stiepās gar viņpuses smilšaino kreiso krastmalu. ;

īvans Aleksejevičs ar savu stiegro roku sagrāba kāp: sll, gribēja izraut no segliem zvērisko vahmistru, bet sitiens ar zobena muguru pagāza viņu zemē, mutē salīda smacīgi, sāji putekļi, no deguna un ausīm svilinādamas sāka plūst asinis…

Sargi sita viņus, sadzinuši barā kā aitas, sita ilgi un nežēlīgi. It kā pa miegam īvans Aleksejevičs, gulēdams ceļa vidū ņz mutes, dzirdēja ap sevi dobjus iekliedzienus, kāju dimdešanu, negantus zirgu krācienus. Siltu zirga putu lēkšķe uzkrita viņam uz kailās galvas, un gandrīz tūliņ pēc tam kaut kur ļoti tuvu, viņam pie pašas galvas atskanēja īsi un baigi vīrieša šņuksti, kliedziens:

— Neģēļi! Jūs sitat neapbruņotus cilvēkus!… O-u-u!

Ivanam Aleksejevičam uz ievainotās kājas uzmina zirgs, trulās pakava radzes iespiedās stilba mīkstumā, augšā sāka skanēt spalgi un ātri cits citam sekojoši sitienu trokšņi,.. Vēl brīdis — tad smagnējs, slapjš augums ar rūgtu sviedru un sāļas asins smaku nogāzās Ivanam Aleksejevičam līdzās, un viņš, kam apziņa vēl ne-bija galīgi zudusi, dzirdēja: no nokritušā cilvēka rīkles kā no apgāztas pudeles kakla guldz asinis…

Pēc tam viņus visus barā aizdzina uz Donu, piespieda nomazgāt asinis. Līdz ceļiem ūdenī stāvēdams, īvans Aleksejevičs miekšķēja kvēli sūrkstošās sitienu brūces un pampumus, ar delnu smēla ūdeni, kas bija sajaukts ar viņa paša asinīm, kari dzēra to, baidīdamies, ka nepaspēs remdināt neatvairāmi dedzinošās slāpes.

Ceļā viņiem pajāja garām kazaks. Viņ-a tumšbērais zirgs, pavasarīgi spilgti laistīdamies aiz treknuma un sviedriem, skrēja brašos, rotaļīgos rikšos. Jājējs nozuda ciematā, un gūstekņi nepaguva aiziet līdz pirmajām sētām, kad viņiem jau steidzās pretī ļaužu pūļi.

Jau uzmetot acis šiem pretī traucošajiem kazakiem un sievām, īvans Aleksejevičs saprata, ka tā ir nāve. To saprata arī visi pārējie.

Biedri! Atvadīsimies cits no cita! — iesaucās viens no serdobskiešu komunistiem.

Tuvojās pūlis ar sekumlem, kapļiem, rniettem, ratu «dzelžiem …

Tā^āk viss bija kā vissmagākajā sapni. Viņi gāja trīsdesmit verstu pa ciematiem, un ikvienā ciematā viņus saņēma spīdzinātāju pūlis. Veči, sievas, pusaudži sita/spļāva sagūstītajiem komunistiem asinīm nošķiestajās un zilumiem klātajās sejās, svieda tiem ar akmeņiem un sakaltušām zemes pikām, meta smiltis un pelnus no sitieniem aizpampušajās acīs. Jo sevišķi plosījās sievietes, sacenzdamās visnežēlīgākajā spīdzināšanā. Divdesmit pieci nāvei nolemtiē gāja savu moku ceļu. Uz beigām tie jau kļuva nepazīstami, nelīdzinājās cilvēkiem, tik šausmīgi izķēmotas bija viņu miesas un sejas, asiņaini zilganmelnas, uzpampušas, sakropļotas, asinīm un dubļiem nošķiestas.

Sākumā katrs no šiem divdesmit pieciem centās iet nostāk no sargiem, lai saņemtu mazāk sitienu, katrs centās tikt savu jaukto rindu vidū, tāpēc viņi virzījās uz priekšu cieši sakļautā barā. Bet viņus pastāvīgi šķīra, kliedēja. Un viņiem zuda cerība jebkādā veidā izvairīties no sitieniem, viņi jau gāja izklaidu, un ikvienam bija vairs tikai viena moku pilna dziņa: pārspēt sevi, nepakrist, jo pakritušais vairs nespētu piecelties. Viņus pārņēma vienaldzība. Sākumā katrs bija aizklājis seju un galvu ar rokām, nevarīgi licis delnas acīm priekšā, kad pie pašiem redzokļiem zilgani nozibēja dzelzs trijzaru dzelkņi vai nespodri pavīdēja trulais, bālganais mieta gals; kaujamo gūstekņu barā varēja dzirdēt gan lūgumus saudzēt, gan vaidus, gan lamas, gan dzīvnieciskus, neciešamu sāpju rēcienus. Bet ap pusdienas laiku visi jau klusēja. Tikai viens jelanskietis, pats jaunākais, agrākais jokdaris un rotas mīlulis, novaidējās, kad viņam uz galvas zvēlās sitiens. Viņš arī gāja kā pa karstām oglēm, palēkdamies, visu augumu raustīdams, vilkdams kāju, kas bija pārsista ar kārti…

Ivans Aleksejevičs, Donā nomazgājies, bija kļuvis garā možāks. Ieraudzījis pretim skrejošos kazakus un sievas, steigšus atvadījās no biedra, kas atradās viņam līdzās, un pusbalsī sacīja:-

— Neko darīt, brālīši, esam pratuši karot, jāprot arī ar lepnumu mirt… Bet viena lieta mums jāpatur prātā līdz pēdējam elpas vilcienam. Mums domās paliek viens iepriecinājums: kaut arī mūs nositīs, taču padomju varu ar mietu nenobeigs! Komunisti! Brāļi! Mirsim drošsirdīgi, lai ienaidnieki nevarētu par mums ņirgāties!

Kāds jelanskietis neizturēja, — kad Bobrovas ciemata veči viņu veicīgi un nežēlīgi sāka sist, viņš iekliedzās nelabā puišeļa brēcienā, atrāva virskrekla apkakli, sāka rādīt kazakiem un sievām, ka viņam kaklā no dubļiem un sviedriem nomelnējušā auklā karājas neliels krustiņš.

— Biedri! Esmu nesen iestājies partijā!.., Žēlojiet! Es ticu dievam!.,, Man divi bērniņi!.,. Esiet žēlīgi… Arī jums ir bērni!.,.

«— Kas mēs tev par «biedriem»! Klusu!

— Vai atcerējies gan bērnus, velna riebekli? Krustu velc laukā? Esi nācis pie prāta? Bet mūsējos droši vien apšāvi, uz nāvi notiesāji, toreiz dievs nemaz nebija prātā — pūzdams elsdams viņam jautāja, vēl divreiz iesizdams, vecis ar strupu degunu un karekli ausī. Un, atbildi negaidīdams, atkal atvēzējās, tēmēdams pa galvu.

Tas, ko pa gabaliņam uztvēra acis, ausis, apziņa, — tas viss gāja īvanam Aleksejevičam garām, viņa uzmanību nekas vairs nesaistīja. Sirds viņam bija kļuvusi cieta kā akmens un nodrebēja tikai vienu vienīgu reizi. Pusdienā viņi iegāja Tjukovnovas ciematā, gāja savu moku ceļu, saņemdami lāstus un sitienus. Un tur tad Ivans Aleksejevičs, pametis acis sānis, ieraudzīja, kā gadus septiņus vecs puisītis, ieķēries mātei brunčos, asarām kā krusai birstot pa sašķobītajiem vaigiem, izmisumā kliedza:

— Māmiņ! Nesit viņam! Ai, nesit!… Man žēl! Man bail! Viņam, re, asinis!.,.

Sieva, kas bija pacēlusi mietu pret kādu jelanskieti, pēkšņi iekliedzās, aizsvieda mietu, — paķērusi puišeli rokās, pa galvu pa kaklu iedrāzās šķērsielā. Un Ivanam Aleksejevičam, kuru bija aizgrābušas bērna raudas, aizkustinošais puisēna žēlums, noritēja nelūgta asara, padarīja sāļas sadauzītās, aprepējušās lūpas. Viņš īsi iešņukstējās, atcerēdamies savu dēlēnu un sievu, un šī atmiņa, kas uzliesmoja kā zibens, modināja nepacietīgu vēlēšanos: «Kaut tikai nenogalinātu, viņiem redzot! Un.,, kaut drīzāk …»

Viņi gāja, tikko vilkdami kājas aiz noguruma un locekļos smeldzošajām sāpēm. Ganīklās aiz ciemata, ieraudzījuši stepes aku, sāka lūgt sardzes priekšnieku, lai atļauj padzerties.

— Nav nekāda dzeršana! Jau tā esam nosebojušies! Uz priekšu! — uzsauca vahmistrs.

Bet par gūstekņiem iestājās viens no sardzes večiem:

— Vai tev nemaz nav sirds, Akim Sazonič? Viņi taču arī ir cilvēki.

— Kas par cilvēkiem? Komunisti — nevis cilvēki! Un tu mani nemāci! Kas viņiem priekšnieks — es vai tu?

— Tādu priekšnieku ir daudz! Ejiet, bērniņi, dzeriet!

Vecītis nokāpa no zirga, pasmēla traukā akas ūdeni.

Viņu apstāja gūstekņi, uz trauku uzreiz stiepās divdesmit pieci pāri roku, apdzisušās, aiztūkušās acis iemirdzējās, aizgūtnēm ieskanējās piesmakuši čuksti:

— Dod man, vectētiņi

— Kaut lāsīti!….

— Vienu malciņu!…

— Biedri, ne visi reizē!

Vecais šaubījās, kam dot pirmajam. Dažus moku pilnus mirkļus pakavējies, viņš ielēja ūdeni izgrebtajā lopu silē, kas bija ierakta zemē, atgāja nost, sauca:

— Ko jūs lienat kā vērši! Dzeriet pēc kārtas!

Ūdens plūda pa zaļsamtaino, appelējušo siles dibenu, satecēja saules sakarsētā mitra koka smakas piedvingušā stūrī. Gūstekņi, saņēmuši pēdējos spēkus, metās pie siles. Vecais smēla trauku pēc trauka vienpadsmit reižu, — žēlumā raukdams pieri, skatījās gūstekņos un pildīja sili.

Ivans Aleksejevičs padzērās, ceļos noslīdzis, un, atsvaidzināto galvu pacēlis, ieraudzīja ārkārtīgi skaidri, gandrīz taustāmi: balta kā salna viz kaļķu putekļu sega uz Donas malas ceļa, kā gaišzila parādība tālumā vīd krīta kalnu atradzes, un pāri tam, pāri viļņojošās Donas plūstošajai straumei neaptveramajā, dižajā debesu zilgrnē nesasniedzamā augstumā slīd mākonītis. Vēja spārnots, dzirkstošs, baltu virsu kā buru plivinādams, tas strauji īrās uz ziemeļiem, un tālajā Donas līkumā spulgojās tā opālkrāsas ēna.

LV

Sacelšanās kustības karaspēka virsvadības slepenajā apspriedē nolēma lūgt palīdzību no Donas valdības, no atamana Bogajevska.

Kudinovam uzdeva rakstīt vēstuli, izpaužot vainas apziņu un nožēlu par to, ka 1918. gada beigās augšdonieši uzsākuši sarunas ar sarkanajiem, pametuši fronti. Vēstuli Kudinovs uzrakstīja. Visu sacēlušos kazaku vārdā vinŠ deva solījumu turpmāk neatlaidīgi cīnīties pret boļševikiem līdz galīgai uzvarai, lūdza palīdzēt sacelšanās dalībniekiem, pārsūtot lidmašīnās pāri frontei kadru virsniekus karaspēka vienību vadībai un šauteņu patronas.

Pjotrs Bogatirjovs palika Singinā, pēc tam pārcēlās už Vešensku. Lidotājs devās ar Kudinovā vēstuli atpakaļ uz Novočerkasku.

Kopš tās dienas nodibinājās cieši sakari starp Donas valdību un sacelšanās virsvadību. Gandrīz ik dienas sāka no Doņecas otras puses atlidot pavisam jaunas, franču fabrikās"pagatavotas lidmašīnas, kas veda virsniekus, šauteņu patronas un nelielā skaitā šāviņus trīscollu lielgabaliem. Lidotāji piegādāja vēstules no augšdoniešu kazakiem, kas bija atkāpušies līdz ar Donas armiju, no Vešenskas nogādāja uz Doņecu kazakiem piederīgo atbildes.

Ņemdams vērā stāvokli frontē un savus stratēģiskos plānus, jaunais Donas armijas pavēlnieks, ģenerālis Sidorins, sāka Kudinovam piesūtīt štāba izstrādātos operāciju plānus, pavēles, frontes ziņojumus, informāciju par to, kādas sarkanarmiešu daļas ierodas sacelšanās kustības frontē.

Par sarakstīšanos ar Sidorinu Kudinovs informēja tikai dažus izraudzītus cilvēkus, no visiem citiem to sargāja kā pašu stingrāko noslēpumu.

LVI

Gūstekņus iedzina Tatāru ciematā pulksten piecos pēc pusdienas. Jau tuvojās agrais pavasara mijkrēslis, jau grima uz rietu saule, skardama ar savu kvēlojošo disku rietumos Izplestā, izspūrušā, zilpelēkā mākoņa malu.

Uz ielas, milzīgās kopējās noliktavas ēnā, sēdēja un stāvēja tatāriešu kājnieku sotņa. Tā bija raidīta uz Donas labo pusi palīdzēt jelanskiešu sotņām, kas ar mokām atturēja sarkano jātnieku spiedienu, un tatārieši ceļā uz pozīcijām visā sotņas sastāvā bija ienākuši ciematā apciemot savējos un paķert līdz pārtiku.

Viņiem todien vajadzēja doties tālāk, bet, padzirdējuši, ka uz Vešensku dzenot sagūstītos komunistus, starp kuriem esot arī Miška Koševojs un Ivans Aleksejevičs, un ka gūstekņiem vajagot tūliņ ienākt Tatāru ciematā, — viņi nolēma tos sagaidīt. It sevišķi gribēja tikties ar Koševoju un Ivanu Aleksejeviču tie kazaki, kas bija rada ciematniekiem, kurus līdz ar Petro Meļehovu nogalināja pirmajā kaujā.

Tatārieši, gurdi sarunādamies, saslējuši šautenes pie noliktavas sienas, sēdēja un stāvēja, pīpēja, grauza sauleņu sēklas* tiem visapkārt bija sanākuši veči, sievietes un bars bērnu. Viss ciemats bija iznācis uz ielas, un no māju jumtiem bērni nemitīgi vēroja — vai jau nedzen.

Un tad kāda bērna balss iespiedzās:

— Var redzēt! Dzen!

Steigšus cēlās kājās karavīri, sāka rosīties laužu bars, uzbangoja dobjā atsākto pārrunu dūkoņa, iedipējās gūstekņiem pretī skrejošo bērneļu kājas. Aļoškas Samiļa atraitne vēl nenorimušo sēru ietekmē sāka kliegt kā ļauna gara apsēsta,

—Naidniekus dzen! — dobjā balsī sacīja kāds vecis.

— Sist nost viņus, velnus! Ko jūs skatāties, kazaki?!

— Tiesāt viņus!

— Mūsējiem galu padarījuši!

*— Cilpā Koševoju un viņa drauģeli!

Darja Meļehova stāvēja līdzās Anikuškas sievai. Viņa pirmā pazina Ivanu Aleksejeviču pienākošajā sasisto gūstekņu barā,

— Atdzinām jūsu ciematnieku! Palepojieties ar viņu, maitasgabalu! Noskūpstiet viņu! — pārkliegdams bargi pieaugošās, sīkās čalas, sieviešu klaigas un raudas, nogārdza vahmistrs — sardzes priekšnieks — un izstiepa roku, rādīdams no zirga Ivanu Aleksejeviču.

Un kur otrs? Kur Miška KoŠevojs?

Antips Brehovičs līda cauri baram, pa ceļam ņemdams nost no pleca šautenes siksnu, skardams cilvēkus ar kuļājošās šautenes laidi un durkli.

— Tikai viens jūsu ciematnieks, vairāk nebija. Arī no šā tiks katram pa gabalam… — teica sardzes vahmistrs, ar sarkanu mutautu rausdams no pieres pārpilnām plūstošos sviedrus, smagi celdams kāju pāri seglu lokam.

Sieviešu ķērcieni un kliedzieni, arvien pieaugdami, sasniedza visaugstāko spriegumu. Darja aizspraucās līdz sardzei un dažus soļus no sevis aiz slapjās konvojnieka zirga muguras ieraudzīja no sitieniem sarepējušo Ivana Aleksejeviča seju. Drausmīgi samilzusī galva ar sažuvušās asinīs salipušiem matiem viņam bija tik augsta kā uz mutes apgāzts spainis. Āda uz pieres bija uzblīdusi un sa-sprēgājusi, vaigi sarkani kā purpurs, un pašā galvas virsū, kuru klāja asiņains receklis, atradās vilnas pirkstaiņi.

Viņš, kā redzams, bija uzlicis tos uz galvas, cenzdamies sargāt brūci no dzeļošajiem saules stariem, mušām un r.aisā ņudzošajiem odu bariem. Pirkstaiņi piekalta pie brūces un tā arī palika uz galvas,..

Kā vajāts zvērs viņš skatījās apkārt, meklēdams un baidīdamies ieraudzīt sievu vai savu mazo dēlēnu, gribēja kādu palūgt, lai ved tos projām, ja tie būtu te. Viņš jau atskārta, ka tālāk par Tatāru ciematu netiks, ka še viņš mirs, un negribēja, ka piederīgie redzētu viņa nāvi, bet pašu nāvi gaidīja ar vienmēr pieaugošu, kāru nepacietību. Kumpdams, gausi uri grūti grozīdams galvu, viņš pār-laida skatienu pazīstamajām ciematnieku sejām un nevienā skatienā neredzēja ne nožēlas, ne līdzjūtības, — kazaki un sievas raudzījās pretī nikni, caur pieri.

Viņa izbalējušais aizsargkrāsas krekls krokojās un čaukstēja, tiklīdz viņš pagrozījās. Tas viscaur bija brūnās asins svītrās, asiņainas bija arī vatētās, cauršūtās sarkanarmiešu bikses un lielās, kailās kājas ar plakanām pēdām un saliektajiem pirkstiem.

Darja stāvēja viņam pretī. Smagi elsdama rīklē sakāpušā naidā, žēlabās un moku pilnās gaidās pēc kaut kā šausmīga, kam tūliņ jānotiek, viņa skatījās tam sejā un nekādi nevarēja izprast: vai tas viņu redz un vai pazīst?

Bet Ivans Aleksejevičs vēl arvien tikpat baigi, satraukti meklēdams, raudzījās pūlī ar savu vienīgo, drausmīgi spīguļojošo aci (otra bija pilnīgi aizpampuši) un pēkšņi, skatienā apstājies pie Darjas sejas, kas atradās dažus soļus no viņa, nedroši kā stipri piedzēries spēra soli uz priekšu. Viņam reiba galva no lielā asins zaudējuma, zuda apziņa, bet šis starpstāvoklis, kad viss apkārtējais šķiet nereāls, kad rūgta mulsa reibina galvu un aptumšo gaismu acīs, radīja nemieru, un viņš ar milzīgu piepūli vēl tomēr turējās kājās.

Ieraudzījis un pazinis Darju, viņš spēra soli uz priekšu, sagrīļojās. Kaut kas notālēm smaidam līdzīgs skāra viņa kādreiz stingrās, tagad izķēmotās lūpas. Un, rau, šī smaidam līdzīgā grimase lika Darjas sirdij sākt skaļi un bieži dauzīties; viņai likās, ka tā dauzās kaut kur pie pašas rīkles.

Viņa piegāja Ivanam Aleksejevičam pavisam klāt, bieži un strauji dvesdama, ar katru mirkli vairāk un vairāk nobālēdama,

— Nu sveiks, kūmi

Viņas balss skanīgais un kaislais tembrs, neparastā intonācijā piespieda pūli noklust.

Un klusumā padobji, bet-stingri skanēja atbilde?

— Sveika, kūma Darja!

— Nu, pastāsti, mīļais kūm, kā tu savu kūmu… manu vīru… — Darja aizelsās, saķēra ar rokām krūtis. Viņai aptrūkās balss.

Valdīja dziļš, saspringts klusums, un šai skaudrajā, aprautajā klusēšanā pat vistālākajās rindās bija dzirdams, kā Darja tikko dzirdami nobeidza jautājumu:

— … kā tu manu vīru, Petro Pantelejeviču, nogalināji!

—Nē, kūma, es viņu nenogalināju!

— Kā tad nenogalināji? ~~ vēl augstāk pacēlās vaidu pilnā Darjas balss. — Jūs taču ar Mišku Koševoju apkāvāt kazakus! Jūs!

— Kas tad viņu aizraidīja no šīs pasaules? Nu kas? Saki!

— Aizamūras pulks toreiz…

— Tu! Tu nokāvi… Kazaki stāstīja, ka redzējuši tevi paugurā! Tu esot bijis baltā zirgā! Vēl liegsies, nolādētais?

— Tai kaujā biju arī es … — Ivana Aleksejeviča kreisā roka ar mokām pacēlās līdz galvai, sakārtoja pie brūces piekaltušos pirkstaiņus. Viņa balsī skaidri parādījās nedrošība, kad viņš izteica: — Toreizējā kaujā biju ari es, bet tavu vīru nogalināja Mihails Koševojs, nevis es. Tas viņu nošāva. Es neatbildu par kūmu Petro.

-rBet tu, ļaundari, kuru tu nokāvi no mūsu ciematniekiem? Cik bērnu padarīji par bāreņiem, piespiedi iet ubagot? — pūlī griezīgi iebrēcās Jakova Pakava atraitne.

Un atkal, vēl vairāk uzkurinot jau tā sakarsēto atmosfēru, atskanēja histēriskas sieviešu raudas, kliedzieni un «nelabā balsī» izbrēktas vaimanas pēc mirušā …

Vēlāk Darja stāstīja, ka neatceroties, kā un no kurienes viņai gadījusies rokās jātnieku karabīne, kas to viņai iegrūdis. Bet, kad sievietes sākušas vaimanāt, viņa sajukusi sev rokās svešu priekšmetu, un nepaskatīdamās tajā, ar tausti nojautusi, ka tā ir šautene. Viņa saķērusi to papriekš aiz stobra, lai zveltu Ivanam Aleksejevičam ar laidi, bet viņai saujā sāpīgi ieurbies šautenes grauds, un viņa sagrābusi ar pirkstiem uzstobri, tad apgriezusi, pa-cēlusi šauteni un pat tēmējusi Ivanam Aleksejevičam krūšu kreisajā pusē.

Viņa redzējusi, kā aiz Ivana muguras sprukuši projām kazaki, atstādami noliktavas pelēko koka sienu, dzirdējusi izbaiļu kliedzienus: «Tpil Prātu zaudējusil Apšausi savējos! Pagaidi, nešauj!» Un, pūļa zvēriski saspringto gaidu, viņai pievērsto skatienu pamudināta, alkdama atriebt vīra nāvi un pa daļai tiekdamās apmierināt godkāri, kas bija pēkšņi radusies no tā, ka, skat, tagad viņa nemaz nav tāda kā visas citas, ka viņā ar izbrīnu un pat bailēm, gaidīdami atrisinājumu raugās kazaki, tāpēc viņai jāizdara kaut kas neparasts, sevišķs, kas var visiem iedvest šausmas, — vienā un tai pašā laikā visu šo daždažādo jūtu traukta, ar baigu ātrumu tuvodamās kaut kam viņas apziņas dzīlēs iepriekš nolemtam, par ko Viņa negribēja un arī nevarēja šai brīdī domāt, brīdi kavējās, uzmanīgi taustīdama šautenes sprūdu, un uzreiz, pašai nemaz negaidot, ar spēku nospieda to.

Atsitiens lika viņai stipri sagrīļoties, šāviena troksnis aizsita ausis, bet cauri samiegtajiem plakstiem viņa ieraudzīja, kā vienā mirklī — šausmīgi un nenovēršami pārvēršas Ivana Aleksejeviča trīcošā seja, kā viņš izpleš un sakļauj rokas, it kā taisīdamies lēkt no liela augstuma ūdenī, bet pēc tam pakrīt augšpēdu un kā viņam sāk drudžainā ātrumā raustīties galva un, kārpīdami zemi, kustas izplesto roku pirksti,,.

Darja nometa šauteni, vēl skaidri neapzinādamās, ko nupat izdarījusi, pagrieza muguru pakritušajam un ar savā ikdienas parastībā nedabisku žestu sakārtoja galvas lakatiņu, saglauda izspurušos matus.

— Viņš vēl dveš,,, — sacīja kāds kazaks, ārkārtīgā pakalpībā griezdams ceļu garām ejošajai Darjai.

Viņa atskatījās, nesaprazdama, par ko runā un ko īsli saka, izdzirda vaidu, kas likās nākam nevis nO rīkles, bet it kā dziļi no iekšienes; tas bija gari stiepts un to pa laikam pārtrauca pirmsnāves žagas. Un tikai tagad viņa apzinājās, ka vaid Ivans Aleksejevičs, kas kritis no viņas rokas. Aši un viegli, reti kāda skatiena pavadīta, viņa pagāja garām noliktavai un devās uz laukumu.

Ļaužu uzmanību jau piesaistīja Antips Brehovičs. Kā mācību pārbaudē veikli, tikai uz pirkstgaliem viņš pieskrēja pie guļošā Ivana Aleksejeviča, nez kapec slēpdams aiz muguras japāņu šautenei noņemtu, nazim līdzīgu durkli. Viņa kustības bija apsvērtas un drošas. Viņš pietupēs, pagrieza durkļa smaili Ivanam Aleksejevičam pret krūtīm, paklusi iesaucās:

— Nu, sprāgsti nost, Kotļarov! —un pilnā spara uzvēlās uz durkļa spala.

Grūti un ilgi mira Ivans Aleksejevičs. Negribot dzīvība šķīrās no viņa veselīgā, spēcīgā ķermeņa. Pat pēc trešā durkļa dūriena viņš vēl plātīja muti un, atņirdzis asinīm applūdušos zobus, stiepti gārdza:

— A-a-a!

— Tad ta dūrējs, velns lai parauj! — atgrūdis Brehoviču, iesaucās vahmistrs, sardzes priekšnieks, un pacela_ naganu, tēmējumā lietišķi piemiedzis kreiso aci.

Pēc šāviena, kas it kā noderēja par signālu, kazaki, kas bija pratinājuši gūstekņus, sāka tos sist. Gūstekņi metās uz visām pusēm. Šauteņu šāvieni pārmaiņus ar kliedzieniem rībēja spalgi un īsi,

«

Pēc stundas Tatāru ciematā ieauļoja Grigorijs Meļehovs. Viņš bija nodzinis zirgu līdz nāvei, tas krita ceļā no Ustjhopjoras, kaut kur starp diviem ciematiem. Aizstiepis seglus līdz tuvākajam ciematam, Grigorijs t'Ur dabūja vāju zirģeli. Un nosebojās .,. Tatāriešu kājnieku sotņa bija aizgājusi pa pauguru uz Ustjhopjoras ciematiem, uz Ustjhopjoras zemes robežām, kur norisa kaujas ar sarkano jātnieku divīzijas daļām. Ciematā bija klusums, cilvēku tikpat kā nemanīja. Nakts klāja ar tumšu sedzeni apkārtnes paugurus, Pārdonu, čabošās papeles un ošus …

Grigorijs iejāja pagalmā, iegāja istabā. Gaismas nebija. Dziļajā tumsā sīca odi, svētbilžu kaktā vizēja blāvais svētbilžu zeltījums. Ieelpojis kopš bērnības pazīstamo, satraucošo dzimtā nama smaržu, Grigorijs jautāja: Vai !e kāds ir mājās? Māmuļ! Duņaška!

— Griša! Vai tu? *— atskanēja Duņaškas balss no viņas Istabiņas.

Šļūcoša kailu kāju dipa, durvju ailē baltais Duņaškas stāvs, viņa steigšus savelk apakšbrunču jostu.

— Ko jūs tik agri apgulušies? Kur māte?

—« Te pie mums .,.

Dunaška apklusa. Grigorijs dzirdēja, kā viņa bieži, uztraukti elpo,

*— Kas te pie jums? Vai gūstekņus sen jau aizdzina?

—Vi^us apkāva.

— Ko-o-o? …

— Kazaki apkāva,.. Ai, Griša! Mūsu Daška, nolādētā maita,.. — Duņaškas balsī bija dzirdamas niknas asaras, —viņa pati nogalināja Ivanu Aleksejeviču, šāva uz viņu…

— Ko tu muldi? — Izbīlī sagrābdams māsu aiz izrakstītās krekla apkakles, iesaucās Grigorijs.

Duņaškas acu baltumos iemirdzējās asaras, un no bailēm, kas bija sastingušas viņas redzokļos, Grigorijs atskārta, ka nav pārklausījies.

—« Un Miška Koševojs? Un Stokmanis?

— Viņu nebija starp gūstekņiem.

Duņaška īsi, nesakarīgi izstāstīja par izrēķināšanos ar gūstekņiem, par Darju.

— , ..Māmuļai bija bail gulēt ar viņu vienā mājā, tā aizgāja pie kaimiņiem, bet Daška nez no kurienes atnāca piedzērusies .. .Ieradās šausmīgi pilnā. Tagad guļ.,.

— Kur?

— Klētī.

Grigorijs iegāja klētī, atvēra durvis līdz galam vaļā. Darja, bezkaunīgi uzrāvusi augšup brunčus, gulēja uz grīdas. Viņas smalkās rokas bija atmestas katra uz savu pusi, labais vaigs spīdēja, siekalām notecējis, no vaļējās mutes nāca kodīgi asa kandžas dvaka. Viņa gulēja, neērti sagriezusi galvu, ar kreiso vaigu piespiedusies pie grīdas, strauji un smagi elpodama.

Nekad vēl Grigorijs nebija izjutis tik negantu dziņu cirst ar zobenu. Dažus mirkļus viņš nostāvēja pie Darjas vaidēdams un grīļodamies, cieši sakodis zobus, ar nepārspējama riebuma un pretīguma sajūtu skatīdams šo guļošo ķermeni. Tad paspēra soli uz priekšu, uzmina ar apkalto zābaka papēdi Darjai uz sejas, kurā melnoja augsto uzacu pusloki, un nogārdza:

-r-* Rrrie-bek-Ie!

Darja ievaidējās, kaut ko reibumā murdēdama, bet Grigorijs saķēra galvu rokās un, uz pakāpieniem zobena maksti norībinādams, izskrēja pagalmā.

Tai pašā naktī, nesaticies ar māti, viņšaizjāja uz fronti.

LVII

8. un 9. Sarkanā armija nespēja līdz pavasara paliem salauzt Donas armijas daļu pretestību un tikt pāri Doņecai, bet arvien vēl centās atsevišķos rajonos pāriet uzbrukumā, Sie pasākumi lielākoties beidzās ar neveiksmi. Iniciatīva pārgāja Donas armijas rokās.

Maija vidū Dienvidfrontē nebija vēl nekādu manāmu pārmaiņu. Bet drīz tām bija jānāk. Pēc plāna, ko bija izstrādājuši bijušais Donas armijas pavēlnieks ģenerālis Deņisovs un viņa štāba priekšnieks ģenerālis Poļakovs, nupat beidzās tā sauktās trieciena grupas daļu koncentrēšana Kamenskas un Ustjbelokaļitvas staņicas rajonā. Šai frontes daļā bija sakopoti apmācīto jaunās armijas kadru vislabākie spēki, pārbaudīti lejgaliešu pulki: Gundorovas, Georgijevas un citi pulki. Pēc aptuvena, aprēķina šais trieciena grupas spēkos bija sešpadsmit tūkstoši durkļu un zobenu, divdesmit četri lielgabali un simt. piecdesmit ložmetēju.

Pēc ģenerāļa Poļakova nodoma šai grupai kopā ar ģenerāļa Fichelaurova daļām vajadzēja uzbrukt Makejevkas miesta virzienā, sakaut 12, sarkano divīziju un, darbojoties 13. un Urālu divīzijas flangos un aizmugurē, izlauzties uz Augšdonas apgabala teritoriju, lai tur apvienotos ar sacelšanās dalībnieku armiju, bet pēc tam ietu uz Hopjoras apgabalu «izdziedināt» ar boļševismu sasirgušos kazakus.

Pie Doņecas ritēja intensīva gatavošanās uzbrukumam un parrāvumam. Trieciena grupu bija uzdots komandēt ģenerālim Sekretjevam. Sekmes sāka manāmi svērties uz Donas armijas pusi. Sās armijas jaunais vadonis, ģenerālis Sidorins, kas bija nācis Krasnova ieceltā un pēc tam aizgājušā ģenerāļa Deņisova vietā, kā arī jaunieceltais kara apgabala atamans ģenerālis Afrikans Bogajevskis turējās pie sabiedroto orientācijas. Kopā ar angļu un franču kara misijas pārstāvjiem jau tika izstrādāti plaši plāni, kā doties uz Maskavu un likvidēt boļševismu visā Krievijas teritorijā.

Melnās jūras piekrastes ostās pienāca apbruņojuma transporti. Okeāna tvaikoņi veda ne tikai angļu un franču lidmašīnas, tankus, lielgabalus, ložmetējus, šautenes, bet arī jūga mūļus, bez tam vēl pārtiku un ietērpu, kam pēc miera ar Vāciju bija zudusi visa vērtība. Novorosijskas noliktavas pildījās ar tumšzaļajiem angļu bridžiem un frenčiem, uz kuru vara pogām slējās pakaļkājās britu lauva. Novietnes bija pārpildītas ar Amerikas miltiem, cukuru, šokolādi, vīniem. Kapitālistiskā Eiropa, kuru bija pārbiedējis sīkstais boļševiku dzīvīgums, devīgi sūtīja uz Krievijas dienvidiem šāviņus un patronas, tos pašus šāvi-

i.ius un patronas, ko sabiedroto karapulki nebija paguvuši i/Šaut uz vāciešiem. Starptautiskā reakcija devās žņaugt asiņojošo Padomju Krieviju… Angļu un franču virsnieku pakāpes instruktori, kas bija atbraukuši uz Donu un Kubaņu ierādīt kazaku un Brīvprātīgo armijas virsniekiemmākslu, kā vadīt tankus un kā šaut ar angļu lielgabaliem, jau tīksminājās, iedomājoties uzvaras triumfu, ieejot Maskavā …

Bet šai laikā pie Doņecas risinājās notikumi, kas nodrošināja sekmes Sarkanās Armijas uzbrukumam 1919. gadā.

Nav šaubu, ka galvenais iemesls līdzšinējai Sarkanās Armijas uzbrukuma neveiksmei bija augšdoniešu sacelšanās. Trīs mēnešus šī sacelšanās kā mēris postīja sarkanās frontes aizmuguri, neatlaidīgi piespieda patstāvīgi pārgrupēt daļas, traucēja vienmērīgi apgādāt fronti ar kaujas piederumiem un pārtiku, apgrūtināja ievainoto un slimo pārvietošanu uz aizmuguri. 8. un 9. Sarkanā armija vien raidīja sacelšanās apspiešanai ap divdesmit tūkstoš durkļu.

Republikas revolucionārā kara padome, kas nebija pietiekami informēta, cik plašā apjomā sacelšanās izplatījusies, laikā neattīstīja pietiekami enerģisku rīcību, lai to apspiestu. Pret sacelšanās dalībniekiem sākumā sūtīja atsevišķas vienības un vienībiņas (piemēram, VCIK skola nosūtīja divsimt vīru), nepilnīgi sakomplektētas daļas, nelielas aizsprostvienības. Centās dzēst lielu ugunsgrēku, nesot ūdeni glāzēs. Izkliedētas sarkanarmiešu daļas ielenca sacelšanās teritoriju, kas bija simt deviņdesmit kilometru diametrā, šīs daļas darbojās katra patstāvīgi, bez kopēja operāciju plāna, un, lai gan pret sacelšanās dalībniekiem bija vērsti divdesmit pieci tūkstoši durkļu,— efektīvu rezultātu nebija.

Sacelšanās lokalizācijai citu pēc citas sūtīja četrpadsmit marša rotas, desmitiem aizsprostvienību; ieradās kursantu grupas no Tambovas, Voroņežas, Rjazaņas. Un tikai tad, kad sacelšanās bija pieaugusi, kad sacelšanās dalībnieki bija apbruņojušies ar sarkanarmiešiem atņemtajiem ložmetējiem un lielgabaliem, 8. un 9. armija izdalīja no sava sastāva pa vienai ekspedīcijas divīzijai ar artilēriju un ložmetēju komandām. Nemiernieki cieta stiprus zaudējumus, bet satriekti netika.

Augšdonas ugunsgrēka dzirksteles pārsviedās arī uz kaimiņos esošo Hopjoras apgabalu. Virsnieku vadībā tur dažas reizes uzstājās nelielas kazaku grupas. Urjupinskas staņicā karaspēka vecākais Aļimovs bija jau savācis ap sevi labu tiesu kazaku un bijušo virsnieku, kas še slēpās. Sacelšanās akcijai vajadzēja sākties naktī uz 1. maiju, bet sazvērestību laikus atklāja. Aļimovu un da|u viņa līdzdalībnieku sagūstīja kādā Preobraženskas staņicas ciematā un pēc revolucionārā tribunāla sprieduma nošāva; sacelšanās, īstā brīdī zaudējusi vadoni, izjuka, un tādā kārtā Hopjoras apgabala kontrrevolucionārajiem elementiem neizdevās apvienoties ar Augšdonas apgabala sacelšanās dalībniekiem.

Maija pirmajās dienās Čertkovas stacijā, kur atradās vairāki kombinēti sarkanarmiešu pulki, izkāpa VCIK skolas grupa. Čertkova bija Viena no pēdējām Dienvidaustrumu dzelzceļa stacijām, kas atradās tieši līdzās sacelšanās frontes rietumu rajonam. Tai laikā Miguļinskas, Meškovas un Kazanskas staņicas kazaki milzīgās jātnieku masās bija sapulcējušies pie Kazanskas staņicas zemes robežām, niknās kaujās cīnījās ar sarkanarmiešu daļām, kuras bija sākušas uzbrukumu.

Stacijā paklīda baumas, ka kazaki aplenkuši Čertkovu un tūdaļ došoties uzbrukumā. Un, lai gan līdz frontei bija ne mazāk par piecdesmit verstīm un priekšā bija sarkanarmiešu daļas, kas ziņotu, ja kazaki būtu pārrāvuši fronti, — stacijā izcēlās panika. Sakārtotās sarkanarmiešu rindas pajuka. Kaut kur aiz baznīcas skaļa balss komandējot rēca: «Pie šau-te-nē-ē-ēm!» Ielās sāka skraidīt un rosīties cilvēki.

Izrādījās, ka panika ir maldīga. Par kazakiem bija noturēts sarkanarmiešu eskadrons, kas nāca uz staciju no Maņkovas miesta puses. Kursanti un divi kombinētie pulki aizgāja Kazanskas staņicas virzienā.

Jau pēc vienas dienas kazaki gandrīz pilnīgi bija iznīcinājuši nesen atvesto Kronštates pulku.

Viņi tūlīt pēc pirmās kaujas ar kronštatiešiem nakti izdarīja uzbrukumu. Pulks, nolicis sardzes un slēpņus, nakti pavadīja stepē, neiedrošinādamies ieņemt kazaku atstāto ciematu. Pusnaktī dažas kazaku jātnieksotņas ielenca pulku, sāka neganti šaut, plaši izmantojot pašizgudroto iebiedēšanas līdzekli — milzīgus koka tarkšķus. Sie tarkšķi kazakiem naktīs aizstāja ložmetējus: katrā ziņā troksnis, ko tie sacēla, gandrīz nebija atšķirams no īstiem ložmetēju šāvieniem…

Un, lūk, kad ielenktie kronštatieši biezajā nakts tumsā Izdzirda daudzo «ložmetēju» balsis, savu sardžu nekārtīgos šāvienus, kazaku kliedzienus, auļojošo kazaku lavu kaucienus un dārdoņu,.viņi metās uz Donu, izsitās cauri, bet viņus iznīcināja jātnieku uzbrukums. No visa pulka izglābās tikai daži cilvēki, kam izdevās pārpeldēt pavasara palos pārplūdušo Donu.

Maijā sacelšanās frontē sāka ierasties arvien jauni sarkano papildspēki no Doņecas. Atnāca 33. Kubaņas divīzija, un Grigorijs Meļehovs pirmoreiz dabūja just visu īsta trieciena sparu. Kubanieši trenca viņa 1. divīziju bez apstājas. Grigorijs atdeva ciematu pēc ciemata, atkāpdamies uz ziemeļiem, uz Donu. Ciras pozīcijās pie Karginskas viņš vienu dienu noturējās, bet tad, vareniem pretinieka spēkiem uzmācoties, viņam vajadzēja ne vien atdot Karginsku, bet arī steigšus lūgt pastiprinājumus.

ii*

323

Kondrats Medvedjevs viņam no savas divīzijas atsūtīja astoņas jātnieku sotņas. Viņa kazaki bija lieliski apgādāti. Visiem patronu papilnam, labi tērpi un apavi — viss iegūts no sagūstītajiem sarkanarmiešiem. Daudzi Kazanskas kazaki, kaut gan laiks jau bjja apmeties karsts, dižojās ādas svārkos, un gandrīz katram bija vai nu nagans, vai binoklis., f Kazanskieši uz kādu laiku aizturēja 33. Kubaņas divīzijas triecienuzbrukumu. To izmantojot, Grigorijs nolēma uz vienu dienu aizjāt uz Vešensku, jo Kudinovs neatlaidīgi lūdza, lai ierodoties apspriesties.

LVIII

Vešenskā viņš ieradās agri no rīta.

Palu ūdens Donā sāka kristies. Gaiss bija piesātināts ar ziedošo papeļu salkansaldenu, lipīgu smaržu. Gar Donu laiski zuzēja tumšzaļās, sulīgās ozolu lapas. Kailās zemes strēles kūpēja tvaikos. Tajās jau stīdza smaili asā zāle, bet ieplakās vēl vizēja stāvošs ūdens, dobji māva dumpji, un mitrajā, dūņu un dubļu smārda pilnajā gaisā, lai gan saule jau bija uzlēkusi, biezi ņudzēja knišļu bari.

Štābā klabēja veca rakstāmmašīna, bija daudz ļaužu, gaiss zili piepīpēts.

Grigorijs pārsteidza Kudinovu pavisam dīvainā nodarbībā: nepaskatīdamies uz klusi ienākušo Grigoriju, viņš, nopietns un domās nogrimis, ņēmās apraustīt

kājas saķertai, lielai mušai, kas bija zaļa kā smaragds. Norauj, satver mušu savā sausajā dūrē un, pielicis to pie auss, uzmanīgi noliecis galvu, klausās, kā muša gan rupji, gan smalki sīc.

Ieraudzījis Grigoriju, ar riebumu un īgnumu nosvieda mušu pagaldē, noslaucīja delnu gar bikšu staru, gurdi atslējās pret atzveltni, kas bija tā noberzta, ka spīdēja.

— Sēdies, Grigorij Pantelejevič!

— Vesels, priekšniek!

— Ak, veselība šā vai tā, bet izredzes vājas, kā mēdz teikt. Nu, kā tur pie tevis? Mācas virsū?

— Mācas kā nelabie!

— Vai pie Čiras aizturēji?

— Cik ilgi tad? KazanskieŠi izlīdzēja.

— Re, kā tas ir, Meļehov, — Kudinovs tina ap pirkstu savas Kaukāza jostiņas siksniņu un ļoti vērīgi pētīdams apsūbējušo sudrabu, nopūtās. — Kā rādās, mūsu stāvoklis kļūs vēl ļaunāks. Kaut kas notiek pie Doņecas. Vai nu mūsējie tur stipri žmiedz sarkanos un rauj tiem pušu fronti, vai arī šie atģiduši, ka mēs esam viņiem visa ļaunuma sakne, un grasās ņemt mūs spīlēs.

— Un kas dzirdams par kadetiem? Ko ziņoja ar pēdējo lidmašīnu?

— Nekā sevišķa. Viņi, brāl, ne man, ne tev savas stratēģijas neizpaudīs. Sidorins — tas ir veikls! No viņa uzreiz nevar nekā izdabūt. Viņiem ir tāds plāns — pārraut sarkanajiem fronti un sniegt mums palīdzību. Apsolījās palīdzēt. Bet solījumus jau ne ikreiz pilda. Un fronti pārraut nav viegls uzdevums, es zinu, pats esmu rāvis kopā ar ģenerāli Brusilovu. Kā lai mēs zinām, kādi spēki sarkanajiem pie Doņecas? Varbūt viņi noņēmuši dažus korpusus no Koleaka frontes un iegrūduši te, ko? Mēs dzīvojam kā pa tumsu! Un tālāk par savu degunu nekā saskatīt nevaram!

— Bet par ko tu gribēji runāt? Kas par apspriedi? jautāja Grigorijs, aiz gara laika žāvādamies.

Viņam nerūpēja sacelšanās iznākums. Tas viņu it kā nemaz neuztrauca. Kā zirgs, kas klonā pa klājienu velk kuļamo bluķi, viņš diendienā bjja domās vienmēr grozījies ap šo vienu jautājumu un beidzot atmetis ar roku: «Samierināt ar padomju varu mūs tagad nevar, pārāk daudz asiņu tā mums un mēs tai esam notecinājuši, un

Kadetu vara mūs tagad glauda, bet vēlāk kašās pret spalvu. Velns lai parauj! Kā beigsies, tā būs labi!»

Kudinovs izpleta karti; arvien vēl Grigorijam acīs neskatīdamies, teica:

Mēs te apspriedāmies bez tevis un nolēmām…

— Ar ko tad tu apspriedies, ar kņazu, vai? — viņu pārtrauca Grigorijs, atcerēdamies kaukāziešu apakšpulkvedi un to apspriedi, kas šai pašā istabā bija notikusi ziemu.

Kudinovs sarauca pieri un sadrūma.

— Tā vairs nav starp dzīvajiem.

— Kā tā? — Grigorijs atžirga.

— Vai tad neesmu tev stāstījis? Biedrs Georgidze nonāvēts.

— Nu, kas viņš mums abiem par biedru… Kamēr valkāja miecētas ādas puskažoku, tikmēr bija biedrs. Bet — lai dievs nedod, — ja mēs būtu apvienojušies ar kadetiem un viņš palicis dzīvs, tad tūliņ otrā dienā ieziestu ūsas ar pomādi, uzcirstos un sniegtu tev nevis roku, bet, rau, tā, mazo pirkstiņu, — Grigorijs atstiepa savu tumšo un netīro pirkstu un, zobus mirdzinādams, skaļi iesmējās.

Kudinovs sadrūma vēl vairāk. Viņa skatienā un balsī gaiši izpaudās skaidri noģiedama nepatika, īgnums un apvaldīts niknums.

— Tur nav ko smieties. Par otra cilvēka nāvi nesmejas. Tu nu runā kā vientiesītis VaņuŠka. Cilvēks nonāvēts, bet pēc tevis teiktā iznāk: «Krauj tik kaudzē!»

Grigorijs, mazliet aizskarts, tomēr neizrādīja, ka viņu aizvainojis Kudinova salīdzinājums, un smiedamies atbildēja:

— Tādus tiešām — «krauj tik kaudzē». Man pret šiem baltvaidžiem un baltročiem nav žēlabu.

— Tātad viņu nonāvēja ,,«

— Kaujā?

-— Kā to teikt..4 Tumša lieta, te pie skaidrības tik drīzi netiksim. Viņš saskaņā ar manu pavēli atradās pie vezumniekiem. Nu', un it kā neesot varējis satikt ar kazakiem. Aiz Dudarevas sākusies kauja, tie vezumi, kuriem viņš braucis līdzi, bijuši no kaujas līnijas divu verstu attālumā. Georgidze sēdējis ratu priekšā (tā man stāstīja kazaki), un nejauša lode ieurbusies viņam deniņos. Neesot ne iepīkstējies..-, Kazaki, maitas, laikam viņu nošāvusi …

— Un labi darījuši, viņu nošaudami!

— Rimsties jel! Pietiek jaukt gaisu!

— Nu neskaisties! Es tikai pajokoju.

— Dažreiz tev tie joki pavisam muļķīgi,,» Tu esi kā vērsis: kur ēd, tur ari krauj čupu. Vai tad, tavuprāt, virsnieki jāapšauj? Atkal «nost uzplečus»? Vai nebūtu laiks tev, Grigorij, nākt pie prāta? Ja jau klibo, tad ar vienu kāju!

— Negānies, stāsti!

— Nav ko stāstīt! Es atskārtu, ka kazaki viņu nošāvuši, aizjāju turp un izrunājos ar viņiem no sirds. Tā arī pasacīju: «Vai ķeraties atkal pie vecajām nelietībām, maitasgabali? Bet vai neesat par agru sākuši šaut virsniekus? Rudeni arī tos šāvāt, bet vēlāk, kad bija dziesma ciet, jums ievajadzējās virsnieku. Tad jūs paši, teicu, nācāt un uz ceļiem līdāt: «Uzņemies komandēt, vadi mūs! Un tagad atkal pa vecam?» Nu, nokaunināju viņus, izlamāju. Bet viņi liedzās: sak, ne savu mūžu neesam viņu šāvuši, pasarg' dievs! Bet no viņu m . *. acīm redzu — nolaiduši no kājas! Ko gan lai ar viņiem iesāk? Tu vari tiem čurāt acīs, bet šiem tikai dieva rasa, — Kudinovs īgni saburzīja siksniņu un piesarka. — Nošāva vērtīgu cilvēku, un es bez viņa tagad kā bez rokām. Kas uzmetīs plānu? Kas dos padomu? Mēs ar tevi tikai tā parunājamies, bet, kad jautājums skar stratēģiju un taktiku, tad izrādāmies pavisam nederīgi. Petro Bogatirjovs, paldies dievam, atlidoja, citādi nebija neviena, ar ko parunāt… Bet, pie velna, pietiks! Redzi, kā ir: ja mūsējie no Doņecas nepārraus fronti, tad mēs. te nevarēsim noturēties. Nolemts, kā jau arī agrāk runāts, iet ar visu trīsdesmit tūkstošu vīru armiju uz pārrāvumu. Ja tevi sakauj, — atkāpies līdz pašai Donai. No Ustjhopjoraš līdz Kazanskas staņicai atdosim viņiem labo pusi, raksim gar Donu tranšejas un aizstāvēsimies.

Pie durvīm stipri klaudzināja.

— Iekšā! Kas tur ir? — Kudinovs sauca.

Ienāca 6. brigādes komandieris Grigorijs Bogatirjovs. Viņa veselīgā, sarkanā seja laistījās sviedros, izbalējušās rudās uzacis bija nikni sarauktas. Nenoņēmis cepuri ar mitru, sasvīdušu virsu, viņš apsēdās pie galda.

— Kāpēc esi atbraucis? — jautāja Kudinovs, skatīdamies Bogatirjovā ar apslēptu smaidu.

— Dod patronas!

— Esam devuši. Cik tad tev vēl vajag! Vai man te patronu rūpnīca, ko?

— Cik tad iedevāt? Pa patronai uz deguna? Man bliež virsū ar ložmetējiem, bet es tikai noliecu muguru un slēpjos. Vai tas ir karš? Posts un bēdas,,, vairāk nekas! Tā tas ir!,,,

— Pagaidi, Bogatirjov, mums te liela runāšana, — un, redzēdams, ka Bogatirjovs ceļas uz iešanu, piebilda;

— Pag, neej, no tevis te nekas nav slēpjams… Nu redzi, Mejehov, ja jau šai pusē nevarēsim noturēties, tad raudzīsim pārraut. Pametīsim visus, kas nepieder pie armijas, pametīsim visus vezumus, sasēdināsim kājniekus ratos, paņemsim līdzi trīs baterijas un sitīsimies cauri uz Doņecu. Tevi mēs gribam laist priekšgalā. Vai nav iebildumu?

— Man vienalga. Bet kā tad ar mūsu ģimenēm? Būs pagalam mūsu meičas, sievas, veči.

— Tā nu gan. Labāk lai iet bojā viņi vieni nekā mēs visi.

Kudinovs, nolaidis lūpu kaktiņus, ilgi klusēja, pēc tam izņēma no galda atvilktnes avīzi.

— Un vēl viena jauna ziņai virspavēlnieks ieradies vadīt karaspēku. Mums bija ziņas, ka viņš pašlaik esot Millerovā vai arī Kantemirovkā. Re, kā nāk mums virsū!

— Vai tiešām? — Grigorijs Meļehovs šaubījās*

— Tiesa, tiesa! Nu še, palasi! Man atsūtīja kazanskieši. Vakarrīt mūsu patruļa aiz Sumiļinskas uzklupusi diviem jātniekiem. Abi sarkanie kursanti. Nu, kazaki tos sacirtuši un vienam — stāstīja, tas pēc izskata neesot bijis jauns, varbūt kāds komisārs — planšetē atraduši šo avīzi ar nosaukumu «Ceļā», šā mēneša divpadsmitās dienas numuru. Brīnišķīgi viņi mūs apraksta! — Kudinovs sniedza Meļehovam avīzi ar smēķim noplēstu stūri.

Grigorijs pavirši paskatījās, kā saucas raksts, kas bija pasvītrots ar ķīmisku zīmuli, un sāka lasīts

Sacelšanās aizmugurē

Jau vairākas nedēļas ilgst Donas kazaku vienas daļas sacelšanās. So sacelšanos sarīkojuši Deņikina aģenti — kontrrevoluĢionārie virsnieki. Tā radusi atbalstu kazaku kulaku aprindās. Kulaki aizrāvuši sev līdz ievērojamu daļu vidējo kazaku. Ļoti iespējams, ka vienā otrā gadījumā kazakiem bijusi jācieš netaisnība no dažiem padomju varas pārstāvjiem. To gudri izmantojuši Deņikina aģenti, lai uzpūstu nemiera liesmas. Baltgvardu neģēļi izliekas sacelšanās rajonā par padomju varas piekritējiem, lai vieglāk iegūtu vidējo kazaku uzticību. Tādā ceļā kontrrevolucionārās blēdības, kulaku intereses un kazaku masu tumsībā uz laiku saplūdušas kopā nejēdzīgā un noziedzīgā dumpi mūsu Dienvidfrontes armiju aizmugurē. Dumpis karavīra aizmugurē ir tas pats, kas augonis strādnieka plecā. Lai varētu karot, lai spētu aizstāvēt uti apsargāt Padomju zemi, lai varētu galīgi satriekt Deņikina un muižnieku bandas, mums nepieciešama uzticama, mierīga, draudzīga strādnieku un zemnieku aizmugure. Tāpēc tagad vissvarīgākais uzdevums ir iztīrīt Donu no dumpja un dumpiniekiem.

Padomju centrālā vara pavēlējusi šo uzdevumu veikt visdrīzākajā laikā. Tiem ekspedīcijas karapulkiem, kas cīnās ar nelietīgo kontrrevolucionāro dumpi, ieradušies palīgā un vēl arvien ierodas krietni pastiprinājumi. Surp sūta vislabākos darbiniekus, vislabākos organizatorus veikt šo neatliekamo uzdevumu.

Dumpim jādara gals. Mūsu sarkanarmiešiem jātiek pie pilnīgi skaidras pārliecības, ka Vešenskas vai Jelanskas, vai Bukanovas staņicas dumpinieki ir tieši palīgi baltgvardu ģenerāļiem Deņikinam un Kolčakam. Jo ilgāk vilksies sacelšanās, jo vairāk zaudējumu būs abās pusēs. Asins izliešanu var mazināt tikai vienā ceļā: dodot ašu un bargu galīgo triecienu.

Dumpim jādara gals. Augonis plecā jāuzgriež un jāizdedzina ar nokaitētu dzelzi. Tad Dienvidfrontes roka atbrīvosies, lai dotu nāvīgu triecienu ienaidniekam.

Grigorijs beidza lasīt, drūmi iesmējās. Raksts bija sacēlis viņā niknumu un īgnumu. «Paskripstinājuši spalvu un uzreiz sapārojuši ar Deņikinu, ieskaitījuši viņa palīgos …»

— Nu kā, brangi? Ar nokaitētu dzelzi dziras dedzināt! Bet mēs vēl parādīsim, kurš kuram dedzinās! .Vai ne, Meļehov? — Kudinovs gaidīja atbildi un griezās pie Bogatirjova: — Patronu vajag? Dosim! Pa trīsdesmit ik jātniekam, visai brigādei. Vai pietiks?… Ej uz noliktavu, saņem! Orderi tev izrakstīs apgādes da]as priekšnieks, aizej pie tā. Bet tur tu, Bogatirjov, vairāk liecies uz zobenu, uz viltību, tā ir jauka lieta!

— No kraupainas aitas kauc piciņa vilnas! — smaidīja ielīksmotais Bogatirjovs, atvadījās un izgāja.

Norunājis_ ar Kudinovu par gaidāmo atkāpšanos uz Donu, aizgaja arī Grigorijs Meļehovs. Pirms aiziešanas viņš pajautāja:

— Ja_ ņu es atvedu visu divīziju uz Bazkiem, vai būs ar ko pārcelties?

— Ek, ko sadomājis! Jātnieki tiks pāri Donai peldus. Kur tas redzēts, ka jātniekus ceļ pāri?

— Man taču donmaliešu maz, liec to vērā. Bet Ciras kazaki nav peldētāji. Visu mūžu pavada stepē, kur tiem peldēt. Viņi peld tikpat kā cirvis ūdenī.

-Ar zirgiem pārpeldēs. Ir jau manevros peldējuši un arī vācu karā gadījies.

— Es runāju par kājniekiem,

— Ir plosts. Sataisīsim laivas, nebīsties.

— Iedzīvotāji arī celsies pāri,

— Zinu.

— Gādā, lai visi var pārcelties, citādi es tevi samalšu miltos! Tas jau nav joks, ja mums ļaudis paliks.

— Nu izdarīšu, izdarīšu jau!

— Ko ar lielgabaliem?

— Mortīriņas saspridzini, bet trīscollīgos ved šurp. Mēs uzcirtīsim lielas laivas un pārcelsim baterijas uz otru pusi.

Grigorijs izgāja no štāba izlasītā raksta iespaidā.

«Mūs godā par Deņikina palīgiem,,. Un kas tad mēs esam? Iznāk, ka palīgi arī esam, nav ko dusmoties. Patiesība vienmēr rūgta …» Viņam ienāca prātā nelaiķa Jakova Pakava vārdi. Reiz Karginskā, vēlu vakarā iedams uz mājām, Grigorijs bija iegriezies pie lielgabalniekiem, kas mita kādā mājā pie laukuma; priekšnamā, kājas uz slotas slaucīdams, bija dzirdējis, kā Jakovs Pakavs, ar kādu ķīvēdamies, saka: «Esam atšķīrušies, tu saki? Ne-kādai varai nepadosimies? Ho! Tev uz pleciem nav vis galva, bet putrasābols! Ja gribi zināt, mēs tagad esam kā māju pametis suns: dažs suns neizdabā saimniekam vai arī padara kādu negantību, aiziet no mājas, bet kur paliks? Vilkiem nevar piebiedroties — bail, un turklāt mana, ka tie ir zvēru sugas, arī pie saimnieka nevar griezties atpakaļ, — pērs par nodarīto negantību. Tā arī mēs. Un piemini manus vārdus: nokārsim asti, izstiepsim to gar vēderu kā pātagu un rāpsimies pie kadetiem. «Pieņemiet mūs, brālīši, apžēlojieties!» Re, kas būs!»

Pēc tās kaujas, kurā Grigorijs pie Kļimovkas bija sacirtis matrožus, viņš visu laiku dzīvoja saltā, trulā vienaldzlbā, kas viņu valdonīgi bija pārņēmusi. Dzīvoja, skumīgi galvu nokāris, bez smaida, bez prieka. Kādu brīdi viņu uzpurināja sāpes un žēlums par noslepkavoto Ivanu Aleksejeviču, bet tad pārgāja arī tas. Vienīgais, kas viņam dzīvē palicis (tā vismaz viņam likās), bija ar jaunu un nevaldāmu spēku uzliesmojusī kaisle uz Aksiņju. Tikai tā vienīgā viņu vilka pie sevis, kā ceļinieku dzestrā, melnā rudens naktī pievelk tālu stepē plīvojoša ugunskura guntiņa.

Tā arī tagad, aizejot no štāba, Grigorijam ienāca prātā viņa, un viņš domāja: «Kad dosimies pārrāvumā, kur viņa paliks?» >— un bez svārstības un ilgām pārdomām nolēma: «Natālija paliks pie bērniem, pie mātes, bet Aksjutku ņemšu līdz, Došu viņai zirgu, lai jāj kopā ar manu štābu.»

Viņš pārkļuva Donai pāri uz Bazkiem, iegāja savā mājvietā, izrāva no piezīmju grāmatiņas lapiņu un uzrakstīja:

«Ksjuša! Mums varbūt vajadzēs atkāpties uz Donas kreiso malu, tad tu pamet visu savu mantu un brauc uz Veškiem. Tur uzmeklēsi mani, paliksi pie manis.»

Viņš aizlipināja zīmīti ar šķidru ķiršu līmi, nodeva Prohoram Zikovam un sarkdams, pieri raukdams, ar liekuļotu bargumu slēpdams no Prohora savu apmulsumu, teica:

— Tu aizjāj uz Tatāru ciematu, nodosi šo zīmīti Astahovu Aksiņjai, Bet nodod tā,,, lai, piemēram, no mūsējiem neviens neredzētu, no manas ģimenes. Saprati? Labāk aiznes nakti un iedod viņai. Atbildes nevajag. Un vēl ko: dodu tev atvaļinājumu uz divām dienām. Nu, jāj!

Prohors gāja pēc zirga, bet Grigorijs apdomājies pasauca viņu atpakaļ.

— Aizej pie mūsējiem un pasaki mātei vai Natālijai, lai viņas laikus pārceļ uz to malu drēbes un visu citu vērtīgāko. Labību lai ierok zemē, bet lopus lai peldus dzen pāri Donai.

LIX

22. maijā sacelšanās dalībnieku karaspēks sāka atkāpties visā labajā krastā. Daļas atvilkās ar kauju, uzkavēdamās pie katras pozīcijas. Stepju joslas ciematu iedzīvotāji panikā devās uz Donu. Vecie vīri un meitieši sajūdza visus braucamos lopus, kas bija saimniecībā, krāva f«tos lādes, mājas lietas, labību, bērnus. No lopu bariem Kairs paņēma savas govis un aitas, dzina gar ceļa malu. Mil/.igas vezumu rindas, aizsteigdamās priekšā armijai, lipoja uz Donas malas ciematiem.

Kājnieki pēc pavēlnieka štāba rīkojuma sāka atkāpties dienu agrāk. Tatāru ciemata kājnieki un Vešenskas cituriešu grupa izgāja no Ustjhopjoras staņicas Cebotarjovas ciemata 21. maijā, veica vairāk nekā četrdesmit verstu, apmetās uz nakts atpūtu Vešenskas staņicas Ribnijas ciematā,

22. maijā kopš rīta gaismas debesis klāja bāls šķidrauts. Nebija neviena mākonīša tās miglainajā plašumā, tikai dienvidos, aiz Donas malas kraujas, pirms saules lēkta parādījās sīks, spilgti sārts mākonītis. Tā austrumu pusei pievērstā mala it kā asiņoja, pludinādama sarkanu gaismu. Saule pacēlās pār smilšainajām, rasas nomazgātajām dzestrajām kreisā krasta kāpām, un mākonītis pagaisa skatienam. Pļavā sāka skaļāk griezt griezes, smailspārnainie zīriņi kā zilas pūkas krita Donas ūdenī, cēlās debess augstumos ar sudraboti spīguļojošu zivtiņu plēsoņas knābī.

Ap pusdienas laiku uznāca maijā nepiedzīvots karstums. Cepināja kā pirms lietus. Jau pirms gaismas no austrumiem pa Donas labo malu uz Vešensku bija sākušas stiepties garas bēgļu vezumu rindas. Pa Hetmaņa ceļu nemitīgi klabēja ratu riteņi. Zirgu zviedzieni, vēršu māvieni un ļaužu runas aizplūda no kalna līdz palienei.

Vešenskas cituriešu grupa, kurā bija ap divi simti karavīru, vēl arvien atradās Ribnijas ciematā, Ap pulksten desmitiem rītā no Vešenskas pienāca rīkojums: grupai pāriet uz Lielā Gromoka ciematu, novietot sardzes gar Hetmaņa ceļu un ciematu ielās, aizturēt visus karaklausības vecuma kazakus, kas virzās uz Vešenskas pusi,

Gromoka ciematam tuvojās bēgļu pajūgu vilnis, dodamies uz Vešensku. Noputējušas, aiz iedeguma nomelnējušas sievietes dzina lopus, gar ceļa malu virzījās jātnieki. Riteņu čīkstoņa, zirgu un aitu sprauslas, govju māvieni, bērnu raudas, vaidi, ko izdvesa tīfa slimnieki, kurus atkāpjoties arī veda līdz, satrauca dziļi ķiršu dārzos ieslēgtā ciemata mūžīgo klusumu. Tik neparasts bija šis daudzveidīgais, kopā saplūstošais troksnis, ka ciemata suņi galīgi aizsmaka no riešanas un vairs nemetas kā sākumā virsū katram gājējam, nepavadīja cauri ciematam braucējus, aiz garlaicības dzīdamies tiem pakaļ krietnu versti.

Prohors Zikovs bija divas dienas ciemojies mājās, nodevis Grigorija zīmīti Aksiņjai Astahovai un mutvārdu rīkojumu Iļjiņičnai un Natālijai, divdesmit otrajā jāja atpakaļ uz Vešensku.

Viņš cerēja savu sotņu atrast Bazkos. Bet lielgabalu dārdoņa, mēmi atplūzdama līdz Donas malai, nāca it kā no Ciras. Prohoram tā kā negribējās jāt turp, kur iedegās kauja, tāpēc viņš nodomāja aizkļūt līdz Bazkiem un tur pagaidīt, kamēr Grigorijs ar savu 1. divīziju atnāks līdz Donai.

Visu ceļu līdz pašam Gromoka ciematam Prohoram brauca garām bēgļu pajūgi. Viņš jāja nesteigdamies, gandrīz visu laiku soļos. Viņam nekur nebija jāsteidzas. Pie Rubežinas viņš piebiedrojās nesen saformētā Ustjhopjoras pulka štābam.

Štābs pārvietojās atsperu droškās un divās bričkās. Staba vīriem bija līdzi aiz pajūgiem piesieti seši apsegloti zirgi. Vienā briekā veda dažādus papīrus un telefona aparātus, bet droškā — vecīgu, ievainotu kazaku un vēl vienu, šausmīgi izdēdējušu cilvēku kumpu degunu; viņš necēla no seglu spilvena augšup galvu, kuru sedza virsnieka papaha, šūta no pelēka karakula. Tas, kā redzams, bija sasirdzis ar tīfu. Viņš bija līdz zodam ietīts šinelī; uz viņa izcilnās, baltās pieres, uz plānā, skrimšļainā deguna lipa sviedraini putekļi, bet viņš visu laiku lūdzās, lai viņam siltāk ietinot kājas, un, rausdams ar kaulaino roku no pieres sviedrus, lādējās:

— Neģēļi! Maitasgabalif Man uz kājām pūš vējš, vai dzirdat? Polikarp, vai dzirdi? Apsedziet ar segu! Vesels biju vajadzīgs, bet tagad,.. — un raudzījās apkārt ar svešādu, bargu skatienu kā visi, kas guļ smagā sērgā.

Tas, kuru viņš sauca par Polikarpu, — garš, brašs vecticībnieks, — zirgu nepieturēdams, nokāpa no tā un piegāja pie droškas.

— Jūs tā varat vēl vairāk saaukstēties, Samoilo Ivanovič.

— Apsedz, kad tev saka!

Polikarps paklausīgi izpildīja pavēli un gāja projām.

— Kas tad šis tāds? — viņam jautāja Prohors, ar acīm norādīdams uz slimnieku.

— Ustjmedvedicas virsnieks. Bija pie mums štābā.

Kopā ar štābu brauca arī Ustjhopjoras bēgļi no Tjuko-

vas, Bobrovas, Krutovas, Zimovas un citiem ciematiem.

— Kurp tad jūs nelabais trenc? — Prohors vaicāja Kādam vecim, kas sēdēja līdz augšai piekrautos divjūga latos.

— Gribam tikt Veškos.

— Vai jums sūtīja ziņu, ka jābrauc uz Veškiem?

— To gan, mīlīt, nesūtīja, bet kam gan patīk nāve? Droši vien brauks katrs, kad acis pilnas baiļu.

— Es tikai jautāju, kam jūs dzenaties uz Veškiem. I'.utu Jelanskā .pārcēlušies uz to pusi — ātri un labi.

— Ar ko tad? Ļaudis teica, — tur neesot plosta.

— Un ar ko Veškos? Dos gan plostu tavām grabažām? Atstās karaspēku krastā un sāks pārvadāt jūs ar visiem, vezumiem? Tad ta muļķa ļautiņi jūs esat, vectēvi Brauc velns sazin uz kurieni un paši nezina, kādēļ. Nu, ko tu tur visu neesi tai vezumā sakrāvis? — Prohors īgni jautāja, piejādams vezumam līdzās un ar pātagu rādīdams saiņus.

— Tur ir daudz kasi Skat, drēbes, sakas, milti, vēl šis tas, kas saimniecībā vajadzīgs … Atstāt neko nevar. Tad būs jāatgriežas tukšā mājā. Bet es iejūdzu pāris zirgu un trīs pārus vēršu, sakrāvu visu, ko vien varēju, sasēdināju sievišķus un aizbraucu. Jā, mīlīt, viss taču sadzīvots ar to pašu salīkušo muguru, ar asarām un sviedriem sadzīvots-, kā tad nebūs žēl pamest? Ja vien varētu, arī māju — ir to aizvestu, lai nepaliek sarkanajiem, kaut viņus jods saspertu!

— Nu, piemēram, kam tu stiep līdz šo lielo sietu? Vai arī šos krēslus, kādai vajadzībai tos velc līdz? Sarkanajiem tie nemaz nav vajadzīgi.

— Nevarēju taču atstāt! Eka, esi gan tu savāds.,, Atstāj vien, viņi vai nu salauzīs, vai sadedzinās. Nē, no manis neiedzīvosies. Kaut viņi sapūtu! Paņēmu līdz it visu!

Vecais uzplīkšķināja pātagu gurdi soļojošiem, nobarotiem zirgiem, atgriezās atpakaļ un, ar pātagas kātu rādīdams uz trešo vēršu pajūgu aiz muguras, teica:

— Re, tā satuntuļotā meiča, kas brauc ar vēršiem, 1— tā ir mana meita. Viņai vezumā cūka ar sivēniem. Tā bija grūsnēja, mēs to laikam esam samocījuši, kad sējām un likām ratos. Nakti ņēmusi un apbērnojusies, tieši ratos. Vai dzirdi, kā sivēni* kviec! Nē, no manis sarkaneļi daudz neiedzīvosies, kaut velns viņus parautu!

— Ja tu man, vectēv, pagadītos pie plosta! — teica Prohors, nikni blenzdams sviedrainajā, platajā veča ģīmī.

— Ja tu man pagadītos, tad uzreiz iebrauktu Donā visas tavas cūkas, sivēni un visa mantība!

— Par ko tad tā? — vecais no tiesas brīnījās.

— Par to, ka cilvēki iet bojā, tiem nekas nepaliek, bet tu, vecais velns, kā zirneklis stiep visu sev līdzi — kliedza parasti klusais un mierīgais Prohors. — Es tādus sūdēžas nevaru ne acu galā ciest! Man tas tikpat kā dunča dūriens!

— Jāj! Jāj garām! — saniknojās vecais, sēkdams un aizgriezdamies prom, —> Skat, kāds priekšnieks atradies, viņš sasviestu svešu mantu Donā,, , Es runāju ar viņu kā ar cilvēku,,. Man pašam dēls vahmistrs, tagad ar sotņu aiztur sarkanos,,, Jāj garām, esi tik labs! Svešu mantu nav ko skaust! Būtu vairāk savā iedzīvojies, tad tā nezibētu acis!

Prohors palaida zirgu rikšos. Aiz muguras griezīgi, smalki iekviecās sivēns, uztraukti sāka urkšķēt cūka. Sivēna kvieciens kā ar īlenu dūrās ausīs.

— Kas tas par velnu? Kur cēlies sivēns? Polikarp!.,, — sāpīgi viebdamies un gandrīz vai raudādams, iekliedzās droškā guļošais virsnieks.

— Tur no ratiem izkritis sivēniņš, un ritenis tam ieskrambājis kājas, — atbildēja Polikarps, piejādams klāt.

— Saki viņiem .,, Jāj, saki sivēna saimniekam, lai viņš to kauj nost. Saki, ka te ir slimi cilvēki',,, Jau tā grūti — un nu vēl šī kviekšana. Ašāk! Auļo!

Piejājis droškai līdzās, Prohors redzēja, kā kumpdegunainais virsnieciņš viebās, sasprindzinājis skatienu, klausījās sivēna kviecienos, kā velti pūlējās aizsegt ausis ar savu pelēko karakula papahu,,, Pieauļoja Polikarps.

— Viņš negrib kaut, Samoilo Ivanič. Stāsta, ka sivēns atžirgšot un, ja ne, — tad mēs, sak, nokausim uz vakarpusi.

Virsnieciņš nobāla, ar mokām piecēlās un apsēdās droškā, nokāris kājas.

<— Kur mans brauniņš? Apturi zirgus! Kur sivēna saimnieks? Es tūliņ parādīšu ,,. Kuros ratos?

Mantīgo veci tomēr piespieda nokaut sivēnu.

Prohors smiedamies sāka laist rikšos, pajāja garām Ustjhopjoras braucēju varzai. Priekšā versts atstatumā pa ceļu virzījās citi braucēji un jājēji. Ratu bija ne mazāk par divi simti, jātnieku, kas jāja izklaidu, — ap četrdesmit.

«Pastardiena būs tur pie plosta!» Prohoram ienāca |u ala.

Viņš panāca pajūgus. Viņam pretī no kustīgās vezumnieku rindas priekšgala skaistā, tumšbērā zirgā auļoja sieviete. Tikusi Prohoram līdzās, viņa pievilka pavadu. Viņas zirgs bija seglots grezniem segliem, krūšu zvaigznīte un iemaukti mirdzēja sudrabā, pat seglu malas nemaz nebija nobružātas, siksnas un spilvens laistījās labas ādas spīdumā. Sieviete sēdēja seglos prasmīgi un izveicīgi, cieši turēja stiprajā, brūnajā rokā pareizi sakārtoto pavadu, bet lielais karazirgs, kā redzams, nicināja savu saimnieci: tas bolīja asinīm pieplūdušos acu ābolus, lieca kaklu un, dzelteno zobu rindu atņirdzis, grasījās sakampt sievietei apaļo celi, kas bija izlīdis no svārku apakšas.

Sievietei bija līdz acīm apsiets tikko mazgāts, sazilināts galvas lakats. Atbīdījusi to no lūpām, viņa vaicāja:

— Vai tu, tēvocīt, nepajāji garām ratiem ar ievainotajiem?

— Pajāju garām daudziem ratiem. Kas tad ir?

— Re, kāda ķeza, — sieviete sāka stiepti runāt, — nevaru atrast vīru. Viņš brauc kopā ar lazareti no Ustjhopjoras. Viņam bija ievainojums kājā. Bet tagad brūce esot it kā sākusi strutot, viņš licis ciematniekiem man pateikt, lai atvedot viņam zirgu. Tas ir viņa zirgs, — sieviete uzsita ar pātagu zirgam pa sviedru lāsītēm ra-sināto kaklu, — es apsegloju zirgu, aizjāju uz Ustjhopjoru, bet lazaretes tur vairs nav, — aizbraukusi. Un nu mokos bez jēgas, nekādi nevaru viņu atrast,

Prohors, tīksminādamies par apaļo, glīto kazacietes seju, ar labpatiku klausījās viņas maigajās zemās kontralta balss tembrā, nokrekšķējās:

— Ak, māmulīti Kāda velna pēc tev jāmeklē vīrs! Lai viņš brauc ar lazareti, bet tevi — tādu daiļaviņu un vēl ar tādu zirgu pūrā — kurš katrs ņems par sievu! Es pats riskētu.

Sieviete negribot pasmaidīja, — ar visu stāvu noliekusies, uzvilka uz kailajiem ceļiem svārku malu,

— Saki man bez jokiem: vai pagāji garām lazaretei?

— Tur tai varzā ir gan slimi, gan ievainoti, nopūzdamies atteica Prohors.

Sieviete novēcināja pātagu, zirgs strauji pagriezās tikai uz pakaļkājām, balti nomirdzināja kajstarpē sakrājušās putas, sāka skriet rikšos, tad, soli sajaukdams, pārgāja lēkšos.

Pajūgi virzījās gausi. Vērši laiski kuļāja asti, atgaiņādami dūcošos aklos dundurus. Bija tāds karstums, tik smacīgs un tvanīgs kā pirms negaisa; ceļa malā červelējās un balēja jaunās pazemo sauleņu lapiņas.

Prohors atkal jāja līdzās vezumiem. Viņu pārsteidza lielais jauno kazaku daudzums. Tie vai nu bija atšķīrušies no savas sotņas, vai arī vienkārši dezertējuši, pievienojušies savai ģimenei un kopā ar to devās uz pārbrauktuvi. Daži, piesējuši savu karazirgu pie pajūga, gulēja ratos, sarunādamies ar sievām, auklēdami bērnus, citi jāja jāšus, nenoņēmuši ne šautenes, ne zobena. «At-stājuši savu daļu un bēg,» nodomāja Prohors, skatīdamies kazakos.

Gaisā dvingoja zirgu un vēršu sviedru, sakaituša ratu koka, mājsaimniecības mantu, ratu smēra smaka. Vērši gāja, galvas nokāruši, smagi cilādami sānus. No izkārtajām mēlēm līdz pat ceļa putekļiem stiepās putaini siekalu pavedieni. Vezumi kustējās ar četru piecu verstu ātrumu stundā. Zirgu pajūgi pabrauca vēršiem garām. Bet, tiklīdz kaut kur tālu dienvidos mīksti nobūkšķēja lielgabala šāviens, tūliņ visi sāka rosīties: kārtību jaukdami, no ga-rās pajūgu verdzes izbrauca malās divzirgu un vienzirga pajūgi. Zirgi sāka rikšot, zibēja pātagas, bija dzirdami saucieni dažādās balsīs: «Nu, ej!», «Nu-u-ū, velna bērni!», «Velcies!». Pa vēršu mugurām skaņi iešmīkstējās rīkstes un pātagas, žirgtāk iegrabējās riteņi. Bailēs visi paātrināja kustību. Smagiem, pelēkiem vāliem virs ceļa cēlās karsti putekļi un plūda atpakaļ viļņodami, saguldami uz labības un zāles stiebriem.

Prohora mazais zirģelis iedams stiepās pēc zāles, plūkdams ar lūpām gan ceļamoliņu čemuru, gan dzelteno zvērenes ziediņu, gan vērmeļu kušķīti, plūca un ēda, skurinādams modrās ausis, pūlēdamies ar mēli izgrūst šķindošos laužņus, kas grauza smaganas. Bet pēc lielgabala šāviena Prohors tam piegrūda ar papēžiem, un zirģelis, it kā saprazdams, ka tagad nav laiks baroties, labprāt uzsāka kārtīgu riksi.

Kanonāde pieņēmās. Smagie, būkšķošie šāvienu trokšņi saplūda kopā, smacīgajā gaisā viļņojošā oktāvā granda dārdoša, pērkonīga dunoņa.

— Kungs Jēzus! — ratos meta krustus jauna sieva, izraudama bērnam no mutes brūnsārtu krūtsgalu, kas

laistījās pienā, bāzdama kreklā stingro, iedzelteno zīdītājas krūti.

— Mūsējie šauj vai tie citi? Ei, karavīri — Prohoram uzsauca vecāks vīrs, iedams līdzās vēršiem.

— Sarkanie, vectēv! Mūsējiem nav šāviņu.

— Apžēlojies par viņiem, debesu valdniece!

Vecais izlaida no rokām vēršu vaigu, noņēma veco kazaka naģeni; ejot mezdams krustus, pagrieza seju uz austrumiem.

Dienvidos aiz piekalnes, kas bija apaugusi ar asu vēlīnās kukurūzas zelmeni, parādījās pašķidrs, melns mākonis. Tas aizņēma pusapvāršņa, ar miglainu segu aizplīvuroja debesi.

— Liels ugunsgrēks, redziet! — kāds sauca no ratiem.

— Kas tur varētu būt?

— Kur deg? — dārdošajā riteņu rīboņā ieskanējās balsis.

— Pie Ciras.

— Sarkanie dedzina ciematus pie Ciras!

— Sauss laiks, lai nedod dievs …

— Skat, kāds melns mākonis ceļas!

— Tur deg ne viens ciemats vien!

— Liesmo no Karginskas gar Ciru uz leju; tur tagad kauja..4

— Bet varbūt arī gar Melnupīti? Dzen, Ivanl

— Ai, kā deg!

Melnā migla plētās plašumā, aizņēma aizvien lielāku telpu. Arvien skajāki kļuva lielgabalu dārdi. Jau pēc pusstundas dienvidvējš nesa uz Hetmaņa ceļa pusi rūgtenu un baigu deguma smaku; tā cēlās no ugunsgrēka, kas plosījās trīsdesmit piecu verstu attālumā no Ciras ciematiem.

LX

Ceļš pa Lielo Gromoku vienā vietā gāja gar pelēku akmens plākšņu žogu un tad, strauji pagriezies uz Donu, noslīdēja nedziļā, sausā graviņā, kurai veda pari koka tilts.

Sausā laikā strauta gultnē vizēja dzeltena smilts, krāsaini oļi, bet pēc vasaras lietus, gāzes no paugura gravā strauji brāzās duļķainas urgas; tās saplūda kopā, ūdens gāzās lejā kā siena, izskalodams un griezdams apkārt akmeņus, dārdoši zveldamies Donā.

Šādās dienās tilts applūda, bet ne uz ilgu laiku; pēc stundas vai divām trakojošais kalnūdens, kas nupat vēl bija postījis sakņu dārzus un rāvis ārā zedeņus ar visiem stabiem, sāka kristies, atsegtajā gravas dibenā spilgti atmirdzēja valgie, apskalotie oļi, no kuriem plūda krīta un mitruma smaka, bet pa malām brūnā spīdumā vizēja sanestās dūņas.

Gar gravu biezi auga papeles un vītoli. Tur ēnā turējās dzestrums pat viskarstākajā vasaras dienā.-

Vēsuma vilināta, pie tilta bija apmetusies Vešenskas cituriešu grupas sardze. Sardzē bija vienpadsmit vīru. Kamēr ciematā vēl nebija ieradušies bēgļu pajūgi, sargkareivji, gulēdami zem tilta, spēlēja kārtis, pīpēja, daži noģērbušies tīrīja krekla un apakšbikšu šuves no nepieēdināmajām karavīru utīm, divi izprasījās vada komandierim — aizgāja uz Donu nopeldēties.

Bet atpūta nebija ilga. Drīz vien pie tilta sāka braukt klāt pajūgi. Tie nāca nepārtrauktā plūsmā, un uzreiz miegainajā, ēnainajā ceļā uzradās ļaužu bars, troksnis, smags gaiss, it kā kopā ar pajūgiem ciematā būtu no Donas malas paugura iebrāzusies arī kodīgā stepes dvesma.

Sardzes priekšnieks, kas bija arī grupas 3. vada komandieris, — garš, kalsns apakšvirsnieks ar apcirptu, brūnu bārdiņu un lielām ausīm, kas bija atkārušās kā zēnam, — stāvēja pie tilta, uzlicis delnu uz nobružātās nagana maksts. Viņš bez ierunas palaida garām pārdesmit pajūgu, bet, ieraudzījis kādos ratos jaunu, gadus divdesmit piecus vecu kazaku, strupi pavēlēja:

— Pieturi!

Kazaks pievilka grožus, sadrūma.

— No kuras daļas? — stingri uzprasīja vada komandieris, pieiedams pavisam klāt ratiem.

— Un ko jums vajag?

— No kuras daļas, es jautāju. Nu?

— No Rubežinas sotņas. Bet kas jūs tāds?

— Kāp ārā!

— Kas jūs tāds?

— Kāp ārā, kad tev saka!

Vada komandierim tumši piesarka apaļās ausis. Viņš attaisīja maksti, izņēma naganu un pārlika to kreisajā rokā. Kazaks pasvieda grožus sievai un izlēca no ratiem.

— Kāpēc neesi savā daļā? Uz kurieni brauc? —vada Komandieris pratināja.

Biju saslimis. Patlaban braucu uz Bazkiem,,, Ar savu ģimeni braucu.

— Vai slimības dokuments ir?

— Kur lai tas rastos? Feršala sotņā nebija,,,

— Ak nebija?.,. Nu tad, Karpenko, ved viņu uz skolu!

— Bet kas tad jūs tāds?

— Nu, tur mēs tev parādīsim, kas mēs esam!

— Man jātiek savā daļā! Tev nav tiesību mani aizturēt!

— Mēs paši tevi aizsūtīsim. Vai ieroči tev klāt?

— Viena šautene.

— Paņem, bet drīz, citādi pie reizes sadošu! Tik jauns vēl, maita, bet lien sievišķim apakšā, paslēpties gribi! Vai mēs lai tevi aizsargājam, ko? — Un ar nicinājumu izgrūda: — Kaz-zaks esot!

Kazaks izvilka no ratu apakšas šauteni, paņēma sievas roku, bučoties ļaužu priekšā nebučojās, tikai bridi paturēja cieto sievas roku savējā, kaut ko pačukstēja viņai, tad aizgāja sargkareivim līdz uz ciemata skolu.

Šķērsielā sadrūzmējušies pajūgi dārdēdami steidzās pāri tiltam.

Sardze stundas laikā aizturēja ap piecdesmit dezertieru. Daži no tiem pretojās, it īpaši viens, ne gluži jauns, garām ūsām, izskatā brašs kazaciņš no Jelanskas staņicas Ņižņekrivas ciemata. Kad sardzes priekšnieks pavēlēja kāpt ārā no ratiem, viņš uzšāva zirgiem ar pātagu. Divi sargkareivji saķēra zirgus aiz iemauktiem, apturēja tos jau tiltam otrā pusē. Tad kazaciņš, ilgi nedomādams, izrāva no svārku apakšas amerikāņu vinčesteru, piesvieda pie pleca.

— Ceļu!… Nomiegšu, nelieti!

— Kāp ārā, kāp! Mums pavēlēts šaut, ja kāds neklausa. Mēs tevi drīzāk paņemsim uz grauda!

— Zem-nie-ki-i-i-i! (g, Vakar bijāt sarkanie, bet tagad rīkojat kazakus? , s» Smirdošie nelieši!,,. Ej nost, šaušu!.,,

Viens no sargkareivjiem ar pavisam jauniem stilbtiņiem uzlēca uz ratu priekšējā riteņa un pēc īsa cīniņa izrāva kazakam no rokām vinčesteru. Viņš saliecās kā kaķis, pabāza roku zem mašas, izrāva no maksts zobenu; uz'ceļiem stāvēdams, pārliecās pāri piesietajam, izkrāsotajam ratu grozam uri tikko neķēra ar asmens smaili galvu sargkareivim, kas paspēja laikus atlēkt nost.

— Timoša, rimsties, Timoņuška! Ai, Timoša!.,, Nevajag.,. Neiesāc ar viņiem! Viņi tevi nogalinās!,,, — rokas lauzīdama, raudāja satracinātā kazaka sieva, neglīta un izdēdējusi.

Bet šis, piecēlies ratos visā augumā, vēl ilgi vicināja zili spīgujojošo asmeni, nelaida pie ratiem nevienu sargkareivi, aizsmakušā balsī neķītri lamājās, neprātīgi bolīdams visapkārt acis. — At-kā-pie-ie-ies!… Sakapāšu! — Viņa melnīgsnējā, tumšā seja konvulsīvi raustījās, zem garajām, iedzeltenajām ūsām putoja siekalas, gaišzilganie acu baltumi arvien vairāk pieplūda asinīm.

Ar lielām pūlēm viņu atbruņoja, nogāza zemē un sasēja. Brašā kazaciņa kareiviskums drīz vien kļuva saprotams: pačamdīja ratos un atrada aizsāktu spaiņa lieluma krūku ar jo stipru, tikko darinātu kandžu …

Sānceļā izveidojās sastrēgums. Pajūgi saspiedās tik cieši kopā, ka vērši un zirgi bija jānojūdz un ar rokām jāvelk rati uz tiltu. Skrabēja, lūza dīseles un ilksis, nikni šņāca zirgi, aklajiem dunduriem aplipušie vērši, neklausīdami saimnieku uzkliedzieniem, dzēlienu satracināti, drāzās virsū zedeņiem. Lamas, kliedzieni, pātagu švīkstoņa, sieviešu vaimanas vēl ilgi skanēja pie tilta. Pakaļējie pajūgi tais vietas, kur varēja pārmīties, griezās apkārt, brauca atkal atpakaļ uz ceļu ar nodomu doties lejā uz Donu pie Bazkiem.

Apcietinātos dezertierus konvoja apsardzībā dzina uz Bazkiem, bet, tā kā tie visi bija bruņoti, tad sargi nevarēja tos savaldīt. Jau tūliņ otrpus tilta sākās kautiņš starp vedējiem un vedamajiem. Pēc neilga laika sargi atgriezās, un dezertieri paši devās organizēti uz Vešensku.

Arī Prohoru Zikovu aizturēja Gromokā. Viņš parādīja ,Grigorija Meļehova izdoto atvaļinājuma zīmi, un viņu palaida bez jebkādiem kavēkļiem.

Uz vakara pusi viņš iejāja Bazkos. Tūkstošiem pajūgu, kas bija sabraukuši no Čiras ciematiem, aizsprostoja ielas un šķērsielas. Pie Donas notika kaut kas neaprakstāms. Bēgļi bija aizņēmuši ar saviem ratiem visu krastu divu verstu garumā. Ap piecdesmit tūkstošu cilvēku, izklīduši mežā, gaidīja, kad varēs tikt pāri.

Pretī Vešenskai ar plostu cēla pāri baterijas, štābus un karaspēka mantu. Kājniekus veda nelielās laivās.

Vairāki desmiti laivu braukāja pa Donu šurp un turp, Katra vezdama trīs četrus cilvēkus. Piestātnē pie paša ūdens norisa neganta spiešanās. Bet arjergardā palikušas kavalērijas vēl arvien nebija, Ciras pusē joprojām granda lielgabalu dārdi, un no turienes vēl asāk, jūtaniāk plūda derdzīga, rūgtena deguma smaka.

Pārcelšanās vilkās līdz rīta ausmai. Ap divpadsmitiem naktī pienāca pirmās jātnieku sotņas. Gaismai svīstot, tām bija jāsāk celties pāri.

Prohors Zikovs, dabūjis zināt, ka 1. divīzijas jātnieku daļas vēl nav pienākušas, nolēma sagaidīt savu sotņu Bazkos. Ar lielām pūlēm viņš aizveda zirgu garām pajūgiem, kas bija cieši cits pie cita saspiedušies gar Bazku slimnīcas žogu, nenoņēmis seglus, piesēja pie kādiem ratiem, izņēma no mutes laužņus un pats gāja pa pajūgu rindām meklēt paziņas.

Pie dambja labi patālu viņš ieraudzīja Aksiņju Astahovu. Tā gāja uz Donu, piespiedusi pie krūtīm nelielu sainīti, uzmetusi plecos siltu jaciņu. Viņas spilgtais skaistums dūrās acīs, pievilka krastmalā ņudzošo kājnieku uzmanību. Tie uzrunāja viņu neķītriem vārdiem, viņu nosvīdušajās, noputējušajās sejās smaidā atņirdzās balti zobi, atskanēja sulīgi smiekli un ķiķināšana. Gara auguma baltmatains kazaks vaļējā kreklā un pakausī nošļukušu papahu galvā apkampa viņu no mugurpuses, ar lūpām pieskārās viņas brūnajam, slaidajam kaklam. Prohors redzēja, kā Aksiņja skarbi atgrūda kazaku, tam paklusu kaut ko pateica, nikni atiezusi zobus. Visapkārt sāka smieties, kazaks noņēma papahu, piesmacis nobasēja: — Ak, mammelīt! Kaut reizīti!

Aksiņja sāka iet ašāk, pagāja garām Prohoram. Viņas pilnīgajās lūpās trīcēja nicīgs smīns. Prohors viņu nesauca, viņš meklēja ar acīm pūlī ciematniekus. Gausi virzīdamies starp pajūgiem, kas bija stingi saslējuši pret debesīm ilksis un dīseles, izdzirda skurbas cilvēku balsis un smieklus. Zem ratiem uz paklātas maisa drēbes sēdēja trīs veči. Vienam starp kājām atradās spainītis ar kandžu. Jau iereibušie veči pēc kārtas smēla kandžu vara krūzītē, kas bija pagatavota no lielgabala šāviņa čaulas, dzēra un uzkoda žāvētu zivi. Asā kandžas un sālītās zivs smaka lika izbadējušajam Prohoram apstāties.

— Karavīri Iedzer kopā ar mums, lai viss būtu labi! — viens no večiem viņu uzrunāja.

Prohors nelikās lūdzam, apsēdās, pārmeta krustu un smaidīdams paņēma no viesmīlīgā veča rokām krūzīti ar saldi smaržojošo kandžu.

_— Dzer, kamēr esi dzīvs! Se, uzkod plandīti! Večus, zēn, nevajag nicināt. Veči ir prāta cilvēki! Jums, jaunajiem, vēl no mums jāmācās, kā dzīvi nodzīvot un… nu, un kā iedzert lāsīti, — vāvuļoja otrs vecītis ar iegrimušu degunu un līdz smaganām izēstu virslūpu.

Prohors dzēra, bailīgi vērdamies vecajā bezdegunī. Starp otro un trešo krūzīti nenocietās un iejautājās:

— Esi nodzīrojis degunu, vectētiņ?

— Ne-e-ē, mīļais! Tas no aukstuma. Vēl zeņķis būdams, aiz sasaldēšanās stipri nīkuļoju, no tā arī šitāds esmu izmaitājies.

— Bet es jau gandrīz apgrēkojos, domāju: vai tikai tev deguns nav iekritis nelāga kaites dēļ? Dies pas' saķert tādu nelaimi! — vaļsirdīgi atzinās Prohors.

Veča apgalvojuma nomierināts, viņš kāri pieplaka ar lūpām pie krūzītes un jau bez bailēm neatņemdamies iztukšoja to līdz dibenam.

— Dzīve iet postā! Kā gan lai nedzer? — rēca kandžas īpašnieks, plecīgs un veselīgs tēvainis. — Re, paņēmu līdz divi simti pudu kviešu un atstāju mājās ap tūkstoti. Atdzinu piecus pārus vēršu, bet vajadzēs to visu pamest te, Donai pāri jau nevarēs pārstiept! Viss, ko esmu sadzīvojis, iet ratā! Gribas uzraut dziesmu! Līksmojiet, ciematnieki! — vecais kļuva pavisam sarkans, acīs saskrēja asaras.

— Nebrēc, Trofim Ivanič! Maskava asarām netic. Ja dzīvosim, — atkal iedzīvosimies! — caur degunu murdēdams, vecītis mierināja draugu,

— Kā tad lai nebrēcu?! — kliedza vecais, raudās pārvērstu seju, vēl vairāk paceldams balsi. — Labība pagalam! Vērši apsprāgs! Māju nodedzinās sarkanie! Dēlu rudeni nogalināja! Kā gan man nebrēkt! Kam es to visu krāju? Dažkārt pa vasaru sviedros sairst desmit kreklu, bet tagad palieku pliks un basām kājām.., Dzer!

Prohors runādamies apēda tik platu plaudi kā krāsns aizslietni, izdzēra septiņas krūzītes kandžas, tā piesūcās, ka tikai ar lielām mokām varēja pieslieties kājās.

— Karavīr! Mūsu sargātāji Vai gribi, lai iedodu tavam zirgam auzas? Cik gribi?

— Maisu! — noburkšķēja pret visu apkārtējo vienaldzīgais Prohors.

Vecais viņam piebēra siena kuli ar vislabākajām mizām, palīdzēja uzcelt plecā.

— Kuli atnes apakaļ! Neaizmirsti, dieva dēļ! — viņš lūdzās, apkampdams Prohoru un birdinādams skurbuļa asaras.

— Ne, nenesīšu. Ja saku, — nenesīšu, tad nenesīšu .,»*— nez kāpēc tiepās Prohors.

Viņš aizgāja no ratiem grīļodamies. Kule spieda, svaidīja viņu no vienas puses uz otru. Prohoram likās, ka viņš iet pa slidenas atkalas apklātu zemi, kājas viņam slīdēja un trīcēja kā neapkaltam zirgam, uzmanīgi ejot pa ledu. Vēl dažus soļus paspēris, viņš apstājās. Nekādi nevarēja atcerēties: vai viņam cepure bijusi vai ne? Pie ratiem piesiets lauks bēris saoda auzas, stiepās uz kuli, pārkoda tai stūri. Pa caurumu, mīksti čaukstēdamas, sāka birt ārā auzas, Prohoram kļuva vieglāk, un viņš atkal devās uz priekšu,

Varbūt viņš būtu auzu atliekas aiznesis līdz savam zirgam, bet milzīgs vērsis, kuram viņš gāja garām, piepeši no sāniem pēc vēršu paraduma iespēra viņam ar kāju. Vērsi bija nomocījuši dunduri un knišļi, tas, aiz karstuma un niezes satracināts, nelaida sev klāt cilvēkus. Prohors, kas todien nebija pirmais vērša niknuma upuris, atsprāga nost, atsitās ar galvu pret riteņa rumbu un tūliņ aizmiga.

Viņš atmodās pēc pusnakts. Virs viņa tumšzilajā augstumā mutuļodami steidzīgi trauca uz rietumiem pelēki svina mākoņi. Starp tiem uz īsu brīdi paspīdēja jauns, slīps mēness, un atkal debess tinās mākoņu segā, un tumsā it kā kļuva stiprāks asais, dzestrais vējš.

Pavisam tuvu tiem ratiem, pie kuriem gulēja Prohors, jāja garām jātnieki, Zeme stenēja un vaidēja zem daudzajiem ar dzelzs pakaviem apkaustītajiem zirgu nagiem. Zirgi sprauslāja, juzdami tuvojamies lietu; gar kāpšļiem šķindēja zobeni, uzblāzmoja sarkanas smēķu uguntiņas. No garām ejošajām sotņāin plūda zirgu sviedru un skābena ādas uzkabes smaka.

Prohors — kā kurš katrs kazaks — bija kara gados apradis ar šo jaukto smaku, kas piemīt tikai kavalērijai. Kazaki to izvējoja pa visiem ceļiem no Prūsijas un Bukovinas līdz Donas stepēm, un šī neatņemama kavalērijas daļu dvinga kazakiem bija tikpat tuva un pazīstama kā dzimtās mājas gaiss. Kāri raustīdams strupas nāsis, Prohors pacēla smago galvu,

— Kas šī par daļu, brālīši?

— Jātnieku,,, — kāds dobjā balsī rotaļīgi atbildēja no tumsas.

— Nu kura daļa, es jautāju.

— Petļuras … — atbildēja tas pats basiņš.

—_ Eku nelietis! — brītiņu pagaidījis, viņš atkārtoja jautājumu: — Kurš pulks, biedri?

— Bokovas.

Prohors gribēja celties, bet galvā smagi joņoja asinis, rīkles galā kļuva nelabi. Viņš atlaidās un atkal aizmiga. Pret gaismiņu no Donas sāka plūst mitrums un vēsums.

— Vai nav atstiepis kājas? — viņš dzirdēja pa miegam balsi virs sevis.

— Silts .,, un piesvempies! — kāds atbildēja Prohoram gluži pie auss.

— Velc viņu pie velna! Vāļājas kā maita! Dod viņam pa žaunām!

Jātnieks sāpīgi iegrūda ar pīķa kātu sānos Prohoram, kas vēl nebija atžirdzis, kāda cilvēka rokas satvēra viņu aiz kājām, vilka sāņus.

— Velc malā pajūgus! Guļ kā nosprāguši! Atraduši laiku izgulēties! Sarkanie tūliņ mīs uz astes, bet viņi sūt kā mājā! Stumt pajūgus uz katru pusi — tūliņ nāks baterija! Aši!… Aizprostojuši ceļu,,, Nu ir gan cilvēki .,, — dārdēja valdonīga balss.

Ratos un zem ratiem guļošie bēgļi sakustējās. Prohors uzlēca kājās. Viņam nebija ne šautenes, ne zobena, ne arī labās kājas zābaka, — to visu viņš bija paguvis nozaudēt pēc vakarējās dzeršanas. Neizpratnē pavēries visapkārt, gribēja jau meklēt zem ratiem, bet no zirgiem nolēca pienākušās baterijas braucēji un apkalpe, bez žēlastības apgāza ratus ar visām panckām un acumirklī atbrīvoja ceļu lielgabaliem.

— Bra-a-a-auc!

Braucēji uzlēca zirgos. Smagi notrīcēdamas, izstiepās platās ādas atsaites. Augstie apvalkā ietītā lielgabala riteņi nožļakstēja grambā. Šāviņu kaste aizķērās aiz ratu dīseles, atlauza to.

— Vai atstājat fronti? Tad ta karotāji, jods lai parauj! — no ratiem sauca vecis, ar kuru vakar bija dzēris Prohors.

Lielgabalnieki pabrauca garām klusēdami, steidzās uz pārceltuvi. Prohors priekšausmas mijkrēslī ilgi nomeklē-

Jfln šauteni un zirgu. Tā arī neatrada. Pie laivām noāva mi otru zābaku, iesvieda to ūdenī un ilgi mērcēja galvu, lv i ir u žņaudza neciešamu sāpju stīpas.

Kavalērija sāka celties pāri, saulei lecot. Kazaki, no Rlrgiem nokāpuši, piedzina pusotra simta noseglotu l.scti,ias zirgu pie Donas augšpus tā līkuma, kur Dona taisnā leņķi pagriežas uz austrumiem. Sotņas komandieris ar Kumpu degunu un bargu izskatu, līdz acīm apaudzis ar nīdu, sarainu bārdiņu, atgādināja meža kuili. Kreisā mka viņam bija iekārta netīrā, asiņainā saitē, labā nemitīgi cilāja pātagu.

— Neļauj zirgiem dzert! Dzen! Dzen tos! Nu ko tu,,, jcķitvaiāzīt.,, ķitvai.». ķitvai… Ūdens baidies, vai?!,.. Dzen iekšā!, nav jau no cukura, neizkusīs!.,, — viņš kliedza kazakam, kas dzina zirgus ūdenī, un zem viņa rudajām ūsām pavīdēja balti, ilkņveidīgi zobi.

Zirgi spiedās barā, negribēja iet aukstajā ūdenī, kazaki kliedza, slānīja tos pātagām. Pirmais sāka peldēt melnis ar baltām nāsīm, platu, iesārtu zvaigzni pierē. Bija redzams, ka tas nepeld pirmoreiz. Viņa nokarenos krustus apskaloja vilnis, kuplo asti aizplūdināja sāņus, bet kakls un mugura bija ārā. Tam pakaļ gāja citi zirgi, šķērsodami straumi, šļakstinādami un sprauslodami tie metās putojošā ūdenī. Kazaki brauca pakaļ sešās liellaivās. Viens no pavadoņiem, laivas priekšgalā stāvēdams, bija katram gadījumam sagatavojis valga cilpu.

— Nebrauc tiem priekšā! Virzi tos iešķērsām straumei! Neļauj, lai nes tos lejup!

Pātaga sotņas komandiera rokā kļuva žirgtāka, aplidoja apli un plīkšķēdama nokrita uz kaļķiem nošķiestā zābaka stulma.

Ātrā straume vilka zirgus lejup. Melnis peldēja viegli visiem citiem priekšā, atstādams tos aiz sevis divu zirgu atstatumā. Viņš pirmais nokļuva smilšainā kreisā krasta malā. Sai brīdī caur kuplajiem melnapses zariem atspīdēja saule, tās sārtais stars krita uz melni, un valgmē mirdzošā spalva uz mirkli aizliesmoja melnā, nedzēšamā liesmā.

— Uzmani Mrihina ķēvīti! Palīdzi tai!.. e Viņai ir iemaukti. Nu airē taču! Airē!… — gārdzoši kliedza meža kuilim līdzīgais sotņas komandieris..

Zirgi pārpeldēja labi. Viņā pusē tos sagaidīja kazaki. Tie saņēma katrs savu zirgu, uzmauca iemauktus. No šās puses sāka vest pāri seglus.

— Kur vakar dega? — Prohors jautāja kādam kazakam, kas nesa seglus.

— Gar Čiru.

— No šāviņa aizdegās?

— Kas par šāviņu? — nikni atbildēja kazaks. — Sarkanie svilina ,».

— Visu no vietas? — Prohors brīnījās,

— Ne-e-ē jau .,. Dedzina bagātās mājas, kurām skārda jumts vai kur laba iedzīve.

— Kuros ciematos dega?

— No Visloguzovas līdz Gračevai.

— Un pirmās divīzijas šābs — vai nezini, kur tas tagad?

Čukarinskā.

Prohors gāja atpakaļ uz bēgļu pajūgiem. Visur pa bezgalīgi garo apmetni vējiņš nesa rūgtus dūmus no sausu zaru, izārdītu zedeņu un sausu lopu mēslu sārtiemi sievas vārīja brokastis.

Nakti bija pienākuši klāt vēl daži tūkstoši bēgļu no labā krasta stepju joslas.

Pie sārtiem un ratos balsis dūc kā bites:

—Kad tad mums pienāks kārta celties pāri? Ai, nevar gaidīdams sagaidīt!

— Dievs sodi — sabēršu labību Donā — lai netiek sarkanajiem!

— Pie plosta ļaužu — kā mākonis!

— Manu dieniņ, kā tad mantas atstāsim te krastmalā?

— Krājām, krājām,,. Kungs Jēziņ, mūsu gādnieki

— Ja būtu varējuši tikt pāri pie sava ciemata .,»

— Nešķīstais gars atdzina uz šiem Veškiem, ak vai!

— Irbenāju stūris, stāsta, esot viss nosvilināts.

— Kaut nu tiktu uz plosta ,..

— Jā, citādi, diezin, vai nu mūs pažēlosi

— Viņiem pavēlēts: apkaut visus kazakus no sešgadīgiem bērniem līdz sirmiem večiem.

— Saķers mūs šaipusē.,, Nu, un kas tad būs?

— Cik tur gaļas nesakraus!

Pie spilgti izkrāsotiem tauriešu ratiem runā stalts vecis ar sirmām uzacīm, pēc izskata un valdonīgajiem žestiem — ciemata atamans, kas ne vienu vien gadu nēsājis atamana zizli ar vara uzgali.

— …es jautāju: «Tātad ļaužiem būs jānonīkst te krastā? Kad tad mēs varēsim ar savu nabadzību tikt pāri uz to pusi? Mūs visus, kā stāvam, taču sarkanie apj<mis!* Bet viņa labdzimtība man atbild: «Nešaubies, tēli ņ! I.idz tam laikam turēsimies pozīcijās un aizsargāsim, I .11 ikT visi tiks pāri. Noguldīsim savus kauliņus, bet sieVfini, bērniem, večiem bojā iet nejausim!»

Sinnuzacaino atamanu apstāj veči un sievas, klausās viņa runā ar jo lielu uzmanību, tad sākas vispārīgi ju t kligi kliedzieni:

— Bet kāpēc baterija aizmuka?

— Gandrīz cilvēkus sabrauca, drāzās uz pārceltuvi!

Arī kavalērija ieradās …

— Stāsta, Grigorijs Meļehovs esot pametis fronti.

Kas tā par kārtību? Iedzīvotājus atstāj, bet

paši? …

— Un karaspēks cilpo pa priekšu!,.,

— Kas tad mūs apsargās?

— Kavalērija, re, peldus diedz pāri!…

— Katram sava ada tuvāka …

— Tā jau ir!

— Mēs esam galīgi nodoti!

— Beigas klāt, tā tas ir!

— Vajag sūtīt pie sarkanajiem večus ar sālsmaizi, Varbūt apžēlosies, nesodīs ar nāvi.

Pie pagrieziena šķērsielā netālu no lielās ķieģeļu ēkas, kurā atrodas slimnīca, parādās jātnieks. Šautene viņam karājas uz priekšējā seglu loka, sānos līgojas zaļš pīķa kāts.

— Tas jau mans Mikiška! — līksmi iesaucas satuntuļojusies, paveca sieva.

Viņa skrien pie jātnieka, lēkdama pāri dīselēm, spiezdamās starp ratiem un zirgiem. Jājēju ļaudis saķer aiz kāpšļiem un aptur. Viņš paceļ pāri galvai pelēku aploksni ar lakas zīmogu un kliedz:

— Ar ziņojumu uz galveno štābu! Laidiet!

— Mikišeņka! Dēliņ! — uztraukta sauc pavecā sieva. Viņas izspūrušie, melnsirmie mati šķipsnām krīt sejā, kas laistās aiz prieka. Ar drebošu smaidu viņa piekļaujas kāpslim, sasvīdušajiem zirga sāniem un vaicā:

— Vai mūsu ciematā biji?

— Biju. Tagad tur sarkanie,,,

— Un mūsu māja? ,,,

— Māja vesela, bet Fedotam nodedzināja. Musu punis aizdedzies, bet viņi paši nodzēsuši. No turienes atskrēja Fetiska, stāstīja, ka sarkano priekšnieks teicis: «Ta kā

neviena nabadzīga kazaka māja nenodegtu, bet buržujus dedziniet!»

— Nu, paldies dievam! Lai Kristus viņus sargā! — sieva meta krustus.

Bargs vecis dusmīgi teica:

— Kā tad tā, mana mīļā? Kaimiņš nosvilināts — un par to «paldies dievam»?

— Velns viņu neraus! — sieva dedzīgi un aši mēļo. -*» Viņš sev uzcels, bet ar ko es uzceltu, ja man nodedzinātu? Fedotam zelta lādīte zemē ierakta, bet man« *. viss mūžs pagājis svešos ļaudīs, vienā trūkumā!

— Laidiet, māmuļ! Man jāsteidzas ar aploksni, — lūdzas jātnieks, noliekdamies seglos.

Māte iet zirgam līdzās, iedama noskūpsta dēlam roku, kas saulē iedegusi pavisam melna, pēc tam viņa skrien uz savu pajūgu, bet jātnieks kliedz jauneklīgā tenoriņā:

— Dodiet ceļu! Ar aploksni pie pavēlnieka! Ceļu!

Viņa zirgs iekarsis, svaida dibenu, iet dancodams. Cilvēki nelabprāt pašķiras, liekas, ka jātnieks gausi tiek uz priekšu, tomēr drīz vien viņš pazūd aiz ratiem, aiz vēršu un zirgu mugurām, un tikai pīķis līgojas virs lielā pūļa galvām, tuvodamies Donai,

LXI

Pa dienu uz Donas kreiso pusi pārcēla visas sacelšanās kustības daļas un visus bēgļus. Pašas pēdējās čēlās pāri Grigorija Meļehova 1, divīzijas jātnieku sotņas, kas ietilpa Vešenskas pulkā.

Grigorijs ar divpadsmit izlasītām sotņām līdz vakaram atturēja 33. sarkanās Kubaņas divīzijas spiedienu. Ap pulksten pieciem saņēma no Kudinova ziņu, ka karaspēka daļas un bēgļi jau pārcelti, un tikai tad deva pavēli atkāpties.

Saskaņā ar agrāk izstrādāto plānu Donas malas kazaku sotņām, kas bija iekļāvušās sacelšanās kustībā, vajadzēja pārcelties un novietoties katrai pret savu ciematu. Ap pusdienas laiku štābā sāka ienākt ziņojumi no sotņām. Lielākā daļa jau bija novietojusies kreisajā krastā pretī saviem ciematiem.

Tur, kur starp ciematiem bija atstarpes, štābs nosūtīja krastmalas stepju joslas kazaku sotņas.* Kružiļinskas, Maksajevas-Singinas, Karginskas kājnieku, Latiševas, Ļihovidovas un Gračevas sotņas novietojās starpgabalos llnrp Pegarevku, Vešensku, Ļebjažinu, Krasnojaru, citas ili-vas aizmugurē uz Aizdonas ciematiem — Dubrovku, < diuaju, Gorohovku, un tām, pēc Safonova ieskata, vajadzēja būt tai rezervei, kas būs nepieciešama karaspēka vadībai, ja kaut kur pārraus fronti.

Donas kreisajā pusē sacelšanās fronte stiepās no Kazanskas staņicas vistālākajiem rietumu ciematiem līdz I Istjhopjorai simt piecdesmit verstu garumā.

Pārcēlušies pāri Donai, kazaki gatavojās pozīciju cīnām: steidzīgi raka tranšejas, cirta un zāģēja papeles, vītolus, ozolus, rīkoja blindāžas un ložmetēju ligzdas. Visus tukšos maisus, kas bija bēgļiem, piebēra ar smiltun, sakrāva blāķī aizsedzei visas nepārtrauktās tranšeju līnijas priekšā.

Līdz vakaram visur tranšeju rakšana bija galā. Aiz Vešenskas priežu ataugā nomaskēja 1. un 3. bateriju. Astoņiem lielgabaliem bija pavisam tikai pieci šāviņi. Sāka trūkt arī šauteņu patronu. Kudinovs izsūtīja ziņnešus jāšus ar pavēli, kas stingri noliedza atšaudīties. Pavēlē bija ieteikts ik sotņā izraudzīties vienu vai divus vislabākos šāvējus un apgādāt tos ar pietiekamu daudzumu patronu, lai šie vislabākie šāvēji apšautu sarkano daļu ložmetējniekus un tos sarkanarmiešus, kas parādīsies labā krasta ciematu ielās. Visiem citiem bija atļauts šaut tikai tad, kad sarkanie iedomātos celties pāri.

Grigorijs Meļehovs jau mijkrēslī apjāja savas gar Donu izkliedētās divīzijas daļas, atgriezās Vešenskā pārgulēt nakti.

Bija aizliegts palienē kurināt uguni. Uguņu nebija arī Vešenskā. Visa Pārdona grima mēļā miglā.

Rīta agrumā Bazku paugurā parādījās pirmie sarkano izlūki. Drīz vien tie izklīda pa visiem pauguriem Donas labajā krastā no Ustjhopjoras līdz Kazanskai. Sarkanā fronte milzu lavīnā vēlās uz Donu. Pēc tam izlūki nozuda, un līdz pusdienai pauguri stinga smagā, tuksnesīgā klusumā.

Hetmaņa ceļā vējš grieza bālganus putekļu stabus. Dienvidos vēl arvien neizgaisa sarkanmelnā ugunsgrēku migla. No jauna sablīva vēja izkliedētie mākoņi. Pauguram uzgūlās spārnota mākoņu ēna. Dienas gaismā uzšāvās balts zibens. Uz mirkli tas apvīlēja zilo padebesi ar līkumotu, sudrabotu šuvi, kā dzirkstošs šķēps krita lejup un iedūrās cietajā, izcilnajā sargkurgāna krūtežā. Pērkons it kā sašķēla uzgulušo padebešu milžu; no tās dzīlēm sāka gāzt lietus. Vējš to šķieba sāņus, nesa bālganos, dejojošos viļņos pa Donas kalnu atradžu krīta krantīm, pa karstumā novītušajām saulenēm, pa veldrē sakritušo labību.

Lietus atsvaidzināja jaunās, bet no putekļiem vecīgi pelēkās lapas. Sulīgi iezaigojās vasarāja zelmeņi, savas apaļās, sēklainās galvas cēla augšup dzeltensejainās saulenes, no sakņu dārziem plūda medainā ziedošo ķirbju smarža. Slāpes dzesējusī zeme ilgi tvaikoja …

Pēc pusdienas sarkanarmiešu patruļas atkal parādījās uzbērtajos sargkurgānos, kas retā virknē stāvēja Donas malas kraujainē, stiepās gar Donu līdz pašai Azovas jūrai.

No kurgāniem desmitiem verstu tālumā varēja pārredzēt visu dzeltenviļņaino, līdzeno, zaļām lanku salām izraibināto Donas malu. Sarkanarmiešu patruļas sāka piesardzīgi iejāt ciematos. No piekalnes ķēdēs plūda kājnieki. Aiz sargkurgāniem, uz kuriem senatnē polovciešu un kareivīgo brodņiku sargi vērojuši ienaidnieku tuvošanos, tagad novietojās sarkano baterijas.

Belogoras kalnā uzstādītā baterija sāka apšaudīt Vešensku. Pirmā granāta sprāga laukumā, un pēc tam staņicu ietina pelēkie sprāgstošo bumbu un piena baltumā vizošie, vējā gaistošie šrapneļu dūmi. Vēl trīs citas baterijas sāka apšaudīt Vešensku un kazaku tranšejas gar Donu.

Lielajā Gromokā nikni ietarkšķējās ložmetēji. Divi «hočkisi» trieca īsas kārtas, bet dobjais «maksirns» bēra nemitīgu dzelzs krusu, tēmēdams uz sacelšanās kustības kājnieku posmiem, kas pārvietojās aiz Donas. Pie pauguriem sāka braukt klāt vezumnieki. Dzeloņplūmēm apaugušajās kalnu nogāzēs raka tranšejas. Pa Hetmaņa ceļu rībēja rati un divriči, tiem pakaļ kā gara, vērpetē sagriezusies stērbele vilkās putekļi.

Lielgabalu dunoņa granda visā frontē. No Donas malas kalniem, kas pacēlās pāri visai apkaimei, sarkano baterijas līdz vēlam vakaram apšaudīja Pārdonu. Sacelšanās dalībnieku tranšeju izrakņātā paliene klusēja visā garumā no Kazanskas līdz Ustjhopjorai. Zirgu uzraugi ar zirgiem slēpās niedrēm, grīšļiem un meldriem necaurejami aizaugušās krūmāju zemienēs. Tur zirgus nemocīja knišļi, mežapiņu apvītā biezoknī valdīja dzestrums. Koki un garie baltkārkli droši slēpa no sarkanarmiešu novērotājiem.

Zaļajā pļavu nolejā nebija neviena cilvēka. Tikai pai clain te parādījās bailēs salīkuši bēgļi, kas centās tikt lalak no Donas. Sarkanarmiešu ložmetējs notarkšķināja uz tiem dažas kārtas, gari stieptie ložu svilpieni'gāza zemē pārbiedētos bēgļus. Viņi gulēja biezajā zālē līdz mijkrēslim un tikai tad skriešus devās uz mežu, neatskatīdamies trauca uz ziemeļiem, uz larikām, kas tos vies-mīlīgi uzņēma biezajās alkšņu un bērzu saaudzēs.

tu

Divas dienas Vešensku stipri apšaudīja artilērija. Iedzīvotāji nelīda ārā no pagrabiem un velvēm. Tikai nakti staņicā atdzīvojās šāviņu izdauzītās ielas.

Štābā daži izteica aizdomas, ka tik intensīva apšaude neesot nekas cits kā sagatavošanās uzbrukumam forsēt upi. Radās bažas, ka sarkanie sākšot celties pāri tieši pie Vešenskas, lai to ieņemtu un, iedzenot ķīli taisnā līnijā izstieptajā frontē, pārrautu to divās daļās, bet pēc tam galīgi satriektu ar uzbrukumu flangos no Kalačas un Ustjmedvedicas,

Pēc Kudinova pavēles Vešenskā pie Donas sakoncentrēja vairāk par divdesmit ložmetējiem, kas bija apgādāti ar pietiekamu daudzumu lentu. Bateriju komandieri saņēma pavēli atlikušos šāviņus izlietot tikai tai gadījumā, ja sarkanie iedomātos celties pāri. Plostu un visas laivas ievilka līcī augšpus Vešenskas un cieši apsargāja.

Grigorijam Meļehovam likās, ka štāba vīru bažām nav pamata. 24. maija apspriedē viņš izsmēja Iļjas Safonova un viņa domu biedru pieņēmumus,

— Ar ko tad viņi celsies pāri pie Veškiem? —viņš sacīja. — Vai tad te ir pārcelšanai piemērota vieta? Nu paskatiet: šai pusē krasts pliks kā delna, smilšaina, līdzena strēle, pie pašas Donas ne mežiņa, ne krūmiņa. Kurš muļķis celsies pāri tādā vietā? Vienīgi Iļja Safonovs ar savām spējām varētu līst tādā peklē… Ložmetēji tik plikā krastā nopļautu visus līdz beidzamajam! Un tu, Kudinov, nedomā, ka sarkano komandieri stulbāki par mani un tevi. Viņu vidū ir gudrākas galvas nekā mums! Veškiem tieši virsū viņi nenāks, un mums viņu pārcelšanās jāgaida nevis te, bet vai nu tur, kur sekls, kur rodas smilšu sēkļi, vai arī nomaļā vietā, kur apkārtne paugurota un mežaina. Tādas apdraudamas vietas vajag jo' stipri apsargāt, it īpaši nakti; kazaki jābrīdina,

lai nenošauj greizi, lai nesnauž, bet bīstamajās vietās jau laikus jāpieved rezerves, lai būtu, ko likt vietā, ja gadītos nelaime.

— Tu saki — neuzbrukšot Veškiem? Bet kāpēc tad viņi līdz vēlam vakaram slānī staņicu no lielgabaliem? — jautāja Safonova palīgs.

— To tu vari viņiem pajautāt. Vai tad šauj tikai uz Veškiem, ko? Šauj arī uz Kazanku, uz Jerinku, skat, arī no Semjonovas kalna — tur tāpat strostē. Viņi visur šauj ar lielgabaliem. Viņiem šāviņu laikam vairāk'nekā mums. Mūsu s … artilērijai tikai pieci šāviņi, un tiem pašiem ozolkoka čaulas.

Kudinovs sāka gardi smietiesi

— Nu tu ķēri īstā vietāl

—Te nav tik daudz ko kritizēt! — pukojās apspriedē klātesošais 3. baterijas komandieris, — Te jārunā par stāvokli.

— Runā, neviens tev nav muti aizbāzis! — Kndinovs sadrūma, sāka rotaļāties ar siksniņu. — Cik reižu jums, velniem, teikts: «Nešķiediet bez jēgas šāviņus, taupiet tos svarīgiem gadījumiem!» Bet nē, jūs esat drāzuši virsū visam, kas vien pagadās, pat vezumiem. Bet tagad, kad ar mietu dur vēderā, — nav ar ko šaut. Kāpēc apvainoties par kritiku? Meļehovs pareizi zobojas par jūsu ozolkoka artilēriju. Vai tad par jūsu munīciju nav jāsmejas?

Kudinovs nostājās Grigorija pusē, noteikti atbalstīdams viņa priekšlikumu ciešāk apsargāt tās vietas, kur visvieglāk celties pāri, un koncentrēt rezerves daļas tieši klāt apdraudētajiem sektoriem. Tika nolemts no tiem ložmetējiem, kas atradās pašā Vešenskā, dažus dot Belogoras, Merkulovas un Gromokas sotņām, kuru rajonos visvieglāk iespējams celties pāri.

Grigorija apsvērums, ka sarkanie nemēģinās pārcelties pie Vešenskas, bet izraudzīsies noderīgāku vietu, izrādījās pareizs jau nākamajā dienā. No rīta Gromokas sotņas komandieris ziņoja, ka sarkanie taisoties pārcelties. Visu nakti viņpus Donas bijis dzirdams troksnis, veseru klaudzoņa, riteņu rīboņa. Uz Gromoku daudzos pajūgos vesti dēļi, un, tiklīdz tie izkrauti, tūliņ sākuši smilkstēt zāģi, bijis dzirdams, kā klaudz cirvji un veseri. No visa varot spriest,*ka sarkanie kaut ko gatavojot. Kazaki sā-kumā domājuši, ka taisot pontonu tiltu. Divi drošgalvji nakti aizgājuši ap pusversti augšpus tās vietas, kur bijis

dzirdams remešu troksnis, noģērbusies un, uz galvas uzlikto krūmu aizsegti, klusām peldējuši lejup. Viņi bijuši pie paša krasta, netālu no viņiem zem vītoliem sarunājušies ložmetēju komandas sarkanarmieši, bijušas skaidri dzirdamas balsis un cirvju troksnis ciematā, bet uz ūdens nekas nav bijis redzams. Ja arī sarkanie kaut ko taisot, pontonu tiltu nu gan ne.

Gromokas sotņas komandieris pastiprināja ienaidnieka puses novērošanu. Gaismai austot, novērotāji, nemitīgi vērdamies binoklī, labu laiku nekā īpaša nesaskatīja. Bet tad viens, kuru jau vācu karā uzskatīja pulkā par vislabāko šāvēju, pamanīja rīta mijkrēslī kādu sarkanarmieti, kas veda lejup uz Donu divus apseglotus zirgus.

— Sarkanais nāk lejā pie ūdens, — kazaks čukstēja biedram un nolika binokli.

Zirgi iebrida līdz cejiem, sāka dzert.

Kazaks uzmeta kreisās rokas elkonī gari izstiepto šautenes siksnu, uzcēla tēmēkļa statnīti, ilgi un rūpīgi tēmēja .,,

Pēc šāviena viens zirgs mīksti nogāzās uz sāniem, otrs aizauļoja kalnā. Sarkanarmietis pieliecās, lai noņemtu nošautā zirga seglus. Kazaks izšāva otrreiz, klusi iesmējās: sarkanarmietis ātri izslējās, sāka jau skriet projām no Donas, bet pēkšņi krita. Krita uz mutes un vairs necēlās augšā …

Tiklīdz Grigorijs Meļehovs dabūja zināt, ka sarkanie taisās pārcelties, tūlīt segloja zirgu, jāja uz Gromokas sotņas rajonu. Aiz staņicas viņš pārjāja braslā pāri šauram ezeriņam, kas kā atteka atdalījās no Donas un stiepās līdz pašai staņicai, un sāka auļot pa mežu.

Ceļš izgāja uz pļavas, bet pa pļavu, bija bīstami jāt, tāpēc Grigorijs izvēlējās nedaudz tālāku apkārtceļu: aizjāja pa mežu līdz Rassohovas ezera galam, pa ciņiem un baltkārkliem nokļuva līdz Kalmiku braslam (šaurai tērcei, kas bija aizaugusi ar lēpērn, paķērsām un niedrēm un savienoja vienu pļavas līžņu ar Podstoiļicas ezeru) un, tikai izjājis cauri staignajam Kalmiku braslam, apturēja zirgu, ļāva tam dažas minūtes atpūsties.

353

Taisnā ceļā līdz Donai bija verstis divas. Jāt uz tranšejām pa pļavu nozīmēja tikt apšaudītam. Varēja.nogaidīt vakara krēslu, tumsā šķērsot līdzeno, klajo pļavu, bet Grigorijs necieta gaidīšanu, viņš allaž mēdza teikt, ka «pasaulē visnejaukākais ir gaidīt un tad sasteigt», un

12 —Klusā Doņa

tāpēc nolēma jāt tūliņ. «Laidīšu lēkšos, cik zirgam jaudas, droši vien netrāpīs!» viņš domāja, izjādams no krūmiem.

Viņš izraudzījās zaļu vītolu skupsniņu, kas kā atzare stiepās no Donas malas meža, un pacēla pātagu. No cirtiena, kas apsvilināja krustus,' no negantā uzkliedziena zirgs nodrebēja, pieglauda ausis un, arvien palielinādams ātrumu, kā putns laidās uz Donu, Grigorijs nepaguva noaujot ne pussimta asu, kad no labā krasta paugura viņam pretī garām kārtām ietarkšķējās ložmetējs. «Tjuut! Tjuut! Tjuut! Tju! Tju!» lodes svilpa kā murkšķi. «Par augstu, vecais!» domāja Grigorijs, spiezdams zirgam sānus, atlaizdams pavadu un ar vaigu pieskardamies pretvējā plīvojošām zirga krēpēm. Un, it kā viņa domas uzminēdams, sarkanais ložmetējnieks, kas gulēja kaut kur baltradzes paugurā aiz balsta ložmetēja vairodziņa, sāka tēmēt uz kustīgo mērķi, brāza ložmetēja uguns šalti zemāk, un nu jau skrējienā sakaitētās lodes sulīgi iešmakstējās, kā čūskas iešņācās zirgam zem priekšējām kājām. Tās cirtās mitrajā, vēl no palu ūdens neizžuvušajā zemē, šļāca karstus dubļus .,, «Cok! Sššiu! Cok! Cok!» un atkal zirgam virs galvas un gar sāniem: «Tiuuu! Tjut!.,, Tiiiuuuu!»

Kāpšļos pacēlies, Grigorijs gandrīz gulēja zirgam uz izstieptā kakla. Trakā ātrumā joņoja pretī zaļā vītolu audzīte. Kad viņš jau bija pusceļā, uz Semjonovas paugura nogranda lielgabals. Šāviņa metāliskā dārdoņa satricināja gaisu. Tuvā sprādziena rībiens lika Grigorijam sagrīļoties seglos. Viņam ausīs vēl nebija apklususi griezīgā šķembu smilkstēšana un kaukšana, vēl nebija paguvušas sacelties tuvīnajā līžņā niedres, kas, spējā gaisa spiediena notriektas, zuzēdamas slējās augšā, — kad kalnā noskanēja lielgabala grands, un šāviņa kauciens tuvodamies atkal sāka spiest Grigoriju, liekt viņu ^pie segliem.

Viņam likās, ka smagā, līdz beidzamajam saspriegtā dārdoņa uz kādu simtdaļu sekundes norimst, un šajā sekundes simtdaļā viņam acu priekšā izslējās plandošs, melns mākonis, no spalgā trieciena nodrebēja zeme, zirgam priekškājas it kā nez kur iegrima.,,

Grigorijs atjēdzās kritiena brīdī. Viņš tik stipri triecās pret zemi, ka uz ceļiem pārplīsa aizsargkrāsas vilnās bikses, pārtrūka saitītes. Varenais sprādziena satricinātais gaisa vilnis bija viņu aizsviedis tālu no zirga, un,

|(iii 7.iMnē nokritis, viņš vēl dažas asis slīdēja pa zāli, ap» mitinādams pret zemi delnas un vaigu.

Kritiena apstulbināts, Grigorijs rausās kājās. No augHiitt kā melns lietus bira zemes pikas un drumstalas, izrautas zāles saknes,,, Zirgs gulēja divdesmit soļu no bedres. Galva tam nekustējās, bet ar zemi apbērtās pakaļkājas, nosvīdušie krusti un slīpais astes kauls vēl drebēja sīkās, konvulsīvās trīsās,

Viņpus Donas ložmetējs bija apklusis. Minūtes piecas valdīja klusums. Virs līžņas satraukti brēca gaišzilie zīriņi. Pārvarēdams galvas reiboņu, Grigorijs devās pie zirga. Kājas viņam trīcēja, bija dīvaini smagas. Viņam bija sajūta, kāda palaikam mēdz būt pēc ilgas un neērtas sēdēšanas, kad uz kādu laiku traucētas asinsriņķošanas dēļ notirpušās kājas liekas it kā svešas un ik solis skaņi atbalsojas visā augumā .,,

Grigorijs paņēma nogalinātā zirga seglus, un, tikko bija iegājis šķembu aplauztajās tuvīnās līžņas niedrēs, kad atkal ar vienādām atstarpēm sāka tarkšķēt ložmetējs. Ložu skrējienu nevarēja dzirdēt —, acīm redzot, no paugura jau šāva kādā citā mērķī.

Pēc stundas viņš ieradās sotņas komandiera zemnīcā.

— Pašlaik pārtraukuši būvēt, — sotņas komandieris stāstīja, — bet nakti katrā ziņā sāks atkal strādāt. Varējāt gan atmest mums patroniņas, citādi tagad vai balsī jābrēc — pa ietverei, pa divām uz vīra.

— Pret vakaru patronas atvedīs. Nenolaid acis no tā krasta!

— Skatāmies jau gan. Šonakt gribu aicināt brīvprātīgos, lai aizpeld un apskatās, ko viņi tur taisa.

— Par ko nesūtīji jau pagājušo nakti?

— Sūtīju, Grigorij Pantelevič, divus, bet viņiem bijis bail iet iekšā ciematā, Nopeldējuši gar krastu, bet doties ciematā bijis bail,,, Un vai tad kādu var piespiest? Pasākums ir riskants, var uzdurties viņu sardzei — un uzreiz āda pār kārti. Savu sētu tuvumā kazaciņi neizrāda vis lielu drošsirdību .,, Vācu karā bija nezin cik krustu tīkotāju, bet tagad nevar pielūgt iet sardzē, kur nu vēl tālā izlūku gājienā. Un te posts ar sievām: sanākušas pie vīriem, guļ tepat ierakumos un ne par vari nav aizdzenamas. Vakar sāku tās tramdīt, bet kazaki draud: «Lai uzvedas vien rāmāk, citādi mēs ar viņu žigli tiksim galā!»

12*

355

Grigorijs gāja no sotņas komandiera zemnīcas uz

tranšejām. Tās stiepās līču locu pa mežu asu divdesmit no Donas. Ozolājs, vībotņu ceri un bieza jaunu papeļu atauga slēpa dzelteno aizsargvaļņa uzbērumu no sarkanarmiešu acīm. Sakaru ejas savienoja tranšejas ar blindāžām, kur kazaki atpūtās. Pie zemnīcām mētājās zilpelēkas žāvētu zivju zvīņas, aitu kauli, sauleņu sēklu čaumalas, smēķu gali, dažādas lupatas; zaros karājās izmazgātas zeķes, audekla apakšbikses, kājauti, sieviešu krekli un brunči…

No pašas pirmās zemnīcas izbāza kailu galvu jauna, ap-miegojusies sieviņa. Viņa izberzēja acis, vienaldzīgi pavērās Grigorijā; pazuda melnajā ejas caurumā kā susliks alā. Kaimiņu zemnīcā paklusām dziedāja. Ar vīriešu balsīm vijās kopā apslāpēta, bet augsta un tīra sievietes balss. Trešajā zemnīcā pie pašas ieejas sēdēja ne visai jauna, glīti ģērbusies kazaciene. Viņai uz ceļiem dusēja sirmuma skarta, cekulaina kazaka galva. Tas snauda, ērti uz sāniem nogulies, un sieva viņu izveicīgi ieskāja, kāva uz koka ķemmes melnmugurainās matu utis, gaiņāja mušas, kas viņas vecīgajam «draudziņam» krita sejā. ja nedzirdētu nikno ložmetēja tarkšķēšanu aiz Donas un skaļos lielgabalu būkšķus, kas atplūda pa ūdeni kaut kur no augšpuses, it kā no Miguļinskas, it kā no Kazanskas puses, tad varētu domāt, ka pie Donas nometušies atpūtā pļāvēji, — tik mierīgs izskats bija Gromokas sacelšanās dalībnieku sotņai uguns līnijā.

Piecu kara gadu laikā Grigorijam gadījās pirmoreiz redzēt tik neparastu pozīcijas ainu. Nespēdams atturēt smaidu, viņš gāja gar zemnīcām, un visur viņa skatiens pievērsās sievām, kas apkopa vīrus, lāpīja kazaku drēbes, velēja karavīra veļu, vārīja ēdienu un mazgāja pieticīgo pusdienu traukus.

— Jūs te dzīvojat tā nekas! Ar ērtībām .,, — Grigorijs teica sotņas komandierim, atgriezdamies viņa zemnīcā.

Tas pasmaidīja platu smaidu:

— Labāk vairs nevar būt.

— Jau par daudz ērti! — Grigorijs sarauca pieri. — Tūdaļ aizvākt no šejienes sievas! Karš — un kaut kas tāds!.., Kas tev te ir? Tirgus vai? Ko tas nozīmē? Tā jau sarkanie tiks pāri Donai, un jūs pat nedzirdēsiet: nebūs laika klausīties, noņemsieties ar sievām… Dzen ratā visas svilpastes, tiklīdz metas krēsla! Citādi atjāšu rīt un, ja ieraudzīšu kādu brunčos, — tev pirmajam noraušu galvu!

Tā jau ir,,, labprāt piekrita sotņas komandieris, l pats esmu pret sievām, bet ko tu kazakiem padaM-.i.' Disciplīna sairusi.,, Sievas noilgojušās pēc vīriem, karojam taču jau trešo mēnesi!

liet pats sarkdams apsēdās uz velēnu lāviņas, lai aphleplu uz lāviņas atstāto, sarkano sievietes priekšautu, un, novērsdamies no Grigorija, pameta niknu skatienu uz zemnīcas kaktu, kurš bija aizklāts ar maisa drēbi un no kura smiedamās raudzījās viņa paša sieviņas brūnā acs,,.

LXII

Aksiņja Astahova apmetās Vešenskā pie attālas radinieces/kas dzīvoja staņicas malā, netālu no jaunās baznīcas. Pirmo dienu viņa nomeklējās Grigoriju, bet tā vēl Vešenskā nebija, turpretim otrā dienā līdz vēlam vakaram ielās un šķērsielās svilpa lodes, sprāga šāviņi, un Aksiņja neiedrošinājās iet ārā no istabas.

«Ataicināja uz Veškiem, apsolīja — būsim kopā, bet pats dauzās nezin kur!» viņa īgni domāja, gulēdama dižajā istabā uz lādes, kodīdama spilgtās, bet jau vīstošās lūpas. Vecā radiniece sēdēja pie loga, adīja zeķi, meta krustu pēc katra lielgabala šāviena.

— Ai, kungs Jēzus! . Kādas šausmas! Un kādēļ viņi karo? Kam viņi cits uz cita tā ieēdušies?

Ielā, asu piecpadsmit no istabas, sprāga šāviņš. Istabā, gaudīgi šķindēdamas, bira stiklu drumslas.

— Krustmāmiņ! Ej nost no loga, tevi taču var ķert! — Aksiņja lūdzās,

Vecenīte viņu nicīgi uzskatīja caur aceņu apakšu, dusmīgi atbildēja:

— Ai, Aksjutkal Esi gan tu nejēga, kad tevī paskatos. Vai tad es esmu viņiem ienaidniece, vai? Kādēļ gan viņi šaus uz mani?

— Netīšām nošaus! Viņi taču neredz, kur lodes skrien.

— Ne nu nošaus nekā! Kā tad nu neredz! Viņi šauj uz kazakiem, kazaki viņiem, sarkanajiem, ir. ienaidnieki, bet es, veca sieva, atraitne, kam es viņiem vajadzīga? Viņi droši vien zina, kam tēmēt ar plintēm, kam ar dižgabaliem!

Pusdienā pa ielu uz lejas pusi aizdrāzās Grigorijs, pieliecies pie zirga kakla, Aksiņja viņu ieraudzīja pa logu, izskrēja uz mežvīniem apvītā lievenīša un sauca:

— Grišaī.,, — bet Grigorijs jau bija pazudis aiz stūra, tikai viņa zirga saceltie putekļi gausi slīga uz ceļa. Pakaļ skriet bija veltīgi. Aksiņja pastāvēja lievenītī, sāka raudāt niknām asarām.

— Vai tur Stjopa neaizšāvās garām? Ko tu izskrēji kā negudra? — radiniece jautāja.

— Nē… Tas bija viens no mūsu ciemata ,,» — raudādama atbildēja Aksiņja.

— Bet kāpēc tev birst asaras? —ziņkārīgā veča pētīja.

— Ko gan jums, krustmamiņ, vajag? Ko jūs tur saprotat?

— Ak ko es saprotu.., Tad jau būs sirdsdraudziņš pajājis garām. Kā gan citādi! Ne aiz šā, ne tā tu vis nesāktu brēkt,,. pati esmu mūžu nodzīvojusi, zinu!

Uz vakara pusi istabā ienāca Prohors Zikovs.

— Esiet sveicinātas! Vai te pie jums, saimniecīt, nav kāds no Tatāru ciemata?

— Prohors! — līksmi iesaucās Aksiņja, izskrējusi no savas istabiņas,

— Nu, meit, esi gan tu man sakūrusi pirti! Visas kājas apgura, tevi meklējot! Un viņš? Gluži kā tēvs, iet pa gaisu. Tagad šauj kā traki, visas dzīvas radības nobēgušas kur kura, bet viņš vienā gabalā: «Atrodi viņu, citādi ietriekšu kapā!»

Aksiņja saķēra Prohoru aiz piedurknes, izvilka priekšnamā.

— Kur tad viņš ir, nolādētais?

— Hm..» Kur tad viņam jābūt? Kājām atspērās šurp no pozīcijām. Šodien zem viņa nošauts zirgs. Atnāca nikns kā ķēdes suns. «Vai atradi?» vaicā. «Kur tad nu atradu?» atbildu. «Nevaru jau viņu dzemdēt!» Bet viņš: «Cilvēks nav adatiņa!» Un tā uzbļauj man,,, Tīrais vilks cilvēka ādā!

— Ko tad viņš teica?

' — Posies, un iesim, ko vēl vairāk!

Aksiņja vienā mirklī sasēja savu sainīti, steigšus atvadījās no radinieces.

— Vai Stepans atsūtījis, vai?

— Stepans, krustmāmiņ!

— Nu, nodod viņam sveicienu! Ko tad viņš pats nav atnācis? Būtu padzēries pieniņa, skat, arī vareņiki mums vēl atlikušies …

Aksiņja nenoklausījusies izskrēja ārā.

Kamēr aizgāja līdz Grigorija miteklim, — tvīka, bālēja, skrēja tik ātri, ka beigās Prohors sāka pat lūgties:

— Paklausies jel! Es pats jaunos gados esmu diezgan noskrējies meitās, bet ne savu mūžu tā nesteidzos kā tu. Vai tad nemaz vairs nevari ciest? Vai jau deg? Man elpa < iet! Kas tad tā jož pa smiltīm? Visu jūs darāt ne tā kā citi cilvēki,,»

Un sevī domāja: «No jauna sapinušies.,, Nu, tagad viņus pats velns vairs neizšķirs! Viņiem pašiem sava interese, bet man vajadzēja to maitu meklēt, lodēm spind/ot,., Lai dievs nedod — ja dabūs zināt Natālija, viņa mani zvetēs no galvas līdz kājām.,, Koršunovu sugu arī pazīstam! Nē, ja savas dzeršanas vājības pēc nebūtu pazaudējis zirgu un šauteni, neparko nebūtu gājis tevi mek-lēt pa visu staņicu! Paši esat sapinušies, paši raisieties vaļā!»

Istabā aiz cieši aizvērtiem slēģiem kūpēja kvēpene, Grigorijs sēdēja pie galda. Viņš tikko bija iztīrījis šauteni un vēl nebija paguvis izslaucīt mauzera stobru,, kad nočīkstēja durvis. Uz sliekšņa stāvēja Aksiņja. Viņas šaurā, baltā piere bija nosvīdusi valga, un bālajā sejā tik neprātīgā kaislē kvēloja ieplestās, niknās acis, ka Grigorijam, viņu uzskatot, līksmi notrīcēja sirds.

— Atvīli šurp ,,, bet pats ,,, pazūdi,,, — viņa teica, smagi elsdama.

Viņai tagad, tāpat kā kādreiz, sen, sen, kā pirmajās viņu sakara dienās, nekas cits vairs neeksistēja kā tikai Grigorijs. Atkal viņai visa pasaule bija mirusi, kad nebija Grigorija, un no jauna atdzima, kad tas bija pie viņas. Nekautrēdamās no Prohora, viņa metās pie Grigorija, apvijās tam kā meža apinītis un raudādama, skūpstīdama sava mīļā sarainos vaigus, apbērdama ātriem skūpstiem tam degunu, pieri, acis, lūpas, neskaidri čukstēja, elsoja:

— Esmu no-mo-cī-ju-sies!, t * Novārgusi pavisam! Grišeņka! Mans sirdsmīļais!

— Nu re,,, Nu redzi,,. Nu pagaidi,,, Aksiņja, rimsties ,,, — apmulsis murmināja Grigorijs, novērsdams seju, vairīdamies skatīties Prohorā.

Viņš nosēdināja Aksiņju uz sola, noņēma tai no galvas pakausī noslīdējušo šalli, pieglauda izirušos matus.

— Tu esi tāda kā .,,

— Vienmēr tāda pati! Bet tu,,,

— Nē, nudien, tu esi traka!

Aksiņja uzlika rokas Grigorijam uz pleciem, iesmējās asarām acīs, sāka ātri, ātri čukstēt:

— Nu, kā nu tā var? Ataicināji.,, atnācu kājām, visu pametu, bet viņa nav,., Paauļoji garām, es izskrēju ārā, kliedzu, bet tu jau biji aiz stūra… Ja nu būtu nošauts, es nebūtu dabūjusi tevī pēdējo reizīti paskatīties,..

Viņa runāja vēl kaut ko neizsakāmi sirsnīgu, mīļu, sievišķīgu, muļķīgu un visu laiku glaudīja ar delnām kumpos Grigorija plecus, neatlaidīgi raudzījās viņam acīs ar savām mūžam padevīgajām acīm.

Viņas skatienā kvelda kaut kas nožēlojams un reizē arī bezgala satracināts kā trenkātam zvēram, kaut kas tāds, ka Grigorijam bija neērti un sāpīgi viņā skatīties.

Viņš pievēra acis ar savām saulē apsvilušajām skropstām, piespiesti smaidīja, klusēja, bet viņai vaigos arvien vairāk iegailējās liesmojošs sārtums un redzokļi ietinās it kā zilā dūmakā.

Prohors izgāja neatvadījies, priekšnamā nospļāvās, izberza siekalas ar kāju.

— Burvekle, vairāk nekas! — viņš sirdīgi noteica, nokāpdams pa kāpnītēm, un demonstratīvi skaļi aizcirta vārtiņus.

LXIII

Divas dienas viņi nodzīvoja kā sapnī, jaukdami dienu ar nakti, aizmirsuši visu apkārtējo. Dažreiz Grigorijs pēc īsa, mulsa miega pamodās un puskrēslā pamanīja sev pievērsto vērīgo Aksiņjas skatienu, kas it ka viņu pētīja. Viņa parasti gulēja, uz elkoņa balstīdamās, atspiedusi vaigu delnā, skatījās, gandrīz acu nemirkšķinādama.

— Ko tā skaties? — Grigorijs jautāja.

— Nevaru ne atskatīties .,, Tevi nogalinās, sirds man pareģo.

— Nu, ja jau pareģo, — skaties, — Grigorijs smaidīja.

Trešajā dienā viņš pirmoreiz izgāja uz ielas. Kudinovs bija no rīta sūtījis vienu ziņnesi pēc otra, aicinādams Grigoriju uz apspriedi. «Neiešu, lai spriež bez manis,» Grigorijs atbildēja ziņnešiem.

Prohors viņam bija pievedis jaunu, štābā sadabūtu zirgu, nakti aizjājis uz Grornokas sotņas rajonu, atvedis tur pamestos seglus. Aksiņja, redzēdama, ka Grigorijs pošas jāt, izbijusies vaicāja:

— Uz kurieni?

— Gribu aiztikt līdz Tatāru ciematam, paskatīties, kā mūsējie sargā ciematu, un pie tā paša dabūt zināt, kur ģimene.

— Bērniņu esi noilgojies? — Aksiņja salīgi tina lakatā līpos, tumšos plecus,

— Esmu,

— Labāk nebūtu jājis, ko?

— Nē, jāšu,

— Nu nejāj! — Aksiņja lūdzās, un viņas tumšajos acu dobumos drudžaini iemirdzējās acis, — Tātad ģimene tev dārgāka par mani? Dārgāka? Velk ir šurp, ir turp? Varbūt ņemsi mani sev līdz? Ar Natāliju mēs kaut kā sadzīvosim.,, Nu, ej vien! Jāj! Bet pie manis vairs nenāci Nepieņemšu. Es negribu tā!,,, Negribu!

Grigorijs klusēdams izgāja pagalmā un sēdās zirgā.

Tatāru ciemata kājnieku sotņa aiz laiskuma nebija izrakuši tranšejas,

— Ko velnu izdomājuši! — dobji ducināja Hristoņa, — Vai tad mēs esam vācu frontē, vai? Raksim, brālīši, parastos, tā sacīt, ierakumus, nu, līdz ceļiem. Vai tas nu ir prāta darbs, tā sacīt, rakt tik cietu zemi divu aršīnu dziļumā? To pat ar lauzni nevar izcirst, kur nu ar lāpstu,

Citi paklausīja viņam, izraka kreisā krasta grantainajā, stāvajā kraujā seklus ierakumus gulēšanai un mežā ietaisīja zemnīcas,

— Nu, skat, esam pārgājuši murkšķu stāvoklī! — jokoja Anikuška, kuru nekad neredzēja noskumušu. — Dzīvosim alās, pārtikai būs zāle, ne jau vienmēr jums bliņas ar krējumu sukāt, gaļu, nūdeles ar sterleti,,, Vai nevēlaties amoliņu?

Tatāriešus sarkanie traucēja reti. Pret ciematu bateriju nebija. Tikai paretam labajā krastā sāka vienmērīgi klabināt ložmetējs, raidīdams īsas kārtas uz novērotāju, kas bija izbāzis galvu no ierakuma, un pēc tam atkal ilgāku laiku valdīja klusums.

Sarkanarmiešu ierakumi bija kalnā. Arī no turienes šāva paretam, bet ciematā sarkanarmieši iestaigāja tikai nakti un arī tad uz neilgu laiku.

«

Grigorijs iejāja savā palienē pirms vakara.

Te viņam viss bija pazīstams, katrs kociņš modināja atceres,,. Ceļš gāja pa Jaunavu klajumu, kurā kazaki katru gadu Pēterdienā dzēra sīvo, kad bija sadalījusi pļavas. Kā rags palienē iestiepjas Aļoškas mežiņš. Kur tie laiki, kad šai mežiņā, kuram toreiz vēl nav bijis vārda, vilki nokoduši govi, kas piederējusi kādam Aleksejam — Tatāru ciemata iedzīvotājam. Aleksejs nomiris, atmiņa par viņu izdzisusi, kā izdziest uzraksts kapa akmenī, pat viņa uzvārdu kaimiņi un radi aizmirsuši, bet viņa vārdā nosauktais mežiņš ir dzīvs, stiepj pret debesīm ozolu un vīksnu tumšzaļo lapotni. Ozolus un vīksnas tatārieši izcērt, lai pagatavotu saimniecībā vajadzīgās lietas, bet no spēcīgi sakņotajiem celmiem pavasari stīdz spirgtas jaunas atvases, pāris gados, gluži nemanot, ir izaugušas, un atkal Aļoškas mežiņš vasaru tērpjas kuplo zaru malahīta zaļumā, rudeni — kā zelta bruņās — sārtajā rīta salnu svilināto robaino ozollapu mirdzā.

Vasaru Aļoškas mežiņā dzeloņainie kazenāji biezi klāj valgo zemi, veco vīksnu galotnēs vij ligzdas krāšņi tērptās zaļās vārnas un žagatas; rudeni, kad gaisā spirgti un rūgti plūst ozola zīļu un nobirušo lapu smarža, mežiņā īsu laiku ciemojas garām skrejošās slokas, bet ziemu pa balto sniega segu kā pērļu virkne stiepjas tikai apaļās lapsu pēdas. Ne vienreiz vien Grigorijs jaunībā nācis uz Aļoškas mežiņu likt lapsām lamatas ..,

Viņš jāja vēsā zaru ēnā pa vecām, aizaugušām pērnā ceļa sliedēm. Pārjāja pāri Jaunavu klajumam, aizkļuva līdz Melnajai kraujai, un atmiņas skurbi iesitās galvā. Pie trim papelēm kādreiz, zēns būdams, viņš dzinies pa dūksti pakaļ meža pīlēniem, kas vēl neprot laisties. Apaļajā ezerā no rīta ausmas līdz vakaram ķēris līņus.,» Un tur netālu — kā telts stāv irbenājkrūms. Tas stāv nomaļus, vientulīgs un vecs. To var redzēt no Meļehovu pagalma, un katru rudeni Grigorijs, iziedams uz savas istabas lieveņa, tīksminājās par irbenājkrūmu, kas notālēm izskatījās kā sarkanu liesmu ieskauts. Petro tā garšoja pīrādziņi ar rūgtenajām un sīvajām irbenēm .„.

Grigorijs klusās skumjās skatīja kopš bērnības pazīstamās vietas. Zirgs gāja, ar asti laiski gaiņādams gaisā biezi ņudzošos knišļus, niknos, brūnos odus. Zaļā vārpata un timotiņš maigi locījās vējā. Pļava līgojās zaļā virmā.

Pie Tatāru ciemata kājnieku ierakumiem piejājis, Grigorijs aizsūtīja pēc tēva, Tālu kreisajā flangā Hristoņa kliedza;

— Prokofič! Nāc žirgtāk, tā sacīt, Grigorijs atjājis!, .

(kluorljs nokāpa no zirga, atdeva pavadu pienākušaļum Auikuškam, jau notālēm redzēja steidzīgi klibojam Iflvii,

— N11, sveiks, priekšnieki

— Sveiks, tēti

— Vai atjāji gan?

— Ar mokām izkļuvu!, Nu, ko mūsējie? Māte, Natālija, Kur?

Pantelejs Prokofjevičs atmeta ar roku, saviebās, Viņam pa melno vaigu ritēja asara ,,,

— Nu, kas tad ir? Kas viņām noticis? —» Grigorijs uztraukti un asi jautāja,

— Nepārbrauca pāri,,,

— Kā tā?!

— Natālija divas dienas pirms tam smagi iegūla. Tīfs laikam,,. Nu un vecā negribēja viņu atstāt vienu,,, Bet nebīsties, dēliņ, viņām tur viss labi,

— Un bērni? Mišatka? Poļuška?

— Ari tur. Bet Duņaška pārcēlās pāri. Baidījās palikt,,, Jauns skuķis, zini? Tagad aizgāja ar Anikuškas sievu uz Volohovu. Bet es jau divas reizes biju mājās. Nakts vidū ar laivu klusiņām pārbraucu, nu, un apciemoju. Natālija gaužām vārga, bet bērniņi nekas, paldies dievam.,, Nataļjuška nesamaņā, viņai karstumi, lūpas kā asinīm aprecējušas.

— Kāpēc tad tu viņas nepārvedi šurp? — Grigorijs sa« skaities kliedza.

Vecais sapīka, dusmas un pārmetums bija viņa trīcošajā balsī:

— Un ko tad tu darīji? Vai nevarēji atsteigties viņas laikus pārvest?

— Man ir divīzija! Man vajadzēja dabūt pāri divīziju! — Grigorijs iekaisis atbildēja.

— Esam jau dzirdējuši, ar ko tu Veškos nodarbojies.,, Ģimene — tā tagad lieka? Ak, Grigorij! Par dievu vajag padomāt, ja jau par cilvēkiem netīk domāt,,, Es necēlos pāri te, vai citādi nebūtu ņēmis viņas līdz? Mans vads bija Jelaņā, un, kamēr atnācām līdz šejienei, sarkanie jau bija ieņēmuši ciematu.

— Ko es Veškos!,,, Tas uz tevi neattiecas,,, Un tu man.., — Grigorija balss bija piesmakusi un dobja.

— Es jau neko! — vecais satrūkās, ar nepatiku atskatījās uz netālu sanākušajiem kazakiem. — Es jau neka nesaku par to,., Bet tu runā klusāk, cilvēki, re, klausās.,, — Un saka čukstēt: — Tu pats neesi mazs bērns, tev pašam jāzina, bet par ģimeni neskumdini sirdi. Natālija, dievs dos, atlabs, un sarkanie viņām pāri nedara. Pērno telīti gan nokāvuši, bet citādi nekas. Apžēlojušies un neaizskar.., Labību paņēmuši četrdesmit mēru, Nu, bet karā jau nevar būt bez zaudējumiem!

— Varbūt viņas varētu tagad paņemt?

— Nav vērts, man domāt. Nu, kā lai viņu sirgstošu paņem? Un ari riska būšana. Viņām tur nekas nekaiš. Vecā pieskata saimniecību, man arī tā mierīgāks prāts, ciematā taču bijuši ugunsgrēki.

— Kur dedzināts?

— Laukums viss izdedzis. Visvairāk tirgoņu mājas. Radinieki Koršunovi pavisam nodedzināti. Radiniece Lukiņična tagad Andropovā, bet vectēvs Grišaka tāpat palicis māju uzraudzīt. Tava māte stāstīja, ka viņš, vectēvs Grišaka, teicis: «Nekur no savas sētas nekustēšos, un ančikristi pie manis iekšā nenāks, krusta zīmes sabīsies.» Viņš pēdējā laikā pavisam sācis jukt prātā. Bet, kā redzams, sarkaneļi nav viņa krusta sabijušies, istaba un citas ēkas izkūpējušas dūmos, bet par viņu pašu nekas nav dzirdams.,. Viņam jau arī laiks mirt. Mūža māju sev jau pataisījis priekš gadiem divdesmit, bet vēl arvien dzīvo… Un ciematu dedzina tavs drauģelis, kaut jods viņu rāvis!

— Kurš?

— Miška Koševojs, lai viņš trīskārt nolādēts!

— Ej nu?!.,,

— Viņš pats, dieva vārds! Bijis pie mūsējiem, par tevi tincinājis. Mātei tā arī pateicis: «Kad pāriesim uz to pusi, — jūsu Grigorijs būs pirmais cilpā. Viņam jākarājas visaugstākajā ozolā. Es pie viņa,»..saka, «pat neiešu aptraipīt zobenu!» Jautājis arī par mani un pukojies. «Kur tad,» teicis, «šis klibais velns dzinies? Būtu sēdējis mājā,» teicis, «uz krāsns. Nu, bet, ja saķeršu, taisni nost nekaušu, bet ar pātagu slānīšu, kamēr viņam sāks iziet dukal» Re, par kādu velnu kļuvis! Iet pa ciematu, laiž klāt uguni tirgoņu un garīdznieku mājām un saka: «Par Ivanu Aleksejeviču un Stokmani nodedzināšu visu Vešensku!» Kā tev patīk šitā dziesma?

Grigorijs vēl kādu pusstundu parunāja ar tēvu, tad gāja pie zirga. Sarunā vecais vairs ne vārdiņa neieminējās par Aksiņju, bet Grigorijs jau arī bez tā bija nomākts. «Laikam visi būs dzirdējuši, ja jau tēvs zina. Bet kas varfļn stāstīt? Kas bez Prohora mūs vēl redzējis kopā? Vai 1 lēšam arī Stepans zina?» Viņš pat zobus grieza aiz Клипа, aiz dusmām pats uz sevi,..

Viņš īsu laiciņu parunājās ar kazakiem. Anikuška tikai Jokoja un lūdza atsūtīt sotņai dažus spaiņus kandžas.

— Mums pat patronu nevajag, ja tikai būtu sīvulītisl «— viņš teica smiedamies, acis mirkšķinādams, izteiksmīgi piesizdams nagu pie netīrās krekla apkakles,

Ilristoņu un visus citus ciematniekus Grigorijs pacienāja ar tabaku; un, jau taisīdamies jāt projām, ieraudzīja -'.I(panu Astahovu. Stepans pienāca klāt, gausi apsveicinājās, bet roku nesniedza.

Grigorijs redzēja viņu pirmoreiz pēc sacelšanās dienas, vērīgi un satraukti skatījās viņā: «Vai zina?» Bet Stepana glītā, kalsnējā seja bija mierīga, pat jautra, un Grigorijs atviegloti uzelpoja: «Nē, nezina!»

LXIV

Pēc divām dienām Grigorijs bija apjājis savas divīzijas fronti. Pavēlnieka štābs bija aizvācies uz Cornajas ciematu, Pie Vešenskas Grigorijs kādu pusstundu atpūtināja zirgu, padzirdināja to un, staņicā neiegriezies, jāja uz Cornajas ciematu.

Kudinovs viņu saņēma jautri, skatījās ar nogaidošu smīnu.

— Nu, Grigorij Pantelejev, ko esi redzējis? Stāsti!

— Kazakus redzēju, sarkanos redzēju pauguros,

— Tu esi daudz redzējis! Bet pie mums atlidoja trīs lidmašīnas, atveda patronas un šādas tādas vēstulītes

— Ko tad raksta tavs draugs ģenerālis Sidorins?

— Mans karabiedrs, vai? — tādā pašā jautrā noskaņā turpinādams uzsākto sarunu, pārjautāja neparasti līksmais Kudinovs. — Raksta, lai turoties visiem spēkiem un nejaujot sarkanajiem tikt pāri. Un vēl raksta, ka drīz vien Donas armija sākšot izšķirīgo uzbrukumu.

— Skaisti raksta,

Kudinovs kļuva nopietnāks:

— Viņi dodas pārrāvumā. Es to saku tikai tev un pilnīgi slepeni! Pēc nedēļas pārraus 8. Sarkanās armijas fronti. Vajag turēties.

— Jau tā turamies.

— Gromokā sarkanie taisās celties pāri.

— Vēl līdz šim klaudzina cirvjus? — Grigorijs brīnījās.

— Klaudzina,,. Nu, bet ko tu redzēji? Kur biji? Vai tikai tu, izmantodams gadījumu, visu laiku nenogulēji Veškos? Varbūt netiki nekur jājis! Aizvakar izvandīju vai visu staņicu, tevi meklēdams, un tad ieradās viens ziņnesis un stāstaj «Mājās Meļehova nebija, bet no istabiņas man iznāca pretī ļoti skaists sievišķis un sacīja: «Grigorijs Panteievičs aizjājis,» — bet pašai acis aiztikušas.» Un tad es sāku domāt: «Varbūt mūsu divīzijas komandieris līksmo ar sirdsmīļo un slēpjas no mums?»

Grigorijs sarauca pieri. Kudinova joks viņam nepatika.

— Tev mazāk vajadzētu klausīties, ko katrs muld, un izraudzīties raitniekus ar īsāku mēli! Ja sūtīsi pie manis ar garu mēli, es tiem jau laikus to nocirtīšu ar zobenu,», lai nemelstu tukšu.

Kudinovs sāka smieties, uzsita Grigorijam uz pleca,

— Dažreiz arī tu neciet joku? Nu, diezgan jokots! Man ar tevi jārunā arī nopietnas valodas. Mums vajadzētu dabūt «mēli» — tā ir viena lieta, un otra — vajadzētu kādu nakti ne augstāk par Kazanskas robežu pārcelt uz viņu pusi pāris jātnieku sotņu un patramdīt sarkanos. Varbūt varētu pārcelties pat uz Gromoku, lai saceltu viņos paniku, ko? Kā tu domā?

Grigorijs padomāja, tad atbildējas

— Tas nebūtu peļami.

— Un vai tu pats, — Kudinovs sevišķi uzsvēra pēdējo vārdu, — nevadītu sotņas?

— Kāpēc pats?

—1 Vajadzīgs piedzīvojis komandieris, lūk, kāpēc! Vajadzīgs stipri piedzīvojis, tāpēc ka tas nav nekāds" joks. Pārceļoties var tā iekrist, ka neviens netiks atpakaļ!

Grigorijs jutās glaimots un neapdomājies piekrita:

— Vadīšu pats, protams!

— Mēs te plānojām un sadomājām tā, — Kudinovs sāka runāt žirgtāk, piecēlies no ķeblīša un staigādams pa čīkstošajiem grīdas dēļiem. — Dziļi aizmugurē nevajadzētu iet, t?et pie Donas divos trīs ciematos viņus tā sapurināt, lai tiem kļūst nelabi, iedzīvoties patronās un šāviņos, saņemt gūstekņus un pa to pašu ceļu — atpakaļ. Tas viss jāveic nakti, lai, gaismai austot, būtu jau pie brasla. Vai ne? Apdomā to, rīt izraugies kazakus pēc sava prāta un sper vaļā! Mēs tā arī nolēmām: neviens cits to neizdarīs kā tikai Meļehovs! Un, ja izdarīsi, — Donas karfiflpcks tev to neaizmirsīs. Līdzīgo būsim apvienojušies mi nfivējiem, aizrakstīšu raportu pašam atamanam. Attēlo* n visus tavus nopelnus, un paaugstinājums,»,

Kudinovs pavērās Grigorijā un aizcirtās pusvārdā: Meļeliova līdz tam mierīgā seja bija kļuvusi aiz dusmām Ruliimsusi un pārvērsta.

Kas es tev esmu?,,, — Grigorijs aši salika rokas «Iz muguras un piecēlās, — Vai augstākās pakāpes dēļ ci cjul,,, Vai tu mani līgsti? ,,, Paaugstinājumu soli?,,, Bet es ,,,

Nu pagaidi jeli

— .,, spļauju uz tavām pakāpēm!

— Nu, paga! Tu neesi mani,,,

— ,,, Spļauju!

— Tu neesi mani sapratis, Meļehov!

— Es sapratu visu! — Grigorijs strauji atvilka elpu un atkal apsēdās uz ķeblīša. — Meklē citu, es nevedīšu kazakus pāri Donai!

— Tu velti iekarsti.

— Nevedīšu! Par to vairs nav ko runāt.

—Ne es tevi spiežu, ne lūdzu. Gribi — ved, negribi — neved, kā vēlies. Mūsu stāvoklis pašlaik gaužām nopietns, lāpēc arī nolēmām likt viņiem trūkties, neļaut gatavojies uz pārcelšanos. Par paaugstinājumu es taču ieminējos tikai pa jokam! Vai tad tu vairs joku nesaproti? Ari sievišķi es tev atgādināju pa jokam, bet tad redzu — tu sāc skaisties, domāju, ņemšu un sakaitināšu vēl vairāk! Es taču labi zinu, ka tu esi līdz galam neiztaisīts boļševiks un ka tev netīk nekādas pakāpes. Bet tu nodomāji, ka es to visu nopietni? — Kudinovs taisnojās un smējās tik dabiski, ka Grigorijam už mirkli pat pazibēja galvā: «Bet varbūt viņš tiešām tikai muļķojies?» — Nē, tu nu gan ,,, hhho-ho-ho!.,. iekārsi, brālīt! Nudien, sacīju pa jokam! Iegribējās pakaitināt,

— Vienalga, es atsakos doties pāri Donai, esmu pārdomājis.

Kudinovs cilāja jostiņas galu, vienaldzīgi, ilgi klusēja, tad teica:

— Nu, ko darīt, pārdomājis vai nobijies — tas nav svarīgi. Svarīgi ir tas, ka tu izjauc mūsu plānu! Bet mēs, zināms, sūtīsim kādu citu. Bez tevis pasaulē ir arī citi,,. Bet, ka stāvoklis tagad gaužām nopietns, — vari spriest pats. Nupat no Sumiļinskas Kondrats Medvedjevs mums atsūtījis jaunu pavēli. Pret mums virza karaspēku ,,, Še, lasi pats, citādi tu neticēsi..», — Kudinovs izņēma no karalauka somas dzeltenu papīra lapu ar brūniem sažu-vušas asins traipiem malās, pasniedza to. — Atraduši pie kādas Internacionālās rotas komisāra. Komisārs bijis latvietis. Atšaudījies, riebeklis, līdz pēdējai patronai un tad ar izstieptu šauteni gāzies virsū veselam kazaku vadam».. Būs bijis no tiem, no idejiskajiem… Komisāru notriecis zemē pats Kondrats. Tas arī atradis viņa krūšu kabatā šo pavēli.

Uz dzeltenās, asinīm notrieptās lapiņas sīkiem, melniem burtiem bija iespiests:

PAVĒLE Ekspedīcijas karaspēkam 8 Nr. 100

Bogučarā,

1919, gada 25. maijā.

. Nolasīt visās rotās, eskadrorios, baterijās un komandās.

Gals nelietīgajam Donas dumpim!

Situsi pēdējā stunda!

Visa nepieciešamā sagatavošanās pabeigta. Koncentrēti pietiekami spēki, lai gāztos ar tiem pār dumpinieku un nodevēju galvām. Situsi stunda Kalniem, kas ilgāk par diviem mēnešiem devuši mūsu aktīvajām Dienvidfronteš armijām triecienus mugurā. Visa strādnieku un zemnieku Krievija, ar riebumu un naidu raugās uz tām Miguļinskas, Vešenskas, Jelanskas, Sumiļinskas bandām, kas, viltus sarkano karogu pacēlušas, palīdz melnsimtnieciskajiem muižniekiem Deņikinam un Kolcakam.

Soda ekspedīciju karaspēka kareivji, komandieri, komisāri!

Sagatavošanās darbi paveikti. Visi nepieciešamie spēki un līdzekļi koncentrēti. Jūsu rindas sakārtotas.

Tagad pēc signāla — uz priekšu!

Bezgodlgo dumpinieku un nodevēju ligzdas jāiznīcina. Kalni jāizdeldē. Netaupīt tās staņicas, kas pretosies. Žēlot tikai tos, kas labprātīgi atdos ieročus un pārnāks mūsu pusē. Kolčaka un Deņikina palīgiem — svins, tērauds un uguns!

r<t<l<>111 ju Krievija liek savas cerības uz jums, biedri katrm/i. Dažu dienu laikā mums jāiztīra Dona no melnā nodevības traipa. Pēdējā stunda situsi. 1 'ir.i. kā viens vīrs — uz priekšu!

LXV

Deviņpadsmitajā maijā Gumanovskis — 9. armijas eks-pedīcijasbrigādes štāba priekšnieks — aizsūtīja Mišku Koševoju ar steidzamu aploksni uz 32. pulka štābu, kas pēc Gumanovska ziņām atrodoties Gorbatovas ciematā.

Tās pašas dienas vakarā Koševojs ieaujoja Gorbatovā, bet 32. pulka štābu tur neatrada. Ciemats bija kā piebāzts ar 23. divīzijas daudzajiem otrās šķiras vezumnieku pajūgiem. Tie brauca divu kājnieku rotu apsardzībā no Doņecas uz Ustjmedvedicu.

Miška nomaldījās pa ciematu vairākas stundas cenzdamies izprašņājot noskaidrot, kur atrodas štābs. Beigu beigās kāds sarkanarmiešu jātnieks viņam pastāstīja, ka 32. pulka štābs vakar bijis Jevlantjevas ciematā' pie Bokovas staņicas.

Pabarojis zirgu, Miška nakti iejāja Jevlantjevā, bet štāba nebija arī te. Jau pēc pusnakts uz Gorbatovu atpakaļ jādams, Koševojs stepē satika sarkanarmiešu patruļu.

— Kas jāj? — jau notālēm uzsauca Miškam.

—Savējais.

— Bet kas tu par savējo.., — klāt piejādams, apaukstētā, piesmakušā balsī paklusi teica komandieris, kam bija galvā balta kubaniešu cepure un mugurā zili čerkesu svārki. — Kādas daļas?

— Devītās armijas ekspedīcijas brigādes.

—Vai papīriņš no daļas ir?

Miška pasniedza dokumentu. Mēnesnīcā to skatīdams, patruļas komandieris neuzticīgi prašņāja»

— Un kas jums brigādes komandieris?

— Biedrs Lozovskis.

— Un kur tagad brigāde?

— 'Aiz Donas. Bet no kādas daļas jūs esat, biedri? Vai ne no Trīsdesmit otrā pulka?

— Nē. Mēs esam no Trīsdesmit trešās Kubaņas divīzijas. No kurienes tad tu jāj?

— No Jevlantjevas,

— Un uz kurieni?

— Uz Gorbatovu.

— Kur nu! Gorbatovā tagad ir kazaki.

— Nevar būt! — Miška brīnījās,

— Es tev saku, ka tur ir kazaki, dumpinieki. Mēs tikko no turienes.

— Kā tad lai tieku uz Bobrovu? — Miška izmisis iesaucās,

— Kā nu zini.

Patruļas komandieris ļāva iet savam melnajam zirgam ar nokareno dibenu, gabaliņu pajāja, tad atgriezās līdz pusei seglos un ieteica:

— Jāj mums līdz, citādi tevi var nomušīt.

Miška labprāt pievienojās patruļai. Kopā ar sarkanarmiešiem viņš jau tai pašā naktī aizjāja uz Kružiļinas ciematu, kur atradās 294. Taganrogas pulks, nodeva aploksni pulka komandierim, paskaidroja viņam, kāpēc nav varējis piegādāt aploksni pēc adreses, un lūdza atļauju palikt pulkā pie jātnieku izlūkiem.

Nesen no Tamaņas armijas daļām un brīvprātīgajiem kubaniešiem saformētā 33. Kubaņas divīzija bija no Astrahaņas apkaimes aizsūtīta uz Voroņežas-Lisku rajonu. Tās vienu brigādi, kurā ietilpa Taganrogas, Derbentas un Vasilkovas pulks, raidīja pretī sacelšanās dalībniekiem. Tā tad arī gāzās virsū Meļehova 1. divīzijai, aiztrieca to pāri Donai.

Brigāde ar kaujām paātrinātā gaitā nogāja pa Donas labo krastmalu no Kazanskas staņicas novada līdz pirmajiem Ustjhopjoras rietumu ciematiem, ar labo flangu ieņēma Čiras ciematus un tikai tad griezās atpakaļ, uzkavējusies pāris nedēļu pie Donas.

Miška piedalījās kaujā, ar kuru ieņēmaKarginskas staņicu un blakus esošos Ciras ciematus. 27. maija rītā stepē aiz Ņižņegrušinas ciemata 294. Taganrogas pulka

rotas komandieris sarindoja gar ceļu sarkanarmiešus un lasīja tiem priekšā tikko saņemto pavēli. Un Miškam Koševojam jo cieši iespiedās atmiņā vārdi* «… Bezgodīgo nodevēju ligzdas jāiznīcina. Kalni jāizdeldē…» Un arī: «Kolčaka un Deņikina palīgiem —svins, tērauds un uguns!»

Pēc Štokmaņa noslepkavošanas, pēc tam kad Miška bija dabūjis zināt, kādu galu ņēmuši Ivans Aleksejevičs un Jelanskas komunisti, viņa sirdi pārņēma kvēls naids pret kazakiem. Viņš vairs nemaz neapdomājās, neklau«iļ.m neskaidrajā žēlsirdības balsī, kad viņam nāca rokā l</ids sagūstīts kazaks, sacelšanās dalībnieks. Kopš tā i ul.a viņš vairs nevienu no tiem netaupīja. Gaišzilām, ledainām acīm skatījās ciematniekā un jautāja: «Vai izcīnījies ar padomju varu?» — un, negaidīdams atbildi, neskatīdamies stingstošajā gūstekņa sejā, cirta ar zobenu. Cirta bez žēlastības! Un ne tikai cirta, bet arī laida klāt «sarkano gaili» māju jumtiem tais ciematos, kurus bija pametuši dumpinieki. Un, kad vērši un govis, laužot degošo māju zedeņus, baiju neprātā maurojot brāzās ārā, Miška tos turpat uz vietas apšāva ar šauteni.

Viņš veda nesamierināmu, nesaudzīgu karu ar kazaku lurību, ar šiem zvēresta lauzējiem, ar visu to negrozāmo un trulo dzīves veidu, kas gadu simtiem gozējies lepno sētu pajumtēs, Stokmaņa un Ivana Aleksejeviča nāve kveldēja naidu, un pavēles vārdi tikai jo spilgti izpauda Miškas mēmās jūtas,,, Tai pašā dienā viņš ar trim biedriem nodedzināja ap pusotra simta māju Karginskas staņicā. Kādā tirgoņa preču noliktavā bija dabūjis balonu petrolejas un gāja pa laukumu, sažņaudzis melnajā delnā sērkociņu kārbu, bet aiz viņa sāka rūgtos dūmos un liesmās tīties dēļiem apsistās, greznās, krāsotās tirgoņu un garīdznieku mājas, turīgo kazaku istabas, to vīru mitekļi, «kuru intrigas sacēlušas uz dumpi tumšo kazaku masu».

Jātnieku izlūki pirmie gāja iekšā pretinieka pamestajos ciematos; un, kamēr pienāca kājnieki, Koševojs jau bija nosvilinājis visbagātāko kazaku mājas. Viņš gribēja katrā ziņā tikt Tatāru ciematā, lai varētu ciematniekiem atriebties par Stokmaņa un Ivana Aleksejeviča, par Jelanskas komunistu nāvi, nodedzināt pusciemata. Viņš savās domas jau bija sastādījis to māju sarakstu, kuras jānodedzina, un gadījumā, ja viņa daļa ietu no Čiras Vešenskai garam pa kreiso pusi, Miška bija nodomājis nakti patvaļīgi nošķirties un tomēr iegriezties dzimtajā ciematā.

Bija vēl cits iemesls, kas viņu mudināja jāt uz Tatāru ciematu,, f Pēdējos divos gados, pa to laiku, kad viņš tikai pa lāgiem dabūja tikties ar Duņašku Meļehovu, viņus bija saistījušas vēl vārdos neizteiktas jūtas. Tie bija brūnie Duņaškas pirksti, kas spilgtiem dzīpariem izrakstījuši Miškam dāvāto tabakas maku, tā bija viņa, kas, no tuviniekiem slēpdama, viņam ziemu atnesa pelēkus kazas vilnas pirkstaiņus, un tas bija kādreiz Duņaškai piederējušais izrakstītais mutautiņš, kuru Koševojs saudzīgi glabāja karavīra virskrekla krūšu kabatā. Un šis mazais mutautiņš, kas trīs mēnešus saglabājis savās krokās tikko jaušamo, siena smaržai līdzīgo jaunavas miesas aromātu, bija viņam tik neizsakāmi dārgs! Kad viņš, viens pats būdams, izvilka mutautiņu, — arvien viņu satrauca neaicinātas atmiņas: pie akas sarmas apbērta papele, no tumšās debess traucas putenis, trīs Duņaškas stingrās lūpas, un kā kristāls viz sniega pārslas, kūstot uz viņas izliektajām skropstām *»,

Viņš rūpīgi gatavojās jāt mājās. Norāva Karginskas tirgoņa mājā no sienas krāsainu paklājiņu, pataisīja no tā zirgu segu, un zirgu sega iznāca brīnum grezna, jau notālēm priecināja aci jo spilgtā krāsu un rakstu dažādībā. No kazaka lādes izvilka gandrīz jaunas bikses ar sarkano svītru, pusduci sieviešu lakatu izlietoja trim pāriem kājautu, bet smalkus sieviešu pirkstaiņus iebāza somā, nodomājis tos valkāt ne jau kara ikdienā, bet uzvilkt rokās tikai paugurā, iejājot Tatāru ciematā.

No laiku laikiem parasts, ka karavīram, ciematā pārjājot, jābūt grezni ģērbtam. Un Miška, pat Sarkanajā Armijā būdams, vēl nebija atbrīvojies no kazaku tradīcijām un centās svēti ievērot veclaiku paražu.

Zirgs viņam krietns, tumšbērs, ar baltām nāsīm. Tā agrāko saimnieku — Ustjhopjoras staņicas kazaku — Koševojs nonāvējis uzbrukumā. Zirgs bija trofeja, ar ko varēja palielīties: krietns iraugumā, ir žirgtumā, ir gaitā, ir kara dresūrā. Bet segli gan Koševojam tādi segliņi vien bija. Spilvens nobružāts un salāpīts, pakaļējā siksna no rupjas ādas, kāpšļos ieēdusies rūsa, kas vairs nav notīrāma. Tikpat vienkārši, bez kāda izrotājuma, arī iemaukti. Vajadzēja kaut ko darīt, lai izgreznotu vismaz iemauktus. Miška ilgi mocījās, domādams par šo jautājumu, līdz beidzot viņam ienāca galvā jo laimīga iedoma. Pie tirgoņu mājas tieši uz laukuma stāvēja balta niķeļa gulta, kuru tirgoņu saimes ļaudis bija izrāvuši no degošās mājas. Gultas stūros, saulē spulgodamas, žilbi mirdzēja baltas bumbas. Vajadzētu tikai tās noņemt vai atlauzt un piekārt pie laužņiem, tad iemauktiem būtu pavisam cits izskats. Miška tā arī izdarīja: atgrieza no gultas stūriem bumbas ar tukšajiem vidiem, piekāra tās zīda aukliņās pie iemauktiem, divas — laužņu gredzenos, divas — purnasiksnas sānos, — un bumbas pie zirga galvas sāka mirdzēt kā balta pusdienas saule. Saules staros spulgdamas, tās dzirkstīja neciešami! Dzirkstīja tā, ka zirgs gāja pret sauli, aizvēris acis, bieži klupdams mi nedroši cilādams kājas. Bet, lai gan no bumbu mir«i'iima cieta zirga redze, lai gan zirgam asaroja gaismā Žilbstošās acis, — Miška no iemauktiem neņēma nost nevienas bumbas. Bet tad pienāca laiks atstāt pusnodc<1 zināto, apdegušu ķieģeļu un pelnu smakas piesātināt-o Karginskas staņicu.

Pulkām bija jādodas uz Donu Vešenskās virzienā. Tāpēc Miškam nebija vajadzīgas īpašas pūles, lai izprasītos izlūku komandierim uz vienu dienu apciemot savējos.

Priekšnieks ne tikai atļāva īslaicīgu atvaļinājumu, bet vēl arī citādi parādīja viņam savu labvēlību.

— Vai esi precējies? — komandieris jautāja Miškam.

— Nē.

— Srnarite tev ir droši vien?

— Kā? … Kas tā tāda? — Miška brīnījās.

— Nu, draugaļa!

— A-a-a-.,, Tādas nav. Mana mīļā no godīgām meičām.

— Bet pulkstenis ar ķēdi tev ir?

— Nav, biedri.

— Ak tu! — Un izlūku komandieris — stavropolietis, bijušais virsdienesta apakšvirsnieks, kurš pats ne vienreiz vien bija devies atvaļinājumā, vēl kalpojot vecajā armijā, un zināja, cik grūti pārnākt no savas daļas kā plikadīdam — noņēma no savas platās krūts pulksteni ar neticami masīvu ķēdi un sacīja: — Karotājs tu esi labs! Še, valkā mājā, laid meičām miglu acīs, tikai atceries mani trešajā vadā. Pats esmu bijis jauns, meičas esmu maitājis, sievas pieveicis, zinu… Ķēde ir amerikāņu jaunzelta. Ja kāds pētīs, — tā arī atbildi. Bet, ja gadās kāds nelietis, kas lien un meklē, kur prove, — dod tieši pa purnu! Ir nekaunīgi pilsoņas, tiem vajag bez vārda runas zvelt pa purnu. Man dažkārt traktierī vai publiskā vietā, vai vienkārši m… mājā pieskrien klāt kāds vējagrābslis no komijiem vai rakstvežiem un grib mani apkaunot publikas priekšā: «Uzstiepis vēderam pāri ķēdi, it kā būtu īsta zelta… Bet kur tai prove, atļaujiet zināt?» Bet es tādam nekad neesmu ļāvis atjēgties: «Prove? Te būs!» — Un labsirdīgais Miškas komandieris sažņaudza brūnu dūri, tik lielu kā bērna galva un trieca to gaisā ar niknu un drausmīgu spēku.

MiŠka piekāra pulksteni, nakti ugunskura gaismā noskuvās, apsegloja zirgu un aizauļoja. Gaismai austot, viņš iejāja Tatāru ciematā.-

Ciemats bija gluži tāds pats kā senāk: gaišzilajās debesīs apsūbējušo, zeltīto krustu joprojām cēla pazemais ķieģeļu baznīcas zvanu tornītis, gluži tāpat kā agrāk ciemata laukumu ielenca smagie garīdznieku un tirgoņu nami, arvien vēl tai pašā sirdij tuvajā valodā čukstēja papele pie pussagruvušās Koševoju mājeles ,,.

Pārsteidza tikai lielais, ciematā neierastais klusums, kas it kā ar zirnekļu tīklu bija aizaudis pagalmus. Ielās nebija neviena cilvēka. Mājām bija cieši noslodzīti aizvērtņi, šur tur pie durvīm karājās pa atslēgai, bet lielākā daļa durvju bija līdz galam vaļā. It kā mēris ar savām melnajam kājām butu gājis cauriciematam, iznīdējis cilvēkus pagalmos un ielās, atstājis aiz sevis tukšumu un navi.

Nebija dzirdamas ne cilvēku balsis, ne lopu māvieni, ne gaišās gaiļu dziesmas. Tikai zvirbuļi žirgti, kā pirms lietus, čivināja pūņu pajumtēs un sauso žagaru kaudzēs.

Miška iejāja savas mājas pagalmā. Neviens no savējiem nenāca viņu saņemt. Durvis uz priekšnamu bija līdz galam vaļa, pie sliekšņa mētājās sadriskāts sarkanarmieša stilbtiņš, saverksnīta apsaitē ar tumšiem asins plankumiem, ar mušām aplipušas pussatrūdējušas vistu galvas un spalvas. Redzams, ka sarkanarmieši pirms dažām dienām šajā mājā ēduši pusdienas: uz grīdas mētājās sasistu krūzīšu lauskas, apgrauzti vistu kauli, smēķu gali, samīdītas avīžu driskas .,, Smagu nopūtu aizturē-dams, Miška iegāja istabiņā. Tur bija viss tāpat kā agrāk, tikai pagrīdei, kur palaikam rudeņos glabājās arbūzi, viens dēlis likās pacelts uz augšu,

Miškas māte parasti tur no bērniem slēpa žāvētus ābolus.

To atcerējies, Miška piegāja pie šā dēļa. «Vai tiešām māmuļa nebūs mani gaidījusi? Varbūt viņa tur kaut ko paglabājusi?» viņš domāja. Un, zobenu izvilcis, ar tā galu pacēla dēli uz augšu. Tas cēlās čīkstēdams. No pagrīdes plūda mitruma un puvuma smaka. Miška nometās ceļos. Pie tumsas nepieradušās acis ilgi nevarēja nekā saskatīt, beidzot ieraudzīja: uz izklāta, veca galdauta stāvēja puspudele kandžas, panna ar appelējušu olu kulteni, pa pusei peļu apēsts maizes gabals; krūzītei cieši uzlikts koka vāciņš.., Vecā gaidījusi gan dēlu. Gaidījusi kā visdārgāko viesi! Mīlestībā un priekā notrīcēja Miškas sirds, kad viņš kāpa pagrīdē. Pie visiem šiem priekšmetiem, kas te bija kārtīgi salikti uz vecā, tīrā galdauta,

ļims dažām dienām pieskārušās mātes gādīgās ron-il… Turpat, pie sijas pakārta, baloja audekla kule. Miška to steidzīgi noņēma un atrada vienu savas vecās vt'|as pāri, salāpītu, izmazgātu un izgludinātu.

Peles saķēzījušas ēdienu, tikai piens un sīvais bija palicis neskarts. Miška izdzēra sīvo, izstrēba pienu, kas pagrīdē bija saglabājies vēss, paņēma veļu un kāpa augšā.

Māte laikam aiz Donas. «Baidījusies palikt, un tā arī labāk, citādi kazaki tikpat būtu nogalējuši. Jau tā droši vien būs manis dēļ viņu purinājuši kā ābeli…» viņš domāja un, brītiņu pakavējies, gāja ārā. Atraisīja zirgu, bet uz Meļehovu mājām jāt neuzdrošinājās; viņu sēta bija pie pašas Donas, un no Donas viņas puses kāds manīgs šāvējs varēja it viegli trāpīt Miškam ar kazaku bezapvalka svina lodi. Un Miška nolēma jāt pie Koršunovietn, bet mijkrēslī atgriezties laukumā un tumsas aizsegā pielikt uguni Mohova un citu tirgoņuun garīdznieku mājām.

Pa pagalmu aizmugurēm viņš pieauļoja pie plašās Koršunovu sētas, iejāja pa vaļējiem vārtiem, piesēja zirgu pie margām un jau gribēja iet iekšā, kad uz lieveņa iznāca vectēvs Grišaka. Galva viņam bija balta kā sniegs un trīcēja, viņš miedza vecuma izbalojušās, pusaklās acis. Nenovalkājamais, pelēkais kazaka tērps ar sarkanajām zīmotnēm uz nosmulētās apkakles atlokiem bija kārtīgi aizpogāts, bet nokārušās bikses šļuka zemē, un vectēvs tās visu laiku pieturēja ar rokām.

— Sveiks, vectēvi — Miška nostājās pie lieveņa, savicinādams pātagu.

Vectēvs Grišaka klusēja. Viņa bargajā skatienā jaucās niknums ar riebumu.

— Sveiks, es saku! — Miška uzsauca skaļāk.

— Sveiks, — negribīgi atbildēja vecais,

Viņš joprojām vērās Miškā ar, neatslābstošu, niknu uzmanību. Bet tas stāvēja, brīvi atspēris kāju; spēlējās ar pātagu, rauca pieri, sakniebis jauneklīgi apaļās lupas.

— Kāpēc tu, vectēv Grigorij, neesi atkāpies pāri Donai?

— Bet kā tu zini, kā mani sauc?

— Esmu šejienietis, tāpēc zinu.

— Kas tad tu esi?

— Koševojs.

— Akimkas dēls? Tā, kas pie mums dzīvoja par strādnieku?

—* Tā paša.

— Tad tu tas esi, kundziņ? Par Mišku tevi nosauca svētajā kristlbā? Labs gan! Gluži tēvā atsities! Tas mēdza atmaksāt labu ar s. e,, un tu laikam esi tāds pats?

Koševojs novilka cimdu, vēl vairāk sarauca pieri,

— Lai kā sauktu un lai kāds būtu, tev gar to nav daļas. Kāpēc, es jautāju, neesi pārcēlies pāri Donai?

— Negribēju, tāpēc arī necēlos pāri. Bet kā tad ar tevi? Esi pārgājis ančikrista kalpos? Sarkanu zvaigzni piekāris pie cepures? Tad tu, riebekli, pagāns tāds, stājies pretī mūsu kazakiem? Pretī saviem ciematniekiem?

Vectēvs Grišaka nedrošiem soļiem nokāpa no lieveņa. Viņam, kā redzams, pēc visas Koršunovu ģimenes pārcelšanās pāri Donai bijusi vāja iztikšana. Savējo atstāts, noliesējis, vecišķi netīrīgs, viņš nostājās Miškam pretī un ar izbrīnu un dusmām skatījās tajā.

— Jā, pretī gan, — atbildēja Miška. — Un nebūs ilgi. kad tos piebeigsim!

— Bet kā teikts svētajos rakstos? Ar kādu mēru mērosiet, ar tādu jums taps mērots. Kā tas ir?

— Tu, vectēv, nevārdo man galvu ar svētajiem rakstiem, ne tāpēc esmu atjājis. Tūliņ vācies ārā no mājas! — Miška kļuva skarbāks,

— Kā tad tā?

— Nu tā.

— Bet kas tad tev daļas? ,,.

— Nu nekā! Tikai vācies ārā, es saku!,,,

— No savas mājas prom neiešu. Es zinu, kas un kāpēc .,, Tu esi ančikrista kalps, viņa zīme tev pie cepures! Tas par jums teikts, ko pravietis Jeremija raksta: «Es jūs ēdināšu ar vērmelēm un dzirdināšu ar žulti, un no jums nāks negantība pār visu zemi.» Re,, un pienāca arī, ka sacēlās dēls pret tēvu, brālis pret brāli,.*

— Vectēv! Te nav runa par brāļiem, te ir vienkārša arihmētika: mans tētiņš līdz pašai nāvei strādāja jūsu labā, un es pirms kara kūlu jūsu kviešus, staipīju savu jauno vēderu ar jūsu labības maisiem, bet tagad pienācis laiks norēķināties. Ej prom no mājas, es to tūliņ aizdedzināšu! Jūs esat dzīvojuši labās mājās, bet tagad padzīvosiet tā, kā mēs dzīvojām: māla būdās. Vai saproti, vecais?

— Re, re! Tas ir pienācis! Pravieša Ezajas grāmatā tā rakstīts: «Un iznāks un skatīs to cilvēku miesas, kas

Ancēlušies pret mani. Jo viņu tārps nemirs, un viņu ni'iius nedzisīs, un tie būs par negodu visai miesai,,.»

— Nu, man nav vaļas te ar tevi tielēties! — saltā niknumā teica Miška. — Vai iesi prom no mājas?

— Nē. Atkāpies, atkritēji

— Tikai jūsu — tādu nelabojamo dēļ tagad notiek I arš! Jūs esat tie, kas musina ļaudis, kūda pret revolūciju,,, — Miška steigšus norāva no pleca karabīni,,.

Pēc šāviena vectēvs Grišaka pakrita augšpēdu, skaidri I/.tcjca:

— Tā kā,,, nevis ar savu gribu.,, bet pēc dieva prāta aizmiegu.., Kungs, pieņem savu kalpu.,, dod savu mieru… — un iekrācās, zem viņa baltajām ūsām izsūcās asinis.

— Pieņems ar! Sen jau tevi, veco velnu, vajadzēja aizvadīt uz turieni!

Miška ar riebumu apgāja apkārt vecim, kas bija izstiepies pie kāpnītēm, un uzskrēja uz lieveņa.

Sausās skaidas, ko vējš bija sanesis priekšnamā, aizsvilās sārtā liesmā, drīz vien aizdegās dēļu šķērssiena, kas atdalīja pieliekamo no priekšnama. Dūmi sakāpa līdz griestiem un, caurvēja nesti, gāzās istabās.

Koševojs izgāja, un, kamēr aizdedzināja pūni un klēti, uguns bija jau izlauzusies no istabas ārpusē, sprakstēdams nesātīgi laizīja logu priežu koka apmales, liesmu mēles jau stiepās uz jumtu .,,

Līdz mijkrēslim Miška nogulēja netālu birztalā, mežapiņu apvīto dzeloņplūmju ēnā. Turpat, laiski plūkdams sulīgos timotiņa stiebrus, ganījās viņa zirgs, kuram bija noņemti segli un sapītas kājas. Pret vakaru zirgs, slāpju mocīts, iezviedzās un uzmodināja saimnieku.

Miška piecēlās, iesaiņoja seglu siksnā šineli, padzirdīja zirgu turpat birztalā ar akas ūdeni, pēc tam apsegloja to un izjāja šķērsceļā.

Izdegušajā Koršunovu pagalmā vēl kūpēja melni, apogļojušies stabi, stīdza rūgti dūmi. No plašās mājas bija atlicis tikai augstais akmens pamats un pussagruvusi krāsns, kas slēja debesīs savu apkvēpušo dūmeni,

Koševojs devās tieši uz Meļehovu sētu.

Iļjiņična pašlaik nojumē bēra priekšautā iekuru, kad Miška, nenokāpdams no zirga, atvēra vārtiņus un iejāja pagalmā.

— Sveika, krustmāmiņī — viņš laipni sveicināja veco.

Bet tā pārbijusies neteica ne vārda, nolaida rokas, no priekšauta izbira skaidas ,,,

— Sveika, krustmāmiņ!:

— Sveiks! — nedroši atbildēja Iļjiņična,

— Esat dzīva un vesela?

— Dzīva gan, bet par veselību labāk netaujā.

— Kur tad jūsu kazaki?

Miška nokāpa no zirga, piegāja pie nojumes,

— Viņpus Donas ,,,

— Vai kadetus gaida?

— Esmu sievieša cilvēks,,, Tādās lietās nekā nejēdzu ,,,

— Un vai Jevdokija Pantelevna mājā?

— Arī tā viņpus Donas.

— Kāda velna viņi tur dzinušies! — Miškas balss ietrīcējās, dusmas pieauga. — Es jums, krustmāmiņ, teikšu tā: jūsu dēls Grigorijs izrādījies par visniknāko padomju varas ienaidnieku. Kad pāriesim tur uz to pusi, — viņam pirmajam uzmetīsim cilpu kaklā. Bet Pantelejs Prokofičs gluži veltīgi bēdzis. Vecs un klibs cilvēks, viņam pienāktos tupēt mājā,,,

— Un gaidīt nāvi? — skarbi jautāja Iļjiņična un sāka atkal lasīt priekšautā skaidas.

— Nu, nāve viņam vēl tālu. Pērienu gan viņš mazliet pelnījis, bet galēt jau viņu negalētu. Es, protams, neesmu pie jums tāpēc atjājis, — Miška sakārtoja uz krūtīm pulksteņa ķēdi un nolaida acis. — Es atjāju, lai apciemotu Jevdokiju Pantelevnu. Man briesmīgi žēl, ka ari viņa projām, bet teikšu jums, krustmāmiņ, kā viņas īstajai māmuļai. Un teikšu tā: es jau sen viņas ilgojos, bet pašreiz mums nemaz nav vaļas meiču ilgoties, mēs karojam ar kontru un nesaudzīgi triecam to. Bet, tiklīdz būsim to galīgi nomākuši un visā pasaulē nodibināsies miermīlīga padomju vara, tad es, krustmāmiņ, sūtīšu pie jums preciniekus pēc jūsu Jevdokijas.

— Tagad nav īstais brīdis par to runāt!

— Nē, ir gan īstais bridis! — Miška sarauca pieri, starp uzacīm viņam ievilkās spītīga grumba. — Precēties nav īstais brīdis, bet runāt par to var. Un es cita brīža nevaru gaidīt. Šodien esmu te, bet rīt jau mani var aizsūtīt pāri Doņecai. Tāpēc es jums dodu brīdinājumu: Jevdokiju nevienam aiz muļķības neatdodiet, citādi jums labi neklāsies. Ja nu no manas daļas atnāk vēstule, ka esmu beigts, — tad izpreciniet, bet pašreiz nevar, tāpēc ka

ļims ar viņu ir mīlestība. Ciemkukuli neesmu viņai atP(IIm, jo ciemkukuli tagad nav kur ņemt, bet, ja jums Mļac; kaut kā no buržuju, tirgoņu mantām, —tikai paauklē!: tūliņ iešu un atstiepšu.

— Lai dievs pasargāt Savu mūžu neesmu ņēmusi uvesii mantu!

Nu, kā jums tīk. No manis nododiet Jevdokijai Panlelevnai sirsnīgu sveicienu, ja satiksiet viņu agrāk nekā « i, un nu palieciet sveika un, lūdzu, krustmāmiņ, neaizmirstiet, ko esmu jums teicis,

Iļjiņična neatbildēja nekā, iegāja istabā, bet Miška sēdas zirgā un jāja uz ciemata laukumu,

Pa nakti ciematā no kalna sanāca sarkanarmieši. Viņu žirgtās balsis skanēja ielās. Trīs no tiem gāja ar rokas ložmetēju stāties sardzē pie Donas, tie apturēja Mišku, pārbaudīja dokumentus. Iepretī Semjona Čuguna būdelei viņš satika vēl četrus. Divi no tiem veda ratos auzas un divi — kopā ar Čuguna diloņslimo sievu — nesa šujmašīnu un maisu miltu.

Cuguniete pazina Mišku, apsveicinājās,

— Ko tu tur stiep, krustmāt? — Miška interesējās,

— Te mēs uzlabojam nabadzīgās šķiras sievietei saimniecību: nesam viņai buržuju šujmašīnu un rniltus, — braši nobēra viens no sarkanarmiešiem.

Miška pielaida uguni no vietas septiņām mājām, kas piederēja aiz Doņecas aizbēgušajiem tirgoņiem Mohovam un Atepinam-Cacam, garīdzniekam Visarionam, prāvestam Pankratija tēvam un vēl trim turīgiem kazakiem, un tikai tad atstāja ciematu.

Viņš uzjāja paugurā, apgrieza zirgu. Lejā Tatāru ciematā uz melnā debess fona kā dzirkstoša lapsas aste pletās ruda liesma. Liesmas lāgiem sacēlās tā, ka to atspīdums virmoja plūstošajā Donas straumē, lāgiem nokritās, tiecās uz rietumiem, kāri aprijot ēkas.

No austrumiem plūda liegs stepes vējiņš. Tas uzpūta liesmu un nesa tālu projām no ugunsgrēka vietas melnas lēkšķes, kas kvēloja kā ogles,,.

Ceturtā grāmata

.

Septītā daļa

I

Augšdonas sacelšanās, kas sarkanajiem atvilka no Dienvidfrontes ievērojamu daudzumu karaspēka, deva iespēju Donas armijas vadībai ne tikai brīvi pārgrupēt savus spēkus frontē, kas sedza Novočerkasku, bet arī koncentrēt Kamenskas un Ustjbelokaļitvas staņicu rajonā varenu trieciengrupu, kur iekļāvās visizturīgākie un pārbaudītākie pulki, it sevišķi lejgaliešu un kalmiku, kuru uzdevums bija attiecīgajā brīdī kopīgi ar ģenerāļa Fichelaurova daļām satriekt 12. divīziju, kas ietilpa 8. Sarkanajā armijā, un, darbojoties 13. un Urālu divīzijas flangā un aizmugurē, izrauties uz ziemeļiem, lai apvienotos ar dumpīgajiem augšdoniešiem.

Trieciengrupas koncentrēšanas plāns, ko savā laikā bija izstrādājis Donas armijas pavēlnieks ģenerālis Deņisovs un štāba priekšnieks ģenerālis Poļakovs, ap maija beigām bija gandrīz pilnīgi realizēts. Uz Kamensku bija pārsviesti ap 16 000 durkļu un zobenu, 36 lielgabali un 140 ložmetēju; tur koncentrēja arī pēdējās jātnieku daļas un 1918. gada vasarā no jaunajiem iesaukuma vecuma kazakiem saformētās tā saucamās jaunās armijas izlases pulkus.

Bet pa to laiku no četrām pusēm ielenktie sacelšanās > dalībnieki joprojām atsita sarkano soda ekspedīciju uz-brukumus. Dienvidos, kreisajā Donas krastā, divas sacēlušās divīzijas sīksti turējās tranšejās un neļāva pretiniekam pārcelties, kaut arī visā frontes garumā daudzās sar-kanarmiešu baterijas apšaudīja tās ar gandrīz nemitīgu, niknu uguni; pārējās trīs divīzijas aizstāvēja sacelšanās teritoriju no rietumiem, ziemeļiem un austrumiem, cieta kolosālus zaudējumus, sevišķi ziemeļaustrumu sektorā, tomēr neatkāpās un visu laiku turējās Hopjoras apgabala robežās.

Tā itāliešu sotņa, kas bija novietojusies iepretim savam Ciematam un nīka piespiestā bezdarbībā, reiz sacēla sarkanarmiešu pusē trauksmi: tumšā naktī kazaki it kā aiz gara l/iika bez trokšņa pārcēlās laivās uz Donas labo pusi, ne-raidot uzbruka sarkanarmiešu sardzei, nogalināja četrus kareivjus un sagrāba ložmetēju. Otrā dienā sarkanie pār-svieda no Vešenskas bateriju, tā atklāja viesuļuguni pret kazaku tranšejām. Tiklīdz mežā iekaucās šrapneļi, sotņa steigšus pameta tranšejas, aizgāja tālāk no Donas meža biezoknī. Pēc dienas bateriju aizsauca atpakaļ, un tatāricši atkal novietojās pamestajās pozīcijās. No lielgabalu apšaudes sotņa bija cietusi zaudējumus: ar šāviņa šķembām bija nonāvēti divi jauniņie no nesen pienākušajiem papildspēkiem un ievainots tikko pirms tam no Vešenskas atjājušais sotņas komandiera ziņnesis.

Tad iestājās relatīvs klusums, un dzīve tranšejās ritēja agrākajā gaitā. Bieži vien nāca ciemos sievas, naktīs nesa maizi un kandžu, un pārtikas kazakiem netrūka, viņi nokāva divas iemaldījušās teles, bez tam ik dienas ķēra ezeros zivis. Hristoņu uzskatīja par galveno zvejnieku. Viņa ziņā bija asu desmit garš bridenis, ko kāds atkāpjoties bija pametis krastmalā un kas bija ticis sotņai, un Hristoņa zvejā pastāvīgi sāka «no dziļuma», lielīdamies, ka pļavā neesot tāda ezera, kuru viņš nebūtu izbridis. Pēc nemitīgā zvejā pavadītas nedēļas viņa krekls un bikses bija tā piesūkušies ar neizvēdināmu zivju smaku, ka Anikuška beigās galīgi atteicās gulēt ar viņu vienā zemnīcā, paziņodams:

— Tu smirdi kā nosprādzis sams! Ja vēl vienu dienu te ar tevi jānodzīvo, pēc tam visu mūžu vēders neņems pretī zivis..,

Kopš tā laika Anikuška par spīti odiem gulēja ārā pie zemnīcas. Pirms naktsdusas, derdzīgi viebdamies, viņš aizslaucīja ar slotu smiltīs izkaisītās zivju zvīņas un smir-došās zivju iekšas, bet otrā rītā Hristoņa, atgriezies no zvejas, gluži mierīgi un cienīgi atsēdās pie zemnīcas ieejas un atkal tīrīja atnestās karūsas un ņēma tām ārā iekšas. Ap viņu mudžēja zaļās tārpu dējējas mušas, baru bariem rāpās virsū niknās dzeltenās skudras. Tad aizelsies atskrēja Anikuška, brēkdams jau no tālienes: . — Vai tev citur nav vietas? Kaut tu, velns tāds, aizrītos ar zivs asaku! Nu, dieva dēļ, paej nost! Es te guļu, bet tu piemētā ar zivju iekšām, pievilini no visas apkaimes skudras un taisi tādu smirdoņu kā Astrahaņā!

Hristoņa noslaucīja pašdarināto nazi biksēs, domīgi un ilgi vērās bezūsainajā, sašutušajā Anikuškas sejā un mierīgi teica:

— Tad jau, Anikej, tev ir cērmes, ja nevari paciest zivju smaku. Vai tu ķiplokus ēd tukšā dūšā, ko?

Spļaudīdamies un lamādamies Anikuška aizgāja.

Tādas saķeršanās viņu starpā notika diendienā. Bēt vispār sotņa dzīvoja mierīgi. Labais ēdiens darīja visus kazakus līksmus, atskaitot Stepanu Astahovu.

Vai nu no ciemata kazakiem Stepans bija dabūjis zināt, vai arī sirds viņam teica, ka Aksiņja Vešenskā saietas ar Grigoriju, bet viņš pēkšņi sadrūma, ne no šā, ne no tā salamājās ar vada komandieri un galīgi atteicās iet sardzē.

Viņš visu laiku gulēja zemnīcā uz melnas rakstainas segas, pūta un kāri smēķēja pašaudzētu tabaku. Bet tad padzirda, ka sotņas komandieris sūta Anikušku uz Vešensku pēc patronām, un pirmoreiz pēc divām dienām iznāca no zemnīcas. Piemiedzis asarainās, no bezmiega uztūkušās acis, viņš neuzticīgi aplūkoja vēja šūpoto koku izpluinīto, žilbi spilgto lapotni, strauji traucošos, baltkrēpjainos mākoņus, paklausījās nemierīgajās meža šalkās un devās garām zemnīcām sameklēt Anikušku.

Kazakiem klātesot, viņš nerunāja, bet paveda Anikušku sāņus, palūdza:

— Sameklē Veškos Aksiņju un manā vārdā pasaki, lai nāk apraudzīt. Saki, ka esmu vienās utīs, krekli un bikses nemazgāti, un vēl pasaki.,. — Stepans uz mirkli apklusa, slēpdams zem ūsām mulsu smīnu, tad pabeidza: — Saki, ka, tā teikt, esmu stipri noilgojies un gaidu jo drīz.

Nakti Anikuška aizbrauca uz Vešensku un atrada Aksiņjas dzīvokli. Pēc ķildas ar Grigoriju viņa kā senāk dzīvoja pie krustmātes. Anikuška cītīgi atstāstīja, ko Stepans viņam teicis, bet, lai būtu iespaidīgāk, piebilda no sevis, ka Stepans draudējis pats nākt uz Vešensku, ja Aksiņja neieradīšoties sotņā.

Viņa noklausījās, ko teica Anikuška, un sāka vīkšties. Krustmāte steigā iejāva mīklu, sacepa sviesta rausīšus, un pēc divām stundām Aksiņja — paklausīga sieva — jau brauca ar Anikušku uz Tatāriešu sotņas nomešanās vietu.

Stepans sagaidīja sievu ar slēptu satraukumu. Viņš vērīgi raudzījās viņas novājējušajā sejā, uzmanīgi iztaujāja, bet ne ar vārdu nepieminēja, vai viņa sastapusi Gri*

goriju vai ne. Tikai reiz sarunā, acis nodūris, mazliet novērsies, pavaicāja:

— Bet kāpēc tu gāji uz Veškiem pa to pusi? Kāpēc nepārcēlies iepretim ciematam?

Aksiņja vēsi atbildēja, ka nav bijis iespējas pārcelties ar svešiem, bet lūgt Meļehovus viņai negribējies. Un tikai pēc tam, kad bija jau atbildējusi, viņa apķērās, ka iznāk, it kā Meļehovi viņai nebūtu svešinieki, bet savējie. Un samulsa, ka arī Stepans varētu viņas vārdus tā saprast. Bet viņš laikam tā ari bija sapratis. Kaut kas viņam zem uzacīm nodrebēja, un sejai pārlaidās it kā ēna.

Viņš jautājoši pavērās Aksiņjā, un viņa, saprazdama šo mēmo jautājumu, pēkšņi pietvīka mulsā īgnumā par sevi pašu.

Stepans, viņu saudzēdams, Izlikās, ka nav nekā manījis, — sāka runāt par saimniecību, iztaujāt, ko no mantām viņa paguvusi noslēpt pirms aiziešanas no mājām un vai droši noslēpusi.

Aksiņja, klusībā ievērojusi vīra augstsirdību, atbildēja viņam, bet visu laiku juta kādu smeldzošu iekšēju neveiklību un, lai viņu pārliecinātu, ka viss, kas radies viņu starpā, ir tikai māns, lai apslēptu pašas saviļņojumu, — tīšām runāja lēnāk, runāja lietišķi atturīgi un dzedri.

Viņi sarunājās, sēdēdami zemnīcā. Visu laiku viņus traucēja kazaki. Nāca iekšā te viens, te otrs. Ieradās Hristoņa un turpat nolikās gulēt. Redzēdams, ka neizdosies bez svešiem parunāties, Stepans nelabprāt pārtrauca sarunu.

Aksiņja iepriecināta piecēlās, steidzīgi atsēja sainīti, pacienāja vīru ar sviesta rausīšiem, ko bija atvedusi no staņicas, un, izņēmusi no Stepana karavīra somas netīro vēju, devās to mazgāt uz tuvīno slīkšņu.

Virs meža dusēja pirmsrīta klusums un zila migla. Pie zemes liecās no rasas smagnējā zāle. Plančkās paretam kurkstēja vardes, un kaut kur, pavisam netālu no zemnīcas, aiz plaši sazarojušā kļavu krūma čirkstoši grieza grieze.

Aksiņja pagāja krūmam garām. Tas viss —no pašas virsotnes līdz biezajā zālē apslēptajam stumbram — bija tīmekļu apvīts. Vissīkāko rasas lāsīšu apklātie tīmekļu pavedieni pērļaini dzirkstīja. Grieze uz brīdi apklusa, bet tad — Aksiņjas baso kāju piemītā zāle nebija vēl paguvusi užslieties — atkal pacēla balsi, un tai sērīgi atsaucās no slīkšņas uzspurgusī ķīvīte.

Aksiņja nometa jaciņu un ņieburu, kas nejāva brīvi kustēties, iebrida līdz ceļiem siltajā ūdenī, sāka mazgāt. Virs viņas mudžēja knišļi, džinkstēja odi. Ar ell<onī saliektu apaļo un tumšo roku viņa pārvilka pāri sejai, atgainīdama odus. Domas neatvairāmi kavējās pie Grigorija, pie viņu beidzamās ķildas, pēc kuras tas bija aizjājis uz sotņu.

«Varbūt viņš pašreiz jau mani meklē? Šonakt pat atgriezīšos staņicā!» Aksiņja nelokāmi nolēma un pasmaidīja, iedomājot, kā satiksies ar Grigoriju un cik drīz izlīgs ar viņu.

Un dīvaini: pēdējā laikā, domājot par Grigoriju, viņa nez kāpēc neiedomājās Grigorija ārējo izskatu tādu, kāds tas bija īstenībā. Viņas acīm parādījās nevis tagadējais Grigorijs, liels, vīrišķīgs, jau padzīvojis un daudz pieredzējis kazaks ar gurdi piemiegtām acīm, rūsganiem melno ūsu galiņiem, priekšlaicīgu sirmumu deniņos un dziļām grumbām pierē — neiznīcināmajām kara gados pārdzīvoto grūtību pēdām, bet gan agrākais Grigorijs Meļehovs, jauneklīgi parupjš un nemākulīgs glāstos, ar puiciski apaļu un tievu kaklu, bezrūpīgi sakniebtām, pastāvīgi smaidošām lūpām.

Un tāpēc Aksiņja izjuta pret viņu vēl lielāku mīlu un gandrīz mātišķu maigumu.

Tā arī tagad: skaidri jo skaidri atjaunojusi atmiņā bezgala dārgās sejas vaibstus, viņa sāka elpot smagāk, pasmaidīja, izslējās un, nometusi pie kājām vēl neizmazgāto vīra kreklu un sajuzdama rīklē karstu murskuli ar pēkšņi uznākušiem saldiem šņukstiem, nočukstēja:

— Ienāci manī, nolādētais, uz visu mūžu!

Asaras viņu atviegloja, bet pēc tam gaišzilā rīta pasaule visapkārt it kā nobālēja. Viņa noslaucīja ar plaukstas virspusi vaigus, atmeta no valgās pieres matus un izdzisušām acīm ilgi bez domām vēroja, kā mazs, pelēks zīriņš slīd pār ūdeni, izgaisdams sārtajās vēja sakultās miglas mežģīnēs.

Izmazgājusi veļu, viņa izkāra to krūmos un atgriezās zemnīcā.

Hristoņa, no miega pamodies, sēdēja pie ieejas, kustināja puņainos, līkos kāju pirkstus, neatlaidīgi pūlējās uzsākt sarunu ar Stepanu, bet tas, gulēdams uz segas, ne vārda neteikdams, smēķēja un stūrgalvīgi neatbildēja uz Hristoņas jautājumiem.

— Tu, tā sacīt, domā, ka sarkanie necelsies pāri uz šo pusi? Tu klusē? Nu, klusē vien. Bet man šķiet, ka viņi katrā ziņā nāks pāri braslos! Nekur citur. Vai tu varbūt domā, ka var jātniekus laist peldus? Ko tu klusē, Stepan? Te, tā sacīt, visam tuvojas gals, bet tu guli kā mūlāps!

Stepans pat salēcās, sirdīgi attrauca:

— Nu ko tu mācies virsū? Ir nu gan cilvēki! Ieradusies sieva apraudzīt, bet no jums nevar ne atkauties… Lien virsū ar muļķīgām valodām, neļauj ne vārdiņa pārmīt ar sievu!

— Atradis, ar ko tērzēt… — Hristoņa neapmierināts piecēlās, uzāva basajos kājās novalkātos šekteņus un izgāja, sāpīgi atsizdamies ar galvu pret durvju šķērskoku.

— Te mums neļaus parunāties, ejam uz mežu, — Stepans aicināja.

Un, nesagaidījis atbildi, devās uz durvīm. Aksiņja padevīgi sekoja viņam.

Ap pusdienu viņi atgriezās zemnīcā. Otrā vada kazaki, kas gulēja vēsumā zem alkšņa krūma, ieraudzījuši viņus, nolika kārtis, apklusa, samirkšķinādami acis, pavīpsnādami, māksloti nopūzdamies.

Aksiņja pagāja viņiem garām, nicīgi sašķiebusi lūpas, ejot kārtodama ap galvu apsieto samurcīto, balto lakatiņu ar mežģīnēm. Viņu palaida garām klusēdami, bet, tikko aiz viņas nopakaļ ejošais Stepans bija piegājis klāt kazakiem, no gulētāju grupas piecēlās un iznāca Anikuška. Liekulīgā cieņā viņš zemu palocījās Stepanam, skaļi noteica:

— Sveicināti svētkos … no gavēdamiem!

Stepans labprāt pasmaidīja. Viņam bija patīkami, ka kazaki redz viņu ar sievu atgriežamies no meža. Tas taču kaut cik palīdzēja izbeigt visas tenkas par to, ka viņš nedzīvojot labi ar sievu… Viņš pat braši pakustināja plecus, paštīksmi rādīdams no sviedriem neizžuvušo kreklu uz muguras.

Un tikai pēc tam uzmundrinātie kazaki sāka smiedamies rosīgi runāt:

— Ir gan alkatīgs sievišķis, biedrīši! Stjopkas kreklu var kaut izgriezt.,, Pielipis pie lāpstiņām!

— Izjādinājusi viņu, viss putās,..

13*

387

Un jauns zeņķītis, pavadīdams ar jūsmīgu, apmiglotu skatienu Akslņju līdz pašai zemnīcai, klusi ierunājās:

— Visā plašajā pasaulē nav atrodama tāda skaistulīte, dievs sodi!

Uz to Anikuška viņam dibināti atteica:

— Bet vai esi mēģinājis meklēt?

Aksiņja, dzirdēdama nepieklājīgo sarunu, mazliet nobālēja, iegāja zemnīcā, derdzīgi viebdamās tiklab no atmiņām par tikko izjusto vīra tuvību, kā arī viņa biedru neķītrajām piezīmēm. No pirmā acu skatiena Stepans izprata viņas omu, samierinādams teica:

— Tu, Ksjuša, nesirdies uz šiem ērzeļiem. Viņi aiz gara laika…

— Man nav uz ko sirdīties, — dobji atbildēja Aksiņja, rakņādamās savā audekla somiņā, steigšus ņemdama no tās ārā visu, ko bija atvedusi vīram. Un vēl klusāk: — Vajadzētu sirdīties pašai uz sevi, bet nav dusmu…

Saruna viņiem neveicās. Pēc minūtēm desmit Aksiņja piecēlās. «Tūlīt viņam teikšu, ka iešu uz Veškiem,» viņa domāja un pēkšņi atcerējās, ka vēl nav noņēmusi izžuvušo Stepana veļu.

Viņa ilgi lāpīja sviedros izsutušos vīra kreklus un apakšbikses, sēdēdama pie zemnīcas ieejas, bieži rau-dzīdamās uz vakarpusi slīgstošajā saulē.

…Tai dienā viņa tā arī neaizgāja. Nepietika drosmes. Bet no rīta, tikko uzlēca saule, viņa sāka vīkšties. Stepans mēģināja viņu atturēt, lūdza paciemoties vēl kādu dieniņu, bet viņa tik neatlaidīgi noraidīja vīra lūgumus, ka viņš vairs neatrunāja, tikai šķiroties iejautājās:

— Vai domā dzīvot Veškos?

— Pagaidām Veškos.

— Varbūt paliktu pie manis?

— M.an nepiederas būt šeit… ar kazakiem.

— Tā jau nu tas ir… — Stepans atzina, bet atvadījās vēsi.

Pūta stiprs dienvidaustrumu vējš. Tas nāca no tālienes, pa nakti bija pieguris, bet pret rītu tomēr atnesa Aizkaspijas tuksnešu karsto svelmi un, iekritis applūdušajās Donas kreisās malas pļavās, nožāvēja rasu, izkliedēja miglu, ietina sārtos, tveicīgos garaiņos krastmalas piekrastes kalnu krīta radzes.

Aksiņja noāva kurpes un, pacēlusi ar kreiso roku svārku malu (mežā uz zāles vēl bija rasa), raiti gāja pa pamesto meža ceļu. Basās kājas tīkami vēsināja valgā zeme, bet kailos, apaļos stilbus un kaklu alkām, kvēlām lūpām skūpstīja sausais vējš.

Meža pļaviņā pie ziedoša mežrozīšu krūma viņa nosēdās atpūsties. Netālu neizžuvušā ezeriņā pa niedrēm plīkšķinājās meža pīles, piesmacis sauca draudzenīti pīļtēviņš. Aiz Donas retumis, bet gandrīz bez apstājas tarkšķēja ložmetēji, brīžiem nobūkšķēja pa lielgabala šāvienam. Tālīnie sprādzieni šai pusē skanēja vilkani kā atbalss.

Tad šaušana aizmirsās, un Aksiņjal pavērās pasaule savās jūtīgākajās skaņās: vējā trīcēdamas, šalca zaļās ošu lapas ar balto apakšpusi un grezni robainās ozollapas; no jauno apsīšu ataugas plūda saskanīga zuzoņa; tāltālu dzeguze neskaidri un skumīgi kādam skaitīja vēl nenodzīvotos gadus; virs ezeriņa lidojošā cekulainā ķīvīte neatlaidīgi sauca: «Ķīvieties, ķīvieties!»; kāds mazs, pelēks putnēns divus soļus no Aksiņjas dzēra ceļa grambas ūdeni, atmezdams galviņu un saldi piemiedzis actiņas; samtaini dūca putekšņainās kamanes; pļavu ziedos šūpojās tumšās meža bites. Tās cēlās augšup un nesa pakaļkajiņās uz ēnainajiem, dzestrajiem dobumiem smaržīgos ziedu putekšņus. No papeļu zariem pilēja sula. Un no vilkābeļu krūma apakšas sūcās skurbais un asais trūdošo pērno lapu smārds.

Nekustīgi sēdošā Aksiņja kāri ieelpoja daudzveidīgās meža smaržas. Brīnišķīgas un daudzbalsīgas sanoņas piepildītais mežs dzīvoja varenu, pirmatnēju dzīvi. Pavasara valgmes pilnā palienes zeme diedzēja un audzēja tik bagātīgu mistrāju, ka Aksiņjai mulsa acis šai brīnumainajā ziedu un zāļu vijumā.

Smaidīdama, bez skaņas kustinādama lūpas, viņa saudzīgi taustīja nepazīstamo, gaišzilo, vienkāršo pļavas puķu kātiņus, tad pieliecās ar visu savu briestošo augumu, lai paostu, un piepeši sajuta gurdo un saldeno kreimenes smaržu. Pačamdījusi stublājus, viņa to atrada. Tā auga turpat zem bieza, ēnaina krūma. Platās, kādreiz zaļas lapas vēl arvien slēpa no saules zemo, palīko kātiņu, kuru vainagoja nokareni ziedu kausiņi, balti kā sniegs. Bet rasas un dzeltenās rūsas klātās lapas jau vīta, un arī pašu ziediņu jau bija skārusi nāves iznīcība: divi apakšējie kausiņi bija sarāvušies un kļuvuši melni, tikai virsotnīte — viscaur zaigojošu rasas asariņu klāta — pēkšņi iemirdzējās saulē žilbā, burvīgā baltumā.

Un nezin kāpēc šai īsajā mirklī, kad Aksiņja asaru pilnām acīm apskatīja ziediņu un ieelpoja tā skumjo smaržu, viņa atcerējās jaunību un visu savu garo, tik maz prieka pieredzējušo mūžu. Jā, laikam jau Aksiņja arī kļuvusi veca … Vai nu sieviete jaunos gados raudās, kad sirdi skar nejauša atmiņa?

Tā asarām acīs viņa arī aizmiga, sarāvusies, paslēpusi saraudāto seju plaukstās, piespiedusi uztūkušo un slapjo vaigu pie saburzītā lakatiņa.

Vējš sāka pūst stiprāk, lieca uz vakariem papeļu un vītolu galotnes. Šūpojās bālais oša stumbrs, baltā, virpuļojošā lapu viesuļa iekļauts. Vējš piepi aka zemei, uzkrita noziedošajam mežrozīšu krūmam, zem kura gulēja Aksiņja, un tad kā izbiedēts teiksmainu, zaļu putnu bars, trauksmaini šalcot, uzlidoja lapas, nometot sārtās spalvas — savas ziedlapiņas. Apvītušo mežrozīšu ziedlapiņu apbērta gulēja Aksiņja un nedzirdēja ne drūmās meža šalkoņas, ne aiz Donas no jauna iedegušās šaušanas, nejuta, kā pašā zenītā pacēlusies saule karsē viņas neapsegto galvu. Pamodās, izdzirdusi aiz muguras runājam kādu cilvēku un sprauslājam zirgu, steidzīgi piecēlās.

Viņai blakus, turēdams pavadā apseglotu baltnāsu zirgu, stāvēja jauns kazaks baltām ūsām un baltiem zobiem. Viņš plati smaidīja, grozīja plecus, tirināja kājas dejā, teikdams piesmakušā, bet tīkamā tenorā jautras dziesmas vārdus:

Kā es krita, — paliku, Visas acis izskatu. Skatos šur, Skatos tur,

Tā, kas piecels, nav nekur! Atpakaļ acs paveras — Kazaks stāv aiz muguras…

— Es pati piecelšos! — Aksiņja pasmaidīja un veikli uzlēca kājās, kārtodama saburnītos svārkus.

— Esi sveicināta, mana cienījamā! Kājiņas neklausa vai apslinkojusies? — jautrais kazaks viņu apsveica.

— Miegs pieveica, — Aksiņja samulsusi atbildēja.

— Vai uz Veškiem ej?

— Uz Veškiem.

— Vai gribi, — aizvedīšu.

— Ar ko tad?

— Sēdies zirgam mugurā, bet es kājām. Aizvedīšu par magaričām.., — un kazaks piemiedza aci, zīmīgi jokodams.

— Nē, nē, jāj vesels, aiziešu pati.

Bet kazaks pierādīja mīlas lietās ir pieredzi, ir neatlaidību. Izmantodams brīdi, kad Aksiņja sēja ap galvu lakatiņu, viņš ar īsu, bet spēcīgu roku apskāva viņu, vienā rāvienā pievilka sev klāt un gribēja noskūpstīt.

— Nemuļķojies! — Aksiņja uzsauca un stipri iesita viņam ar elkoni pa degunu.

— Mīļā meitenīt, nekaujies! Paskat, cik jauki visapkārt … Visa radība pārojas … Pagrēkosim arī mēs?… — piemiedzis smejošās acis, kutinādams ar ūsām Aksiņjai kaklu, kazaks čukstēja.

Izstiepusi rokas, bez niknuma, bet spēcīgi atspiezdamās ar plaukstām pret brūno, sviedraino kazaka seju, Aksiņja mēģināja atbrīvoties, bet viņš turēja to stingri,

— Muļķis! Esmu slima ar sliktu slimību… Laid! — viņa aizelsusies lūdzās, cerēdama ar šo naivo viltību atbrīvoties no uzmācības.

— Tas nu tā… kuram slimība vecāka!… — jau caur zobiem nomurmināja kazaks un piepeši viegli pacēla Aksiņju.

Vienā mirklī apjēguši, ka joks beidzies un notikums gūst nelāgu virzienu, viņa no visa spēka iesita ar dūri pa brūni iedegušo degunu un izrāvās no rokām, kas viņu cieši bija turējušas.

— Esmu Grigorija Meļehova sieva! Tuvojies tikai, maitasgabals tāds!,.. Pastāstīšu — tad viņš tev parādīs…

Vēl neticēdama savu vārdu iedarbībai, Aksiņja satvēra rokās resnu, sausu rungu. Bet kazaks bija jau atsalis. Slaucīdams ar aizsargkrāsas krekla piedurkni no ūsām asinis, kas stipri tecēja pa abām nāsīm, viņš apbēdināts iesaucās:

— Muļķe! Ak, muļķa sievišķi! Ko neteici agrāk? Re, kā šļāc asinis., Vai maz mēs tās lejam pret ienaidnieku, bet te vēl mūsu pašu sievas sāks asijiis nolaist.,,

Viņa seja uzreiz bija ķļuvusi īgna un nelaipna. Kamēr viņš mazgājās, smeldams ūdeni no ceļmalas peļķes, Aksiņja steidzīgi nogriezās no ceļa un žigli pārgāja pāri pļaviņai. Pēc minūtēm piecām kazaks viņu panāca. Viņš greizi pavērās Aksiņja, klusi vīpsnādams, lietišķi sakārtoja uz krūtīm šautenes siksnu un aizjoņoja ātros rikšos.

II

Tai naktī pie Mazās Gromčonkas ciemata sarkanarmiešu pulks pārcēlās pāri Donai ar plostiem, kas bija sasisti no dēļiem un baļķiem.

Gromčonkas sotņu pārsteidza pēkšņi, jo lielākā daļa kazaku tai naktī dzīroja. Pievakarē sotņas apmešanās vietā bija ieradušās sievas apciemot karavīrus. Viņas bija atnesušas līdzi ēdamo, krūkās un spaiņos kandžu. Ap pusnakti visi bija apdzērušies. Zemnīcās skanēja dziesmas, iereibušo sievu spiedzieni, vīru smiekli un svilpieni … Divdesmit kazaku, kas bija sardzē, arī piedalījās iedzeršanā, atstājot pie ložmetēja divus ložmetējniekus un zirgu spaini kandžas.

No labā Donas krasta pilnīgā klusumā atīrās ar sarkan-armiešiem pieblīvēti plosti. Pēc pārcelšanās sarkanarmieši izvērsās ķēdē, klusēdami tuvojās zemnīcām, kas atradās ap pussimt asu no Donas.

Sapieri, kas bija taisījuši plostus, ātri airēja, dodamies pēc jaunas sarkanarmiešu grupas, kas gaidīja, kad viņus cels pāri.

Kreisajā pusē minūtes piecas bija dzirdamas tikai nesa-karīgas kazaku dziesmas, tad sāka spalgi sprāgt rokas granātas, ietarkšķējās ložmetējs, atskanēja nekārtīgi šauteņu šāvieni, un tālu nogranda nevienmērīgais: — Ura-a-ā! Ura-a-ā! Ura-a-ā-āl

Gromčonkas sotņa tika aiztriekta, un to galīgi neiznīcināja tikai, tāpēc, ka necaurskatāmās nakts tumsas dēļ tai nebija iespējams dzīties pakaļ.

Neievērojamus zaudējumus cietušie gromčonkieši līdz ar sievām paniskā nekārtībā bēga pa pļavu Vešenskas virzienā. Bet tai pašā laikā no labās puses plosti cēla pāri jaunas sarkanarmiešu daļas, un 111. pulka pirmā bataljona pusrota ar diviem rokas ložmetējiem jau izvērsās pret sacelšanās dalībnieku Bazku sotņas flangu.

Pienākušie pastiprinājumi iegāja izveidotajā pārrāvumā. Viņu virzīšanos ārkārtīgi apgrūtināja tas, ka neviens no sarkanarmiešiem nepazina apvidu, daļām trūka vadoņu, un, ejot uz labu laimi, viņi nakts tumsā visu laiku uzdūrās ezeriem un palu ūdens pielijušām, dziļām attekām, kuras nebija iespējams pārbrist.

Brigādes komandieris, kas vadīja uzbrukumu, nolēma nedzīties pakaļ līdz rītausmai, lai uz rīta pusi pievilktu rezerves, koncentrētos pret Vešensku un pēc artilērijas sagatavošanas sāktu tālāko uzbrukumu.

Bet Vešenskā jau steidzīgi darīja visu, lai likvidētu pārrāvumu. Tiklīdz bija atjoņojis sakarnieks ar ziņu par sarkano pārcelšanos, štāba dežurants tūdaļ aizsūtīja pakaļ Kudinovam un Meļehovam. No Melnā, Gorohovkas un Dubrovkas ciemata izsauca Karginskas pulka jātnieku sotņas. Operācijas vispārīgo vadību uzņēmās Grigorijs Meļehovs. Viņš pārsvieda uz Jerinskas ciematu trīssimt vīru, lai tie nostiprinātu kreiso spārnu un palīdzētu Tatāru un Gulbju ciemata sotņām atturēt pretinieka spiedienu, ja tas mēģinās apiet Vešensku no austrumiem; no rietumiem pa Donu uz leju nosūtīja Bazku sotņai palīgā Vešenskas cituriešu vienību un vienu no Ciras kājnieku sotņām; apdraudētajos sektoros viņš izvietoja ložmetējus, bet pats ar divām jātnieku sotņām — ap pulksten diviem naktī — novietojās Degumeža malā, gaidīdams rītausmu un apņēmies uzbrukt sarkanarmiešiem jātnieku ierindā.

Vēl nebija apdzisis Sietiņš, kad Vešenskas cituriešu vienība, kas virzījās pa mežu uz Bazku posmu, uzdūrās atejošiem bazkoviešiem un, noturējusi tos par pretiniekiem, pēc īsas apšaudes metās bēgt. Platajam ezeram, kas šķīra Vešensku no upes līkuma, vienības vīri tika pāri peldus, steigā pamezdami krastmalā apavus un apģērbu. Pārpratums drīz vien atklājās, bet vēsts, ka sarkanie tuvojas Vešenskai, izplatījās ārkārtīgi ātri. No Vešenskas metās uz ziemeļiem pagrabos dzīvojošie bēgļi, izplatīdami visur baumas, ka sarkanie pārcēlušies pāri Donai, pārrāvuši fronti un uzbrūk Vešenskai…

Tikko ausa gaisma, kad Grigorijs, saņēmis ziņu par cituriešu vienības bēgšanu, aizauļoja uz Donu. Vienības vīri -bija noskaidrojuši notikušo pārpratumu, skaļi tērgādarni, jau atgriezās ierakumos. Grigorijs piejāja pie vienas grupas un zobgalīgi jautāja:

— Vai daudzi noslīka, kad peldējāt pāri ezeram?

Slapjš kareivis, kas iedams izgrieza kreklu, mulsi atbildēja:

— Peldējām kā līdakas! Kāda tur slīkšana…

— Katram var gadīties ķeza, — prātīgi ierunājās otrs, kam bija kājās tikai apakšbikses. — Bet mūsu vada komandieris tiešām gandrīz noslīka. Negribēja aut nost kājās, stilbtiņus tik drīz nevar notīt, nu, un sāka peldēt, bet stilbtiņš ņem un atraisās vaļā ūdenī. Sapina viņam kājās,,.'Kā viņš bļāva! Pat Jelaņā laikam varēja dzirdēti

Sameklējis vienības komandieri Kramskovu, Grigorijs pavēlēja viņam aizvest strēlniekus mežmalā, izvietot tā, lai vajadzības gadījumā varētu apšaudīt sarkanarmiešu ķēdes no sāniem, bet pats devās pie savām sotņām.

Pusceļā viņš sastapa štāba raitnieku. Tas apturēja zirgu, kam smagi cilājās sāni, un atviegloti nopūtās:

— Ar mokām jūs sameklēju!

— Kas vajadzīgs?

— No štāba pavēlēts ziņot, ka Tatāriešu sotņa pametusi ierakumus. Baidās, ka viņus ielenks, un atkāpjas uz smiltāju.., Kudinovs teica, lai jūs tūlīt steidzoties turp.

Ar pusvadu kazaku, kuriem bija visstraujākie zirgi, Grigorijs pa mežu izlauzās uz ceļa. Divdesmit minūtes noauļojuši, viņi jau bija Kailā īmeņa ezera malā. Pa kreisi no viņiem pļavā izklaidus skrēja panikas pārņemtie tatārieši. Frontinieki un vairāk pieredzējušie kazaki gāja nesteidzoties, turējās tuvāk ezeram, slēpdamies piekrastes meldros; turpretim lielais vairums, kurus, kā redzams, vadīja vienīgi alka drīzāk nokļūt līdz mežam, — par spīti retajai ložmetēju ugunij brāzās taisni uz priekšu.

— Dzīties viņiem pakaļ! Sadrāzt ar pletnēm!.,. — ārprātīgās dusmās pārgriezis acis, sauca Grigorijs un pirmais palaida zirgu, lai dzītos pakaļ ciematniekiem.

Aiz visiem dīvainā, gāzelīgi dejojošā solī paklibi tipināja Hristoņa. Iepriekšējā vakarā, zvejojot zivis, viņš bija stipri sadūris niedrēs papēdi, tāpēc arī nevarēja paskriet viņa garajām kājām raksturīgā ātrumā. Grigorijs panāca viņu, augstu virs galvas pacēlis pletni. Izdzirdīs zirga dipoņu, Hristoņa atskatījās un manāmi paātrināja soli.

— Uz kurieni?!… Stāvi!… Stāvi, tev saka!.,, — Grigorijs veltīgi kliedza.

Bet Hristoņa nemaz nedomāja apstāties. Viņš sāka skriet vēl ātrāk, pāriedams uz nez kādiem nevaldāmiem kamieļa auļiem.

Tad satracinātais Grigorijs izgārdza briesmīgi nešpetnu lāstu, uzbļāva zirgam un, panācis bēgli, tīksmi cirta ar pletni pa sviedriem klāto Hristoņas muguru. Hristoņa pārmeta kūleni no sitiena, izdarīja traku lēcienu uz sāniem, kaut ko līdzīgu zaķa cilpai, atsēdās zemē un sāka nesteigdamies taustīt muguru.

Kazaki, kas pava dīja Grigoriju, aizauļoja bēgļiem priekšā, apstādināja tos, bet ar pletnēm nerīkojās.

— Pērt viņus!… Pērt!,.. — vicinādams savu grezno pletni, gārdza Grigorijs.

Zirgs griezās zem viņa apkārt, cēlās pakaļkājās, nekādi negribēja iet uz priekšu. Ar mokām ievirzījis to, Grigorijs auļoja pie priekšējiem bēgļiem. Auļodams viņš neskaidri redzēja, kā, pie krūma apstājies, ne vārda neteikdams, smaidīja Stepans Astahovs; redzēja, kā Anikuška, aiz smiekliem attupdamies un salicis plaukstas taurē, griezīgā sievietes balsī spiedza:

— Brālīši! Glābjas, kas var! Sarkanie!,,. Puc viņus!,.. Grāb cieti!…

Grigorijs dzinās pakaļ vēl vienam ciematniekam, kas bija ģērbies vatētos svārkos, skrēja neatlaidīgi un knaši. Viņa kumpainais stāvs bija dīvaini pazīstams, bet saskatīt nebija laika, un Grigorijs jau iztālēm kliedza:

— Stāvi, maitasgabals!… Stāvi, cirtīšu!…

Un piepeši vatētajos svārkos ģērbies vīrs palēnināja soli, apstājās, un, kad tas sāka griezties apkārt, — ar raksturīgu, kopš bērnības pazīstamu kustību izrādīdams augstāko satraukuma pakāpi, — pārsteigtais Grigorijs, vēl neredzēdams seju, pazina tēvu.

Panteleja Prokofjeviča vaigi raustījās.

— Tavs tēvs ir maitasgabals? Tu draudi cirst ar zobenu tēvam? — viņš iekliedzās augstā, lūstošā falsetā.

No viņa acīm virda tik pazīstams, nevaldāms niknums, ka Grigorija sašutums uzreiz atslāba un viņš ar varu apturējis zirgu, uzsauca:

— Nepazinu no mugurpuses! Ko tu kliedz, tēvs?

— Kā — nepazini? Savu tēvu nepazini!

Tik aplama un nepiemērota bija šī veciskā apvainošanās, ka Grigorijs jau smiedamies piejāja tēvam līdzās un samierinādams teica:

— Tēvs, neskaisties! Tev mugurā nez kādi man nepazīstami svārki, bez tam tu skrēji kā sacīkšu zirgs, pat tavs klibums bija nez kur palicis! Kā lai tevi pazīst?

Un atkal, kā aizvien mēdza būt agrāk, mājas dzīvē, sadzīvē, Pantelejs Prokofjevičs aprima un, aizvien vēl aprauti elpodams, bet nomierinājies, sāka jau piekrist dēlam:

— Tev taisnība, svārki man jauni, iemainīju pret kažoku — kažoku smagi vazāt, — bet klibot… Kad te lai klibo? Te, mīlīt, nav vairs laika klibot!.,. Nāve acu priekšā, bet tu runā par kāju …

— Nu, līdz nāvei vēl tālu. Griezies apkārt, tēvs! Vai patronas neesi izmētājis?

— Kurp tad lai griežas? — vecais sašuta.

Bet tagad Grigorijs savukārt pacēla balsi; uzsvērdams katru vārdu, komandēja:

— Pavēlu griezties atpakaļ! Par nepaklausību komandierim kaujas apstākļos, zini, kas pēc nolikuma draud?

Sacītais nepalika bez ietekmes: Pantelejs Prokofjevičs sakārtoja uz muguras šauteni, nelabprāt sāka čāpot atpakaļ. Panācis vienu no večiem, kas vēl lēnāk soļoja atpakaļ, nopūzdamies sācīja:

— Re, kādi dēliņi padevušies? Nedomā vis vecākus godāt, vai, teiksim, atlaist no kaujas, bet tikai grasās… sūtīt uz pašu elli… jā-ā-ā… Nē, nelaiķītis Petro, — lai viņam debesu valstība! — bija daudz labāks. Viņam bija vienmērīga daba, bet šis aplamnieks Griška, kaut arī divīzijas komandieris, nopelniem bagāts un tā tālāk, tomēr nav tāds. Viss kā uz atsperēm, un nevienai nedrīkst pieskarties. Manos vecos gados viņš man citādi nelīdzēs tikt uz krāsns kā ar īlenu dibenā!

Tatāriešus savaldīja bez sevišķām grūtībām.,.

Pēc kāda brīža Grigorijs bija savācis visu sotņu un noveda to drošā vietā; nenokāpdams no zirga, īsi paskaidroja:

— Sarkanie pārcēlušies pāri un grib ieņemt Veškus. Pie Donas jau sākusies kauja. Nav nekāds joks, un veltīgi skraidīt neieteicu. Ja vēlreiz bēgsiet, — pavēlēšu jātniekiem, kas stāv Jerinskā, sacirst jūs kā nodevējus! — Grigorijs noraudzījās dažādi ietērptajā ciematnieku barā un pabeidza ar neslēptu nicināšanu: — Daudz jums sotņā visādu neliešu sanācis, tie arī izplata bailes. Jūs bēgat, pielaižat bikses, lielie karotāji! Un vēl par kazakiem saucaties! It sevišķi jūs, vecie tēvi, pielūkojiet man! Ja esat sākuši karot, tad nav ko bāzt galvu kājstarpi! Tūlīt pa vadiem, rikšiem tur uz to vietu un no krūmiem — uz Donu! Gar Donu — līdz Semjonovas sotņai. Kopā ar to dot triecienu sarkanajiem flangos! Marš! Aši!

Tatārieši klusēdami noklausījās un tāpat klusēdami devās uz krūmiem. Vecākie kazaki nomākti krekšķināja, atskatoties uz strauji aizauļojošo Grigoriju un kazakiem, kas viņu pavadīja. Vecais Obņizovs, iedams kopsolī ar Panteleju Prokofjeviču, sajūsmināts iesaucās:

— Varonīgu dēlu gan tev devis tas kungs! īsts ērglis! Kā viņš gāza Hristoņam pa muguru! Uzreiz visur nodibināja kārtību!

" 'II, juzdamies glaimots savās tēva jūtās, Pantelejs Piokofjevičs labprāt bija vienis pratis:

Nemaz nerunā! Tādus dēlus var pameklēt! Visi krusti pēc kārtas, vai tas kāds joks? Skat, Petro, mans drls un pirmdzimtais, taču nebija tāds! Dvēsele viņam īstenībā bija kā sievišķim! Bet šis — viss mani! Un brašurnā vēl pārāks!

*

Grigorijs ar savu pusvadu tuvojās Kalmiku braslam. Sasnieguši mežu, viņi jau domājās esam drošībā, bef bija ieraudzīti no novērošanas punkta, no Donas otras puses. Lielgabalu vads sāka tos apšaudīt. Pirmais šāviņš pārlidoja pāri vītolu galotnēm, nesprāgdams iekrita kaut kur purvainajā biezoknī. Bet otrs ietriecās netālu no ceļa vecas melnapses vaļējās saknēs, izšļāca uguni, apbēra kazakus ar dunošu troksni, leknas zemes pikām un satrunējuša koka prauliem.

Apstulbinātais Grigorijs instinktīvi pacēla roku pie acīm, noliecās pie seglu loka, sajuzdams dobju un slapju šmakslu it kā pa zirga krustiem.

Kazaku zirgi no zemi satricinošā sprādziena kā pēc pavēles pietupās un metās uz priekšu; Grigorija zirgs smagi sacēlās pakaļkājās, kāpās atpakaļ un sāka lēnām zvelties uz sāniem. Grigorijs steigšus izlēca no segliem, paņēma zirgu aiz pavadas. Pārlidoja vēl divi šāviņi, bet tad mežmalā iestājās labs klusums. Zālājam pāri gūlās pulvera dūmi; bija jūtama tikko uzvērstas zemes, skaidu, pussatrunējušu koku smārds; tālu biezoknī trauksmaini tarkšķēja žagatas.

Grigorija zirgs iekrācās un pielieca trīcošās pakaļkājas. Viņa dzeltenās smaganas bija mokās atņirgtas, kakls izstiepts. Uz samtainā, pelēkā purna burbuļoja sārtas putas. Bargi drebuļi kratīja zirgu, zem bērās spalvas vilnēja krampji.

— Vai pagalam gan? — skaļi jautāja pieaulekšojis kazaks.

Grigorijs neatbildēdams vērās dziestošajās zirga acīs. Viņš pat neparaudzījās ievainojumā un tikai mazliet atgāja nost, kad zirgs nedroši sāka rosīties, izstiepās un piepeši nokrita ceļos, zemu noliecis galvu, it kā par kaut ko lūgdams saimniekam piedošanu. Uz sāniem viņš nolikās, dobji novaidēdamies, vēl mēģināja pacelt galvu, bet, kā redzams, pēdējie spēki viņu atstāja: trīsas kļuva arvien retākas, acis nedzīvākas, uz kakla parādījās sviedri.

Tikai potītēs pie pašām nagu muldiņām vēl pulsēja bei-dzamā dzīvība. Tik tikko vibrēja nobružātie seglu sāni.

Grigorijs greizi pavērās kreisajās paslēpenēs, ieraudzīja atvērtu, dziļu brūci, siltas, melnas asinis, kas šļāca no tās straumēm, pateica no zirga nokāpušajam kazakam stostīdamies, asaras neslaucīdams:

— Nobeidz ar vienu lodil — un pasniedza viņam savu mauzeri.

Pārsēdies kazaka zirgā, viņš auļoja uz to vietu, kur bija atstājis savas sotņas. Tur jau iedegās kauja.

Rītausmā sarkanarmieši devās uzbrukumā. Kārtainā miglā cēlās viņu ķēdes, klusēdamas gāja Vešenskas virzienā.. Labajā spārnā pie ūdens piepildītas ieplakas viņi brīdi apstājās, tad, iebriduši līdz krūtīm "ūdenī, augstu pacēla savas patronsomas un šautenes. Pēc maza brītiņa no Donas kalna sāka skanīgi un vareni rībināt četras baterijas. Tiklīdz no meža sāka nākt visapkārt krītošie šāviņi, kazaki atklāja uguni. Sarkanarmieši vairs negāja, bet skrēja ar paceltām šautenēm. Ap pusversti viņiem priekšā mežā sausi sprāga šrapneļi, krita šāviņu skaldītie koki, bālganiem mutuļiem cēlās dūmi. īsām kārtām sāka šaut divi kazaku ložmetēji. Pirmajā ķēdē jau krita sar-kanarmieši. Aizvien biežāk gan šur, gan tur lodes ķēdē izrāva saritinātiem šineļiem apjoztus cilvēkus, gāza tos uz mutes vai augšpēdus, bet pārējie nelikās zemē, un arvien īsāks kļuva atstatums, kas viņus šķīra no meža.

Otrās ķēdes priekšgalā, mazliet paliecies uz priekšu, uzspraudis šineļa stūrus, neapsegtu galvu viegli un veicīgi skrēja garš komandieris. Ķēde uz mirkli palēnināja kustību, bet komandieris, skrejot atgriezies, kaut ko uzsauca, un vīri atkal metās skriet, atkal arvien niknāks sāka pieaugt gārdzošais un baismīgais «ura-a-ā!».

Tad ietarkšķējās visi kazaku ložmetēji, mežmalā nikni, bez apstājas rībēja šautenes … Kaut kur aiz Grigorija, kas stāvēja ar savām solņām tur, kur ceļš nāca ārā no meža, sāka garām kārtām šaut Bazku sotņas balsta ložmetējs. Ķēdes nodrebēja, iegula, sāka atšaudīties. Stundas pusotras turpinājās kauja, bet kazaku uguns bija tik neatlaidīga, ka otra ķēde neizturējusi piecēlās, sajaucās ar pārskrējienos tuvāk nākošo trešo ķēdi… Drīz vien pļavu piepildīja nekārtīgi bēgošie sarkanarmieši. Un tad Grigorijs rikšiem izveda savas sotņas no meža, sakārtoja tās un metās pakaļ sarkanarmiešiem. Ceļu uz plostiem nogrieza pilnos aulekšos traucošā Ciras sotņa. Pie Donas meža pašā krastmalā sākās tuvcīņa. Līdz plostiem izlauzās tikai daļa sarkanarmiešu. Viņi līdz pēdējai vietiņai pieblīvēja plostus, atīrās. Pārējie cīnījās, cieši piespiesti pie Donas.

Grigorijs lika savām sotņām nokāpt no zirgiem, pavēlēja zirgu uzraugiem nejāt laukā no meža, veda kazakus uz krastmalu. Pārskrienot no koka uz koku, kazaki aizvien vairāk tuvojās Donai. Ap pusotra simta sarkanarmiešu ar rokas granātām un ložmetēju uguni turēja uzbrucēju kājniekus. Plosti mēģināja atkal celties pāri uz kreiso krastu, bet bazkovieši ar šauteņu uguni nonāvēja gandrīz visus airētājus. Sai pusē palikušo liktenis bija izšķirts. Raksturā vājie, pametuši šautenes, mēģināja tikt pāri peldus. Viņus apšāva pie krasta saskrējušie kazaki. Daudz sarkanarmiešu noslīka, nespēdami pārpeldētDonas straumi. Tikai divi laimīgi pārkļuva otrā pusē: viens svītrainā matroža krekliņā — kā redzams, veikls peldētājs — metās no kraujā krasta ar galvu uz leju, ienira ūdenī un iznira gandrīz vai pašā Donas vidū.

Slēpdamies aiz zaraina vītola, Grigorijs redzēja, kā matrozis platiem vēzieniem tuvojās viņai pusei. Un vēl viens laimīgi pārpeldēja. Viņš izšāva visas patronas, stāvēdams līdz krūtīm ūdenī; kaut ko uzsauca, pavicinādams dūri uz kazaku pusi, un devās šķērsām pāri. Ap viņu šļakstēja lodes, bet neviena neskāra laimes bērnu. Tur, kur kādreiz bija lopu aploks, viņš izrāpās no ūdens, noskurinājās, nesteigdamies sāka kāpt pa kranti uz sētām.

Pie Donas palikušie iegula aiz smilšainā paugura. Viņu ložmetējs tarkšķēja bez mitas, kamēr apvalkā sāka vārīties ūdens.

— Man pakali — ne pārāk skaļi nokomandēja Grigorijs, tiklīdz ložmetējs apklusa. Viņš devās uz pauguru, vilkdams no maksts zobenu.

Aiz viņa, smagi elsodami, skrēja kazaki.

Līdz sarkanarmiešiem palika ne vairāk par pussimta asu. Pēc trim zalvēm aiz smilšainā paugura visā augumā pacēlās garš komandieris, melnīgsnējs, melnām ūsām. Viņu zem rokas turēja ādas svārkos ģērbusies sieviete. Komandieris bija ievainots. Vilkdams sadragāto kāju, viņš nokāpa no paugura, sakārtoja uz rokas šauteni ar piestiprināto durkli, aizsmacis komandēja:

— Biedri! Uz priekšu! Sitiet baltos! Saujiņa pārdrošnieku, dziedot Internacionāli, devās pretuzbrukumā. Nāvē.

Simt sešpadsmit pēdējie pie Donas kritušie visi bijaInternacionālās rotas komunisti.

III

Vēlā nakti Grigorijs pārnāca no štāba dzīvokli. Prohors Zikovs gaidīja viņu pie vārtiņiem.

— Vai par Aksiņju nekas nav dzirdams? — Grigorijs jautāja māksloti vienaldzīgā balsī.

— Ne. Kaut kur nozudusi, — Prohors žāvādamies atbildēja un tūlīt ar bailēm nodomāja: «Nedod dievs, liks atkal viņu meklēt… Tad ta krīt velni uz manas galvas!»

— Atnes ko nomazgāties! Esmu viss nosvīdis. Nu, aši! — jau sapīcis uzsauca Grigorijs.

Prohors aizgāja uz istabu pēc ūdens, ilgi lēja no krūzes Grigorija kopā saliktajās plaukstās. Grigorijs mazgājās ar redzamu baudu. Novilka sviedru piesutušo virskreklu, palūdza:

— Uzlej uz muguras.

No saltā ūdens, kas apsvilināja sviedraino muguru, nosēcās, sāka sprauslāt, ilgi un cieši berzēja siksnu nospiestos plecus un spalvainās krūtis. Slaucīdamies tīrā aulā, jau ielīksmotā balsī pavēlēja Prohoram:

— No rīta man atvedīs zirgu — pieņem to, notīri, daivi auzas. Mani nemodini, kamēr pats celšos. Tikai ja no štāba atsūta, — piecel. Saprati?

Viņš aizgāja uz pūņa nojumi. Atgūlās ratos un tūlīt ieslīga dzijā miegā. Rītausmā bija auksts, viņš pievilka kājas, uzrāva augstāk šineli, kas bija valgs no rasas, bet, kad uzlēca saule, atkal iesnaudās un pamodās ap septiņiem no pilnskanīga lielgabala grāviena. Virs staņicas zilajās un dzidrajās debesīs meta lokus blāvi vizoša lidmašīna. Uz to šāva no Donas otras puses ar lielgabaliem un ložmetējiem.

— Ka tikai nesašauj! — noteica Prohors, nikni apstrā-dādams ar suku pie slitas piesietu lielu, rudu ērzeli.

Skat, Pantelevič, kādu sātanu tev atsūtījuši!

Grigorijs ātri apskatīja ērzeli, apmierināts jautāja:

— Nepalūkojos, cik viņam gadu. Laikam sestais?

— Sestais,

— Ai, cik glīts! Kājiņas kā izdrāztas un it kā ar zeķēm. Lepns zirdziņš… Nu, seglo viņu, aizjāšu paraudzīties, kas atlidojis.

— Glīts gan — neko teikt. Bet nez kā skries? Taču pēc visām pazīmēm viņam jābūt varen ņipram, — murmināja Prohors, savilkdams seglu jostu.

Vēl viens blāvi balts šrapneļa sprādziena mākonītis parādījās pie lidmašīnas.

Izvēlējies vietu, kur nolaisties, lidotājs strauji tuvojās zemei. Grigorijs izjāja pa vārtiņiem, auļoja uz staņicas zirgstalli, aiz kura bija nolaidusies lidmašīna.

Staņicas ērzeļu stallī — garā mūra celtnē, kas atradās staņicas malā, — bija sadzīti cits pie cita pāri par astoņi simti sagūstītu sarkanarmiešu. Sardze nelaida viņus ārā sevis pēc, atejas telpā nebija. Smaga, blīva cilvēku izkārnījumu smaka kā siena iekļāva stalli. Pa durvīm tecēja smirdošas urīna straumes; virs tām kā mākonis ņudzēja lielās zaļās mušas…

Dienu un nakti šai nāvei nolemto cietumā skanēja dobji vaidi. Simtiem gūstekņu mira aiz nespēka, kā arī tīfa un asinssērgas, kas plosījās viņu vidū. Mirušos reizēm nenovāca veselām dienām.

Grigorijs, apjājis apkārt stallim, tikko kā gribēja nokāpt no zirga, kad no jauna dobji nogranda lielgabals viņpus Donas. Šāviņam tuvojoties, pieauga tā dunoņa un saplūda ar smago sprādziena troksni.

Pilots un kopā ar viņu atlidojušais virsnieks jau rāpās ārā no kabīnes, viņus ielenca kazaki. Tūlīt kalnā sāka šaut visi baterijas lielgabali. Šāviņi kārtīgi krita ap stalli. Pilots ātri ierāpās kabīnē, bet motors nedarbojās.

— Stumt ar rokām! — sulīgi komandēja kazakus no Doņecas otras puses atlidojušais virsnieks un pirmais satvēra spārnu.

Lidmašīna līgodamās sāka viegli virzīties uz priedēm. Baterija pavadīja to ar nekārtīgu uguni. Viens šāviņš ķēra gūstekņiem pieblīvēto stalli. Biezos dūmos, uzlidojušos kaļķu putekļos sagruva viens stūris. Stallis nodrebēja šausmu pārņemto sarkanarmiešu dobjajos rēcienos. Pa izgrauto caurumu izlēca trīs gūstekņi, saskrējušie kazaki caururba viņus lodēm turpat uz vietas.

Grigorijs aizauļoja sāņus.

— Nošaus! Jāj uz priedēm! — uzsauca garām skrejošs kazaks izbiedētu seju un izbolītām blāvām acīm.

«Tik tiešām var uzdrāzt. Nav nekādi joki,» Grigorijs nodomāja un nesteigdamies pagriezās uz mājas pusi.

Tai dienā Kudinovs, nenosūtīdams aicinājumu Meļehovam, sasauca štābā stingri slepenu apspriedi. Atlidojušais Donas armijas virsnieks īsi paziņoja, ka kuru katru dienu sarkano fronti pārraus pie Kamenskas staņicas koncentrētās trieciengrupas daļas un Donas armijas jātnieku divīzija ģenerāļa Sekreteva vadībā virzīsies uz priekšu, lai savienotos ar sacelšanās dalībniekiem. Virsnieks ierosināja nekavējoties sagatavot pārcelšanās līdzekļus, lai pēc savienošanās ar Sekreteva divīziju tūlīt pārsviestu sacelšanās kustības jātnieku pulkus uz Donas labo krastu; ieteica savilkt rezerves daļas tuvāk Donai un jau apspriedes beigās, kad bija izstrādāts uzbrukuma daļu pārcelšanās un kustības plāns, vaicāja:

— Bet kāpēc jūs gūstekņus turat Vešenskā?

— Nav kur viņus likt, ciematos trūkst telpu, — kāds no štāba vīriem atbildēja.

Virsnieks rūpīgi ar mutautiņu noslaucīja gludi skūto, nosvīdušo galvu, atpogāja aizsargkrāsas svārku apkakli, nopūzdamies sacīja:

— Sūtiet viņus uz Kazansku.

Kudinovs izbrīnā savilka uzacis.

— Un tad?

— No turienes — uz Vešensku… — visžēlīgi paskaidroja virsnieks, piemiegdams saltās, gaišzilās acis. Un, ciešāk sakniebis lūpas, skaudri nobeidza: — Nezinu, kungi, kāpēc jūs ar viņiem tā noņematies. Laiks pašreiz it kā nebūtu tāds. Sos neliešus, kas izplata visādas sērgas, kā fiziskas, tā sociālas, vajag iznīcināt. Nav vērts ar viņiem blēņoties! Es jūsu vietā rīkotos tieši tā.

Otrā dienā smiltājā izveda gūstekņu pirmo grupu, divi simti vīru. Nomocītie, zilganbālie sarkanarmieši, kas tikko spēja pavilkt kājas, gāja kā ēnas. Jātnieku konvojs cieši ieķļāva viņu nevienmērīgi soļojošo baru… Desmit verstu gājienā no Vešenskas līdz Dubrovkai divi simti vīru sacirta līdz pēdējam. Otru grupu izdzina vakarpusē. Konvojam bija stingri pavēlēts: tiem, kas netiek līdzi, tikai cirst, bet šaut vienīgi ārkārtējā gadījumā. No pusotra simta vīriem tikai astoņpadsmit aizgāja līdz Kazanskai… Viens no viņiem, jauns, čigānam līdzīgs sarkanarmietis, ceļā zaudēja prātu. Visu ceļu viņš dziedāja, de-joja un raudāja, spiezdams pie sirds pušķīti noplūktu, smaržīgu cebriņu. Viņš bieži krita ar seju sakarsušajās smiltīs, vējš plandīja kokvilnas krekla netīrās skrandas, un tad konvojnieki redzēja viņa cieši ar ādu apvilkto, kaulaino muguru un melnās, sarepējušās izplesto kāju apakšas. Viņu cēla augšā, apšļāca ar ūdeni no karavīru blašķēm, un viņš atvēra melnās, ārprātā mirdzošās acis, klusi smējās un ļodzīdamies gāja tālāk.

Līdzcietīgas sievas kādā ciematā apstāja konvojniekus, un kāda diža un tukla veča stingri teica konvoja priekšniekam:

— Laid vaļā šo melnīgsnējo. Viņam prāts sajucis, viņš jau tuvu dievam, un jums būs liels grēks, ja tādu pazudināsiet.

Konvoja priekšnieks — brašs, rudūsains apakšhorunžijs — pasmīnēja:

— Mēs, vecmāmuļ, nebaidāmies uzņemties uz sirdsapziņas kādu grēku vairāk. Tik un tā no mums nekādi svētie neiznāksi

— Laid vaļā, nepretojies, — vecā neatlaidīgi lūdza. — Nāve taču pār katru no jums pleš savu spārnu…

Sievas vienprātīgi atbalstīja viņu, un apakšhorunžijs bija ar mieru.

— Man nav žēl, ņemiet viņu. Viņš tagad nekaitīgs. Bet par mūsu labsirdību — katram pa krūzītei nekrejota piena.

Vecā aizveda vājprātīgo savā mājiņā, pabaroja viņu, uztaisīja istabā gultu. Viņš nogulēja veselu dienu un nakti, tad pamodās, nostājās ar muguru pret logu, sāka klusi dziedāt. Vecā iegāja istabā, atsēdās uz lādes, atspieda vaigu rokā, ilgi un vērīgi raudzījās vājajā puiškāna sejā, tad zemā balsī noteica:

— Jūsējie, kā dzirdams, nav tālu…

Vājprātīgais uz mirkli apklusa un tūlīt atkal no jauna sāka dziedāt, bet jau klusāk.

Tad vecā sāka stingri runāt:

— Tu, manu vārgulīti, te dziesmiņas nedziedi, neizliecies, nemuļķo mani. Esmu mūžu nodzīvojusi, un mani tu nepiemānīsi, neesmu nekāda muļķīte! Tev prāts ir vesels, zinu… Dzirdēju, kā pa miegam runāji, tas bija tik sakarīgi!

Sarkanarmietis dziedāja, bet aizvien klusāk un klusāk. Vecā turpināja:

— Manis nebaidies, es tev ļauna nevēlu. Man divi dēliņi krita vācu karā, bet jaunākais šai karā nomira Čerkaskā. Un es taču viņus visus esmu iznēsājusi zem

sirds… Zīdījusi, barojusi, naktis jaunībā negulējuši… Un tāpēc ari žēloju visus jaunos zēnus, kas kalpo armijās, karo karos… — Viņa kādu brīdi klusēja.

Apklusa arī sarkanarmietis. Viņš aizvēra acis, un tikko manāms sārtums parādījās viņa melnīgsnējos vaigos, tie-vajā, vārgajā kaklā sāka stipri pulsēt gaišzila dzīsliņa.

Viņš brīdi stāvēja, klusēdams gaidīja, tad atdarīja acis. So acu skatiens bija sapratīgs un tik nepacietīgu gaidu pilns, ka vecā tikko jaušami pavīpsnāja.

— Vai ceļu uz Sumiļinsku zini?

— Nē, vecmāmuļ, — tikko lūpas kustinādams, atbildēja sarkanarmietis.

— Bet kā tad tu iesi?

— Nezinu…

— Te tev nu bijal Ko tad lai tagad ar tevi iesāku?

Vecā ilgi gaidīja atbildi, tad jautāja;

— Bet vai paiet vari?

— Kaut kā aiziešu.

— Pašreiz tu kaut kā iet nevari. Jāiet pa naktīm un ātrāk, ak vai, ātrāk! Paliec vēl vienu dieniņu, tad iedošu tev ceļa maizi un par pavadoni mazdēlēnu, lai parāda ceļu, un — staigā laimīgs! Jūsējie, sarkanie, stāv aiz Sumiļinskas, to droši zinu. Tu tad nu ieradīsies pie viņiem. Pa ceļu jūs nedrīkstat iet, jāiet pa stepi, gravām un mežiem, citādi jūs sastaps kazaki, un būs nelaime mājās. Tā, mans mīļais!

Otrā dienā, tiklīdz satumsa, vecā pārmeta krustu savam divpadsmit gadu vecajam mazdēlēnam un kazaka svārkos ietērptajam sarkanarmietim, kas abi bija saposušies ceļā, un skarbi noteica:

— Ejiet ar dieva palīgu! Bet pielūkojiet, nerādieties mūsu karavīriem acīs!… Neparko, mīļais, neparko! Neloki ceļus man, loki svētā dieva priekšā! Neesmu viena tāda, mēs visas, mātes, esam labas… Žēlojam jūs, nolādētos, līdz nāvei! Nu, nu, ejiet, lai dievs jūs sargā! — Un aizcirta ar dzeltenu mālu nokrāsotās sašķiebušās durvis.

IV

Ik dienas Iļjiņična modās mazā gaismiņā, izslauca govi un sāka gatavot ēdienu. Krāsni viņa mājā nekūra, bet iededza uguni vasaras virtuvē, pagatavoja pusdienas un atkal gāja iekšā pie bērniem.

Natālija lēnām atlaba pēc tīfa. Otrajos vasarsvētkos viņa pirmoreiz piecēlās no gultas, pastaigāja pa istabām, ar mokām cilādama slimībā izdēdējušās kājas, ilgi ieskāja bērnu galviņas un mēģināja pat, uz ķeblīša sēžot, mazgāt bērnu drēbītes.

Un visu laiku viņas novājējušajā sejā neizzuda smaids, iekritušie vaigi sārtojās, un pēc slimības Joti lielās acis izstaroja tādu gaišu, maigu siltumu kā pēc radībām.

— Poļuška, manu jaukumiņi Vai Mišatka nedarīja tev pāri, kamēr es sirgu? — viņa jautāja vārgā balsī, gari stiepti un nedroši izrunādama katru vārdu, glāstīdama ar roku melno meitiņas galviņu.

— Nē, memmīt! Miška tikai vienreiz mani piekāva, citādi mēs labi spēlējāmies, — meitene čukstot atbildēja un cieši pieplaka ar seju pie mātes ceļgaliem.

— Vai vecmāmiņa rūpējās par jums? — smaidīdama izprašņāja Natālija.

— Stipri rūpējās!

— Un sveši cilvēki, sarkanie zaldāti jūs neaiztika?

— Viņi mums telīti nokāva, nolādētie! — dobji atbildēja tēvam uz mata līdzīgais Mišatka.

— Lamāties nav brīv, Mišeņka. Re, kāds saimnieks atradies! Lielos cilvēkus nedrīkst sliktos vārdos saukt! — pamācīja Natālija, apspiezdama smaidu.

— Tā vecāmāte viņus sauca, pajautā kaut vai Poļai, — mazais Meļehovs drūmi taisnojās.

— Pareizi, memmīt, un vistas viņi murns visas smalki apkāva!

Poļuška kļuva mundrāka: melnās acis zibsnīdama, sāka stāstīt, kā pagalmā ieradušies sarkanarmieši, kā ķēruši vistas un pīles, kā vecāmāte Iļjiņična lūgusies atstāt vaislai dzelteno gaili ar nosaldēto seksti un kā viņai jautrs sarkanarmietis, gaili vicinādams, atbildējis: «Sis gailis, vecomāt, dziedājis pret padomju varu, un mēs par to esam piesprieduši viņam nāves sodu! Lūdzies vai nelūdzies, mēs izvārīsim viņu ar nūdelēm un tev viņa vietā atstāsim vecus velteņus.»

Un Poļuška noplātīja rokām, rādīdama:

— Re, kādus velteņus atstāja! Lielus, lielum lielus, un tie visi vienos caurumos!

Natālija smiedamās un raudādama apmīļoja bērnus un, nenolaižot no meitas sajūsminātās acis, priecīgi čukstēja:

— Ak tu mana Grigorjevna! īstena Grigorjevna! Tu visa līdz matu galiņiem esi līdzīga savam tētim,

— Bet vai es esmu līdzīgs? — greizsirdībā jautāja Mišatka un nedroši piekļāvās mātei.

— Arī tu esi līdzīgs. Tikai pielūko: kad izaugsi, — neesi tik vieglprātīgs kā tavs tētis.,.

— Vai tad viņš vieglprātīgs? Kāpēc vieglprātīgs? — Poļuška interesējās.

Natālijai seju aizēnoja skumjas. Natālija neatbildēja un,ar mokām piecēlās no sola.

Sarunā klātesošā Iļjiņična neapmierināta novērsās. Un Natālija, vairs neklausīdamās bērnu valodās, pie loga stāvēdama, ilgi raudzījās noslodzītajos Astahovu istabas aizvērtņos, nopūtās un satraukta gumzīja savas vecās, izbalējušās jaciņas apmali…

Otrā dienā viņa pamodās mazā gaismiņā, klusiņām piecēlās, lai nepamodinātu bērnus, nomazgājās, izņēma no lādes tīrus svārkus, blūzīti un baltu lakatu. Viņa manāmi uztraucās, un no tā, kā viņa ģērbās, kā skumji un skaudri klusēja, — Iļjiņična noprata, ka vedekla ies uz vectēva Grišakas kapiņu.

— Kur tad nu tā dosies? — Iļjiņična ievaicājās, lai pārliecinātos, ka viņas nojauta pareiza.

— Iešu apmeklēt vectētiņu, — galvu nepacēlusi, bai-dīdamās, ka apraudāsies, izdabūja pār lūpām Natālija.

Viņa jau zināja par vectēva Grišakas nāvi, arī to, ka Koševojs nodedzinājis viņu māju un sētu.

— Tu esi vārga, neaiziesi.

— Atpūzdamās aizvilkšos. Pabarojiet bērnus, māmuļ, varbūt tur ilgi aizkavēšos.

— Nu, kas to zina, ko tu tur kavēsies! Ka vēl neuzej virsū tiem velniem, lai dievs nedod. Labāk neej vis, Nataļjuškal

— Nē, iešu gan, — Natālija sadrūma, satvēra durvju rokturi.

— Nu pagaidi, ko iesi neēdusi? Atsēdies —uzlikšu tev rugušpieniņu.

— Nē, māmuļ, dievs sodi, negribas.,. Atnākšu, tad paēdīšu.

Redzēdama, ka vedekla stingri apņēmusies iet, Iļjiņična aizrādīja:

— Ej labāk gar Donu, pa sakņu dārziem. Tur tevi tā neredzēs.

Virs Donas kā šķidrauts gulēja migla. Saule nebija vēl lēkusi, bet austrumos purpura blāzmā zaigoja papeļu aizsegtā debess maliņa, un no mākoņu apakšas jau pūta dzestrs pirmsrīta vējiņš.

Pārkāpusi pāri apgāztajam, tīteņu apvītajam žogam, Natālija iegāja savā dārzā. Piespiedusi rokas pie sirds, apstājās pie svaigas zemes kopiņas.

Dārzs strauji aizauga ar nātrēm un citām nezālēm. Pa to plūda rasas slacinātu dadžu, valgas zemes, miglas smarža. Vecā, pēc ugunsgrēka nokaltušā ābelē vientulīgi tupēja izspūris strazds. Kapiņš bija iegrimis. Šur tur starp sažuvuša māla pikām jau parādījās zajie dīgstošas zāles asniņi.

Uzplūdušo atmiņu saviļņotā Natālija klusēdama nometās ceļos, piepi aka ar seju nelaipnajai zemei, kas kopš laiku laikiem izgaro nāves trūdus…

Pēc stundas viņa zagšus izgāja no dārza, sāpēs sažņaugtu sirdi pēdējo reizi atskatījās uz to vietu, kur kādreiz bija noziedējusi viņas jaunība, — tukšajā sētā drūmi rēgojās pārogļotie, melnie pūņu stabi, apdegušās krāšņu un pamatnes drupas, — un lēnām aizgāja pa taku.

Ar katru dienu Natālija arvien vairāk atlaba. Kājas kļuva stiprākas, pleci apaļāki, augumā arvien vairāk ielija veselība. Drīz vien Natālija sāka palīdzēt vīramātei gatavot ēdienu. Rosīdamās pie krāsns, viņas ilgi runājās.

Kādā rītā Natālija īgni noteica:

— Un kad gan tas beigsies? Visa sirds izsāpējusi!

— Gan redzēsi, drīz mūsējie pārnāks no Donas viņas puses, — Iļjiņična pārliecināta atsaucās.

— Bet kā jūs zināt, māmuļ?

— Man sirds jūt.

— Kaut tikai mūsu kazaki būtu veseli! Nedod dievs, ja kādu nonāvēs vai ievainos! Griša taču tik pārgalvīgs, — Natālija nopūtās.

— Nebēdā, nekas ar viņiem nenotiks, dievs ir žēlīgs. Mūsu vecais solījās atkal pārcelties, apraudzīt mūs, bet laikam nobijies. Ja ierastos, -— arī tu kopā ar viņu pārceltos pie savējiem, tālāk no nelaimes. Mūsu ciematnieki ir iepretī ciematam, aizsargājas. Reiz, kad tu vēl gulēji nesamaņā, es rītausmā aizgāju līdz Donai, iesmēlu ūdeni un dzirdu — viņpus Donas Anikuška sauc: «Sveika, vecmāmuļ! Sveiciens no vecā!»

— Un kur Griša? — Natālija piesardzīgi jautāja.

— Viņš tos visus komandē notālēm, — Iļjiņična vientiesīgi atbildēja.

— No kurienes tad viņš komandē?

— Laikam no Veškiem. Citas vietas jau nav.

Natālija ilgu laiku klusēja. Iļjiņična pavērās uz viņas pusi, izbijusies jautāja:

— Kas tad tev? Ko tu brēc?

Natālija neatbildēdama spieda pie sejas netīro priekšautu, klusi šņukstēja.

— Nebrēc, Nataļjuška! Ar asarām nepalīdzēsi. Dievs dos — ieraudzīsim sveikus un veselus. Bet pati gan piesargies, veltīgi neej pagalmā, citādi pamanīs tie ančikristi, uzmetīs aci…

Virtuvē satumsa. No ārpuses logam aizstājās priekšā kāds stāvs. Iļjiņična pagriezās pret logu un iesaucās:

— Viņi! Sarkanie! Nataļjuška! Liecies drīzāk gultā, izliecies, ka esi slima,,. Kad tik nu labi izietu… Se, apsedzies ar sedziņu!

Tikko Natālija, bailēs drebēdama, bija iekritusi gultā, kad noklaudzēja durvju rokturis un virtuvē saliecies ienāca garš sarkanarmietis. Bērni ieķērās nobālušās Iļjiņičnas svārkos. Un viņa kā stāvējusi pie krāsns, tā noslīdēja uz mūrīša, apgāzdama krūzi ar vārītu pienu.

Sarkanarmietis, ātri apskatījis virtuvi, skaļi sacīja*

— Nav ko bīties. Neaprīšu. Labdien!

Natālija izlikdamās vaidēja, apsegusi visu galvu, bet Mišatka, caur pieri raudzīdamies, pazina viesi un iepriecināts pavēstīja:

— Vecmāmuļ! Sis pats nokāva mūsu gaili! Atceries?

Sarkanarmietis noņēma aizsargkrāsas cepuri, paklak-

šķināja mēli, pasmaidīja.

— Pazini gan, šķelmi! Un kā tev tīk atcerēties to gaili? Tomēr, sairnniecīt, re, kāda vajadzība: vai nevari mums izcept maizi? Milti mums ir.

— Var… Labi jau… Izcepšu… — steidzīgi ierunājās Iļjiņična, neskatīdamās viesī, slaucīdama no mūrīša izlieto pienu.

Bet sarkanarmietis atsēdās pie durvīm, izvilka no kabatas tabakas maku un, tīdams papirosu, uzsāka sarunu:

— Vai līdz vakaram izcepsi?

—Var arī līdz vakaram, ja jums steidzīgi vajadzīgs.

— Karā, vecmāmuļ, allaž steidzīgi vajadzīgs. Bet par gailīti neņemiet ļaunā.

— Mēs jau neko! — Iļjiņična nobijās. — Tas muļķa bērns … Atceras, ko nevajag!

— Esi gan tu skops, puikiņ.,, — labsirdīgi smaidīja runīgais viesis, pievērsies Mišatkam. — Nu, ko tu lūri kā vilcēns? Panāc šurp, parunāsimies, cik tīkas, par tavu gaili.

— Ej vien, mīlulīt! — čukstus lūdzās Iļjiņična, stumdama ar cejgalu mazdēlu.

Bet tas atrāvās no vecmāmiņas svārkiem un grasījās jau izslīdēt no virtuves, sāniski virzīdamies uz durvīm. Ar garu roku sarkanarmietis pievilka viņu sev klāt, jautāja:

— Dusmojies, vai?

— Nē, — čukstot attrauca Mišatka.

— Nu, tad jau labi. Ne jau gailī ir laime. Kur tavs tēvs? Aiz Donas?

— Aiz Donas.

— Tātad karo pret mums?

Laipnu vārdu pielabināts, Mišatka labprāt pavēstīja]

— Viņš komandē visus kazakus!

— Nu gan melo, puis!

— Pajautā, ja gribi, vecaimātei!

Vecāmāte tikai rokas vien noplātīja un novaidējās, mazdēla vaļsirdības galīgi satriekta.

— Visus komandē? — pārsteigtais sarkanarmietis pār-jautāja.

— Varbūt arī ne visus… — jau nedroši atbildēja Mišatka, vecāsmātes izmisušo skatienu samulsināts.

Sarkanarmietis brītiņu klusēja, tad, greizi pavērdamies Natālijā, vaicāja:

— Jaunuve slima, vai?

— Viņai tīfs, — Iļjiņična nelabprāt atbildēja.

Divi sarkanarmieši ienesa virtuvē miltu maisu, nolika pie sliekšņa.

— Kur, saimniec, krāsni! — viens no viņiem teica. — Pievakarē atnāksim pēc maizes. Bet pielūko, lai ir labi izcepts, citādi būs plāni!

— Kā protu, tā izcepšu, — atbildēja Iļjiņična, bezgala iepriecēta par to, ka jaunatnākušie pārtraukuši bīstamo sarunu un Mišatka izskrējis no virtuves.

Viens pajautāja, ar galvas kustību norādīdams uz Natāliju:

— Tīfs?

— Jā.

Sarkanarmieši, pusbalsī parunājuši kaut ko, izgāja no virtuves. Nepaguva pēdējais no viņiem nogriezties ap stūri, kad viņpus Donas ieklakstējās šauteņu šāvieni.

Sarkanarmieši saliekušies pieskrēja pie pussagruvušā mūra žoga, nogūlās aiz tā un, vienmērīgi klaudzinot aizslēgus, sāka atšaudīties,

Izbiedētā Iļjiņična metās sētā meklēt Mišatku. No pa-slēptuves viņai sauca:

— Klau, vecomāt. Ej iekšāl Nošaus!

— Mūsu puišelītis pagalmā! Mišeņka! Mīlulīt! — asarām balsī sauca vecā.

Viņa izskrēja sētsvidū, un tūdaļ šāvieni no Donas otra krasta mitējās. Acīm redzot, kazaki tai pusē bija viņu ieraudzījuši. Tiklīdz viņa satvēra rokās atskrējušo Mišatku un iegāja ar viņu virtuvē, šaušana atkal atjaunojās un turpinājās tik ilgi, kamēr sarkanarmieši aizgāja no Meļehovu sētas.

Iļjiņična, čukstus sarunādamās ar Natāliju, iejāva mīklu, bet maizi izcept viņai tā arī neizdevās.

Ap pusdienas laiku ložmetējnieku aizsegā sarkanarmieši, kas bija ciematā, piepeši steigā pameta sētas, devās kalnā, pa krantīm stiepdami līdzi ložmetējus.

Rota, kas bija novietojusies kalnā ierakumos, sakārtojās ierindā un ātrā solī devās uz Hetmaņa ceļu.

Liels klusums uzreiz pārņēma visu Donas malu. Apklusa lielgabali un ložmetēji. Pa ceļiem, pa zāli apaugušajām vasaras sliedēm, no ciematiem uz Hetmaņa ceļu bezgalīgā virknē stiepās vezumi, baterijas; kolonnām devās uz priekšu kājnieki un jātnieki.

Iļjiņična lūkojās pa logu, kā pa krīta radzēm kalnā rāpjas iepakaļ palikušie sarkanarmieši, noslaucīja priekšautā rokas, no visas sirds pārmeta krustu:

— Dievs palīdzējis, Nataļjuška! Sarkanie aiziet!

—Ak, māmulīt, viņi iet no ciemata uz kalna ierakumiem un vakarā atgriezīsies.

— Bet ko viņi tā skriešus steidzas? Mūsējie viņiem ?adevuši. Atkāpjas, nolādētie! Bēg, ančikristi!… — Iļjiņična gavilēja, bet pati par jaunu ņēmās jaut mīklu.

Natālija izgāja no priekšnama, apstājās pie sliekšņa un, pielikusi pie acīm plaukstu, ilgi vērās saules gaismas apspīdētajā krīta kalnā, izdegušajās, brūnajās atradzēs.

Viņpus kalna dižā priekšnegaisa klusumā cēlās baltu, mutuļojošu mākoņu virsotnes. Pusdienas saulē kvēli karsēja zerni. Ganībās svilpa susliki, un viņu klusie, sērīgie svilpieni savādi saskanēja ar cīruļu priecīgo dziedā?;mu. Natālijas sirdij bija tik tīkams pēc lielgabalu grandiem iestājies klusums, ka viņa nekustēdamās kāri klauijas sirsnīgajās cīruļu dziesmās, akas vindas čīkstoņā un vērmeļu rūgtuma piesātinātā vēja šalkoņā.

Tas bija rūgts un tvaiku pilns, šis spārnotais stepju austrumvējš. Tas izgaroja sakarsētas melnzemes tveici, visu zem saules nogulušo zāļu skurbās smaržas, bet bija jau jūtams lietus tuvums: no Donas nāca saldūdens valgums, gandrīz skarot zemi divkāršajām spārnu smailēm, gaisu šķēla bezdelīgas, un tāltālu zilajos padebešos, bēgdams no tuvā negaisa, lidoja stepes mazērglis.

Natālija pagājās pa sētu. Aiz mūra žoga nomīdītajā zālē gulēja zeltainas patrončaulu kaudzes. Mājas logos un nobalsinātajās sienās rēgojās ložu caurumi. Viena no atlikušajām vistām, ieraudzījusi Natāliju, kladzinādama uzlaidās klēts jumtā.

Mīlīgais klusums ciematā nevaldīja ilgi. Uzpūta vējš, pamestajās mājās sāka klaudzēt vaļējie aizvērtņi un durvis. Krusas mākonis, balts kā sniegs, valdonīgi aizsedza sauli un īrās uz rietumiem.

Natālija, saturēdama vējā izpūrušos matus, piegāja pie vasaras virtuves, no turienes atkal pavērās kalnā. Pie apvāršņa, violetā putekļu mākonī ietīti, rikšiem brauca divriči, auļoja atsevišķi jātnieki. «Tātad tiešām aiziet!» Natālija atvieglota nolēma.

Viņa nebija vēl paguvusi ieiet priekšnamā, kad tālu aiz kalna dārdoši un dobji nodunēja lielgabalu šāvieni un, it kā sasaucoties ar tiem, pāri Donai plūda divu Vešenskas baznīcu priecīgās zvanu skaņas.

Viņpus Donas no meža izskrēja liels bars kazaku. Viņi vilka uz Donu un nesa rokās laivas, laida tās ūdenī. Airētāji, stāvēdami priekšgalā, veicīgi rīkojās ar airiem. Ap trīsdesmit laivu, cenzdamās tikt cita citai priekšā, trauca uz ciematu.

— Nataļjuška! Mana mīļā! Mūsējie brauc!… — balsī raudādama, sauca no virtuves izskrējusi Iļjiņična.

Natālija paķēra rokās Mišatku, pacēla augstu gaisā. Viņai drudžaini mirdzēja acis un balss aizrāvās, kad viņa aizelsdamās sauca:

— Skaties, dārgumiņ, skaties, tev labas actiņas… Varbūt arī tavs tēvs nāk ar kazakiem… Vai neredzi? Vai viņš nebrauc pirmajā laivā? Ai, tu neskaties uz pareizo pusi!..,

Piestātnē viņas satika vienīgi novājējušo Panteleju Prokofjeviču. Vecais vispirms apvaicājās, vai veseli vērši, māja, labība, apraudājās, apskaujot mazbērnus. Un, kad steigdamies un paklibodams iegāja dzimtajā sētā, — nobāla, nokrita ceļos, plaši pārmeta krustu un, paklanījies uz austrumiem, ilgi necēla augšā no karstās, izdedzinātās zemes savu sirmo galvu.

V

Ģenerāļa Sekreteva vadībā Donas armijas trīs tūkstošu jātnieku grupa ar sešiem zirgu lielgabaliem un astoņpadsmit ložmetējiem 10. jūnijā iznīcinošā triecienā pārrāva fronti Ustjbelokaļitvas staņicas tuvumā un devās uz priekšu gar dzelzceļa līniju Kazanskas virzienā.

Pēc divām dienām agrā rītā 9. Donas pulka virsnieku patruļa uzdūrās pie Donas sacelšanās dalībnieku karalauka sardzei. Ieraudzījuši jātnieku vienību, kazaki metās gravā, bet patruļas komandieris, kazaku jesauls, pēc apģērba pazina nemierniekus, pavicināja mutautiņu, kas bija uzdurts uz zobena, un spalgi uzsauca:

— Savējie!… Nebēdziet, staņicas vīri!…

Patruļa bez bažām pieauļoja pie gravas malas. Kazaku sardzes priekšnieks — vecs, sirms vahmistrs, ejot pogādams ciet rasā samirkušo šineli, iznāca priekšā. Astoņi virsnieki nokāpa no zirgiem, un jesauls, tuvodamies vahmistram, noņēma aizsargkrāsas cepuri ar spilgti balto virsnieka kokardi, smaidīdams sacīja:

— Nu sveiki, staņicas vīri! Kas ir, sabučosimies pēc veca kazaku paraduma. — Viņš krustiski nomutēja valimistru, noslaucīja mutautiņā lūpas un ūsas un, sajuzdams savu pavadoņu gaidu pilnos skatienus, nozīmīgi smīnēdams, katru balsienu uzsvērdams, vaicāja:

— Nu kā, vai esat atģidušies? Savējie taču laikam labāki par boļševikiem?

— Tieši tā, jūsu labdzimtība! Izlabojām savu grēku… Trīs mēnešus cīnījāmies, necerējām jūs sagaidīt!

— Labi, ka kaut vēlu tomēr nācāt pie prāta. Kas bijis, — izbijis, un ļauns jāatmaksā ar labu. No kādas staņicas?

— No Kazanskas, jūsu labdzimtība!

— Vai jūsu daļa aiz Donas?

— Tieši tā!

— Kurp sarkanie devās no Donas?

— Pa Donu uz augšu, laikam uz Doņecas miestiņu,

— Jūsu jātnieki vēl nav pārcēlušies?

— Nebūt ne.

— Kāpēc?

— Nav zināms, jūsu labdzimtība. Mūs pirmos nosūtīja uz šo pusi.

— Vai artilērija viņiem te bija?

— Divas baterijas bija.

— Kad tās aizvācās?

— Pagājušajā naktī.

— Vajadzēja dzīties pakaļ! Ak jūs miegapūžņi! — jesauls pārmeta un, piegājis pie zirga, izņēma no lauka somiņas bloknotu un karti.

Vahmistrs stāvēja izstiepies, rokas gar sāniem. Divus soļus aiz viņa drūzmējās kazaki, ar jauktām prieka un neapzināta nemiera jūtām aplūkodami virsniekus, seglus, pārjājienā nomocītos tīrasiņu sugas zirgus.

Kārtīgi pieguļošos, uzplečiem greznotos angļu frenčos un platās biksēs tērpušies virsnieki iestaigāja kājas, paejoties gar zirgiem, greizi noraugoties kazakos. Nevienam no viņiem vairs nebija kā 1918. gada rudenī pašdarinātu, ar tintes zīmuli uzzīmētu uzpleču. Apavi, segli, patronsomas, binokļi, pie segliem piestiprinātās karabīnes — viss jauns un nav krievu ražojums. Tikai pēc izskata gados vecākais virsnieks bija tērpies smalkas, zilas vadmalas čerkesu svārkos, zeltaina Buhāras karakula cepuri galvā, un kājās tam bija kalniešu zābaki bez papēžiem. Viņš pirmais, viegli iedams, tuvojās kazakiem, izņēma no planšetes lepnu papirosu paciņu ar Beļģijas karaļa Alberta ģīmetni un piedāvāja:

— Uzsmēķējiet, brālīši!

Kazaki kāri stiepās pēc papirosiem. Pienāca arī pārējie virsnieki.

— Nu, kā dzīvojāt zem boļševikiem? — jautāja plecīgs horunžijs ar lielu galvu.

— Ne visai saldi… — atturīgi atbildēja vecā šebrakā tērpies kazaks, kāri ievilkdams dūmu, nenovērsdams acu no augstajām, līdz ceļgaliem aizpogātajām getrām, kas cieši iekļāva resnos horunžija stilbus.

Kazakam tikko vairs kājās turējās novalkātas, saplīsušas tupeles. Baltās, nolāpītās vilnas zeķes ar tanīs ieautajām, platajām biksēm bija cauras; tieši tāpēc kazaks ari nenovērsa jūsmīgo skatienu no angļu puszābakiem, kas viņu vilināja ar biezajām, nenovalkājamajām zolēm, spoži mirdzošajiem vara aplīšiem, kur bija ievērtas auklas. Viņš nenocietās un vientiesīgi izteica savu sajūsmu:

— Ir gan jums jauki apaviņi!

Bet horunžijs nebija noskaņots mierīgai sarunai. Viņš dzēlīgi un izaicinoši sacīja:

— Jums iegribējās apmainīt ārzemju ietērpu pret Mas-kavas vīzēm, tāpēc tagad nav ko citus apskaust!

— Paslīdēja kāja. Nogrēkojāmies… — samulsis atbildēja kazaks, atskatīdamies uz savējiem, meklēdams atbalstu.

Horunžijs, joprojām ņirgādamies, sprediķoja:

— Izrādās, ka jums ir vērša prāts. Vērsis jau vienmēr tā: sākumā pasper soli, tad apstājas un domā. Paslīdēja kāja. Bet rudeni, kad atvērāt fronti, ko tad jūs domājāt? Par komisāriem gribējāt būt! Ak jūs, tēvijas aizstāvji!.,.

Jauns sotņiks klusi iečukstēja balamutīgajam horunžijam ausī: — Lai paliek, pietiek! — Un tas samīdīja papirosu, nospļāvās, gāzelēdamies devās pie zirgiem.

Jesauls pasniedza viņam zīmīti, kaut ko pusbalsī pateica.

Negaidīti viegli smagnējais horunžijs uzlēca zirgā, strauji pagrieza to un aizauļoja uz rietumiem.

Kazaki apjukuši klusēja. Pienākušais jesauls, skandinādams sava skaņā baritona zemos toņus, jautri jautāja:

— Cik verstu no šejienes līdz Varvarinskas ciematam?

— Trīsdesmit piecas, — atbildēja vairākas kazaku balsis.

— Labi. Nu, tad redziet, staņicas vīri, ejiet un pasakiet saviem priekšniekiem, lai jātnieku daļas, ne brīdi nekavē-joties, parceļas uz šo pusi. Līdz ar jums uz pārceltuvi dosies musu virsnieks, viņš vadīs jātniekus. Un kājnieki lai kaujas kārtība dodas uz Kazansku. Sapratāt? Nu, tā sa"kot, pa kreisi apkārt un ar dievpalīgu, marš!

Kazaki barā devās no kalna lejā. Apmēram simt asu nogāja, kā pēc norunas klusēdami, bet tad neizskatīgs k.azaciņš ar veco šebraku, tas pats, kuram bija sadevis dedzīgais horunžijs, pagrozīja galvu un skumīgi nopūtās:

— Tad nu savienojāmies gan, brālīši…

Otrs steigšus piebilda:

— Mārrutks nav saldāks par rutku! — un sulīgi nošķendējās.

VI

Tiklīdz Vešenskā kļuva zināms, ka sarkano daļas steidzigi atkāpušās, Grigorijs Meļehov.s ar diviem jātnieku pulkiem peldus pārcēlās pāri Donai, izsūtīja spēcīgas patruļas un virzījās uz dienvidiem.

Aiz Donas paugura risinājās kauja. Dobji, it kā zem zemes, dunēja kopā saplūstošie šāvienu grandi.

— Šāviņus kadeti, kā redzams, nežēlo! Drāž virsū baltu uguni! — sajūsmā noteica kāds komandieris, piejādams pie Grigorija.

Grigorijs neteica ne vārda. Viņš jāja kolonnas priekšgalā, vērīgi lūkodamies apkārt. No Donas līdz Bazku ciematam trīs verstu garā ceļā stāvēja tūkstošiem kazaku pamesto ratu un oru. Visur mežā mētājās izsvaidītas mantas: sadauzītas lādes, krēsli, drēbes, zirglietas, trauki, šujmašīnas, labības maisi, viss, kas bija lielā saimnieciskā mantrausībā sagrābts un atvests šurp, atkāpjoties uz Donu. Vietām ceļš bija līdz ceļgaliem zeltainu kviešu piebērts. Un turpat arī mētājās uzpūstās, trūdēšanas izķēmotās, smirdošās vēršu un zirgu maitas.

— Tad ta sasaimniekojuši! — iesaucās satriektais Grigorijs un, noņēmis cepuri, cenzdamies neelpot, piesardzīgi apjāja apkārt sastāvējušas labības pauguriņam, virs kura gulēja nedzīvs sirmgalvis kazaka cepuri galvā un asiņainiem svārkiem mugurā.

— Nosargājis vectētiņš savu mantu! Kāda velna viņš palicis šeit? — kāds kazaks nožēlodams sacīja.

— Droši vien bija žēl atstāt kviešus…

— Nu, laid rikšiem! Viņš tā smird, — nedod dievs! Ei! Laid!… — sašutuši sauca vīri pēdējās rindās.

Un sotņa pārgāja uz rikšiem. Sarunas apklusa. Tikai daudzu zirgu kāju dima un kazaku uzkabes žvadzoņa vienmērīgi atskanēja mežā.

…Kauja norisa netālu no Ļistņicku muižas. Pa sauso ieplaku, sāņus no Jagodnajas, barā skrēja sarkanarmieši. Virs viņu galvām sprāga šrapneļi, mugurā šāva ložmetēji, bet pa pauguru, nogriežot atkāpšanās ceļu, plūda Kalmiku pulka lava.

Grigorijs piejāja ar saviem pulkiem, kad kauja jau bija beigusies. Divas sarkanarmiešu rotas, kas sedza atkāpšanos 14. divīzijas atsevišķām daļām un vezumiem pa Vešenskas kalnu, bija sakāvis un galīgi iznīcinājis 3. Kalmiku pulks. Vēl uz paugura Grigorijs nodeva vadību Jermakovam un teica:

— Te tikuši galā bez mums. Ej savienoties, bet es uz brītiņu ieskriešu muižā.

— Kāda tev vajadzība? — Jermakovs brīnījās.

— Nu, kā lai tev pasaku, dzīvoju jaunībā šeit par strād-nieku, un iegribējās apraudzīt vecās vietas…

Pasaucis Prohoru, Grigorijs pagriezās uz Jagodnajas pusi un, kad bija kādu pusversti nojājis, — ieraudzīja, kā virs priekšējās sotņas uzvijas un sāk vējā plīvot balts audekla gabals, kuru tālredzīgi paķēris līdz kads kazaks.

«It kā padodas gūstā!» satraukts un neapzinātu skumju pilns nodomāja Grigorijs, lūkodamies, kā lēnām, it kā negribot, kolonna slīd lejā sausajā ieplakā un tai pretim tieši pa sējumiem rikšo sekreteviešu jātnieku grupa.

Skumjas un pamestība dvesa pretim Grigorijam, kad viņš pa izgāztajiem vārtiem iejāja balandām aizaugušaja muižas pagalmā. Jagodnaju nevarēja vairs pazīt. Visur bija redzamas baismās nesaimnieciskuma un posta pēdas. Kādreiz greznais nams bija nosūbējis un it kā kļuvis zemāks. Sen sen nekrāsotais jumts bija dzeltenos rūsas plankumos, salauztās ūdens noteku caurules mētājās pie lieveņa, greizi karājās no virām izrautie aizvērtņi, izdauzītajos logos svilpodams lauzās iekšā vējš, no turienes jau dvesa pretim rūgtenā neapdzīvotu telpu pelējumsmaka.

Mājas stūris austrumu pusē un lievenis bija trīscollu lielgabala šāviņa sagrauts. Izdauzītajā gaiteņa venēciešu logā bija iegāzusies šāviņa notriektās kļavas galotne. Tā arī tāpat palikusi, ar stumbru uzsprūdusies no pamatnes izgāztai ķieģeļu kaudzei. Bet pa tās novītušajiem zariem jau slējās augšup un līkumoja ātri augošie savvaļas apiņi, pēc sava prāta apvija veselus palikušos loga stiklus, stiepās uz dzegu.

Laiks un negaisi darīja savu. Saimniecības ēkas bija novecojušas un izskatījās tādas, it kā ilgus gadus tām nebūtu pieskārušās rūpīgas cilvēku rokas. Zirgu stallī bija izgāzusies mūra siena, jo pavasara lieti izskalojuši tas pamatni, ratnīcas jumtu bija atrāvusi vētra, un pie nāves_ bālumā balsnījošām spārēm un kārtīm tikai šur tur karājas pussapuvušu salmu vīšķi.

Uz saimes istabas lieveņa gulēja trīs no cilvēkiem at-radinājušies kurti. Karavīrus ieraudzījuši, tie uzlēca un, dobji rūkdami, pazuda priekšnamā. Grigorijs piejāja pie

atvērtā piebūves loga; seglos uz priekšu paliecies, skaļi vaicāja:

— Vai ir kāda dzīva dvēsele?

Piebūvē ilgi valdīja klusums, bet tad aizlūzust sievietes balss atbildēja:

— Pagaidiet, dieva dēļ! Tūlīt iziešu.

Novecojusī Lukerja, basām kājām šļūkdama, iznāca uz lieveņa; saulē piemiegusi acis, ilgi lūkojās Grigorijā.

— Vai nepazīsti, krustmāt Lukerja? — kāpdams nost nb zirga, jautāja Grigorijs.

Un tikai tad kaut kas notrīcēja bakurētainajā Lukerjas sejā, un trulās vienaldzības vietā parādījās stiprs saviļņojums. Viņa sāka raudāt un ilgi nevarēja izrunāt neviena vārda.

Grigorijs piesēja zirgu, pacietīgi nogaidīja.

— Ko gan es esmu pārcietusi! Lai dievs žēlīgs… — sāka runāt Lukerja, slaucīdama vaigus netīrā audekla priekšautā. — Domāju, — atkal viņi atjājuši… Ak, Grišeņka, kas te notika… Ne izstāstīt!… Viena pati esmu palikusi…

— Bet kur tad vectēvs Saška? Atkāpās līdz ar paniem?

—Ja būtu atkāpies, varbūt vēl dzīvotu…

— Vai tiešām miris?

— Viņu nošāva… Trešo dienu guļ pagrabā… būtu jaaprok, bet pati esmu sasirgusi… Ar mokām piecēlos… Un man arī briesmīgi bail iet tur pie viņa, pie miruša…

Par ko tad? — acis nepaceldams, dobji jautāja Grigorijs.

417

— Par ķēvi nobeidza… Mūsējie pani atkāpās steigā. Tikai kapitālu paņēma, bet mantu gandrīz visu atstāja man, — Lukerja sāka čukstēt. — Visu līdz pēdējam Saglabāju! Vēl līdz šim stāv aprakts. Bet no zirgiem viņi tikai trīs Orlas ērzeļus paņēma, pārējos atstāja vectēva Saškas ziņā. Kā sākās nemieri, tos ņēma kā kazaki, tā sarkanie. Melno ērzeli Viesuli — varbūt atceries? — paņēma pavasari sarkanie. Ar mokām apsegloja. Viņš taču nekad vel nebija seglots. Tikai nebija lemts viņiem uz tā jāt, padižoties. Pēc nedēļas iegriezās Karginskas kazaki, pastāstīja. Viņi sastapušies paugurā ar sarkanajiem, sākuši bliezt viens otram virsū. Kazakiem kāda muļķīga ķēvīte tai brīdī iezviegusies. Vai nu Viesulis neaizraus sarkano pie kazakiem? Meties visā sparā pie ķēves, tin jāt-nieks, kas viņam mugurā, nekādi nav varējis viņu noturēt. Jātnieks redz, ka netiks ar ērzeli galā, un grib pilnos

auļos nolēkt no viņa. Lēkt gan nolēcis, bet kāju no kāpšļa nav izvilcis. Viesulis tad nu viņu aizrāvis tieši kazakiem rokās.

— Veikli! — Prohors sajūsmināts iesaucās.

— Tagad ar šo ērzeli jāj Karginskas apakšhorunžijs, — Lukerja gausi stāstīja. — Solīja, tiklīdz pans atgriezīšoties, tūlīt vedīšot Viesuli atpakaļ. Un tā visus zirdziņus pievāca; palika tikai viena pati rikšotāja Sautrīte, tā no Piemēra un Sirdsmīļās. Viņa bija grūsnēja, tāpēc neviens to neaiztika. Atnesās tikai nesen, un vectēvs Saška tā šo kumeliņu kopa, tā kopa — nevar nemaz izstāstīt! Uz rokām nēsāja un no pudelītes dzirdīja ar pienu un nez kādu zāļu tēju, lai būtu stiprāks uz kājām. Un tā notika nelaime… Aizvakar pievakarē atjāja trīs gabali. Vectēvs dārzā pļāva zāli. Viņi ceļ traci: «Nāc šurp, kad tevi deviņi!» Viņš pameta izkapti, pienāca, apsveicinājās, bet Šie nemaz neskatās, dzer pienu un jautā viņam: «Vai zirgi ir?» Viņš saka: «Viens ir, bet tas jūsu kara gaitām neder: ķēve, turklāt zīdītāja, ar kumeļu.» Visniknākais no viņiem kā sāk kliegt: «Tā nav tava darīšana! Ved šurp ķēvi, vecais velns! Manam zirgam jēla mugura, man jādabū cits!» Viņam vajadzēja padoties un neaizstāvēt šo ķēvi, bet viņš, pats zini, bija vecītis ar raksturu… Panam — arī tam dažkārt nepalika atbildi parādā. Atceries varbūt?

— Ko tad, viņš tā arī nedeva? — Prohors iejaucās stās-tījumā.

— Nu kā tad nedos? Viņš tikai šiem teica: «Pirms jums,» saka, «cik jātnieku nejāja, visus zirgus paņēma, bet šo žēloja, un tagad jūs…» Te nu viņi arī saskaitās: «Ak tā,» brēc, «pana rokaspuisi, tu panam to glabā?!» Nu, un aizstiepa viņu… Viens izveda ķēvi, sāka seglot, bet kumeliņš lien šai pie pupiem. Vectēvs sāka lūgties: «Apžēlojieties, neņemiet! Kur tad lai liek kumeliņu?» — «Re, kur!» saka otrs, aizdzen viņu no mātes, noņem no pleca šauteni 'un bliež viņam virsū. Man tā sāka līt asaras… Pieskrienu, lūdzos, ķeru vectēvu, gribu aizdabūt projām, bet viņš kā palūkojās kumeliņā — bārdiņa viņam sāka trīcēt, viss kļuva balts kā siena tin saka: «Ja tā, tad nošauj arī mani, maitasgabals!» Metās šiem virsū, ieķērās, neļauj seglot. Nu, šie saskaitās un dusmās nobeidza viņu. Gandrīz vai prātu zaudēju, kad tie šāva uz viņu… Tagad nevaru izdomāt, ko lai iesāku. Vajadzētu uztaisīt viņam šķirstu, bet vai tad tas ir sieviešu darbs?

— Dod divas lāpstas un audeklu! — Grigorijs teica.

— Tu gribi viņu apglabāt? — Prohors vaicāja.

— Jā.

— Kas tev par patiku noņemties, Grigorij Pantelevič! Es tūlīt aizskriešu pēc kazakiem. Viņi uztaisīs šķirstu un izraks piemērotu kapiņu…

Prohoram, kā redzams, negribējās pūlēties ar veča ap-bedīšanu, bet Grigorijs noteikti noraidīja viņa priekšlikumu.

— Paši izraksim kapu un apglabāsim. Sis vecais vīrs bija labs cilvēks. Ej dārzā, pagaidi pie dīķa, bet es iešu un paskatīšos nelaiķi..

Zem tās pašas kuplās papeles, ūdenslēcām klātā dīķa malā, kur kādreiz vectēvs Saška bija apbedījis Grigorija un Aksiņjas meitiņu, tagad arī viņš sev atrada pēdējo atdusas vietu. Viņa kalsnās miesas, ietītas tīrā, pēc apiņiem smaržojošā drānā, ieguldīja kapā, apbēra ar zemi. Līdzās mazajai kapa kopiņai pacēlās vēl viena, kārtīgi zābakiem nomīdīta, svinīgi mirdzēdama ar svaigo un valgo smilšmāia zemi.

Atmiņu nomāktais Grigorijs atlaidās zālē netālu no šās mazās, sirdij dārgās kapsētas un ilgi vērās zilajās debesīs, kas valdonīgi pletās virs viņa. Augstajos, bezgalīgajos plašumos plosījās vēji, īrās saules apstarotie; saltie mākoņi, bet virs zemes, kas tikko bija pieņēmusi jautro zirgkopi un žūpu vectēvu Sašku, aizvien tikpat sīvi kūsāja dzīve: stepē, kas kā zaļa straume vilnīja pie paša dārza, savvaļas kaņepāja ceros pie vecā klona žoga nemitīgi skanēja paipalu brēcieni, susliki svilpa, kamenes dūca, vēja glāstītā zāle šalca, dzidrajā dūmakā dziedāja cīruļi, un, apliecinot dabā cilvēka diženumu, kaut kur tāltālu sauslejā neatlaidīgi, nikni un dobji tarkšķēja ložmetējs.

VII

14*

419-

Ģenerāli Sekretevu, kas ieradās Vešenskā ar štāba virs-niekiem un personīgā konvoja kazaku sotņu, sagaidīj.a ar sālsmaizi un zvanu skaņām. Abās baznīcās visu dienu zvanīja kā lieldienās. Pa ielām liesos, pārgājienā nomocītos Donas zirdziņos jādelēja lejgala kazaki. Uz viņu pleciem izaicinoši zilgoja uzpleči. Laukumā pie tirgoņa nama, kur bija iekārtota mītne ģenerālim Sekretevam, pulcējās raitnieki. Košļādami sauleņu sēklas, viņi uzrunāja garām ejošos uzcirtušos staņicas skuķus.

Dienas vidū pie ģenerāļa mītnes trīs zirgos sēdoši kalmiki atdzina ap piecpadsmit sagūstītu sarkanarmiešu. Aiz viņiem brauca ar pūšamiem instrumentiem piekrauti divjūga rati. Sarkanarmieši bija neparasti ģērbušies: pelēkās vadmalas biksēs un tādos pašos svārkos ar sarkanu apmali pie piedurkņu atlokiem. Pusmūža kalmiks piejāja klāt raitniekiem, kas dīki stāvēja pie vārtiem, nolēca no zirga, iebāza kabatā māla pīpīti.

— Mūsējie atdzinuši sarkanos taurētājus. Vai saproti?

— Kas tur ko nesaprast? — lēni atsaucās raitnieks ar resnu ģīmi, spļaudams uz noputējušajiem kalmika zābakiem sauleņu sēkliņu mizas.

— Kas tur ko, kas kā, — saņem gūstekņus. Noēdies resnu purnu, pļāpā muļķības!

— Nu, nu! Gan tu man parunāsi, auna aste! — raitnieks apvainojās. Bet gāja paziņot par gūstekņiem.

Pa vārtiem iznāca tukls jesauls brūnā, ap vidu cieši savilktā bešmetā. Izriezis resnās kājas, lielīgi iespriedis rokas sānos, apskatīja sablīvušos sarkanarmiešus, dobji norūca:

— Komisārus ar mūziku prlec-ci-nājāt, Tambovas sa-lašņas! Kur ņēmāt pelēkos formas tērpus? Vāciešiem novilkāt, vai?

— Nebūt ne, — acis mirkšķinādams, atbildēja sarkan-armietis, kas stāvēja pašā priekšā. Un, ātri bērdams vārdus, paskaidroja: — Jau Kerenska laikā mūsu muzikantu komandai uzšuva šo formu, pirms jūnija uzbrukuma… Tā arī valkājam kopš tā laika.

— Pavalkāsi man! Pavalkāsi! Jūs man pavalkāsiet! — Jesauls atbīdīja pakausī zemo kubaniešu cepuri, atklājot uz skūtās galvas sarkanu, nesadzijušu rētu, un strauji pagriezās uz augstajiem, nomītajiem papēžiem ar seju pret kaļmiku. — Ko tu viņus dzini, nekristītais ķēms? Kāda velna pēc? Vai nevarēji ceļā nolaist no kājas?

Kalmiks nemanot saslējās, veikli salika kopā greizās kājas un, nenoņemdams roku no aizsargkrāsas cepures naga, atbildēja:

— Sotņas komandieris pavēlēja dzen šurp vajaga.

— «Dzen Šurp vajaga»! — mēdījās švaukstīgais jesauls, nicīgi saviebis plānās lūpas, un, smagi sperdams uztūkušās kājas, grozīdams resno dibenu, apgāja apkārt sarkanarmiešiem: aplūkoja viņus ilgi un vērīgi kā uzpircējs zirgus.

Raitnieki klusiņām smējās. Konvoja kalmiku sejas palika vienaldzīgas kā vienmēr.

— Atvērt vārtus! Sadzīt viņus pagalmā! — jesauls pa-vēlēja.

Sarkanarmieši un rati ar nekārtīgi sakrautajiem instru-mentiem apstājās pie lieveņa.

— Kurš ir kapelmeistars? — jesauls aizpīpēdams vaicāja.

— Viņa nav, — vairākas balsis atbildēja reizē.

— Kur tad viņš palika? Aizbēga?

— Nē, kritis.

— Laimīgu ceļu. Iztiksit arī bez viņa. Nu, saņemt in-strumentus!

Sarkanarmieši piegāja pie ratiem. Sajaucoties ar uzmā-cīgajām zvanu skaņām, pagalmā bikli un nevienādi ieska-nējās tauru vara balsis.

— Sagatavoties! Laidiet vaļā «Dievs, sargi ķeizaru»!

Muzikanti klusēdami saskatījās. Neviens nesāka. Kādu

brīdi ilga smagais klusums, un tad viens no viņiem, basām kājām, bet kārtīgi aptītiem stilbtiņiem, raudzīdamies zemē, teica:

— Mēs neviens neprotam veco himnu…

— Neviens? Interesanti… Klau, turi Pusvadu raitnleku ar šautenēm!

Jesauls sita ar zābaku purnu nedzirdamu takti. Gaitenī, žvadzinādami karabīnes, kārtojās raitnieki. Aiz puķu dārziņa biezi saaugušās akācijās čivināja zvirbuļi. Pagalmā bija jūtama sulīgā sakarsēto skārda jumtu un asā cilvēku sviedru smaka. Jesauls no saules tveices atkāpās ēnā, un tad baskājainais muzikants, skumīgi pavēries biedros, klusi sacīja:

— Jūsu augstlabdzimtība! Mums še visi ir jauni muzikanti. Vecos gabalus neesam spēlējuši… Visvairāk spēlējām revolucionāros maršus… Jūsu augstlabdzimtība!

Jesauls izklaidīgi grozīja savas izrotātās siksniņas gabaliņu un klusēja.

Raitnieki izkārtojās uz lieveņa, gaidīdami pavēli. Grūzdams sāņus sarkanarmiešus, no pēdējām rindām steidzīgi iznāca pusmūža muzikants ar baltu aci; iekāsēdamies jautāja:

— Vai ļausiet? Es varu nospēlēt. — Un, atļauju nesa-gaidījis, pielika pie drebošajām lūpām saulē sakarsušo fagotu.

Šņācošās, sērīgās skaņas, vientuli paceldamās pāri plašajam tirgoņa pagalmam, lika jesaulam dusmās saviebties. Pametis ar roku, viņš uzsauca:

— Pietiek! Velc kā ubagu aiz…! Vai tā ir mūzika?

Logos parādījās smīnošas štāba virsnieku un adjutantu

sejas.

— Pasūtiet viņiem sēru maršu! — jauneklīgā tenorā iesaucās līdz pusei pa logu izliecies jauns sotņiks.

Zvanu skaņas uz brīdi apklusa, un jesauls, uzacis kus-tinādams, valšķīgi jautāja:

— Internacionāli, cerams, spēlējat? Laidiet vajā! Ne-baidieties! Laidiet vajā, ja es pavēlu.

Un vispārējā klusumā, pusdienas tveicē, it kā cīņā sauk-damas, piepeši harmoniski un vareni iedārdējās Interna-cionāles sašutuma pilnās skaņas.

Jesauls stāvēja kā vērsis šķēršļa priekšā, noliecis galvu, izplētis kājas. Stāvēja un klausījās. Viņa muskuļainais kakls un zilganie piemiegto acu baltumi pieplūda asinīm.

— Iz-beigt!.,. — viņš neizturējis nikni ierēcās.

Orķestris uzreiz apklusa, tikai mežrags bija aizkavējies, un sakarsētajā gaisā ilgstoši kavējās tā kaislais, nenobeigtais sauciens.

Muzikanti aplaizīja izkaltušās lūpas, slaucīja tās pie-durknēm, netīrām plaukstām. Sejas viņiem bija gurdas un vienaldzīgas. Tikai vienam nodevīga asara noritēja pa ap-putējušo vaigu, atstājot mitru sliedīti…

Pa to laiku ģenerālis Sekretevs bija ieturējis pusdienas pie sava kādreizējā karabiedra radiem un, piedzēruša adjutanta atbalstīts, iznāca uz laukuma. Tveice un kandža bija viņu apreibinājušas. Uz stūra pretim ģimnāzijas ķieģeļu celtnei sagurušais ģenerālis paklupa, nokrita ar seju karstajās smiltīs. Apjukušais adjutants veltīgi pūlējās viņu pacelt. Tad no netālu stāvošā pūļa atsteidzās palīgi. Divi veci kazaki jo bijīgi pacēla zem rokām ģenerāli, kuram turpat visu ļaužu priekšā kļuva nelabi. Bet pārtraukumos starp vēmiena lēkmēm viņš vēl centās kaut ko izkliegt, kareiviski vicinādams dūres. Ar pūlēm viņu nomierināja, aizveda uz mājvietu.

Notālēm stāvošie kazaki pavadīja viņu ilgiem skatieniem, pusbalsī sarunādamies:

— Tad ta viņam, nabadziņam, uznāca! Neturas, kā vajag, kaut arī ģenerālis.

— Kandža neskatās ne uz rangiem, ne ordeņiem.

— Nevajadzētu visu strēbt, ko dod..,

— Ak, draudziņ, ne katrs var nociesties! Dažs, piedzēris būdams, izdara trakas jezgas un nozvēras visu mūžu nedzert… Bet kā mēdz teikt: cūka nozvēras neēst, bet dod tik priekšā …

— Tā jau ir. Uzbrēc puišiem, lai vācas projām! Iet līdzās, bola uz viņu acis, it kā savu mūžu nebūtu piedzērušus redzējuši.

…Staņicā zvanīja un dzēra kandžu līdz pašam mijkrēslim. Bet vakarā tai namā, kas bija ierādīts virsnieku sanāksmēm, sacelšanās vadība sarīkoja atnācējiem banketu.

Garais, staltais Sekretevs .— īstens kazaks, dzimis kādā no Krasnokutskas staņicas ciematiem, — bija kaislīgs jājamo zirgu cienītājs, lielisks jātnieks, brašs kavalērijas ģenerālis. Bet viņš nebija nekāds runātājs. Runa, ko viņš teica banketā, bija pārpilna piedzēruša cilvēka plātīšanās, un tās beigās izskanēja nepārprotami pārmetumi un draudi augšdoniešiem.

Banketā klātesošais Grigorijs saspīlētā un niknā uzmanībā klausījās Sekreteva vārdos. Ģenerālis, kas vēl nebija paguvis atskurbt, stāvēja, atspiedies ar pirkstiem pret galdu, izšļākdams no glāzes smirdīgo kandžu; viņš runāja, ar pārliecīgu noteiktību izsacīdams katru frāzi:

— … Nē, mums nav ko pateikties jums par palīdzību, bet jums jāpateicas mums! Tieši jums, tas stingri jāpasaka. Bez mums sarkanie būtu jūs iznīcinājuši. Jūs paši to ļoti labi zināt. Bet mēs arī bez jums būtu saminuši šos salašņas. Un minam tos un mīsim, lieciet to vērā, kamēr iztīrīsim it visu Krieviju. Jūs rudeni pamētāt fronti, ielaidāt kazaku zemē boļševikus… Jūs gribējāt dzīvot ar viņiem mierā, bet neizdevās! Un tad jūs sacēlāties, glābdami savu mantu, savu dzīvību. Vienkārši — glābdami savu un vēršu ādu. Es atceros bijušo ne tādēļ, lai pār-mestu jums jūsu grēkus… Tas nav domāts ļauni. Bet konstatēt patiesību nekad nekait. Jūsu nodevību mēs piedevām. Kā brāļi mēs nācām pie jums visgrūtākajā brīdī, nācām palīgā. Bet jūsu negoda pilnā pagātne jāizpērk nākamībā. Vai saprotat, virsnieku kungi? Jums tā jāizpērk ar saviem varoņdarbiem un nevainojamu kalpošanu klusajai Donai, vai saprotat?

— Nu, par izpirkšanu! — negriezdamies ne pie viena atsevišķi, tikko jaušami smīnēdams, noteica Grigorijam pretim sēdošais karaspēka vecākais, pusmūža vīrs, un, nenogaidot pārējos, izdzēra pirmais.

Viņam bija vīrišķīga, mazliet baku skarta seja un zob-galīgas, brūnas acis. Sekreteva runas laikā viņš ne reiz vien savilka lūpas nenoteiktā, nemierīgā smīnā, un tad acis satumsa un likās pavisam melnas. Vērodams karaspēka vecāko, Grigorijs pievērsa uzmanību tam, ka viņš uzrunāja Sekretevu ar «tu» un izturējās pret viņu ļoti neatkarīgi, bet ar pārējiem virsniekiem bija uzsvērti atturīgs un salts. Viņam vienīgajam no banketa dalībniekiem bija uzšūti aizsargkrāsas uzpleči uz tādiem pašiem svārkiem un uz piedurknes korņiloviešu uzšuve. «Tas ir kāds idejiskais. Laikam no brīvprātīgajiem,» Grigorijs nodomāja. Karaspēka vecākais dzēra kā zirgs. Neuzkoda un nereiba, tikai laiku pa laikam palaida vaļīgāk plato angļu siksnu.

— Kas ir tas, man pretim, tas bakurētainais? — Grigorijs čukstēdams vaicāja blakām sēdošajam Bogatirjovam.

— Velns viņu zina, — atgaiņājās iereibušais Bogatirjovs.

Kudinovs neželoja viesiem kandžu. Nez no kurienes galdā parādījās spirts, un Sekretevs, ar mokām pabeidzis runu, atpogāja aizsargkrāsas svārkus, smagi noslīga krēslā. Pie viņa pieliecās jauns sotņiks ar spilgti izteiktu mongoļa tipa seju un kaut ko iečukstēja.

— Pie joda! — tumši pietvīcis, attrauca Sekretevs un vienā paņēmienā izdzēra glāzīti spirta, ko pakalpīgi bija ielējis Kudinovs.

— Bet kas tas tāds ar greizajām acīm? Vai adjutants? — Grigorijs jautāja Bogatirjovam.

Aizsegdams ar plaukstu muti, tas atbildēja:

— Nē, tas ir viņa audzēknis. Viņš to kā puiku japāņu kara laikā atvedis no Mandžūrijas. Izaudzinājis un nodevis junkuru skolā. No ķīnietēna iznācis lietaskoks. Manīgs, velns! Vakar pie Makejevkas atņēmis sarkanajiem naudas lādi. Divi miljoni sagrābies. Re, viņam no visām kabatām rēgojas naudas žūkšņi! Palaimējies gan, nolādētajam! Zemē atrasta manta! Dzer taču, ko skaties viņos?

Atbildes runu teica Kudinovs, bet viņā gandrīz neviens vairs neklausījās. Dzīres ieguva arvien plašāku vērienu. Nometis svārkus, Sekretevs sēdēja apakškreklā. Viņa kaili skūtā galva nosvīdusi spīdēja, un nevainojami tīrais audekla krekls vēl vairāk izcēla sarkano seju un tumšbrūno, iedegušo kaklu. Kudinovs viņam kaut ko pusbalsī stāshļa, bet Sekretevs, viņā neraudzīdamies, ietiepīgi atkār*

loja 5

— Nē-ē-ē, atvaino! To nu gan atvaino! Mēs Jums uzticamies, bet par tik, par cik… Jūsu nodevība nav tik drīz aizmirstama. Lai to liek aiz auss tie, kas rudeni pārsviedās pie sarkanajiem…

«Nu, arī mēs jums kalposim par tik, par cik!» saltā niknumā nodomāja iereibušais Grigorijs un piecēlās.

Nelikdams galvā cepuri, viņš izgāja uz kāpnēm un, juzdamies atvieglots, ar pilnu krūti ieelpoja svaigo nakts gaisu.

Pie Donas kā pirms lietus kurkstēja vardes, padrfimi dūca ūdens vaboles. Uz smilšainās sēkles skumīgi sasaucās tilbītes. Kaut kur tālu liekņā dziedoši un smalki zviedza māti nozaudējis kumeļš. «Mūs saprecināja ar jums rūgta nepieciešamība, citādi mēs ne degunu nenošņauktu jūsu dēļ. Nolādētie salašņas! Ākstās kā bez jēgas, pārmet, bet pēc nedēļas jau ķersies pie rīkles. Re, kā iznāca! Ļauni vienādi — ļauni arī otrādi. Tā jau domāju… Tā ari vajadzēja iznākt. Tad ta kazaki tagad nokārs degunus! Atradinājušies dot godu un stiepties labdzimtību priekšā,» Grigorijs domāja, kāpdams lejā un taustīdamies uz vārtiņiem.

Spirts iedarbojās ari uz viņu:reiba galva, kustības kļuva nedroši smagnējas. Izgājis pa vārtiņiem, viņš sagrīļojās, uzlika galvā cepuri, kājas vilkdams, aizgāja pa ielu.

Pie Aksiņjas krustmātes mājiņas brīdi apstājās un domāja, bet tad enerģiski devās uz lieveni. Priekšnama durvis nebija aizslēgtas. Grigorijs nepieklauvējis iegāja istabā un ieraudzīja tieši savā priekšā sēžam pie galda Stepanu Astahovu. Pie krāsns rosījās Aksiņjas krustmāte. Ar tīru galdautu apklātā galdā stāvēja neizdzerta kandžas pudele, uz šķīvja sārtojās gabalos sagriezta žāvēta zivs.

Stepans bija tikko iztukšojis glāzi un, kā redzams, gribēja uzkost, bet, ieraudzījis Grigoriju, atzvēlās ar muguru pret sienu.

Lai cik piedzēris bija Grigorijs, viņš tomēr ievēroja kā līdz nāvei nobālušo Stepana seju, tā viņa acis, kas uzliesmoja kā vilkam. Satikšanās pārsteigtais Grigorijs atrada sevī spēku piesmakušā balsī izteikt:

— Labs vakars!

— Paldies dievam, — izbaiļu pilnā balsī viņam atbildēja saimniece, kurai neapšaubāmi bija zināmas Grigorija attieksmes ar viņas krustmeitu un kura no šās nejaušās vīra un mīļākā satikšanās negaidīja nekā laba.

Stepans klusēdams glāslīja ar kreiso roku ūsas, nenovērsdams iegailējušās acis no Grigorija.

Bet tas, plati ieplētis kājas, stāvēja pie sliekšņa, greizi smaidīja un teica:

— Ienācu apmeklēt… Atvainojietl

Stepans klusēja. Netīksinais klusums ilga tikmēr, kamēr saimniece uzdrošinājās aicināt Grigoriju:

— Nāciet iekšā, piesēdiet.

Tagad Grigorijam nebija vairs ko slēpt. Viņa ierašanās Aksiņjas dzīvokli izskaidroja Stepanam visu. Un Grigorijs trauca uz priekšu tieši:

— Kur tad sieva?

— Vai tu… nāci viņu apmeklēt? — ldusi, bet skaidri jautāja Stepans un aizsedza ar notrīcošām skropstām acis.

— Viņu, — Grigorijs nopūzdamies atzinās.

Sai mirklī viņš sagaidīja no Stepana visu un atskurbdams grasījās aizstāvēties. Bet Stepans pavēra acis (tanīs nesenā kvēle bija jau nodzisusi) un sacīja:

— Aizsūtīju viņu pēc degvīna, viņa tūlīt nāks. Piesēdies, pagaidi.

Viņš pat piecēlās — garš un stalts — un piebīdīja Grigorijam krēsluneskatīdamies saimniecē, palūdza:

— Krustmāt, dod tīru glāzi. — Un — Grigorijam; — Vai dzersi?

— Drusciņ var.

— Nu, sēdies.

Grigorijs apsēdās pie galda… Pudelē atlikušo dzērienu Stepans ielēja glāzēs līdzīgās daļās, pacēla uz Grigoriju apmiglotas acis.

— Uz visu labu!

— Būsim veseli!

Viņi pieskandināja. Izdzēra. Klusēja. Saimniece, veikla kā pele, pasniedza viesim šķīvi un dakšiņu ar izrobotu kātu.

— Ēdiet zivtiņul Nav stipri sālīta.

— Pateicos.

— Lieciet uz šķīvja, lūdzami, ēdiet! — cienāja saimniece, kas bija kļuvusi jautrāka.

Viņa bija ārkārtīgi apmierināta, ka viss noris tik labi, bez kautiņa, bez trauku plēšanas, bez trokšņa. Nelabu vēstījošā saruna bija beigusies. Vīrs mierīgi sēdēja pie viena galda ar sievas draudziņu. Tagad viņi klusēdami cda un nelūkojās viens otrā. Pakalpīgā saimniece izņēma no lādes tīru dvieli un it kā savienoja Grigoriju ar Stepanu, uzliekot dvieļa galus abiem uz ceļiem.

— Kāpēc tu neesi sotņā? — knibinādams plaudi, Grigorijs vaicāja.

— Arī atnācu apmeklēt, — brītiņu klusējis, Stepans atbildēja, un no viņa balss skaņas nekādi nebija iespējams noteikt, vai viņš runā nopietni vai zobojas.

— Sotņa laikam mājās?

— Visi viesojas ciematā. Nu, kas ir, iedzersim?

— Lai iet.

— Būsim veseli!

— Uz visu labu!

Priekšnamā noklaudzēja durvju kloķis. Galīgi atskurbušais Grigorijs caur pieri pavērās Stepanā, pamanīja, ka bālums atkal kā vilnis apšļācis viņam seju.

Aksiņja, ietinusies austā lakatā, nepazīdama Grigoriju, pienāca pie galda, palūkojās no sāniem, un viņas melnajās, ieplestajās acīs atplaiksnījās šausmas. Aizelsusies viņa ar mokām izdabūja pār lūpām;

— Sveiki, Grigorij Pantelevič!

Lielās, mezglainās Stepana rokas uz galda sīki ietrīcējās, bet Grigorijs, to redzēdams, klusi palocījās Aksiņjai, neteikdams ne vārda.

Uzliekot uz galda divas pudeles kandžas, viņa atkal raidīja Grigorijam nemiera un apslēpta prieka pilnu skatienu, pagriezās un aizgāja tumšajā istabas kaktā, atsēdās uz lādes, drebošām rokām sakārtoja matus. Pārvarējis satraukumu, Stepans atpogāja krekla apkakli, kas viņu žņaudza, pielēja glāzes, pagriezās ar seju pret sievu.

— Ņem glāzi un sēdies pie galda.

— Es negribu.

— Sēdies!

— Es taču to nedzeru, Stjopa!

— Cik reižu jāsaka? — Stepanam ietrīcējās balss.

— Sēdies, kaimiņieni — Grigorijs iedrošinādams pa-smaidīja.

Aksiņja ar lūgumu acīs pavērās viņā, ātri piegāja pie skapīša. No plaukta nokrita apakštasīte, šķindēdama saplīsa.

— Ak, kāda nelaimei — saimniece apmierināta noplātīja rokas.

Aksiņja klusēdama uzlasīja šķembas.

Stepans pielēja arī viņai glāzi līdz augšai, un atkal viņa acis iegailējās sāpēs un naidā.

— Nu, iedzersim… — viņš iesāka un apklusa.

Klusumā varēja skaidri dzirdēt, cik strauji un trauksmaini elpo pie galda atsēdusies Aksiņja.

— …Iedzersim, sieva, uz ilgu šķiršanos. Ko, vai negribi? Tu nedzer?

— Tu taču zini…

— Es tagad zinu visu… Nu, ne uz šķiršanosl Uz dārgā viesa Grigorija Panteleviča veselību.

— Uz viņa veselību dzeršu! — Aksiņja skaņi noteica un vienā rāvienā izdzēra glāzi.

— Ak, nevaldāmā galviņa! — nočukstēja saimniece, iz-steigdamās virtuvē.

Viņa iesēdās kaktā, piespieda rokas pie krūtīm, gaidīja, ka nupat dārdot kritīs apgāztais galds, sprāgs skaļš šāviens… Bet istabā bija nāves klusums. Varēja tikai dzirdēt, ka pie griestiem sīc gaismas iztraucētās mušas un aiz loga, apsveicot pusnakti, staņicā sasaucas gaiļi.

VIII v

Tumšas ir jūnija naktis pie Donas. Melnajās debesīs moku pilnā klusumā pland zeltaina rūsa, krīt zvaigznes, spoguļodamās plūstošajā Donas straumē. Sauss un silts vējš nes uz mājām medaino ziedošā cebriņa smaržu, bet liekņā plūst sāja valgās zāles, dūņu, mitruma smaka, neatlaidīgi griež grieze, un piekrastes mežu kā pasakā klāj sudrabotā miglas sega.

Prohors pamodās pusnaktī. Jautāja dzīvokļa saimniekam:

— Vai mūsējais pārnācis?

— Nē. Dzīro ar ģenerāļiem.

— Tur nu gan nodzers lērumu šņabja! — skaudīgi nopūtās Prohors un žāvādamies sāka ģērbties.

— Uz kurieni tu?

— Iešu padzirdīt zirgus un iebēršu auzas. Pantelevičs teica, ka gaismiņā dosimies uz Tatāru ciematu. Paliksim tur vienu dienu, bet tad jāpanāk savējās daļas.

— Līdz gaismiņai tālu. Varēji vēl nosnausties.

Prohors ar nepatiku atbildējas

— No tevis, vectēv, uzreiz var redzēt, ka jaunībā neesi bijis karavīrs! Ja mēs savās gaitās nebarotu un nekoptu zirgus, varbūt paši vairs nebūtu dzīvi. Kā lai auļo ar vāju zirģeii? Jo labāks lopiņš, jo ātrāk var aizjoņot no ienaidnieka. Esmu tāds: man nav nekādas vajadzības triekties viņiem pakaļ, bet, ja iedzīs spīlēs, piespiedīs pie sienas, — diegšu pirmais projām! Jau tā kuro gadu griežu pieri pret lodēm, apnicis līdz nāvei! Aizdedz, vectētiņ, uguni, nevaru atrast autus. Paldies! Ja-a-ā, tas bija mūsu Grigorijs Paņtelevičs, kas rauša krustus un rangus, līda peklē iekšā, bet es neesmu tāds muļķis, man tas nav vajadzīgs. Nu laikam trenc viņu jodi, un droši vien pilns kā zeķe.1

Pie durvīm klusi pieklaudzināja.

— Iekšā! —* Prohors sauca.

fenāca nepazīstams kazaks ar jaunākā uradņika uzplečiem uz aizsargkrāsas virskrekla, tarn bija galvā cepure ar kokardi.

— Esmu ģenerāļa Sekreteva grupas štāba raitnieks. Vai varu satikt viņa labdzimtību Meļehova kungu? — viņš jautāja, atdevis godu un izslējies pie sliekšņa.

— Viņa nav, — atbildēja Prohors, pārsteigts par iedīdītā raitnieka stāju un izturēšanos. — Bet nestiepies, es pats jaunībā biju tāds muļķis kā tu. Esmu viņa ziņnesis. Kāda tev vajadzība?

— Ar ģenerāļa Sekreteva pavēli pēc Meļehova kunga, Viņu lūdz tūliņ ierasties virsnieku namā.

— Viņš jau pret vakaru aizdrāzās turp.

— Bijis, bet tad aizgājis no turienes mājās.

Prohors iesvilpās un pameta ar acīm gultā sēdošajam

saimniekam:

— Vai saproti, vectēv? Tātad aizšļūcis pie sava cibutīša… Nu, ej vien, karavīr, es viņu sameklēšu un nogādāšu tur tīri siltu!

Uzdevis vecajam padzirdīt zirgus un iedot tiem auzas, Prohors devās pie Aksiņjas krustmātes.

Staricā bija pilnīga tumsa. Viņpus Donas cita par citu skaļāk pogoja lakstīgalas. Prohors nesteigdamies tuvojās pazīstamajai mājiņai, iegāja priekšnamā un, jau satvēris durvju rokturi, izdzirda dobjo Stepana balsi. «Tad ta esmu uzrāvies!» Prohors nodomāja. «Jautās, kāpēc esmu nācis. Bet man nav ko sacīt. Nu, lai būtu kas būdams!

Teikšu, ka ienācu pirkt kandžu, sak, kaimiņi mani sūtīja uz šo māju.»

Un jau iedrošinājies gāja istabā, — izbrīnā pārsteigts, klusēdams iepleta muti: pie viena galda ar Astahovu sēdēja Grigorijs un, it kā nekas nebūtu noticis, dzēra no glāzes duļķainzajo kandža

Stepans pavērās Prohorā, piespiesti smaidīdams, sacīja:

— Ko tu vārsti žaunas un neapsveicinies? Vai kādu brīnumu esi ieraudzījis?

— Tā apmēram… — mīņādamies no vienas kājas uz otru, atbildēja Prohors, vēl neatjēdzies no pārsteiguma.

— Nu, nebaidies, nāc, sēdies, — Stepans aicināja.

— Man nav laika sēdēt… Atnācu tev pakaļ, Grigorij PanteleviČ. Pavēlēts tev ierasties pie ģenerāļa Sekreteva.

Jau pirms Prohora atnākšanas Grigorijs vairākkārt bija dzīries aiziet. Viņš stūma projām glāzi, cēlās augšā un tūdaļ atkal sēdās, baidīdamies, ka viņa aiziešanu Stepans novērtēs kā atklātu gļēvulības izpausmi. Lepnums neļāva viņam atstāt Aksiņju, atdot vietu Stepanam. Viņš dzēra, bet kandža vairs neiedarbojās. Un, skaidri apzinādamies sava stāvokļa divdomību, Grigorijs gaidīja atrisinājumu. Vienu mirkli viņam likās, ka Stepans sitīs sievai, kad tā dzēra uz viņa — Grigorija veselību. Bet viņš bija maldījies: Stepans pacēla roku, noslaucīja ar grumbuļaino plaukstu iedegušo pieri un, kādu brīdi klusējis, sajūsmā uzlūkodams Aksiņju, noteica: — Lieliski, sieva! Man patīk drosme!

Tad ienāca Prohors.

Grigorijs, brīdi padomājis, nolēma neiet, lai dotu iespēju Stepanam izteikties.

— Ej turp un saki, ka neesi mani atradis. Vai saproti? — viņš pievērsās Prohoram.

— Saprast jau saprotu. Tikai būtu labāk, ja tu, PanteleviČ, ietu turp.

— Nav tava darīšana! Ej!

Prohors jau devās uz durvju pusi. Bet tad negaidot iejaucās Aksiņja. Neraudzīdamās Grigorijā, viņa vēsi teica:

— Nē, ko nu tur, ejiet vien kopā, Grigorij PanteleviČ! Paldies, ka pienācāt, paciemojāties, pakavējāt ar mums laiku… Taču nav vairs nekāda agrā stunda, jau otrie gaiļi nodziedāja. Drīz ausīs gaisma, bet mums ar Stjopu rīta ausmā jāiet mājās… Un esat arī diezgan dzēris. Pietiks!

Stepans nemēģināja atturēt, un Grigorijs piecēlās. At-vadoties Stepans aizturēja Grigorija roku savā saltajā un cietajā rokā, it kā gribētu vēl kaut ko teikt, — bet tā ari nepateica, klusēdams ar skatienu pavadīja Grigoriju līdz durvīm, nesteigdamies sniedzās pēc neizdzertās pudeles..,

Grigoriju pārņēma briesmīgs nogurums, tiklīdz viņš izgāja uz ielas. Ar mokām cilādams kājas, viņš nogāja līdz pirmajam ielu krustam, palūdza Prohoram, kas sekoja viņam uz pēdām:-

— Ej seglo zirgus un jāj šurp. Es nespēju iet..,

— Vai neziņot, ka dodies projām?

— Nē.

— Nu, pagaidi, es tūlīt būšu.

Un allaž tūļīgais Prohors šoreiz devās uz mājvietu teciņiem.

Grigorijs atsēdās sētmalē, aizsmēķēja. Atcerēdamies sastapšanos ar Stepanu, vienaldzīgi nodomāja: «Nu, tagad viņš zina. Kaut tikai nesistu Aksiņjub Tad nogurums un pārdzīvotais saviļņojums spieda viņu atgulties. Viņš iesnaudās.

Drīz vien atjāja Prohors.

Ar prāmi viņi pārcēlās pāri Donai, palaida zirgus krietnos rikšos.

Rīta ausmā viņi iejāja Tatāru ciematā. Pie savas sētas vārtiem Grigorijs nolēca no zirga, pasvieda pavadu Prohoram, steigšus un satraukts devās uz māju.

Natālija pusapģērbusies bija iznākusi pēc kaut kā priekš-namā. Grigoriju ieraugot; viņas samiegotās acis iemirdzējās tik spilgtā, pārplūstošā priekā, ka Grigorijam nodrebēja sirds un uz mirkli negaidot kļuva valgas acis. Un Natālija klusēdama apskāva savu vienīgo, piekļāvās viņam ar visu augumu, un no tā, kā raustījās viņas pleci, Grigorijs noprata, ka viņa raud.

Viņš iegāja mājā, noskūpstīja vecākus un istabā gulošos bērniņus, tad nostājās virtuves vidū.

— Nu, kā pārdzīvojāt? Vai viss kārtībā? — viņš vaicāja saviļņojumā aizžņaugtu kaklu.

— Paldies dievam, dēliņ. Pieredzējām bailes, bet tā, ka mums būtu kāds stipri pāri darījis, — tā nebija, — steidzīgi atbildēja Iļjiņična un, greizi pavērusies saraudātajā Natālijas sejā, bargi uzsauca tai: — Jāpriecājas, bet tu brēc, muļķel Nu, nestāvi jel bez darba! Nes malku, kursim krāsni..,

Kamēr viņas ar Natāliju steigā rīkoja brokastis, Pantelejs Prokofjevičs atnesa dēlam tīru dvieli, aicināja:

— Nomazgājies, es uzliešu uz rokām. Galva kļūs skaid-rāka. ..Tu smaržo pēc šņabīša. Laikam vakar uz priekiem iedzēri?

— Tā iznāca. Tikai pagaidām nav zināms: uz priekiem vai bēdām…

— Kā tā? — vecais neizsakāmi brīnījās.

— Nu, Sekretevs stipri skaišas uz mums.

— Tā nav nekāda nelaime. Vai tiešām arī viņš dzēra ar tevi?

— Nu jā.

— Ko tu teiksi! Kādu godu esi piedzīvojis, Griškat Pie viena galda ar īstu ģenerāli! Padoma vien! — Un aizgrābtais Pantelejs Prokofjevičs, noskatīdamies dēlā, sajūsmā noklakšķināja mēli.

Grigorijs pasmīnēja. Viņam nepavisam nebija vecā vīra naivās sajūsmas.

Prātīgi apjautādamies, vai mājlopi un māja kārtībā un cik paņemts labības, Grigorijs manīja, ka saruna par saimniecību vairs neinteresē tēvu tā kā senāk. Vecajam bija prātā kaut kas svarīgāks, kas viņu nomāca.

Un viņš nekavējās izteikties:

— Ko tad, Grišeņka, tagad lai iesāk? Vai tiešām atkal būs jāiet karā?

— Par ko tu runā?

— Par večiem. Piemēram, kaut vai par mani.

— Pagaidām nav zināms.

— Tātad jādodas projām?

— Tu vari palikt.

— Ko tu saki! — Pantelejs Prokofjevičs priecīgi iesaucās un uztraukumā sāka klibot uz virtuvi.

— Sēdies, klibais velns! Neiznēsā mēslus pa istabu! Aiz prieka sācis skraidīt kā kārns kucēns! — Iļjiņična stingri uzsauca.

Bet vecais nepievērsa saucienam nekādu uzmanību. Vai-rākkārt aizkliboja no galda līdz krāsnij smaidīdams, rokas berzēdams. Tad viņam uzmācās šaubas?

— Bet vai tu vari mani atbrīvot?

— Protams, varu.

— Vai uzrakstīsi papīriņu?

— Kā gan citādi!

Vecais neizpratnē samulsa, tomēr vaicāja:

— Papīriņš, kāds tas būs?… Bez zīmoga. Vai varbūt Icv ari zīmogs klāt?

— Iztiks arī bez zīmogal — Grigorijs pavīpsnāja.

— Nu, tad nav ko runāt! —vecais k|uva atkal līksms. — Lai dievs dod tev veselību! Kad domā pats jāt projām?

— Rīt.

— Vai tava-s daļas aizgājušas uz priekšu? Uz Ustjmedvedicu?

— Jā. Bet par sevi, tēt, neuztraucies. Tik un tā drīz vien tādus večus kā tevi laidīs mājās. Jūs jau savu laiku esat nokalpojuši.

— Lai dievs dod! — Pantelejs Prokofjevičs pārmeta krustu un, kā redzams, galīgi nomierinājās.

Pamodās bērniņi. Grigorijs paņēma viņus rokās, nosēdināja sev klēpī un, pa kārtai skūpstīdams, smaidīdams ilgi klausījās jautrajā čivināšanā.

Kā smaržo bērnu matiņi! Pēc saules, zāles, silta spilvena un vēl kaut kā bezgala dārga.. Un viņi paši — šī miesa no viņa miesas — kā mazi stepes putniņi. Cik nemākulīgas likās lielās, melnās tēva rokas, kas skāva viņus! Un cik bezgala svešs šai mierīgajā apkārtnē izlikās viņš — jātnieks, kas uz vienu dienu atstājis zirgu, caurcaurēm piesātināts ar sīvo karavīra dzīves un zirga sviedru smaku, rūgto ādas uzkabes un karagājienu smaku…

Grigorija acis aizplīvoja asaru migliņa, zem Osām iedrebējās lūpas… Reizes trīs viņš neatbildēja uz tēva jautājumiem un tikai tad pienāca pie galda, kad Natālija saņēma viņu aiz virskrekla piedurknes.

Nē, nē, Grigorijs noteikti kļuvis citāds! Viņš taču nekad nav bijis sevišķi jūtīgs un reti raudājis pat bērnībā. Bet tagad — šīs asaras, dobjie un biežie sirds puksti un tāda sajūta, it kā rīklē neskanīgi tinkšķētu zvaniņš… Bet tas viss varēja būt arī tāpēc, ka viņš šai naktī daudz dzēris un pavadījis to bez miega…

Atnāca Darja, izdzinusi ganībās govis. Viņa sniedza Grigorijam savas smaidošās lūpas un, kad viņš pa jokam noglauda ūsas, tuvināja viņai seju, — aizvēra acis. Grigorijs redzēja, kā viņai it kā vējā nodrebēja skropstas, un uz mirkli sajuta saldeno smiņķa smaržu, kas plūda no viņas nevīstošajiem vaigiem.

Darja — tā bija vēl arvien tāda pati. Šķiet, nekādas bēdas nespēja viņu ne tikai salauzt, bet pat pieliekt pie zemes. Viņa dzīvoja pasaulē kā sarkankārkla vica: skaista, lokana un katram sasniedzama.

— Tu ziedi? — Grigorijs jautāja.

— Kā ceļmalas driģene! — starojošās acis piemiegusi, žilbi pasmaidīja Darja. Un tūdaļ piegāja pie spoguļa sakārtot no lakatiņa izspraukušos matus, uzposties.

Tāda nu viņa bija, šī Darja. Tur gan laikam nekas nebija darāms. Petro nāve it kā uzpurināja viņu, un, tikko atģidusies no pārciestajām bēdām, viņa kļuva vēl kāraka dzīvot, vēl uzmanīgāka pret savu ārieni..,

Viņi pamodināja klētī gulošo Duņašku. Noskaitījusi lūgsnu, visa dzimta sēdās pie galda.

— Vai, esi gan tu novecojis, brāļuk! — žēli noteica Duņaška. — Kļuvis pelēks kā vilks.

Grigorijs pāri galdam klusēdams un bez smaida uzlūkoja viņu, tad sacīja:

— Man tā arī pienākas. Man jākļūst vecam, tev laiks iet tautās, meklēt līgavaini… Tikai klausies, ko tev teikšu: par Mišku Koševoju kopš šās dienas vairs nedomā. Ja dzirdēšu, ka tu arī turpmāk beidzies nost pēc viņa, — uzkāpšu tev uz vienas kājas, satveršu otru — un pārplēsīšu kā vardulēnu! Vai sapratil

Duņaška pietvīka kā magone — asarām acīs skatījās Grigorijā.

Viņš nenovērsa no tās ļaunu skatienu, un visā viņa sa-niknotajā sejā — zem ūsām atņirgtajos zobos, piemiegtajās acīs — vēl spilgtāk izpaudās iedzimtais meļehoviskais zvēriskums.

Bet arī Duņaška bija tās pašas ģints: pārvarējusi mulsu un aizvainojumu, viņa klusi, bet noteikti sacīja:

— Jūs, brāļuk, zināt — sirdij nevar pavēlēt.

— Jāizrauj tāda sirds, kas tevi neklausa, — Grigorijs salti aizrādīja.

«Ne tev, dēliņ, par to runāt…» Iļjiņična nodomāja.

Bet tad sarunā iejaucās Pantelejs Prokofjevičs. Triekdams galdā dūri, iebrēcās:

— Tu, maita, rnan nepīkstēsi! Es tev tādu sirdi sadošu, ka matus uz galvas nevarēsi salasīt! Ak tu slampa tādai Iešu tūlīt, ņemšu grožus…

— Tētiņ! Mums vairs nevienu grožu nav palicis. Visi pievākti! — pazemīgā izskatā viņu pārtrauca Darja.

Pantelejs Prokofjevičs nikni nozibs-nīja uz viņu acis un, neklusinādams balsi, joprojām atvieglināja sirdi:

—Ņemšu seglu siksnu — sadošu tev tādus velnus.,.

— Un arī seglu siksnu sarkanie pievācal jau skaļāk iemeta starpā Darja, tāpat nevainīgām acīm vērdamās

vīratēvā.

To Pantelejs Prokofjevičs vairs nevarēja izturēt. Mirkli viņš lūkojās vedeklā, pietvīcis mēmā niknumā, klusēdams plātīja muti (šai brīdī viņš atgādināja no ūdens izvilktu zandartu) un tad piesmacis izkliedza:

— Ciet klusu, nolādētā, lai simt velnu rauj tavu dvēseli! Ne vārda neļauj izrunāt! Kas tas ir? Tu, Duņka, tā arī zini: nemūžam tas nenotiks! Saku tev savu tēva vārdu! Un Grigorijs pareizi teica: ja par tādu nelieti domāsi, par maz tevi nogalināt! Atradusi zelta gabalu! Paņēmis viņai sirdi karātavu putns! Vai tas maz ir cilvēks? Un tāds Kristus nodevējs lai būtu mans znots?! Ja viņš man tagad gadītos ceļā, — ar savu roku viņu aizraidītu nāvē! Tikai iepīksties vēl: ņemšu mietu un tad es tev tā…

— Mieta tagad dienas laikā ar uguni nevar sameklēt, — Iļjiņična nopūzdamās teica. — Pagalmā kaut ar lākturi meklē, žagars iekuram nav atrodams. Lūk, cik tālu esam nonākuši!

Pantelejs Prokofjevičs arī šai vientiesīgajā piezīmē sa-klausīja ļaunu pārmetumu. Viņš paraudzījās vecajā sa-stingušajām acīm, uzlēca kā ārprātīgs, izskrēja pagalmā.

Grigorijs nometa karoti, aizsedza seju ar dvieli un raustījās neskanīgos smieklos. Viņam niknums bija pārgājis, un viņš smējās tā, kā sen nebija smējies. Smējās visi, atskaitot Duņašku. Pie galda virda līksma jautrība. Bet, tiklīdz pa lieveni dzirdēja bricinārn Panteleju Prokofjeviču, — visiem sejas uzreiz kļuva nopietnas. Vecais iebrāzās kā viesulis, vilkdams sev līdz garu alkšņa kārti.

— Re! Re! Pietiks jums visām, nolādētajām, balamutīgajām! Raganas garastainās!… Mieta neesot!? Bet kas tad tas? Arī tu, vecā velna māte, dabūsi! Jūs man to iz-baudīsiet! …

Kārts nebija virtuvē novietojama, un vecais, apgāzis podu, ar troksni nometa to priekšnamā, — smagi elsodams, atsēdās pie galda.

Viņa oma bija, acīm redzot, sabojāta. Viņš šņāca un klusēdams ēda. Klusēja arī pārējie. Darja nepacēla acis no galda, baiļodamās, ka nesāk smieties. Iļjiņična pūta un tikko dzirdami čukstēja: — Ak kungs, kungs! Mūsu smagā grēku nasta! -— Vienīgi Duņaškai nenāca smiekli, un arī Natālija, kas, vecajam promesot, bija smaidījusi izmocītu smaidu, atkal kļuva nopietna un skumja, —Padod sāli! Maizi! retumis bargi ierēcās Pantelejs Prokofjevičs, pārlaizdams mājiniekiem zibošās acis.

Ģimenes ķilda izbeidzās diezgan negaidītā kārtā. Vispārējā klusumā Mišatka pieveica vectēvu ar jaunu pārestību. Viņš ne vienu vien reizi bija dzirdējis, kā vecāmāte ķildā saukā vectēvu visādos vārdos, un, bērnišķīgi dziļi satraukts par to, ka vectēvs grasās visus sist un rēc, ka skan visa istaba, — trīcošām nāsīm pēkšņi skaļi iesaucās:

— Ko plosies, klibais velns! Tev vajadzētu ar pagali pa galvu, lai nebiedē mūs ar vecmāmuļu!…

— Tu mani… tas ir, vectēvu… tā?

— Tevi! — Mišatka drosmīgi apstiprināja.

— Vai tad ar vectēvu… ar tādiem vārdiem?!

— Bet ko tu trako?

— Kas par negantnieku! — glauzdams bārdu, Pantelejs Prokofjevičs izbrīnā vērās visiem acīs. — To visu no tevis, vecā ragana, tādus vārdus saklausījies! Tu iemāci!

— Kas tad viņu māca? Tevī un tētiņā, nevaldāmais, at-sities! .—Iļjiņična nikni taisnojās.

Natālija piecēlās un sadeva Mišatkam, piebilzdama:

— Nemācies tā runāt ar vectēvu! Nemācies!

Mišatka sāka brēkt, iegrūda seju Grigorijam klēpī. Bet

Pantelejs Prokofjevičs, kas bezgala mīlēja mazbērnus, uzlēca no galda un apraudājies, neslaucīdams pa bārdu plūstošās asaras, priecīgi iesaucās:

— Griška! Dēliņ! Kad tevi deviņi! Patiesu vārdu pateica vecene! Mūsējais! Meļehovu asinis!… Re, kad asinis sāka runāt!… Tas nevienam ceļu negriezīs!… Mazdēliņi Mans dārgais!… Še, sit veco tnuļķi, ar ko gribi!… Plēs viņu aiz bārdas!… — Un vecais, izrāvis Mišatku no Grigorija rokām, augstu pacēla viņu pāri galvai.

Paēduši brokastis, viņi piecēlās no galda. Sievietes sāka mazgāt traukus, bet Pantelejs Prokofjevičs aizsmēķēja, pēc tam, pievērsdamies Grigorijam, sacīja:

— Tā kā neveikli tevi lūgt, jo tu esi mūsu viesis, bet neko darīt… Palīdzi uzcelt zedeņus, iežogot klonu, jo viss apgāzies, bet svešus tagad nevarēs pielūgt. Visiem viss sabrucis.

Grigorijs labprāt bija ar mieru, un viņi divatā līdz pusdienai strādāja sētā, labodami žogu.

Ierokot stabus sakņu dārzā, vecais vaicāja:

— Drīz sāksies siena pļauja, un nezinu — piepirkt zāli vai ne. Ko tu teiksi par saimniecību? Vai vērts pūlēties?

Jo varbūt pēc mēneša atkal ieradīsies sarkanie, un viss no jauna aizies velniem par prieku?

— Nezinu, tēt, — Grigorijs vaļsirdīgi atzinās. — Nezinu, kā tas nokārtosies un kurš kuru pieveiks. Dzīvo tā, lai ne apcirkņos, ne sētā nebūtu nekā lieka. Tagadējos laikos tas viss veltīgi. Re, palūko sievastēvu: visu mūžu lieca muguru, taupīja, spieda no sevis un no citiem beidzamo sulu laukā, bet kas palika pāri? Tikai apdeguši celmi sētā!

— Es, puis, arī pats tā domāju, — apspiezdams nopūtu, piebilda vecais.

Un sarunu par saimniecību vairs neuzsāka. Tikai pēc pusdienas, pamanījis, ka Grigorijs sevišķi rūpīgi piestiprina klonā vārtiņus, īgni un ar neslēptu rūgtumu teica:

— Dari, kā pagadās! Ko tā pūlies? Visu mūžu jau tie nestāvēs!

Kā redzams, tikai tagad vecais apzinājās, cik veltīgi viņa ppliņi iekārtot dzīvi pa vecam…

Pirms saulrieta Grigorijs pameta darbu, iegāja mājā. Natālija bija dižajā istabā viena. Viņa bija saģērbusies kā svētkos. Viņai labi piegulēja zilie vilnas svārki un gaišzilā poplīna blūzīte ar izšuvumu uz krūtīm un mežģīņu aprocēm. Viņas seja tikko sārtojās un mazliet spīdēja, jo viņa nesen bija mazgājusies ar ziepēm. Viņa kaut ko meklēja lādē, bet, ieraudzījusi Grigoriju, aiztaisīja vāku, smaidīdama izslējās.

Grigorijs atsēdās uz lādes, sacīja:

— Piesēdies mazliet, jo rīt aizjāšu un nedabūsim pa-runāties.

Viņa paklausīgi nosēdās vīram līdzās, pavērās viņā no sāniem mazliet izbiedētām acīm. Bet viņš negaidot satvēra Natālijas roku, mīļi teica:

— Tq esi gluda, it kā nemaz nebūtu slimojusi.

— Atlabu … Mums, sievām, sīksta dzīvība kā kaķēm, — viņa teica, nedroši smaidīdama un pieliekdama galvu.

Grigorijs ieraudzīja viņas maigi sārto, pūkaino auss ļipiņu, starp matu cirtām pakausī iedzelteno ādu un jautāja:

— Vai izkrīt mati?

— Izkrituši gandrīz visi. Drīz man būs plika galva.

— Es tev tūlīt nodzīšu visus matus! — Grigorijs piepeši sacīja.

— Ko tu runā! — viņa izbijusies iesaucās. — Pēc kā

tad es izskatīšos?

— Jānodzen mati, citādi tie vairs neaugs.

— Māmuļa solīja man tos apgriezt ar grieznēm, — Natālija, mulsi smaidīdama, atteica un žigli apsedza galvu ār spodri baltu, stipri sazilinātu lakatiņu.

Viņa bija Grigorijam blakus, Grigorija sieva un Mišatkas un Poļuškas māte. Viņam tā bija greznojusies un mazgājusi seju. Steidzīgi uzmetusi lakatu, lai nevarētu redzēt, cik nejauka pēc slimības kļuvusi viņas galva, mazliet noliekusi galvu uz sāniem, viņa sēdēja tik nožēlojama, neglīta un tomēr daiļa, izstarodama kādu dzidru iekšēju skaistumu. Viņa vienmēr valkāja augstas apkaklītes, lai slēptu Grigorijam rētu, kas kādreiz izķēmojusi viņas kaklu. Tas viss viņa dēļ… Milzīgs maiguma vilnis ieplūda Grigorijam sirdī. Viņš gribēja pasacīt kaut ko siltu, laipnu, bet neatrada vārdus un, klusēdams piekļāvis viņu sev klāt, noskūpstīja balto, apaļo pieri un sāpju pilnās acis.

Nē, agrāk nekad Grigorijs viņu nelutināja ar glāstiem. Aksiņja visu mūžu bija pirmajā vietā. Sās vīra jūtu izpausmes aizkustināta un saviļņojumā viscaur pietvīkusi, viņa satvēra Grigorija roku, pacēla pie lūpām.

Brīdi viņi sēdēja klusēdami. Norieta saule meta istabā sarkanus starus. Uz lieveņa trokšņoja bērni. Varēja dzirdēt, kā Darja izņēma no krāsns sakarsušos māla podus, neapmierināta sacīja vīramātei: — Jūs laikam govis ari katru dienu neslaucāt. Vecā nez kāpēc dod mazāk piena…

No ganiem nāca mājās lopu bars. Govis māva, bērni plīkšķināja astru pātagu galus. Aizgūtnēm gārdzoši bauroja ciemata vērsis. Viņa zīžamo pakrūti un gludo, slīpo muguru dunduri bija sakoduši līdz asinīm. Vērsis nikni kratīja galvu; pa ceļam ieķēris savos īsajos, platajos ragos Astahovu zedeņus, apgāza tos un devās tālāk. Natālija palūkojās pa logu, sacīja;

— Vērsis arī bija atkāpies pāri Donai. Māmuļa stāstīja; tiklīdz ciematā sākuši šaudīt, viņš tieši no aploka pārpeldējis pāri Donai, glābies visu laiku upes līkumā.

Grigorijs, domās nogrimis, klusēja. Kāpēc viņai tik skumjas acis? Un vēl kaut kas noslēpumains, netverams gan pavīdēja, gan zuda tanīs. Ari priekā viņa bija sērīga un neizprotama… Varbūt dabūjusi zināt, ka viņš Vešenskā saticies ar Aksiņju? Beidzot Grigorijs vaicāja:

— Ko tu šodien tāda sabozusies? Kas tev uz sirds, Nataša? Būtu pastāstījusi, ko?

Un gaidīja asaras, pārmetumus.,. Bet Natālija izbijusies attraucaj

— Nē, nē, tev tā izlicies, man nekas,,, Tiesa, neesmu vēl pavisam atveseļojusies. Galva reibst, un, ja pieliecos vai kaut ko ceļu, — acīs satumst,

Grigorijs vērīgi noraudzījās viņā un atkal jautāja:

— Bez manis te'tev nekā?… Neaiztika?

— Nē, ko tu runāl Es taču visu laiku gulēju slima. — Un pavērās tieši Grigorijam acīs un pat mazlietiņ pasmaidīja. Brītiņu klusējusi, viņa jautāja: — Vai rīt agri dosies ceļā?

— Mazā gaismiņā.

— Vai vēl vienu dienu nevari palikt? — Natālijas balsī izskanēja nedroša, bikla cerība.

Bet Grigorijs noliegdams pakratīja galvu, un Natālija nopūzdamās teica;

— Kā tev tagad,,, vai jāliek klāt uzpleči?

— Vajadzēs jau.

— Nu, tad novelc kreklu, es piešūšu, kamēr var saredzēt.

Grigorijs nokrekšķinājies novilka virskreklu. Sviedri vēl nebija izžuvuši. Mitri traipi rēgojās uz muguras un uz pleciem, tur, kur bija palikušas līdz spīdumam noberztās plecu siksnu svītras. Natālija izņēma no lādes saulē izbalējušos aizsargkrāsas uzplečus un vaicāja;

— Vai šos?

— Tos pašus. Esi saglabājusi?

— Mēs lādi ierakām~ — verot adatas acī diegu, Natālija neskaidri izteica, bet pati zagšus pacēla pie sejas pieputējušo virskreklu un kāri ieelpoja tik pazīstamo, iesāļo sviedru smaku ..,

— Ko tu tā? — Grigorijs izbrīnā jautāja.

— Pēc tevis smaržo… — acīm nozibsnot, sacīja Natālija un nodūra galvu, lai apslēptu vaigos pēkšņi ielijušo sārtumu, tad sāka veikli rīkoties ar adatu.

Grigorijs uzvilka kreklu, sadrūma, paskurināļa plecus.

— Ar tiem tu izskaties labāki — teica Natālija, neslēptā sajūsmā skatīdamās vīrā.

Bet viņš greizi palūkojās savā kreisajā plecā, nopūtās;

— Kaut visu mūžu tos neredzētu! Nekā tu nesaproti!

Viņi vēl ilgi sēdēja istabā uz lādes, saķērušies rokās,

klusībā domādami katrs savu.

Pēc tam kad sametās krēsla un mēļās, tumšās ēku ēnas stiepās pār atdzisušo zemi, gāja virtuvē vakariņās.

Un pagāja nakts. Līdz ausmai debesis plandījās rūsa, līdz baltai gaismiņai ķiršu dārzā pogoja lakstīgalas. Grigorijs pamodās, ilgi gulēja aizvērtām acīm, klausīdamies dziedošajos un saldajos lakstīgalu triļļos, bet tad klusām, pūlēdamies neuzmodināt Natāliju, uzcēlās, apģērbās, izgāja pagalmā.

Pantelejs Prokofjevičs baroja karazirgu, pakalpīgi ieteicās:

— Uzsēdīšos mugurā un aizjāšu izpeldināt pirms tālā ce|a?

— Iztiksim, — sacīja Grigorijs, drebinādamies agrā rīta dzestrumā.

— Vai labi izgulējies? — vecais apjautājās.

— Lieliski gulēju! Tikai nupat uzmodināja lakstīgalas. Traki, kā viņas gavilēja visu nakti!

Pantelejs Prokofjevičs noņēma zirgam tarbu, pasmaidīja.

— Viņām, dēliņ, tik vien tā darba. Dažkārt gribas apskaust šos dieva putniņus.., Ne tiem kara, ne posta…

Pie vārtiem piejāja Prohors. Viņš bija tikko noskuvies un kā aizvien jautrs un valodīgs. Piesējis iemauktus pie staba, viņš piegāja klāt Grigorijam. Viņa nātnais krekls bija labi izgludināts. Uz pleciem gluži jauni uzpleči.

— Arī tu esi uzplecīšus piespraudis, Grigorij Pantelevič? — viņš pienākdams uzsauca. — Nogulēja līdz savam laikam, nolādētie! Tagad nevarēsim tos ne novalkāt! Līdz pastardienai pietiks! Es saku sievai: «Nešuj, muļķe, tik nāvīgi. Mazlietiņ piediedz, lai nenorauj vējš, un būs labi!» Jo kāds tad mūsu liktenis? Nokļūsi gūstā, un uzreiz pēc zīmotnēm redzēs, ka man kaut arī ne virsnieka, tomēr vecākā urjadņika pakāpe. «A,» sacīs, «cālīt brālīt, prati uzdienēt — proti arī galvu nolikt!» Vai redzi, kā tie man karājas? Taisni jāplīst no smiekliem!

Prohoram uzpleči tiešām bija piešūti vaļīgi un tik tikko turējās.

Pantelejs Prokofjevičs sāka skaļi smieties. Viņa iesirmajā bārdā pazibēja laika neskarti, balti zobi.

— Tad ta karavīrs! Tātad, tiklīdz kaut kas — uzplečus nost?

— Kā tad tu domā? — Prohors pavīpsnāja.

Grigorijs smaidīdams sacīja tēvam;

— Vai redzi, tēt, kādā ziņnesī esmu iedzīvojies? Ja ar tādu ķezā nokļūsi, — nemūžam bojā neiesil

— Tā jau ir, kā mēdz teikt, Grigorlj Pantelevič… Mirsti tu šodien, bet es rīt, — Prohors taisnodamies teica un viegli norāva uzplečus, nevērīgi iebāza tos kabatā, — Kad piejāsim pie frontes, tur varēs tos piešūt.

Grigorijs uz ātru roku paēda brokastis un atvadījās no tuviniekiem.

— Lai tevi sarga debesu valdniece! — satraukti čukstēja Iļjiņična, skūpstīdama dēlu. — Tu jau mums viens pats palicis..,

— Nu, ilgas vadības — gaužas asaras. Ardievu! — Grigorijam ietrīsējās balss, un viņš piegāja pie zirga.

Natālija, uzmetusi galvā melno vīramātes lakatiņu, izgāja pa vārtiem. Viņai svārkos bija ieķērušies bērniņi. Poļuška nevaldāmi raudāja, smakdama nost asarās, lūdza māti:

— Nelaid viņu! Nelaid, māmulīt! Karā šauj nost! Tētulīt, nejāj turp!

Mišatkam trīcēja lūpas, bet — nē, viņš neraudāja. Viņš drosmīgi valdījās, nikni teica māšelei:

— Nemuldi, mu|ķe! Nemaz tur visus nešauj nost!

Viņš cieši atcerējās vectēva vārdus, ka kazaki nekad

neraud, ka raudāt kazakam ir liels kauns. Bet, kad tēvs, sēdēdams jau zirgam mugurā, pacēla viņu seglos un no-skūpstīja, — viņš izbrīnā pamanīja, ka tēvam valgas skropstas. Tad Mišatka neizturēja: viņam aumaļām sāka no acīm plūst asaras! Viņš paslēpa seju pie siksnām apjoztajām tēva krūtīm, iesaucās:

— Lai labāk vectēvs iet karot! Kam viņš mums vajadzīgs! … Es negribu, ka tu!…

Grigorijs uzmanīgi nolaida dēlēnu zemē, ar plaukstas virspusi izslaucīja acis un klusēdams lika zirgam iet.

Cikkārt karazirgs, strauji pagriezies, nav uzplēsis ar nagiem zemi pie dzimtā lieveņa, traucis viņu pa ceļiem un klaju stepi uz fronti, turp, kur melnā nāve apzīmogo kazakus, kur, kā sacīts kazaku dziesmā, «posts un bēdas katru stundu, katru dienu», — bet nekad vēl Grigorijs nebija aizjājis no ciemata ar tik smagu sirdi kā šai jaukajā rītā.

Neskaidru nojautu, smaga nemiera un skumju dzelts, viņš jāja, uzmetis pavadu uz seglu loka, neraudzīdamies atpakaļ, līdz pašam pauguram. Krustcelēs, kur putekļainais ceļš nogriežas uz vējenēm, viņš atskatījās. Pie vārtiem viena pati stāvēja Natālija, un svaigais rītausmas vējiņš rāva viņai no rokām ārā melno sēru lakatiņu.

»

Trauca, trauca zilās dzelmes dzīlēs vēja plosītie mākoņi. Vijās dūmaka virs viļņainās apvāršņa maliņas. Zirgi gāja soļos. Prohors snauda, līgodamies seglos, Grigorijs, zobus sakodis, bieži lūkojās atpakaļ. Sākumā viņš redzēja zaļos vītolu pudurus, sudrabaino, vaļīgi izliekto Donas lentu, lēni plandošos vējeņu spārnus. Tad ceļš pagriezās uz dienvidiem. Aiz izmīdītajiem tīrumiem pazuda liekņa, Dona, vējenes… Grigorijs svilpoja kaut ko, neatlaidīgi vērās zeltainrūsganajā zirga kaklā, kuru klāja sīkas sviedru pērlītes, un vairs negriezās seglos atpakaļ… Velns rāvis visu šo karu! Bija kaujas pie Čiras, gāja pāri Donai, bet tad sāks dārdēt pie Hopjoras, pie Medvedicas, pie Buzulukas. Un — galu galā — vai nav vienalga, kur viņu nogāzīs naidnieka lode? — viņš domāja.

IX

Kauja norisa Ustjmedvedicas staņicas tuvumā. Grigorijs izdzirda dobju lielgabalu dunu, kad izjāja no vasaras celiņa uz Hetmaņa ceļa.

Uz ceļa visur bija redzamas sarkano daļu steidzīgas atkāpšanās pēdas. Lielā skaitā rēgojās pamestie divriči un bričkas. Aiz Matvejevas ciemata gravā gulēja lielgabals ar šāviņu sadragātu asi un saārdītu pamatni. Atsaites pie priekšass zveņģelēm bija slīpi apcirstas. Pusversts atstatumā no gravas, sālsdumbrā, zemā, saules izdedzinātā zālē cits pie cita gulēja kritušie kareivji aizsargkrāsas kreklos un biksēs, stilbtiņiem un smagiem, kaltiem zābakiem kājās. Tie bija sarkanarmieši, kurus panākuši un zobeniem sacirtuši kazaku jātnieki.

Grigorijs, garām jādams, bez pūlēm atskārta to pēc asiņu daudzuma, kas bija sakaltušas uz saburzītajiem krekliem, pēc miroņu stāvokļa. Viņi gulēja kā nopļauta zāle. Kazaki nebija paguvuši viņus izģērbt, acīm redzot, tikai tāpēc, ka dzinās vēl citiem pakaļ.

Pie vilkābeles krūma bija nokritis nogalināts kazaks. Uz viņa plaši izplestajām kājām sārtojās bikšu svītras. Netālu gulēja beigts zirgs, gaiši bērs, apseglots veciem segliem ar okerā krāsotu seglu loku.

Grigorija un Prohora zirgi bija pieguruši. Viņus vajadzēja pabarot, bet Grigorijs negribēja apstāties tādā vietā, kur nesen notikusi kauja. Viņš nojāja vēl kādu vērsi i, nokļuva ieplakā, apturēja zirgu. Netālu bija redzams dīķis, kuram līdz pamatiem bija izskalots uzbērums. Proliors gandrīz piejāja pie dīķa, kura piekrastē bija izkaltusi un saplaisājusi zeme, bet tūdaļ pagriezās atpakaļ.

— Kas tev? — Grigorijs jautāja.

— Piejāj, paskaties.

Grigorijs pagrieza zirgu uz uzbēruma pusi. Izskalotajā vietā gulēja nonāvēta sieviete. Viņas seja bija apsegta ar zilo svārku stērbeli. Apaļās, baltās kājas ar iedegušajiem lieliem un bedrītēm ceļgalos bija nekautrīgi un drausmi izplestas. Kreisā roka atliekta zem muguras.

Grigorijs steidzīgi nokāpa no zirga, noņēma cepuri, pieliecās un sakārtoja nonāvētās svārkus. Melnīgsnējā, jaunā seja bija skaista arī pēc nāves. Zem ciešanās izliektajām, melnajām uzacīm nespodri mirdzēja pusaizvērtās acis. Aiz maigi veidotajām, pavērtajām lūpām kā perlamutrs vizēja sakostie, vienādie zobi. Plāna matu cirta sedza zālei piekļauto vaigu. Un pa šo vaigu, kuram nāve jau bija uzspiedusi dzeltenbālās ēnas, rāpoja rosīgās skudras.

— Kādu skaistumu pazudinājuši, nelieši! — Prohors pusbalsī ieteicās.

Brīdi viņš klusēja, tad saniknots nospļāvās.

— Es tādus… tādus gudriniekus liktu pie sienas! Jāsim prom no šejienes, dieva dēļ! Es nespēju viņā skatīties. Man sirds kāpj pa muti laukā!

'— Varbūt apglabāsim viņu? — Grigorijs jautāja.

— Vai tad esam uzņēmusies visu miroņus apglabāt? — Prohors uztraucās. — Jagodnajā nez kādu vectēvu aprakām, te šo sievieti… — Ja gribēsim viņus-visus apbedīt, mums nepietiks rokās tulznu! Un ar ko lai izrok kapu? Tas, brālīt, ar zobenu nav izdarāms, zeme šai svelmē veselu aršīnu sacietējusi.

Prohors tā steidzās, ka ar mokām trāpīja kāju kāpslī.

Viņi atkal uzjāja paugurā, un te Prohors, kaut ko spriegi domādams, vaicāja:

— Bet klau, Pantelevic, vai nepietiks zemi asinīm slacīt?

— Gandrīz jau.

— Bet kā tavuprāt, vai tas drīz beigsies?

— Pienākusi gan jautra dzīve, tad ta velnam prieks! Kaut ātrāk sadotu, vai. Vācu karā dažkārt tu pats sev atšāvi pirkstu, un tevi laida pavisam mājās, bet tagad tev norauj kaut visu roku — tik un tā spiež dienēt. Vienročus ņem ierindā, klibos ņem, greizačus ņem, ar bruku ņem, visādus kropļus ņem, ja tikai ar divām kājām tipina. Bet vai tā šis karš nobeigsies? Velns viņus visus sasitīs! — Prohors izmisis noteica, nojāja no ceļa, nolēca zemē, kaut ko pusbalsī murminādams, un sāka taisīt vaļā zirgam seglu jostu.

*

Hovanskas ciematā, kas atradās netālu no Ustjmedvedicas, Grigorijs iejāja naktī. Ciemata malā nostādītā 3. pulka sardze viņu aizturēja, bet pazinuši pēc balss savu divīzijas komandieri, kazaki uz Grigorija jautājumu pateica, ka divīzijas štābs esot šai pašā ciematā un ka štāba priekšnieks sotņiks Kopilovs gaidot viņu katru brīdi ierodamies. Valodīgais sardzes priekšnieks norīkoja vienu ka zaķu, uzdodams tam pavadīt Grigoriju līdz štābam; beigās sacīja;

— Viņi stipri nocietinājušies, Grigorij Pantelevič, un laikam gan tik drīz Ustjmedvedicu neieņemsim. Nu, protams, kas zina… Mums arī spēku diezgan. Runā, it kā englenderu karaspēks nākot no Morozovas. Vai neesat dzirdējis?

— Nē, — ļaudams zirgam iet, Grigorijs atbildēja.

Mājā, kur atradās štābs, aizvērtņi bija cieši aizdarīti.

Grigorijs domāja, ka iekšā neviena nav, bet, iegājis gaitenī, izdzirda dobji un spriegi runājam. Pēc nakts tumsas viņu apžilbināja gaisma, kas nāca no lielās lampas, kura karājās dižajā istabā pie griestiem, nāsīs iesitās biezā un rūgtā mahorkas dūmu smaka.

— Beidzot arī tu klāt! — priecīgi iesaucās Kopilovs, iznirdams no pelēko tabakas dūmu blāķa, kas pacēlās virs galvas. — Esam, brāl, tevi nogaidījušies!

Grigorijs apsveicinājās ar klātesošajiem, novilka mēteli, noņēma cepuri un piegāja pie galda.

— Tad ta piesmēķējuši! Nevar ne elpu atvilkt. Atveriet kaut vienu lodziņu, ko jūs esat tā riosprostojušies! — viņš, pieri raukdams, teica.

Kopilovain blakus sēdošais Harlampijs Jermakovs pa-smaidīja:

— Mēs esam saodušies un nejūtam. — Un, izspiedis ar elkoni vēdlodziņu, ar spēku atgrūda aizvērtni.

Istabā ieplūda svaigais nakts gaiss. Lampas uguns spil« gli uzliesmoja un apdzisa.

— Tu nu rīkojies kā pa savām mājām! Kāpēc izspiedi stiklu? — neapmierināts noteica Kopilovs, grābstīdamies ar rokām pa,galdu. — Kam ir sērkociņi? Uzmanīgāk, te pie kartes ir tinte.

Viņi aizdedza lampu, aizdarīja loga vienu pusi, un Kopilovs sāka steidzīgi runāt:

— Situācija frontē, biedri Meļehov, šodien ir tāda: sarkanie turas Ustjmedvedieā, sedzot to no trim pusēm ar apmēram četriem tūkstošiem durkļu. Viņiem ir pietiekami daudz artilērijas un ložmetēju. Pie klostera un vēl vairākās vietās viņi izrakuši tranšejas. Ieņēmuši Donas augstienes. Nu, un viņu pozīcijas — nevar sacīt, ka tās būtu nepieejamas, bet katrā ziņā tās tomēr diezgan grūti ieņemt. No mūsu puses bez ģenerāļa Fichelaurova divīzijas un divām virsnieku triecienvienībām ieradusies Bogatirjova Sestā brigāde un mūsu Pirmā divīzija. Taču tā nav pilnā sastāvā, kājnieku pulka nav, tas vēl kaut kur pie Ustjhopjoras, bet jātnieki ieradušies visi, taču sotņu sastāvs nebūt nav pilnīgs. . ;

— Piemēram, man pulka trešajā sotņā ir tikai trīsdesmit astoņi kazaki, — sacīja 4. pulka komandieris apakšhorunžijs Dudarevs. .

— Un bija? — Jermakovs vēlējās zināt.

— Bija deviņdesmit viens.

— Kā tad tu atļāvi sotņai izklīst? Kas tad tu par komandieri? — raukdams pieri un bungodams ar pirkstiem pa galdu, vaicāja Grigorijs.

— Velns viņus noturēs! Pagaisuši pa ciematiem, aizjājuši sērst. Bet tagad atgriežas. Šodien atauļoj.a trīs.

Kopilovs piebīdīja Grigorijam karti, rādīdams ar mazo pirkstiņu, kur atrodas karaspēka daļas, turpināja;

— Mēs vēl neesam iesaistījušies uzbrukumā. Mums tikai Otrais pulks vakar kājnieku ierindā uzbruka šai sektorā, bet neveiksmīgi.

— Vai zaudējumi lieli?

— Kā pulka komandieris ziņo, viņš vakar zaudējis div-desmit sešus kritušos un ievainotos. Spēku samērs ir tāds: mums ir pārsvars skaitā, bet, lai atbalstītu kājnieku uz-brukumu, trūkst ložmetēju, maz arī šāviņu. Viņu munīcijas apgādes priekšnieks mums apsolīja, tiklīdz atvedīšot, četri simti šāviņu un pusotra tūkstoša patronu. Bet tas būs tad, kad pienāks! Taču uzbrukt vajag jau rīt, tāda ir ģenerāļa Fichelaurova pavēle. Viņš ieteic mums izraudzīties pulku trieciennieku atbalstam. Vakar viņi četras reizes devās uzbrukumā un cieta milzu zaudējumus. Velnišķīgi sīksti kāvās! Nu, re, Fichelaurovs ieteic pastiprināt labo spārnu un pārvietot trieciena centru šurp, vai redzi? Te vietas apstākļi dod iespēju tuvoties pretinieka ierakumiem par simt — simt piecdesmit asīm. Jā, tikko aizjāja viņa adjutants. Viņš atveda mums abiem mutvārdu rīkojumu ierasties rīt sešos no rīta uz ap-spriedi, lai koordinētu darbību. Ģenerālis Fichelaurovs un viņa divīzijas štābs patlaban ir Lielā Seņina ciematā. Uzdevums vispār ir nekavējoties izsist ienaidnieku, kamēr nav ieradusies viņa pastiprinājumi no Sebrjakovas stacijas. Viņpus Donas mūsējie nav visai aktīvi… Ceturtā divīzija pārcēlusies pāri Hopjorai, bet sarkanie norīkojuši stiprus aizsprostus uti sīksti notur pozīcijas pie dzelzceļa. Pašreiz viņi uzcēluši pontontiltu pāri Donai un steidzīgi izved no Ustjmedvedicas kara mantas un munīciju.

— Kazaki muld, ka nākot sabiedrotie, vai tas ttesa?

— Klīst baumas, ka no Černiševskas nākot dažas angļu baterijas un tanki. Bet jautājums: kā viņi pārcels šos tankus pāri Donai? Pēc manām domām, runas par tankiem ir tikai tenkas! Sen jau runā par tiem ..,

Istabā uz labu laiku iestājās klusums.

Kopilovs atpogāja brūno virsnieka frenci, atspieda rokās dzeltenīgiem bārdas rugājiem apaugušos, apaļos vaigus, domīgi un ilgi košļāja apdzisušo papirosu. Viņa plati stāvošās, apaļās, tumšās acis bija gurdi piemiegtas, skaistā seja bezmiega nakšu novārdzināta.

Kādreiz viņš bija darbojies par skolotāju baznīcas draudzes skolā, svētdienās viesojies pie staņicas tirgoņiem, silis ar tirgoņu sievām stukulku un ar tirgoņiem uz nelielām naudas summām preferansu, virtuozi spēlējis ģitāru un bijis jautrs, sabiedrisks jauneklis; pēc tam apprecējis jaunu skolotāju un tā arī būtu palicis dzīvot staņicā, un droši vien izkalpotu pensiju, bet karā viņu mobilizēja. Pec junkurskolas beigšanas viņu nosūtīja uz Rietumu fronti kādā kazaku pulkā. Karš nepārveidoja Kopilova raksturu un ārieni. Viņa pilnīgajā, nelielajā augumā bija kaut kas vienkāršs, dziji civils, tāpat labsirdīgajā sejā, veidā, kā viņš nesa zobenu, kā izturējās pret zemākas pakāpes karavīriem. Viņa balsij trūka komandiera metā1 i skuma, sarunā nebija karavīram piemītošā, sausā lakonisma, virsnieka tērps viņam lāgā nepiestāvēja, trijos frontē pavadītajos gados viņš tā ari nebija ieguvis ierindas slāju un iznesību; viss liecināja, ka viņš karā ir tikai radījuma cilvēks. Viņš vairāk līdzinājās aptaukotam, vienkāršam pilsonim, kas pārģērbies par virsnieku, neka īstam virsniekam, tomēr kazaki izturējās pret viņu ar lienību, viņa vārdus uzklausīja štāba apspriedēs, un sacelšanās vadība dziji cienīja viņa gaišo prātu, saticīgo raksturu un neuzkrītošo, ne reizi vien kaujās pierādīto drosmi.

Pirms Kopilova Grigorija štāba priekšnieks bija neizglītots un stulbs horunžijs Kružijins. Viņš krita kādā kaujā pie Čiras, un Kopilovs, pārņēmis štābu, veica savu darbu prasmīgi, apdomīgi, saprātīgi. Viņš tikpat apzinīgi sēdēja štābā, izstrādājot operāciju plānu, kā kādreiz bija labojis skolēnu burtnīcas, tomēr vajadzības gadījumā pēc pirmā Grigorija vārda pameta štābu, sēdās zirgam mugurā un, pārņēmis pulka komandēšanu, veda.to kaujā.

Grigorijs sākumā izturējās pret jauno štāba priekšnieku ar zināmu aizspriedumu, bet divos mēnešos iepazina viņu tuvāk un reiz pēc kaujas pateica tieši acīs: «Es par tevi nelabi domāju, Kopilov, bet tagad redzu, ka esmu maldījies, tad tu nu atvaino.» Kopilovs pasmaidīja, nesacījis nekā, bet, kā redzams, šī parupjā atzinība viņam glaimoja.

Būdams bez godkāres un stabiliem politiskiem ieskatiem, Kopilovs uzskatīja karu par nenovēršamu jaunumu un ilgojās, kaut tas beigtos. Tā ari tagad viņš nebūt nedomāja par to, kā izvērsīsies Ustjmedvedicas iekarošanas operācijas, bet atcerējās mājiniekus, dzimto staņicu un domāja, ka nebūtu ļauni, ja varētu aizlaisties mājup atvaļinājumā, tā uz pusotra mēneša …

Grigorijs ilgi raudzījās Kopilovā, tad piecēlās.

— Nu, brālīši atamanieši, izklīdīsim un iesim gulēti Mums nav vērts lauzīt galvu par to, kā ieņemt Ustjmedvedicu. Tagad par mums domās un lems ģenerāļi. Aizjāsim rīt pie Fichelaurova, varbūt viņš mūs, nabadziņus, vedīs pie prāta… Bet, kas attiecas uz Otro pulku, tad domāju tā: kamēr vara mūsu rokās, — pulka komandieris Dudarevs jau šodien jāatceļ, viņam jāatņem visas pakāpes un ordeņi…

Un putras porcijas, 1— Jermakovs iebilda.

— Nē, bez jokiem, — Grigorijs turpināja, — jau šodien viņš jāpārceļ par sotņas komandieri, bet par pulka komandieri jānosūta Harlampijs. Tūlīt, Jermakov, dodies

turp, pārņem pulku un rīt gaidi mūsu rīkojumus. Pavēli par Dudareva atcelšanu uzrakstīs tūdaļ Kopilovs, ņem to līdzi. Man tā rādās, — Dudarevs netiks galā. Ne velna viņš nesaprot un ka tikai neiegrūž kazakus vēlreiz speltē. Kājnieku kauja ir tāds pasākums… Nav jau nekāda māka šķiest cilvēkus, ja komandieris stulbs.

— Pareizi. Es esmu par to, ka Dudarevs jānomaina, — Kopilovs atbalstīja.

— Kas tev, Jermakov, vai tu esi pret to? — jautāja Grigorijs, pamanījis tādu kā nepatiku Jermakovam sejā.

— Nē, jel, es neko. Vai tad nevar pat uzacis pakustināt?

—Jo labāk. Jermakovs nav pretim. Viņa jātnieku pulku pagaidām ņems Rjabčikovs. Raksti, Mihailo Grigorič, pavēli un liecies nosnausties. Sešos lai būtu kājās! Jāsim pie tā ģenerāļa. Es ņemu līdzi četrus raitniekus.

Kopilovs izbrīnā pacēla uzacis:

— Kāpēc tik daudz?

— Izskata pēc! Mēs jau arī neesam ar pliku roku ņe-mami/komandējam divīziju. — Grigorijs iesmiedamies izrieza plecus, uzmeta mugurā šineli, devās uz izeju.

Viņš nolikās zem pūņa nojumes, paklājis apakšā zirga segu, nenoāvis kājas un nenovilcis šineli. Pagalmā ilgi tērzēja raitnieki, kaut kur tuvumā sprauslāja tin vienmērīgi gremoja zirgi. Smaržoja pēc sausiem kizjakiem un dienas karstuma neatvilgušas zemes. Snauzdams Grigorijs dzirdēja raitnieku balsis un smieklus, dzirdēja, kā viens no viņiem, spriežot pēc balss, — jauns puisis, zirgu seglojot, nopūzdamies sacīja:

— Ai, brālīši, tad ta apnicis! Nakts vai pusnakts, — jāj ar aploksni, nav tev ne miega, ne miera… Nu stāvi jel, pagāns! Kāju! Kāju, kad tev saka!…

Bet otrs padobjā, apsaldētā basā pusbalsī nodziedāja:

— «Apnicis tu mums, dienestiņ, apnicis. Visus zirdziņus tu mums nojājis…» — Un pārgāja uz lūdzošu lietišķu ātrrunu: — Uzber smēķītim, Proška! Esi gan tu sīkstulis! Vai aizmirsi, kā es tev pie Belavinas sarkanarmieša zābakus atdevu? Nelietis tāds! Par tādu apaviņu cits visu mūžu pieminētu, bet no tevis pat smēķim nevar izspiest!

449

Iežvadzējās un iešķindējās laužņi zirga zobos. Zirgs nopūtās ar pilnu krūti un sāka rikšot, sausi sizdams pakavus pret sauso un cieto krama zemi. «Visi par to runā… Apnicis tu mums, dienestiņ, apnicis,» smaidīdams domās atkārtoja Grigorijs un tūdaļ aizmiga. Un, tiklīdz aizmiga, — redzēja sapni, kādu bija sapņojis arī agrāk: pa brūnu lauku, pa augstiem rugājiem nāk sarkanarmiešu ķēdes. Cik vien acis var saredzēt, — aizstiepusies priekšējā ķēde. Aiz tās vēl sešas vai septiņas ķēdes. Nomācošā klusumā tuvojas uzbrucēji. Melnie, sīkie stāvi aug, top lielāki, un kļūst jau redzams, kā cilvēki ausainām cepurēm galvā, mēmi atplestām mutēm klūp* dami nāk, nāk ātriem soļiem, pienāk šāviena atstatumā, tur šautenes uz rokas. Grigorijs guļ seklā ierakumiņā, drudžaini kustina šautenes aizslēgu, bieži šauj; no viņa šāvieniem gāzdamies krīt sarkanarmieši, viņš ieliek jaunu ietveri un, uz mirkli pavēries visapkārt, redz: no tuvējiem ierakumiem izlec kazaki. Viņi apgriežas un bēg; viņu sejas bailēs pārvērstas. Grigorijs dzird, cik baismi pukst viņam sirds, kliedz: «Šaujiet! Nelieši! Uz kurieni?! Stāt, nebēgt!.,.» Viņš kliedz ņo visa spēka, bet viņa balss ir ārkārtīgi vāja, tikko dzirdama. Viņu sagrābj šausmas. Viņš arī uzlec kājās, jau stāvēdams izšauj beidzamo reizi uz jaunu, melnīgsnēju sarkanarmieti, kas klusēdams skrien viņam taisni virsū, un redz, ka pašāvis garām. Sarkanarmietim ir satraukti nopietna, bezbailīga seja. Viņš skrien viegli, gandrīz neskardams kājām zemi, uzacis viņam savilktas, cepure pakausī, šineļa stūri uzsprausti. Mirkli Grigorijs uzskata klāt skrejošo ienaidnieku, redz viņa spožās acis un bālos vaigus, kas apauguši ar jaunu, cirtainu bārdiņu, redz īsos, platos zābaku stulmus, mazliet uz zemi nolaistā šautenes stobra melno carumiņu un virs tā skrējiena taktī svārstīgo tumšā durkļa smaili. Neaptveramas bailes sagrābj Grigoriju. Viņš rausta šautenes aizslēgu, bet aizslēgs nepadodas; tas ir aizķēries. Grigorijs izmisumā sit ar aizslēgu pa ceļgalu, — nekā! Bet sarkanarmietis jau piecu soļu atstatumā. Grigorijs apgriežas un skrien. Viņam priekšā viss brūnais lauks izraibināts ar bēgošajiem kazakiem. Grigorijs dzird aiz muguras smago vajātāja elpu, dzird viņa kāju skaņo dimu, bet ātrāk paskriet nespēj. Vajadzīga briesmīga piepūle, lai piespiestu nevarīgi ļimstošās kājas skriet ātrāk. Beidzot viņš nokļūst ndz kādai pussagruvušai, drūmai kapsētai, pārlec pāri apgāztai sētai, skrieņ gar iebrukušiem kapiem, sašķiebtiem krustiem un kapličiņām. Vēl mazliet piepūles — un viņš būs glābts. Bet tad soļu dima aiz muguras pieaug, kļūst skaņāka. Vajātāja karstā elpa apdedzina Grigorijam kaklu, un tai pašā mirklī viņš jūt, ka viņu

15 —Klusā Попа

satver aiz šineļa savilkņa un aiz stērbeles. Grigorijs dobji iekliedzas un pamostas. Viņš guļ uz muguras. Viņa šauro zābaku saspiestās kājas ir notirpušas, uz pieres salti sviedri, visa miesa sāp kā sadauzīta. — Tpī, tu velns!… — viņš piesmacis saka, ar patiku ieklausīdamies pats savā balsī un vēl neticēdams, ka viss, ko viņš tikko pārcietis, ir tikai sapnis. Tad pagriežas uz sāniem, apsedz galvu ar šineli, domās saka sev: «Vajadzēja viņu pielaist klāt, atvairīt sitienu, nogāzt ar laidi un tikai tad skriet…» Brīdi viņš pārdomā otrreiz redzēto sapni, iz-juzdams priecīgu saviļņojumu, ka tas ir tikai ļauns sapnis un ka īstenībā pagaidām nekas viņam nedraud. «Dīvaini, kāpēc sapnī tas desmitkārt drausmīgāk nekā nomodā. Nekad savā mūžā neesmu izjutis tādas bailes, lai kādā ellē esmu bijis!» viņš aizmigdams domā un ar baudu izstiepj notirpušās kājas.

X

Ausmā viņu pamodināja Kopilovs.

— Celies, laiks posties un jāti Sešos taču pavēlēts ierasties.

Štāba priekšnieks bija tikko kā noskuvies, nospodrinājis zābakus un apvilcis saburzītu, bet tīru frenci. Viņš, kā redzams, steidzies: apaļie vaigi bija divās vietās bārdas naža sagriezti. Bet visā stājā bija vērojams kāds agrāk viņam nepiemītošs, lepns brašums.

Grigorijs kritiski aplūkoja viņu no galvas līdz kājām, nodomāja: «Re, kā uzcirties! Negrib pie ģenerāļa kaut kā ierasties!…»

It kā sekodams viņa domu gaitai, Kopilovs noteica:

— Neērti ierasties nekārtīgam. Ieteicu arī tev uzposties.

— Velns neraus tāpat! — Grigorijs staipīdamies no-murmināja. — Tad tu saki, — pavēlēts ierasties sešos? Mums abiem sāk jau pavēlēt?

Kopilovs smīnēdams paraustīja plecus:

— Jauni laiki — jaunas dziesmas. Mūsu pienākums pakļauties augstākajam. Fichelaurovs ir ģenerālis, ne jau viņam jāt pie mums.

_— Tā Jau ir. Uz ko gājām, tur arī nokļuvām paši savām kājām, — Grigorijs sacīja un aizgāja pie akas mazgāties.

Saimniece skriešus ieskrēja istabā, iznesa tīru, izšūtu dvieli, palocīdamās sniedza Grigorijam. Viņš nikni berza

ar dvieļa galu seju, kas, aukstā ūdens apsvilināta, bija sarkana kā ķieģelis, sacīja pienākušajam Kopilovam:

— Tā jau Ir, tikai ģenerāļu kungiem vajadzētu padomāt, rau, par ko: ļaudis pēc revolūcijas kļuvuši citādi, kā teikt, no jauna piedzimuši! Bet ģenerāļi visu mēro ar veco olekti. Un šī olekts ņems un pārlūzis.., Viņiem pārāk stīvas muguras. Vajadzētu tiem ieziest smadzenes ar ratu smēri, lai nečīkst!

— Par ko tu tā? — Kopilovs izklaidīgi vaicāja, nopūzdams no piedurknes uzkritušu gruzīti.

— Par to, ka viņiem viss paliek pa vecam. Man redzi, ir virsnieka pakāpe kopš vācu kara. Ar asinīm esmu to nopelnījis! Bet, tiklīdz nokļūstu virsnieku sabiedrībā, -— it kā būtu apakšbiksēs no istabas salā izgājis. Tāds aukstums man dveš no viņiem, ka to jūt visa mana mugura! — Grigorijs nikni nozibsnīja acis un nemanot pacēla balsi.

Kopilovs neapmierināts pavērās visapkārt, pačukstēja:

— Klusāk, raitnieki klauSās.

15*

451

Jājautā, kāpēc tas tā, —* runādams klusāk, Grigorijs turpināja, -rNu tāpēc, ka esmu viņiem baltais zvirbulis. Viņiem ir rokas, bet man — no vecām tulznām — zirga nags! Viņi pievelk kāju, bet es, lai kā griežos, — aizķeros aiz visa. Viņi smaržo pēc sejas ziepēm un dažādām sieviešu pomādēm, bet no manis nāk zirga mīzalu un sviedru smaka. Viņi visi ir mācīti, bet es ar mokām esmu beidzis baznīcas skolu. Esmu viņiem svešs no galvas līdz papēžiem. Lūk, kāpēc viss tā! Un, kad iznāku no viņiem, man visu laiku liekas, it kā man uz sejas būtu tīmekļi: man tie knieš, un jūtos briesmīgi nepatīkami, un vienmēr gribas notīrīties. — Grigorijs nometa dvieli uz akas grodiem, sasukāja ar kaula ķemmes galiņu matus. Viņa tum-šajā sejā spilgti izcēlās baltā, iedeguma neskartā piere. — Viņi negrib saprast, ka viss vecais aizgājis pie velna! — Grigorijs noteica jau rāmāk. -— Viņi domā, ka esam no cita koka drāzti, ka nemācīts cilvēks, kas nāk no vienkāršiem ļaudīm, ir tikpat kā lops. Viņi domā, ka kara lietās es vai cits tāds kā es saprotam mazāk par viņiem. Bet kas ir sarkano komandieri? Vai Budjonnijs ir virsnieks? Vecās armijas vahmistrs, bet vai viņš nesamizoja ģenerālštāba ģenerāļus? Vai no viņa nelaida ļekas vaļā virsnieku pulki? Guseļščikovs ir visbrašākais kazaku ģenerālis, bet vai tas nebija viņš, kas šai ziemā apakšbiksēs aizdiedza no Ustjhopjoras? Un zini, kas viņu izdzina uz

gluma ledus? Kāds Maskavas atslēdznieks — sarkanā pulka komandieris. Gūstekņi vēlāk stāstīja par viņu. Tas jāsaprot! Un vai mēs, nemācītie virsnieki, slikti vadījām kazaku sacelšanos? Vai ģenerāļi mums daudz palīdzēja?

— Ne mazumu palīdzēja, — Kopilovs zīmīgi attrauca.

— Nu, varbūt Kudinovam palīdzēja, bet es gan gāju uz priekšu bez palīdzības un situ sarkanos, citu padoma ne-klausīdams.

— Ko tad tu — noliedz kara zinātni?

— Nē> zinātni es nenoliedzu. Taču, brālīt, karā tā nav galvenais.

— Kas tad, Pantelejevič?

— Tas, par ko dodies kaujā …

— Nu, tas ir pavisam kas cits… — Kopilovs, piesardzīgi smaidīdams, sacīja. — Pats par sevi saprotams… Ideja šai lietā ir galvenais. Uzvar tikai tas, kas noteikti zina, par ko cīnās, un tic savai lietai. Šī patiesība ir tikpat veca kā pasaule, un tu veltīgi sludini to kā savu atklājumu. Es stāvu par senajiem, par labajiem vecajiem laikiem. Citādi es pat pirkstu nepakustinātu, lai kaut kur ietu un par kaut ko karotu. Visi, kas ar mums — tie ir cilvēki, kas ar ieroču spēku aizstāv savas vecās privilēģijas, savalda dumpīgo tautu, šo savaldītāju vidū esam arī mēs abi. Bet es jau sen vēroju tevi, Grigorij Pantele-jevič, un nevaru tevi saprast…

— Vēlāk sapratīsi. Jāsim! — Grigorijs atcirta un devās uz pūni.

Saimniece, kas uzmanīja katru Grigorija kustību, vēlēdamās viņam izdabāt, piesolīja:

— Varbūt pieniņu iedzertu?

— Paldies, māmuļ, nav laika dzert pienu. Kādreiz vēlāk.

*

Prohors Zikovs pie pūņa kāri strēba no bļodiņas rūgušpienu. Viņš ne aci nepamiršķināja, noskatīdamies, kā Grigorijs atsien zirgu. Ar krekla piedurkni noslaucījis lūpas, vaicāja:

— Vai tālu jāsi? Vai man jājāj līdzi?

Grigorijs saskaitās, saltā niknumā sacīja:

— Tu, bendesmais, kad tevi piķis parautu, vai savus pienākumus nezini? Kāpēc zirgam nav laužņi mutē? Kam vajag man pievest zirgu? Velna rīma tāds! Rij un rij, un nevar sarīties! Nu, met nost karoti! Disciplīnu nepazīsti! … Elles sātans!

1— Ko tu trako? — aizvainots murmināja Prohors, ierāpies seglos. — Kliedz tīri par tukšu. Neesi jau nekāds lielais gailis! Ko, vai tad man nebūs brīv ne iekost pirms ceļa? Nu, ko tu cel traci?

— Tāpēc, ka tu rauj man galvu nost, cūkas zarna! Kā tu izturies pret māni? Tagad jājam pie ģenerāļa, tā ka tu man pielūko! *(; Pieradis te drauguļot!… Kas es tev esmu? Jāj piecus soļus aiz muguras! — pavēlēja Grigorijs, izjādams pa vārtiem.

Prohors un trīs pārējie raitnieki palika iepakaļ, un Grigorijš, jājot blakus Ķopiiovam, — turpinādams uzsākto sarunu, zobgalīgi jautāja:

— Nu, ko tad tu nesaproti? Varbūt man tev jāpaskaidro?

Neievērodams izsmieklu balss noskaņā un jautājuma

veidā, Kopilovs atbildēja:

— Nesaprotu tavu pozīciju šai jautājumā, re, kā tas ir! No vienas puses, tu cīnies par veco, bet, no otras puses, atvaino par aso izteicienu, tevī ir kaut kas līdzīgs boļševikam.

— Kādā ziņā tad esmu boļševiks? — Grigorijs sadrūma, strauji pagriezās seglos.

— Bs nesaku — boļševiks, bet kaut kas līdzīgs boļševikam.

— Viens pīpis. Kādā ziņā, es jautāju.

— Kaut vai sarunās par virsnieku sabiedrību, par iztu-rēšanos pret tevi. Ko tu gribi no šiem cilvēkiem? Ko tu vispār gribi? — labsirdīgi smaidīdams un ar pletni rota-

ādamies, Kopilovs tincināja. Viņš atskatījās uz raitnieriem, kas kaut ko dedzīgi apsprieda, tad sāka runāt skaāk: — Tevi aizvaino tas, ka viņi tevi neuzņem savā vidū tā līdztiesīgu, ka noraugās tevī no augšas. Bet viņiem ir sava taisnība, to vajag saprast. Tiesa, tu esi virsnieks, bet absolūti gadījuma virsnieks virsnieku vidū. Pat virsnieka uzplečus valkādams, tu, piedod man, paliec neaptēsts kazaks. Tu neproti pieklājīgi uzvesties, runā nepareizi un prasti, tev trūkst visu to nepieciešamo īpašību, kādas piemīt labi audzinātam cilvēkam. Piemēram: tu nelieto mutautiņu kā visi kulturāli cilvēki, bet šņauc degunu ar diviem pirkstiem, ēzdams slauki rokas pie zābaku stulma vai matos, pēc mazgāšanās vari noslaucīt seju zirgu segā, roku nagus vai nu apkošļā, vai apgriez ar zobena galu. Vēl labāk: atceries, reiz ziemā Karginskā tu, man klātesot, sarunājies ar kādu inteliģentu sievieti, kuras vīru bija apcietinājuši kazaki, un, viņai redzot, pogāji ciet bikses«,.

rsrTātad būtu labāk, ja es bikses atstātu neaizpogātas? — jautaja Grigorijs, īdzīgi smaidīdams.

Viņu zirgi soļoja līdzās, un Grigorijs no sāniem vērās Kopilova, viņa labsirdīgajā sejā un sarūgtināts klausījās viņa vārdos.

— Tas jau nav galvenais! — īgni raukdams pieri, iesaucās Kopilovs. — Bet kā tu vispār varēji pieņemt sievieti, būdams biksēs vien, basām kājām? Tu pat svārkus neuzmet! uz pleciem, es to ļoti labi atceros! Tie visi, protams, ir sīkumi, bet tie raksturo tevi kā… nu, kā lai tev saku…

— Runā vien skaidri uņ gaiši!

— Nu, kā ārkārtīgi neuzvedīgu cilvēku. Un kā tu runā? Šausmas! Nevis dzīvoklis — bet kortelis, nevis evakuēties — bet ekuirēties, nevis artilērija — bet antilērija. Un kā katram neizglītotam cilvēkam tev ir neizskaidrojama tieksme lietot skanīgus svešvārdus, tu lieto tos vietā un nevietā, neiedomājami kropļo, bet, kad štāba apspriedēs, tev klātesot, mirt tādus specifiski militārās terminoloģijas vārdus kā dislokācija, forsēšana, dispozīcija, koncentrācija un citus, tu sajūsmināts skaties runātājā un, es pat teiktu, — apskaud viņu.

— Nu gan tu mels niekus! — Grigorijs iesaucās, un viņam sejā atplaiksnījās jautrība. Glāstīdams zirgu starp ausīm, pakasīdams viņam zem krēpēm zīžaino, silto ādu, viņš lūdza:— Nu, strostē tālāk, sadod savam komandierim!

— Klausies, kas tur ko sadot? Pašam tev vajadzētu saprast, ka no šās puses ar tevi viss nav kārtībā. Un pēc tā tu vēl apvainojies, ka virsnieki neuzskata tevi par sev līdzīgu. Pieklājības un izglītības jautājumos tu vienkārši esi viegls kā korķis! — Ķopilovs izteica netīšām izsprukuŠo apvainojumu un satrūkās. Viņš zināja, cik neapvaldīts Grigorijs mēdz būt dusmās, un baidījās, ka tas iedegsies, bet, uzmetis Grigorijam ātru skatienu, tūdaļ apmierinājās; Grigorijs, atgāzies seglos, klusi smējās, mirdzinādamš zēni ūsām žilbi baltos zobus. Un tik negaidīts Kopilovam bija viņa vārdu rezultāts, tik aizrautīgi Grigorija smiekli, kā viņš pats sāka smieties, noteikdams: — Redzi, citš ^ prātīgs cilvēks raudātu par šādu strosti, bet tu zviedž«… Nu, vai tu neesi dīvainis?

— Tātad, tu saki, ka esot viegls kā korķis? Vai zini, ejiet pie velna! — Grigorijs izsmējies iesaucās. — Es nevēlos mācīties jūsu uzvedību un pieklājību. Man ar vēršiem tāda nebūs vajadzīga. Ja dievs dos, ka palikšu dzīvs, man būs jānoņemas ar vēršiem, un viņiem jau man nevajadzēs klanīties un teikt: «Ak, pavirzieties, lauķi! Atvainojiet mani, raibais! Atļaujiet sakārtot jums jūgu! Cienītais vērša kungs, padevīgi lūdzu iet taisni pa vagu!» Ar viņiem vajag īsi un ātri: cob un cobē, tā ir visa vēršu disklokācija.

— Nevis disklokācija, bet dislokācija! — Kopilovs pār-laboja.

— Nu, lai ir dislokācija. Bet vienā jautājumā gan neesmu af tevi vienis prātis.

— Kāda tad?

— Tanī, ka es esot viegls kā korķis. Pie jums es esmu korķis, bet pagaidi vien, dod laiku, pāriešu pie sarkanajiem un bušu tur smagāks par svinu. Tad nerādieties man acīs, jūs pieklājīgie un izglītotie liekēži! Izraušu jums dvēseli af visārft zarnām! — pusjokojot, pusnopletni noteica Grigorijs un paskubināja zirgu, triekdams to uzreiz lielos rikšos.

Rīts ausa pār Donu tādā smalki vērptā klusumā, ka ik skaņa, pat maiga skaņa, lauza to un modināja atbalsis. Stepē valdīja vienīgi cīruļi uh paipalas, bet blakus ciematos bija dzirdams tas nemitīgais, paklusais, dunošais troksnis, kāds parasti pavada lielu karaspēka daļu pārvietošanos. Grambās dārdēja lielgabalu un lādiņu vezumu riteņi, piē akām zviedza zirgi, ritmiski, dobji un mīksti dipēja ejošo kājnieku sotņu soļi, grabēja bričkas un zemnieku rati, kas pieveda frontes līnijai munīciju un uzkabi; pie karalauka virtuvēm saldi smaržoja briedīga prosas putra, ar lauru lapām ietaisīts gaļas virums un tikko cepta maize.

Pie pašas Ustjmedvedicas tarkšķēja nepārtraukti šauteņu šāvieni un spalgi dārdēja retie lielgabalu grāvieni. Kauja tikko sākās.

Ģenerālis Fichelaurovs ēda brokastis, kad pavecs, no-dzīvojies adjutants pieteica:

Pirmās sacelšanās dalībnieku divīzijas komandieris Meļehovs un divīzijas štāba priekšnieks Kopilovs.

— Lūdz manā istabā, — Fichelaurovs ar lielu, dzīslainu roku atstūma olu čaumalām pilno šķīvi, nesteigdamies izdzēra glāzi tikko slaukta piena un, kārtīgi salicis servjeti* piecēlās no galda.

Milzīgi garu augumu, vecīgi smags un tukls, viņš šķita neticami nels šai mazajā kazaku istabiņā ar nošķiebtajām durvju palodām un tumšajiem lodziņiem. Pa ceļam kārtodams nevainojami šūdinātā formas tērpa stāvapkakli, skaļi klepodams, ģenerālis iegāja blakus istabā, mazliet palocījās Kopilovam un Grigorijam, kas bija piecēlušies kājās, un, roku nesniedzis, ar žestu aicināja viņus pie galda.

Pieturēdams zobenu, Grigorijs uzmanīgi atsēdās uz taburetes malas, no sāniem pavērās Kopilovā.

Fichelaurovs smagi nosēdās Vīnes krēslā, kas nočīkstēja zem viņa, salieca garās kājas; uzlicis uz ceļgaliem lielās rokas, sāka runāt zemā basa balsī:

— Esmu jūs, virsnieku kungi, uzaicinājis, lai saskaņotu dažus jautājumus… Sacelšanās partizānu kustība beigusies! Jūsu daļas vairs neeksistē kā patstāvīgas vienības, un tādas tās būtībā arī nav bijušas. Fikcija. Tās ieplūst Donas armijā. Mēs pārejam plānveidīgā uzbrukumā, laiks to visu apjēgt un bez ierunām pakļauties virsvadības pavēlēm. Kāpēc, lūdzu, atbildiet, vakar jūsu kājnieku pulks neatbalstīja triecienbataljona uzbrukumu? Kāpēc pulks atteicās doties uzbrukumā, kaut gan es to pavēlēju? Kas ir jūsu tā saucamās divīzijas komandieris?

— Es, — Grigorijs klusi atbildēja.

— Papūlieties atbildēt uz jautājumul

— Es tikai vakar ierados divīzijā.

— Kur jums labpatika būt?

— Biju iejājis mājās.

— Divīzijas komandierim kaujas operāciju laikā labpatīk viesoties mājās! Divīzijā ir bardaks! Izlaidība! Nejēdzība! — Ģenerāļa bass arvien skaļāk dārdēja Šaurajā istabiņā; aiz durvīm adjutanti jau staigāja uz pirkstgaliem un smīkņādami sačukstējās savā starpā; Kopilova vaigi arvien vairāk un vairāk nobālēja, bet Grigorijs, lūkodamies tumši pietvīkušajā ģenerāļa sejā, viņa sažņaugtajās, uztūkušajās dūrēs, juta, ka arī viņā mostas neatturams niknums.

Fichelaurovs neparasti viegli uzlēca kājās —, ieķēries krēsla atzveltnē, kliedza:

— Jums nav karaspēka daļa, bet sarkanarmiešu pūlis!… Mēsli, nevis kazaki! Jums, Meļehova kungs, vajadzētu nevis komandēt divīziju, bet kalpot par den-

RČiku!,.. Tīrīt zābakusī Vai dzirdat? Kāpēc netika izpildi! a pavēle?! Varbūt nebija sarīkots mītiņš? Nebija apspriests? Aizlieciet sev aiz auss; te jums nav nekādu biedru, un boļševiku kārtību mēs neatļausim nodibināt!,,. Ne-at-ļausim!…

— Es jūs palūgšu uz mani nekliegt! — Grigorijs dobji ieteicās un, atstūmis ar kāju tabureti, piecēlās.

— Ko jūs teicāt?! — pāri galdam pārliecies, uztraukumā aizelsies, nošņācās Fichelaurovs.

— Lūdzu uz mani nekliegt! — Grigorijs atkārtoja skaļāk. — Jūs uzaicinājāt mūs, lai izlemtu… — uz mirkli viņš apklusa, nodūrā acis un, nenovērsdams skatienu no Fichelaurova rokām, klusināja balsi gandrīz līdz čukstam. — Ja jūs, ekselence, pamēģināsiet pieskarties man kaut ar pirkstu, — sacirtīšu uz vietas!

Istabā iestājās tāds klusums, ka skaidri bija sadzirdama Fichelaurova straujā elpa. Brīdi viss bija klusu. Tik tikko iečīkstējās durvis. Pa spraugu paraudzījās izbiedētais ad-jutants. Durvis tikpat piesardzīgi aizvērās, Grigorijs stāvēja, nenoņemdams roku no zobena spala. Kopilovam sīki trīcēja ceļgali, viņa skatiens klīda kaut kur pa sienu. Fichelaurovs smagi atkrita krēslā, vecīgi nokrekšķinājās, norūca:

— Jauki gan! — un tad pavisam mierīgi, bet neskatīdamies Grigorijā: — Sēdiet. Bijām iekarsuši, nu pietiks. Tagad lūdzu noklausīties: pavēlu jums nekavējoties pārsviest visas jātnieku daļas… Sēdiet jel!…

Grigorijs atsēdās, noslaucīja ar piedurkni sviedrus, kas pēkšņi bija sākuši plūst viņam pa seju.

— …Tātad visas jātnieku daļas pārsviediet nekavējoties uz dienvidaustrumu sektoru un ejiet tūlīt uzbrukumā. Jūsu labais spārns saskarsies ar karaspēka vecākā Čumakova Otro bataljonu…

— Es divīziju turp nevedīšu, — Grigorijs gurdi noteica un iebāza roku bikšu kabatā pēc mutauta. Ar Natālijas mežģīnēm rotāto kabatas lakatiņu viņš vēlreiz notrausa no pieres sviedrus, tad atkārtoja: — Es divīziju turp nevedīšu.

— Kāpēc tā?

— Pārgrupēšanās aizņems daudz laika…

— Tā nav jūsu darīšana. Par operācijas iznākumu atbildu es. *

— Nē, ir gan mana darīšana, un atbildat ne tikai jūs.,.

— Vai jūs atsakāties darīt to, ko pavēlu? — redzami pūiedamies sevi savaldīt, Fichelaurovs piesmacis vaicāja.

— Jā.

— Tādā gadījumā nododiet tūlīt divīzijas vadībul Tagad es saprotu, kāpēc netika izpildīta mana vakardienas pavēle…

— Kā jums tīk, bet divīziju es nenodošu,

— Kā pavēlēsiet jūs saprast?

— Tā, kā sacīju, — Grigorijs tikko manāmi pasmīnēja.

— Es atceļu jūs no vadībasl — Fichelaurovs skaļi iesaucās, un Grigorijs tūdaļ piecēlās.

— Es nepakļaujos jums, ekselencei

— Vai jūs vispār kādam pakļaujaties?

— Jā, sacelšanās karaspēka komandierim Kudinovam es pakļaujos. Bet no jums man taisni brīnums to visu klausīties.., Pagaidām mums abiem ir vienādas tiesības. Jūs komandējat divīziju un es arī. Un pagaidām nekliedziet uz mani… Tiklīdz mani pazeminās par sotņas komandieri, tad — lūdzu. Bet kauties.., tGrigorijs pacēla netīru rādītāja pirkstu un, reizē smaidīdams un nikni zibsnīdams acīm, nobeidza? ,,,kauties arī tad neļaušu!

Fichelaurovs piecēlās, sakārtoja apkakli, kas viņu žņaudza, puspalocīdamies teica:

— Mums nav vairāk ko runāt, Dariet, kā gribat. Par jūsu izturēšanos tūdaļ ziņošu armijas štābam, un varat būt pārliecināts, ka rezultāti nebūs ilgi jāgaida. Karalauka tiesa mums pagaidām darbojas nevainojami.

Grigorijs, nepievērsdams uzmanību izmisīgajam Kopllova skatienam, uzmauca galvā cepuri un devās uz durvīm, Uz sliekšņa viņš apstājās un sacīja?

Ziņojiet, kur nākas, bet mani nebiedējiet, neesmu no bailīgajiem… Un pagaidām mani neaiztieciet. — Padomāja un piebilda? — Citādi baidos, ka mani kazaki jūs var sapluinīt… — Ar kājas spērienu atdarīja durvis, žvadzinādams zobenu, platiem soļiem izgāja priekšnamā.

Uz lieveņa viņu panāca satrauktais Kopilovs.

Tu esi prātu zaudējis, Pantelejevičl viņš čukstēja, izmisumā lauzīdams rokas.

— Zirgus! — spalgi uzsauca Grigorijs, vīstīdams rokās pletni.

Prohors kā nelabais piejoņoja pie lieveņa.

Izjājis pa vārtiem, Grigorijs atskatījās: trīs raitnieki rosīgi palīdzēja ģenerālim Fichelaurovam uzrāpties ļoti lielā, grezniem segliem seglotā zirgā.,,

Kādu pusversti viņi auļoja klusēdami. Kopilovs klusēja, saprazdams, ka Grigorijs nav noskaņots sarunai un ka pašreiz diezgan bīstami ar viņu strīdēties, Beidzot Grigorijs neizturēja.

— Kāpēc tu klusē? — viņš asi jautāja. — Ar kādu nolūku tu jāji turp? Lai būtu liecinieks? Lai spēlētu mēmo spēli?

— Nu, brālīt, izstrādāji gan tu trakas lietas!

— Un viņš neizstrādāja?

— Pieņemsim, arī viņam nav taisnība. Veids, kā viņš ar mums runāja, tiešām bija neciešams!

Vai tad viņš ar mums runāja? Viņš jau pašā sākumā tā brēca, it kā kāds viņam būtu iedūris dibenā īlenu!

— Bet arī tu esi labs! Nepaklausība pakāpē augstākam… kaujas apstākļos, tas, brālīt, vai zini..,

— Tur nav ko zināt! 2ēl, ka viņš neatvēzējās pret mani! Es viņam tā vilktu pa pieri, ka pat galvaskausiņš iekrakšķētos!

— Tev tāpat nekas labs nav gaidāms, — Kopilovs nepatikā noteica un lika zirgam iet soļos. — Tā rādās, ka tagad viņi sāks pievilkt disciplīnas grožus, turies tikai!

Viņu zirgi sprauslādami, ar astēm dundurus atvairīdami, soļoja blakus. Grigorijs zobgalīgi noskatīja Kopilovu, vaicāja;

— Ko tu tā uzcirties? Domāji, varbūt tevi cienās ar tēju? Vedīs pa godam pie galda? Skuvi bārdu, tīrīji frenci, spodrināji zabākus… Es redzēju, kā tu slapināji ar siekalām mutautu un tīrīji no ceļgaliem traipus!

— Rimsties, lūdzu! — Kopilovs sarkdams aizstāvējās.

— Tavas pūles bijušas veltīgas! —Grigorijs ņirgājās.

— Ne jau ko citu, bet pat pie rociņas viņš tevi nepielaida.

— Ar tevi varēja sagaidīt vēl daudz vairāk, — Kopilovs ātri nomurmināja un, acis piemiedzis, priecīgā izbrīnā iesaucās: — Paskat! Tie nav mūsējie. Sabiedrotie!

Viņiem pretim pa šauru šķērsceļu mūļu sešjūgs vilka angļu lielgabalu. Gar malu rudā, īsastainā zirgā jāja angļu virsnieks. Priekšējā pāra braucējs arī bija tērpies angļu formā, bet ar krievu virsnieka kokardi pie cepures un poručika uzplečiem.

Piejājis dažu asu atstatumā no Grigorija, virsnieks pielika divus pirkstus pie savas korķa ķiveres naga, ar galvas kustību lūgdams griezt ceļu. šķērsceļš bija tik šaurs, ka pārmīties varēja tikai tad, ja jājamos zirgus pievirzīja pavisam klāt mūra žogam,

Grigorijam vaigos sāka trīsēt muskuļi. Zobus sakodis, viņš jāja virsniekam tieši virsū. Tas izbrīnā uzrauca uzacis, mazliet pagrieza ceļu. Viņi ar mokām pārmijās un arī tikai tad, kad anglis uzlika zābaka stulmā cieši ieskauto labo kāju uz savas tīrasiņu ķēves gludi nosukātajiem krustiem.

Viens no artilērijas apkalpes — krievu virsnieks, spriežot pēc ārējā izskata, — uzmeta niknu skatienu Grigorijam.

—Jūs, liekas, varējāt gan pagriezt ceļu! Vai tiešām ari šeit jāparāda sava neuzvedība?

— Jāj vien garām un ciet klusu, kuņas tesmeni, citādi es tev tā pagriezīšu ceļu!.,. — Grigorijs pusbalsī attrauca.

Virsnieks pacēlās uz ratu priekšas, apgriezās apkārt un sauca;

— Kungi! Aizturiet šo nekauņu!

Grigorijs, izteiksmīgi vicinādams pletni, soļiem jāja pa ceļu uz priekšu. Nogurušie, noputējušie artilēristi, it visi jauni virsnieciņi, kuriem vēl nemaz nebija dīgušas ūsas, noraudzījās viņā nelaipniem skatieniem, bet neviens ne-mēģināja viņu aizturēt. Sešu lielgabalu baterija nozuda aiz pagrieziena, un Kopilovs, košļādams lūpas, piejāja cieši klāt Grigorijam.

— Tu blēņojies, Grigorij Pantelejevič! Uzvedies kā zeņķis!

— Un ko tu, vai esi piekomandēts man par audzinātāju? — Grigorijs atcirta.

— Varu saprast, ka tu saskaities uz Fichelaurovu, «— Kopilovs, plecus raustīdams, teica, — bet ko gan nogrēkojies šis anglis? Vai varbūt tev nepatika viņa ķivere?

— Tā man te, pie Ustjmedvedicas, nepatika… viņam tā būtu jāvalkā citā vietā… Ja divi suņi plēšas, trešais nedrīkst bāzties vidū, vai tu to zini?

— Ahā! Tātad, izrādās, tu esi pret ārzemnieku iejaukšanos? Bet, pēc manām domām, ja grābj aiz rīkles, jāpriecājas par katru palīdzību.

— Nu, priecājies vien, bet es viņiem neļautu pat kāju spert uz mūsu zemes! /

— Vai ķīniešus pie sarkanajiem redzēji?

— Un tad?

— Vai tas nav vienalga? Arī taču ārzemnieku palīdzība.

— Tie nu ir nieki! Ķīnieši pie sarkanajiem iet brīvprātīgi.

—< Un šie, pēc tavām domām, atvilkti šurp ar varu?

Grigorijs neattapās, ko atbildēt, ilgi jāja klusēdams, smeldzoši domādams, tad sāka runāt, un viņa balsī skanēja neslēpts īgnums:

— Jūs, mācītie cilvēki, aizvien tā… Izbārstāt savu gudrību kā zaķi spiras sniegā! Es, brāl, jūtu, ka tu nepareizi runā, bet piespiest tevi pie sienas neprotu… Lai nu tas paliek! Nejauc man galvu, es jau tāpat esmu sajaukts!

Kopilovs aizvainots apklusa, un līdz pat pašai mājvietai viņi vairs nerunāja. Vienīgi ziņkāres mocītais Prohors piejāja viņiem klāt un jautāja:

— Grigorij Pantelejevič, jūsu labdzimtība, saki, lūdzams, — kas tā par kustoņu, kura velk kadetiem lielgabalus. Auses kā ēzeļiem, bet cita ierikte akurāt kā zirgiem. Uz šiem lopiņiem pat skatīties neērti… Velns, kas tā par sugu, 1— izskaidro, lūdzu, jo mēs saderējām uz naudu…

Minūtes piecas viņš jāja aiz muguras, tā arī nesagaidījis atbildi, palika iepakaļ un, kad viņam tuvojās pārējie raitnieki, pačukstēja:

— Zēni, viņi jāj klusītēm un, kā redzams, paši nevar nobrīnīties un ne velna nezina, no kurienes dieva pasaulē rodas tāda nejaucība …

XI

Kazaku sotņas ceturto reizi cēlās no seklajiem ierakumiem un drausmīgajā sarkano vienību ložmetēju ugunī iegūla atkal. Sarkanarmijas baterijas, ko slēpa kreisās piekrastes mežs, kopš pašas rīta ausmas nemitīgi apšaudīja kazaku pozīcijas un rezerves, kas pulcējās gravās.

Gaistošie šrapneļu mākonīši uzbliezās balti kā piens virs Donas augstienēm. Lodes sacēla brūnus putekļus izliektās kazaku ierakumu līnijas priekšā un aiz tās.

Ap pusdienas laiku kauja iedegās, un rietumu vējš aiztrauca tālu pa Donu artilērijas šāvienu dunu.

Grigorijs no sacelšanās dalībnieku baterijas novērošanas punkta sekoja ar binokli kaujas gaitai. Viņš redzēja, kā par spīti zaudējumiem neatlaidīgos pārskrējienos devās uzbrukumā virsnieku rotas. Kad uguns kļuva spēcīgāka, viņi gūlās zemē, ierakās un tad atkal brāzieniem pavirzījās uz jaunu pozīciju; bet vairāk pa kreisi klostera virzienā sacelšanās kustības kājnieki nepavisam nespēja tikt uz priekšu. Grigorijs uzskrīpāja vēstulīti Jermakovam un nosūtīja ar sakarnieku.

Pēc pusstundas atauļoja iekarsušais Jermakovs. Viņš nokāpa no zirga pie baterijas slitas, — smagi elpodams, uzkāpa novērotāja ierakumā.

— Es nespēju sacelt kājās kazakus! Neceļas! — viņš sauca jau no tālienes, vicinādams rokas. — Mums jau divdesmit trīs cilvēki pagalam! Vai redzēji, kā sarkanie pļauj ar ložmetējiem?

— Virsnieki iet, bet tu savējos nevari sacelt kājās? — Grigorijs caur zobiem novilka.

— Paskaties jel, viņiem katram vadam ir rokas ložmetējs un patronu līdz acīm, bet kas mums?!

— Nu, nu, neprāto! Cel kājās un ved tūlīt pat, citādi norausim galvu!

Jermakovs, izlamājies visnešķīstākajiem vārdiem, noskrēja no uzkalna. Grigorijs viņam sekoja. Viņš bija nolēmis pats vest uzbrukumā 2. kājnieku pulku.

Pie pēdējā lielgabala, kas bija nomaskēts ar vilkābeles zariem, viņu apturēja baterijas komandieris.

— Papriecājies, Grigorij Pantelevič, par angļu darbu. Tūlīt viņi sāks brāzt virsū tiltam. Vai neuzkāpsim uzkalniņā?

Binoklī kā tievu svītriņu tikko varēja saredzēt pontontiltu, ko sarkanie sapieri bija uzcēluši pāri Donai. Pa to nepārtrauktā straumē plūda rati.

Apmēram pēc desmit minūtēm angļu baterija, kas bija novietojusies ieplakā aiz akmeņu kaudzes, atklāja uguni. Ceturtais šāviņš izārdīja tiltu gandrīz pašā vidū. Ratu straume apstājās. Varēja redzēt, kā sarkanarmieši steigšus meta Donā sadragātās bričkas un kritušos zirgus.

Tūdaļ no labā krasta atīrās četras liellaivas ar sapieriem. Bet viņi nebija vēl paguvuši izlabot sagrauto tiltu, kad angļu baterija atkal sāka nepārtraukti šaut. Viens šāviņš izārdīja uzbēruma dambi kreisajā krastā, otrs pie paša tilta uzšļāca gaisā zaļu ūdens stabu, un pa tiltu atjaunotā kustība atkal apstājās.

— Trāpa gan tieši, maitasgabali! — baterijas komandieris sajūsmināts iesaucās. — Tagad viņi līdz pašai naktij neļaus tiem pārcelties. Šim tiltam nav lemts palikt veselam!

Grigorijs, neatņemdams acis no binokļa, jautāja:

— Nu, un ko tad tu klusē? Būtu atbalstījis savus kājniekus. Redz, kur ložmetēju ligzdas!

—« Ar lielāko prieku, bet nav neviena šāviņa! Pirms pusstundas aizraidīju pēdējo un sāku gavēt.

— Bet ko tu te stāvi? Ķeries pie ratu priekšas un vācies pie velna vecmātes!

— Aizsūtīju pie kadetiem pēc šāviņiem.

— Nedos, — Grigorijs noteikti sacīja.

— Vienreiz jau atteica, aizsūtīju otrreiz. Varbūt apžēlosies. Mums kaut pāris desmitiņu, lai apklusinātu tur tos ložmetējus. Nav nekāds joks — divdesmit trīs mūsējo pagalam. Un cik vēl nenoliks gar zemi? Re, kā viņi pļauj!…

Grigorijs pavērsa skatienu uz kazaku ierakumiem, — tiem līdzās nogāzē lodes joprojām ārdīja sauso zemi. Tur, kur ķēra ložmetēja kārta, cēlās putekļu svītriņa, it kā kāds neredzams vilktu zibens ātrumā gar ierakumiem pelēku, gaistošu līniju. Kazaku ierakumi visā garumā it kā kūpēja putekļu svītru dūmos.

Tagad Grigorijs vairs nevēroja, kur trāpa angļu baterija. Brītiņu viņš klausījās neapklustošajā artilērijas un ložmetēju šaušanā, tad nokāpa no uzkalna un panāca Jermakovu.

— Neej uzbrukumā, kamēr nesaņemsi no manis pavēli. Bez artilērijas atbalsta mēs viņus neizsitīsim.

— Vai es tev neteicu? — Jermakovs pārmezdams attrauca, sēzdamies mugurā savam jājiena un šaušanas iekarsētajam zirgam.

Grigorijs pavadīja ar acīm šāvienos bezbailīgi auļojošo Jermakovu, uztraukti domādams: «Un kāds velns viņam lika gāzties taisni? Nopļaus ložmetējs! Būtu nojājis ieplakā, pa apakšu ticis augšā un aiz paugura bez bēdām nokļūtu pie savējiem.» Jermakovs ārprātīgos auļos aiztriecās līdz ieplakai, ienira tanī. bet viņā pusē neparādījās. «Tātad sapratis! Tagad aizjās.» Grigorijs atvieglotu sirdi nolēma un atgūlās pie uzkalna, nesteigdamies satina smēķi.

Viņu bija pārņēmusi dīvaina vienaldzība! Nē, viņš nevedīs kazakus ložmetēju ugunī. Nav vērts! Lai iet uzbrukumā virsnieku triecienrotas. Lai tās ieņem Ustjmedvedicu. Un te, gulēdams uzkalna malā, Grigorijs pirmoreiz izvairījās no tiešas dalības kaujā. Šai brīdī viņu nevadīja gļēvums, nedz arī viņš bijās nāves vai veltīgu zaudējumu. Nesen viņš nebija saudzējis ne savu dzīvību, ne arī viņa vadībai uzticēto kazaku dzīvības. Bet tagad, rau, kaut kas it kā bija salūzis… Nekad vēl līdz šim viņš nebija tik skaidri sajutis, cik nevērtīgs ir tas viss, kas notiek. Vai nu saruna ar Kopilovu, vai sadursme ar Fichelaurovu, bet varbūt abi apstākļi kopā bija ietekmējuši to noskaņojumu, kāds viņam tik negaidot bija izveidojies, tikai viņš nolēma, ka neies vairs ugunī. Viņš neskaidri domāja par to, ka nespēj samierināt kazakus ar boļševikiem, un arī pats savā sirdī nevarēja ar viņiem samierināties, bet aizstāvēt sev garīgi svešus, pret sevi naidīgi noskaņotus cilvēkus, visus šos Fichelaurovus, kuri viņu dziļi nicināja un kurus ne mazāk dziļi nicināja viņš pats, — arī vairs negribēja un nevarēja. Un atkal jo nesaudzīgi viņa priekšā nostājās agrākās pretrunas. «Lai karo! Noraudzīšos no malas. Tiklīdz man atņems divīziju, — lūgšu, lai mani sūta no ierindas uz aizmuguri. Man pietiek!» viņš domāja un, domās atgriezies pie strīdiņa ar Kopilovu, notvēra sevī domu, ka meklē attaisnojumu sarkanajiem. «Ķīnieši iet pie sarkanajiem kailām rokām, stājas viņu rindās un par nožēlojamu zaldāta algu ik dienas riskē ar dzīvību. Un kāda nozīme gan šeit algai? Ko par to var nopirkt? Vienīgi kārtīs nospēlēt… Tātad te nav savtības, te ir kas cits…' Bet sabiedrotie sūta virsniekus, tankus, lielgabalus, pat mūļus atsūtījuši! Un vēlāk par visu to prasīs daudz naudas. Re, kur starpība! Nu, par to mēs vēl vakarā pastrīdēsimies! Tiklīdz aizjāšu štābā, pasaukšu viņu sāņus un sacīšu: — Starpība tomēr ir, Kopilov, un tu man nejauc galvu!»

Bet strīdēties tā arī neiznāca. Dienas otrā pusē Kopilovs jāja uz 4. pulka novietni, kur tas stāvēja rezervē, un ceļā viņu nonāvēja nejauša lode. Grigorijs dabūja to zināt pēc divām stundām …

Rīta pusē Ustjmedvedicu ar kauju ieņēma ģenerāļa Fichelaurova 5. divīzijas daļas.

XII

Dienas trīs pēc tam, kad Grigorijs bija aizjājis, Tatāru ciematā ieradās Mitjka Koršunovs. Viņš neatjāja viens, viņu pavadīja divi soda ekspedīcijas vīri. Viens no tiem bija gados vecāks kalmiks, dzimis kaut kur pie Maničas, otrs sīks Raspopinas staņicas kazaciņš. Kalmiku Mitjka nicīgi dēvēja par «staiguli», bet Raspopinas žūpu un nelieti godāja par Silantiju Petroviču.

Kā redzams, Mitjka soda ekspedīcijā bija krietni kalpojis Donas karaspēkam: ziemā viņš bija paaugstināts par vahmistru, tad par apakšhorunžiju un ciematā ieradās jauna virsniektērpa visā spožumā. Jādomā, ka pēc atkāpšanas aiz Doņecas viņam klājies gluži labi; vieglais aizsargkrāsas frencis bija kļuvis par šauru platajiem Mitjkas pleciem, šaurajai stāvapkaklei treknās rievās vēlās pāri sārtā āda, gludi pieguļošās, zilās diagonālauduma bikses ar sarkanajām svītrām gandrīz sprāga dibenpusē pušu… Pēc ārējā izskata Mitjkam vajadzēja būt leibgvardes atamanietim, dzīvot pilī un apsargāt viņa ķeizariskās augstības svēto personu, ja nebūtu bijusi šī nolādētā revolūcija. Bet Mitjka tāpat nesūdzējās par dzīvi. Arī viņš bija ieguvis virsnieka pakāpi, ne jau tā kā Grigorijs Meļehovs, riskējot ar galvu un bezbēdīgi veicot varoņdarbus. Lai uzkalpotos soda ekspedīcijā, no cilvēkiem prasīja citas īpašības… Un šādu īpašību Mitjkam bija tiku tikām: ne visai uzticēdamies kazakiem, viņš pats veda nolaist no kājas tos, kurus turēja aizdomās par boļševismu, neapsmādēja pašrocīgi ar pletni vai šautenes slauķi izrēķināties ar dezertieriem, un, kas attiecas uz apcietināto nopratināšanu, tad visā daļā nebija viņam līdzīga, un pats karaspēka vecākais Prjaņišņikovs, raustīdams plecus, izteicās: «Nē, kungi, kā gribat, bet Koršunovu šai ziņā pārspēt nav iespējamsl Pūķis, ne cilvēks!» Un Mitjkam bija vēl viena ievērojama īpašība: kad soda ekspedīcijas vīriem nebija iespējams apcietināto nošaut un negribējās viņu izlaist dzīvu no rokām, — viņam piesprieda miesas sodu ar rīkstēm un uzdeva to izpildīt Mitjkam, Un viņš to izpildīja, turklāt tā, ka pēc piecdesmit sitieniem sodītais sāka neatturami vemt asinis, bet pēc simt sitieniem cilvēku, nemaz nepārbaudot, droši tina mašā… No Mitjkas rokām neviens notiesātais vēl nebija uzcēlies dzīvs. Viņš pats smiedamies ne vienreiz vien izteicās: «Ja visiem sarkanajiem, ko esmu nogalējis, novilktu bikses un brunčus, — varētu apģērbt visu Tatāru ciematu!»

Nežēlība, kas piemita Mitjkam kopš bērnības, soda ek-spedīcijas daļā ne tikai spēja pilnīgi izpausties, bet arī, neviena neapvaldīta, drausmīgi pieauga. Saskardamies savā darbā ar visām virsnieku padibenēm, kas saplūda viņa daļā, — ar kokaīnistiem, izvarotājiem, laupītājiem un citiem inteliģentiem neliešiem, — Mitjka labprāt zemnieciski cītīgi apguva visu to, ko viņi tam mācīja savā naidā pret sarkanajiem, un bez sevišķām pūlēm pārspēja skolotājus. Tur, kur no asinīm un citu ciešanām piegurušais neirastēniskais virsnieks neizturēja, — Mitjka tikai piemiedza savas dzeltenās, sīkām dzirkstiņām izraibinātās acis un izdarīja visu līdz galam.

Tāds bija tapis Mitjka, nokļūstot no kazaku daļas vieglā maizē — karaspēka vecākā Prjaņišņikova soda ekspedīcijā.

Ieradies ciemata, viņš, tēlodams lielu vīru un tikko at-ņemdams pretim nākošo sievu sveicienus, soļos aizjāja līdz savai mājai. Pie pusapdegušajiem, nokvēpušajiem vārtiem nokāpa no zirga, atdeva pavadu kalmikam un, sperdams platus soļus, iegāja sētā. Silantija pavadīts, ne vārda neteikdams, apgāja apkārt mājas pamatiem, ar pletnes galiņu pieskārās ugunsgrēkā sakusušai, tirkīza krāsā zaigojošai stikla pikai, teica satraukumā piesmakušā balsī:

— Nodedzinājuši… Bet bagāta māja bija! Pirmā visā ciematā. Nodedzinājis mūsu pašu ciematnieks! Miška Koševojs. Viņš ari vectēvu nogalināja. Tā, Silantij Petrovič, man iznāca apmeklēt dzimto pajumti…

— Bet vai no tiem Koševojiem kāds mājās? — tas ātri iejautājās.

— Laikam jau ir. Gan mēs ar viņiem tiksimies,,, Bet tagad dosimies pie saviem radiniekiem.

Ceļā uz Meļehoviem Mitjka pavaicāja Bogatirjovu vedeklai, kas nāca pretim;

— Vai mana māmuļa atgriezusies no Donas viņpuses?

— Laikam vēl nav atgriezusies, Mitrij Mironič.

— Un vai radinieks Meļehovs mājās?

— Vecais, vai?

— Jā.

— Vecais mājās, vārdu sakot, visa ģimene mājās, atskaitot Grigoriju. Petro ziemā kritis, vai esi dzirdējis?

Mitjka pamāja ar galvu un palaida zirgu rikšiem.

Viņš jāja pa tukšo ielu, un viņa dzeltenajās kaķa acīs, pārsātinātās un saltās, nebija ne zīmes no nesenā satrauktā sprieguma. Tuvojoties Meļehovu pagalmam un neuzrunājot nevienu ceļabiedru atsevišķi, viņš paklusām noteica:

— Tad tā saņem dzimtais ciemats! Pat pusdienās jājāj pie radiem… Nu, nu, mēs vēl parādīsim!…

Pantelejs Prokofjevičs laboja pie šķūņa pļaujmašīnu. Ieraudzījis jātniekus un pazinis viņu vidū Koršunovu, tuvojās vārtiem.

— Laipni lūdzu, — viņš viesmīlīgi aicināja, atvērdams vārtiņus. — Prieks par visiem! Esiet sveicināti!

— Sveiks, radinieki Dzīvs, vesels?

— Paldies dievam, pagaidām nekas. Bet tu jau, skatos, esi virsnieks?

— Un tu domāji, ka tikai tavi dēli var nēsāt baltus uz-plečus? — paštīksmi noteica Mitjka, sniegdams vecajam garu, dzīslainu roku.

— Manējie pārāk netīkoja pēc tiem, — Pantelejs Pro-kofjevičs smaidīdams atbildēja un devās uz priekšu, lai parādītu, kur novietot zirgus.

Viesmīlīgā Iļjiņična pacienāja viesus ar pusdienām, un tikai pēc tam sākās pārrunas. Mitjka sīki iztaujāja visu, kas attiecās uz viņa ģimeni, un bija nerunīgs, neizpauda ne dusmas, ne bēdas. It kā neviļus pajautāja, vai ciematā palicis kāds no Miškas Koševoja ģimenes, un, izdzirdis, ka mājā palikusi Miškas māte ar bērniem, ātri un citiem nemanāmi pamirkšķināja Silantijam.

Viesi sāka drīz posties. Viņus pavadot, Pantelejs Prokofjevičs vaicāja;

— Vai ilgi domā ciemoties ciematā?

— Nu tā, dienas divas trīs.

— Vai māti apmeklēsi?

— Kā iznāks.

— Nu, vai tad tagad tālu jāsi?

— Tā… Satikt vienu otru ciematnieku. Drīz būsim atpakaļ.

Mitjka ar saviem ceļa biedriem nebija paguvis atgriezties pie Meļehoviem, kad visu ciematu jau aplidoja ziņa: «Atjājis Koršunovs ar kalmikiem, nokāvuši visu Koševoja ģimeni!»

Pantelejs Prokofjevičs, kas nebija neko dzirdējis, tikko bija atgriezies no kalves ar izkapti un grasījās atkal labot pļaujmašīnu, kad viņu pasauca Iļjiņična;

— Panāc šurp, Prokofjevič! Un žiglāk!

Vecās balsī ieskanējās neslēpts nemiers, un pārsteigtais Pantelejs Prokofjevičs tūdaļ devās uz istabu.

Natālija bāla un noraudājusies stāvēja pie krāsns. Iļjiņična norādīja ar acīm uz Anikuškas sievu un dobji vaicāja:

— Vai esi dzirdējis jauno ziņu, vecais?

«Ak vai, Grigorijam kaut kas noticis… Sargi, dievs un žēlo!» Panteleju Prokofjeviču apsvilināja aizdomas. Viņš nobāla un bailēs un dusmās, ka neviens nekā nesaka, uzkliedza;

— Speriet drīzāk ārā, nolādētās!… Kas tad noticis? Ar Grigoriju?… — Un, it kā no kliedziena spēku zaudējis, noslīga uz soliņa, glaudīdams trīcošās kājas.

Duņaška pirmā aptvēra, ka tēvs baidās nelabu ziņu par Grigoriju, un steidzīgi iesaucās:

— Nē, tētiņ, tā nav ziņa par Grišu. Mitrijs nogalējis Koševojus.

— Kā tā — nogalējis? — Pantelejam Prokofjevičam uzreiz kļuva vieglāk, un, vēl nesaprazdams Duņaškas izteikto vārdu jēgu, viņš pārjautāja: — Koševojus? Mitrijs?

Anikuškas sieva, kas bija atskrējusi ar jaunajām ziņām, sāka juceklīgi stāstīt:

— Es, tēvocīt, gāju meklēt teliņu un, eče, eju garām Koševojiem, bet Mitrijs un līdz ar viņu vēl divi karavīri piejāja pie sētas un iegāja iekšā. Es nu domāju: telēns tālāk par vējenēm neaizies, kārta ganīt teļus bija…

— Kāda velna man tavs telēns! — Pantelejs Prokofjevičs dusmīgi pārtrauca.

— …Un viņi iegāja iekšā, — sieva aizgūtnēm turpināja, — bet es stāvu, gaidu. «Ar labu jau nebūs,» domāju, «viņi šurp jājuši.» Un tur sākās kliedzieni, un var dzirdēt — sit. Pārbijos līdz nāvei, gribētu bēgt, bet, tikko esmu atgājusi no zedeņiem, dzirdu — aiz muguras soļi; atskatos, — jūsu Mitrijs uzmetis vecajai valgu ap kaklu un velk viņu pa zemi tīri kā suni, dievs, piedod! Aizvelk viņu līdz šķūnim, viņa, nabadzīte, pat neiepīkstas, laikam jau bija bez samaņas; kalmiks, kas viņam līdzi, uzlēca uz šķērskoka… Skatos, — Mitrijs pasviež viņam valga galu un sauc: «Pievelc un sasien mezglā!» Ak, kādas šausmas es pārcietu! Manā acu priekšā tā arī pakāra nabaga vecenīti, bet pēc tam uzlēca zirgiem mugurā un aizjāja pa ceļu, laikam gan uz pārvaldi. Istabā baidījos iet… Bet redzēju, ka no priekšnama, tieši zem durvīm, uz pakāpieniem tecēja asinis. Lai dievs nedod un neliek vēlreiz tādas šausmas pieredzēt!

— Labus ciemiņus mums dievs atsūtījis! — nogaidoši lūkodamās vecajā, noteica Iļjiņična.

Pantelejs Prokofjevičs briesmīgā uztraukumā noklausījās stāstījumu un, ne vārda neteicis, tūliņ izgāja priekšnamā.

Drīz pie vārtiem parādījās Mitjka ar saviem rokaspuišiem. Pantelejs Prokofjevičs braši kliboja viņiem pretim.

— Pagaidi! — viņš jau iztālēm sauca. — Neved zirgus pagalmā!

— Kas noticis, radnieciņ? — Mitjka izbrīnā vaicāja.

— Griez atpakaļ! — Pantelejs Prokofjevičs piegāja cieši klāt un, raudzīdamies dzeltenajās, mirgojošajās Mitjkas acīs, stingri noteica? — Neskaisties, radiniek, bet es negribu,ka tu nāc manā sētā. Jāj vien projām, kur zini.

— A-ā-ā… — Mitjka saprazdams novilka un nobālēja. — Tātad dzen projām? …

— 3ĒS negribu, ka tu apgāni manu māju! —vecais enerģiski atkārtoja. — Un lai tava kāja nekad nesper soli pie manis. Mums, Meļehoviem, bendes nav nekādi radi, tā gan!

— Saprotu! Tikai tev pārāk žēlīga sirds, radnieciņ!

— Nu, un tev laikam žēlsirdības nemaz nav, ja esi sācis galēt nost sievas un bērniņus! Ai, Mitrij, tev ir nejēdzīgs amats.,, Tavs nelaiķa tēvs gan nepriecātos, tevī noraugoties!

— Un tu, vecais muļķi, gribētu, lai es viņiem krītu ap kaklu? Tēvs nogaiēts, vectēvs nogalēts, un lai es ar viņiem bučojos? Ej tu — vai zini, kur?… — Mitjka nikni parāva pavadu un izveda zirgu pa vārtiņiem.

— Nelādies, Mitrij, tu varētu būt mans dēls. Un mums nav nekā kopēja, jāj ar dieva palīgu!

Aizvien vairāk un vairāk nobālēdams, ar pletni draudēdams, Mitjka dobji uzkliedza:

— Nepavedini mani uz grēku, nepavedini! Natālijas žēl, citādi es tevi, tādu žēlsirdi… Es jūs pazīstu! Redzu cauri, kāds gars jums iekšā! Aiz Doņecas neatkāpāties? Padevāties sarkanajiem? Tā ja!… Visus jūs, maitasgabālus, vajadzētu iznīdēt tāpat kā Koševojus! Jājam, puiši! Nu, klibais suns, pielūko, nerādies man acīs! No manas rokas neizspruksi! Bet tavu sālsmaizi es pieminēšu! Tādus radus es arī esmu drebinājis!…

Pantelejs Prokofjevičs drebošām rokām aizšāva vārtiņus, iekliboja mājā.

— Padzinu tavu brālīti, — viņš teica, neuzlūkodams Natāliju.

Natālija neatbildēja ne vārda, kaut gan sirdī viņa atzina vīratēva rīcību par pareizu, bet Iļjiņična pārmeta krustu un priecīgi sacīja?

— Un paldies dievam: nelabais no mājas laukā! Atvaino par ļaunu vārdu, Natālij, bet jūsu Mitjka izrādījies īstens nešķīstenis! Un arī tādu darbu sev atradis: nekalpo kā citi kazaki īstajās daļās, bet, paskat, iestājies sodītāju pulkā! Vai tad tas ir kazaku darbs būt par sodītāju, kārt vecas sievas un kapāt ar zobenu nevainīgus bērniņus?! Vai tad viņiem jāatbild par savu Mišku! Tad jau tāpat sarkanie varēja mūs abas un Mišatku ar Poļušku noslepkavot Grišas dēj, bet taču nenoslepkavoja, pažēloja. Nē, dievs sargi, man tas nepatīk!

— Es nemaz brāli neaizstāvu, māmuļ… — Natālija tik vien noteica, slaucīdama lakatiņa stūrītī asaras.

Mitjka aizjāja no ciemata tai pašā dienā. Vēlāk stāstīja, it kā viņš pievienojies savai soda ekspedīcijai kaut kur ap Karginsku un līdz ar to devies nodibināt kārtību Doņecas apgabala ukraiņu miestos, kuru iedzīvotāji bija noziegušies ar to, ka palīdzējuši apspiest Augšdonas sacelšanos.

Pēc viņa aizjāšanas veselu nedēju pa ciematu klīda dažādas valodas. Lielākā daļa viņu nosodīja par patvarīgu izrēķināšanos ar Koševoju ģimeni. Nogalinātos paglabāja uz sabiedrības rēķina; Koševoju mājiņu gribēja pārdot, bet neatradās pircējs. Pēc ciemata atamana pavēles aizvērtņus krustām aizsita ar dēļiem, un bērni vēl ilgi baidījās rotaļāties baismīgās vietas tuvumā, bet vecie vīri un sievas, ejot garām izmirušajai mājiņai, meta kruštu un pieminēja nogalēto dvēseles.

Tad sāka stepē pļaut sienu, un nesenie notikumi aizmirsās.

Ciematā kā senāk kūsāja darbs, un visi gaidīja ziņas no frontes. Tie saimnieki, kuriem bija vēl palikuši darba lopi, vaidēja un lādējās, iedami šķūtīs. Gandrīz katru dienu vēršus un zirgus vajadzēja atraut no darba un sūtīt uz staņicu. Izjūdzot no pļaujmašīnām zirgus, ne reizi vien vecie lādēja ieilgušo karu. Bet šāviņus, patronas, dzeloņstiepļu kamolus, pārtiku vajadzēja vest uz fronti. Un veda. Bet te kā par spīti iestājās tik jaukas dienas, ka vajadzētu tikai pļaut un grābt sazēlušo, sulīgo zāli.

Pantelejs Prokofjevičs taisījās pļaut un stipri skaitās uz Darju. Viņa bija aizvedusi vēršu divjūgā patronas, no pārkraušanas punkta viņai vajadzēja atgriezties, bet pagāja nedēļa, un no viņas ne vēsts; bez veco, vislabāko vēršu pāra stepē nekas nebija iesākams.

īstenībā Darju nevajadzēja sūtīt… Pantelejs Prokofjevičs ar smagu sirdi bija uzticējis viņai vēršus, zinādams, cik ļoti tai patīk jautri pavadīt laiku un cik nekārtīgi viņa kopj kustoņus, bet bez viņas neviena nebija. Duņašku nevarēja sūtīt, jo tas jau nav nekāds jaunas meitenes darbs —braukt tālā ceļā ar svešiem kazakiem; Natālijai mazi bērni; vai tad nu pašam vecajam būtu jāved šīs nolādētās patronas? Un Darja labprāt piedāvājās braukt. Viņa ari agrāk labprāt brauca visuri uz dzirnavām, pie prosas lobāmās mašīnas vai kādā citā saimnie-cības vajadzībā, un tas viss tikai tāpēc, ka ārpus mājas viņa jutās nesalīdzināmi brīvāk. Katrs brauciens viņai sagādāja izklaidēšanos un prieku. Izrāvusies no vīramātes uzraudzības, viņa varēja gan tiku tikām iztērgāties ar sievām, gan — kā pati izteicās — «izbaudīt mīlas prieciņus» ar kādu viņai iepatikušos, brašu kazaciņu. Bet mājās stingrā Iļjiņična arī pēc Petro nāves nedeva viņai brīvību, it kā Darja, kas vīlusi dzīvo viru, būtu spiesta palikt uzticīga mirušajam.

Pantelejs Prokofjevičs zināja, ka vērši nebūs kārtīgi uzraudzīti, bet nekā nevarēja darīt, — viņš norīkoja braucienā vecāko vedeklu. Norīkot gan norīkoja, bet ari nodzīvoja Visu nedēļu lielā uztraukumā un dvēseles nemierā. «Pagalam mani vērsīši!» viņš ne reizi vien iedomāja, pamozdamies nakts vidū, smagi nopūzdamies.

Darja atbrauca vienpadsmitajā dienā no rīta. Pantelejs Prokofjevičs tikko kā bija atgriezies no lauka. Viņš bija pļāvis vienkopus ar Anikuškas sievu un, atstājis viņu un Duņašku stepē, pābraucis uz ciematu pēc ūdens un pārtikas. Vecie un Natālija ēda brokastis, kad ^ar logiem ar pazīstamo klaudzoņu iedārdējās ratu riteņi. Natālija žigli pieskrēja pie loga, ieraudzīja Darju, kas, līdz pašām acīm satuntuļojusies, veda iekšā piegurušos, izkāmējušos vēršus.

— Viņa, vai? — jautāja vecais, aizrīdamies ar nesakodītu kumosu.

— Darja!

— Es gan necerēju vairs ieraudzīt vēršus! Nu, paldies dieviņam! Nolādētā slampa! Ar mokām pārkūlusies māijās… — vecais murmināja, pārmezdams krustu un sātīgi atraugādamies.

Izjūgusi vēršus, Darja ienāca virtuvē, nolika pie sliekšņa četrkārt salikto brezentu, apsveicinājās ar mājiniekiem.

— Ko tad tu tā, mana mīļā! Būtu vēl kādu nedēļu pa-braukājusies! — sirdīgi noteica Pantelejs Prokofjevičs, no pieres apakšas uzlūkodams Darju un neatņemdams sveicienu.

— Vajadzēja pašam braukt! — viņa atcirta, noraisīdama no galvas pieputējušo lakatiņu.

«— Ko tad tu tik ilgi brauci? — Iļjiņična iejaucās sarunā, lai nolīdzinātu nepatīkamo satikšanos.

— Nelaida, tāpēc tik ilgi.

Pantelejs Prokofjevičs neticīgi pagrozīja galvu, Jautājas

— Hristoņas sievu no pārkraušanas punkta atlaida, bet tevi ne?

— Bet mani nelaida! — Darja ļauni pazibsnīja acīm, piebilda! — Ja neticat, — aizbrauciet, pajautājiet priekš-niekam, kas pavadīja vezumus.

— Man nav vērts par tevi taujāt, bet citreiz gan pasēdēsi mājās. Tevi var sūtīt tikai pēc nāves.

— Ak jūs man draudat! Tad ta draudētājs! Es pati vairs nebraukšu! Sūtīsiet, bet nebraukšu.

— Vai vērši veseli? — vecais jau miermīlīgāk vaicāja.

— Veseli. Jūsu vēršiem nekas nav noticis… — Darja negribēdama atbildēja un bija drūmāka par nakti.

«Būs ceļā ar kādu mīlnieku saķīvējusies, tāpēc tik ļauna,» Natālija nodomāja.

Viņa vienmēr izturējās pret Darju un tās netīrajām mīlas dēkām ar nožēlas un riebuma sajūtu.

Pēc brokastīm Pantelejs Prokofjevičs taisījās braukt, bet tad ieradās ciemata atainans.

— Es sacītu — laimīgu ceļu, bet pagaidi, Pantelej Prokofjevič, nebrauc!

— Vai tikai atkal neesi ieradies pēc šķūtīm? — mākslotā pazemībā jautāja vecais, bet pašam aiz niknuma pat elpa aizrāvās.

— Nē, nu ir cita mūzika. Šodien pie mums ieradīsies pats visas Donas armijas komandieris, pats ģenerālis Sidorins. Saproti? Tikko saņēmu ar ziņnesi vēsti no staņicas atamana, pavēl večus un sievas, visus bez izņēmuma, sasaukt uz sapulci.

— Vai viņi pie pilna prāta? — Pantelejs Prokofjevičs iekliedzās. — Kas tādā karstā darba laikā rīko sapulces? Vai man sienu ziemai gādās tavs ģenerālis Sidorins?

— Viņš ir tikpat tavs kā mans, — atamans mierīgi atbildēja. — Kas man pavēlēts, to daru. Jūdz nost! Jāsagaida ar sālsmaizi. Starp citu, stāsta, it kā kopā ar viņu braucot sabiedroto ģenerāļi.

Pantelejs Prokofjevičs klusēdams pastāvēja pie ores, padomāja un sāka izjūgt vēršus. Redzēdams, ka viņa vārdi iedarbojušies, ielīksmotais atamans jautāja:

— Vai nevar dabūt tavu ķēvīti?

— Ko tad tu ar to iesāksi?

— Pavēlēts, velns viņus rāvis, izsūtīt pretī uz Negala gravu divus trijjūgus. Bet, kur lai ņem ratus un zirgus, — nevaru izdomāt! Mazā gaismiņā piecēlos, skraidu, reizes piecas Izmirka krekls, — un tikai četrus zirgus sadabūju. Visi ļaudis darbā, tīrais posts!

Aprimušais Pantelejs Prokofjevičs bija ar mieru dot ķēvi un piesolīja pat savus atsperu ratus. Lai nu kā, brauca taču armijas pavēlnieks un vēl ar ārzemju ģenerāļiem, bet pret ģenerāļiem Pantelejs Prokofjevičs aizvien bija jutis bijīgu cieņu…

Ar atamana pūliņiem kaut kā sadabūja divus trijjūgus un aizsūtīja uz Negala gravu sagaidīt goda viesus. Laukumā pulcējās ļaudis. Daudzi, pametuši siena pļauju, steidzās no stepes uz ciematu.

Pantelejs Prokofjevičs, atmetis ar roku darbam, uzcirtās, apvilka tīru kreklu, vilnas bikses ar sarkanajām svītrām, uzlika galvā cepuri, ko kādreiz bija uzdāvājis Grigorijs, un cienīgi aizkliboja uz laukumu, pavēlēdams vecajai, lai nosūta ar Darju ūdeni un pārtiku iDuņaškai.

Drīz vien uz ceļa sāka virpuļot biezi putekļi un kā mākonis traucās uz ciematu, bet tiem c^tiri iespīdējās kaut kas metālisks, un no tālienes atskanēja automobiļa sirēnas dziedošā balss. Viesi brauca divos gluži jaunos, tumšzilā krāsā spīdošos automobiļos; kaut kur tālu aiz muguras, panākot no siena pļaujas braucošos pļāvējus, tukšā joņoja trijjūgi, un skumīgi zem loka šķindēja pasta zvārguļi, kurus atamans bija sagādājis svinīgajam gadījumam. Laukumā pūlis manāmi saspringa, atskanēja valodas, bija dzirdami līksmi bērnu saucieni. Samulsušais atamans šaudījās pa pūli, vākdams kopā godājamos vecaiņus, kuriem vajadzēja pasniegt sālsmaizi. Viņam acīs pagadījās Pantelejs Prokofjevičs, un atamans priecīgi saķēra to.

— Glāb, dieva dēļ! Tu esi pieredzējis cilvēks, proti uz-vesties… Tu jau zini, kā ar viņiem sveicināties, un visu citu… Turklāt tu esi Karaspēka sapulces loceklis, un dēls tev tāds… Lūdzu, ņem sālsmaizi, jo es tā kā mulstu un man trīc ceļi.

Pantelejs Prokofjevičs, juzdamies ārkārtīgi pagodināts, atteicās pieklājības pēc, bet tad, uzreiz ierāvis galvu plecos, pārmeta krustu un paņēma ar izšūto dvieli pārklāto šķīvi ar sālsmaizi; šķirdams sev pūlī ceļu ar elkoņiem, iznāca priekšā.

Automobiļi strauji tuvojās laukumam, un tos pavadīja vesels bars riešanā aizsmakušu suņu,

Nu.*, kā ir? Vai nemulsti) — Pantelejam Prokofrjevicam čuķstus iejautājās nobālušais atamans. Viņš pirmoreiz redzēja tik augstu priekšniecību. Pantelejs Prokofjevics no sāniem nozibsnīja uz viņu zilganos acu baltumus, pateica uztraukumā piesmakušā balsī: Še, paturi, kamēr sasukāšu bārdu! Ņem jel!

Atamans pakalpīgi paņēma bļodu, un Pantelejs Prokofjevičs saglauda ūsas un bārdu, bramanīgi izslēja krūtis un, balstīdamies uz sakropļotās kājas pirkstgaliem, lai nebūtu manāms viņa klibums, atkal paņēma šķīvi. Bet šķīvis ta sāka trīcēt viņam rokās, ka atamans izbijies apjautājās

— Vai neizsviedīsi? Ai, pielūko!

Pantelejs Prokofjevičs nevērīgi paraustīja plecus. Viņš nosviedīšot! Kā gan cilvēks var izteikt tādu muļķību! Viņš, Karaspēka sapulces loceklis, kas atamana pilī sniedzis visiem roku, uzreiz nobīsies no kaut kāda ģenerāļa? Sis nelaimīgais atamanelis galīgi sajucis prātā!

<— Es, mīļo brālīt, kad biju Karaspēka sapulcē, ar pašu atamanu dzēru saldu tēju,*. — Pantelejs Prokofjevičs iesāka un apklusa.

Priekšējais automobilis apstājās kādu desmit soļu atstatumā no viņa. Gludi skūts šoferis, kuram bija galvā cepure ar lielu nagu un mugurā ffericis ar šauriem nekrievu uzplečiem, veikli izlēca, atvēra durtiņas. No automobiļa cienīgi izkāpa divi aizsargkrāsas formā tērpti karavīri un devās uz pūļa pusi. Viņi nāca tieši virsū Pantelejam Prokofjevičam, bet tas, kā bija izstiepies, tā arī sastinga. Viņš aptvēra, ka tieši šie vienkārši ģērbtie vīri ir ģenerāļi, bet tie, kas nāca no muguras un bija lepnāki izskatā, if vienkārši viņu svītas locekļi. Vecais vērās klāt nākošajo! viesos, acis nemirkšķinādams, un viņa skatienā arvien vairāk atspoguļojās neslēpts pārsteigums. Kur tad nokarenie ģenerāļa uzpleči? Kur akselbantes un ordeņi? Un kas tie par ģenerāļiem, ja no ārpuses tos nepavisam nav iespējams atšķirt no visparastākajiem zaldātu rakstvežiem? Pantelejs Prokofjevičs uzreiz jutās rūgti vīlies. Viņš pat bija gluži apvainots ir par savu svinīgo gatavošanos sagaidei, ir par šiem ģenerāļiem, kas apkauno ģenerāļa pakāpi. Velns parauj, ja viņš būtu zinājis, ka ieradīsies tādi ģenerāļi, nemaz nebūtu tik rūpīgi ģērbies, nebūtu gaidījis ar tādu sirds drebēšanu un katrā ziņā nestāvētu kā muļķis ar šķīvi rokās un šķīvī ielikto, nelāgi izcepto maizi, kuru cepusi kāda nopuņķojusies vecene. Nē, Pantelejs Meļehovs vēl nekad nav bijis cilvēkiem par apsmieklu, bet nu tas brīdis ir klāt: pirms maza laiciņa viņš pats bija dzirdējis, kā viņam aiz muguras ņirgājās bērni, un viens velnēns pat iekliedzās visā rīklē: «Zeni! Re, kā klibais Meļehovs izslējis seksti! It kā olekti norijis!» Ja vēl būtu, par ko paciest izsmieklu un piepūlēt slimo kāju, izstiepjoties kā stīgai… Pantelejam Prokofjevičam iekšā viss vārījās aiz sašutuma. Un pie tā visa vainīgs šis nolādētais, gļēvais atamanelis! Atnāca, samuldēja, paņēma ķēvi un atsperu ratus, skraidīja pa visu ciematu, mēli izkāris, meklēja trijjūgiem žvadzekļus un zvārguļus. Tik tiešām: ja cilvēks nav nekā laba redzējis, tad priecājas arī par lupatniekiem. Savā mūžā Pantelejs Prokofjevičs ne tādus vien ģenerāļus skatījis! Kaut vai ķeizara parādē: dažs nāk — visas krūtis vienos krustos, medaļās, ar zeltu izšūtas; noraugies — sirds priecājas: svētbilde, ne ģenerālis! Bet šitie — visi zaļi kā zaļās vārnas. Vienam pat nav galvā cepures, kā pēc visas formas pienākas, bet tāds kā katliņš, pārvilkts ar tīkliņu, un viss purns noskūts pliks, ne spalviņas nevar atrast, meklē kaut vai ar lākturi… Pantelejs Prokofjevičs sadrūma un tikko nenospļāvās aiz riebuma, bet kāds viņu stipri pagrūda mugurā un skaļi čukstēja:

— Ej jel, pasniedz!…

Pantelejs Prokofjevičs spēra soli uz priekšu. Ģenerālis Sidorins pāri viņa galvai pavirši apskatīja pūli, tad skaņi noteica:

— Sveiki, kungi vecaiņil

— Esiet sveicināti, ekselence! — izklaidus sauca ciēmatnieki.

Ģenerālis žēlīgi saņēma no Panteleja Prokofjeviča rokām sālsmaizi, pateica «paldies!» un nodeva šķīvi adjutantam.

Sidorinam blakus stāvošais garais, kalsnais angļu pulkvedis zem dziļi pār acīm uzmauktās ķiveres saltā ziņkārē vēroja kazakus. Saskaņā ar Kaukāzā esošās britu militārās misijas priekšnieka ģenerāļa Brigsa pavēli viņš pavadīja Šidorinu inspekcijas braucienā pa Donas Karaspēka zemi, kas bija atbrīvota no boļševikiem, un ar tulka starpniecību cītīgi pētīja kazaku noskaņojumu, kā arī iepazinās ar stāvokli frontē.

Pulkvedi bija nogurdinājušas ceļa grūtības, vienmuļā stepes ainava, garlaicīgās sarunas un viss sarežģītais lielvalsts pārstāvja pienākumu komplekss, bet karaliskā dienesta intereses — vispirmajā vietā! Un viņš uzmanīgi klausījās staņicas oratora runā un gandrīz visu saprata, jo mācēja krievu valodu, kaut gan slēpa to no citiem. Ar īsti britisku augstprātību viņš lūkojās šo kareivisko stepju dēlu dažādajās melnīgsnējās sejās, pārsteigts par to rasu sajaukumu, kas allaž duras acīs, noraugoties kazaku pūlī; līdzās gaišmatainam slāvu kazakam stāvēja tipisks mongolis, bet blakus tam jauns kazaks, melns kā ogle, ar netīrā apsējā ietītu roku, pusbalsī sarunājās ar sirmu bībeles patriarhu, kas balstījās uz garas nujas un bija tērpies veclaicīgos kazaku svārkos, — un varēja saderēt, ka šā patriarha dzīslās rit vistīrākās Kaukāza kalniešu asinis…

Pulkvedis mazliet zināja vēsturi: vērodams kazakus, viņš domāja par to, ka ne tikai šiem barbariem, bet arī viņu mazdēliem nebūs jādodas uz Indiju kāda jauna Platova vadībā. Pēc uzvaras, kas tiks izcīnīta pār boļševikiem, Pilsoņu karā noasiņojusī Krievija uz ilgu laiku būs izsista no lielvalstu ierindas, un tuvākajās desmitgadēs Britānijas austrumu īpašumiem nekas vairs nedraudēs. Bet par to, ka boļševikus uzvarēs, pulkvedis bija stingri pārliecināts. Viņš bija cilvēks ar veselu saprātu, pirms kara ilgi dzīvojis Krievijā un, protams, nekādi nespēja ticēt, ka pusmežonīgā valstī varētu svinēt uzvaru utopiskās komunisma idejas…

Pulkveža uzmanību saistīja skaļie sievu čuksti. Galvu nepagriezdams, viņš pārlaida acis viņu platajām, vēja ap-pūstajām sejām, un viņa cieši sakniebtās lūpas skāra tikko jaušams, nicīgs smīns.

Pantelejs Prokofjevičs, pasniedzis sālsmaizi, iejaucās pūlī. Viņš neklausījās, kā Vešenskas staņicas kazaku vārdā atbraukušos sveica kāds Vešenskas zeltamute, bet, apstaigājis pūli, devās pie nomaļus stāvošajiem trijjūgiem.

Zirgi bija vienās putās, un tiem smagi cilājās sāni. Vecais piegāja pie savas ilksīs iejūgtās ķēvītes, ar piedurkni noslaucīja tai nāsis, nopūtās. Viņam gribējās nolamāties, tūlīt uz vietas izjūgt ķēvi un aizvest mājās, — tik liela bija viņa vilšanās.

Pa to laiku ģenerālis Sidorins teica tatāriešiem runu. Atzinīgi izteikdamies par viņu kara darbību sarkano aizmugurē, Viņš sacīja:

— Jūs esat drosmīgi cīnījušies pret mūsu kopējiem ienaidniekiem. Jūsu nopelnus neaizmirsīs dzimtene, kas pamazām atbrīvojas no boļševikiem, no viņu briesmīgā Jūga. Man gribētos atzīmēt ar apbalvojumu tās jūsu ciemata sievietes, kas, kā mums zināms, sevišķi izcēlušās bruņotajā cīņā pret sarkanajiem. Es lūdzu iznākt priekšā mūsu varones, tās mūsu kazacienes, kuru vārdus tūdaļ minēsi

Viens no virsniekiem lasīja īsu sarakstu. Pirmā tanī bija atzīmēta Darja Meļehova, pārējās bija sacelšanās sākumā kritušo kazaku atraitnes, kuras, tāpat kā Darja, izrēķinājās ar sagūstītajiem komunistiem; ko atdzina Tatāru ciematā pēc Serdobskas pulka padošanās.

Darja nebija braukusi uz lauku, kā pavēlēja Pantelejs Prokofjevičs. Viņa bija tepat ciemata sievu pulkā un iz-greznojusies kā svētkos.

Tiklīdz viņa izdzirda savu vārdu, tā atgrūda stāvošās sievas un droši nāca uz priekšu, pa ceļam kārtodama balto, mežģīnēm apšūto lakatu, piemiegdama acis un mazliet mulsi smaidīdama. Pat nogurusi pēc ceļa un mīlas dēkām, viņa bija velnišķīgi skaista! Iedeguma neskartie, bālie vaigi spilgtāk izcēla piemiegto, meklējošo acu kvēlo mirdzu, bet untumainajā krāsoto uzacu izliekumā un smaidošo lūpu līnijās slēpās kaut kas izaicinošs un nešķīsts.

Viņai ceļā bija virsnieks, kas stāvēja ar muguru pret pūli. Viņa viegli atstūma to, teica:

— Laidiet līgavaiņa radus! — Un piegāja klāt Sidorinam.

Viņš paņēma no adjutanta rokām medaļu ar Jura lentīti, — nemākulīgi taustīdamies ar pirkstiem, piesprauda to pie Darjas blūzītes krūšu kreisajā pusē un smaidīdams ielūkojās Darjai acīs.

— Jūs esat martā kritušā horunžija Meļehova atraitne?

— Jā.

— Tūlīt jūs saņemsiet naudu, pieci simti rubļu. Tos jums izsniegs šis virsnieks. Karaspēka atamans Afrikans Petrovičs Bogajevskis un Donas valdība ,pateicas jums par jūsu izrādīto dižo drosmi un lūdz pieņemt līdzjūtību… Viņi jūt jums līdzi jūsu bēdās.

Darja nesaprata visu, ko viņai sacīja ģenerālis. Viņa pateicās ar galvas mājienu, paņēma no adjutanta rokām naudu un arī, klusi smaidīdama, ielūkojās tieši acīs ne visai vecajam ģenerālim. Viņi gandrīz vienāda auguma, un Darja bez sevišķas kautrības apskatīja kalsno ģenerāļa seju. «Lēti novērtējuši manu Petro, ne dārgāk kā vēršu pāri,., Bet ģenerālītis nekas, tīri pieņemams,» ar Viņai piemītošo cinismu Darja domāja šai mirklī. Sidorins gaidīja, ka viņa tūlīt atkāpsies, bet Darja nez kāpēc vilcinājās. Adjutants un virsnieki, kas stāvēja aiz Sidorina, ar uzacu kustību rādīja cits citam drošo atraitni; viņu acīs iedzirkstījās līksmas liesmiņas; pat angļu pulkvedis atplauka, sakārtoja jostu, pamīņājās no vienas kājas uz otru, un viņa vienaldzīgajā sejā atplaiksnījās kaut kas smaidam līdzīgs.

Vai varu iet? — Darja jautāja.

— Jā, jā, protams! — Sidorins steidzīgi atļāva.

Darja ar neveiklu kustību iebāza blūzītes izgriezumā

naudu, tad devās pūlī. Viņas vieglo, slīdošo gaitu uzmanīgi vēroja visi no runām un ceremonijām nogurušie virsnieki.

Sidorinam nedroši tuvojās nelaiķa Martina Samiļa sieva. Kad arī viņas vecajai jaciņai piesprauda medaļu, Samiliene pēkšņi apraudājās un tik nevarīgi un sievišķīgi rūgti, ka virsnieku sejas uzreiz zaudēja līksmo izteiksmi un kļuva nopietnas, līdzjūtīgi skābas.

— Vai arī jūsu vīrs kritis? — Sidorins sadrūmis vaicāja.

Raudošā sieviete aizsedza seju ar rokam, klusēdama pamāja ar galvu.

— Viņai bērnu pilna māja! — basā noteica kāds kazaks.

Sidorins pagriezās ar seju pret angli un skaļi sacīja:

— Mēs apbalvojam sievietes, kas izrādījušas kaujās ar boļševikiem izcilu drosmi. Viņu lielākajai daļai vīri krituši pret boļševikiem vērstās sacelšanās sākumā, un šīs sievietes, šīs atraitnes, atriebdamas vīru nāvi, iznīcinājušas veselu lielu šejienes komunistu pulku. Pirmā no manis apbalvotajām — virsnieka sieva — pati savām rokām nogalinājusi komisāru, kādu komunistu, kas bija kļuvis slavens ar savu nežēlību.

Tulks, kāds virsnieks, sāka steidzīgi runāt angliski. Pulkvedis noklausījās, nolieca galvu un sacīja:

— Esmu sajūsmināts par šo sieviešu drošsirdību. Sakiet, ģenerāl, — vai viņas piedalījušās kaujās kopā ar vīriešiem?

— Jā, <— Sidorins īsi atbildēja un ar nepacietīgu rokas kustību aicināja nākt tuvāk trešo atraitni.

Drīz pēc balvas izsniegšanas viesi devās uz staņicu. Ļaudis sāka žigli izklīst no laukuma, steidzoties uz siena pļauju, un dažas minūtes pēc tam, kad bija nozuduši suņu īvju pavadītie automobiļi, pie baznīcas sētas palika tikai Iris veci vīri.

— Dīvaini laiki pienākuši! — viens no viņiem teica un plati noplātīja rokas. — Vecos laikos karā Jura krustu vai medaļu deva par lie-ie-ieliem darbiem, par varonību, un kam deva? Pašiem visbrašākajiem, velna pilnajiem! Nebija daudz tādu karstgalvju, kas centās dabūt krustus. Ne velti izgudroja parunu: «Vai nu mājās ar krustu, vai zem zemes sust.» Bet tagad medaļas bābām sakāra… Un ja vēl būtu par ko, bet šitā… Kazaki atdzina ciematā, un viņas ar mietiem nosita sagūstītus, neapbruņotus cilvēkus. Kas tad tā par varonību? Nesaprotu, dievs sodi!

Otrs vecis, pusakls un nevarīgs, atspēra kāju, nesteigdamies izņēma no kabatas satītu audekla tabakas maku un teica:

— Priekšniecībai no Cerkaskovas labāk redzams. Tātad tur tā nosprieduši; arī sievas jāpielabina, lai visiem paceltos dūša, lai labāk karotu. Gan medaļa, gan pieci simti naudā, — kura sieva noturēsies pret šādu godu? Dažs kazaks varbūt nemaz negribētu iet uz fronti, domātu paglābties no kara, bet vai tagad viņš varēs nosēdēt mājās? Viņam sieva visas ausis piedziedās! Nakts dzeguze, tā arvien pārkūkos! Un katra domās: «Varbūt arī man piekārs medaļu?»

— To gan tu velti runā, kūm Fjodor! —trešais atteica. — Vajadzēja apbalvot, nu, un apbalvoja. Sievas kļuvušas atraitnes, nauda tām būs liels atbalsts saimniecībā, bet medaļas viņām piešķirtas par brašumu. Meļehovu Daška pirmā sprieda tiesu par Kotļarovu — un pareizi! Tas kungs viņiem visiem soģis, bet arī sievas nav vainojamas: pašu asinis stipri runā…

Vecie ķildojās un ķīvējās tikmēr, kamēr iezvanīja vakara dievkalpojumu. Bet, tiklīdz zvaniķis lika ieskanēties zvanam, — visi-trīs piecēlās kājās, noņēma cepures, pārmeta krustu un svinīgi gāja iekšā pa vārtiem.

XIII

Apbrīnojami, kā pārvērtusies dzīve Meļehovu dzimtāf Pavisam nesen Pantelejs Prokofjevičs jutās mājās pilntiesīgs saimnieks, visi mājās paklausīja viņam bez ierunām, darbs ritēja kārtīgi, visi dalījās gan priekos, gan bidās, un visā sadzīvē izpaudās liela ilggadēja saskaņa. Bija cieši saliedēta ģimene, bet kopš pavasara viss pārvērtās. Pirmā atšķēlās Duņaška. Viņa nepretojās tēvam atklāti, bet katru darbu kas bija jāveic, darīja ar redzamu nepatiku un tā, it kā strādātu nevis sev, bet par algu; un ārēji kļuva tāda kā noslēgtāka, svešādāka; tagad pavisam reti bija dzirdami Duņaškas bezrūpīgie smiekli.

Pēc tam kad Grigorijs devās uz fronti, arī Natālija attālinājās no vecajiem; gandrīz visu laiku viņa pavadīja ar bērniem, tikai ar tiem labprāt sarunājās un nodarbojās, un izskatījās tā, it kā Natālija klusībā par kaut ko stipri skumtu, bet nevienam no tuviniekiem viņa ne reizi neieminējās ne vārda par savām bēdām, nevienam nesūdzējās un visvisādi slēpa, ka viņai grūti ap sirdi.

Par Darju nemaz nebija ko runāt: Darja bija kļuvusi pavisam cita pēc brauciena šķūtīs. Viņa aizvien biežāk runāja pretī vīratēvam, Iļjiņičnu pavisam neievēroja, bez kāda redzama iemesla skaitās uz visiem, izvairījās no siena pļaujas, aizbildinādamās ar neveselību, un izturējās tā, it kā dzīvotu Meļehovu mājā pēdējās dienas.

Ģimene ira Panteleja Prokofjeviča acu priekšā. Viņš ar savu veco palika divatā. Negaidot un strauji bija sarautas radnieciskās saites, zaudēts savstarpējo attieksmju siltums, sarunās arvien biežāk pavīdēja īgnuma un atsvešināšanās ieskaņas… Pie kopīgā galda sēdās nevis kā agrāk vienota un draudzīga ģimene, bet it kā nejauši kopā sanākuši cilvēki.

Tam visam par cēloni bija karš. Pantelejs Prokofjevičs to ļoti labi saprata. Duņaška skaitās uz vecākiem par to, ka tie viņai laupījuši cerību kādreiz apprecēties ar Mišku Koševoju — vienīgo, ko viņa mīlēja ar visu pašaizliedzīgo jaunas meitenes kaisli; Natālija klusi un dziļi ar viņai piemītošo noslēgtību pārdzīvoja jauno Grigorija pievēršanos Aksiņjai. Pantelejs Prokofjevičs redzēja to visu, taču nespēja nekā darīt, lai atjaunotu ģimenē agrāko kārtību. Patiešām, pēc visa tā, kas noticis, viņš taču nevarēja dot svētību savas meitas laulībai ar negantu boļševiku, un kāda jēga gan būtu viņa svētībai, ja šis velna līgavainis mētājas kaut kur frontē, turklāt vēl Sarkanarmijas daļā? Tas pats ar Grigoriju: ja viņam nebūtu virsnieka pakāpes, Pantelejs Prokofjevičs aši tiktu ar viņu galā. Tā tiktu galā, ka Grigorijs pēc tam ne acu nemestu uz Astahovu sētu. Bet karš bija visu sajaucis un laupījis vecajam vīram iespēju dzīvot un valdīt savu namu tā, kā viņam gribējās. Karš bija viņu izpostījis, laupījis agrāko darba dziņu; atņēmis vecāko dēlu, ieviesis dzimtā nesaskaņas un nemieru. Tas bija pārgājis pāri viņa dzīvei kā vētra kviešu druvai, bet kvieši arī pēc vētras paceļas un dižojas saulē, taču vecais vairs nespēja pacelties. Domās viņš bija atmetis visam ar roku, — lai notiek kas notikdams!

Saņēmusi no ģenerāļa Sidorina rokām apbalvojumu, Darja kļuva līksmāka. Viņa atnāca tai dienā no laukuma sprigana un laimīga. Mirdzošām acīm parādīja Natālijai medaļu.

— Par ko tev tā? — Natālija brīnījās.

— Par kurnu Ivanu Aleksejeviču, lai viņam debesu valstība, nelietim! Bet tas — par Petju… — Un lielīdamās attina sainīti čaukstošu Donas naudas zīmju.

Uz lauku Darja tā arī neaizbrauca. Pantelejs Prokofjevičs gribēja viņu nosūtīt ar pārtiku, bet Darja noteikti atsacījās.

— Lieciet mierā, tētiņ, esmu ceļā samocījusies!

Vecais sadrūma. Tad Darja, lai nolīdzinātu parupjo at-sacīšanos, puslīdz pa jokam iebilda:

— Tādā dienā grēks likt man braukt uz lauku. Man šodien svētki!

— Aizvedīšu pats, — vecais bija ar mieru. — Nu, un kas ar naudu?

— Kā — ar naudu? — Darja izbrīnā pacēla uzacis.

— Es jautāju, kur liksi naudu.

— Tā būs mana darīšana. Kur gribēšu, tur likšu!

— Tas ir, kā tad tā? Naudu taču tev iedeva par Petro?

— Iedeva man, un ne jums ar to rīkoties.

— Vai tu esi ģimenes locekle vai ne?

— Bet ko jūs no šīs ģimenes locekles gribat, tētiņ? Pievākt sev naudu?

— Ne jau nu visu, bet vai tad Petro bija mums dēls, vai nebija, kā tu domā? Mums ar māti taču arī tur kāda daļa.

Vīratēva pretenzijas bija acīm redzami nenoteiktas, un Darja enerģiski guva virsroku. Viņa ar mierīgu izsmieklu teica:

— Nekā es jums nedošu, pat rubli nedošu! Jūsu daļas te nav, to izsniegtu jums pašam. Un kur jūs to ņēmāt, it kā te būtu arī jūsu daļa! Par to nemaz nebija runas, un nemaz nestiepiet roku pēc manas naudas, nedabūsiet!

Tad Pantelejs Prokofjevičs izdarīja beidzamo mēģinājumu:

— Tu dzīvo ģimenē, ēd mūsu maizi, tātad — mums visam vajadzētu būt kopējam. Kas tā par kārtību, ja katrs sāks rīkot pats savu saimniecību? Es to neatļaušu! — viņš sacīja.

Bet Darja atsita arī šo mēģinājumu iegūt viņai piederošo naudu. Nekaunīgi smaidīdama, viņa paziņoja:

— Es jums, tētiņ, neesmu pielaulāta, šodien dzīvoju pie jums, bet rīt apprecēšos, vairs mani acu galā neredzēsiet! Bet par uzturu man nav pienākums jums maksāt. Es jūsu ģimenes labā esmu desmit gadu strādājusi, muguru neatliekdama.

— Tu strādāji pati sev, paklīdusī kuņa! — Pantelejs Prokofjevičs sašutis iesaucās. Viņš vēl kaut ko kliedza, bet Darja vairs neklausījās, pagriezās viņam pašā deguna priekšā, ka svārki vien noplīvoja, un iegāja savā istabā.

— Neesmu jau vakarējā! — viņa, izsmējīgi smaidīdama, čukstēja.

Tā šī saruna beidzās. Patiešām, Darja nebija vakarējā, lai, izbijusies no vecā dusmām, atdotu to, kas viņai pieder.

Pantelejs Prokofjevičs sataisījās braukt uz lauku un pirms aizbraukšanas pārmija dažus vārdus ar Iļjiņičnu.

— Pieskati Darju!… — viņš lūdza.

— Kas tur ko pieskatīt? — Iļjiņična brīnījās.

— Ka neņem un neaizskrien no mājas un nepaķer mūsu mantu līdzi. Es tā skatos, ka ne velti viņa vēcina spārnus… Kā redzams, sameklējusi sev nākamo un ja ne šodien, tad rīt aizskries pie vīra.

—Laikam gan tā būs, — Iļjiņična nopūzdamās atzina.

— Viņa dzīvo kā suns pie ķēdes, nekas viņai netīk, nekas nav pa prātam… Viņa pašreiz ir kā nogriezts maizes rieciens, un nogrieztu riecienu, lai kā pūlētos, nevar pielipināt.

— Mums arī nav vajadzīgs viņu pielipināt! Skaties, vecā muļķe, nedomā viņu atturēt, ja iznāks runa! Lai iet projām!

Man jau apnicis ar viņu ņemties. — Pantelejs Prokofjevičs ierāpās orē; dzīdams vēršus, nobeidza: — Viņa vairās darba kā suns mušu, bet pati vienmēr tīko norīt gardāko kumosu un aizdiegt uz līksmēm. Mums pēc Petro nāves, — lai viņam debesu valstība, — tāda ģimenē nav jātur. Tā nav sieva, bet lipīga sērga!

Veču aizdomas bija maldīgas. Darjai nemaz prātā nerūca precēties. Par laulību viņa nedomāja, viņai bija uz sirds citas raizes …

Visu šo dienu Darja bija runīga un jautra. Pat saķeršanās naudas dēļ neietekmēja viņas omu. Viņa ilgi grozījās spoguļa priekšā, visvisādi aplūkoja medaļu, reizes piecas pārģērbās, pielāgojot, kādai blūzītei vislabāk piestāv Jura medaļas svītrotā lentīte, jokoja: — Man tagad vajadzētu vēl krustus sagrābties! — tad pasauca istabā īļjiņičnu, iebāza tai piedurknē divus divdesmitrubļu gabalus un, spiezdama ar savām karstajām rokām pie krūtīm raupjo Iļjiņičnas roku, čukstēja: — Tas — ko pieminēt Petju… Pasūtiet, māmuļ, dveseles aizlūgumu, izvāriet bēru putru… — Un apraudājās… Bet pēc brītiņa vēl asarās mirdzošām acīm jau rotaļājās ar Mišatku, meta viņam virsū savu svētdienas zīda sagšiņu un smējās tā, it kā nekad nebūtu raudājusi un nepazītu sāļo asaru garšu.

Viņa kļuva galīgi Kksma pēc tam, kad no lauka pārnāca Duņaška. Pastāstīja tai, kā saņēmusi medaļu, un pa jokam atdarināja, cik svinīgi runājis ģenerālis un kā līdzīgi putnubiedēklim stāvējis un viņā blenzis anglis, bet tad, valšķīgi kā sazvērniece pamirkšķinājusi Natālijai, ar nopietnu seju sāka iegalvot Duņaškai, ka drīz viņai, Darjai, kā virsnieka atraitnei, kura apbalvota ar Jura medaļu, piešķiršot arī virsnieka pakāpi un uzdošot komandēt veco kazaku sotņu.

Natālija lāpīja bērnu krekliņus un, smaidu apspiezdama, klausījās Darjā, bet samulsinātā Duņaška, salikusi rokas, lūdzās:

— Darjuška! Mīļā! Nemuldi, dieva dēļ! Citādi nepavisam nevaru saprast, kad tu muldi, kad runā patiesību. Stāsti nopietni!

16»

483

— Tu netici? Esi gan tu muļķa skuķis! Es tev saku tīru patiesību. Virsnieki taču visi frontē, bet kas mācīs vecajiem maršēt un visu citu, kas vajadzīgs kara lietās? Viņus tad nu nodos komandēt man, un gan es ar viņiem, vecajiem velniem, tikšu galā! Re, kā es viņus komandēšu! — Darja pievēra durvis uz virtuvi, lai neredzētu vīramāte, ar strauju kustību izbāza starp kājām brunču apakšu un, saņēmusi to aiz muguras rokā, mirdzinādama kailos, spīdīgos stilbus, nomaršēja pa istabu, nostājās pie Duņaškas, basā nokomandēja: — Vecie, mierā! Augstāk bārdas! Apkārt pa kreisi, ma-arš!

Duņaška neizturēja un iespurkšķējās, pastiepusi seju plaukstās. Natālija smiedamās iesaucās:

— Nu, pietiks! Tu ārdies kā uz ļaunu!

— Nu, lai tad ir uz ļaunu! Kur tad jūs to labo redzat? Ja es neuzjautrinātu, jūs te sapelētu aiz garlaicības.

Bet šī jautrības lēkme Darjai pārgāja tikpat pēkšņi, kā iesākās. Pēc pusstundas viņa iegāja savā blakus istabiņā, nikni norāva no krūtīm un iesvieda lādē nelaimīgo medaļu; atspiedusi vaigus plaukstās, ilgi sēdēja pie loga, bet nakti kaut kur pazuda un atgriezās tikai pēc pirmajiem gaiļiem.

Dienas četras pēc tam viņa uzcītīgi strādāja laukā.

Pļauja diez ko neveicās. Trūka darba roku. Dienā nopļāva ne vairāk par divām desetīnām. Siena vālus samērcēja lietus, nāca klāt lieks darbs: vajadzēja vālus ārdīt, kaltēt saulē. Viņi nepaguva salikt gubās — atkal uznāca lietus gāze un lija no vakara līdz pašai rītausmai ar rudens pastāvību un neatlaidību. Tad iestājās jauks laiks, sāka pūst austrumu vējš, stepē atkal ietarkšķējās pļaujmašīnas, no nomelnējušajām gubām nāca saldenrūgtena pelējuma smaka, stepe ietinās garaiņos, un cauri, zilganajiem tvaikiem tik tikko vīdēja neskaidrās sargkurgānu kontūras, zilgās strautu gultnes un zaļās vītolu cepures virs tālajiem dīķiem.

Ceturtajā dienā Darja tieši no lauka sataisījās iet uz staņicu. Viņa to paziņoja, kad visi atsēdās pļavā ēst launagu.

Pantelejs Prokofjevičs ar nepatiku un izsmieklu vaicāja:

— Kas tad tev lecies? Vai nevari līdz svētdienai pagaidīt?

— Laikam jau vajadzīgs un nav laika gaidīt.

— Un vienu dienu arī nevari pagaidīt?

Darja caur zobiem atbildēja:

' — Nē.

— Nu, ja jau tik traki, ka nepavisam nevar izturēt, — tad ej. Un tomēr — kas tad tev par tādām steidzīgām darīšanām gadījušās? Vai zināt nedrīkst?

— Kas grib visu zināt, kļūst drīz vecs.

Darjai, kā vienmēr, vārdi nebija jāmeklē, un Pantelejs Prokofjevičs, dusmās nospļāvies, mitējās taujāt.

Otrā dienā atceļā no staņicas Darja iegāja ciematā. Mājā bija vienīgi Iļjiņična ar bērniem. Mišatka gribēja skriet pie krustmātes, bet viņa vēsi atvairīja to ar roku

un jautāja vīramātei:

— Kur tad Natālija, māmuļ?

— Viņa ir sakņu dārzā, ravē kartupeļus. Kam tev viņas ievajadzējies? Vai vecais atsūtīja viņai pakaļ? Lai nedomā trakot! Tā viņam pasaki!

— Neviens pēc viņas nav sūtījis, es pati gribēju viņai kaut ko pateikt.

— Vai kājām atnāci?

-— Kājām.

— Vai mūsējie drīz tiks galā?

— Laikam jau rīt.

— Pagaidi jel, kur tu skrien? Vai lietus stipri sagandējis sienu? — uzmācīgi prašņāja vecā, uz pēdām sekodama Darjai, kas kāpa pa lieveni lejā.

— Nē, ne visai. Nu, es iešu, nav laika…

— No dārza ienāc, paņem vecā kreklu. Vai dzirdi?

Darja izlikās, ka nebūtu dzirdējusi, un steidzīgi devās

uz lopu aploku. Pie piestātnes apstājās, — acis piemiegusi, apskatīja zaļgano, saldu valgmi dvešošo Donas plašumu, tad lēnām devās uz sakņu dārziem.

Virs Donas plīvoja vējš, zibēja kaiju spārni. Uz slīpo krastu lēnām rāpās viļņi. Saulē nespodri zaigoja caurspīdīgas, violetas dūmakas klātie krīta kalni, bet lietus apskalotais piekrastes mežs aiz Donas zaļoja jauns un svaigs kā pavasara sākumā.

Darja noāva no piekusušajām kājām kurpes, nomazgāja kājas un ilgi sēdēja krastā sakarsušajos oļos, aizsegusi acis no saules ar plaukstu, klausīdamās skumīgajos kaiju kliedzienos, vienmērīgajos viļņu šļakstos. Viņai kļuva līdz asarām skumji no šā klusuma, no sirdi aizgrābjošiem kaiju kliedzieniem, un vēl smagāka un rūgtāka likās tā nelaime, kas tik pēkšņi bija uzbrukusi.

Natālija ar mokām atlieca muguru, pieslēja pie zedeņiem kapli un, ieraudzījusi Darju, gāja viņai pretim.

— Vai tu pēc manis, Daša?

— Pie tevis ar savām bēdām …

Viņas nosēdās līdzās. Natālija noņēma lakatiņu, sakārtoja matus, gaidīdama pavērās Darjā. Viņu pārsteidza pārmaiņa, kas bija notikusi šais dienās ar Darjas seju: vaigi iekrituši un satumsuši, pierē šķērsām iegūlusi dziļa grumbiņa, acīs parādījies kvēls, nemierīgs spīdums.

— Kas tev noticis? Tev seja nomelnējusi, — Natālija līdzjūtīgi jautāja.

— Kā lai nenomelno… — Darja piespiesti pasmaidīja, brīdi klusēja. — Vai tev vēl daudz ko ravēt?

— Pret vakaru pabeigšu. Kas tad tev gadījies?

Darja drudžaini norija siekalas un sāka dobji un ātri

runāt:

— Redzi, kas: esmu saslimusi… Man sliktā slimība… Kā toreiz braucu, tā arī saķēru… Aplaimoja nolādētais virsnieķelisl

— Saķēri gan!.,, — Natālija izbijusies un nobēdājusies noplātīja rokas.

— Saķēru… Nav ko sacīt, nav ko sūdzēties … Nenoturējos, paļāvos… Piesējās, nolādētais, pieglaimojās. Zobi balti, bet pats izrādījās tārpains… Tagad esmu pagalam.

— Ak, tu nabadzīte! Nu kā tad tā? Ko tad tu tagad? — Natālija ieplestām acīm lūkojās Darjā, bet tā saņēmusies, raudzīdamās sev zem kājām, jau mierīgāk turpināja:

— Redzi, es jau ceļā sāku kaut ko manīt… Sākumā domāju: varbūt tas tāpat… Mums, pati zini, sieviešu padarīšanās visādi gadās. Re, pavasarī pacēlu no zemes maisu ar kviešiem, un trīs nedēļas man ilga mēnešreize. Nu, bet te redzu, — kaut kas nav tā… Parādījušās pazīmes … Vakar biju staņicā pie felšara. Aiz kauna gandrīz nobeidzos… Tagad viss pagalam, prieki beigušies, sieviņ!

— Jāārstējas, bet tāds kauns! Saka, ka šīs slimības varot izārstēt.

— Nē, māsiņ, manu neizārstēs, — Darja greizi pasmaidīja un pirmoreiz sarunas laikā pacēla drudžaini kvēlojošās acis. — Man ir sifiliss. Tas ir tas, ko nevar izārstēt. No kā deguns iekrīt… Kā vecajai Androņihai, vai esi redzējusi?

— Ko tagad iesāksi? — Natālija raudošā balsī vaicāja, un viņai acis bija pilnas asaru.

Darja ilgi klusēja. Norāva no kukurūzas kāta pielipušo tīteņa ziedu, pielika to tuvu pie acīm. Ļoti maigais, maliņās sārtais ziediņš, kas bija tik dzidri viegls, gandrīz bez svara, izvirda smagu, juteklisku saules sakarsētās zemes smaržu. Darja kāri un izbrīnījusies vērās tanī, it kā pirmoreiz redzētu šo vienkāršo un neizskatīgo ziedu; paostīja to, plati izplezdama drebošās nāsis, tad saudzīgi nolika uz irdinātās, vēju izkaltētās zemes un sacīja:

— Ko es iesākšu, tu jautā? Nācu no staņicas — domāju, prātoju… Padarīšu sev galu, re, ko iesākšu! Zēl jau gan, bet, kā redzams, izvēles nav. Tik un tā, ja sākšu ārstētles, — visi ciematā dabūs zināt, rādīs ar pirkstiem, novērsīsies, smiesies… Kam es tāda būšu vajadzīga? Mans skaistums izgaisīs, visa izkaltīšu, dzīva sākšu pūt… Nē, es negribu! — Viņa runāja tā, it kā prātotu pati ar sevi, un nepievērsa uzmanību Natālijas protesta kustībai. —1 Kad vēl nebiju gājusi uz staņicu, es domāju: ja man ir sliktā slimība, — ārstēšos. Tāpēc arī naudu neatdevu tēvam, domāju — tā man noderēs, ko maksāt felšariein… Bet tagad esmu nolēmusi citādi. Man apnicis viss! Negribu!

Darja nolamājās ar briesmīgu vīriešu lamu, nospļāvās un noslaucīja ar rokas virspusi garajās skropstās pavīdējušo asariņu.,

— Kādas valodas tu runā… Būtu bijusies dieva! — Natālija klusām noteica.

— Man viņš, dievs, tagad nekā nevar palīdzēt. Mani viņš jau tā visu mūžu traucējis, — Darja pasmaidīja, un šai smaidā, tik nerātnā un vaļšķīgā, Natālija uz mirkli ieraudzīja senāko Darju. — Šo nedrīkstēja darīt, to nedrīkstēja, visi biedēja ar grēkiem un pastartiesu… Drausmīgāku par to tiesu, kādu es pati sev spriedīšu, nevar izdomāt. Apnicis, Nataša, man viss! Visi cilvēki apriebušies… Man būs viegli tikt ar sevi galā. Man — ne aiz muguras, ne priekšā neviena nav. Un nav neviena, ko izraut no sirds«.. Tā, redzi!

Natālija sāka dedzīgi pierunāt, lūdza apdomāties un nedomāt par pašnāvību* bet Darja, sākumā izklaidīgi klausījusies, atjēdzās un nikni pārtrauca viņu pusvārdā:

— Paliec mierā, Nataška! Neesmu tādēļ nākusi, lai tu mani atrunātu vai lūgtos! Atnācu tev izsūdzēt savas bēdas un brīdināt, lai tu man kopš šās dienas nelaid klāt savus bērnus. Mana slimība ir lipīga, felšars teica, un arī pati esmu par to dzirdējusi, un lai viņiem no manis nepielīp, vai saproti, muļķe! Un vecaimātei pasaki, man trūkst drosmes. Bet es… es uzreiz nelīdīšu cilpā, nedomā, gan jau .*. Padzīvošu, papriecāšos par dieva pasauli, atvadīšos no tās. Tu jau zini, kā dzīvojam? Kamēr sirdī nekas neieduras, — staigājam un ap sevi nekā neredzam… Re, kādu dzīvi esmu nodzīvojusi un biju kā akla, bet, kad tagad nācu no staņicas gar Donu un iedomājos, ka man drīz būs jāšķiras no visa tā, uzreiz atvērās acis! Skatos uz Donu, bet uz tās virma, un no saules tā tīri sudrabota, tā vien laistās, ka pat acis sāp nolūkojoties. Pagriežos apkārt, paskatos, — ak kungs, kāds skaistums! Un es to nemaz nebiju ievērojusi… — Darja kautri pasmaidīja, apklusa, sažņaudza rokas un, apspiedusi raudas, kas viņai kāpa kaklā, sāka atkal runāt, un balss viņai kļuva vēl augstāka un saspringtāka: — Ceļā jau vairākkārt nobrēcos… Pienāku pie ciemata, skatos — mazi bērniņi peldas Donā… Nu, noskatījos viņos, sirds aptecējās, un apraudājos kā muļķe. Stundas divas gulēju smiltīs. Nav jau man viegli, ja padomā… — Viņa piecēlās no zemes, nopurināja svārkus, ar parasto kustību sakārtoja virs galvas lakatiņu. — Tik vien man prieka, kad iedomāju nāvi: viņā saulē taču man iznāks sastapties ar Petro… «Nu,» teikšu, «manu draudziņ Petro Pantelevič, pieņem savu paklīdušo sievu!» — Un ar viņai parasto cinisko, zobgalību piebilda: — Bet kauties tas viņā saulē nedrīkstēs, kaušļus paradīzē neielaiž, vai ne? Nu, ar dievu, Natašeņka! Neaizmirsti pastāstīt vīramātei par manu nelaimi.

Natālija sēdēja, aizsegusi seju šaurām, netīrām plaukstām. Viņas pirkstu starpā mirdzēja asaras kā priedes plaismās sveķi. Darja aizgāja līdz pītajiem žagaru vārtiņiem, tad atgriezās, lietišķi noteica:

— Kopš šās dienas ēdīšu no atsevišķiem traukiem. Pasaki to mātei. Un vēl ko: lai viņa tēvam to nestāsta, citādi vecais sāks trakot un padzīs mani no mājas. Tā tikai vēl trūktu! No šejienes došos tieši uz siena pļauju. Ardievu!

XIV

Otrā dienā no pļavas atgriezās pļāvēji. Pantelejs Prokofjevičs bija nolēmis sākt vest sienu pēc pusdienas. Duņaška aizdzina uz Donu vēršus, bet Iļjiņična un Natālija veicīgi uzklāja galdu.

Darja atnāca pie galda pēdējā, atsēdās maliņā. Iļjiņična nolika viņai priekšā nelielu bļodiņu ar kāpostiem, nolika karoti un maizes riecienu, bet pārējiem, kā vienmēr, ielēja viru lielajā kopējā bļodā.

Pantelejs Prokofjevičs izbrīnījies uzlūkoja sievu, vaicāja, norādīdams ar acīm uz Darjas bļodiņu:

— Kas tad tas? Kāpēc viņai atsevišķi ielēji? Vai tad viņa vairs nepieder pie mūsu ticības?

>— Un ko tev vajag? Ēd!

Vecais zobgalīgi noraudzījās Darjā, pasmīnēja:

— Ahā, saprotu! Kopš tā laika, kad viņai iedots medālis, viņa nevēlas ēst no kopējā trauka. Kas tev, Daška, vai derdzas ar mums no vienas bjodas strēbt?

— Nederdzas, bet nav brīv, — Darja aizsmakusi atbildēja.

— Kāpēc tad tā?

— Kakls sāp.

— Nu, un tad?

— Biju staņicā, un felšars pateica, lai ēdu no atsevišķa trauka.

— Man arī rīkle sāpēja, bet es nenošķīros, un, paldies dievam, mana slimība citiem nepielipa. Kas tad tev tā par saaukstēšanos?

Darja nobālēja, noslaucīja ar plaukstu lūpas un nolika karoti. Sašutusi par vecā iztaujāšanu, Iļjiņična viņam uzbrēca;

— Ko sienies klāt sievišķim? Pat pie galda nav no tevis miera! Pielīp kā dadzis un nevar ne atraut!

— Kas tad man? — Pantelejs Prokofjevičs sakaitināts izgrūda. — Manis pēc strebiet kaut vai bez karotes.

Dusmās viņš iegāza mutē pilnu karoti karstu kāpostu, apdedzinājās un, izspļāvis bārdā kāpostus, ierēcās nelabā balsī:

— Pasniegt neprotat, nolādētās! Kas tad dod tādus kāpostus, tieši no uguns?!

— Būtu pie galda mazāk pļāpājis, tad neapdedzinātos, — Iļjiņična mierināja.

Duņaška tikko neiespurcās, skatīdamās, kā pietvīkušais tēvs lasa no bārdas kāpostus un kartupeļu gabaliņus, bet pārējiem sejas bija tik nopietnas, ka arī viņa savaldījās un novērsa skatienu no tēva, baidīdamās, ka nesāk nevietā smieties.

Pēc pusdienām divās orēs pēc siena aizbrauca vecais un abas vedeklas. Pantelejs Prokofjevičs ar garām dakšām deva augšā, bet Natālija saņēma pēc trūdiem smaržojošā siena klēpjus, mīdīja tos. No lauka viņa atgriezās divatā ar Darju. Pantelejs Prokofjevičs ar vecajiem, naskajiem vēršiem bija aizbraucis tālu priekšā.

Aiz kurgāna rietēja saule. Nopļautās stepes rūgtā vērmeļu smarža pret vakaru kļuva stiprāka, bet maigāka, vēlīgāka, zaudējusi smacīgo pusdienas asumu. Karstums bija atslābis. Vērši gāja labprāt, un vasaras ceļā saceltie saldenie putekļi uzvirmoja un slīga uz dadžu krūmiem, kas auga ceļmalā. Dadžu galvas ar

Izplaukušajiem aveņkrāsas ziediem kvēli zaigoja. Virs tiem lidinājās kamenes. Uz tālo stepes dīķi sasaukdamās lidoja ķīvītes.

Darja gulēja uz līganā vezuma ar lejup pavērstu seju, atspiedusies uz elkoņiem, retumis pavērdamās Natālijā. Tā, nogrimusi domās, lūkojās saulrietā; viņas mierīgajā skaidrajā sejā plaiksnījās atspīdums, sarkans kā varš. «Ir gan Nataška laimīga, viņai vīrs un bērni, nekā viņai nevajag, ģimenē viņu mīl, bet es esmu beigts cilvēks. Nosprāgšu —neviens pat nenovaidēsies,» Darja domāja, un viņā pēkšņi pamodās vēlēšanās kaut kā apbēdināt Natāliju, nodarīt viņai sāpes. Kāpēc tikai viņai, Darjai, jāmokās izmisuma lēkmēs, nemitīgi jādomā par savu pazudušo dzīvi un tik nežēlīgi jācieš? Viņa vēlreiz ātri paraudzījās Natālijā, tad teica, cenzdamās ielikt balsī sirsnību:

— Gribu, Natālij, izsūdzēt tev grēkus,,,

Natālija neatsaucās uzreiz. Veroties saulrietā, viņa atcerējās, kā reiz senos laikos, kad vēl bija Grigorija līgava, viņš bija atjājis to apciemot un Natālija bija izgājusi pavadīt Grigoriju aiz vārtiem, un tad tāpat kvēloja saulriets, rietumos cēlās aveņkrāsas blāzma, vītolos brēca krauķi.,, Grigorijs jāja projām, pusapgriezies seglos un viņa skatījās tam pakaļ ar saviļņota prieka asarām un, piespiedusi rokas pie smailajām meitenes krūtīm, sajuta trauksmainos sirds pukstus,., Viņai bi-ja nepatīkami, ka Darja piepeši pārtraukusi klusumu, un viņa negribēdama vaicāja:-

— Kas tev kovsūdzēt?

-— Bija tāds grēks,,. Atceries, pavasari Grigorijs atjāja no frontes paciemoties. Tās dienas vakarā, atminos, slaucu govi. Eju istabā, dzirdu — Aksiņja mani sauc. Nu, iesauca pie sevis, uzdāvāja, tieši uzspieda, re, ŠO gredzentiņu, *— Darja pagrozīja pirkstā zelta gredzenu, — un pierunāja, lai iesaucu pie viņas Grigoriju… Kas tad man… Es viņam pateicu. Viņš toreiz visu nakti… Atceries, viņš teica, it kā Kudinovs atjājis un viņš ar to nosēdējis. Blēņas! Viņš bija pie Aksiņjas!

Pārsteigtā, nobālusī Natālija klusēdama lauzīja pirkstos sausu amoliņa zariņu,

— Neskaisties, Nataša, uz mani! Pati neesmu priecīga, ka tev atzinos,,, —glaimīgi sacīja Darja, cenzdamās ieskatīties Natālijai acīs.

Natālija klusēdama rija asaras. Tik negaidītas un lielas bija viņu atkal satriekušās bēdas, ka viņa neatrada sevī spēku atbildēt kaut ko Darjai un tikai novērsās, slēpdama savu ciešanu pārvērsto seju.

Tikai pirms iebraukšanas ciematā, dusmodamās uz sevi, Darja nodomāja: «Velns mani rāva viņu sāpināt. Tagad veselu mēnesi birdinās asaras! Būtu labāk dzīvojusi, neko nezinādama. Tādām govīm kā viņa labāk dzīvot pa tumšo.» Vēlēdamās kaut kā nolīdzināt savu vārdu iespaidu, viņa teica:

— Tu pārāk neskumsti. Kas nu tā par nelaimi! Manas bēdas smagākas par tavējām, bet es staigāju, seksti izcēlusi. Un galu galā jods viņu sazina, varbūt viņš arī nesatikās ar Aksiņju, bet gāja pie Kudinova. Es jau viņam nesekoju. Un, kas nav notverts, — tas nav zaglis,

—< Man gan jau tā likās… —Natālija klusi sacīja, slaucīdama acis ar lakatiņa stūri.

Bet, ja tev likās, ko tad tu viņu neizjautāji? Ak tu, zostiņa! Man viņš nebūtu izlocījies! Es viņu būtu iespiedusi tādās spīlēs, ka visiem velniem kļūtu nelabi!

— Es baidījos patiesības… Tu domā — tas ir viegli? — nozibsnīdama acis, uztraukumā stostīdamās, Natālija sacīja. —* Tu tā»,, ar Petro dzīvoji… Bet man, kad atminos,., kad atminos visu, ko vajadzēja pārciest … vēl tagad kļūst drausmi!

— Nu, tad aizmirsti to, — Darja vientiesīgi ieteica.

—Vai tad to var aizmirst!,.« svešā, piesmakušā

balsī iesaucās Natālija.

Bet es aizmirstu. Liela muižai

— Aizmirsti savu slimību!

Darja sāka smieties.

<— Labprāt, bet tā nolādētā, pati sevi atgādina! Paklau, Nataška, vai gribi, es no Aksiņjas visu srnalki_ dabūšu zināt. Viņa man izstāstīs! Dievs sodi! Nav tadas sievas, kas nociestos un neizstāstītu to, kas un kā viņu mīl. No sevis zinu!

— Man nevajag tavu pakalpojurnu.Tu man jau tā pa-kalpoji, — Natālija vēsi atbildēja. — Neesmu akla, redzu, kādēļ tu man to pastāstīji. Ne jau aiz želuma_atzinies, kā savedi viņus kopā, bet lai man būtu smagāk…

— Pareizi! Darja nopūzdamās atzinās. —Spried pati, — vai tad man vienai ciest?

Darja norāpās no vezuma, paņēma rokās pavadas, sāka vest no kalna lejā nogurušos vēršus, kuriem vairs neklausīja kājas. Uzbraucot uz ceļa, viņa piegāja pie vezuma:

— Klau, Nataškal Ko es tev gribēju vaicāt… Vai tu savējo stipri mīli?

— Kā protu, — Natālija neskaidri atsaucās.

— Tātad stipri, — Darja nopūtās. — Bet man nav gadījies nevienu stipri mīlēt. Mīlēju kā suns, kā nu pagadījās… Ja tagad varētu no jauna sākt dzīvot, — varbūt arī es kļūtu citāda?

Pēc īsās vasaras krēslas sākās melna nakts. Viņi tumsā izkrāva pagalmā sienu. Sievietes strādāja klusēdamas, un Darja pat neatbildēja uz Panteleja Prokofjeviča uzbļāvieniem.

XV

Strauji vajājot pretinieku, kas atkāpās no Ustjmedvedicas, Donas armijas un Augšdonas sacelšanās kustības apvienotās daļas devās uz ziemeļiem. Pie Saškinas ciemata Medvedicas malā sakautie 9. Sarkanās armijas pulki centās apturēt kazakus, bet tos no jauna satrieca, un tie atkāpās gandrīz līdz pašam Grjazu-Caricinas dzelzceļa nozarojumam, neizrādot noteiktu pretestību.

Grigorijs ar savu divīziju piedalījās kaujā pie Saškinas ciemata un stipri palīdzēja ģenerāļa Sutulova kājnieku brigādei, pret kuras flangiem bija vērsts trieciens. Jermakova jātnieku pulks, kas pēc Grigorija pavēles devās uzbrukumā, saņēma gūstā ap divi simti sarkanarmiešu, ieguva četrus balsta ložmetējus un vienpadsmit patronu vezumu.

Pret vakaru ar pirmā pulka kazaku grupu Grigorijs iejāja Saškinā. Pie divīzjias štāba ieņemtās mājas pussotņas kazaku apsardzībā stāvēja liels gūstekņu bars baltiem kokvilnas krekliem mugurā un apakšbiksēm kājās. Lielākā daļa bija basām kājām un izģērbti līdz apakšveļai, un tikai retumis baltajā pūlī zaļganoja netīri aizsargkrāsas virskrekli.

— Cik balti kļuvuši, kā zosisf — iesaucās Prohors Zikovs, norādīdams uz gūstekņiem.

Grigorijs savilka pavadu, pagrieza zirgu sāņus; sameklējis kazaku pūlī Jermakovu, paaicināja viņu ar pirkstu pie sevis.

— Jāj šurp, ko slēpies citiem aiz muguras?

Kāsēdams dūrē, piejāja Jermakovs. Zem viņa melnajām,

plānajām ūsām un sadauzītajām lūpām bija sarecējušas asinis, labais vaigs piepūties, un uz tā rēgojās tumši, svaigi ādas nobrāzUmi. Uzbrukuma laikā zirgs zem viņa bija pilnos auļos klupis, nogāzies, un kā akmens no segliem izlidojušais Jermakovs apmēram divas asis uz vēdera slīdējis pa ciņaino atmatu. Viņš un zirgs abi reizē bija uzlēkuši kājās. Un pēc brītiņa Jermakovs bez cepures, seglos sēdēdams un neganti asiņodams, bet kailu zobenu rokā jau panāca pa nogāzi traucošo kazaku lavu…

— Kas tad man ko slēpties? — viņš jautāja šķietamā izbrīnā, kad bija līdzās Grigorijam, bet pats mulsi novērsa pēc kaujas vēl neizdzisušās, asiņu pieplūdušās, zvēriskās acis.

— Kaķis jūt, kādu gaļu ēdis! Ko jāj aiz muguras? — Grigorijs nikni jautāja.

Jermakovs, ar pūlēm viebdams smaidā savas uztūkušās lūpas, greizi pavērās gūstekņos.

— Par kādu gaļu tu runā? Neuzdod tagad mīklas, tik un tā neuzminēšu, es šodien uz galvas novēlos no zirga .«.

— Vai tas tavs darbs? —Grigorijs ar pletni norādīja uz sarkanarmiešiem.

Jermakovs izlikās, it kā pirmoreiz būtu ieraudzījis gūstekņus, un tēloja neizsakāmu izbrīnu:

— Tad ta maitasgabali! Ak tu nolādētie! Izģērbuši! Kad to paguvuši? ,.. Saki viens cilvēks! Tikko atjāju nost, stingri jo stingri pavēlēju neaizskart, un te tev nu bija, izģērbuši nabadziņus pavisam…

— Nemels blēņas! Ko izliecies? Tu liki izģērbt?

— Dievs pasarg'! Vai tev prāts, Grigorij Pantelevič?

— Vai pavēli atceries?

— Par to, lai…

— Jā, jā, par to pašu!…

— Kā lai neatceros. No galvas atceros! Kā pantiņu, kādus dažkārt mācījāmies skolā.

Grigorijs neviļus pasmaidīja, — saliecies seglos, saķēra Jermakovu aiz portupejas siksnas. Viņš mīlēja šo brašo, ārkārtīgi drosmīgo komandieri.

— Harlampij! Bez jokiem, kāpēc tu atļāvi? Jaunais pulkvedis, kas Kopilova vietā iesēdināts štābā, nosūdzēs, un būs jāatbild. Pats nebūsi priecīgs, kad sāksies taujāšanas un pratināšanas.

— Nevarēju izturēt, Pantelevič! — Jermakovs nopietni un naivi atbildēja. — Viņiem bija viss gluži jauns, tikko Ustjmedvicā izsniegts, nu, bet mani vīri noplīsuši, un arī mājās ar apģērbu nav labais gals. Bet viņiem — viņiem viens pīpis — aizmugurē tik un tā visu noģērbtu! Mēs viņus ņemsim gūstā, bet aizmugures nelgas izģērbs? Nē, nē, labāk lai mūsējie izmanto! Es atbildēšu un būšu glums kā zutis! Un tu, lūdzu, man nepiesienies. Es nekā nezinu un neesmu neko redzējis!

Viņi piegāja pie gūstekņu bara. Atturīgās valodas pūlī apklusa. Tie, kas stāvēja malā, vairījās jātnieku, vērās kazakos ar drūmām bažām un saspringtām gaidām. Viens sarkanarmietis, pazinis Grigorijā komandieri, pienāca viņam tieši klāt un pieskārās ar roku kāpslim:

— Biedri priekšniek! Pasakiet saviem kazakiem, Jai mums kaut šineļus atdod! Esiet tik žēlīgs! Naktīs salst, bet mēs esam pavisam kaili, pats redzat.

Vasaras vidū gan laikam nenosalsi, žurka! — Jermakovs bargi noteica un, atstūmis ar zirgu sarkanarmieti, pievērsās Grigorijam. — Neuztraucies, es teikšu, lai viņiem iedod kādas vecas drēbes. Nu, paejiet nost, paejiet nost, karotāji! Jums vajadzētu kaut biksēs utis, nevis cīnīties ar kazakiem!

Štābā pratināja sagūstīto rotas komandieri. Pie galda, kas bija apklāts ar vecu vaska drēbi, sēdēja jaunais štāba priekšnieks — pulkvedis Andrejanovs, pusmūža virsnieks ar strupu degunu, sirmiem deniņiem un puiciski atļekušām, lielām ausīm. Viņam pretim divu soļu atstatumā no galda stāvēja sarkanais komandieris. Pratināmā izteicienus pierakstīja kāds no štāba virsniekiem, sotņiks Suļins, kas bija ieradies divīzijā kopā ar Andrejanovu.

Sarkanais komandieris — garš vīrs ar rudām ūsām, īsi apcirptiem pelnu krāsas matiem — stāvēja, neveikli mīņādamies ar basajām kājām uz okera krāsas grīdas, retumis paraudzīdamies pulkvedī. Kazaki bija atstājuši gūsteknim mugurā tikai dzeltenu, nebalinātu kokvilnas apakškreklu un atņemto bikšu vietā iedevuši skrandainas, nemākulīgi salāpītas kazaku bikses ar izbalējušām sarkanajām svītrām. Tuvojoties galdam, Grigorijs pamanīja, ka gūsteknis ar ātru, kautru kustību sakārtoja uz gurniem saplēstās bikses, cenzdamies apsegt kailumu.

—Jūs sakāt, Orlas guberņas kara komisariāts? — pulk" vedis vaicāja, ātri pāri acenēm uzlūkodams gūstekni, un ai kal nodūra acis, tad, piemiedzis tās, sāka apskatīt un i'iozīt rokās kādu papīriņu — kā redzams, dokumentu.

— Jā.

— Pagājušā gada rudenī?

— Rudens beigās.

— Jūs melojat!

— Es runāju patiesību.

— Es apgalvoju, ka jūs melojat!.,.

Gūsteknis klusēdams paraustīja plecus. Pulkvedis pa-raudzījās Grigorijā, tad pateica, nevērīgi pamājis uz pratināmā pusi:

— Re, paskatieties: bijušais ķeizara armijas virsnieks, bet tagad, kā redzat, boļševiks. Kritis gūstā un stāsta pasakas, it kā pie sarkanajiem nokļuvis nejauši, it kā esot mobilizēts. Melo neticami, naivi kā ģimnāzistiņš un domā, ka viņam noticēs, bet pašam vienkārši pietrūkst, pilsoniskas drosmes atzīties, ka nodevis dzimteni,,, Baidās, nelietis f

Ar mokām kustinādams gāmuru, gūsteknis sacīja:

— Es redzu, pulkveža kungs, ka jums pietiek pilsoniskas drosmes, lai apvainotu gūstekni..„

— Ar neliešiem es nerunāju!

— Bet man tagad jārunā.

— Piesardzīgāki Nepiespiediet mani, es varu ļaut rokām vaļu!

— Jūsu stāvokli tas nemaz nav grūti un <— galvenais — nav bīstami!

Ne vārda nebildis, Grigorijs nosēdās pie galda, ar līdzjūtīgu smaidu lūkojās aiz sašutuma nobālušajā gūsteknī, kas tik bezbailīgi atcirta pratinātājam. «Pamatīgi sadeva pulkvedītim!» Grigorijs ar patiku nodomāja un ne bez ļauna prieka pavērās gaļīgajos, tumšsarkanajos Andrejanova vaigos, kas raustījās nervu trīsās.

Savu štāba priekšnieku Grigorijs neieredzēja no pašas pirmās tikšanās. Andrejanovs piederēja pie tiem virsniekiem, kas pasaules kara gados nebija atradušies frontē, bet prātīgi sēdējuši aizmugurē, izmantodami ietekmīgus dienesta un radniecības sakarus un pazīšanās, visiem spēkiem tverdamies drošā vietā. Pulkvedis Andrejanovs arī Pilsoņu karā bija izmanījies strādāt aizsardzībā, sēdēdams Novočerkaskā, un tikai pēc tam, kad no varas atstūma atamanu Krasnovu, viņš bija spiests doties uz fronti,

Divās naktīs, ko Grigorijs pavadīja kopā ar Andrejanovu vienā dzīvoklī, viņš bija paguvis no šā vārdiem izzināt, ka Andrejanovs esot ļoti dievbijīgs, ka bez asarām nevarot runāt par svinīgiem baznīcas dievkalpojumiem, ka viņa sieva esot vispriekšzīmīgākā, kādu vien iespējams iedomāties, ka to sauc par Sofiju Aleksandrovnu un ka ap viņu kādreiz bez panākumiem lakstojies pats atamans barons fon Grabc; bez tam pulkvedis laipni; un sīki pastāstīja: kāda muiža piederējusi viņa nelaiķa tēvam, kā viņš, Andrejanovs, uzkalpojies līdz pulkveža pakāpei, ar kādām augstām personām viņam gadījies piedalīties medībās 1916. gadā, kā arī paziņoja, ka par vislabāko spēli viņš atzīstot vistu, par visveselīgāko dzē" rienu — konjaku, kas uzliets uz ķimeņu lapām, un par vislietderīgāko dienestu — dienestu karaspēka intendantūrā.

No tuviem lielgabalu šāvieniem pulkvedis Andrejanovs trūkās, zirgā jāja nelabprāt, aizbildinādamies ar aknu kaiti; nepagurdams rūpējās, lai jo vairāk paplašinātu štāba apsardzi, un pret kazakiem izturējās ar vāji slēptu nepatiku, jo, pēc viņa vārdiem, tie visi bijuši nodevēji 1917. gadā un, sākot ar šo gadu, viņš ienīstot visus «vienkāršos kareivjus» bez izņēmuma. «Tikai muižniecība glābs Krieviju!» pulkvedis izteicās, garāmejot pieminēdams to, ka ari viņš ir muižnieku kārtas un ka Andrej anovu dzimta ir visvecākā un viscienījamākā Donas apgabalā.

Bez šaubām, galvenais Andrejanova netikums bija pļāpība, tā neatturamā un briesmīgā vecu cilvēku pļāpība, kāda piemīt dažiem valodīgiem un ne visai gudriem cilvēkiem, kas sasnieguši krietnu vecumu un kopš jaunām dienām raduši spriest par visu viegli un vaļīgi.

Ar šīs sugas ļaudīm Grigorijs savā mūžā bija sastapies ne reizi vien un allaž izjutis pret tiem dziļu riebumu. Otrā dienā pēc iepazīšanās ar Andrejanovu Grigorijs sāka vairīties ar viņu tikties, un dienu tas viņam izdevās, bet, tiklīdz viņi palika kaut kur pa nakti, Andrejanovs uzmeklēja viņu un steidzīgi jautāja: — Vai nakšņosim kopā? — un, nenogaidījis atbildi, iesāka: — Re, jūs, mans mīļais, sakāt, ka kazaki esot neizturīgi kājnieku kaujā, bet es, būdams par sevišķu uzdevumu virsnieku pie viņa ekselences … Ei, kas tur ir, atnesiet manu čemodānu un gultas drēbes! — Grigorijs nolikās uz muguras, aizvēra acis un, zobus sakodis, klausījās, pēc tam nepieklājīgi pagrieza nevaldāmajam stāstītājam muguru, apsedza galvu ar šineli, domādams mēmā naidā: «Tiklīdz ««ņemšu pavēli par pārcelšanu, — gāzīšu viņam ar kaut ko smagu pa galvu: varbūt pēc tam viņš kaut uz nedēju zaudēs valodu!» — Vai jūs guļat, sotņik? — Andrejanovs vaicāja. — Guļu, — Grigorijs dobji atbildēja. — Atļaujiet, neesmu vēl līdz galam izstāstījis! — un stāsts turpinājās. Grigorijs miegā nodomāja: «Tīšām uzgrūduši man šo stulbeni. Laikam Fichelaurovs pacenties. Kā lai ar tādu apdauzītu strādā kopā?» Un aizmigdams dzirdēja spalgo pulkveža tenoriņu, kas skanēja kā lietus pilieni pa skārda jumtu.

Tāpēc arī Grigorijs izjuta ļaunu prieku, redzēdams, cik veikli sagūstītais komandieris sadod viņa runīgajam štāba priekšniekam.

Brītiņu Andrejanovs klusēja, miedza acis; viņa garās atļukušo ausu ļipiņas bija tumši pietvīkušas, uz galda uzliktā, baltā, treknā roka ar masīvo zelta gredzenu rādītāja pirkstā raustījās.

— Klausieties, jūs izdzimteni! — viņš teica uztraukumā piesmakušā balsī. — Ne tāpēc es pavēlēju jūs atvest šurp, lai apmainītos ar jums asprātībām, neaizmirstiet to! Vai "jūs saprotat, ka jums nav iespējams izlocīties?

— Ļoti labi saprotu.

— Jo labāk jums. Man galu galā viens pīpis, vai esat brīvprātīgi aizgājis pie sarkanajiem vai mobilizēts. Svarīgs nav tas, svarīgs ir apstāklis, ka jūs aiz maldīgi saprastām goda jūtām atsakāties runāt…

— Acīmredzami mēs abi dažādi saprotam, kas ir gods.

— Tas tāpēc, ka jums tā nav atlicis pat ne tik daudz!

— Kas zīmējas uz jums, pulkveža kungs, tad, spriežot pēc izturēšanās pret mani, es šaubos, vai jums kādreiz vispār bijis gods!

— Es redzu — jūs gribat paātrināt atrisinājumu?

— Jūs varbūt domājat, ka manās interesēs to novilcināt? Nebiedējiet mani, nekas neiznāks!

Andrejanovs drebošām rokām attaisīja papirosu etviju, aizsmēķēja, divas reizes kāri ievilka dūmu un atkal pievērsās gūsteknim.

— Tātad jūs atsakāties atbildēt uz jautājumiem?

— Par sevi es izteicos.

— Ejiet pie velna! Jūsu kraupainā persona mani interesē vismazāk. Papūlieties atbildēt, lūk, uz kādu jautāfumu: kādas daļas pievienojās jums no Sebrjakovas stacijas?

— Es jums atbildēju, ka nezinu.

— Jūs zināti

— Labi, es jums sagādāšu prieku: jā, es zinu, bet neteikšu.

— Es pavēlēšu jūs pērt ar šauteņu slauķiem, uri tad jūs sāksiet runāt!

— Nezin vis! — gūsteknis pieskārās ar kreiso roku ūsām, pilnā pārliecībā pasmīnēja.

— Vai Kamišinas pulks piedalījās šai kaujā?

— Nē.

— Bet jūsu kreiso flangu sedza kavalērijas daļa, kas tā par daļu?

— Metiet mieru! Vēlreiz jums atkārtoju, ka uz tādiem jautājumiem neatbildēšu,

— Izvēlies: vai nu tev, suns, tūliņ atraisīsies mēle, vai pēc desmit minūtēm tevi nostādīs pie sienas! Nu!?

Un tad negaidīti augstā, jauneklīgi skaņā balsī gūsteknis iesaucās:

— Jūs man esat apnicis, vecais muļķi! Stulbeni! Ja jūs kristu manās rokās, — es gan jūs citādi pratinātu! .«»

Andrejanovs nobāla, satvēra nagana maksti. Tad Grigorijs nesteigdamies piecēlās un brīdinādams pacēla roku,

— Oho! Nu, tagad pietiks! Esat patērzējuši — un pietiks. Abi jūs esat dedzīgi, kā noskatos… Nu, nespējat saprasties, un nevajag arī, kas tur ko runāt? Viņš dara pareizi, neizdodams savējos. Dievs sodi, tas ir lieliski! Es pat negaidīju!

— Nē, atļaujiet!,,, — Andrejanovs uzbudinājās, veltīgi mēģinādams attaisīt maksti.

— Neatļaušu! — līksmā jestrumā noteica Grigorijs, pieiedams pie paša galda un aizsegdams gūstekni. — Tas neder — nogalināt gūstekni. Kā jums sirdsapziņa atļauj uzbrukt viņam, tādam? Neapbruņots cilvēks, saņemts gūstā, viņam pat drēbes nav atstājuši mugurā, bet jūs brūkat virsū .,«

— Nost! Sis nelietis mani apvainoja! — Andrejanovs ar spēku atgrūda Grigoriju, izrāva naganu.

Gūsteknis veikli pagriezās ar seju pret logu, — it kā nosalis noskurināja plecus. Grigorijs smīnēdams vēroja

Audrejanovu, bet tas, sajutis saujā grumbuļaino revolvera spalu, nejēdzīgi pavicināja to-, tad nolaida ar stobru uz leju un novērsās.

— Negribu aptraipīt rokas… — atguvis elpu un aplaizījis sakaltušas lūpas, viņš piesmacis sacīja.

Nevaldīdams smieklus, atsegdams zem ūsām žilbinoši baltos zobus, Grigorijs teica:

— Neiznāktu arī! Palūkojiet, jūsu nagans nav pielādēts. Vēl naktsguļā es pamodos no rīta, paņēmu to no krēsla un aplūkoju .,» Nevienas patronas, un laikam gan pāris mēnešus netīrīts! Nelāgi jūs uzraugāt savus ieročus!

Andrejanovs nodūra acis, pagrozīja revolveri un pasmaidīja:

— Velna būšana! Tiešām tā ..,

Sotņiks Suļins, kas klusēdams zobgalīgi vēroja visu notiekošo, saritināja pratināšanas protokolu un sacīja, patīkami izrunādams burtu «r»:

— Esmu jums ne reizi vien sacījis, Semjon Polikarpovič, ka jūs nejēdzīgi apejaties ar ieročiem. Šāsdienas gadījums ir vēl viens pierādījums tam.

Andrejanovs saviebās un uzsauca:

— Klau, kas tur ir no zaldātiem? Surp!

No priekšistabas ienāca divi raitnieki un sardzes priekšnieks.

— Aizvediet! — Andrejanovs ar galvas mājienu norādīja uz gūstekni. *

Tas pavērsa seju pret Grigoriju, klusēdams palocījās viņam un devās uz durvīm. Grigorijam likās, it kā gūsteknim zem rudajām ūsām pakustējās lūpas tikko jaušamā pateicības smaidā …

Kad soļi apklusa, Andrejanovs ar gurdu kustību noņēma acenes, rūpīgi noslaucīja tās ar ziemišķādas gabaliņu un žultaini noteica:

— Jūs spīdoši aizstāvējāt šo nelieti, tā ir jūsu pārliecības darīšana, bet runāt, viņam klātesot, par naganu, nostādīt mani neveiklā stāvoklī, — paklausieties, ko tad tas nozīmē?

— Nav jau tik liela nelaime, — Grigorijs nomierinādams atbildēja.

— Nē, tas tomēr nav pareizi. Bet, ziniet, es varēju viņu nošaut. Riebīgs tips! Pirms jūsu atnākšanas es pusstundu ar viņu cīnījos. Kā viņš meloja, jauca, locījās, sniedza apzināti nepareizas ziņas — šausmas! Bet, kad es viņu pieķēru, — vienkārši un kategoriski atteicās runāt. Redziet, virsnieka gods neļaujot viņam izpaust pretiniekam kara noslēpumu. Tad par virsnieka godu nedomāja, maitasgabals, kad iestājās pie boļševikiem.,. Man šķiet, ka viņu un vēl divus virsniekus vajag paklusām nošaut. Dabūt no viņiem ziņas, kas mūs interesē, nav nekādas cerības: rūdīti un nelabojami nelieši, tātad nav ko viņus saudzēt. Kā jums šķiet?

— Kā jūs dabūjāt zināt, ka viņš ir rotas komandieris? — atbildes vietā Grigorijs jautāja.

— Viņu nodeva viens no viņa paša sarkanarmiešiem.

— Es domāju, ka jānošauj šis sarkanarmietis, bet ko-mandieri jāatstāj dzīvi! — Grigorijs nogaidīdams pavērās Andrejanovā.

Andrejanovs paraustīja plecus un pasmaidīja tā, kā mēdz smaidīt, kad sarunu biedrs nemākulīgi joko.

— Nē, nopietni, jums tā šķiet?

— Nu tā, kā jums sacīju.

— Bet atļaujiet, aiz kādiem apsvērumiem?

— Aiz kādiem? Aiz tādiem pašiem, lai saglabātu krievu armijā disciplīnu un kārtību. Vakar, kad likāmies gulēt, jūs, pulkveža kungs, ļoti prātīgi stāstījāt, kāda kārtība būtu jāievieš armijā pēc tam, kad sakausim boļševikus, — lai izdziedētu jaunatni no sarkanās sērgas. Es biju ar jums pilnīgi vienisprātis, atceraties? — Grigorijs glauda ūsas, vērodams pulkveža sejā maināmies izteiksmi, un apsvērti runāja: — Bet ko jūs tagad iesakāt? Tā taču jūs atbalstāt izvirtību! Tātad lai kareivji nodod savus komandierus? Ko tad jūs viņiem mācāt? Bet, ja nu mēs abi nokļūtu tādā stāvoklī, kas tad? Nē, apžēlojieties, te es neatkāpjos ne soļa! Esmu pret to.

— Kā gribat, — Andrejanovs vēsi attrauca un vērīgi paskatījās Grigorijā. Viņš bija dzirdējis, ka sacelšanās divīzijas komandieris esot savdabīgs un dīvains, bet kaut ko tādu nebija no viņa gaidījis. Viņš tikai piebilda: — Mēs parasti tā rīkojāmies ar sagūstītajiem sarkanajiem komandieriem un it sevišķi — ar bijušajiem virsniekiem. Jūs gribat kaut ko jaunu … Un es nevisai saprotu jūsu nostāju tādā šķietami nediskutējamā jautājumā.

— Mēs gan parasti viņus nošāvām kaujā, ja tā iznāca, bet gūstekņus bez vajadzības nešāvām! — Grigorijs pietvīkdams atbildēja.

— Labi, lūdzu, nosūtīsim viņus uz aizmuguri, — An-drejanovs bija ar mieru. — Tagad, rau, kāds jautājums: daļa gūstekņu — mobilizētie Saratovas guberņas zemnieki — izteikuši vēlēšanos cīnīties mūsu rindās. Mūsu Trešajā kājnieku pulkā nav ne trīssimt durkļu. Vai jūs atzīstat par iespējamu pēc rūpīgas izlases pievienot pulkam da]u šo gūstekņu kā brīvprātīgos? Sai jautājumā mums ir noteikti armijas štāba norādījumi.

— Neviena zemnieka es pie sevis neņemšu. Lai iztrūkumu papildina ar kazakiem! — Grigorijs kategoriski paziņoja.

Andrejanovs mēģināja viņu pārliecināt:

—Paklausieties, neķildosimies. Es saprotu jūsu vēlēšanos paturēt divīzijā viengabalainu kazaku sastāvu, bet nepieciešamība spiež mūs nesmādēt arī gūstekņus. Pat Brīvprātīgajā armijā dažus pulkus komplektē no gūstekņiem.

— Lai viņi dara, kā grib, bet es atsakos pieņemt zemniekus. Par to vairāk nerunāsim, — Grigorijs atcirta.

Pēc maza brītiņa viņš izgāja nokārtot gūstekņu nosūtīšanas jautājumu. Bet pie pusdienu galda Andrejanovs satraukts sacīja:

— Kā redzams, mēs abi nevarēsim sastrādāties…

— Es arī tā domāju, — Grigorijs vienaldzīgi atbildēja. Neievērodams Suļina smīnu, viņš ar pirkstiem paņēma no šķīvja gabalu vārītas jēra gaļas, sāka ar tādu vilka čirkstoņu dragāt ar zobiem pacieto skriemeli, ka Suļins

saviebās kā stiprās sāpēs un pat uz mirkli aizvēra acis.

*

Pēc divām dienām atejošām sarkano daļām dzinās pakaļ ģenerāļa Saļņikova grupa, bet Grigoriju steidzīgi izaicināja uz grupas Štābu, un štāba priekšnieks — cienīga izskata pusmūža ģenerālis, — iepazīstinājis viņu ar Donas armijas komandiera pavēli par sacelšanās armijas izformēšanu, bez aplinkiem teica:

— Partizānu karā pret sarkanajiem jūs esat veiksmīgi komandējis divīziju, tomēr tagad mēs nevaram jums uzticēt ne divīziju, ne arī pulku. Jums trūkst militāras izglītības, un plašas frontes apstākļos, kad jādarbojas ar modernajām kauju vadīšanas metodēm, jūs nespēsiet komandēt lielu karaspēka vienību. Vai esat vienis prātis ar to?

— Jā, — Grigorijs atbildēja, — Pats gribēju atteikties no divīzijas komandēšanas.

— Ļoti labi, ka nepārvērtējat savas spējas. Tagadējos jaunajos virsniekos šī īpašība sastopama visai reti, Tātad ar frontes komandiera pavēli jūs ieceļ par Deviņpadsmitā pulka ceturtās sotņas komandieri. Pulks patlaban ir ceļā, verstu divdesmit no šejienes, kaut kur ap Vjazņikova ciematu. Jādodas šodien pat turp vai vismaz rit. Jums it kā būtu kas sakāms?

— Es gribētu, lai mani ieskaita saimnieciskā daļā,

— Tas nav iespējams. Jūs būsiet nepieciešams frontē,

— Divu karu laikā esmu četrpadsmit reizes ievainots un kontuzēts,

— Tam nav nozīmes. Jūs esat jauns, izskatāties lieliski un varat vēl cīnīties. Kas attiecas uz ievainojumiem, kuram virsniekam tad to nav? Varat iet. Visu labāko!

Laikam gan tādēļ, lai atvairītu neapmierinātību, kurai nenovēršami vajadzēja rasties augšdoniešos, kad izformēja sacelšanās armiju, daudziem ierindas kazakiem, kas bija izrādījuši varonību sacelšanās laikā, tūliņ pēc Ustjmedvedicas ieņemšanas uzšuva uz uzplečiem svītriņas, gandrīz visus vahmistrus iecēla par apakšhorunžijiem un virsniekus — sacelšanās dalībniekus — paaugstināja pakāpēs un apbalvoja.

Arī Grigorijs nebija apiets: viņu iecēla par sotņiku, armijas pavēlē bija atzīmēti viņa izcilie nopelni cīņā pret sarkanajiem un izteikta pateicība,

Izformēšanu veica dažās dienās, Mazizglītotos divīziju un pulku komandierus aizstāja ģenerāļi un pulkveži, par sotņu komandieriem iecēla virsniekus ar bagātu pieredzi; pilnīgi pārveidoja bateriju un štābu vadību, un ierindas kazaki papildināja Donas armijas numurpulkus, kas bija stipri cietuši Doņecas kaujās,

Grigorijs vakara pusē sapulcēja kazakus, paziņoja par divīzijas izformēšanu un atvadoties teica:

— Nepieminiet ar ļaunu, sābri! Aiz nepieciešamības kalpojām kopā, bet kopš šās dienas nesīsim savu krustu katrs par sevi. Pats galvenais — sargiet galvas, lai sarkanie jums tās nesašauda! Mums šīs galvas, kaut gan tās nav nekādas labās, tomēr nevajag veltīgi likt par mērķi lodei. Mums vēl vajadzēs ar tām domāt, cieši domāt, ko turpmāk iesākt,,,

Kazaki nomākti klusēja, tad sāka runāt visi uzreiz, daudzbalsīgi un dobji:

—Vai atkal sākas vecā dziesma?

Kur gan mūs tagad dzīs?

— Rīkojas ar cilvēkiem, kā grib, salašņas!

— Mēs nevēlamies izformēties! Kas tā par jaunu kārtību?!

— Nu, draugi, esam apvienojušies sev par krustu!«,,

— No jauna viņu labdzimtības sāk mūs lauzīt!

— Tagad turies! Sāks mūs liekt, locīt un iztaisnot ,M

Grigorijs nogaidīja klusumu, tad sacīja:

— Jūs veltīgi izkliedzat rīkles. Beidzies vieglais laiks, kad varēja apspriest pavēles un pretoties priekšniekiem. Izklīstiet pa naktsmītnēm un mazāk ļaujiet vaju mēlēm, citādi tās tagadējos laikos neaizvedīs nekur citur kā līdz karalauka tiesām un soda rotām.

Kazaki nāca klāt pa vadiem, atvadīdamies sniedza Grigorijam roku un teica:

— Ardievu, Pantelevič! Tu nepiemini mūs ar ļaunu vārdu.

— Arī mums ar svešiem, ak vai, nebūs viegli sadzīvot!

— Veltīgi tu mūs pamet. Nevajadzēja atdot divīziju!

— Zēl, ka nebūs tevis, Meļehov. Svešie komandieri — viņi, kazi, būs izglītotāki par tevi, tikai mums no tā kļūs nevis vieglāk, bet grūtāk, re, kas par nelaimi!

Tikai viens kazaks, kas bija cēlies no Napolovas ciemata, rotas balamute un zobgalis, teica:

— Tu, Grigorij Pantelevič, viņiem netici. Vai nu strādā ar savējiem vai ar svešiem — vienlīdz grūti, ja darbs nav pēc sirdsapziņas!

*

Nakti Grigorijs dzēra kandžu ar Jermakovu un citiem komandieriem, bet no rīta paņēma līdz Prohoru Zikovu un aizjāja, lai panāktu Deviņpadsmito pulku.

Viņš vēl nebija paguvis pārņemt sotņu un, kā vajadzīgs, iepazīties ar cilvēkiem, kad viņu aicināja pie pulka komandiera. Bija agrs rīts. Grigorijs skatīja zirgus, aizkavējās un ieradās tikai pēc pusstundas. Viņš gaidīja, ka stingrais pulka komandieris, kas no virsniekiem prasīja daudz, izteiks viņam piezīmi, bet tas apsveicinājās ļoti laipni un jautāja: — Nu, kā jums patīk sotņa? Vai vērtīgi vīri? — un, nenogaidījis atbildi, raudzīdamies kaut kur garām Grigorijam, sacīja:

— Redziet, dārgais, man jums jāpaziņo ļoti bēdīga vēsts,., Jums mājās notikusi liela nelaime. Šonakt no

Vešenskas saņemta telegramma. Dodu jums mēnesi at-vaļinājuma, lai varat nokārtot ģimenes darīšanas. Jājiet!

— Dodiet telegrammu, — Grigorijs nobālēdams izteica.

Viņš paņēma četrkārt salocīto papīra lapiņu, atvēra to, izlasīja, saspieda pēkšņi nosvīdušajā rokā. Viņam bija vajadzīga neliela piepūle, lai savaldītos, un tikai mazliet samežģījās mēle, kad viņš sacīja:

— Jā, to es negaidīju. Tātad došos ceļā. Ardievu!

— Neaizmirstiet paņemt atvaļinājuma apliecību!

— Jā, jā. Paldies, neaizmirsīšu.

Priekšnamā viņš izgāja, droši un stingri soļodams, pa paradumam turēdams zobenu, bet, kad sāka kāpt lejā no augstā lieveņa, piepeši vairs nedzirdēja pats savu soļu dimu un tūlīt sajuta, ka asa sāpe kā durklis ieduras sirdī.

Uz apakšējā pakāpiena viņš sagrīļojās un satvēra ar kreiso roku ļodzīgo margu, bet ar labo ātri atpogāja virskrekla apkakli. Brītiņu viņš stāvēja, dziļi un bieži elpodams, bet šai brīdī it kā apskurba no ciešanām un, kad atrāvās no margām un devās pie zirga, tad soļoja jau smagi, mazliet grīļodamies,

XVI

Dažas dienas pēc sarunas ar Darju Natālija dzīvoja ar tādu sajūtu, kāda mēdz būt miegā, kad smagi spiež ļauns sapnis un nav spēka atģisties. Viņa meklēja pamatotu ieganstu, lai varētu aiziet pie Prohora Zikova sievas un izdibināt no tās, kā Grigorijs dzīvojis Vešenskā atkāpšanās laikā un vai tur sastapies ar Aksiņju vai ne. Viņai gribējās pārliecināties par vīra vainu, un Darjas vārdiem viņa gan ticēja, gan neticēja.

Vēlu vakarā viņa tuvojās Zikovu pagalmam, bezrūpīgi šūpodama rokā viciņu. Prohora sieva, darbus padarījusi, sēdēja pie vārtiem.

— Sveika, zaldātienī Vai neesi redzējusi mūsu telēnu? — Natālija vaicāja.

— Paldies dievam, mīlulīt! Nē, neesmu redzējusi.

—Tāds paklīdenis, nolādētais, — nepavisam nedzīvo mājā! Kur viņu meklēt, —nevaru ne iedomāties.

— Pagaidi, atpūties mazlietiņ, gan atradīsies. Vai lai ar saulenītēm pacienāju?

Natālija piegāja klāt, apsēdās. Sākās vientiesīga sieviešu saruna.

Vai par karavīru kas dzirdams? — Natālija inteM-sējās.

Nekādas ziņas nav. Kā ūdenī iekritis, ančikrists ladsl Vai tavējais ko atsūtījis?

— Nē. Griša solījās atrakstīt, bet nez kāpēc nesūta vēstuli. Ļaudis runā, it kā mūsējie esot aizgājuši kaut kur aiz Ustjmedvedicas, bet vairāk nekā neesmu dzirdējusi, — Natālija novadīja sarunu uz neseno atkāpšanos pāri Donai, sāka uzmanīgi izprašņāt, kā karavīri dzīvojuši Vešenskā un kurš no ciematniekiem bijis kopā ar viņiem. Prohora viltīgā sieviņa atskārta, kādēļ Natālija pie viņas nākusi, un atbildēja atturīgi, vēsi.

No vīra nostāstiem viņa zināja par Grigoriju it visu, bet, kaut gan mēle niezēja, baidījās stāstīt, atcerēdamās Prohora pamācību: «Tā nu zini: ja par to bildīsi kādam kaut vārdu, — uzlikšu tavu galvu uz malkas bluķa, izvilkšu tavu neganto mēli aršīnas garumā un nocirtīšu. Ja to dabūs zināt Grigorijs, — viņš mani nositīsi Bet tu man esi apnikusi, un nekādas dzīves ar tevi nav. Vai saproti? Nu, un ciet klusu kā nosprāgusi!»

— Vai Aksiņju Astahovu tavam Prohoram Veškos nav gadījies redzēt? — jau tieši jautāja pacietību zaudējusī Natālija.

— Kā gan viņš to varēja redzēt! Vai tad viņiem tur bija laiks par to domāt? Dievs sodi, nekā nezinu, Mironovna, un tu mani par to netincini. No mana bālganā velna prātīga vārda nevar izspiest. Tik vien tās runas — dod un ņem.

Tā arī neko neuzzinājusi aizgāja vēl vairāk nomāktā un satrauktā Natālija. Bet palikt neziņā viņa vairs nespēja, tas pamudināja viņu iegriezties pie Aksiņjas,

Dzīvodamas kaimiņos, viņas bija pēdējo gadu laikā bieži tikušās, klusēdamas sveicinājušas viena otru, reizēm pārmijušas dažus vārdus. Tas laiks, kad viņas sastopoties neapsveicinādamās apmainījās naida pilniem skatieniem, bija pagājis; savstarpējās nepatikas asums bija mazinājies, un Natālija, ejot pie Aksiņias, cerēja, ka tā viņu nedzīs ārā un, lai nu par ko, par Grigoriju tomēr parunās. Un viņa nebija savās cerībās vīlusies.

Neslēpdama izbrīnu, Aksiņja aicināja viņu iekšā, aizvilka logiem priekšā aizkarus, iededza gaismu, vaicāja:

— Ar ko labu atnāci?

— Man nav nekā laba, ar ko pie tevis nākt,,,

— Saki nelabu. Vai Grigorijam Pantelejevičam noticis kas ļauns?

Aksiņjas jautājumā izskanēja tik dziļš, neslēpjams nemiers, ka Natālija saprata visu. Vienā teikumā izpaudās visa Aksiņja, atklājās viss, ar ko viņa dzīvoja un kā baidījās. Pēc tā īstenībā nebija vairs ko jautāt par viņas attieksmēm ar Grigoriju, tomēr Natālija negāja projām; pavilcinājusies ar atbildi, viņa teica:

— Nē, vīrs ir dzīvs un vesels, nebaidies.

— Es nemaz nebaidos, kāpēc tu tā domā? Tev jau jā-raizējas par viņa veselību, bet man pietiks pašai savu rūpju, — Aksiņja runāja brīvi, bet, juzdama, ka asinis sakāpj vaigos, žigli piegāja pie galda un, stāvēdama ar mUguru pret viešņu, ilgi kārtoja jau tāpat labi degošo liesmu lampā.

— Kas dzirdams par tavu Stepanu?

— Nesen atsūtīja sveicienu.

—Viņš dzīvs un vesels?

— Laikam, — Aksiņja paraustīja plecus,

Arī šeit viņa neprata izlikties, apslēpt savas jūtas: viņas atbildē tik skaidri pavīdēja vienaldzība par vīra likteni, ka Natālija neviļus pasmīnēja.

— Kā redzams, tu par viņu pārāk nebēdā,., Nu, bet tā jau tava darīšana. Es, redzi, kādēļ atnācu: pa ciematu klīst baumas, it kā Grigorijs atkal pievērsies tev, it kā jūs abi satiekoties, kad viņš pārrodas mājās. Vai tas tiesa?

— Atradusi, kam vaicāt! — Aksiņja izsmiedama sacīja.

— Es pajautāšu tev, vai tas tiesa vai ne.

— Tu baidies teikt taisnību?

— Nē, nebaidos.

— Tad saki, lai es zinātu, nemocītos. Kāpēc mani velti vārdzināt?

Aksiņja piemiedza acis, pakustināja melnās uzacis.

— Man tevis tik un tā nebūs žēl, — viņa asi noteica.

— Mums abām ir tā: kad es mokos, — tev labi, kad tu mokies, — man labi,.» Taču vienu dalām uz pusēm? Nu, tad teikšu tev patiesību: lai tu reizi par visām reizēm zinātu. Tas ir tiesa, ļaudis nemuld tukšu. Esmu Grigoriju atkal ieguvusi un tagad centīšos viņu neizlaist no rokām. Nu, ko tu pēc visa tā darīsi? Vai izdauzīsi man istabā rūtis, vai nodursi mani ar nazi?

Natālija piecēlās, sasēja lokano viciņu mezglā, nortvlcria to pie krāsns un atbildēja ar viņai nepiemltošu f.lingrību;

— Tagad es tev nekā ļauna nedarīšu. Pagaidīšu, kad Ieradīsies Grigorijs, izrunāšos ar viņu, tad redzēsim, ko ar jums abiem iesākt. Man ir divi bērni,, un par viņiem un sevi es pratīšu turēties!

Aksiņja pasmīnēja.

— Tātad pagaidām varu dzīvot bez bažām?

Neievērodama izsmieklu, Natālija piegāja klāt Aksiņja i, pieskārās viņas piedurknei.

— Aksiņja! Visu mūžu tu stāvi man ceļā, bet tagad es vairs nelūgšos kā toreiz, atceries? Toreiz es biju jaunāka, nesaprātīgāka, domāju — pielūgšu viņu, viņa pažēlos, būs laba un atteiksies no Grišas. Tagad to nedarīšu! Es zinu vienu: tu viņu nemīli, bet dzenies pēc viņa pa paradumam. Un vai esi viņu kādreiz mīlējusi tā kā es? Laikam gan ne. Tu pinies ar Ļistņicki, ar ko gan tu, paklīdene, neesi pinusies? Kad mīl, tad tā nedara.

Aksiņja nobālēja, atvairījusi Natāliju ar roku, piecēlās no lādes.

— Viņš man to nepārmet, bet tu pārmet? Kāda tev daļa? Labi! Es esmu nejauka, tu laba, un kas tālāk?

— Tas ir viss. Nesirdies, tūlīt aiziešu. Paldies, ka pateici taisnību.

— Nav par ko pateikties, arī bez manis būtu dabūjusi zināt. Pagaidi mazlietiņ, es iešu tev līdz aiztaisīt aizvērtņus. — Uz lieveņa Aksiņja apstājās un sacīja: — Priecājos, ka mēs abas šķiramies ar labu, bez plūkšanās, bet beigās teikšu tev tā, mīļo kaimiņien: ja tu spēsi, — paņemsi viņu, ja ne, — neapvainojies. Ar labu es no viņa neatteikšos. Neesmu vairs gados jauna un, kaut arī tu nosauci mani par paklīdeni, neesmu jūsu Daška, ar kaut ko tādu savu mūžu neesmu jokojusi,,. Tev vismaz ir bērni, bet man viņš, — Aksiņjas balss ietrīsējās, kļuva dobjāka un zemāka, — man viņš ir viens pats visā plašajā pasaulē! Pirmais un beidzamais. Zini ko? Nerunāsim vairs par viņu. Ja būs dzīvs, debesu valdniece pasargās viņu no nāves, atgriezīsies — pats izvēlēsies ,,.

Nakti Natālija negulēja, bet no rīta kopā ar Iļjiņičnu gāja ravēt dārzājus. Darbā viņa jutās vieglāk, Viņa mazāk domāja, vienmērīgi cirzdama kapli saules izkaltētajās, putekļos sabirstošajās smilšainā māla pikās, retumis izsliedamās, lai atpūstos, noslaucītu no sejas sviedrus un padzertos,

Zilajās debesīs trauca un gaisa vēja plosīti, balti mākoņi. Saules stari dedzināja sakarsēto zemi. No austrumiem tuvojās lietus. Galvu nepaceļot, Natālija ar muguru sajuta, kad uznirstošs mākonītis aizsedza sauli; kādu mirkli kļuva vēsāk, uz brūnās, svelmi dvesošās zemes, uz sazarojušajām arbūzu vītnēm, uz augstajiem sauleņu kātiem strauji gūlās pelēka ēna. Tā apsedza nogāzē sadēstītos dārzājus, tveicē izkarsušo un nogulušo zāli, vilkābeļu un dzeloņplūmju krūmus ar nokarenajām, putnu mēslu notrieptajām lapām. Skaņāki kļuva grūšie paipalu kliedzieni, skaidrāk bija dzirdamas jaukās cīruļu dziesmas, un pat vējš, kas skurināja silto zāli, šķita ne tik karsts. Bet pēc tam saule slīpi izurbās cauri uz rietumiem aiztraucošā mākonīša spilgti baltajai maliņai un atbrīvojusies atkal raidīja uz zemi zeltainās, vizošās gaismas straumes. Kaut kur tāltālu, zilajās Donas kalnu atradzēs, vēl taustījās un svītroja zemi ēna, kas pavadīja mākonīti, bet dārzāju laukā jau valdīja pusdienas tveice, tik dzeltena kā dzintars, trīcēja, laistījās pie apvāršņa plūstošā dūmaka, smagāk smaržoja zeme un tās lolotā zāle.

Pusdienas laikā Natālija nogāja pie kraujā izraktās akas un atnesa krūzi ledaina avota ūdens. Viņas abas ar Iļjiņičnu padzērās, nomazgāja rokas, apsēdās saulgozī ieturēt pusdienas. Uz izklātās drānas Iļjiņična kārtīgi sagrieza maizi, izņēma no somas karotes, bļodiņu, izvilka no jaciņas apakšas saulei noslēpto rūgušpiena krūku ar šauro kaklu.

Natālija ēda nelabprāt, un vīramāte jautāja:

—Sen jau vēroju tevi, tu esi tapusi citāda.., Vai jums ar Grišku kas lēcies?

Natālijai nožēlojami ietrīcējās vēja appūstās lūpas.

— Viņš, māmuļ, atkal dzīvo ar Aksiņju.

— Kā tad … tu to zini?

— Vakar biju pie Aksiņjas.

— Un viņa, neliete, atzinās?

— Jā.

Iļjiņična klusēja pārdomādama. Viņas krunkainās sejas lūpu kaktiņos iegula skaudras grumbas.

— Varbūt viņa lielās, nolādētā?

— Nē, māmuļ, tas ir tiesa, ko tur vairs , s,

— Nepieskatīji viņu… — vecā uzmanīgi teica. — No tāda vīriņa nedrīkst acis novērst.

Vai tad var pieskatīt? Paļāvos uz viņa sirdsapziņu… Vai tiešām man vajadzēja viņu piesiet pie brunčiem? — Natālija rūgti pasmīnēja, tikko dzirdami piebilda: —Viņš nav Mišatka, lai viņu savaldītu. Pussirins Kļuvis, bet veco niķi neaizmirst…

Iļjiņična nomazgāja un noslaucīja karotes, izskaloja bļodiņu, salika traukus somā un tikai tad vaicāja:

— Un tā ir visa nelaime?

— Kāda gan jūs, māmuļ … Sās nelaimes pietiek, lai visa plašā pasaule kļūtu netīkama!

— Un ko tad esi izdomājusi?

— Ko nu izdomāt? Paņemšu bērnus un iešu pie savējiem. Vairāk ar Grišu nedzīvošu. Lai ņem viņu mājās, dzīvo ar viņu. Jau tā esmu diezgan nomocījusies.

— Jaunībā arī es tā domāju, — Iļjiņična nopūzdamās sacīja. — Manējais jau arī bija īsts ērzelis. Cik bēdu esmu viņa dēļ pārcietusi, — ne izteikt nevaru. Tikai aiziet no vīra nav viegli un nav arī vērts. Pagudro ar prātu — pati redzēsi. Un arī bērniņus atņemt tēvam — kā tad tā? Nē, to tu aplam runā. Un nemaz nedomā par to, — neatļaušu!

— Nē, māmuļ, es ar viņu nedzīvošu, nemaz netērējiet vārdus.

— Kā gan lai netērēju vārdus? — Iļjiņična uztraucās. — Kas tad tu man — neesi savējā, vai? Vai man jūsu, nolādēto, žēl vai ne? Un tu man, mātei, vecai sievai, saki tādus vārdus? Es tev teicu: izmet no galvas, un tas ir viss. Re, ko izdomājusi: «Aiziešu no mājas!» Kur tad tu iesi? Kam no savējiem tu esi vajadzīga? Tēva nav, māja nodedzināta, māte pati zem sveša jumta no citu cilvēku žēlastības dzīvo, un tu sprauksies tur iekšā un vilksi līdz manus mazbērnus? Nē, mīļā, tas nenotiks! Ieradīsies Griška, tad palūkosim, ko ar viņu darīt, bet tagad nemaz nerunā par to, neļaušu un neklausīšos!

Viss, kas tik ilgi bija krājies Natālijai sirdī, pēkšņi izlauzās stiprā raudu lēkmē. Viņa ievaidēdamās norāva no galvas lakatiņu, nokrita ar seju sausajā, nelaipnajā zemē un, pieplakusi tai ar krūtīm, raudāja bez asarām.

Iļjiņična — šī gudrā un stingrā vecā sieva — ne no vietas nepakustējās. Viņa rūpīgi ietina jaciņā krūku ar piena paliekām, nolika to vēsumā, tad ielēja bļodiņā ūdeni, piegāja pie Natālijas un apsēdās viņai blakus. Iļjiņična zināja, ka tādām bēdām ar vārdiem nav iespējams palīdzēt; zināja arī to, ka labāk asaras nekā sausas acis un cieši sakniebtas lūpas. Atļāvusi Natālijai izraudāties, Iļjiņična uzlika savu darbā sarepējušo roku vedeklai uz galvas, — glāstīdama melnos, spīdīgos matus, skarbi noteica:

— Nu, pietiks! Visas asaras nav izlejamas, atstāj arī citai reizei. Se, padzeries ūdeni.

Natālija aprima. Tikai retumis noraustījās viņas pleci un miesai pārskrēja sīki drebuļi. Negaidot viņa uzlēca kājās, atgrūda īļjiņičnu, kas viņai stiepa bļodiņu ar ūdeni, un, pagriezusies ar seju pret austrumiem, salikusi no asarām slapjās plaukstas lūgsnā, ātri, aizgūtnēm izkliedza:

— Kungs! Visu manu dvēseli viņš izmocījis! Nav vairs spēka tā dzīvot! Kungs, sodi viņu, nolādēto! Triec viņu tur nāvē! Lai viņš vairāk nedzīvo, nemoka mani!..,

Melns mutuļojošs mākonis nāca augšup no austrumiem. Dobji dārdēja pērkons. Skarot apaļās mākoņu virsotnes, izlocīdamies pa debesīm, nozibēja sveloši balts zibens. Vējš lieca uz rietumiem īgni šalcošo zāli, nesa no ceļa rūgtus putekļus, kļāva gandrīz pie pašas zemes sēkliņām piebriedušās, smagnējās sauleņu cepurītes.

Vējš purināja atrisušos Natālijas matus, žāvēja viņas mitro seju, apvija ap kājām pelēko darba brunču plato malu.

Dažus mirkļus Iļjiņična māņticīgās Šausmās raudzījās vedeklā. Pret melno pērkona mākoni, kas bija aizņēmis pusdebess, Natālija viņai šķita nepazīstama un baisma.

Strauji tuvojās lietus. Klusums pirms negaisa nebija ilgstošs. Nemierīgi iebrēcās slīpi nokūleņojis kukaiņu piekūns, pēdējo reizi pie alas iesvilpās susliks, blīvs vējš ietrieca Iļjiņičnai sejā sīkus smilšu putekļus, kaukdams aizjoņoja pa stepi. Vecā ar mokām piecēlās kājās. Viņas seja bija bāla kā nāve, kad viņa tuvās vētras dunā dobji uzsauca:

— Atjēdzies! Dievs ar tevi! Kam tu lūdz nāvi?!

— Kungs, sodi viņu! Kungs, sodi! — kliedza Natālija, pavērsusi neprātīgās acis turp, kur vareni un drausmi drūmējas negaisa saurdītie mākoņi, kurus apvizmoja žilbi zibeņu plandi.

Pār stepi ar sausu troksni nogranda pērkons. Baiļu pārņemtā Iļjiņična pārmeta krustu, nedrošiem soļiem tuvojās Natālijai, satvēra viņu aiz pleca.

— Meties ceļos! Vai dzirdi, Nataška?!

Natālija pavērās vīramātē it kā neredzīgām acīm, nevarīgi noslīga ceļos.

— Lūdz, lai dievs tev piedod! — Iļjiņična valdonīgi pavēlēja. — Lūdz, lai nepieņem to, ko tu vēlējies! Kam tu luriz nāvi? Savu bērnu tēvam. Ai, tas ir liels grēks.., Met krustu! Lokies līdz zemei, Saki: «Kungs, piedod man, nolādētai, manu apgrēcību!»

Natālija pārmeta krustu, kaut ko čukstēja nobālušām

lupām un, sakodusi zobus, neveikli nokrita uz sāniem.

*

Lietus noskalotā stepe bija kļuvusi brīnum zaļa. No tālā dīķa līdz pašai Donai liecās spilgta varavīksne. Rietumos paklusām ducināja pērkons. Pa krauju strauji joņoja duļķains kalnu ūdens. Lejup uz Donu pa nogāzi, pa dārzāju laukiem plūda putojoši strauti. Tie.nesa lietus norautas lapas, no zemes izskalotas zāļu saknes, nolauztas rudzu vārpas. Pa dārzāju laukiem, apberot arbūzu un meloņu vītnes, izplūda bieza smilšu sanesu kārta; gar vasaras ceļiem, dziļi izskalojot iebrauktās pēdas, tecēja duļķains ūdens. Tālīnas gravas piekājē beidza degt zibens aizdedzināta siena kaudze. Augstu stīdza mēļais dūmu stabs, gandrīz iesniegdamies ar virsotni debesis izplestajā varavīksnē.

Iļjiņična un Natālija gāja lejup uz ciematu, uzmanīgi soļodamas basām kājām pa dubļaino, slideno ceļu, augstu sacēlušas brunčus. Iļjiņična teica:

— Jūs, jaunie, gan esat karstas dabas, tik tiešām kā dievs debesīs! Tiklīdz kas — jūs jau trakojat. Ja tev būtu jādzīvo tā, kā es jaunībā dzīvoju, ko tad tu darītu? Tev Griška nekad mūžā nav ar pirkstu pieskāries, un tad tu neesi mierā, re, kādu traci sacel: gan atstāt viņu grasījies, gan ģībonī kriti un ko visu nedarīji, dievu — pat to jūsu sasodītajās jezgās jauci iekšā .., Nu saki, mīļā, — vai tas ir labi? Bet mani mans klibais ērms jaunībā sita līdz nāvei — un ne par šo, ne par to; nebiju viņa priekšā neko noziegusies. Pats darīja nelietības, bet dusmas izgāza uz mani. Atnāk reizēm rītausmā, sāku brēkt rūgtās asarās, pārmetu viņam, un tad viņš laiž darbā dūres … Dažkārt mēnesi viscaur zila melna staigāju, tomēr izdzīvoju un bērnus izaudzināju, un no mājas ne reizes netaisījos aiziet. Es neslavēju Grišku, bet ar tādu vēl var dzīvot. Ja nebūtu tās čūskas, — viņš būtu pirmais starp ciemata kazakiem. Piebūrusi viņa to, ne citādi.

Natālija ilgi gāja, kaut ko klusībā apsvērdama, tad sacīja:

— Māmuļ, negribu vairs par to runāt. Kad Grigorijs ieradīsies, redzēsim, kur man palikt… Varbūt, pati aiziešu, bet varbūt viņš mani aizdzīs, taču pašlaik no jūsu mājas nekur nekustēšos.

— Sen būtu tā teikusi! — Iļjiņična kļuva priecīga. — Dievs dos, viss nokārtosies. Viņš neparko tevi nedzīs, nemaz par to nedomā! Viņš tā mīl tevi un bērniņus, kā gan var ko tādu iedomāties? Nē, nē! Viņš nemainīs tevi pret Aksiņju, viņš nevar to izdarīt! Nu, bet vai tad savā starpā maz kas notiek? Kaut tikai viņš dzīvs atgrieztos.,.

— Es negribu viņa nāves … Dusmās to visu pateicu … Jūs man to nepārmetiet… No sirds viņš nav izraujams, bet tā dzīvot arī grūti!

— Mana mīļā, dārgā! Vai tad es nezinu? Tikai uz ātru roku nekā nevajag darīt. Prātīgs vārds, nerunāsim vairs par to! Un tu vecajam, dieva dēļ, tagad nekā nesaki. Tā nav viņa darīšana.

— Gribu jums kaut ko pateikt… Vai dzīvošu ar Grigoriju vai ne, pagaidām nezinu, bet dzemdēt no viņa vairs negribu. Jau ar šiem nav zināms, kur būs jāpaliek… Bet es pašlaik esmu grūta, māmuļ …

— Vai sen jau?

— Trešais mēnesis.

— Kur tad to liksi? Gribi vai negribi, bet dzemdēt vajadzēs.

— Nedzemdēšu, — Natālija noteikti sacīja. — Šodien pat iešu pie vecmātes Kapitonovnas. Viņa mani no tā atbrīvos … Vienai otrai sievai viņa to izdarījusi.

— Nonāvēt augli? Kā tev, bezgodei, klausa mēle? — Iļjiņična sašutusi apstājās ceļa vidū, noplātīja rokas. Viņa gribēja vēl kaut ko teikt, bet aiz muguras bija dzirdama ratu rīboņa, skani zirga pakavu šmāksti dubļos — un -kāda balss, kas skubināja zirgu.

Iļjiņična un Natālija nogāja no ceļa, ejot nolaizdamas uzspraustos brunčus. No lauka brauca vecs vīrs — Filips Agejevičs Bazhļebnovs; panācis viņas, tas apturēja nasko ķēvīti.

— Sēdieties, sievas, aizvedīšu, ko veltīgi brienat pa dubļiem.

— Paldies, Agevič, esam gan piegurušas, pa dubļiem vandoties, — Iļjiņična apmierināta noteica un pirmā iesēdās ērtajos ratos.

Pēc pusdienām Ijjiņična gribēja parunāties ar Natāliju, pierādīt viņai, ka nevajag atbrīvoties no grūtniecības; traukus mazgājot, viņa domās meklēja pēc sava atzinuma vispārliecinošākos pierādījumus, domāja pat darīt Natālijas lēmumu zināmu vecajam un ar viņa palīdzību atrunāt aiz bēdām prātu zaudējušo vedeklu no neprātīgās rīcības, bet, kamēr viņa rīkojās saimniecībā, Natālija bija klusiņām saposusies un aizgājusi.

— Kur Natālija? — Iļjiņična jautāja Duņaškai.

— Sataisīja kādu sainīti un aizgāja.

— Uz kurieni? Ko viņa teica? Kādu sainīti?

-— Kā lai es zinu, māmuļ? Iesēja lakatā tīrus brunčus, vēl kaut ko un aizgāja, nekā neteikusi.

— Ak tavu nedienu! — Duņaškai par brīnumu Iļjiņična sāka nevarīgi raudāt un apsēdās uz soliņa.

— Ko jūs, māmuļ? Dievs ar jums, ko jūs raudat?

— Vācies projām, nekauņa! Nav tava darīšana! Ko viņa sacīja? Un kāpēc tu man neteici, kad viņa posās?

Duņaška saīgusi atbildēja:

— Tīrā nelaime ar jums! Kā tad man bija zināt, ka tas jums jāsaka? Ne jau uz visiem laikiem viņa aizgāja! Laikam devās viesos pie mātes, un ko jūs raudat, — nevaru iedomāties!

Vislielākajā nemierā Iļjiņična gaidīja atgriežamies Natāliju. Vecajam nolēma nestāstīt, baidīdamās pārmetumu un rājienu.

Saulrietā no stepes atgriezās lopu bars. Sabiezēja vasaras vakara krēsla. Ciematā iedegās retas guntiņas, bet Natālijas vēl arvien nebija. Meļehovi savā mājS sēdēja pie vakariņu galda. Uztraukumā nobālusī Iļjiņična pasniedza galdā nūdeles ar eļļā saceptiem sīpoliem. Vecais paņēma karoti, ieslaucīja tanī sacietējušās maizes drusciņas, iebēra tās bārdainajā mutē un, izklaidīgi apskatījis pie galda sēdošos, jautāja:

— Kur tad Natālija? Kāpēc nesaucat pie galda?

— Viņas nav, — Iļjiņična pusbalsī atsaucās.

— Kur tad viņa?

— Laikam aizgājusi pie mātes un ciemojas.

— Ilgi viņa ciemojas. Būtu laiks zināt kārtību… — Pantelejs Prokofjevičs neapmierināts noņurdēja.

513

Viņš ēda kā vienmēr — cītīgi, kāri; retumis nolika uz galda karoti ar mugurpusi uz augšu, ar greizu, tlksmu

skatienu vēroja sev blakus sēdošo Mišatku, parupji runādams: «Pagriezies mazlietiņ, bērniņ mans, es tev noslaucīšu lūpas. Jūsu māte ir klaidone, neviens jūs neuzrauga …» Un ar lielo, raupjo un melno plaukstu noslaucīja maigās, sārtās mazdēla lūpiņas.

Viņi klusēdami paēda vakariņas, piecēlās no galda. Pantelejs Prokofjevičs pavēlēja:

— Dzēsiet nost uguni! Petrolejas maz, un nevajag to velti šķiest.

— Vai durvis aizslēgt? — Iļjiņična vaicāja.

— Slēdz ciet!

— Un Natālija?

— Kad pārnāks, — pieklauvēs. Varbūt viņa līdz rītam blandīsies? Arī ieņēmusi modi… Tu jau viņu esi izlutinājusi, vecā ragana! Re, ko sadomājusi, naktīs pa ciemiem staigāt… Gan es viņai rīt parādīšu. No Daškas iemācījusies …

Iļjiņična apgūlās neizģērbusies. Kādu pusstundu nogulēja, klusi grozīdamās, nopūzdamās, un, tikko kā gribēja celties un doties pie Kapitonovnas, aiz loga ieskanējās nedroši, švīkstoši soļi. Vecā uzlēca tik aši, kā viņas gados nemaz nebija domājams, steidzīgi izskrēja priekšnamā, atdarīja durvis.

Natālija, bāla kā nāve, turēdamās pie margām, smagi kāpa lievenī. Pilnais mēness spilgti apspīdēja viņas sakritušo seju, iegrimušās acis, ciešanās izliektās uzacis. Viņa gāja grīļodamās kā smagi ievainots zvērs, un tur, kur mina viņas kāja, — palika tumšs asins traips.

Iļjiņična klusēdama apskāva viņu, ieveda priekšnamā. Natālija atspiedās ar muguru pret durvīm, aizsmakusi čukstēja:

— Vai mūsējie guļ? Māmuļ, noslaukiet aiz manis asinis … Redziet — palikušas pēdas …

— Ko tu esi sev nodarījusi?! — raudās aizžņaugtu rīkli pusbalsī iesaucās Iļjiņična.

Natālija mēģināja pasmaidīt, bet smaida vietā viņai seju izkropļoja nožēlojama grimase.

— Neceliet troksni, māmuļ… Uzmodināsiet mūsējos… Esmu atbrīvojusies. Tagad man sirds mierīga… Tikai pārāk daudz asiņu.,. No manis plūst kā no aizkautas… Dodiet roku, māmuļ… Man reibst galva.

Iļjiņična aizbultēja durvis, it kā svešā mājā ar trīcošu roku ilgi meklēja un nekādi nevarēja tumsā atrast durvju kloķi. Iedama uz pirkstgaliem, viņa ieveda Natāliju dižajā

Irlabā, uzmodināja un izsūtīja laukā Duņašku, pasauca I ).n ju, aizdedza lampu.

Durvis uz virtuvi bija vaļā, un no turienes skanēja Paii Ieleja Prokofjeviča vienmērīgā, varenā krākšana; miegā saldi šmakstināja lūpas un kaut ko šļupstēja mazā l'oļuška. Ciešs ir bērna ne ar ko netraucētais miegs!

Kamēr Iļjiņična uzpurināja spilvenu, taisīdama gultu,— Natālija atsēdās uz soliņa un nespēcīgi nolika galvu uz Iraida malas. Duņaška gribēja ienākt istabā, bet Iļjiņična bargi uzsauca:

— Ej projām, bezgode, un nerādies šeit! Te tev nav jāmaisās.

Sadrūmusī Darja paņēma slapju lupatu, izgāja priekšnamā. Natālija ar mokām pacēla galvu un sacīja:

— Noņemiet no gultas tīro veļu.. , Uzsedziet brezentu … Tik un tā notraipīšu …

— Ciet klusu! — Iļjiņična pavēlēja. — Izģērbies, gulsties! Vai tev nav labi? Varbūt atnest ūdeni?

— Man nav spēka … Atnesiet tīru kreklu un ūdeni.

Natālija ar pūlēm piecēlās-* nedrošiem soļiem aizgāja līdz

gultai. Tikai tagad Iļjiņična pamanīja, ka Natālijas brunči asiņu piemirkuši un smagi slīgst lejup, līp pie kājām. Viņa šausmās lūkojās, kā Natālija it kā lietū izmirkuši pieliecas, izgriež brunču malu, sāk izģērbties.

— Bet tu jau esi noasiņojusi! — Iļjiņična iešņukstējās.

Natālija izģērbās, aizvērusi acis, aizgūtnēm un ātri

elpodama. Iļjiņična pavērās viņā un enerģiski devās uz virtuvi. Viņa ar mokām uzbuknīja Panteleju ProkofjeviČu, teikdama:

— Natālija sasirgusi… Ļoti vārga, ka tikai nenomirst … Tūlīt jūdz zirgu un brauc uz staņicu pēc felšara!

— Izdomājusi pasakas! I\as tad viņai lēcies? Sasirgusi? Būtu mazāk blandījusies pa naktīm …

Vecā īsi izskaidroja, kas noticis. Satracinātais Pantelejs Prokofjevičs uzlēca un, ejot pogādams ciet bikses, devās uz dižistabu.

— Ak, palaidne! Ak, maita tāda! Ko sadomājusi, vai dzi? Kāds velns viņu piespiedis!… Es viņai tūlīt sadošu! …

17*

515

— Traks palicis, nolādētais! … Kur tu lien? .., Neej tur, ko tu viņai tagad!… Uzmodināsi bērnus! Ej' pagalmā un jūdz ātrāk! … — Iļjiņična gribēja apturēt veco,

bet tas neklausīdams piegāja pie dižistabas durvīm, ar kājas spērienu atdarīja tās.

— Ko esi izstrādājusi, velna māte! — viņš iebrēcās, uz sliekšņa nostājies.

— Nedrīkst! Tēt, nenāc iekšā! Dieva dēļ, nenāc! — griezīgi iekliedzās Natālija piespiezdama pie krūtīm novilkto kreklu.

Lādēdamies Pantelejs Prokofjevičs sāka meklēt kamzoli, cepuri, iejūgu. Viņš tik ilgi kavējās, ka Duņaška neizturēja — ieskrēja virtuvē un raudādama uzbruka tēvam:

— Brauc ātrāk! Ko tu kapājies kā vabole mēslos?! Nataška mirst, bet viņš veselu stundu pošas! Ir gan! Tas esot tēvs! Ja negribi braukt, — tā arī pasaki! Pati iejūgšu un aizbraukšu!

— Kuš, prātu zaudējusi! Ko tu, vai no ķēdes norāvusies? Tevis tikai vēl trūka, aklā vista! Brūk virsū tēvam, tīrā nejēdzība! — Pantelejs Prokofjevičs atvēzējās ar šebraku pret skuķi un, pusbalsī murminādams lāstus, izgāja pagalmā.

Pēc viņa aizbraukšanas visi mājās jutās brīvāk. Darja mazgāja grīdas, nikni stumdīdama krēslus un soliņus; Duņaška, kurai pēc vecā aizbraukšanas Iļjiņična bija atļāvusi ieiet dižajā istabā, sēdēja Natālijas galvgalī, kārtoja viņai spilvenu, pasniedza ūdeni; Iļjiņična šad un tad gāja iekšā blakus istabā pie guļošajiem bērniem un atgriezusies ilgi raudzījās Natālijā, atspiedusi plaukstā vaigu, skumīgi grozīdama galvu.

Natālija gulēja, neteikdama ne vārda, mētādama pa spilvenu galvu ar izspūrušajām matu šķipsnām, kas bija slapjas no sviedriem. Viņa noasiņoja. Pēc katras pusstundas Iļjiņična saudzīgi pacēla viņu, izvilka galīgi slapjo lupatu, pasedza jaunu.

Ar katru stundu Natālija kļuva vārgāka un vārgāka. Pēc pusnakts viņa atvēra acis un vaicāja:

— Vai drīz ausīs gaisma?

— Tā kā nav redzama, — vecā viņu mierināja, bet sevī nodomāja: «Tātad nepaliks dzīva! Baidās, ka zaudēs samaņu un neredzēs vairs bērnus ;..»

It kā apstiprinot viņas domas, Natālija klusi lūdza:

— Māmuļ, uzmodiniet Mišatku un Poļušku .. 4

— Ko tu runā, mīļā! Kam viņus nakts vidū modināt? Viņi sabīsies, skatoties tevī, sāks brēkt… Kam viņus modināt?

— Gribu viņos paskatīties .». Man nav labi.

— Dievs ar tevi, ko tu runā? Tēvs tūlīt atvedīs felšaru, un viņš tev palīdzēs. Kaut tu aizmigtu, mīļā, ko?

— Kāds man miegsi — Natālija atbildēja ar vieglu īgnumu balsī. Un pēc tam uz ilgu laiku apklusa, sāka vienmērīgāk elpot.

Iļjiņična klusiņām izgāja uz lieveņa, ļāva plūst asarām. Ar uztūkušu, sarkanu seju viņa atgriezās istabā, kad austrumos tikko atspīdēja gaisma. Durvīm iečīkstoties, Natālija atdarīja acis un vēlreiz jautāja:

— Vai drīz būs gaišs?

— Gaisma aust.

— Apsedziet man kājas ar kažoku ., t

Duņaška uzmeta viņai uz kājām aitādas kažoku, aizsprauda sānos silto segu. Natālija pateicās ar skatienu, tad pasauca Iļjiņičnu un sacīja:

— Sēdieties man līdzās, māmuļ, bet tu, Duņaška, un tu, Darja, izejiet uz brītiņu laukā, es gribu ar māmuļu vienu pašu parunāt… Vai viņas aizgāja? — Natālija, acis neatvērusi, jautāja.

— Aizgāja.

— Vai tētiņš nav vēl atbraucis?

— Drīz atbrauks. Vai tev kļūst ļaunāk, ko?

— Nē, tāpat vien … Re, ko gribēju sacīt… Es. māmuļ, drīz miršu … Mana sirds jūt. Cik man asiņu noplūdis — šausmas! Pasakiet Daškai, lai viņa, kad iekurs krāsni, uzliek vairāk ūdens … Jūs pati nomazgājiet mani, es negribu, ka sveši…

— Natālij! Pārmet krustu, manu sirsniņ! Ko tu runā par nāvi! Dievs ir žēlīgs, atlabsi.

Ar vāju rokas kustību Natālija palūdza vīramāti klusēt un sacīja:

— Nepārtrauciet mani… Man jau tā grūti runāt, bet es gribu pateikt… Man atkal reibst galva … Vai es jums par ūdeni pateicu? Esmu gan stipra … Kapitonovna man jau sen to izdarīja, jau pusdienlaikā, tiklīdz aizgāju… Viņa nabadzīte, pati pārbijās… Ai, daudz asiņu man notecēja… Kaut līdz rītam varētu nodzīvot… Uzsildiet vairāk ūdens … Gribu būt tīra, kad nomiršu .,. Māmuļ, jūS man apvelciet zaļos brunčus, tos, kuriem maliņa izšūta … Grišam patika, kad es tos apvilku … un poplīna blūzīti… tā ir lādē pašā virsū, labajā stūrī, zem lakatiņa … Bet bērnus lai aizved, kad būšu beigta, pie mūsējiem … Vajadzētu aizsūtīt pēc mātes, lai tūlīt atnāk…

Man jau jāatvadās.»» Izņemiet man no apakšas! Viss slapjš …

Ijjiņična palika Natālijai roku zem muguras, izvilka lupatu, kaut kā pabāza jaunu. Natālija paguva pačukstēt:

— Pagrieziet mani… uz sāniem! — Un tūlīt zaudēja samaņu.

Logos vērās zilā ausma. Duņaška izmazgāja spaini, aizgāja sētā slaukt govis. Iļjiņična attaisīja logu — un istabā, kur gaiss bija piesātināts ar smagajiem svaigo asiņu izgarojumiem, izdegušas petrolejas smaku, ieplūda dzidrais, svaigais un asais vasaras rīta dzestrums. No ķiršu lapām vējš uzšļāca palodzei rasas asariņas; atskanēja agrās putnu balsis, govju māvieni, spalgie, aprautie gana pātagas plīkšķi.

Natālija atguva samaņu, atvēra acis, ar mēles galiņu aplaizīja sausās, dzeltenās bezasiņu lūpas, palūdza dzert. Viņa vairs nejautāja ne par bērniem, ne par māti. Viss attālinājās no viņas — un, kā redzams, uz visiem laikiem .,.

Iļjiņična aiztaisīja logu, piegāja pie gultas. Cik briesmīgi Natālija bija pārvērtusies vienā naktī! Vēl vakar viņa bija kā jauna, ziedoša ābele — skaista, vesela, spēcīga, bet tagad viņas vaigi izskatījās bālāki par Donas kalnu krītu, deguns bija kļuvis smails, lūpas zaudējušas neseno, spilgto svaigumu, kļuvušas plānākas un, šķita, ar mokām apsedza pavērtos zobu pakaviņus. Vienīgi Natālijas acis bija saglabājušas agrāko spožumu, bet izteiksme tām bija jau citāda. Kaut kas jauns, svešāds un baigs pavīdēja Natālijas skatienā, kad viņa retumis, paklausot kādai neizskaidrojamai prasībai, pacēla zilganos plakstus un pārlaida acis istabai, mirkli pakavēdamās pie Iļjiņičnas ..,

Saulei lecot, pārbrauca Pantelejs Prokofjevičs. Samiep gojies feldšeris, noguris no bezmiega naktīm un bezgalī' gās noņemšanās ar tīfa slimniekiem un ievainotajiem,, staipīdamies izrāpās no ratiem, paņēma no sēdekļa sainīti, gāja iekšā mājā. Viņš novilka uz lieveņa brezenta lietus mēteli, pārliecies pāri margām, ilgi ziepēja spalvainās rokas, caur pieri vērās Duņaškā, kas lēja viņam uz rokām ūdeni no krūzes, un pat pāris reižu pamirkšķināja viņai ar acīm. Pēc tam iegāja dižajā istabā un minūtes desmit bija pie Natālijas, iepriekš izsūtījis visus ārā.

Pantelejs Prokofjevičs un Iļjiņična sēdēja virtuvē.

— Nu, kā? — čukstēdams jautāja vecais, tiklīdz viņi l ija izgājuši no dižas istabas.

— Vārga ,,.

— Vai viņa to patvaļīgi?

— Pati sadomājusi.»t — Iļjiņična izvairījās no tiešas atbildes.

— Karstu ūdeni, aši! — pavēlēja feldšeris, pabāzis pa durvīm pinkaino galvu.

Kamēr vārīja ūdeni, feldšeris iznāca virtuvē. Uz vecā mēmo jautājumu bezcerīgi atmeta ar roku.

— Ap pusdienas laiku aizies … Briesmīgs asiņu zaudējums. Nav iespējams nekā darīt! Vai Grigorijam Pantelejevičam ziņu padevāt?

Pantelejs Prokofjevičs neatbildēdams steidzīgi aizkliboja uz priekšnamu. Darja redzēja, kā vecais, iegājis pūņa nojumē aiz pļaujmašīnas un pieplacis ar galvu pie pagājušā gada saliktajiem kizjakiem, pilnā balsī raudāja…

Feldšeris pakavējās vēl apmēram pusstundu, pasēdēja uz lieveņa, pasnauda lecošās saules staros, pēc tam, kad sāka vārīties patvāris, atkal iegāja istabā, iešļircināja Natālijai kamparu, iznāca ārā un palūdza pienu. Ar mokām apspiezdams žāvas, izdzēra divas glāzes un teica:

— Vediet mani tūlīt. Man staņicā ir slimie un ievainotie, un še man nav -ko kavēties. Viss veltīgi. Es no visas sirds būtu pakalpojis Grigorijam Pantelejevičam, bet saku godīgi: palīdzēt nevaru. Mūsu spēcini te par vājiem — ārstējam tikai slimos, bet atdzīvināt mirušos neesam vēl iemācījušies. Bet jūsu vedekliņa tā apstrādāta, ka viņai vairs nav ar ko dzīvot… Dzemde saplosīta, nav nevienas veselas vietiņas. Kā redzams, vecene rīkojusies ar dzelzs āķīti. .. Dziļa tumsonība, nekā nevar darīt!

Pantelejs Prokofjevičs iemeta ratos salmus, pateica Darjai:

— Tu aizvedīsi. Neaizmirsti padzirdīt ķēvi, kad nobrauksi pie Donas.

Viņš piedāvāja feldšerim naudu, bet tas noteikti atsacījās, sakaunināja veco:

— Kauns tev, Pantelej Prokofjevič, pat runāt par to. Pašu cilvēki, bet tu lien ar naudu. Nē, nē, nenāc man ar to ne tuvumā! Kā pateikties? Par to pat nav ko runāt! Ja es vinu, jūsu vedeklu, pieceltu kājās, — tad būtu citādi.

No rīta ap pulksten sešiem Natalija jutās daudz labāk. Viņa palūdza nomazgāties, sasukāja matus pie spoguļa, ko turēja Duņaška, un, apskatīdama piederīgos neredzēti starojošām acīm, ar mokām pasmaidīja:

Nu, tagad sākšu atlabt! Bet es jau nobijos .., Domāju — pagalam viss, man gals klāt.,. Ko tad bērni tik ilgi gu]? Ej palūkojies, Duņaška, vai nav uzmodušies!

Atnāca Lukiņična ar Gripašku. Vecā apraudājās, paraudzījusies meitā, bet Natālija sāka satraukti un ātri runāt:

— Ko jūs, māmuļ, raudat? Neesmu jau nemaz tik vārga.,. Jūs taču neesat atnākusi mani apbedīt? Nu, tik tiešām, ko jūs raudāt?

Gripaška nemanot piegrūda mātei, un tā atģidusies veicīgi izslaucīja acis, mierinādama noteica:

— Ko tu runā, meitiņ, es tāpat aiz muļķības nobirdināju asaru. Sirds sažņaudzās, kad pavēros tevī.,, Tu esi ļoti pārvērtusies …

Viegls sārtums parādījās Natālijai vaigos, kad viņa izdzirda Mišatkas balsi un Poļuškas smieklus.

— Pasauciet viņus šurp! Pasauciet ātrāk!.., — viņa lūdza. — Lai viņi vēlāk apģērbjas! …

Poļuška ienāca pirmā, apstājās uz sliekšņa, ar dūrīti berzēdama samiegojušās acis.

" — Sasirgusi tava māmiņa … — Natālija smaidīdama sacīja. — Pienāc pie manis, manu dārgumiņ!

Poļuška izbrīnījusies apskatīja uz soliņiem svinīgi sēdošos pieaugušos, — piegājusi pie mātes, apbēdināta vaicāja:

— Ko tu mani nepamodināji? Un ko viņi visi sanākuši?

— Viņi atnākuši mani apraudzīt… Bet ko es tevi būtu modinājusi?

— Es tev atnestu ūdeni, pasēdētu pie tevis ..»

— Nu, ej nomazgājies, sasukājies, pielūdz dievu, bet tad atnāksi, pasēdēsi pie manis.

— Vai tu celies brokastīs?

— Nezinu. Laikam gan ne.

— Nu tad es tev atnesīšu šurp, labi, māmulīt?

— Gluži kā tētis, tikai sirds nav viņa, mīkstāka

všiji smaidīdama, sacīja Natālija, atmetusi galvu un salīgi vilkdama uz kājām segu.

Pēc stundas Natālijai kļuva ļaunāk. Viņa paaicināja ar pirkstu pie sevis bērnus, apskāva tos, pārmeta tiem krustu, noskūpstīja viņus un palūdza mātei, lai tā aizved bērnus pie sevis. LukiņlČna lika bērnus aizvest Gripaškai, bet pati palika pie meitas,

Natālija aizvēra acis un teica it kā nemaņā:

— Tā ari viņu neredzēšu… — Pēc tam, it kā kaut ko atcerējusies, strauji pacēlās gultā sēdus. — Sauciet atpakaļ Mišatku!

Noraudājusies Gripaška iegrūda puisēnu istabā, pati palika virtuvē, tikko dzirdami vaimanādama.

Padrūmais, ar nelaipno Meļehova skatienu apveltītais Mišatka nedroši tuvojās gultai. Stiprā pārmaiņa, kas bija notikusi ar mātes seju, padarīja māti gandrīz nepazīstamu, svešu. Natālija pievilka dēlēnu sev klāt, juta, cik ātri — kā noķertam zvirbulēnam — dauzās mazā Mišatkas sirds.

— Pieliecies pie manis, dēliņ! Tuvāk! — Natālija lūdza.

Viņa sāka kaut ko čukstēt Mišatkam ausī, tad atbīdīja

viņu, pētīdama palūkojās acīs, saknieba trīcošās lūpas un, ar pūlēm žēli, nomocīti pasmaidījusi, vaicāja:

— Vai neaizmirsīsi? Pateiksi?

— Neaizmirsīšu.., — Mišatka satvēra mātes rādītāja pirkstu, saspieda to savā karstajā dūrītē, brītiņu paturēja un palaida. No gultas viņš aizgāja nezin kāpēc uz pirkstgaliem, balansēdams ar rokām …

Natālija pavadīja viņu ar skatienu līdz durvīm un klu-sēdama pagriezās pret sienu.

Pusdienas laikā viņa nomira.

XVII

Grigorijs daudz ko pārdomāja un atcerējās divās dienās un naktīs, jājot no frontes uz dzimto ciematu… Lai nepaliktu stepē viens ar savām bēdām, ar neatvairāmajām domām par Natāliju, viņš bija paņēmis līdz Prohoru Zikovu. Tiklīdz viņi atstāja sotņas apmetni, Grigorijs sāka runāt par karu, atcerējās, kā dienējis 12. pulkā Austrijas frontē, kā devies uz Rumāniju, kā kāvušies ar vāciešiem. Viņš runāja bez apstājas, atcerēdamies visādus jocīgus gadījumus, kas bija notikuši ar viņa pulka biedriem, smējās,,,

Mazliet vientiesīgais Prohors sākumā neizpratnē pagreizi raudzījās Grigorijā, brīnīdamies par viņa neparasto runīgumu, bet tad .tomēr aptvēra, ka ar seno dienu atmiņām Grigorijs grib novērsties no smagajām domām, — un sāka piedalīties sarunā, varbūt pat ar pārliecīgu centību. Visos sīkumos stāstīdams par to, kā reiz gulējis Čerņigovas kara slimnīcā, Prohors nejauši pavērās Grigorijā, ieraudzīja, kā pa viņa tumšajiem vaigiem plūstin plūst asaras .,. Aiz kautrības Prohors palika par dažām asīm iepakaļ, kādu pusstundu jāja aiz muguras, bet tad atkal piejāja līdzās, mēģināja uzsākt sarunu par kaut ko neitrālu, nenozīmīgu, bet Grigorijs sarunā nepiedalījās. Tā viņi līdz pusdienai arī jāja rikšos klusēdami blakus, kāpsli pie kāpšļa.

Grigorijs ārkārtīgi steidzās. Kaut gan bija ļoti karsts, viņš laida savu zirgu gan lielos rikšos, gan aulēkšos un tikai retumis jāja soļos. Vienīgi ap pusdienu, kad slīpi krītošie saules stari sāka neciešami dedzināt, Grigorijs apstājās gravā, atsegloja zirgu, palaida viņu ganīties, bet pats aizgāja ēnā, nolikās ar seju uz zemes — un gulēja tiķ ilgi, kamēr karstums mitējās. Vienreiz viņi pabaroja zirgus ar auzām, bet Grigorijs neievēroja barošanai nolikto laiku. Pat viņu zirgi, kas bija pieraduši pie lieliem jājieniem, ap pirmās dienas beigām stipri izkritās miesās, negāja vairs tik nenogurdināmi braši kā sākumā. «Tā jau var nobeigt zirgus. Kas tā jāj? Viņam, velnam, labi, viņš savējo nodzīs un kurā katrā brīdī dabūs sev citu, bet kur cs ņemšu? Panāks, nelabais, to, ka vajadzēs līdz pašam Tatāru ciematam tādu gaisa gabalu cilpot kājām vai arī vilkties ar lauku zirģeļiem!» Prohors īgni domāja.

Nākamās dienas rītā pie viena no Fedosejevas staņicas ciematiem viņš nenocietās un, pievērsies Grigorijam, teica:

— Saki — vai tu nekad neesi bijis saimnieks? Kas nu tā bez atpūtas dienu un nakti auļo? Palūk, kā zirgi izkritušies. Kaut vakara krēslā pabarosim viņus, kā pienākas.

— Jāj, nepaliec iepakaļ, — Grigorijs izklaidīgi atbildēja.

— Es nespēju tevi panākt, manējais jau stājas. Varbūt atpūtīsimies?

Grigorijs klusēja. Apmēram pusstundu viņi laida rikšos, nepārmīdami ne vārda, tad Prohors noteikti aizrādīja:

— Ļausim jel viņiem kaut drusciņ atvilkt elpu! Es tālāk tā nejāšu! Vai dzirdi?

Dzen, dzen!

Cik ilgi tad dzīt? Kamēr atstieps kājas?

— Neizrunājies!

— Apžēlojies, Grigorij PantelevičI Es negribu savam zirgam vilkt ādu pār acīm, bet uz to pusi jau iet.,,

— Nu, apstājies, velns tevi rāvis! Paraugies, kur labāka zāle,

*

Telegramma, kas, meklējot Grigoriju, klīda pa Hopjoras apgabala staņicām, bija pienākusi pārāk vēlu..« Grigorijs atjāja mājās trešajā dienā pēc tam, kad Natālija jau bija apbedīta. Pie vārtiņiem viņš nolēca no zirga, ejot apskāva no mājas izskrējušo, šņukstošo Duņašku, sadrūmis palūdza: — Pavadā labi zirgu,,» Nekauc jel! — un pievērsās Prohoram: — Jāj mājās! Ja ievajadzēsies, — pateikšu .,,

Iļjiņična, turēdama aiz rokas Mišatku un Poļušku, iznāca uz lieveņa sagaidīt dēlu.

Grigorijs saķēra klēpī bērnus, drebošā balsī iesaucās:

— Tikai nebrēciet! Tikai bez asarām! Mani mīļie! Tagad bārenīši? Nu, nu… Nu, nu… Kā māmiņa ar mums izdarījusies ..,

Bet pats, ar lielām mokām atturēdams raudas, iegāja mājā, apsveicinājās ar tēvu.

— Nenosargājām… — noteica Pantelejs Prokofjevičs un tūdaļ izkliboja priekšnamā.

Iļjiņična ieveda Grigoriju dižistabā, ilgi stāstīja par Natāliju. Vecā negribēja visu sacīt, bet Grigorijs jautāja:

— Kāpēc viņa bija sadomājusi nedzemdēt, tu zini?

— Zinu.

— Nu?

— Viņa pirms tam bija gājusi pie tavējās, pie tas,,. Aksiņja viņai arī visu iztāstījusi.,,

— Ahā,,, tā? — Grigorijs tumši pietvīka, nodūra acis.

No dižistabas viņš iznāca novecojis un bāls; bez vārdiem kustinādams zilganās, trīcošās lūpas, atsēdās pie galda, ilgi glāstīja bērnus, atsēdinājis viņus klēpī, tad izņēma no kareivja somas pelēku, noputējušu cukura graudu, ar nazi pāršķēla to uz plaukstas, vainīgs juzdamies, pasmaidīja:

— Te nu ir viss ciema kukulis ,,, Redziet, kāds jums tēvs … Nu, skrejiet pagalmā, pasauciet vectēvu.

— Vai uz kapiņu iesi? — Iļjiņična vaicāja.

— Gan jau vēlāk..% Mirušie neapvainojas,,, Kā Mišatka, Poļuška? Nekas?

— Pirmajā dienā briesmīgi brēca, it sevišķi Poļuška… Tagad, it kā norunājuši, pat nepiemin viņu, mums klātesot, bet šonakt dzirdēju — Mišatka klusiņām raudāja, pabāzis galvu zem spilvena, lai nedzird… Es piegāju, vaicāju: «Ko tu, mīļais? Varbūt pagulēsi pie manis?» Bet viņš tikai saka: «Nekas, vecmāmiņ, es laikam pa sapņiem…» Parunājies ar viņiem, pažēlo viņus… Vakarrīt klausos, — runājas priekšnamā savā starpā. Un Poļuška saka: «Viņa atgriezīsies pie mums. Viņa ir jauna, bet jauni pavisam nenomirst.» Vēl muļķīši, bet sirsniņas sāp tāpat kā lielajiem… Varbūt esi izsalcis? Nu, sadabūšu tev kaut ko iekost, ko tu klusē?

Grigorijs iegāja dižistabā. It kā būtu še pirmoreiz, viņš vērīgi aplūkoja sienas, pakavējās ar skatienu pie uzklātās gultas ar uzbužinātajiem spilveniem. Tanī bija mirusi Natālija, no turienes pēdējo reizi skanējusi viņas balss… Grigorijs iedomājās, kā Natālija atvadījusies no bērniem, kā viņa tos skūpstījusi un varbūt pārmetuši tiem krustu, un atkal, tāpat kā toreiz, kad lasīja telegrammu par viņas nāvi, sajuta asas, svelošas sāpes sirdī, dobju dūkoņu ausīs.

Katrs sīkums atgādināja Natāliju. Atmiņas par viņu bija neiznīcināmas un moku pilnas. Grigorijs nezin kāpēc apstaigāja visas istabas un steidzīgi izgāja, gandrīz izskrēja uz lieveņa. Sāpes sirdī kļuva aizvien karstākas. Uz pieres parādījās sviedri. Viņš nokāpa no lieveņa, izbijies piespieda pie krūšu kreisās puses roku, nodomādams: «Redzams, nodzinuši sirmi līdz pēdējam stāvie pakalni…»

Duņaška vadāja pa sētu zirgu. Pie klēts zirgs, pretodamies vadātājai, apstājās, paostīja zemi, — izstiepis kaklu un pacēlis augšlūpu, atņirdza dzeltenos zobus, tad rļosprauslājās un neveikli sāka pieliekt priekškājas. Duņaška rāva pavadu, bet zirgs neklausīdams gribēja gulties.

— Neļauj gulties! — no zirgkūts uzsauca Pantelejs Prokofjevičs. — Vai neredzi, ka tas apseglots! Kāpēc nenoņēmi seglus,-velna stulbene?!

Nesteigdamies, aizvien vēl ieklausīdamies, kas notiek pašam krūtīs, Grigorijs piegāja pie zirga, noņēma seglus, — sevi pārvarējis, uzsmaidīja Duņaškai:

— Tēvs ceļ traci?

— Kā vienmēr, — Duņaška atbildēdama pasmaidīja.

— Pavadā vēl mazliet, māsiņ.

— Viņš jau atvēsinājies, nu labi, pavadāšu,

— Ļauj viņam pavalstīties, neliedz.

— Labi, brālīt… Tu bēdājies?

— Un tu domā, ka ne? — Grigorijs aizelsdamies atbildēja.

Līdzjūtības pārņemta, Duņaška noskūpstīja viņu uz pleca un, nez kāpēc samulsusi līdz asarām, strauji novērsās, aizveda zirgu lopu laidarā.

Grigorijs devās pie tēva. Tas cītīgi mēza stallī mēslus.

— Gatavoju telpu tavam karazirgarn.

— Kam tad neteici? Pats būtu izmēzis.

— Kas vēl nebūs! Vai tad es esmu nevarīgs? Es, draudziņ, kā krama šautene. Es nenolietošos! Vēl lēkāju pa druskai. Rīt pat domāju braukt uz rudzu pļauju. Vai uz ilgu laiku atjāji?

— Uz mēnesi.

— Tas ir labi! Brauksim uz lauku? Darbā tev būs vieglāk …

— Es arī tā domāju.

Vecais nosvieda sekumus, noslaucīja ar piedurkni sviedrus no sejas, sirsnīgā balsī aicināja:

— Iesim istabā, paēdīsi pusdienas. No tām, no šīm bēdām, jau nekur nevar paslēpties.,« Nevar aizskriet un paglābties. Laikam gan tā ,,,

Iļjiņična uzklāja galdu, pasniedza tīru dvieli. Un atkal Grigorijam ienāca prātā: «Agrāk Natālija pasniedza ēdienu …» Lai neizrādītu saviļņojumu, viņš sāka veicīgi ēst. Viņš atzinīgi pavērās tēvā, kad tas no pieliekamā atnesa ar siena vīkšķīti aizbāztu kandžas krūku.

— Pieminēsim nelaiķi, lai viņai debesu valstībai — Pantelejs Prokofjevičs stingri noteica.

Viņi izdzēra katrs pa glāzei. Vecais nekavējoties ielēja vēl, nopūtās:

— Vienā gadā no mūsu dzimtas divi aizgājuši,,. Nāve iemīļojusi mūsu māju.

— Labāk nerunāsim par to, tēt! — Grigorijs lūdza.

Viņš izdzēra vienā rāvienā otru glāzi, ilgi košļāja kaltētas zivs gabalu, visu laiku gaidīja, kad noreibs galva, kad skurbums apslāpēs neatvairāmās domas.

— Rudzi šogad labi! Un mūsu sējums par visiem citiem pārāks! — Pantelejs Prokofjevičs lielīgi stāstīja.

Un šai lie4ībā, noskaņā, kādā tas bija sacīts, Grigorijs uztvēra kaut ko mākslotu, neīstu.

— Un kvieši?

— Kvieši? Mazliet skarti, citādi nekas, būs pudu trīsdesmit pieci, četrdesmit. Cietie kvieši gan citiem labi padevušies, bet mums kā par nelaimi neiznāca tos iesēi. Bet es pārāk nenožēloju! Kur tādā posta laikā lai tos graudus liek? Pie Paramonova nevar vest, un apcirkņos nenoturēsies. Tiklīdz pievirzīsies fronte, — biedri visu izslaucīs, tikpat kā izlaizīs. Bet nedomā, mums arī bez šā gada ražas pietiks labības pāris gadiem. Mums, paldies dievam, arī apcirkņos tās līdz acīm un vēl šur tur citur,». — Vecais viltīgi pamirkšķināja un noteica:

— Pavaicā Daškai, cik mēs tās noglabājām nebaltai dienai! Bedri tavā garumā un pusotra vēziena platumā līdz augšai piebērām! Mūs šī nolādētā dzīve padarījusi mazliet nabagākus, mēs taču bijām vareni saimnieki… — vecais iereibis pasmējās pār Savu joku, bet pēc brītiņa cienīgi sakārtoja bārdu un jau lietišķi un nopietni sacīja:

— Varbūt tu domā par sievasmāti, tad es tev teikšu tā: neesmu viņu aizmirsis un viņai trūkumā palīdzēju. Viņa nepaguva pat vārda bilst, kad es otrā dienā nemērījis iebēru un aizvedu vezumu labības. Nelaiķe Natālija bija ļoti apmierināta, pat asaras nobirdināja, kad dabūja to zināt… Nu, dēliņ, ierausim trešo? Tik vien man prieka palicis kā tu!

— Nu ko, lai iet! — Grigorijs bija ar mieru, pasniegdams glāzi.

Tai brīdī galdam nedroši, sāniski tuvojās Mišatka. Viņš ierāpās tēvam klēpī un, neveikli apskaudams ar kreiso roku tēva kaklu, cieši noskūpstīja viņu uz lūpām.

— Ko tu tā, dēliņ? — Grigorijs aizkustināts jautāja, raudzīdamies asaru aizmiglotajās bērna acīs, cenzdamies neelpot dēliņam sejā kandžas smirdoņu.

Mišatka pusbalsī atbildēja:

— Māmulīte, kad viņa gulēja istabā.., kad viņa bija vēl dzīva, piesauca mani klāt un lika tev pateikt tā: «Kad atbrauks tēvs, — noskūpsti viņu manā vietā un pasaki viņam, lai viņš mīlē jūs.» Viņa vēl kaut ko teica, bet es aizmirsu ..,

Grigorijs nolika glāzi, pagriezās pret logu. Istabā ilgi bija smags klusums.

— Vai iedzersim? — Pantelejs Prokofjevičs pusbalsī vaicāja.

— Negribu, — Grigorijs izcēla dēlēnu no klēpja, piecēlās, steidzīgi devās priekšnamā.

— Pagaidi, dēliņ, un kur tad gaja? Mums ir vārīta vista, bliņasl — I|jiņična metās pie krāsns, bet Grigorijs jau aizcirta durvis.

Bez mērķa krizdams pa pagalmu, viņš aplūkoja lopu laidaru, zirgstalli; raudzīdamies zirgā, nodomāja.: «Vajadzētu viņu izpeldināt,» — tad iegāja pūņa nojumē. Pie sarīkotās pļaujmašīnas ieraudzīja zemē priežu skangalus, ēveļskaidas, slīpu dēļa gabalu. «Tēvs darinājis Natālijai šķirstu,» Grigorijs atskārta. Un steidzīgi devās uz lieveni.

Paklausīdams neatlaidīgajai dēla gribai, Pantelejs Prokofjevičs uz ātru roku saposās, iejūdza pļaujmašīnā zirgus, paņēma muciņu ar ūdeni; abi ar Grigoriju viņi jau naktī aizbrauca uz lauku.

XVIII

Grigorijs cieta ne tikai tāpēc, ka savā veidā bija mīlējis Natāliju un saradis ar viņu sešos kopā nodzīvotajos gados, bet arī tāpēc, ka jutās vainīgs viņas nāvē. Ja Natālija, dzīva būdama, būtu izpildījusi savus draudus — paņēmusi bērnus un aizgājusi dzīvot pie mātes; ja viņa būtu nomirusi tur, sarūgtināta naidā pret neuzticīgo vīru un nesamierināta, Grigorijs varbūt tik stipri neizjustu zaudējuma smagumu un sirdsapziņas pārmetumi droši vien neplosītu viņu tik nežēlīgi. Bet no Iļjiņičnas vārdiem viņš zināja, ka Natālija bija viņam visu piedevusi, viņu mīlējusi un atcerējusies līdz pēdējam brīdim. Tas palielināja viņa ciešanas, uzgula sirdsapziņai kā nemitīgs pārmetums, lika pa jaunam apjēgt pagātni un savu izturēšanos …

Bija laiks, kad Grigorijs nejuta pret sievu nekā cita kā vienīgi saltu vienaldzību un pat nepatiku, bet pēdējos gados viņš sāka izturēties citādi, un galvenais cēlonis pārmaiņai, kas radās viņa attieksmē pret Natāliju, bija bērni.

Sākumā arī pret bērniem Grigorijs neizjūta tās dziļās tēva jūtas, kas viņam bija radušās beidzamajā laikā. Uz īsu laiku atbraukdams no frontes mājās, viņš loloja un mīļoja bērnus it kā aiz pienākuma un lai izpatiktu mātei, pats turpretim ne tikai nesajuta nekādas prasības pēc tā, bet nespēja bez aizdomīga izbrīna noskatīties Natālijā, viņas vētrainajā mātes jūtu izpausmē. Viņš nesaprata, kā iespējams tik pašaizliedzīgi mīlēt šos mazos, brēcošos radījumus, un ne reizi vien naktīs īgni un zobgalīgi sacīja sievai, kad tā vēl baroja bērnus ar krūti:

— Ko tu lec augšā kā traka? Nepagūst ne iekliegties, bet tu jau kājās. Nu, lai paskaišas, pakliedz, zelta asara jau nenobirs! — Bērni izturējās pret viņu ne mazāk vienaldzīgi, bet līdz ar to, ka viņi paaugās, — auga ari viņu piekļāvība tēvam. Bērnu mīlestība modināja atbalsi ari Grigorijā, un šīs jūtas kā liesmiņa pārsviedās uz Natāliju.

Pec Aksiņjas pamešanas Grigorijs nekad nopietni nedomāja šķirties no sievas; nekad, pat no jauna pievēršoties Aksiņjai, viņš nedomāja, ka tā kādreiz varētu aizstāt viņa bērniem māti. Viņam nebija nekas pretim dzīvot, ar abām, mīlot katru no viņām savādāk, bet, pazaudējis sievu, viņš pēkšņi jutās atsvešinājies arī no Aksiņjas, tāpat sajuta apslēptu naidu par to, ka tā nodevusi viņu attiecības un līdz ar to iegrūdusi Natāliju nāvē.

Lai kā Grigorijs, aizbraucis tīrumā, centās aizmirst savas bēdas, — domās viņš nenovēršami atgriezās pie tām. Viņš nomocīja sevi ar darbu, stundām nenokāpdams no pļaujmašīnas, un tomēr nevarēja aizmirst Natāliju; atmiņa neatlaidīgi atdzīvināja sen pagājušo, dažādus, bieži vien nenozīmīgus kopīgās dzīves brīžus, sarunas. Vajadzēja tikai uz brītiņu noņemt pakalpīgajai atmiņai iemauktus, un viņam acu priekšā parādījās dzīvā, smaidošā Natālija. Grigorijs atcerējās viņas augumu, gaitu, to, kā viņa kārtoja matus, viņas smaidu, balss noskaņas ..,

Trešajā dienā viņi sāka pļaut miežus. Dienas vidū, kad Pantelejs Prokofjevičs bija apturējis zirgus, Grigorijs nokāpa no pļaujmašīnas pakaļējā sēdekļa, nolika uz dēļa īsās dakšas un pateica:

— Gribu, tēt, aizjāt uz kādu brītiņu mājās.

— Kādēļ?

— Esmu noilgojies pēc bērniem …

— Nu ko tad, jāj, — vecais labprāt bija ar mieru.

— Bet mēs pa to laiku liksim kopiņās.

Grigorijs tūdaļ izjūdza no pļaujmašīnas savu zirgu, sēdās tam mugurā un soļos aizjāja pa dzeltenajiem, asajiem rugājiem uz ceļu. «Pasaki viņam, lai mīlē jūs!» Grigorijam ausīs skanēja Natālijas balss. Viņš aizvēra ucis, nometa pavadu un, iegrimis atmiņās, ļāva zirgam i» ! bez ceļa.

Tumšzilajās debesīs gandrīz nekustīgi stāvēja vēja iz-mētātie, retie mākoņi. Pa rugājiem līgodamies staigāja krauķi. Viņi veselām saimēm tupēja uz kopiņām; vecie no knābja knābī baroja jaunos, tikai nesen spalvas ieguvušos putnēnus, kas vēl nedroši cēlās spārnos. Pāri nopļautajiem laukiem skanēja krauķu brēcieni, kas saplūda kopā vienā vaidā.

Grigorija zirgs tīkoja iet pa ceļa malu, iedams retumis norāva pa ceļamoliņa čemuram, gremoja to, šķindinādams laužņus. Reizes divas viņš apstājās, iezviedzās, kad ieraudzīja tālumā zirgus, un tad Grigorijs atģidies paskubināja viņu, pārlaida neredzošu skatienu stepei, putekļainajam ceļam, dzeltenajam kopiņu klaidam, zaļganbrūnajām briestošās prosas strēlēm.

Tiklīdz Grigorijs pārjāja mājās, ieradās Hristoņa, drūms izskatā un, kaut gan bija karsts laiks, ģērbies angļu vadmalas frencī un platās biksēs. Viņš atnāca, balstīdamies uz milzīga, svaigi nodrāzta oša spieķa, apsveicinājās.

— Atnācu apraudzīt. Dzirdēju par jūsu bēdām. Tātad paglabājāt Natāliju Mironovnu?

— Kā tu atkļuvi no frontes? — vaicāja Grigorijs, iz-likdamies, it kā nebūtu dzirdējis jautājumu, un tīksmi apskatīja neveiklo, mazliet salīkušo Hristoņas augumu.

— Pēc ievainojuma atlaida veseļoties. Man sadrašķīja vēderu divas lodes uzreiz. Un līdz šim vēl stāv tur pie zarnām, iestrēgušas, tā sacīt, nolādētās. Tāpēc arī staigāju ar kruķi. Vai redzi?

— Kur tad tevi tā sagandēja?

— Pie Balašovas.

— Vai ieņēmāt to? Kā tad tev tā nošķiebās?

— Gājām uzbrukumā. Balašovu, tā sacīt, ieņēmām un Povorinu arī. Es ņēmu dalību.

— Nu, pastāsti, ar ko esi kopā, kādā daļā, kas pie tevis no ciematniekiem! Piesēdies, še tabaka.

Grigorijs bija priecīgs, ka kāds atnācis, ka iespējams parunāt par ko citu, kas neskar viņa pārdzīvojumus. Hristoņa parādīja zināmu apķērību, atskārstot, ka Grigorijam nav vajadzīga viņa līdzjūtība, un sāka labprāt, bet gausi stāstīt par Balašovas ieņemšanu, par savu ievainojumu. Kūpinādams milzīgu smēķi, viņš zemā basā ducināja:

— Gājām kājnieku ierindā pa saulenēm. Viņi, tā sacīt, drāza ar ložmetējiem un dižgabaliem, nu, un ar šautenēm, pats par sevi… Cilvēks esmu labi noaudzis, eju ķēdē kā zostēviņš vistu barā, lai kā liecos pie zemes, mani allaž var redzēt, nu, un tās lodes mani arī atrada. Bet iznāk labi, ka esmu augumā padevies; ja būtu mazāks, — tieši galvā būtu trāpījušas! Tās, tā sacīt, skrēja ar beidzamo spēku, bet ietriecās tā, ka man vēderā viss sāka rūkt, un katra karsta, velna mātīte, it kā, tā sacīt, būtu no krāsns izskrējusi.., Ķēru ar roku tai vietā, jūtu — lodes sēž manī, veļas zem ādas kā tauku dziedzeri, gabaliņu viena no otras. Nu, es tās pataustīju ar pirkstiem un, tā sacīt, pakritu. Domāju: nelāgi joki, velns lai parauj tādus jokus! Labāk jau gulēt, citādi atskries cita, tāda žiglāka, un izšausies cauri. Nu, un guļu, tā sacīt. Guļu, guļu un šad tad pataustu šīs, tās lodes. Tās abas ir tur, viena pie otras. Nu gan es nobijos, domāju: ja nu tās, nelietes, iekritīs vēderā, kas tad? Ripos tur starp zarnām — kā dakteri tās sameklēs? Un arī man nebūs nekāda prieka. Miesa jau cilvēkam, kaut vai man, ir šķidra, lodītes var aizklīst līdz galvenajai zarnai — un staigā nu, žvadzini tās kā pasta zvārguļus. Iznāks pilnīgs sajukums. Guļu, noliecu saulenes cepurīti, ēdu sēkliņas, bet pašam kļūst baisi. Mūsu ķēde aizgājusi. Nu, kad ieņēma to Balašovu, arī es tur piekomandējos. Gulēju Tišanskas lazaretē. Dakteris tur tāds, tā sacīt, ņiprs kā zvirbulis. Arvien pierunāja: «Izgriezīsim lodes?» Bet man pašam sava galva … Es jautāju: «Jūsu labdzimtība, vai tās var iegāzties iekšās?» — «Nē,» šis saka, «nevar.» Nu tad, domāju, neļaušu tās griezt ārā! Es šos jokus pazīstu! Izgriezīs, nepagūs ne apdzīt — ej atkal uz savu daļu. «Nē,» saku, «jūsu labdzimtība, neļaušos. Man ar tām pat interesantāk. Gribu aiznest mājās, parādīt sievai, un tās jau mani netraucē, nav nekāds lielais smagums.» Viņš mani nolamāja, bet atlaida atvaļinājumā uz nedēļu.

Grigorijs smaidīdams noklausījās vientiesīgajā nostāstā un vaicāja:

— Kur tu esi nokļuvis, kādā pulkā?

— Ceturtajā kombinētajā.

— Kādi ciematnieki kopā ar tevi?

— Tur daudz mūsējo: Anikuška Kastrētais, Bezhļebnovs, Akims Koloveidins, Sjomka Mirošņikovs, Tihons Gorbačovs.

— Nu, ko kazaciņi? Vai nesūdzas?

Griež zobus uz virsniekiem, tā sacīt. Tādus salašii.i iecēluši, dzīves nav. Un gandrīz visi krievi, kazaku nemaz.

i Iristoņa stāstīdams vilka uz priekšu īsās frenča plediirknēs un, it kā neticēdams savām acīm, izbrīnā raudzīja un glaudīja uz ceļiem krietno, pūkaino vadmalu, no kuras bija šūtas angļu bikses.

— Bet zābaku, tā sacīt, manai kājai neatradās, — viņš domīgi teica. — Anglijas lielvalstī viņu cilvēkiem nav lik dižu kāju… Mēs taču sējam un ēdam kviešus, bet tur droši vien, tāpat kā Krievijā, tikai no rudziem pārtiek. Kā lai viņiem būtu tādas kājas? Visu sotņu apģērba, apava, smaržīgus papirantus atsūtīja, un taču — nav labi…

— Kas nav labi? — Grigorijs interesējās.

Hristoņa pavīpsnāja un teica:

— No ārpuses labi, iekšā nav labi. Zini, kazaki atkal negrib karot. Tā sacīt, no šā kara nekas neiznāks. Runāja tā, ka tālāk par Hopjoras apgabalu neiešot.,.

Aizvadījis Hristoņu, Grigorijs pēc īsām pārdomām nolēma: «Padzīvošu kādu nedēļu un došos uz fronti. Te aiz skumjām var nobeigties.» Līdz vakaram viņš palika mājās. Atcerējās bērnību un uztaisīja Mišatkam no niedrēm vējdzirnavas, sapina no zirga astriem cilpas zvirbuļu ķeršanai, meitai veikli uzbūvēja mazus ratiņus ar riteņiem, kas griežas, un dīvainu izrotātu dīseli, pamēģināja pat izveidot no lupatām lelli, bet tur viņam nekas neiznāca: lelli uztaisīja ar Duņaškas palīdzību.

Bērni, pret kuriem Grigorijs nekad agrāk nebija tik uzmanīgs, sākumā izturējās pret viņa rotaļām aizdomīgi, bet tad vairs ne brīdi neatkāpās no viņa, un pret vakaru, kad Grigorijs taisījās jāt uz lauku, Mišatka, asaras valdīdams, teica:

— Tu mūžīgi tāds! Atjāj uz kādu laiciņu un atkal mūs pamet… Ņem līdz cilpas un dzirnavas, un klabūnas, ņem visu! Man nevajag!

Grigorijs satvēra savās lielajās rokās mazās dēla rociņas un sacīja:

— Ja tā, — tad nolemsim: tu esi kazaks, tātad, jāj man līdzi uz lauku: pļausim miežus, liksim kopiņās, tu sēdēsi uz pļaujmašīnas kopā ar vecotēvu, dzīsi zirgus. Cik tur sienāžu zālē! Cik dažādu putnu gravā! Bet Poļuška paliks ar vecomāti saimniekot mājās. Viņa uz mums neļaunosies. Viņas — meitenes darbs ir slaucīt grīdas, nest vecaimātei mazā spainīti no Donas ūdeni, vai tad viņām maz visādu sieviešu darīšanu? Vai esi ar mieru?

— Kā ne! — Mišatka sajūsmināts iesaucās. Viņam pat acis iemirdzējās gaidāmajā priekā.

Ijjiņična gribēja pretoties.

— Kur tu viņu vedīsi? Izdomā jods viņu zina ko! Kur tad viņš gulēs? Un kas viņu tur pieskatīs? Pasargi dievs, pieies pie zirgiem — tie iespers vai čūska iekodīs. Nejāj tēvam līdzi, mīlulīt, paliec mājās! — viņa lūdza mazdēlu.

Bet zēnam pēkšņi jauni uzliesmoja piemiegtāsacis (uz mata kā vectēvam Pantelejam, kad tas kļuva nikns), sažņaudzās dūrītes, un viņš iesaucās augstā, raudulīgā balsī:

— Vecomāt, klusē!… Tik un tā .jāšu! Tētukiņ, mīļais, neklausies viņā! …

Smiedamies Grigorijs paņēma dēlu klēpī, nomierināja māti:

— Viņš gulēs pie manis. Turpu mēs jāsim soļos, es taču viņu nenosviedīšu. Sagatavo viņam, māmuļ, drēbes un nebaidies — būs vesels, bet rīt vēlu vakarā pārvedīšu mājās.

Tā sākās Grigorija un Mišatkas draudzība.

Divās Tatāru ciematā pavadītajās nedēļās Grigorijs tikai trīs reizes — un arī tad tikai uz mirkli — redzēja Aksiņju. Viņa ar tai piemītošo prātu un taktu vairījās tikties, saprazdama, ka labāk nerādīties Grigorijam acīs. Ar sievietes nojautu Aksiņja izprata viņa noskaņojumu, aptvēra, ka jebkura neuzmanīga un priekšlaicīga viņas jūtu izpausme var Grigoriju noskaņot pret viņu, radīt viņu attieksmēs kaut ko nevēlamu. Viņa gaidīja, kad Grigorijs pats sāks ar viņu runāt. Tas notika dienu pirms viņa aizjāšanas uz fronti. Viņš brauca no lauka ar labī-bas vezumu, bija novēlojies un krēslā pie pēdējā stepes 'malas ceļa sastapa Aksiņju. Viņa iztālēm sveicināja, tikko manāmi pasmaidīja. Viņas smaids bija gaidu un nemiera pilns. Grigorijs atbildēja uz sveicienu, bet nespēja pabraukt garām klusēdams.

— Kā klājas? — viņš jautāja, nemanot pievilkdams grožus, palēninādams zirgu vieglo soli.

— Nekas, paldies, Grigorij Pantelejevič.

— Kā tevis nemaz neredz?

— Biju uz lauka,»» Peros viena pa saimniecību,

Kopā ar Grigoriju uz vezuma sēdēja Mišatka. Varbūt lapēc Grigorijs neapturēja zirgus, neielaidās dziļāk sarunā ar Aksiņju. Viņš pabrauca kādu gabaliņu, apgriežas, izdzirdis saucienu. Aksiņja stāvēja pie zedeņiem.

— Vai ilgi būsi ciematā? — viņa jautāja, satraukti plūkdama norautās pīpenītes ziedlapiņas.

— Sais dienās jāšu projām.

No tā, kā Aksiņja uz mirkli samulsa, bija redzams, ka viņa gribēja vēl kaut ko vaicāt. Bet nez kāpēc nepavaicāja, atmeta ar roku un steidzīgi devās uz ganīklām, ne reizes neatskatīdamās.

XIX

Debesis klāja mākoņi. Līņāja smalks, it kā caur sietu sijāts lietutiņš. Spīdēja jaunais atāls, nezāļu kumšķi, stepē izkaisītie dzeioņplumju krūmi.

Prohors, dziļi sarūgtināts par priekšlaicīgo šķiršanos no ciemata, jāja klusēdams, visā ceļā ne reizes neuzsāka sarunu ar Grigoriju. Aiz Sevastjanovas ciemata viņi redzēja jājam trīs kazakus. Tie jāja rindā, piegrūzdami zirgiem ar papēžiem, spraigi runādamies. Viens no viņiem jau labi gados un rudu bārdu, tērpies pelēkā, pašaustā kamzolī, iztālēm pazina Grigoriju un skaļi teica ceļabiedriem: — Tas taču ir Meļehovs, brālīši! — un, piejājis klāt, apturēja lielo, bēro zirgu.

— Esi sveiks, Grigorij Pantelejevič! — viņš sveicināja Grigoriju.

— Labdien! — Grigorijs atbildēja, veltīgi cenzdamies atcerēties, kur sastapies ar šo rudbārdaino, izskatā drūmo kazaku.

Viņš, kā redzams, nesen bija paaugstināts par apakšhorunžiju un, lai viņu nenoturētu par vienkāršu kazaku, uzšuvis jaunos uzplečus tieši uz kamzoļa.

— Vai nepazīsti? — viņš jautāja, piejājis cieši klāt, sniegdams plato, spilgti sarkanām spalvām apaugušo roku, izdvesdams stipru degvīna smaku. Trula paštīksme staroja jaunizceptā apakšhorunžija sejā, viņa mazās, zilās ačteles dzirkstīja, zem rudajām ūsām lūpas pletās smaidā.

Kamzoļainā virsnieka nejēdzīgais izskats uzjautrināja Grigoriju. Neslēpdams izsmieklu, viņš atbildēja:

— Nepazīstu. Kā redzams, esmu ar tevi ticies, kad tu vēl biji ierindnieks,,, Vai tevi nesen paaugstināja par apakšhorunžiju?

— Trāpīji gan! Būs nedēļa, kā iecēla. Un esam ar tevi tikušies pie Kudinova štābā, šķiet — ap Marijas dienu. Tu mani toreiz paglābi no nelaimes, atminies vien! Klau, Trifon! Jājiet palēnām uz priekšu, es panākšu! — bārdainis uzsauca kazakiem, kas bija netālu apstājušies.

Grigorijs ar pūlēm atskārta, kādos apstākļos sastapies ar rudo apakšhorunžiju, atcerējās arī viņa pievārdu «Septiņš» un Kudinova atsauksmi par viņu: «Šaujot vienmēr trāpa, nolādētais! Skrejošus zaķus šauj ar kara šauteni, kaujā brašs, arī izlūks labs, bet prātā mazais bērns.» Sacelšanās laikā Septiņš bija komandējis sotņu, bet nodarījis kādu pārkāpumu, par ko Kudinovs gribēja viņu tiesāt, taču Grigorijs iestājās par viņu, un Septiņu apžēloja, atstāja sotņas komandiera postenī.

— Vai no frontes? — Grigorijs jautāja.

— Tieši tā, jāju atvaļinājumā no Novohopjoras. Mazlietiņ, apmēram pusotra simta verstu, apmetu līkumu, iejāju Slaščevskā, — tur man radi. Labu es atceros, Grigorij Pantelevič! Esi tik labs, neatsakies, gribu tevi pacienāt, ko? Vedu somās divas pudeles tīra spirta, izdzersim tās tūlīt?

Grigorijs kategoriski atteicās, bet dāvanai pasniegto spirta pudeli paņēma.

— Kā tur gāja! Kazaciņi un virsnieki sagrābās mantu! — Septiņš lielīgi stāstīja. — Biju arī Balašovā. Mēs to ieņēmām un metāmies vispirms uz dzelzceļu, — tur viss bija pilns ar vilcieniem, visi ceļi stāvgrūdām. Vienā vagonā cukurs, otrā — formas tērpi, trešajā — dažādas mantas. Dažs kazaks pa četrdesmit komplektiem drēbju paķēra! Un tad, kad sāka žīdus purināt, — tad ta smiekli! Manā pussotņā viens veikls puisis no žīdiem astoņpadsmit kabatas pulksteņu savāca, veselus desmit zelta; sakāra, velna pestelis, uz krūtīm, nu tieši kā visbagātākais tirgonis! Un cik viņam bija gredzenu, — ne saskaitīt, uz katra pirksta pa diviem trim ..,

Grigorijs parādīja uz pietūkušajām Septiņa somām un vaicāja:

— Bet kas tev tur?

. — Tā … dažādi sīkumi.

— Arī salaupīji?

— Nu tev ir gan teiciens — salaupīji.». Nevis salaupīju, bet pēc likuma ieguvu. Mūsu pulka komandieris

teica tā : «Ja ieņemsiet pilsētu, — divas dienas un naktis In lins jūsu rīcībā!» Nu — vai tad es sliktāks par citiem? Ņēmu kroņa mantu, kas gadījās pa rokai.,, Citi rīkojās ļaunāk.

Tad ta karotāji! — Grigorijs ar riebumu noskatījās mantrausīgajā apakšhorunžijā un sacīja: — Ar tādiem l.a tu jāsēž zem lielceļa tiltiem, nevis jākaro! Karu par laupīšanu esat pārvērtuši! Ak jūs, salašņas! Jaunu amatu Izdomājuši! Vai tev neliekas, ka par to kādreiz novilks adu tiklab jums, kā jūsu pulkvedim?

-Par ko tad?

— Par to pašu!

— Kas tad var novilkt?

— Kas pakāpē augstāks.

Septiņš zobgalīgi pasmīnēja un attrauca:

— Bet viņi jau paši tādi! Mēs kaut somās vedam vai ratos, bet viņi sūta veselām vezumrindām.

— Vai esi redzējis?

— Ko vel neteiksi — redzējis! Pats pavadīju tādu vezumrindu līdz Jariženskai. Sudraba trauku, bļodiņu, karošu vien bija pilns vezums! Viens otrs virsnieks uzdūrās: «Ko vedat? Nu, rādi šurp!» Tiklīdz pasaku, ka tā ir tāda uņ tāda ģenerāļa manta, tūlīt pieraujas.

— l(as tas par ģenerāli? — acis piemiedzis un nervozi raustīdams pavadu, Grigorijs jautāja.

Septiņš viltīgi pasmīnēja un atbildēja:

— Aizmirsu viņa uzvārdu … Kā tad viņu sauca, dod dievs atminēties! Nē, izkūpējis, neatceros! Bet tu veltīgi lamājies, Grigorij Pantelevič. Tik tiešām, visi tā dara! Es vēl starp viņiem kā jēriņš starp vilkiem; es ņēmu mazlietiņ, bet citi izģērba cilvēkus tieši ielas vidū, žīdietes varoja no vienas vietas! Es ar kaut ko tādu nenodarbobojos, man ir sava likumīgā sieva — un vēl kāda sieva; ērzelis, ne sieva! Nē, nē, tu veltīgi skaisties uz mani. Pagaidi, kur tad tu?

Grigorijs ar galvas mājienu vēsi atvadījās no Septiņa, pateica Prohoram:

— Jāj aiz manis! — un palaida zirgu rikšiem.

Ceļā aizvien biežāk viņi sastapa pa vienam vai grupās atvaļinājumā jājošus kazakus. Nereti brauca pretim divjūgu rati. Krava tanīs bija apklāta ar brezentu vai rupju audeklu, rūpīgi nosieta. Aiz ratiem, pacēlušies kāpšļos, jāja rikšos kazaki, tērpušies jaunos vasaras virskreklos, sarkanarmiešu aizsargkrasas biksēs. Kazaku noputējušās, iedegušās sejas bija spriegas, līksmas, bet, sastopoties ar Grigoriju, viņi centās drīzāk griezt ceļu, jāja garām klusēdami, kā pēc komandas pielikdami roku pie cepures naga, un sāka atkal runāties savā starpā tikai tad, kad bija nojājuši krietnu atstatumu.

— Tirgoņi brauc! — Prohors izsmiedams sacīja, notālēm ieraudzījis jātniekus, kas pavadīja ratus ar salaupīto mantu.

Taču ne visi jāja atvaļinājumā, laupījuma apkrauti. Kādā ciemata, apstājies pie akas, lai padzirdītu zirgus, Grigorijs izdzfrda blakus sētā dziedam. Spriežot pēc bērnišķīgi tīrajām, labajām balsīm, dziedāja jaunie kazaki.

— Laikam izvada karavīru, — teica Prohors, iesmeldams ar spaini ūdeni.

Pēc vakar vakarā izdzertās -spirta pudeles viņam labprāt gribējās palāpīt paģiras, tāpēc viņš, steigšus padzirdījis zirgus, vīpsnādams aicināja:

— Nu ko, Pantelevič, vai neaiziet arī mums turp? Varbūt atvadībās arī mums tiks pa kraukšķini? Kaut gan mājai niedru jumts, tā, kā redzams, bagāta.

Grigorijs bija ar mieru iet palūkoties, kā apstāv kritušo Donas kazaciņu. Piesējuši zirgus pie zedeņiem, viņi abi ar Prohoru iegāja pagalmā. Zem pūņa nojumes pie apaļas siles stāvēja četri apsegloti zirgi. No klēts iznāca pusaudzis ar dzelzs mēriņu, kas bija līdz augšai piebērts ar auzām. Ejot garām, viņš pavērās Grigorijā un devās pie zviedzošajiem zirgiem. Aiz mājas stūra skanēja dziesma. Drebošs, augsts tenoriņš skandēja:

Kā pa šo, pa šito pašu celiņu Neviens kājām negāja …

Sulīgs, no smēķēšanas rupjāks kļuvis bass, atkārtojot pēdējos vārdus, saplūda ar tenoru, tad pievienojās jaunas skanīgas balsis, un dziesma plūda vareni, plaši un skumji. Grigorijam negribējās ar savu ierašanos iztraucēt dziedātājus; viņš pieskārās Prohora piedurknei, pačukstēja!

— Pagaidi, nerādies, lai pabeidz dziesmu.

— Tās nav atvadas. Tā dzied jelanskieši. Viņi gan. Un vareni, velni, velk! — Prohors atzinīgi atsaucās un apbēdināts nospļāvās: cerības iedzert, spriežot pēc visa, neattaisnojās.

Maigais tenoriņš dziesmā stāstīja par kazaku, kam karā gauži misējies, par viņa bēdīgo likteni:

Ne gājēja, ne jājēja te agrāk nebija.

Virzījās pa ceļu kazakpulks.

Aiz pulka tecin tek krietnais zirgs.

Čerkessegli tam uz sāniem šļūk,

Bārkstu iemauktiņi slīgst uz labās auss,

Zīda pavadiņa pinas kājās tam.

Skrien šim pakaļ Donas kazaks jauns,

Sauktin sauc zirgam labajam:

«Paklau, pagaidi jel, tu mans labais zirgs,

Neatstāj jel mani vientuļu,

Palīdzi man bēgt no ļauniem čečeniem ..,»

Dziedāšanas savaldzināts, Grigorijs stāvēja, piespiedies ar muguru pie balsinātā mājas pamata, nedzirdēdams ne zirgu zviegšanas, ne pa ceļu braucošās ores čīkstoņas …

ķiz stūra kāds no dziedātājiem, pabeidzis dziesmu, no-kāsējās un teica:

— Ne tā dziedājām, kā nobrēcām! Nu, labi vien ir, — kā protam, tā varam. Bet jūs, vecmāmuļas, varētu gan karavīriem kaut ko ceļā iedot. Mēs paēdām labi, lai dievs žēlīgs, bet, rau, ceļā mums nav ko grauzt..,

Grigorijs atģidās no pārdomām, gāja ap stūri. Uz lie-, veņa apakšējā pakāpiena sēdēja četri jauni kazaki; ciešā pūlī ap viņiem stāvēja no kaimiņu sētām saskrējušās sievas, vecas, bērni. Klausītājas Šņukstēdamas un šņaukādamās slaucīja asarās lakatiņu stūrīšos, viena no vecajām — gara un melnacaina, ar skarba svētbilžu skaistuma pēdām novītušajā sejā, — gari stiepdama vārdus, teica, kad Grigorijs tuvojās lievenim:

— Mīļie mani! Cik skaisti un žēlabaini gan jūs dziedat! Un droši vien katram no jums ir māte un droši vien, tiklīdz atceras dēlu, ka viņš karā iet postā, sāk birdināt asaras… — Pazibsnījusi dzelteniem acu baltumiem uz Grigoriju, kad tas apsveicinājās, viņa pēkšņi nikni noteica: — Un tādus puisīšus tu, labdzimtība, ved nāvē? Pazudini karā?

— Mūs pašus, vecmāmuļ, pazudina, — Grigorijs drūmi atbildēja.

Kazaki, samulsuši par nepazīstamā virsnieka ierašanos, veicīgi piecēlās, atbīdīdami ar kājām uz pakāpieniem stāvošos šķīvjus ar ēdiena paliekām, kārtodami virskreklus, šauteņu siksnas, portupejas. Viņi bija dziedājuši, pat nenoņemot šautenes no pleciem. Visvecākajam

no viņiem pēc izskata bija ne vairāk par divdesmit pieciem gadiem.

—No kurienes? — vaicāja Grigorijs, vērdamies jaunajās, ņiprajās karavīru sejās.

— No Savās da]as … — nedroši atbildēja viens no viņiem, ar strupu degunu, smejošām acīm.

Es jautāju — no kurienes esai cēlušies, no kādas staņicas? Vai ņe šejienieši?

— Jelanskieši, jājam atvaļinājumā, jūsu Iedzimtība.

Pēc balss Grigorijs pazina priekšdziedātāju, smaidīdams jautāja:

— Vai tu uzsāki dziesmu?

— Es.

— Nu, tey ir laba balstiņa! Bet kāda gadījuma pēc jūs sākat dziedāt? No priekiem, vai? Neieskatās, ka jūs būtu dzēruši.

Gaišs, ruds puisis ar braši uzsukātu, pelēku, noputējušu cekulu, blīvu sārtumu melnīgsnējos vaigos, blenzdams vecajās sievās, kautri smaidīdams, negribot atbildēja:

— Kādi tur prieki.,, Trūkums mūsu vietā dzied! Tā — ne par šo, ne par to šai pusē labprāt nebaro, iedod maizes riecienu — un viss. Mēs tad nu esam iemanījušies dziedāt dziesmas. Tiklīdz uzsākam, saskrien sievas klausīties; sākam kādu žēlīgu, viņām tā ķeras pie sirds, un nu nes — cita gaļas taukumu, cita piena krūzīti vai vēl kaut ko ēdamu …

— Mēs esam kā popi, sotņika kungs, dziedam un vācam dāvanas! — sacīja priekšdziedātājs, pamirkšķinādams biedriem, miegdams savas smejošās acis smaidā.

Viens no kazakiem Izvilka no krūšu kabatas notrieptu papīriņu un pasniedza to Grigorijam.

— Te mūsu atlaišanas apliecība.

— ,Kam man tā?

— Varbūt šaubāties, bet mēs neesam dezertieri.. <

— To tu parādīsi, kad sastapsiet soda ekspedīciju, — Grigorijs saīdzis noteica, bet pirms aiziešanas tomēr deva padomu: — Jājiet naktīs, bet dienu varat kaut kur piemesties. Jūsu papīriņš nav drošs, ka tikai neiekrītat ar to… Kāpēc tas bez zīmoga?

— Mums sotņā nav zīmoga.

— Nu, ja negribat likties zem kalmiku šauteņu slauķiem, — klausiet manu padomu!

Verstis trīs tio ciematā, apmēram pusotra simta asu

no neliela meža, kas sniedzās līdz pašam ce|am, Grigorijs atkal ieraudzīja divus jātniekus, kas jāja viņiem prelim. Tie uz brīdi apstājās skatīdamies, bet tad strauji iegriezās mežā.

— Tie jāj bez papīriņa, — Prohors nosprieda. — Vai redzēji, kā viņi iedrāzās mežā? Kāds velns viņus trenc pa dienu!

Vēl vairāki vīri, ieraudzījuši Grigoriju un Prohoru, griezās nost no ceļa, steidzās paslēpties. Kāds pusmūža kazaks, kas slepeni devās mājup kājām, iespruka saulenēs, paslēpās ka zaķis uz ežas. Jājot tam garām, Prohors pacēlās kāpšļos, uzsauca:

— Ei, sābri, tu slābi slēpies! Galva paslēpta, bet d… redzama! — un ar mākslotu niknumu pēkšņi ierēcās: — Nu, lien laukā! Rādi dokumentus!

Kad kazaks uzlēca kājās un pieliekdamies diedza prom pa saulenēm, Prohors sāka pilnā kaklā smieties, gribēja pagriezt zirgu, lai dzītos pakaļ, bet Grigorijs viņu atturēja:

— Neblēņojies! Lai iet pie velna, viņš tik un tā bēgs, kamēr spēs. Ka vēl nenomirst aiz bailēm .,,

— Ko tu runā! Viņu pat ar dzinējsuņiem nenoķers! Viņš tagad verstis desmit jozīs aulekšiem. Redzēji, kā viņš aizdiedza pa saulenēm! Kur tādos gadījumos cilvēkam spēks rodas, man pat brīnums.

Nelabvēlīgi izteikdamies par dezertieriem vispār, Prohors sacīja:

— Re, kā jāj, tieši bariem. It kā, sacīt, būtu no maisa izbiruši! Pielūko, Pantelevič, vai tikai mums diviem vien drīz nevajadzēs turēt fronti…

Jo tuvāk Grigorijs piejāja pie frontes, jo plašāk viņam acu priekšā pavērās riebīgā Donas armijas sairuma aina —; sairuma, kas bija sācies tieši tai brīdī, kad ar sacelšanās dalībniekiem papildinātā armija bija guvusi. Ziemeļu frontē vislielākos panākumus. Tās daļas jau šai laikā ne tikai nespēja sākt uzbrukumu un salauzt pretinieka pretestību, bet arī pašas nespētu izturēt nopietnu spiedienu.

Staņicās un sādžās, kur bija apmetušās tuvējās rezerves, virsnieki bez jēgas žūpoja; visāda veida vezumi vai lūza no salaupītām un vēl uz aizmuguri nenosūtītām mantām; daļās bija palikuši ne vairāk par sešdesmit procentiem karavīru; kazaki patvarīgi devās uz mājām, un no kalmikiem sastādītās, pa stepēm traucošās soda

ekspedīcijas nespēja apturēt masveida dezertēšanas vilni. Saratovas guberņas ieņemtajās sādžās kazaki izturējās kā iekarotāji svešā teritorijā: aplaupīja iedzīvotājus, izvaroja sievietes, iznīcināja labības krājumus, apkāva lopus. Armiju papildināja ar zaļiem jaunekļiem un piecdesmit gadus pārsniegušiem veciem vīriem. Marša sotņās atklāti runāja par nevēlēšanos karot, bet daļās, kuras pārsvieda Voroņežas virzienā, kazaki izrādīja tiešu nepaklausību virsniekiem. Klīda baumas, ka pavairojušies virsnieku nogalināšanas gadījumi priekšējās pozīcijās.

Netālu no Balašovas jau mijkrēslī Grigorijs apstājās kādā nelielā ciematā uz naktsguļu. Ceturtā atsevišķā rezerves sotņa, kas bija izveidota no vecāko iesaukumu kazakiem, un Taganrogas pulka sapieru rota bija ieņēmušas ciematā visas dzīvojamās ēkas. Grigorijs ilgi meklēja vietu, kur apmesties pa nakti. Varētu pārlaist nakti laukā, kā viņi parasti mēdza darīt, bet pret nakti sāka līt, un Prohors drebēja kārtējā malārijas lēkme; nakts bija jāpavada kaut kur zem jumta. Ciemata viņā galā pie lielas, papelēm apstādītas mājas stāvēja šāviņa sapos-tīts bruņotais automobilis. Jājot garām, Grigorijs izlasīja nepārkrāsoto uzrakstu uz tā zaļajiem sāniem: «Nāve baltajiem salašņām!» un zemāk: «Bargais». Sētā pie slitām sprauslāja zirgi, skanēja cilvēku balsis; aiz mājas dārzā dega ugunskurs, pāri zaļajām koku galotnēm cēlās dūmi; ap ugunskuru kustējās liesmu apgaismotie kazaku stāvi. Vējš atpūta no ugunskura degošu salmu un svilinātu cūkas saru smaku.

Grigorijs nokāpa no zirga, iegāja mājā.

— Kas te saimnieks? — viņš jautāja, ieejot zemā istabā, kas bija pilna cilvēkiem.

— Es. Kas jums vajadzīgs? — ne visai gara auguma vīrs, piespiedies pie krāsns, nemainot stāvokli, atskatījās uz Grigoriju.

— Vai atļausiet pie jums pārlaist nakti? Mēs esam divi.

— Mūsējo šeit tikpat kā sēkliņu arbūzā, — īgni norūca uz lāvas guļošs pusmūža kazaks.

— Es jau neko, bet pie mums jau tā pārāk daudz ļaužu, — it kā taisnodamies iesāka saimnieks.

— Kaut kā novietosimies. Nevaram taču pārlaist nakti lietū, — Grigorijs neatlaidās. — Man slims raitnieks.

Uz lāvas guļošais kazaks nokrekšķējās, nolaida kājas zemē. un, ielūkojies Grigorijā, jau citādā balsī sacījāt

— Jūsu labdzimtība, kopā ar saimniekiem esam četr-padsmit gabali divās istabiņās, bet trešo aizņēmis angļu virsnieks ar diviem saviem dieniniekiem, bez tam pie viņa ir vēl viens mūsu virsnieks.

— Varbūt varat pie viņiem kaut kā iekārtoties? — labvēlīgi ierunājās otrs kazaks ar sirmu bārdu un vecākā urjadņika uzplečiem.

— Nē, es gan labāk tepat. Man nevajag daudz vietas, nogulšos uz grīdas, jūs neapgrūtināšu, — Grigor.ijs novilka šineli, ar plaukstu pieglauda matus, apsēdās pie galda.

Prohors izgāja pie zirgiem.

Blakus istabā laikam bija dzirdējuši sarunu. Pēc minūtēm piecām ienāca eleganti ģērbies neliela auguma poručiks.

— Jūs meklējat naktsmājas? — viņš griezās pie Grigorija un, ātri pavēries viņa uzplečos, laipni smaidīdams, aicināja: — Pārnāciet pie mums, mūsu pusē, sotņik. Es un angļu armijas leitnants Kempbela kungs lūdzam jūs, tur jums būs ērtāk. Mani sauc par Sčeglovu. Un jūs? — ViņŠ spieda Grigorijam roku un jautāja: — Vai jūs no frontes? Ak no atvaļinājuma! Iesim, iesim! Mēs labprāt jūs uzņemsim. Jūs droši vien būsiet izsalcis, bet mēs varam pacienāt.

Poručikam pie lieliskas, gaišzaļas vadmalas frenča karājās virsnieka Jura krusts, celiņš uz nelielās galvas bija nevainojams, zābaki rūpīgi nospodrināti, no melnīgsnējās, skūtās sejas, no visa viņa staltā stāva dvesa tīrība un kāda puķu odekolona nepārmācamā smarža. Priekšnamā viņš pieklājīgi palaida Grigoriju pa priekšu, aizrādīdams:

* — Durvis pa kreisi. Uzmanīgāk, te ir kaste, nepaklūpiet.

Grigorijam pretim pacēlās jauns, garš un plecīgs leitnants ar kuplām, melnām ūsiņām, kas aizsedza šķērsām pāršķelto augšlūpu, un tuvu kopā stāvošām, pelēkām acīm'. Poruciks stādīja viņam priekšā Grigoriju un pateica kaut ko angļu valodā. Leitnants kratīja viesim roku un, raudzīdamies drīz viņā, drīz poručikā, izteica dažas frāzes, ar žestu aicināja apsēsties.

Istabas vidū stāvēja rindā četras saliekamas gultas, bet kaktā bija sakrautas kastes, ceļojuma maisi, ādas čemodāni. Uz lādes atradās Grigorijam nepazīstamas sistēmas rokas ložmetējs, binokļa ietvars, cinka patronkārbas, karabīne ar tumšu laidi un pavisam jaunu, nenoberztu, blāvi pelēku stobru.

Leitnants kaut ko runāja patīkamā, dobjā basā, laipni raudzīdamies Grigorijā. Grigorijs nesaprata svešo, viņa ausij savādi skanošo valodu, — bet, atskārzdams, ka runā par viņu, jutās mazliet neveikli. Poručiks rakņājās kādā čemodānā, smaidīdams klausījās, tad teica:

— Misters Kempbels saka, ka ļoti cienot kazakus, ka, pēc viņa domām, tie esot lieliski jātnieki un karavīri. Jums droši vien gribas ēst? Vai jūs dzerat? Viņš saka, ka briesmas tuvinot… Ek, velns, visādas blēņas runā! — Poručiks izvilka no čemodāna vairākas konservu kārbas, divas konjaka pudeles un atkal noliecās pie čemodāna, joprojām tulkodams: — Pēc viņa vārdiem spriežot, viņu ļoti laipni uzņēmuši kazaku virsnieki Ustjmedvedicā. Viņi tur izdzēruši milzīgu mucu Donas vīna, visi bijuši pilni kā lūki un ļoti jautri pavadījuši laiku ar nez ar kādām ģimnāzistēm. Nu, kā jau tas pienākas! Viņš uzskata par. patīkamu pienākumu atmaksāt viņam parādīto viesmīlību ar ne mazāku viesmīlību. Un jums būs tā jāiztur. Man jūs žēl… Vai jūs dzerat?

— Paldies. Dzeru, — Grigorijs atbildēja, zagšus ap-skatīdams savas no pavadas un ceļa putekļiem netīrās rokas.

Poručiks uzlika galdā kārbas; veikli atdarīdams tās ar nazi, nopūzdamies teica:

— Ziniet, sotņik, viņš mani nomocījis, šis angļu kuilis! Dzer no rīta līdz vēlai naktij. Lej iekšā, ka nemaz nevar izstāstīt! Es pats, ziniet, labprāt mēdzu iedzert, bet tādos milzu apmēros nespēju. Taču šis, — poručiks smaidīdams uzlūkoja leitnantu un, Grigorijam negaidot nejēdzīgi nolamājās, — lej iekšā gan tukšā dūšā, gan visādi!

Leitnants smaidīja, māja ar galvu, runāja lauzītā krievu valodā:

» — Tā, tā!.,. Lab-i.. » Fajag iedz-ert uz fessel-ib!

Grigorijs iesmējās, nopurināja matus. Sie puiši viņam tiešām patika, un bezjēdzīgi smaidošais un ļoti jocīgi krieviski runājošais leitnants bija tieši lielisks.

Slaucīdams glāzes, poručiks sacīja:

— Divas nedēļas jau ņurbulējos ar viņu, kā jums tas patīk? Viņš strādā par instruktoru mūsu Otrajam korpusam piešķirto tanku vadīšanā, bet mani viņam piegrūda par tulku. Es brīvi runāju angliski, tas mani arī pazudināja.». Pie mums ari dzer, bet ne tā. Tas ir — velns zina kas! Jūs redzēsiet, ko viņš spēj! Viņam vienam diennaktī vajag vismaz četras piecas pudeles konjaka. Ar atstarpēm izdzer visu, bet piedzēries nemēdz būt un pat pēc tādas porcijas spēj strādāt. Viņš mani nobeidzis, Man jau itin bieži sāp vēders, noskaņojums visas šīs dienas briesmīgs, un esmu tā piesātināts ar spirtu, ka pat baidos tagad sēdēt pie degošas lampas… Velns zina kas! — Runādams viņš līdz augšai piepildīja divas glāzes ar konjaku, sev ielēja mazlietiņ.

Leitnants, norādīdams ar acīm uz glāzi, sāka smiedamies kaut ko ātri runāt. Poručiks, uzlicis roku uz sirds, atbildēja viņam, atturīgi smaidīdams, un tikai retumis un uz mirkli viņa labsirdīgajās, melnajās acīs iedzirkstījās ļaunas guntiņas. Grigorijs paņēma glāzi, saskandināja ar viesmīlīgajiem saimniekiem, izdzēra vienā paņēmienā.

— O! — anglis atzinīgi noteica un, iedzēris malku no savas glāzes, nicīgi pavērās poručikā.

Lielās, brūnās, sastrādātās leitnanta rokas bija uzliktas uz galda, virspusē poras tumšas no mašīneļļas, pirkstiem lobījās āda no biežas saskares ar benzīnu, un tie bija izraibināti ar vecām skrambām, bet seja kopta, tukla, sārta. Roku un sejas kontrasts bija tik liels, ka Grigorijam brīžiem likās, it kā leitnants sēdētu maskā.

— Jūs mani atpestījāt, — poručiks sacīja, pieliedams līdz malām divas glāzes.

— Bet vai tad viņš viens nedzer?

— Tas jau ir tas joks! No rīta dzer viens, bet vakarā nevar. Nu labi, iedzersim.

— Stiprs dzēriens … — Grigorijs iedzēra nedaudz no glāzes, bet, pamanījis leitnanta «izbrīna pilno skatienu, sagāza mutē pārējo.

— Viņš saka, ka jūs esot brašs zēns. Viņam patīk, kā jūs dzerat.

— Mēs varētu ar jums mainīties amatiem, — Grigorijs smaidīdams teica.

— Esmu pārliecināts, ka pēc divām nedēļām jūs aizbēgtu!

— No tādas pārpilnības?

— Es nu gan katrā ziņā no šās pārpilnības aizbēgšu.

— Frontē ir ļaunāk.

— Seit arī ir fronte. Tur var nokrist vēkšpēdus no lodes vai šķembas, un arī tas nav droši, bet šeit man garantēts delīrijs. Pamēģiniet šos konservētos augļus! Vai negribat šķiņķi?

— Paldies, es jau ēdu.

— Angļi uz šādām konservu būšanām ir meistari. Viņi savu armiju baro citādi nekā mēs,

— Vai tad mēs barojam? Mums armija palaista ganībās.

— Diemžēl tas ir pareizi. Tomēr ar šādu kareivju ap-kalpošanas metodi tālu nevar tikt, it sevišķi, ja atļauj kareivjiem nesodīti aplaupīt iedzīvotājus…

Grigorijs uzmanīgi uzlūkoja poručiku un vaicāja:

— Vai jūs taisāties tālu braukt?

— Mums taču pa ceļam, ko jūs taujājat? — Poručiks nepamanīja, ka leitnants paņēmis pudeli un ielējis viņam piinu glāzi.

— Tagad gan jums būs jāizdzer līdz dibenam, — Grigorijs pasmaidīja.

— Sākas! — paraudzījies glāzē, poručiks novaidējās. Abi viņa vaigi pietvīka gluži sārti.

Visi trīs klusēdami saskandināja un iedzēra.

— Ceļš gan mums ir viens, bet katrs ceļo savādāk…— Grigorijs atkal ierunājās viebdamies, veltīgi cenzdamies' ar dakšiņu notvert pa šķīvi slīdošo aprikozi. — Viens izkāpj ātrāk, otrs dodas tālāk, tāpat kā vilcienā…

— Vai tad jūs netaisāties tikt līdz gala stacijai?

Grigorijs juta, ka reibst, bet skurbums vēl nebija viņu

pieveicis; viņš smiedamies attrauca:

— Līdz galam man nepietiks naudas biļetei. Bet jūs?

— Nu, man cits stāvoklis: pat ja izsēdinās, es kājām aiziešu pa gulšņiem līdz galam!

— Tad laimīgu ceļu! Iedzersim!

— Vajadzēs. Tikai sākums ir grūts …

Leitnants pieskandināja Grigorijam un poručikam, dzēra klusēdams, gandrīz neuzkoda. Viņam seja kļuva sarkana kā ķieģelis, acis gaišākas, kustībās parādījās apsvērts gausums. Vēl nebija līdz galam izdzerta otrā pudele, bet viņš jau smagi piecēlās, droši aizgāja līdz čemodāniem, izņēma un atnesa trīs pudeles konjaka. Liekot tās galdā, pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem, kaut ko basā norūca.

— Misters Kempbels saka, ka baudu vajagot paildzināt. Velns viņu rāvis, šo misteru! Ko jūs par to sakāt?

— Nekas, var paildzināt, — Grigorijs bija vienis prātis. /

— Jā, bet kāds vēriens! ŠI angļa miesā mīt krievu tirgoņa gars. Es, liekas, esrrfu jau gatavs …

— No izskata nevar redzēt, — Grigorijs paglaimoja.

— Kāda velna! Esmu tagad vārgs kā meitene… Bet vēl varu cīkstēties, jā, jā, varu cīkstēties un pat gluži labi!

Poručiks pēc izdzertas glāzes manāmi noreiba: viņa melnās acis valgi spīdēja un sāka raudzīties mazliet greizi, sejas muskuļi bija kļuvuši slābani, lūpas gandrīz pavisam vairs neklausīja, un bālajos deniņos sāka ritmiski pulsēt asinis. Izdzertais konjaks bija viņu pilnīgi apstulbinājis. Poručikam bija tāds izskats kā vērsim, kuram pirms kaušanas zvelts pa pieri ar desmit mārciņu smagu veseri.

— Jūs vēl esat labā formā. Esat iejuties dzeršanā, un tas jums nav vairs nekas, — Grigorijs apliecināja. Viņš arī bija manāmi ieskurbis, bet juta, ka var vēl daudz dzert.

— Nopietni? — poručiks kļuva līksms. — Nē, nē, es tikai sākumā mazliet nolaidos, bet tagad — lūdzu, cik vajag! Patiesi: cik vajag! Jūs man patīkat, sotņik. Jūsos jūtams, es sacīšu, spēks un sirsnība. Tas man patīk. Ņemsim uzdzersim par šī muļķa un žūpas dzimteni. Tiesa, viņš līdzīgs lopam, bet viņa dzimtene ir jauka. «Valdi, Britānija, pār jūrām!» Dzeram? Tikai ne visu! Par jūsu dzimteni, mister Kempbel! — poručiks, briesmīgi saviebies, izdzēra, uzkoda šķiņķi. — Kas tā par zemi, sotņik! Jūs nevarat iedomāties, bet es esmu tur dzīvojis… Nu, iedzersim!

— Lai kāda māte, taču tā tuvāka par svešu.

— Neķildosimies, iedzersim!

— Iedzersim!

— Mūsu dzimtenē puveši jāiznīdē ar dzelzi un uguni, bet mēs esam bezspēcīgi. Izrādījies, ka mums vispār nav dzimtenes. Nu, un velns ar to! Kempbels netic, ka mēs pieveiksim sarkanos.

— Netic?

— Jā, netic. Viņš ir nelāgās domās par mūsu armiju un cildina sarkanos.

— Vai viņš piedalījies kaujās?

— Un kā vēl! Viņu tik tikko sarkanie notvēruši. Nolādētais konjaks!

— Stiprs! Tāds pats kā spirts?

— Mazliet vājāks. Kempbelu no nelaimes izglābusi kavalērija, citādi viņš būtu saņemts ciet. Tas bijis pie

Zukovas ciemata. Sarkanie toreiz atņēma mums vienu tanku … Jums ir skumjš izskats. Kas noticis?

— Man nesen nomira sieva.

— Tas ir briesmīgi! Vai bērni palika?

— Jā.

— Uz jūsu bērnu veselību! Man viņu nav, bet varbūt arī ir, taču, ja ir, tad viņi droši vien kaut kur skraida un pārdod avīzes… Kempbelam Anglijā ir līgava. Viņš kārtīgi divas reizes nedēļā tai raksta. Un raksta droši vien visvisādas blēņas. Es viņu gandrīz ienīstu. Ko?

— Es nekā nesaku. Bet kāpēc viņš ciena sarkanos?

— Kas teica — «ciena»?

— Jūs teicāt.

— Nevar būt! Viņš tos neciena, nespēj cienīt, jūs mal-dāties! Bet tomēr es viņam pajautāšu.

Kempbels uzmanīgi uzklausīja bālo un piedzērušo poručiku, kaut ko ilgi stāstīja. Nesagaidījis beigu, Grigorijs jautāja:

— Ko viņš murmina?

— Viņš redzējis, kā tie kājnieku ierindā vīzēm kājās devušies uzbrukumā pret tankiem. Vai ar to pietiek? Viņš saka, ka tautu nav iespējams uzvarēt. Muļķis! Jūs viņam neticiet.

— Kā lai neticu?

— Vispār.

— Nu, kā?

— Viņš ir piedzēris un muld blēņas. Ko nozīmē — tautu nav iespējams uzvarēt? Vienu daļu var iznīcināt, pārējos piespiest izpildīt… Kā es teicu? Nē, nevis izpildīt, bet paklausīt. Kuru mēs tagad beidzam? — Poručika galva nokrita uz rokām, viņš apgāza ar elkoni konservu kārbu un .minūtes desmit sēdēja, uzzvēlies ar krūtīm virsū galdam, strauji elpodams.

Aiz logiem bija melna nakts. Pa aizvērtņiem grabināja ^stiprs lietus. Kaut kur tālumā dārdēja, un Grigorijs nevarēja saprast, vai tas ir pērkons vai lielgabalu duna. Kempbels, zilā cigāru dūmu mākonī ietīts, sūca konjaku. Grigorijs uzbuknīja poručiku un, nestabili stāvēdams kājās, teica:

— Klausies, pajautā viņam: kāpēc sarkanie mūs katrā ziņā sakaus?

— Pie joda! — poručiks norūca.

— Nē, pajautā.

— Pie joda! Ej pie visiem jodiem!

— Jautā, tev sakal

Poručiks brītiņu kā apstulbis raudzījās Grigorijā, tad stostīdamies kaut ko pateica Kempbelam, kas uzmanīgi klausījās, un atkal viņa galva nokrita kopā saliktajās plaukstās. Kempbels ar nicīgu smīnu pavērās poručikā, pieskārās Grigorijā piedurknei un klusēdams sāka izskaidrot: pastūma galda vidū aprikozes kauliņu, tam līdzās it kā salīdzinot nostatīja sāniski savu lielo plaukstu un, paplakšķinājis mēli, apsedza ar plaukstu kauliņu.

— Tad ta izdomājis! To es arī bez tevis saprotu.., — Grigorijs domīgi nomurmināja. Sagrīļojies viņš apskāva viesmīlīgo leitnantu, ar plašu kustību norādīja uz galdu, palocījās. — Paldies par cienastu! Ardievu! Un, zini, ko tev teikšu? Brauc ātrāk mājās, kamēr tev te nav apgriezuši sprandu. To es tev saku no visas sirds. Saprati? Mūsu darīšanās jums nav ko jaukties. Vai saprati? Brauc, lūdzu, citādi tev te tā sados!…

Leitnants uzcēlās, palocījās, sāka spriegi runāt, laiku pa laikam nevarīgi paskatīdamies uz aizmigušo poručiku, draudzīgi uzsizdams Grigorijam pa muguru.

Grigorijs ar mokām atrada durvju rokturi un grīļodamies izgāja uz lieveņa. Viņam iešlācās sejā sīks, slīps lietus. Zibens uzliesmojums apgaismoja plašo pagalmu, slapjo žogu, spoži spīdošo koku lapotni dārzā. Kāpjot lejup, Grigorijam paslīdēja kāja, viņš pakrita un, kad sāka celties augšā, izdzirda balsis:

— Virsnieciņi visu laiku dzer? — kāds jautāja, uzraudams priekšnamā sērkociņu.

Dobja, saaukstēta balss, apvaldīti draudēdama, atbildēja:

18*

547

— Viņi nodzersies … Viņi nodzersies līdz savam galam!

XX

Donas armija, pārgājusi Hopjoras novada robežas, atkal, tāpat kā 1918. gadā, pazaudēja savas kustības ofensīvo spēku. Augšdonas kazaki, kas bija piedalījušies sacelšanās kustībā, un pa daļai hopjorteši joprojām negribēja karot ārpus Donas apgabala robežām; pastiprinājās arī sarkano daļu pretestība, jo tās bija saņēmušas svaigus papildspēkus un tagad cīnījās teritorijā, kuras iedzīvotāji izturējās pret tām labvēlīgi. Kazaki atkal bija

gatavi pāriet uz aizstāvēšanās karu, un ne ar kādiem pa-ņēmieniem Donas armijas vadība nespēja viņus piespiest cīnīties tikpat sīksti, kā tie nesen bija cīnījušies sava apgabala robežās, — kaut gan spēku samērs šai sektorā bija viņiem izdevīgs: pret kaujās cietušo 9. Sarkano armiju ar 11 000 durkļu, 5000 zobenu, 52 lielgabaliem virzījās kazaku korpusi, kuriem kopskaitā bija 14 400 durkļu, 10 600 zobenu un 53 lielgabali.

Visaktīvākās operācijas notika flangu virzienos un tieši tur, kur cīnījās Kubaņas Brīvprātīgās dienvidu armijas vienības. Līdztekus sekmīgai virzībai uz priekšu Ukraini daļa Brīvprātīgās armijas ģenerāļa Vrangeļa vadībā izdarīja stipru spiedienu uz 10. Sarkano armiju, uzbrūkot tai un niknās kaujās dodamās uz priekšu Saratovas virzienā. 28. jūlijā Kubaņas jātnieki pievirzījās tieši klāt Kamišinai, saņemot gūstā lielāko daļu karaspēka, kas to aizstāvēja. 10. armijas vienību izdarītais pretuzbrukums tika atsists. Droši manevrējošā Kubaņas un Terekas kombinētā jātnieku divīzija draudēja apiet kreiso spārnu, un tāpēc 10. armijas vadība pavēlēja atkāpties uz Borzenkovas-Latiševas-Krasnijjaras-Kamenskas-Bannojes līniju. Ap šo laiku 10. armijas rīcībā bija 18 000 .durkļu, 800 zobenu un 132 lielgabali; tai pretim stāvošajai Kubaņas Brīvprātīgajai armijai bija 7600 durkļu, 10 750 zobenu un 68 lielgabali. Bez tam baltajiem bija tanku vienības, kā arī prāvs skaits lidmašīnu, kas veica izlūkošanu un piedalījās kauju operācijās. Bet Vrangelim nepalīdzēja ne franču lidmašīnas, ne angļu tanki un baterijas; tālāk par Kamišinu viņam neizdevās tikt. Sai sektorā sākās ilgstošas, sīkstas kaujas, kas izraisīja tikai niecīgas pārmaiņas frontes līnijā.

Jūlija beigās Sarkanā Armija sāka gatavoties plašam uzbrukumam visā Dienvidu frontes centrālajā sektorā. Sai nolūkā 9. un 10. armija apvienojās trieciengrupā Šorina vadībā. Trieciengrupas rezervē bija jāiekļaujas no Austrumu frontes pārsviestajai 28. divīzijai ar bijušā Kazaņas nocietinājumu rajona brigādi un 25. divīzijai ar Saratovas nocietinājumu rajona brigādi. Bez tam Dienvidu frontes vadība pastiprināja trieciengrupu ar frontes rezerves karaspēku un 56. strēlnieku divīziju. Papildtrieciens bija iecerēts Voroņežas virzienā, un to vajadzēja veikt 8. armijas spēkiem kopā ar 31. strēlnieku divīziju, kas bija atvilkta no Austrumu frontes, un 7. strēlnieku divīziju.

Vispārējā uzbrukuma sākums bija iecerēts starp 1. un 10. augustu. Saskaņā ar sarkano karapulku galvenās vadības plānu 8. un 9. armijas trieciens bija jāpavada flangu armiju aptvērējdarbībai, turklāt sevišķi atbildīgs un sarežģīts uzdevums veicams 10. armijai, kurai, darbojoties kreisajā Donas krastā, vajadzēja atgriezt galvenos pretinieka spēkus no Ziemejkaukāza. Rietumos daļai 14. armijas spēku bija jārealizē enerģiska demonstratīva virzīšanās uz Caplinas-Lozovajas līniju.

Kamēr 9. un 10. armijas sektoros tika veikti nepieciešamie pārgrupējumi, tikmēr balto vadība nolūkā izjaukt pretinieka gatavojamo uzbrukumu beidza formēt Mamontova korpusu, cerēdama pārraut fronti un sviest korpusu dziļi Sarkanās Armijas aizmugurē. Vrāngeļa armijas panākumi Caricinas virzienā deva iespēju izstiept šās armijas fronti uz kreiso pusi un, tādējādi saīsinot Donas armijas fronti, paņemt no tās sastāva dažas jātnieku divīzijas. 7. augustā Urjupinas staņicā koncentrējās 6000 zobenu, 2800 durkļu un trīs baterijas ar četriem lielgabaliem katrā. Un 10. augustā jaunformētais korpuss ģenerāļa Mamontova vadībā izlauzās cauri 8. un 9. armijas saskarei un devās no Novohopjoras uz Tambovu.

Pēc sākotnējā balto vadības plāna bez Mamontova korpusa bija nodomāts raidīt sarkano aizmugurē arī ģenerāļa Konovalova jātnieku korpusu, bet, tā kā Konovalova korpusa vienību aizņemtajā sektorā bija sākušās kaujas, to neizdevās izraut no frontes. Šis apstāklis arī izskaidro Mamontovam uzticētā uzdevuma ierobežotību, jo viņam bija uzlikts pienākums neaizrauties un nesapņot par karagājienu uz Maskavu, bet pēc pretinieka aizmugures un komunikāciju sagrāves atkal apvienoties, kamēr sākumā viņam un Konovalovam bija pavēlēts ar visu jātnieku masu dot iznīcinātāju triecienu centrālo sarkano karapulku spārnam un aizmugurei, pēc tam forsētā maršā virzīties iekšā Krievijā un, papildinot spēkus ar iedzīvotāju slāņiem, kas noskaņoti pret padomju iekārtu, doties uz priekšu līdz Maskavai.

8. armijai izdevās atjaunot sava kreisā flanga stāvokli, iesaistot šai pasākumā armijas rezerves. 9. armijas labais spārns izrādījās stiprāk iedragāts. Ar veiktajiem pasākumiem galvenās trieciengrupas pavēlniekam šorinam izdevās sakļaut abu armiju iekšējos flangus, bet neizdevās aizturēt Mamontova jātniekus. Pēc Sorina pavēles pret Mamontovu no Kirsanovas rajona raidīja 56. rezerves divīziju. Tās bataljonu, kas bija sasēdināts ratos, lai lo nosūtītu uz Sampuras staciju, ceļā sakāva kāda no Mamontova korpusa Sānu vienībām. Tāds pats liktenis piemeklēja arī 36. strēlnieku divīzijas jātnieku brigādi, kas bija virzīta uz priekšu, lai segtu Tambovas-Balašovas dzelzceļa sektoru. Visai Mamontova jātnieku masai uzdūrušos brigādi pēc īsas kaujas izkliedēja.

18. augustā Mamontovs straujā, uzbrukumā ieņēma Tambovu. Bet šis apstāklis neaizkavēja Sorina trieciengrupas galvenos spēkus sākt uzbrukumu, kaut gan cīņai pret Mamontovu no grupas bija jāizdala gandrīz divas kājnieku divīzijas. Tai pašā laikā sākās uzbrukums arī Dienvidu frontes Ukrainas sektorā.

Fronte, kas ziemeļos un ziemeļaustrumos gandrīz taisnā līnijā stiepās no Vecās Oskolas līdz Balašovai un izciļņa veidā aizgāja līdz Caricinai, sāka izlīdzināties. Kazaku pulki zem pretinieka pārspēka spiediena atkāpās uz dienvidiem, pārejot biežos pretuzbrukumos, sīksti turoties katrā pozīcijā. Tikuši uz Donas zemes, tie atkal atguva zaudētās cīņas spējas; dezertēšana strauji samazinājās; no Vidusdonas staņicām sāka plūst papildspēki. Jo dziļāk Sorina trieciengrupas vienības lauzās Donas armijas zemē, jo stiprāka un niknāka kļuva tām izrādītā pretestība. Pēc pašu iniciatīvas Augšdonas novada sacelšanās kustībā iesaistīto staņicu kazaki izsludināja savās sanāksmēs simtprocentīgu mobilizāciju, noturēja dievkalpojumus un bez kavēšanās devās uz fronti.

Nemitīgās kaujās virzoties uz Hopjoru un Donu, pārvarot balto karaspēka sīvo pretestību un atrodoties teritorijā, kuras iedzīvotāju lielākā daļa izturējās atklāti naidīgi pret sarkano karapulkiem, — Sorina grupa pamazām zaudēja spējā uzbrukuma spēku. Bet pa to laiku Kačalinskas staņicas un Kotlubaņas stacijas rajonā balto pavēlniecība jau bija izveidojusi stipru manevrētājgrupu no t/"im Kubaņas korpusiem un 6. kājnieku divīzijas, lai dotu triecienu 10. Sarkanajai armijai, kuras virzīšanās uz priekšu attīstījās ar vislielākajām sekmēm.

XXI

Meļehovu dzimta gada laikā samazinājās uz pusi. Taisnība bija Pantelejam Prokofjevičam, kad viņš reiz teica, ka nāve iemīļojusi viņu māju. Nepaguva apglabāt Natāliju, kad plašajā Meļehovu istabā atkal jau smaržoja vīraks un rudzupuķes. Pusotras nedēļas pēc tam, kad (irigorijs aizbrauca uz fronti, Donā noslīcinājās Darja.

Sestdienā, pārbraukusi no lauka, viņa gāja ar Duņašku peldēties. Pie sakņu dārziem viņas izģērbās, ilgi sēdēja mīkstajā, kāju piemītajā zālē. Jau no paša rīta Darja nebija labā omā, sūdzējās par galvassāpēm un nelabu jūtoņu, vairākkārt paklusām raudāja… Pirms došanās ūdenī Duņaška savija matus mezglā, apsēja galvu ar lakatiņu un, no sāniem pavērusies Darjā, nožēlodama sacīja:

— Kā gan tu, Daška, esi novājējusi, visas dzīsliņas iznākušas uz āru!

— Drīz atlabšu!

— Vai galva vairs nesāp?

— Nesāp. Nu, iesim peldēties, nav jau vairs nekāds agrais laiks. — Viņa pirmā ieskriedamās metās ar visu galvu ūdenī un iznirusi nosprauslājās, sāka peldēt uz upes vidu. Straujā straume sagrāba viņu, nesa projām.

Tīksminādamās par Darju, kas peldēja platiem vīrieša vēzieniem, Duņaška iebrida līdz viduklim ūdenī, nomazgājās, apslapināja krūtis un saules sakarsētās, stiprās, sievišķīgi apaļās rokas. Kaimiņu dārzā divas Obņizovu vedeklas laistīja kāpostus. Viņas dzirdēja, kā Duņaška smiedamās sauca Darju:

— Peldi atpakaļ, Daška! Citādi tevi aizraus sams!

Darja pagriezās atpakaļ, nopeldēja apmēram trīs asis,

bet tad uz mirkli līdz pusei pacēlās no ūdens, salika virs galvas rokas, iesaucās: — Ardievu, sieviņas! — un kā akmens nogāja dibenā.

Pēc stundas ceturkšņa bālā Duņaška vienos apakšsvārkos pārskrēja mājā.

— Darja noslīka, māmuļ!..» — viņa Aizelsusies tikko izdabūja pār lūpām.

Tikai otrā dienā no rīta Darju izzvejoja ar lielo zivju āķiem. Vecais un Tatāru ciematā visveicīgākais zvejnieks Arhips Peskovatskovs rītausmā izlika sešus āķu posmus straumē lejpus tās vietas, kur bija noslīkusi Darja, un brauca pārbaudīt kopā ar Panteleju Prokofjeviču. Krastmalā sanāca bērnu un sievu bars, viņu vidū bija arī Duņaška. Kad Arhips, aizķēris ar aira rokturi ceturto auklu, bija nobraucis asu desmit no malas, Duņaška skaidri dzirdēja, kā viņš pusbalsī sacīja: — Liekas, ka ir… —

Un viņš sāka uzmanīgāk cilāt zvejas ierīces, ar redzamu piepūli vilkdams slīpi dziļumā ienirušo auklu. Tad labajā malā parādījās kaut kas balts, abi vecie vīri noliecās pār līmeni, laivā gar malu iesmēlās ūdens, un līdz apklusušajam pūlim atskanēja dobjš troksnis, kas cēlās, ieveļot laivā ķermeni. Pūli pāršalca nopūta. Kāda no sievām klusi iešņukstējās. Netālu stāvošais Hristoņa rupji uzsauca bērniem: — Bet nu, rnarš, prom no šejienes! — Caur asarām Duņaška redzēja, kā Arhips, stāvēdams laivas pakaļgalā, veikli un bez trokšņa laizdams ūdenī airi, īrās uz krastu. Čīkstoši un čirkstoši šķiežot piekrastē krīta šķembas, laiva uzdūrās zemei. Darja gulēja, nedzīvi pleliekusi kājas, ar vaigu pieplakusi slapjajam laivas dibenam. Uz viņas baltās miesas, kas bija kļuvusi tikai mazliet zilgana, ieguvusi savādu, tumsnēju nokrāsu, rēgojās dziļas āķu brūces. Uz kalsnā, smulgā stilba mazliet zemāk par ceļgalu pie zeķu apsēja, ko Darja pirms peldēšanās, kā redzams, bija aizmirsusi noņemt, sārtojās svaiga skramba, no kuras mazliet sūcās asinis. Aķa smaile bija slīdējusi pa kāju, ievilkusi līku, uzplēstu līniju. Drudžaini burzīdama priekšautu, Duņaška pirmā tuvojās Darjai, apsedza viņu ar šuvē pārplēstu maisu. Pantelejs Prokofjevičs rosīgā steigā uzlocīja bikses un sāka vilkt laivu. Drīz vien piebrauca rati. Darju pārveda uz Meļehovu māju.

Pārvarējusi bailes un pretīguma sajūtu, Duņaška palīdzēja mātei apmazgāt auksto, Donas dziļās straumes saltumu saglabājušo nelaiķes miesu. Bija kaut kas nepazīstams un skarbs Darjas viegli uztūkušajā sejā, nespodri mirdzošajās acīs, kurām ūdens bija laupījis krāsu. Viņas matos kā sudrabs dzirkstīja upes smiltis, vaigus klāja zaļie, valgie pielipušo dūņu pavedieni, bet atmestajās, nevarīgi no sola nokārušajās rokās slēpās tik baisma apmierinātība, ka Duņaška paskatījusies steidzīgi atgāja no viņas, brīnīdamās un šausminādamās par to, cik maz; mirusī Darja līdzīga tai, kas vēl nesen jokoja, smējās un tā mīlēja dzīvi. Un vēlāk, vēl ilgi, atceroties Darjas krūšu un vēdera akmens saltumu, sastingušo locekļu elastī-gumu, Duņaška viscaur nodrebēja un centās to visu ātrāk aizmirst. Viņa baidījās, ka nelaiķe Darja naktīs rādīsies viņai sapņos, veselu nedēļu gulēja vienā gultā ar Iļjiņičnu un pirms gulētiešanas piesauca dievu, domās lūdzās: «Kungs! Dari tā, lai viņa man nerādās sapņos! Paglāb, ak kungs!»

Ja Obņfzovu sievas nebūtu stāstījušas» ka dzirdējušas Darjas saucienu: «Ardievu, sieviņas!» — slīkoni apglabātu klusi un bez trokšņa, bet, dabūjis zināt šo pirmsnāves saucienu, kas skaidri norādīja, ka Darja ar nodomu laupījusi sev dzīvību, pops Visarions noteikti paziņoja, ka pašnāvnieci neapstāvēs, Pantelejs Prokofjevičs sašuta:

— Kā tad neapstāvēsi? Vai viņa nekristīta, vai?

— Pašnāvnieces nevaru apstāvēt, pēc likuma nav atjauts.

— Vai tad, pēc tavām domām, viņu vajag aprakt kā suni?

— Pēc manām domām, kā gribi un kur gribi, tikai ne kapsētā, kur apbedīti godīgi kristīgie.

— Nē, apžēlojies, gan, lūdzu! — Pantelejs Prokofjevičs sāka viņu pierunāt. — Mums ģimenē tāda kauna nemūžam nav bijis.

— Nevaru. Es cienīju tevi, Pantelej Prokofjevič, kā priekšzīmīgu draudzes locekli, bet nevaru. Nosūdzēs prā-vestam — un būs nelaime mājās, — pops ietiepās.

Tas bija negods. Pantelejs Prokofjevičs visādi centās pierunāt ietiepīgo popu, solījās maksāt vairāk un drošajā Nikolaja naudā, piesolīja dāvanai ālavas, aitu, bet beigās, redzēdams, ka pierunāšana nelīdz, piedraudēja:

— Aiz kapsētas es viņu nerakšu. Viņa man nav nekāda svešiniece, bet īsta vedekla. Viņas vīrs krita kaujā pret sarkanajiem un bija virsnieks, viņa pati apbalvota ar Jura medaļu, bet tu muldi tādas pasakas?! Nē, tētiņ, neiznāks pēc tava prāta, glabāsi, ne aci nepamirkšķinājis! Lai viņa pagaidām paguļ istabā, bet es tūlīt ziņošu to staņicas atamanam. Viņš ar tevi parunās!

Pantelejs Prokofjevičs izgāja no popa mājas neatvadī: jies un dusmās pat aizcirta durvis. Tomēr draudi palīdzēja: pēc pusstundas atnāca no popa ziņnesis un pavēstīja, ka Visariona tēvs ar baznīcas kalpiem tūlīt ieradīšoties.

Darju apglabāja kā pienākas kapsētā blakus Petro. Kad raka kapu, Pantelejs Prokofjevičs izraudzījās arī sev vietiņu. Strādājot ar lāpstu, viņš apskatījās, atskārta, ka labāka vieta nav rodama un ari nav vajadzīga. Virs Petro kapa ar saviem jaunajiem zariem šalca nesen iestādītā papele; tās galotnītē tuvais rudens jau bija iekrāsojis lapas dzeltenā, rūgtā vītuma krāsā. Pāri salauztajam žogam teji starp kapiem bija iestaigājuši celiņus; garām žogam gāja ceļš uz vējenēm; nelaiķu rūpīgo radu' iestādītie kociņi — kļavas, papeles, akācijas, kā ar! savvaļā augošie dzeloņplūmju krūmi zaļoja tīkami un svaigi; ap tiem krāšņi vijās vanagzirņi, dzeltojās vēlīnās zvērenes, vārpojās vējauzas un sēklām piebrieduši vārpata. Krusti bija no lejas līdz augšai apvīti ar pieglaudīgajiem zilziedu tīteņiem. Vieta tiešām līksma, sausa,..

Vecais raka kapu, bieži svieda nost lāpstu, sēdās uz valgās, mālainas zemes, smēķēja, domāja par nāvi. Bet, redzams, nebija tāds laiks, kad vecie vīri varētu klusi nomirt savās dzimtajās mājās un dusēt tur, kur pēdējo patvērumu atraduši viņu tēvi un vectēvi…

Pēc tam kad paglabāja Darju, Meļehovu mājā kļuva vēl klusāk. Viņi veda labību, kūla, ievāca bagātīgu sakņaugu ražu. Gaidīja vēstis no Grigorija, bet pēc viņa došanās uz fronti par viņu nekas nebija dzirdams. īļjiņična ne reizi vien izteicās; — Pat sveicienu bērniem nesūta, nolādētais! Sieva nomirusi, un mēs vairs neviens neesam viņam vajadzīgi… — Tad Tatāru ciematā sāka biežāk iegriezties armijas kazaki. Klīda baumas, ka kazaki sakauti Balašovas frontē un atkāpjoties uz Donu, lai, izmantojot ūdens šķērsli, aizstāvētos līdz ziemai. Un, kam būs jānotiek ziemā, par to bez kādas slēpšanās runāja visi frontinieki: — Tiklīdz aizsals Dona, sarkanie aizdzīs mūs līdz pašai jūrai!

Pantelejs Prokofjevičs, cītīgi kuldams labību, it kā ne-pievērsa sevišķu uzmanību ap Donu klīstošajām baumām, bet palikt vienaldzīgs pret notiekošo nespēja. Vēl biežāk viņš sāka uzkliegt Iļjiņičnai un Duņaškai, vēl nervozāks kļuva, uzzinājis, ka fronte tuvojas. Bieži vien viņš darināja kaut ko saimniecībai, bet, ja vien darbs nepaveicās, nikni pameta to, spļaudīdamies un lamādamies skrēja uz klonu, lai tur atvēsinātos no sašutuma. Duņaška ne reizi vien bija lieciniece šādām dusmu lēkmēm. Reiz viņš ņēmās labot vēršu iejūgu, darbs negāja no rokas, un ne no šā, ne no tā satracinātais vecis paķēra cirvi un tā sacirta iejūgu, ka no tā palika tikai driskas. Tāpat iznāca ar saku lāpīšanu. Vakarā pie uguns gaismas Pantelejs Prokofjevičs savija piķa diegu, sāka šūt atirušo silksni; vai nu diegi bija satrunējuši, vai arī vecais nervozēja, bet niķa diegs pārtrūka divas reizes no vietas, — ar to pietika: briesmīgi izlamājies, Pantelejs Prokofjevičs uzlēca kājās, apgāza soliņu, aizspēra to ar kāju pie krāsns un, rūkdams kā suns, sāka plēst ar zobiem saku ādas apšuvumu, tad nosvieda sakas uz grīdas un, palēkdamies kā gailis, ņēmas tās mīdīt kājām. Iļjiņična, kas bija agri nolikusies gulēt, — izdzirdusi troksni, izbijusies uzlēca kājās, bet, palūkojusies, kas notiek, nenocietās un sāka lamāt veco:

— Vai tu traks esi kļuvis, nolādētais, vecuma dienās?! Ko tad sakas noziegušās?

Pantelejs Prokoljevičs neprātīgām acīm pavērās sievā un uzkliedza:

— Turī-i mutī-i, ragana!!! Un, saķēris saku paliekas, laida ar tām vecajai.

Nespēdama valdīt smieklus, Duņaška kā dzelta izmetās priekšnamā. Bet vecais, mazliet patrakojis, nomierinājās, lūdza sievai piedošanu par dusmās izteiktajiem skarbajiem vārdiem un ilgi krekšķēja un kasīja pakausi, noskatīdamies nelaimīgo saku paliekās, gudrodams» — kā tā^ tagad izlietot? Tādas niknuma lēkmes viņam atkārtojās ne vienu vien reizi, bet Iļjiņična, rūgtas pieredzes mācīta, izraudzījās citu iejaukšanās taktiku: tiklīdz Pantelejs Prokofjevičs, lamas rēkdams, sāka iznīcināt kādu saimniecības piederumu, — vecā pazemīgi, bet pietiekami skaļi sacīja: — Sit, Prokofič! Lauz! Gan jau abi vēl sagādāsim! — Un pat mēģināja palīdzēt grautiņā. Tad Pantelejs Prokofjevičs uzreiz kļuva rāms, brīdi vērās nesaprātīgām acīm sievā, bet tad drebošām rokām sāka meklēt pa kabatām, atrada tabakas rnaku un samulsis atsēdās kaut kur maliņā aizsmēķēt, nomierināt satracinātos nervus, sirdī lādēdams savu nesavaldību un apsvērdams nodarītos zaudējumus. Nevaldāmajām veča dusmām par upuri krita dār-ziņā ielīdušais triju mēnešu sivēns. Pantelejs Prokofjevičs pārlauza ar mietu tam mugurkaulu, bet pēc piecām minūtēm, plūkdams nokautajam sivēnam sarus, vainīgs juzdamies, iztapīgi uzlūkoja sapīkušo Iļjiņičnu un teicai

— Nebija jau nekāds labais sivēns, tīrais posts ar viņu… Tik un tā būtu nosprādzis. Tieši šai laikā viņiem piesitas sērga; tagad vismaz apēdīsim, citādi tāpat aizietu bojā. Vai nav tiesa, vecā? Nu, ko tu stāvi kā krusas mākonis? Lai viņš trīsreiz nolādēts, šis sivēns! Ja būtu sivēns kā sivēns, bet tikai tāds sivēna sprāgoņa! Viņu ne vien ar„ mietu, ar puņķi varētu nosist! Un kāds rīma! Ap četrdesmit kartupeļu lakstu izrakņājis!

— Dārziņā visu kartupeļu nebija vairāk par trīsdesmit lakstiem, — Iļjiņična klusi izlaboja.

— Nu, un, ja būtu četrdesmit, — viņš arī četrdesmit sagandētu, nelietis tāds! Un paldies dievam, ka tikām

vajā no viņa, no šā bezgožal — Pantelejs Prokoljevičs be^ kādas apdomas attrauca.

Aizvadījuši tēvu, bērni garlaikojās. Saimniecībā nodarbinātā Iļjiņična nespēja veltīt viņiem pietiekamu vērību, un viņi, savā vaļā atstāti, veselām dienām rotaļājās kaut kur dārzā vai klonā. Reiz pēc pusdienām Mišatka nozuda un pārnāca tikai ap saulrietu. Uz Iļjiņičnas jautājumu — kur bijis, Mišatka atbildēja, ka spēlējies ar bērniem Donas malā, bet Poļuška turpat uz vietas viņu atmaskoja:

— Viņš melš, vecmāmulīt! Viņš bija pie krustmātes Aksiņjasi

— Bet kā tu zini? — jautāja nepatīkami pārsteigtā Ijjiņična.

— Es redzēju, kā viņš no tās sētas rāpās pāri zedeņiem.

—Vai tu tur biji? Nu saki, jel, bērniņ, — kāpēc tu

sarksti?

Mišatka paraudzījās vecairnātei tieši acīs un atbildēja:

— Es, vecmāmulīt, mānījos… Tiesa, es nebiju pie Donas, bet biju pie krustmātes Aksiņjas.

Kam tu gāji turp?

— Viņa mani pasauca, un es gāju.

— Bet kāpēc mānījies, ka esi rotaļājies ar bērniem?

Mišatka uz mirkli nodūra galvu, bet tad pacēla patiesīgās actiņas un čukstēja:

Baidījos, ka tu sodīsies…

— Par ko tad es lai sodītos? Nē-ē,,, Bet kāpēc viņa tevi sauca? Ko tu pie viņas darīji?

— Nekā. Viņa ieraudzīja mani, pasauca: «Nāc pie manīsi» — es arī aizgāju, viņa ieveda mani istabā, apsēdināja uz krēsla…

— Nu? — nepacietīgi taujāja Iļjiņična, veikli slēpdama saviļņojumu, kas bija viņu pārņēmis.

— …ar aukstām bliņām cienāja, tad iedeva Šito, — Mišatka izvilka no kabatas cukura graudiņu, lepni parādīja to un atkal paslēpa kabatā.

— Ko tad viņa tev teica? Varbūt kaut ko prašņāja?

— Teica, lai ejot viņu apciemot, viņai vienai esot garlaicīgi, solījās iedot ciema kukuli… Sacīja, lai nestāstot, ka bijis pie viņas. Citādi, saka, tava vecāmāte sodīsies.

— Ak tā… — apvaldītā sašutumā aizelsdamās, noteica Iļjiņična.-— Nu, un vai viņa tev kaut ko jautāja?

— Jautāja.

— Ko tad viņa jautājal Stāsti vien, mīlulīt, nebaidiesl

— Jautājas vai es ilgojoties pēc tētiņa? Es teicu, ka ilgojos. Vēl jautāja, kad viņš atjāšot un kas par viņu dzirdams, bet es teicu, ka nezinu: ka viņš cīnās karā. lin tad viņa iesēdināja mani sev klēpī un izstāstīja pasaku. — Mišatkam spoži iezibējās acis, viņš pasmaidīja.

— Jauku pasaku! Par kādu Vaņušku, kā viņu zosis un gulbji uz spārniem nesuši, un par raganu.

Iļjiņična, lūpas sakniebusi, noklausījās Mišatkas grēksūdzē un stingri noteica:

— Mazdēliņ, neej vairs pie viņas, nevajag. Un ciema kukuļus nekādus neņem no viņas, nevajag, dabūs zināt vectēvs un pērs tevi! Nedod dievs, ja vectēvs dabūs zināt,

— viņš tev ādu noplēsīs! Neej, bērnuliņ!

Tomēr par spīti stingrajai pavēlei Mišatka pēc divām dienām atkal bija Astahovu mājā. Iļjiņičnai tas kļuva zināms, kad viņa pavērās Mišatkas krekliņā: saplēstā piedurkne, ko viņa nebija paguvusi no rīta sašūt, bija veikli salāpīta, bet apkaklītei piešūta jauna, balta perlamutra podziņa. Zinādama, ka kulšanā nodarbinātā Duņaška nav varējusi dienā lāpīt bērnu drēbes, Iļjiņična pārmezdama vaicāja:

— Tu atkal biji pie kaimiņiem?

— Atkal… -Mišatka samulsis atzinās un tūdaļ piebilda: — Es vairs tā nedarīšu, vecmāmulīt, tikai nebaries…

Tad ari Iļjiņična nolēma parunāt ar Akslņju un stingri piekodināt, lai liek Mišatkam mieru un netīko pēc viņa simpātijām ne ar dāvanām, ne ar pasaku stāstīšanu. «Aizdabūja uz viņpasauli Natāliju, bet tagad, nolādētā, mē-ģina pielabināties bērniem, lai ar viņu palīdzību vēlāk savaldzinātu Grišku. Ir gan čūska! Lien vedeklās, kaut arī vīrs tai dzīvs… Bet tā nu gan nenotiks! Vai tad Griška ņems viņu pēc tāda grēka?» vecā domāja.

Viņas redzīgajam un greizsirdīgajam mātes skatienam nebija palicis apslēpts tas, ka Grigorijs, mājā būdams, vairījies tikties ar Aksiņju. Viņa saprata, ka dēls to dara, nevis bīdamies ļaužu valodu, bet tāpēc, ka uzskata Aksiņju par vainīgu sievas nāvē. Slepenībā Iļjiņična cerēja, ka Natālijas nāve uz visiem laikiem izšķirs Grigoriju ar Aksiņju un Aksiņja nekad neienāks viņu ģimenē.

Tās pašas dienas vakarā Iļjiņična ieraudzīja Aksiņju Donas malā piestātnē un pasauca viņu:

— Nu, panāc uz kādu brīdi pie manis, jāparunājas…

Aksiņja nolika spaiņus, mierīgi pienāca, apsveicinājās.

— Redzi, mīļā, — iesāka Iļjiņična, vērīgi lūkodamās skaistajā, bet viņai nīstamajā kaimiņienes sejā. — Ko tu pievilini svešus bērnus? Kāpēc sauc puisēnu pie sevis un apvārdo viņu? Kas tevi lūdzis sašūt viņam krekliņu un apdāvināt viņu ar visādiem ciema kukuļiem? Ko tu domā — vai bez mātes viņam trūkst uzraudzības? Ka bez tevis neiztiks? Un sirdsapziņa tev nekā nesaka, bezkauņa tāda!

— Bet kādu ļaunumu tad esmu nodarījusi? Ko jūs la-mājaties, vecmāmuļ? — Aksiņja pietvīkusi jautāja.

— I\ā tā — kādu ļaunumu? Vai tad tev tiesība pieskarties Natālijas bērnam, ja viņu pašu esi iedzinusi kapā?

— Ko jūs runājat, vecmāmuļ! Pārmetiet krustu! Kas viņu iedzinis kapā? Viņa pati sevi nobeidza,

— Un ne tevis dēļ?

— Nu, to gan nezinu.

— Toties es zinu! — Iļjiņična satraukta iesaucās.

— Neceliet traci, vecmāmuļ, neesmu jums vedekla, lai jūs man uzbruktu. Man pašai savs vīrs.

— Redzu tev cauri! Redzu, kas tevī sež iekšā! Tu neesi vedekla, bet lien vedeklās! Vispirms gribi pielabināt bērnus, bet pēc tam pietaisīties klāt Griškam?

— Jums par vedeldu nedziros iet. Jūs esat prātu zaudējusi, vecmāmuļ! Man vīrs ir dzīvs.

— Bet no viņa, no dzīva vīra, tu grasies sieties klāt otram!

Aksiņja manāmi nobāla un teica:

— Nezinu, kādēļ jūs rnan uzbrūkat un ceļat negodu… Nevienam nekad neesmu uzbāzusies un netaisos uzbāzties, bet, ka ar jūsu mazdēliņu parunājos, — kas tur ļauns? Bērnu man, jūs pati zināt, nav, priecājos par citu bērniem, kļūst vieglāk, tāpēc arī viņu pasaucu… Iedomājies, es esot viņu apdāvinājusi! Iedevu bērnam cukura graudiņu, tā nu ir tā apdāvināšana! Un kam man viņš jāapdāvina? Nez kāpēc jūs tā muldat!…

— Kad māte bija dzīva, tad tu viņu nesauci! Bet, kad Natālija mirusi, — re, kur gadījusies labvēle!

— Viņš pie manis arī Natālijas laikā ciemojās, — tikko jaušami smīnēdama, atbildēja Aksiņja.

— Nemelo, bezkauņa!

— Pavaicājiet viņam un tad sakiet, ka meloju!

-r Nu, lai būtu kā būdams, bet vairāk neuzdrošinies puisēnu vilināt pie sevis. Un nedomā, ka tāpēc kļūsi Grigorijam mīļāka. Viņa sieva tu nekad nebūsi, tā arī zini!

Ar dusmās pārvērstu seju Aksiņja piesmakusi attrauca:

— Ciet klusu! Tev viņš neprasīs! Un citu darīšanās nejaucies!

Iļjiņična gribēja vēl ko teikt, bet Aksiņja klusēdams pagriezās, piegāja pie spaiņiem, ar vienu rāvienu pacel plecos nēšus un, ūdeni pāršļākdama, ātri aizgāja pa taciņu.

Kopš tā brīža viņa sastopoties nesveicinājās ne ar vienu no Meļehoviem, velnišķīgi lepni, nāsis ieplezdama, gāja garām, bet, ieraudzījusi kaut kur Mišatku, bailīgi pavērās visapkārt un, ja tuvumā neviena nebija, — pieskrēja viņam klāt, pieliekusies spieda viņu pie krūtīm un, skūpstot iedegušo pierīti un padrūmās, melnās Meļehovu actiņas, smiedamās un raudādama nesakarīgi čukstēja: — Mans mīļais Grigorjevič! Mans labais! Kā esmu pēc tevis noilgojusies! Muļķe ir tava krustmāte Aksiņja… Ak, kāda muļķe! —Un pēc tam no viņas lūpām ilgi nenozuda drebošs smaids, valgās acis staroja lairnē kā jaunai meitenei.

Augusta beigās mobilizēja Panteleju Prokofjeviču. Kopā ar viņu no Tatāru ciemata aizgāja uz fronti visi kazaki, kas bija spējīgi nest ieročus. Ciematā no vīriešu kārtas iedzīvotājiem palika tikai invalīdi, pusaudži un gluži veci vīri. Mobilizācija bija simtprocentīga, un, atskaitot īstus kropļus, ārstu komisija neatbrīvoja neviena.

Pantelejs Prokofjevičs, saņēmis ciemata atarnana pavēli ierasties sapulcēšanās vietā, uz ātru roku atvadījās no vecās, no mazbērniem un Duņaškas, krekšķēdams nometās ceļos, divas reizes palocījās līdz zemei, — mezdams krustus svētbilžu priekšā, sacīja:

— Ardievu, mani mīļie! Tā vien liekas, ka mums nebūs lemts vairs tikties, laikam būs pienākusi pēdējā stundiņa. Piekodinājums jums no manis tāds: kuliet labību dienu un nakti, mēģiniet pabeigt līdz lietiem. Ja vajadzēs, — pieņemiet cilvēku, kas jums palīdz. Ja neatgriežos rudens pusē, — dariet visu bez manis: apariet papuves, cik spējat, sējiet labību kaut vai desetīnu. Pielūko, vecā, darbojies prātīgi, nenolaid rokas! Vai mēs ar Grigoriju atgriezīsimies vai ne, bet maize jums būs vajadzīga vairāk nekā viss cits. Karš paliek karš, bet bez maizes nevar dzīvot. Nu, lai kungs jūs sargā!

Iļjiņična pavadīja veco līdz laukumam, noraudzījās bei-dzamo reizi, kā viņš klibo līdzās Hristoņam, cenzdamies tikt līdzi ratiem, bet tad izslaucīja pietūkušās acis priekšautā un neatskatījusies devās mājup. Klonā viņu gaidīja nekults kviešu klājiens, krāsnī stāvēja piens, bērni kopš paša rīta nebija ēduši, vecajai bija rūpju bez gala, un viņa steidzās mājās neapstādamās, klusi sveicinādama retumis pretim nākošās sievas, neielaižoties sarunās, un tikai apstiprinādama māja ar galvu, kad kāds no paziņām līdzjūtīgi vaicāja: — Karavīru pavadīji, vai?

Pēc dažām dienām Iļjiņična, izslaukusi rītausmā govis, izdzina tās šķērsceļā un tikko gribēja iet sētā, kad izdzirda kādu padobju, vilkanu dunu. Palūkojusies visapkārt, neatrada debesīs neviena mākonīša. Pēc brītiņa duna atkārtojās.

— Vai dzirdi, vecomāt, mūziku? — vākdams kopā ga-nāmpulku, jautāja vecais gans.

— Kādu mūziku?

— Klau, basā" vien spēlē.

— Dzirdēt dzirdu, bet nesaprotu, ko tas nozīmē.

— Drīz vien sapratīsi. Kad sāks no tās puses gāzt virsū ciematam, — uzreiz sapratīsi! Sauj ar dižgabaliem. Mūsu večiem rauj ķidas laukā…

Iļjiņična pārmeta krustu, klusēdama iegāja pa vārtiņiem.

Kopš tās dienas lielgabalu duna skanēja nemitīgi četras dienas un naktis. It sevišķi tā bija dzirdama rītausmā. Bet, kad pūta ziemeļaustrumu vējš, tālīno kauju dārdoņu varēja dzirdēt arī dienas laikā. Klonos uz brīdi apstājās darbs, sievas meta krustus, smagi nopūtās, atcerēdamās tuviniekus, lūgsnas čukstēdamas, bet tad sāka atkal dobji dārdēt akmens veltņi, dzinējzēni skubināja zirgus un vēršus, rībēja vētīkļi, darbdiena prasīja dot tai to, kas pienākas. Augusta beigas bija apbrīnojami jaukas un sausas. Pa ciematu vējš dzina pelavu putekļus, saldi smaržoja izkultie rudzu salmi, saule nežēlīgi karsēja, tomēr visur bija jūtama netālā rudens tuvošanās. Ganībās blāvi bāiganoja noziedējušās, pelēkās vērmeles, papeļu galotnes aiz Donas bija nodzeltējušas, dārzos bija kļuvusi asāka antonovku smarža, rudenīgi noskaidrojās tālie apvāršņi, un tukšajos laukos jau parādījās pirmie aizlidojošo dzērvju kāši.

Pa Hetmaņa ceļu diendienā vilkās no rietumiem uz austrumiem vezumi, kas veda uz Donas pārbrauktuvēm munīciju, Donas ciematos parādījās bēgļi. Viņi stāstīja, ka kazaki atkāpjoties ar kaujām; daži apgalvoja, ka šī atkāpšanas esot paredzēta, lai Ievilinātu sarkanos, tad los ielenktu un iznīcinātu. Tatārieši sāka paklusām gatavoties aizbraukšanai. Viņi baroja vēršus un zirgus, naktīs raka bedrēs labību, lādes ar vērtīgāko mantu. Gandrīz apklususī lielgabalu duna 5. septembrī atjaunojās ar jaunu sparu un tagad skanēja jau skaidri un bargi. Kaujas risinājās verstu četrdesmit no Donas, ziemeļaustrumu virzienā no Tatāru ciemata. Pēc vienas dienas sāka dārdēt arī rietumos, pa upi uz augšu. Fronte neatvairāmi tuvojās Donai.

Iļjiņična, zinādama, ka lielākā daļa ciemata laužu taisās atkāpties, ieteica Duņaškai aizbraukt. Viņa jutās nedroša, nesaprata un nezināja, ko iesākt ar saimniecību, ar māju: vai viss jāpamet un jāaizbrauc līdzi ar citiem vai jāpaliek mājā. Pirms došanās uz fronti Pantelejs Prokofjevičs bija runājis par kulšanu, par papuvi, par lopiem, bet ne vārda nebija minējis par to, ko iesākt, ja fronte tuvosies Tatāru ciematam. Katram gadījumam Iļjiņična nolēma tā: aizsūtīt ar kādu no ciemata ļaudīm Duņašku un bērnus, kā arī vērtīgāko mantu, bet pašai palikt pat tai gadījumā, ja sarkanie ieņemtu ciematu.

Nakti uz 17. septembri negaidot pārradās Pantelejs Prokofjevičs. Viņš bija atnācis kājām no Kazanskas staņicas, nomocījies, nikns. Pusstundu atpūties, piesēdās pie galda un sāka tā ēst, kā Iļjiņična nekad savā mūžā nebija redzējusi: iegāza iekšā pusspaiņa katlu ar gavēņa kāpostiem un tad metās virsū prosas biezputrai. Iļjiņična pārsteigta noplātīja rokas:

— Ak kungs, kā tu gan ēd, Prokofič! It kā trīs dienas nebūtu ēdis!

— Un tu domā — esmu ēdis, vecā muļķe? Trīs dienas un naktis ne kripatas neesmu baudījis!

— Vai tad jums nedod ēst, ko?

— Kaut velni viņiem tā dotu ēst! — rūkdams kā runcis, pilnu muti atbildēja Pantelejs Prokofjevičs. — Ko dabū rokā, to rij, bet es neesmu vēl iemācījies zagt. Jaunajiem zaļa dzīve, viņiem kauna par pāris kapiķiem nav atlicis… Viņi šai nolādētajā karā tā iemanījušies zagt, ka es šausminājos, šausminājos un tad aprimu. Visu, ko vien ierauga, — ņem, rauj, stiepj… Tas jau nav karš, bet dieva sodība!

— Tev nevajadzētu uzreiz pieēsties. Ka tev kas nenotiek. Rau, kā esi piepūties, tīri kā zirneklis.

— Stāvi nu klusu! Atnes pienu — un lielāku krūku!

IJjiņična pat apraudājās, noraugoties savā nāvīgi izsalkušajā večukā.

— Kā, vai esi pavisam pārnācis? — viņa jautāja pēc tam, kad Pantelejs Prokofjevičs atrāvās no biezputras.

— Gan jau redzēs… — viņš izvairīgi atbildēja.

— Jūs, večus, tātad laiž mājās?

— Neviens nav pārlaists. Kā lai laiž, ja sarkanie jau spiežas virsū Donai? Es pats aizgāju.

— Bet vai tev nebūs par to jāatbild? — Iļjiņična bažīgi jautāja.

— Ja noķers, — varbūt arī būs jāatbild.

— Ko tad tu darīsi, vai slēpsies?

— Tu laikam domā, ka skriešu lustēties vai iešu ciemos? Tpī, tu velna stulbene! — Pantelejs Prokofjevičš sirdīgi nospļāvās, bet vecā nerimās:

— Ak, kas par sodību! Vēl nelaimi pieredzēsim, kad tevi sāks atkal tramdīt…

— Nu, lai labāk noķer tepat un ietupina cietumā, nekā blandīties tur pa stepēm ar šauteni, — Pantelejs Prokofjevičs gurdi noteica. — Neesmu nekāds jaunais, lai skrietu pa četrdesmit verstīm dienā, raktu ierakumus, drāztos uzbrukumos, rāptos pa zemi un glābtos no lodēm. Pats sātans no tām nepaglābsies! Manam karabiedram no Līčupītes lode ieurbās zem kreisās lāpstiņas — pat kājas nenotirināja. Maz patikas tādā padarīšanā!

Šauteni un somu ar patronām vecais aiznesa un paslēpa pelavnīcā, bet, kacl Iļjiņična vaicāja, kur viņa šebraks, — īgni un nelabprāt atbildēja:

— Aizlaidu. Pareizāk sakot — pametu. Aiz Sumiļiriskas staņicas mums tā nāca virsū, ka pametām visu un bēgām kā prusaki. Tur vairs nebija laika domāt par šebraku… Vienam otram bija puskažociņš, arī tie pameta… Un ko tev vajag no šā šebraka, ja to piemini? Ja vēl būtu bijis kāds labais, bet tā —ubaga skrandas…

īstenībā šebraks bija labs, jauns, bet viss, ko vecais zaudēja, — pēc viņa vārdiem, nekam nederēja. Tāds viņam bija ieviesies paradums sevi mierināt. Iļjiņična to zināja un tāpēc arī nestrīdējās par šebraka labumu.

Nakti ģimenes padomē tika nolemts: Iļjiņičnai un Pantelejam Prokofjevičam ar bērniem jāpaliek mājās līdz pēdējam, jāsarga manta, jāaprok zemē izkultā labība,

Im'I Duņaška veco vēršu pajūgā jāsūta ar lādēm pie radiem uz Latiševas ciematu pie Ciras.

Siem plāniem nebija lemts pilnā apjomā piepildīties. No rīta viņi aizvadīja Duņašku, bet pusdienas laikā Tatāru ciematā ieradās Saļskas kalmikkazaku soda ekspedīcija, l aikam kāds no ciemata jaudīm bija redzējis zogamies mājās Panteleju Prokofjeviču; stundu pēc tam, kad soda ekspedīcija bija ieradusies ciematā, četri kalmiki atauļoja Meļehovu sētā. Pantelejs Prokofjevičs, ieraudzījis jātniekus, apbrīnojami ātri un veikli uzrāpās bēniņos; sagaidīt ciemiņus izgāja Iļjiņična.

— Kur tava večuka? — vaicāja gados ne visai jauns kalmiks ar vecākā urjadņika uzplečiem, nolēkdams no zirga uņ ieiedams garām Iļjiņičnai pa vārtiņiem.

— Frontē. Kur tad lai viņš būtu, — Iļjiņična rupji attrauca.

— Ved māja, kratīšana taisīt būšu.

— Ko tad meklēs?

— Tava večuka meklēs. Ai, kauns! Kāda veca — muldoņā dzīvo! — ar pārmetumu grozīdams galvu, sacīja brašais urjadņiks un atņirdza vienādos, baltos zobus.

— Neņirdz, netīreli! Tev saka — nav, tātad — nav!

— Beidz pļāpas, ved māja! Nē, — paši ejam, — aizvainotais kalmiks stingri noteica un enerģiski devās uz lieveni, plati sperdams soļus ar savām izliektajām kājām.

Viņi rūpīgi apskatīja istabas, parunājās savā starpā kalmiku valodā, tad divi aizgāja palūkoties sētā, bet viens — mazs un tumšs, gandrīz melns, bakurētainu seju un plakanu degunu — sarāva uz augšu platās, sarkanām svītrām greznotās bikses un izgāja priekšnamā. Atvērto durvju pagaismā Iļjiņična redzēja, kā kalmiks palēcās, ieķērās ar rokām virsbaļķī un veikli rāpās augšā. Pēc piecām minūtēm viņš veicīgi nolēca lejā, aiz viņa krekšķēdams uzmanīgi rāpās viscaur māliem notrieptais Pantelejs Prokofjevičs. Paraudzījies vecajā, kas bija cieši sakniebusi lūpas, viņš sacīja:

— Atrada, nolādētie! Tātad kāds uzrādījis…

Panteleju Prokofjeviču konvoja pavadībā aizveda uz

Karginskas staņicu, kur atradās karalauka tiesa, bet Iļjiņična mazliet noraudāja un, klausīdamās atjaunotajā lielgabalu dārdoņā un skaidri dzirdamajā ložmetēju tarkšķēšanā aiz Donas, devās uz klēti, lai paslēptu kaut cik labības.

Četrpadsmit notvertu dezertieru gaidīja tiesu. Tiesa bija īsa un nežēlīga. Stipri vecais jesauls, kas vadīja sēdes, jautāja apsūdzētajam, kāds viņa uzvārds, vārds, tēva vārds, dienesta pakāpe un karaspēka daļas numurs, cik ilgi apsūdzētais bēguļojis, tad pusbalsī apmainījās dažiem teikumiem ar tiesas locekļiem — bezroci horunžiju un vieglā maizē piebriedušu, ūsainu vahmistru ar apaļu purnu — un pasludināja spriedumu. Lielākajai daļai dezertieru piesprieda miesas sodu ar rīkstēm, ko izdarīja kalmiki speciāli šim nolūkam piešķirtā neapdzīvotā namā. Pārāk daudz dezertieru bija radies kareiviskajai Donas armijai, lai tos varētu pērt atklāti visu ļaužu priekšā, kā 1918. gadā …

Panteleju Prokofjeviču iesauca pēc skaita sesto. Satraukts un bāls viņš stāvēja tiesas galda priekšā, rokas gar sāniem izstiepis.

— Uzvārds? — jesauls jautāja, ieskatīdamies izjautājamā.

— Meļehovs, jūsu labdzimtība.

— Vārds, tēva vārds?

— Pantelejs Prokofija dēls, jūsu labdzimtība.

Jesauls pacēla acis no papīra, cieši pavērās vecajā vīrā.

— No kurienes?

— No Vešenskas staņicas Tatāru ciemata, jūsu labdzimtība.

— Vai neesat sotņika Grigorija Meļehova tēvs?

— Tieši tā, tēvs, jūsu labdzimtība. — Pantelejs Prokofjevičs uzreiz kļuva možāks, sajuzdams, ka rīkstes it kā attālinās no viņa vecās miesas.

— Paklausieties, kā jums nav kauna? — jesauls vaicāja, nenovērsdams dzēlīgās acis no Panteleja Prokofjeviča iekritušās sejas.

Tad Pantelejs Prokofjevičs, pārkāpdams reglamentu, pielika kreiso roku pie krūtīm un raudošā balsī teica:

— Jūsu labdzimtība, jesaula kungs! Lieciet par jums visu mūžu dievu lūgt — nepavēliet mani pērt! Man divi precēti dēli… vecāko nošāva sarkanie … Ir mazbērni, un mani, tādu vecu vīru, vajagot pērt?

— Mēs arī večiem mācām, kā jākalpo. Tu varbūt domāji, ka tev par bēgšanu no karaspēka daļas iedos krustu? — bezrocis horunžijs viņu pārtrauca. Tam nervozi raustījās lūpu kaktiņi.

— Kam gan man krusts … Sūtiet mani uz da|u, kalpošu ar sirdi un dvēseli.,. Pats nezinu, kā aizbēgu: laikam nelabais samulsināja… — Pantelejs Prokofjevičs vel nesakarīgi runāja kaut ko par neizkultu labību, par savu klibumu, par pamesto saimniecību, bet jesauls ar rokas mājienu lika viņam apklust, pieliecās pie horunžija un kaut ko ilgi čukstēja tam ausī. Horunžijs atzinīgi pamāja ar galvu, un jesauls pagriezās pret Panteleju Prokofjeviču.

— Labi. Vai visu pateicāt? Es pazīstu jūsu dēlu un brīnos, ka viņam tāds tēvs. Kad jūs aizbēgāt no savas daļas? Pirms nedēļas? Vai tad gribat, lai sarkanie ieņem jūsu ciematu un novelk jums ādu pār acīm? Tādu priekšzīmi jūs rādāt jaunajiem kazakiem? Pēc likuma mums vajadzētu jūs tiesāt un sodīt ar miesas sodu, bet aiz cienības pret jūsu dēla virsnieka pakāpi es jūs atbrīvoju no šā negoda. Jūs bijāt ierindnieks?

— Tieši tā, jūsu labdzimtība.

— Ar pakāpi?

Jaunākais urjadņiks biju, jūsu labdzimtība.

— Noņemt uzšuves! — pārejot uz «tu», jesauls pacēla balsi un rupji pavēlēja: — Tūlīt dodies uz savu daļu! Ziņo sotņas komandierim, ka ar karalauka tiesas lēmumu tev atņemta urjadņika pakāpe. Vai biia apbalvojumi par šo vai par pagājušajiem kariem? … Ej!

Nespēdams aiz prieka atjēgties, Pantelejs Prokofjevičs izgāja, pārmeta krustu pret baznīcas torni un… pāri pakalnam devās bez ceļa mājup. «Nu, tagad gan citādi paslēpšos! Ne velns mani neatradīs, lai sūta kauc trīssimt kalmiku!» viņš domāja, klibodams pa rugājiem.

Stepē viņš nolēma, ka labāk iet pa ceļu, lai nesaistītu garāmbraucēju uzmanību. —Nodomās vēl, ka esmu de-zertieris. Var uzrauties uz kādiem karavīriem — arī bez tiesas sados ar pletnēm, — viņš skaļi prātoja, nogriezdamies no tīruma uz pamestu, ar ceļmalītēm apaugušu vasaras ceļu un nezin kāpēc vairs neuzlūkodams sevi par dezertieri.

Jo vairāk viņš tuvojās Donai, jo biežāk satika ratus ar bēgļiem. Atkārtojās tas, kas notika pavasarī, kad sacelšanās dalībnieki atkāpās uz Donas kreiso krastu: pa stepi visos virzienos vilkās ar mājas lietām piekrautās arbas un bričkas, gāja maurojošu lopu bari, kā jājoši kavalēristi sacēla putekļus aitu pulki… Ratu rīboņa, zirgu zviedzieni, cilvēku saucieni, daudzu kāju dima, aitu blējieni, bērnu raudas — tas viss piepildīja rāmo stepes plašumu ar nemitīgu un nemierīgu troksni.

— Kurp dodies, vectēv? Ej atpakaļ, mums uz pēdām sarkaniel — no garām braucošajiem ratiem uzsauca ne-pazīstams kazaks ar apsietu galvu.

— Ko nu mels! Kur tad ir tie sarkanie? — Pantelejs Prokofjevičs samulsis apstājās.

— Viņpus Donas. Tuvojas Veškiem. Vai tu pie viņiem ej?

Pantelejs Prokofjevičs nomierinājies turpināja ceļu un pret vakaru tuvojās Tatāru ciematam. Kāpdams no kalna lejā, viņš vērīgi raudzījās visapkārt. Ciemats pārsteidza viņu ar to, ka tur nebija cilvēku. Uz ceļiem nevienas dzīvas dvēseles. Mēmas rēgojās pamestās mājas ar nobultētajiem aizvērtņiem. Nebija dzirdama ne cilvēka balss, ne lopa māviens; tikai pašā Donas malā rosīgi šaudījās cilvēki. Pienācis klāt, Pantelejs Prokofjevičs bez grūtībām pazina bruņotus kazakus, kas vilka no ūdens ārā un stiepa uz ciematu laivas. Tatāru ciematu iedzīvotāji bija atstājuši, — tas Pantelejam Prokofjevičam kļuva skaidrs. Piesardzīgi ieiedams savā ieliņā, viņš soļoja mājup. Iļjiņična un bērni sēdēja virtuvē.

— Re, kur vectētuks! — Mišatka līksmi iesaucās, mez-damies vectēvam ap kaklu,

Iļjiņična aiz prieka apraudājās, asarainā balsī noteica:

— Necerēju gan tevi ieraudzīt! Nu, Prokofič, kā gribi, bet šeit palikt neesmu vairs ar mieru! Lai viss deg gaišās ugunīs, tikai tukšu māju vairs nesargāšu. Gandrīz visi no ciemata aizbraukuši, bet es ar bērniņiem sēžu kā muļķe! Jūdz tūlīt ķēvi, un brauksim vien uz priekšu! Vai tevi atlaida?

—Atlaida.

— Pavisam?

— Pavisam, kamēr noķers …

— Nu, un te tev arī nav kur slēpties! Šorīt kā sāka šaut no tās puses sarkanie — taisni šausmas! Es jau ar bērniem sēdēju pagrabā, kamēr šāva. Bet tagad viņus atsita. Atnāca kazaki, prasīja pienu un ieteica aizbraukt no šejienes.

— Vai tie bija mūsu ciemata kazaki? — interesējās Pantelejs Prokofjevičs, uzmanīgi apskatīdams jaunu lodes caurumu loga apmalē.

— Nē, sveši, laikam no Hopjoras puses.

— Tad jābrauc projām, Pantelejs Prokofjevičs nopūzdamies sacīja.

Pret nakti viņš izraka kizjaknīcā bedri, iegāza tur septiņus maisus kviešu, rūpīgi aizraka ciet un apsedza ar kizjakiem, bet, tiklīdz satumsa, — iejūdza orītē ķēvi, ielika tur divus kažokus, maisu miltu, maisu prosas, sasietu aitu, piesēja pakaļgalā abas govis un, iesēdinājis Iļjiņičnu un bērnus, noteica: — Nu, tagad — ar dievpalīgu! — Viņš izbrauca no sētas, iedeva grožus vecajai, aiztaisīja vārtus un līdz pašam pakalnam šņaukājās un slaucīja svārku piedurknē asaras, soļodams blakus orītei.

XXIII

17. septembrī Sorina trieciengrupas daļas, veikušas trīs-desmit verstu pārgājienu, pienāca pie pašas Donas. 18. septembra rītā sarkano baterijas sāka dārdēt no Ustjmedvedicas līdz Kazanskas staņicai. Pēc īsa sagatavojuma ar artilērijas uguni kājnieki ieņēma ciematus ap Donu un Bukanovas, Jelanskas, Vešenskas staņicas. Sās dienas iaikā Donas kreiso krastu vairāk nekā pusotra simta verstu garumā iztīrīja no baltajiem. Kazaku sotņas atkāpās, kārtīgi pārceļoties pāri Donai uz agrāk sagatavotām po-zīcijām. Visi iespējamie pārcelšanās līdzekļi bija viņu rokās, bet Vešenskas tiltu tikko nesagrāba sarkanie. Kazaki jau laikus sakrāva ap to salmus un aplēja koka klāju ar petroleju, lai varētu atkāpšanās gadījumā aizdedzināt, un grasījās jau gandrīz aizdedzināt, kad atauļoja sakarnieks ar ziņojumu, ka viena no 37. pulka sotņām dodas no Perevoznajas ciemata uz Vešensku, lai celtos pāri. Iepakaļ palikusī sotņa milzīgā ātrumā pieauļoja pie tilta tai mirklī, kad sarkano kājnieki jau nāca iekšā staņicā. Ložmetēju ugunī kazaki tomēr paguva pārņojot pāri tiltam un aizdedzināt to aiz sevis, zaudējot pāri par desmit nogalināto un ievainoto un tādu pašu skaitu zirgu.

Līdz septembra beigām 9. Sarkanās armijas 22. un 23. divīzijas pulki noturēja ieņemtos ciematus un staņicas Donas kreisajā pusē. Pretiniekus šķīra upe, kuras lielākais platums tai laikā nepārsniedza astoņdesmit asu, bet vietām bija trīsdesmit. Aktīvus mēģinājumus pārcelties sarkanie neuzsāka; šur tur seklākajās vietās viņi mēģināja tikt pāri Donai, bet viņus atsita. Visā frontes garumā šai sektorā divas nedēļas ilga artilērijas un šauteņu apšaude. Kazaki bija ieņēmuši piekrastes augstienes, kas pacēlās pāri visai apkaimei, apšaudīja pretinieka sablīvējumus Donas tuvumā, neļaujot dienu virzīties tuvāk krastam; bet, tā kā kazaku sotņās šai sektorā bija maz cīņas spējīgu karotāju (tikai veci vīri un septiņpadsmit līdz deviņpadsmit gadu veci jaunieši), tad tās ari pašas nemēģināja tikt pāri Donai, lai atspiestu sarkanos un dotos uzbrukumā kreisajā piekrastē.

Atkāpjoties uz Donas labo krastu, kazaki pirmajā dienā gaidīja, ka nupat uzliesmos mājas sarkano ieņemtajos cie-matos, bet viņiem par lielu brīnumu kreisajā pusē nepacēlās ne mazākie dūmiņi; vēl vairāk — nakti no viņas puses pārcēlušies iedzīvotāji stāstīja, ka sarkanarmieši neņemot nekā no mantām, bet par paņemtajiem produktiem, pat par arbūziem un pienu, bagātīgi maksājot padomju naudā, Tas radīja kazakos mulsu un vislielāko neizpratni. Viņiem šķita, ka pēc sacelšanās sarkanajiem vajadzēja nodedzināt līdz pamatiem visus sacelšanās dalībnieku ciematus un staņicas; viņi gaidīja, ka palikušo iedzīvotāju daļu, katrā ziņā tās vīriešu kārtu, nesaudzīgi iznīcinās, bet pēc drošām ziņām — sarkanie neaiztika neviena mierīga iedzīvotāja un, spriežot pēc visa, pat nedomāja par atriebību.

Nakti uz 19. septembri Hopjoras kazaki, kas atradās postenī pretī Vešenskai, nolēma pārbaudīt tik dīvaino pretinieka izturēšanos; kāds kazaks ar varenu balsi pielika rokas pie mutes un sauca:

— Ei, sarkanpunči! Ko tad nededzināt mūsu mājas? Vai jums nav sērkociņu? Atpeldiet pie mums, mēs iedosiml

Viņam no tumsas nikni atbildēja:

— Nesaķērām jūs uz vietas, būtu sadedzinājuši kopā ar mājām.

— Vai esat kļuvuši nabagi? Nav ar ko dedzināt? — tiopjorietis vīzdegunīgi kliedza.

Viņam mierīgi un jautri atbildēja:

— Peldi šurp, baltais mauc'ekli, mēs tev sabērsim biksēs ogles. Kasīsies-visu mūžu!

Posteņos ilgi lamājās un visvisādi dzēla cits citam, bet tad mazliet pašaudīja un aprima.

Pirmajās oktobra dienās galvenie Donas armijas spēki, kas izveidoja divus Kazanskas-Pavlovskas sektorā koncentrētus korpusus, pārgāja uzbrukumā. 3. Donas korpuss,

Kura rīcībā bija 8000 durkļu un vairāk nekā 6000 zobenu, netālu no Pavlovskas forsēja Donu, atspieda 56. sarkano divīziju un sāka sekmīgi virzīties uz austrumiem. Drīz vien Donai pārcēlās pāri arī 2. Konovalova korpuss. Jātnieku pārsvars šā korpusa sastāvā deva iespēju dziļi iespiesties pretinieka frontē un dot tam vairākus iznīcinošus triecienus. Kaujā iesaistītā 21. sarkanā strēlnieku divīzija, kas līdz tam atradās frontes rezervē, mazliet aizturēja 3. Donas korpusa virzīšanos uz priekšu, bet apvienoto kazaku korpusu spiediens lika tai atkāpties. 14. oktobri 2. kazaku korpuss sīvā kaujā sagrāva un gandrīz pilnīgi iznīcināja 14. sarkano strēlnieku divīziju. Nedēļas laikā sarkanos izsita no kreisā Donas krasta līdz pašai Vešenskas staņicai. Ieņēmuši platu placdarmu, kazaku korpusi atspieda 9. Sarkanās armijas daļas uz Luzevas-Sirinkinas-Vorobjovkas fronti, piespiežot 9. armijas 23. divīziju steidzīgi pārkārtot fronti rietumu virzienā no Vešenskas uz Kruglovskas ciematu.

Gandrīz reizē ar ģenerāļa Konovalova 2. korpusu savā sektorā Donu forsēja arī 1. Donas korpuss, kas atradās Kļetskas staņicas rajonā.

Sarkano kreisā spārna 22. un 23. divīzijai draudēja ielenkums. Ievērojot to, Dienvidaustrumu frontes vadība pavēlēja 9. armijai atkāpties uz šādu fronti: Ikorecas upes grīva—Buturļinovka—Uspenska—Tišanska—Kurni lženska. Bet noturēties šai līnijā armijai neizdevās. Vispārējā mobilizācijā savāktās daudzās un izkliedētās kazaku sotņas pārcēlās no Donas labā krasta un, apvienojušās ar 2. kazaku korpusa regulārajām karaspēka daļām, joprojām trieca to uz ziemeļiem. No 24. līdz 29. oktobrim baltie ieņēma Filonovas, Povorinas staciju un Novohopjoras pilsētu. Tomēr, lai Donas armijas panākumi oktobrī bija cik lieli būdami, kazaku noskaņojumā vairs nebija tās pārliecības, kas viņus spārnoja rudenī, uzvaras gājienā uz apgabala ziemeļu robežām. Lielākā daļa frontes vīru saprata, ka tie ir pagaidu panākumi un ka viņiem neizdosies noturēties ilgāk par ziemu.

Drīz vien situācija Dienvidu frontē krasi mainījās. Brīv-prātīgās armijas sakāve ģenerālkaujās Orlas—Krornu vir-zienā un Budjonnija jātnieku spožā uzvara Voroņežas sektorā izšķīra cīņas iznākumu: novembrī Brīvprātīgā armija sāka velties uz dienvidiem,, atsedzot kreiso Donas armijas spārnu, aizraujot savā atkāpšanās kustībā arī šo armiju.

Divarpus nedēļas Pantelejs Prokofjevičs ar ģimeni laimīgi nodzīvoja Latiševas ciematā un, tiklīdz izdzirda, ka sarkanie atkāpušies no Donas, saposās braukt mājās. Verstis piecas no ciemata viņš enerģiski norāpās no orītes un teica:

— Man nav pacietības vilkties soļos! Bet šo nolādēto govju dēļ rikšiem nevar braukt. Un kāda velna pēc mēs tas dzinām līdz? Duņaška! Apturi vēršus! Piesien govis pie savas ores, bet es došos mājās teciņiem. Tur tagad varbūt no sētas pelni vien palikuši..,

Vislielākās nepacietības pārņemts, viņš pārsēdināja bērnus no savas orītes ērtajā Duņaškas orē, ielika tur arī lieko kravu un tukšā rikšiem aizrībināja pa nelīdzeno ceļu. Ķēve nosvīda jau pirmajā verstī; vēl nekad saimnieks nebija apgājies ar viņu tik nežēlīgi: viņš neizlaida no rokām pātagu, nemitīgi dzīdams ķēvi.

— Tu viņu notrieksi! Ko joņo kā nepilnīgs? sauca Iļjiņična, ieķērusies orītes malās, sāpīgi viebdamās no kratīšanās.

— Viņa tik un tā nenāks pie mana kapa raudāt… Nu-ū-ū, nolādētā! No-svī-du-si!… Tur varbūt no mājas stabiņi, vien palikuši… — caur sakostiem zobiem šņāca Pantelejs Prokofjevičs.

Viņa bažas neattaisnojās: māja stāvēja gluži vesela, tikai visi logi bija izdauzīti, durvis izrautas no virām, sienas sašaudītas lodēm. Viss sētā izskatījās pamests un nolaists. Zirgu kūts stūri bija pilnīgi sagrāvis šāviņš, otrs šāviņš izracis nelielu bedrīti pie akas, sagāžot grodus un pārlaužot uz pusēm akas vindu. Karš, no kura Pantelejs Prokofjevičs bēga, bija pats ieradies pie viņa sētā, atstādams pēc sevis nejaukas postījumu pēdas. Bet vēl lielāku zaudējumu saimniecībai bija nodarījuši hopjorieši, kas mitinājušies ciematā: sagāzuši lopu laidara zedeņus, izrakuši dzijas tranšejas cilvēka augumā; lai nesagādātu sev lieku darbu — izjaukuši klētij sienas un no baļķiem sataisījuši tranšejās sānsienas; izgāzuši akmens sētu, rīkojot ložmetējam šaujamo lūku; iznīcinājuši puspantu siena, nesaimnieciski kaisot to zirgiem; nodedzinājuši zedeņus un pieķēzījuši visu vasaras namiņu .. .

Pantelejs Prokofjevičs saķēra galvu, kad bija aplūkojis māju un saimniecības ēkas. Šoreiz viņam nelīdzēja pastā-vīgais paradums novērtēt zaudēto pārāk zemu. Velns parauj, viņš taču nevarēja sacīt, ka visa iedzīve nebūtu viņiem nekā maksājusi un būtu derīga tikai noārdīšanai! Klēts nav šebraks, un tās celšana viņam bija iznākusi diezgan dārga.

— Klēts tikpat kā nebijusi! — Ijjiņična nopūzdamās teica.

— Tā klēts jau nu bija tāda .,,— ātri iesaucās Pantelejs Prokofjevičs, bet nenobeidzis atmeta ar roku un devās uz klonu. ^

Plankumainās, šķembu un ložu sagandētās sienas izskatījās netīksmas un pamestas. Istabās svilpoja vējš, uz galdiem, uz soliem bija bieza putekļu kārta… Vajadzēja daudz laika, lai to visu sakārtotu.

Pantelejs Prokofjevičs jau otrā dienā aizjāja uz staņicu un ne bez pūlēm izlūdzās no pazīstamā feldšera papīru, kas apliecināja, ka slimās kājas dēļ kazaks Pantelejs Meļehovs nespēj staigāt un viņam jāārstējas. Šī apliecība palīdzēja Pantelejam Prokofjevičam atbrīvoties no sūtīšanas uz fronti. Viņš pasniedza to atamanam un, kad gāja uz ciemata pārvaldi, drošības labad atspiedās uz spieķa un kliboja pa kārtai uz abām kājām.

Nekad vēl dzīve Tatāru ciematā nebija ritējusi tik nemierīgi un juceklīgi, kā atgriežoties no atkāpšanās. Cilvēki staigāja no sētas sētā, sazīmējot hopjoriešu izvazātās mantas, skraidīja pa stepi un pa ieplakām, meklējot ganāmpulkam noklīdušās govis. Trīssimt aitu bars no ciemata augšgala bija nozudis jau pašā pirmajā dienā, tikko ciematu sāka apšaudīt artilērija. Pēc gana vārdiem, viens šāviņš sprādzis ganībās bara priekšā, un aitas, saskurinājušas taukļipas, šausmās aizbrāzušās stepē un nozudušas. Tās atrada četrdesmit verstu atstatumā no ciemata uz Jelanskas staņicas zemes nedēļu pēc tam, kad iedzīvotāji bija atgriezušies pamestajā ciematā, bet, kad tās atdzina un sāka šķirot, izrādījās, ka barā ir puse svešu aitu ar nepazīstamu zīmi ausīs, bet savējo, ciemata aitu, trūka pāri par piecdesmit. Meļehovu sakņu, dārzā atrada Rogatirjovu šujmašīnu, bet savas klēts skārdu Pantelejs Prokofjevičs sameklēja Anikuškas klonā. Tas pats norisinājās arī kaimiņu ciematos. Un ilgi vēl Tatāru ciematā iegriezās tuvējo un tālīno Donas ciematu iedzīvotāji; un ilgi vēl satiekoties atskanēja jautājumi: «Vai neesat redzējuši rudu govi ar baltu pieri, kreisais rags nolauzts?», «Vai gadījumā jums nav pieklīdis pērngada vērsēns brūnā spalvā?».

Droši vien dažs labs vērsēns bija izvārīts kazaku sotņu katlos un karalauka virtuvēs, bet cerību spārnotie saimnieki vēl ilgi drasēja pa stepi, kamēr pārliecinājās, ka ne visu zudušo iespējams atrast.

Pantelejs Prokofjevičs, no kara atbrīvots, sāka rosīgi labot ēkas un žogus. Klonā stāvēja vēl neizkultas labības panti, pa tiem skraidīja rijīgās peles, bet vecais neķērās pie kulšanas. Un vai tad varēja to uzsākt, ja pagalms bija bez žoga, no klēts nebija ne vēsts un it Visur saimniecībā pavērās riebīga postažas aina? Turklāt rudens bija jauks, un ar kulšanu nebija ko steigties.

Duņaška un Iļjiņična apmeta un nobalsināja istabu, visnotaļ palīdzēja Pantelejam Prokofjevičam uztaisīt pagaidu žogu un nokārtot pārējās saimniecības vajadzības. Viņi kaut kur sadabūja stiklu, ielika logus, iztīrīja virtuvi, aku. Vecais pats nokāpa akā un, kā redzams, tur saaukstējies, kādu nedēļu kāsēja, šķaudīja, staigāja slapjā, sasvīdušā kreklā. Bet, tiklīdz izdzēra vienā paņēmienā divas pudeles kandžas un pēc tam pagulēja uz karstas krāsns, viņa slimība bija kā ar roku atņemta.

No Grigorija joprojām nebija ziņu, un tikai oktobra beigās Pantelejs Prokofjevičs nejauši dabūja zināt, ka Grigorijs ir sveiks un vesels, atrodas ar savu pulku kaut kur Voroņežas guberņā. Viņam to pavēstīja ievainotais Grigorija pulka biedrs, kas brauca cauri ciematam. Vecais kļuva līksms, uz priekiem izdzēra beidzamo vēderzāļu pudeli, sarkanajam piparam uzlietu kandžu, un pēc tam veselu dienu Staigāja runīgs, lepns kā jauns gailēns, apturēja katru pretimnācēju un teica:

— Vai dzirdēji? Mūsu Grigorijs taču ieņēmis Voroņežu! Mums tādas ziņas, it kā esot no jauna paaugstināts un tagad atkal komandējot divīziju, varbūt arī korpusu. Tādus karotājus kā viņš jau var meklēt pa pasauli! Pats laikam gan zini… — Vecais izdomāja visu ko, sajuzdams nepārvaramu prasību dalīties savā priekā, padižoties.

— Tev ir gan varonīgs dēls, — ciematnieki viņam teica.

Pantelejs Prokofjevičs laimīgs blisināja acis:

— Kur tad viņš lai gadītos nevaronīgs? Jaunībā arī es, teikšu bez lielības, nebiju peļamāks par viņu! Kāja man neļauj, citādi vēl tagad būtu brašs! Divīziju ne divīziju, bet sotņu gan prastu izrīkot! Ja mūs, tādus večus, vairāk sūtītu uz fronti, Maskava jau sen būtu ieņemta, bet šie mīdās tikai uz vienas vietas, nekādi nevar tikt ar zemniekiem galā ., i

Pēdējais, ar ko Pantelejam Prokofjevičam tai dienā iznāca sarunāties, bija vecais Bezhjebnovs. ViņŠ gāja garam Meļehovu sētai, un Pantelejs Prokofjevičs nenocietās, viņu neapturējis:

— Klau, pagaidi mazlietiņ, Filip Agevič! Sveiksi Ienāc uz brītiņu, patērzēsim.

Bezhļebnovs pienāca, apsveicinājās.

— Vai dzirdēji, kādus numurus mans Griška laiž vaļā? — Pantelejs Prokofjevičs jautāja.

— Kas tad ir?

— Viņam jau atkal iedevuši divīziju! Re, kādu milžņu komandē!

— Divīziju?

— Nu jā, divīziju!

— Re, kā!

— Tas jau ir tas numurs! Kam tad lai dod, ka tu domā?

— Pats par sevi…

Pantelejs Prokofjevičs svinīgi noraudzījās sarunu biedrā, turpināja sirdij saldo sarunu:

— Dēls man izdevies visiem par brīnumu. Visi krusti pēc kārtas, ko tu teiksi? Un cik reižu bijis ievainots un kontuzēts? Cits jau sen būtu izlaidis garu, bet viņam nekas — arvien uz pekām. Nē, klusajā Donā vel nav izmiruši īstie kazaki!

— Izmiruši gan nav, tomēr labuma no viņiem maz, — domīgi noteica Bezhļebnovu vectēvs, nebūdams visai va-lodīgs.

— E, kā tad maz labuma? Skaties, kā viņi sarkanos pa-dzinuši, jau aiz Voroņežas, tuvojas Maskavai!

— Kaut kā pārāk ilgi viņi tuvojas …

— Ātri nevar, Filip Agevič. Tu liec aiz auss, ka karā nekas nenotiek steigā. Skrien kā vējš — atduras kā miets. Tur viss jādara pamazītēm, pēc viņu dažnedažādām kartēm, pēc plāniem … Zemnieku Krievijā kā melns mākonis, bet cik mūsu, kazaku? Maza saujiņa!

— Tā jau nu ir, bet mūsējie laikam gan ilgi nenoturēsies. Ziemas pusē atkal jāgaida ciemiņi, tā ļaudis runā.

— Ja tagad viņiem neatņems Maskavu, viņi atnāks šurp, to tu pareizi saki.

— Tu domā — atņems?

— Vajadzētu atņemt, bet — kā dievs dos. Vai tiešām mūsējie netiks galā? Visi divpadsmit kazaku karaspēki sa-cēlušies — un netiks galā?

— Piķis viņu zina! Kā tad tu, vai esi izkarojies?

<— Kas tad es par karotāju! Ja nebūtu manas klibās kājas, — es viņiem parādītu, kā ar ienaidnieku jācīnās! Mēs, veči, esam stipri vīri!

— Stāsta, ka šie stiprie veči esot šai Donas pusē tā jozuši no sarkanajiem, ka nevienam nav palicis puskažociņš mugurā, visu līdz kailai miesai bēgot no sevis norāvuši un pametuši. Smejas, ka visa stepe bijusi no puskažociņiem dzeltena, it kā tulpēm apklāta!

Pantelejs Prokofjevičs greizi pavērās Bezh|ebnovā, vēsi noteica:

— Pēc manām domām, tā ir muldēšana! Nu, varbūt kāds viegluma pēc arī nosvieda kādu drēbju gabalu, bet cilvēki samelš simtreiz vairāk! Liela lieta šebraks, tas ir, puskažociņš! Vai dzīvība dārgāka par to vai ne, es jautāju! Un ne katrs vecis var saģērbies naski skriet. Sai nolādētajā karā vajadzīgas kājas kā kurtam, bet kur es, piemēram, tādas ņemšu? Un ko tu, Filip Agevič, sūrojies? Kāda velna, dievs sodi, tev vajadzīgi tie puskažociņi? Galvenais nav puskažociņi vai, sacīsim, šebraki, bet tas, lai vareni kautu ienaidnieku, vai man nav taisnība? Nu, pagaidām ardievu, esmu aiztērzējies ar tevi, bet darbs stāv. Ko, vai savu telīti atradi? Vēl arvien meklē? Un nekas nav zināms? Nu, tad jau notiesājuši to hopjorieši, kaut viņi aizrītos! Bet par karu nezūdies: mūsējie pieveiks zemniekus! — Un Pantelejs Prokofjevičs svarīgi aizkliboja uz lieveni.

Bet pieveikt «zemniekus», kā redzams, nebija' tik viegli… Ne bez zaudējumiem norisa arī pēdējais kazaku uzbrukums. Pēc stundas labo Panteleja Prokofjeviča omu aptumšoja nepatīkama jauna ziņa. Tēšot baļķi aku grodiem, viņš izdzirda sievu gaudas un vaimanas par mirušo. Brēcieni tuvojās. Pantelejs Prokofjevičs aizsūtīja Duņašku izlūkot.

— Aizskrien dabū zināt, kas tur miris, — viņš sacīja, iecirtis cirvi baļķī.

Drīz. vien Duņaška atgriezās ar ziņu, ka no Filonovas frontes atvesti trīs krituši kazaki — Anikuška, Hristoņa un vēl viens septiņpadsmit gadu vecs puisis no ciemata otra gala. Jaunās vēsts pārsteigts, Pantelejs Prokofjevičs noņēma cepuri, pārmeta krustu.

— Lai viņiem debesu valstība! Kas par kazaku bija … — viņš sērīgi noteica, domādams par Hristoņu, atcerēdamies, kā viņi kopā nesen bija devušies no Tatāru ciemata uz sapulcēšanās vietu.

Viņš vairs nespēja strādāt. Anikuškas sieva brēca ka aizkauta un tā vaimanāja, ka Pantelejam Prokofjevičam pagura sirds. Lai nedzirdētu drausmīgo kliegšanu, viņš iegāja mājā un cieši aiztaisīja durvis. Istabā Duņaška aizgūtnēm stāstīja Iļjiņičnai:

— …es paraudzījos, mīļo māmulīt, Anikuškam galvas tikpat kā nav, tāda kā putra galvas vietā. Ak, cik baigi! Un smird pa versti… Un kāpēc tie viņus veduši šurp — nezinu! Hristoņa guļ uz muguras pāri visiem ratiem, kājas rēgojas no šineļa apakšas… Hristoņa ir tīrs un baltiņ balts, gluži kā putām apšļākts! Tikai zem labās acs ir caurumiņš, mazītiņš, desmitkapiķa lielumā, un aiz auss — var redzēt — sarecējušas asinis.

Pantelejs Prokofjevičs nikni nospļāvās, izgāja laukā, paņēma cirvi un airi un kliboja uz Donu.

— Saki vecaimātei, ka aizbraucu pāri Donai sacirst žagarus. Vai dzirdi, mīļumiņ? — viņš iedams pasacīja Mišatkam, kas rotaļājās pie virtuves.

Aiz Donas mežā kaitējās rāms, piemīlīgs rudens. Čauk-stēdamas no papelēm bira sausās lapas. Mežrozīšu krūmi stāvēja kā liesmu ieskauti, un sarkanās ogas kvēloja starp retajām lapām kā uguns mēlītes. Rūgtā, visuvarenā sasutušo ozolmizu smarža vēdīja pa visu mežu. Kazenāji — biezi un ķerstīgi — līda pa zemi; zem vijīgo zaru režģiem veikli slēpās no saules blāvi pelēkie, nobriedušie kazeņu ķekari. Uz nedzīvās zāles ēnā līdz pusdienai bija redzama rasa, mirdzēja tās apsudrabotie tīmekļi. Tikai dzeņa centīgā kalšana un pelēko strazdu čivināšana traucēja klusumu.

Mēmais, skaudrais meža skaistums nomierināja Panteleju Prokofjeviču. Viņš lēnām čāpoja pa krūmiem, bradādams ar kājām valgo nobirušās lapotnes segu, un domāja: «Re, kāda ir tā dzīve: nesen bija dzīvi, bet Šodien viņus jau apmazgā. Kādu kazaku nogāzuši! Bet vēl nesen viņš nāca mūs apraudzīt, stāvēja pie Donas, kad meklēja Darju. Ak, Hristan, ITristan! Atradusies arī tev naidnieka lode … Un Anikuška … cik jautrs bija, tīkoja iedzert, pasmieties, bet tagad jau nelaiķītis ..Pantelejs Prokofjevičs atcerējās Duņaškas vārdus, un neparasti spilgti viņam acu priekšā parādījās smaidīgā, bezūsainā, sievišķīgā Anikuškas seja, — viņš nekādi nespēja iedomāties tagadējo Anikušku — bez dzīvības, ar sašķaidītu galvu. «Es veltīgi kaitināju dievu — lielījos ar Grigoriju,» viņš sev pārmeta, atminoties sarunu ar Bezhļebnovu. «Varbūt arī

Grigorijs tagad guļ kaut kur, ložu caururbts? Nedod dievs! Kā lai rnēs, vecie, tad dzīvojam?»

No krūma apakšas izlidojusi brūna sloka lika Pantelejam Prokofjevičam negaidot satrūkties. Nekā nedomādams, viņš vēroja slīpo, trauksmaino putna lidojumu un devās tālāk. Pie nelielas slīkšņas viņam iepatikās divi žagaru krūmi, viņš sāka tos cirst. Strādādams centās ne par ko nedomāt. Vienā gadā nāve bija aizrāvusi tik daudz tuvinieku un paziņu, ka, viņus iedomājot vien, sirds kļuva smaga un visa pasaule satumsa, it kā ietērpjoties melnā plīvurā.

— Re, šis krūms jānocērt. Labi žagari! Tieši der zedeņiem, — viņš skaļi runājās pats ar sevi, lai aizgainītu drūmās domas.

Kādu laiku nostrādājis, Pantelejs Prokofjevičs novilka svārkus, atsēdās uz nocirsto žagaru kaudzes un, kāri ieel-podams vītušo lapu aso smaržu, ilgi vērās tālajā apvārsnī, kas bija ietīts gaišzilā dūmakā, vērās tālīnajās, rudens zeltotajās mežu skupsnās, kas mirdzēja pēdējā skaistumā. Netālu stāvēja tatāru kļavas krūms. Neizsakāmi krāšņs tas viss staroja saltajā rudens saulē, un tā vijīgie zari bija izplētušies zem purpura lapotnes kā teiksmaina, no zemes augšup lidojoša putna spārni. Pantelejs Prokofjevičs ilgi jūsmoja par to, bet tad nejauši paskatījās uz slīkšņu un ieraudzīja dzidrajā, stāvošajā ūdenī lieiu karpu tumšās muguras: karpas peldēja tik augstu, ka bija redzamas viņu spuras un kustīgās, spilgti sarkanās as-tes. Tur bija savas astoņas zivis. Brīžiem tās slēpās aiz zaļajiem ūdensrožu lapu vairogiem un atkal izpeldēja tīrā ūdenī, tvēra grimstošās, slapjās vītolu lapiņas. Slīkšņa rudens pusē bija gandrīz izžuvusi, un noķert karpas nebija nekāds grūtais uzdevums. Pēc neilgas meklēšanas Pantelejs Prokofjevičs atrada pie tuvējā ezera pamestu pītu grozu ar cauru dibenu, atgriezās pie slīkšņas, novilka bikses, aiz aukstuma drebinādamies un krekšķēdams,.sāka zvejot. Saduļķojis ūdeni, līdz ceļiem grimdams dūņās, viņš brida pa slīkšņu, laida iekšā grozu, piespiežot tā malas pie dibena, tad bāza grozā roku, gaidīdams, ka nupat sāks spārdīties un sisties varenā zivs. Viņa pūliņi vainagojās panākumiem: viņam izdevās noķert trīs karpas, ap desmit mārciņu katru. Turpināt zveju ilgāk viņš nespēja, aukstumā krampji sāka raustīt viņa gaudeno kāju. Apmierinājies ar lomu, viņš izrāpās no slīkšņas, noslaucīja niedrēs kājas, apģērbās, sāka atkal cirst žagarus, lai sa

sildītos. Tā tomēr bija veiksme. Ne katram gadīsies negaidot noķert gandrīz pudu zivju! Zveja bija viņu izklaidējusi, aizdzinusi drūmās domas. Viņš paslēpa cauro grozu drošā vietā, lai vēlāk atgrieztos un noķertu atlikušās zivis, — bažīgi paskatījās apkārt: vai kāds nav redzējis, kā viņš svieda krastā zeltainās karpas, kas bija resnas kā sivēni, — un tikai pēc tam pacēla žagaru nastiņu un vicā samauktās zivis, nesteigdamies devās uz Donu.

Ar apmierinātu smaidu viņš pastāstīja Iļjiņičnai par savu zvejnieka laimi, patīksminājās vēlreiz par karpām, kas laistījās kā sarkans varš, bet Iļjiņičnai nepielipa viņa sajūsma. Viņa bija gājusi skatīt kritušos un atnākusi no turienes noraudājusies un skumja.

— Vai iesi paraudzīties Anikejā? — viņa jautāja.

— Neiešu. Vai neesmu redzējis miroņus, ko? Esmu diezgan viņos skatījies, pietiek!

— Vajadzēja gan aiziet. Tomēr kaut kā neērti, sacīs — ne atvadīties neatnāca!

— Atstājies, dieva dēļ! Neesmu ar viņu bērnus kopā kristījis, un man nav no viņa jāatvadās! — Pantelejs Prokofjevičs nikni atcirta.

Viņš negāja ari uz bērēm, no rīta aizbrauca pāri Donai un palika tur visu dienu. Bēru zvani lika viņam mežā noņemt cepuri, pārmest krustu, bet tad viņš jau sāka skaisties uz popu: ko gan var zvanīt tik ilgi? Nu, būtu parāvuši zvanus vienu otru reizi — un darīts, bet tā skandināt veselu stundu. Un kāds labums no tādas zvanīšanas? Tikai sāpina cilvēkiem sirdis un spiež lieku reizi pieminēt nāvi. Bet to rudenī tik un tā viss atgādina: gan krītošās lapas, gan zilajās debesīs guldzošās zosu rindas, gan nedzīvi nogulusī zāle …

Lai kā Pantelejs Prokofjevičs sargāja sevi no visādiem smagiem pārdzīvojumiem, drīz vien viņam bija jāiztur jauns satricinājums. Reiz pusdienās Duņaška pavērās pa logu un iesaucās:

— Re, vēl vienu kritušo ved no frontes! Aiz ratiem, pavadā piesiets, iet apseglotais karazirgs, un viņi brauc lēnām … Viens vada zirgus, bet kritušais guļ zem šineļa. Braucējs sēž ar muguru pret mums, nepazīstu, vai tas mūsu ciematnieks vai ne… — Duņaška ielūkojās vērīgāk, un viņas vaigi kļuva baltāki par audeklu. — Bet tas taču … bet tas taču … — viņa sāka nesaprotami čukstēt un pēkšņi griezīgi iekliedzās: — Grišu ved!… Viņa zirgs! — Un raudādama Izskrēja priekšnamā.

Ijjiņična, neceldamas no galda, aizsedza ar plaukstu acis. Pantelejs Prokofjevičs smagi piecēlās no sola un gāja uz durvīm, kā akls izstiepis rokas uz priekšu.

Prohors Zikovs atvēra vārtus, uzmeta acis Duņaškai, kas bija noskrējusi no lieveņa, sērīgi noteica:

— Saņemiet ciemiņus … Vai negaidījāt?

— Tu mūsu mīļais! Brālīti! — rokas lauzīdama, ievaidējās Duņaška.

Un tikai tad Prohors, pavēries viņas asaru slacītajā sejā, klusi uz kāpnēm stāvošajā Pantelejā Prokofjevičā, attapās pateikt:

— Nebīstieties, nebīstieties! Viņš ir dzīvs. Guļ ar tīfu.

Pantelejs Prokofjevičs nespēkā piespiedās ar muguru pie

durvju stenderes.

— Dzīvs!!! — Duņaška smiedamās un raudādama uzsauca viņam, — Griša — dzīvs! Vai dzirdi?! Viņu sirgstošu atveduši! Ej jel, pasaki mātei! Nu, ko stāvi?!

— Nebaidies, Pantelej Prokofjevič! Atgādāju dzīvu, bet par veselību nejautā, — steidzīgi apliecināja Prohors, vezdams aiz iemauktiem sētā zirgus.

Pantelejs Prokofjevičs, paspēris dažus nedrošus soļus, noslīga uz viena pakāpiena. Viņam garām kā viesulis iebrāžas mājā Duņaška, lai nomierinātu māti. Prohors apturēja zirgus pie paša lieveņa un paskatījās Pantelejā Prokofjevičā.

— Ko sēdi? Dod brezentu, nesīsim iekšā.

Vecais sēdēja un klusēja. No acīm viņam kā krusa bira asaras, bet seja bija sastingusi, un tanī nekustējās nevienš muskulītis. Divas reizes viņš cēla roku, lai pārmestu krustu, un nolaida to, nespēdams pacelt līdz pierei. Rīklē viņam kaut kas burbuļoja un gārdza,

— Tu, kā redzams, esi ai'ž izbīļa kļuvis nepilnīgs, — Prohors nožēlodams sacīja. — Un kā gan man neienāca prātā aizsūtīt kādu pa priekšu, lai jūs brīdinātu? Iznāk, ka esmu muļķis, tik tiešām —\ muļķis! Nu, celies, Prokofič, jānes taču vājnieks iekšā* Kur jums te kāds brezents? Vai varbūt nesīsim uz rokām?

— Pagaidi drusciņ .., — Pantelejs Prokofjevičs aizsmakušā balsī izdabūja pār lūpām. — Man tā kā kājas neklausa .., Domāju — kritis .», Paldies dievam … Negaidīju … — Viņš norāva podziņu sava vecā krekla apkaklītei, atrāva to vaļa un sāka ar plati atplestu muti kāri vilkt gaisu.

— Celies, celies, Prokofič! — Prohors skubināja.— Kas lad nesīs, ja ne mēs paši?

Pantelejs Prokofjevičs ar manāmu piepūli piecēlās, nokāpa no lieveņa, pacēla šineli un noliecās pār nemaņā guļošo Grigoriju. Viņam rīklē atkal kaut kas ieguldzās, bet viņš savaldījās un pievērsās Prohoram.

— Ņem aiz kājām! Nesīsim.

Viņi ienesa Grigoriju dižajā istabā, novilka viņam zābakus, izģērba to un noguldīja gultā. Duņaška satraukta sauca no virtuves:

— Tēt! Mātei nav labi… Nāc šurp!

Virtuvē uz grīdas gulēja Iļjiņična. Duņaška, nometusies ceļos, Šļāca ūdeni viņas zilganajā sejā.

. — Skrej pasauc vecmāti Kapitonovnu, aši! Viņa prot asinis laist. Saki, ka mātei jānolaiž asinis, lai paņem līdz štrumenti! — Pantelejs Prokofjevičs pavēlēja.

Duņaška — meiča līgavas gados — taču nevarēja kailu galvu skriet pa ciematu; viņa paķēra lakatiņu, — steidzīgi siedama ap galvu, sacīja:

— Nobiedēja bērnus līdz nāvei! Kungs, kas par postu… Pielūko viņus, tēt, bet es aizdiegšu vienā mirklī!

Varbūt Duņaška būtu iemetusi acis arī spogulī, bet atžirgušais Pantelejs Prokofjevičs pavērās viņā tādām acīm, ka viņa pa kaklu pa galvu izbrāzās no virtuves.

Izskrējusi pa vārtiņiem, Duņaška ieraudzīja Aksiņju. Baltajā Aksiņjas sejā nebija ne asins lāsītes. Viņa stāvēja, atspiedusies pret zedeņiem, nedzīvi nokārusi rokas. Viņas aizmiglotajās, melnajās acīs nemirdzēja asaras, bet tanīs bija tik daudz ciešanu un mēma lūguma, ka Duņaška, mirkli apstājusies, neviļus, pašai negaidot, pateica:

— Dzīvs, dzīvs! Viņam ir tīfs, — un teciņiem aizskrēja pa ceļu, ar rokām saturēdama augstās krūtis, kas cilājās skrējienā.

Uz Meļehovu sētu no visām pusēm trauca ziņkārās sievas. Viņas redzēja, kā Aksiņja lēni atgāja no Meļehovu vārtiņiem un tad pēkšņi paātrināja soļus, salīka un aizklāja ar rokām seju.

XXV

Pēc mēneša Grigorijs atlaba. Pirmoreiz viņš uzcēlās no gultas ap divdesmito novembri un — garš, vājš kā ģindenis — nedroši pagājās pa istabu, nostājās pie loga.

Uz zemes, uz pūņu salmu jumtiem rēgojās žilbi balts, jauns sniedziņš. Pa ceļu stiepās kamanu slieču pēdas. Zilganā sarma, kas apklāja zedeņus un kokus, zaigoja un laistījās rietošās saules staros varavīksnes krāsās.

Grigorijs ilgi skatījās pa logu, domīgi smaidīdams, kaulainiem pirkstiem glauzdams ūsas. Tik jauku ziemu viņš, šķiet, nekad nebija redzējis. Viss viņam likās neparasts, jauns un zīmīgs. Pēc slimības viņam redze bija kļuvusi it kā asāka, un viņš sāka ieraudzīt visapkārt jaunus priekšmetus un atrast pārmaiņas tajos, kas viņam bija pazīstami kopš seniem laikiem.

Negaidot Grigorija raksturā izpaudās agrāk viņam sveša ziņkāre un interese par visu, kas notiek ciematā un saimniecībā. Viss dzīvē ieguva viņam kādu jaunu, dziļāku jēgu, viss saistīja uzmanību. Viņš lūkojās atgūtajā pasaulē ar acīm, kas bija it kā izbrīna pilnas, un no viņa lūpām ilgu laiku laiku nenozuda vientiesīgs, bērnišķīgs smaids, kas savādi pārvērta skarbos sejas vaibstos, zvērīgo acu izteiksmi, mīkstināja asās grumbas lūpu kaktiņos. Reizēm viņš skatīja kādu kopš bērnības pazīstamu mājturības priekšmetu, saspringti kustinādams uzacis, ar tādu izskatu, it kā būtu cilvēks, kas nesen ieradies no svešas, tālas zemes un redzētu to visu pirmoreiz. Iļjiņična bija reiz neizsakāmi pārsteigta, kad atrada viņu apskatām no visām pusēm ratiņu. Tiklīdz viņa ienāca istabā, Grigorijs mazliet samulsis atgāja no ratiņa.

Duņaška nevarēja bez smiekliem paskatīties viņa kaulai-najā, garajā augumā. Viņš staigāja pa istabu apakšveļā, pieturēdams ar roku lejup slīdošās apakšbikses, kumpdams un nedroši cilādams izkaltušās, stilbainās kājas, bet, kad sēdās, katrā ziņā pieķērās kaut kur* ar roku, baidīdamies, ka nepakrīt. Viņa melnie, slimības laikā ataugušie mati krita laukā, cirtainais, iesirinais matu cekuls vēlās uz sāniem.

Ar Duņaškas palīdzību viņš pats nodzina sev matus, un, kad pagriezās ar seju pret māsu, tā nometa zemē bārdas nazi, saķēra vēderu un, iekritusi gultā, aizelsās smieklos.

Grigorijs pacietīgi gaidīja, kamēr viņa izsmiesies, bet tad neizturēja un teica vājā, trīcošā tenora balstiņā:

— Pielūko, ka tikai tev neatriebjas. Vēlāk būs kauns, tu taču esi līgava, — viņa balsī ieskanējās viegls aizvainojums. '

Ai, brālīti! Ai, dārgumiņ! Es labāk iešu prom… man nav spēka! Ai, pēc kā tu izskatie-ie-ies! Pēc īsta putnubiedēkļa! — starp smieklu lēkmēm Duņaška tikko paguva izrunāt.

— Un kad es paskatītos tevī, kāda tu būtu pēc tīfa? Pacel bārdas nazi, nu!?

Iļjiņična aizstāvēja Grigoriju, saīgusi sacīja:

— Tik tiešām, ko tu zviedz? Esi_ gan tu muļķe, Duņka!

— Bet palūko, māmuļ, pēc kā viņš izskatās! — Duņaška, asaras slaucīdama, teica. — Galva vienos punos, apaļa kā arbūzs un tikpat tumša… Vai, es nevaru!!!

— Dod spoguli! — Grigorijs lūdza.

Viņš pavērās niecīgajā spoguļa lauskā un pats ilgi klusām smējās.

— Un kam tu, dēliņ, skuvies, labāk būtu staigājis tāpat, — Iļjiņična īgni noteica.

— Kā tu domā, labāk palikt pliku pauri?

— Nu, arī .tā galīgi nejēdzīgi.

— Vācieties pie joda! — Grigorijs sapīcis noteica, kuldams ar sareni ziepju putas.

Tā kā viņam bija laupīta iespēja iziet no mājas, viņš ilgi noņēmās ar bērniem. Sarunājoties ar viņiem par visu, vairījās pieminēt Natāliju. Bet reiz Poļuška, viņam pieglaudušies, jautāja:

— Tētuk, vai māmiņa pārnāks pie mums?

— Nē, mīlulīt, no turienes nepārnāk…

— No kurienes? No kapsētas?

— Mirušie, vārdu sakot, neatgriežas…

— Vai' viņa pavisam mirusi?

— Nu kā gan citādi? Protams, mirusi.

— Bet es domāju, ka viņa kādreiz sailgosies pēc mums un atnāks… — Poļuška tikko dzirdami nočukstēja.

— Nedomā par viņu, mana mīļā, nevajag, — Grigorijs dobji noteica.

— Kā gan nedomāt par viņu? Vai viņa arī aplūkot neatnāk? Kaut uz brītiņu. Nē?

— Nē. Nu, ej parotaļājies ar Mišatku! — Grigorijs novērsās. Kā redzams, slimība bija vājinājusi viņa gribu: acīs parādījās asaras, un, lai slēptu tās no bērniem, viņš ilgi stāvēja pie loga, pieplacis tam ar seju.

Viņam nepatika runāt ar bērniem par karu, bet Mišatku karš interesēja vairāk par visu pasaulē. Viņš bieži uzmācās tēvam ar jautājumiem, kā karo un kādi ir sarkanie,

ar ko viņus nonāvē un kāpēc. Grigorijs rauca pieri, saīdzis stāstīja:

— Nu re, atkal sākas vecā dziesma! Un ko tu kā uzburts uz karu? Labāk parunāsimies par to, kā vasarā iesim makšķerēt zivis. Vai lai tev uztaisu makšķeri? Tikko sākšu iet laukā, tūlīt savīšu tev no zirga astriem auklu.

Viņš sajuta iekšēju kaunu, kad Mišatka sāka runāt par karu:' nekādi nespēja atbildēt uz vienkāršajiem un nevainīgajiem bērna jautājumiem. Un kas zina — kāpēc? Vai ne tāpēc, ka nebija pats sev atbildējis uz šiem jautājumiem? Bet no Mišatkas nebūt nebija tik viegli tikt vajā: viņš it kā vērīgi noklausījās tēva plānos par makšķerēšanu, bet tad atkal vaicāja:

— Vai tu, tētuk, nogalināji cilvēkus karā?

— Atstājies, neiīpi klāt kā dadzis!

— Vai tas ir briesmīgi — viņus nogalināt? Vai asinis arī tek, kad nogalina? Vai daudz asiņu? Vairāk nekā no vistas vai auna?

— Es tev sacīju, — liecies mierā, nerunā vairs par to!

Mišatka uz brītiņu apklusa, tad domīgi noteica:

— Es redzēju, kā vectēvs nesen kāva aitu. Man nebija bail… Varbūt tā drusku, drusku bail, citādi nekas!

— Dzen viņu projām! — Iļjiņična saskaitusies iesaucās. — Rau, kur vēl viens rīkļurāvējs aug! Gatavais areštante! Tik vien no viņa dzird kā par karu, citādu valodu viņš nezina. Vai maz iedomājams, ka tu, bērniņ, par šo karu, par nolādēto, dievs sodi, runājies? Nāc šurp, še, ņem bliņu un kaut brītiņu ciet klusu!

Bet karš atgādināja sevi ik dienas. No frontes atgriezušies kazaki nāca apraudzīt Grigoriju, stāstīja, kā Budjonnija jātnieki sakāvuši Skuro un Mamontovu, stāstīja par neveiksmīgajām kaujām pie Orlas, par atkāpšanos frontēs. Kaujās pie Gribanovkas un Kardailas bija krituši vēl divi tatārieši; atveda ievainoto Gerasimu Ahvatkinu, nomira ar tīfu saslimušais Dmitrijs Goločšokovs. Grigorijs domās skaitīja divu karu laikā kritušos ciemata kazakus, un izrādījās, ka Tatāru ciematā nav nevienas sētas, kur nebūtu kāda aizgājēja.

Grigorijs nebija vēl spēris kāju ārā no mājas, kad ciemata atamans jau atnesa staņicas atamana pavēli sotņikam Meļehovam, ka viņam nekavējoties jāierodas ārstu komisijā uz jaunu veselības pārbaudi.

— Uzraksti viņam, ka, tiklīdz iemācīšos staigāt, ieradi-« šos pats bez viņu atgādinājumiem, — Grigorijs īgni noteica.

Fronte aizvien vairāk tuvojās Donai. Ciematā sāka runāt par atkāpšanos. Drīz vien kop laukumā nolasīja apriņķa atamana pavēli, ka jāatkāpjas visiem pieaugušajiem kazakiem.

Pantelejs Prokofjevičs pārnāca no sapulces, pastāstīja Grigorijam par pavēli un jautāja:

— Ko darīsim?

Grigorijs paraustīja plecus:

— Ko lai dara! Jāatkāpjas. Arī bez pavēles visi dosies ceļā.

— Es jautaju par mums abiem: kopā brauksim vai kā citādi?

— Kopā mums neiznāks braukt. Pēc dienām divām es jāšus došos uz staņicu, dabūšu zināt, kādas daļas ies caur VeŠkiem, pievienošos kādai no tām. Bet tev jābrauc kā bēglim. Vai varbūt gribi iestāties karaspēka daļā?

— Jupis to rāvis! — Pantelejs Prokofjevičs izbijies iesaucās. — Es tad braukšu ar Bezhļebnovu vectēvu, viņš nesen aicināja braukt viņam līdzi. Viņš ir rāms vecītis, un zirgs viņam krietns, tad nu mēs sajūgsim un laidīsim pārjūgā. Mana ķēve arī pārāk aptaukojusies. Tā noēdusies un speras nolādētā, ka tīri bail!

— Nu, tad brauc vien ar Bezhļebnovu, — Grigorijs labprāt atbalstīja. — Bet pagaidām aprunāsimies par jūsu maršrutu, var gadīties, ka arī man iznāk jāt pa to pašu ceļu.

Grigorijs izņēma no planšetes Dienvidkrievijas karti, sīki izstāstīja tēvam, caur kādiem ciematiem jābrauc, un gribēja jau sākt rakstīt uz papīra ciematu nosaukumus, bet vecais, ar cienību noskatīdamies kartē, sacīja:

— Pag, neraksti! Tu, protams, šais būšanās vairāk saproti nekā es, un karte ir nopietna būšana, tā nu gan nemelos un parādīs taisnu ceļu, bet kā es pie tā turēšos, ja tas nav man piemērots? Tu saki, vispirms jābrauc uz Karginsku, es saprotu: tas ir taisnāk, — bet te man tik un tā jāmet līkums.,

— Kāpēc tev jāmet līkums?

— Tāpēc, ka Latiševā man ir māsīca, pie viņas es dabūšu sev un zirgiem iztiku, bet pie svešiem būs jātērē paša proviants. Un tad: tu stāsti, ka pēc kartes jābraucot uz Astahovas ciemu, tas esot taisnāk, — bet es braukšu uz Malahovku; arī tur man ir attāli radi un karabiedrs;

ari tur var neēdināt savu sienu, ņemt no citiem. Paturi prātā, ka pants siena nav līdzi aizvedams, bet svešā pusē var gadīties, ka ne tikai nevarēs izlūgties, bet ari par naudu nopirkt.

— Vai aiz Donas tev radu nav? — Grigorijs dzēlīgi jautāja.

— Ir arī tur.

— Varbūt brauksi turp?

— Nemels blēņas! — Pantelejs Prokofjevičs saskaitās. — Runā nopietni, netaisi jokus! Atradis laiku jokot, tad ta gudrinieks gadījies!

— Ari tev nav ko meklēt radus! Ja jāatkāpjas, tad jā-atkāpjas, nevis pa radiem jābraukā, — nav nekāds meteņu laiks!

— Nu, tu man nenorādi, kurp braukt, es pats zinu!

— Ja zini, tad brauc, kurp gribi!

— Ak tad pēc taviem plāniem man braukt? Taisni laižas tikai žagata, vai esi to dzirdējis? Iekulšos velns zina klir, varbūt tur ziemu nemaz nav ceļa. Vai tev maz prāts, ja tādas muļķības runā? Un vēl divīziju komandējis!

Grigorijs un vecais ilgi ķīvējās, bet tad, visu apsvēris, Grigorijs bija spiests atzīt, ka tēva vārdos daudz patiesības, un miermīlīgi noteica:

— Nesirdies, tēt, es tev neuzspiežu savu maršrutu, brauc, kā gribi. Pacentīšos tevi sameklēt aiz Doņecas.

— Sen būtu tā runājis! — Pantelejs Prokofjevičs atplauka. — Citādi tu lien ar dažnedažādiem plāniem un maršrutiem un pats nesaproti, ka plāns paliek plāns, bet bez barības zirgi nekur nevar tikt.

Jau Grigorija slimības laikā vecais visnotaļ bija gatavojies aizbraukt: sevišķi rūpīgi baroja ķēvi, savedis kārtībā kamanas, licis novelt jajjnus velteņus un pats savām rokām pašuvis tiem apakšā ādu, lai nesamirkst mitrā laikā; jau laikus sabēris maisos labākās auzas. Viņš arī atkāpties taisījās kā īsts saimnieks: visu, kā varēja braucienā ievajadzēties, viņš bija gādīgi sagatavojis. Cirvi, rokas zāģi, kaltu, kurpnieka piederumus, diegus, rezerves pazoles, naglas, veseri, siksnu saišķi, virves, piķa gabalu — to visu, ieskaitot pakavus un pakavu naglas, viņš bija ietinis brezentā un vienā mirklī varēja ielikt kamanās. Pat bezmēnu Pantelejs Prokofjevičs ņēma līdzi un uz Iļjiņičnas jautājumu, kam viņam ceļā būs vajadzīgs bezmēns, pārmezdams attrauca:

— Tu, grezel, jo vecāka, jo durnāka. Vai tiešām tik vienkāršu būšanu pati nespēj aptvert? Kad būšu atkāpies, siens un pelavas man taču būs jāpērk uz svara. Ne jau ar aršīnu tur mērī sienu.

-— Vai tad tur svaru nav? — Iļjiņična brīnījās.

— Bet kā tu zini, kādi tur svari? — Pantelejs Prokofjevičs saskaitās. — Varbūt tur visi svari nepareizi, lai apvestu cilvēkus ap stūri. Tā tas var gadīties! Zinām jau, kādi ļaudis tur dzīvo! Nopirksi trīsdesmit mārciņas, bet samaksāsi skaidrā naudā par pudu. Un, ja man tāds zaudējums jācieš katrā pieturā, es labāk braucu ar savu bezmēnu, tas mani nepievils! Bet jūs te arī bez bezmēna iztiksiet: kāda velna tas jums? Ja nāks karaspēka daļas, tās ņems sienu bez svara… Spēj tik celt priekšā. Esmu viņus redzējis, šos velnus bez ragiem, labi pazīstu!

Sākumā Pantelejs Prokofjevičs gribēja pat ņeint kamanās līdzi ratus, lai pavasarī nebūtu jāpērk jauni un varētu braukt pats savos, bet tad pārdomājis atteicās no šīs neprātīgās domas.

Sāka posties arī Grigorijs. Viņš iztīrīja mauzeri, šauteni, sakārtoja viņam labi kalpojošo zobenu; nedēļu pēc izveseļošanās devās aplūkot zirgu un, raugoties tā spīdīgajos krustos, pārliecinājās, ka vecais barojis ne tikai savu ķēvi. Ar mokām viņš uzkāpa tramīgajā zirgā, izjādīja viņu, kā nākas, un, atgriežoties mājās, redzēja, — bet varbūt viņam tikai izlikās, — it kā kāds būtu viņam pavicinājis ar baltu lakatiņu Astahovu istabas logā…

Sanāksmē tatārieši nolēma, ka jābrauc projām visiem ciematniekiem. Divas dienas un naktis sievas cepa un gatavoja kazakiem ceļā visādus labumus. Aizbraukšana bija nolikta uz 12. decembri. Vakarpusē Pantelejs Prokofjevičs sakrāva kamanās sienu un auzas, bet no rīta, tikko ausa gaisma, apvilka kažoku, apjozās, aizbāza aiz jostas dūraiņus, pielūdza dievu un atvadījās no ģimenes.

Drīz vien milzīga vezumu rinda sāka stiepties no ciemata kalnā. Lopu ceļā izgājušās sievas ilgi vicināja aizbraucējiem ar mutautiņiem, tad stepē sacēlās putenis, un aiz mutuļojošās sniega miglas nevarēja vairs redzēt ne lēnām kalnā braucošos pajūgus, ne tiem blakus ejošos kazakus.

Pirms aizbraukšanas uz Vešensku Grigorijs satikās ar Aksiņju. Viņš iegāja pie tās vakarā, kad ciematā jau bija iedegušās ugunis. Aksiņja vērpa. Pie viņas sēdēja Anikuškas atraitne, adīja zeķi un kaut ko stāstīja, ieraudzījis svešu cilvēku, Grigorijs īsi pateica Aksiņjai:

— Iznāc uz brītiņu, ir kas sakāms.

Priekšnamā viņš uzlika Aksiņjai roku uz pleca un vaicāja:

— Vai tu atkāpsies man līdzi?

Aksiņja ilgi neteica nekā, apdomādama atbildi, tad klusi sacīja:

— Bet ko tad ar saimniecību? Ar māju?

— Atstāsi kādam. Jādodas projām,

— Un kad?

— Rīt ieradīšos pēc tevis.

Tumsā smaidīdama, Aksiņja teica:

— Atceries, jau sen tev sacīju, ka došos ar tevi kaut līdz pasaules galam. Ari tagad esmu tāda pati. Mana mīlestība tev uzticīga. Iešu līdzi, neraudzīšos ne uz ko! Kad tevi gaidīt?

— Pret vakaru. Neņem daudz līdzi! Drēbes un pavairāk pārtikas, tas ir viss. Nu, pagaidām sveika!

— Sveiks! Varbūt ienāksi?.», Viņa tūlīt aizies. Veselu mūžību neesmu tevi redzējusi… Mans mīļais Grišeņka! Bet es jau domāju, ka tu… Nē! Nesacīšu.

— Nē, nevaru. Man pašreiz jājāj uz Veškiem, sveika! Gaidi rīt.

Grigorijs jau bija izgājis no priekšnamiņa un aizgājis līdz vārtiņiem, bet Aksiņja vēl arvien stāvēja priekš-

namiņā un glaudīja ar rokām kaistošos vaigus.

*

Vešenskā jau evakuēja apriņķa iestādes un intendantūras noliktavas. Apriņķa atamana pārvaldē Grigorijs apjautājās par stāvokli frontē. Jaunš horunžijs, kas izpildīja adjutanta pienākumus, viņam teica:

— Sarkanie ir pie Aleksejevas staņicas. Mums nav zināms, kādas daļas ies caur Vešensku un vai vispār ies. Jūs pats redzat — neviens nekā nezina, visi steidzas projām… Es jums ieteiktu tūlīt nemeklēt savu daļu, bet jāt uz Millerovu, — tur jūs drīzāk dabūsiet zināt, kur tā ir. Katrā ziņā jūsu pulks ies gar dzelzceļa līniju. Vai pretinieku apturēs pie Donas? Nu, nedomāju vis. Vešensku atdos bez kaujas, tas ir skaidrs.

Vēlu naktī Grigorijs atgriezās mājās. Gatavojot vakariņas, Iļjiņična ieminējās:

y Tavs Prohors ieradies. Stundu pēc tam, kad biji aizjājis, atnāca un solījās vēl pienākt, bet viņa nez kāpēc nav.

Iepriecētais Grigorijs uz ātru roku paēda vakariņas un devās pie Prohora. Tas viņu saņēma, sērīgi smaidīdams, un sacīja:

— Bet es jau domāju, ka tu aizlaidīsies tieši no Veškiem.

— No kurienes tevi velni atnesuši? — Grigorijs jautāja smiedamies, uzsizdams uzticamajam raitniekam uz pleca.

— Skaidra lieta — no frontes.

— Aizbēgi?

— Ko tu runā, dievs, stāvi klāt! Tāds brašs karotājs lai bēgtu? Atjāju likumīgi, negribēju bez tevis doties uz siltām zemēm. Kopā esam grēkojuši, kopā ari jādodas uz pastartiesu. Mēs jau esam tintē, vai zini?

— Zinu. Pastāsti: kā tevi atlaida no daļas?

— Tā ir gara dziesma, vēlāk izstāstīšu, — izvairīgi atbildēja Prohors un kļuva vēl drūmāks.

— Kur pulks?

— Piķis viņu zina, kur tas tagad.

— Kad tu aizgāji no turienes?

— Pirms nedēļām divām.

— Un kur biji visu šo laiku?

— Re, kāds tu esi, dievs sodi… — Prohors neapmierināts noteica un pameta greizu skatienu uz sievu. — Kur un kā, un kas… Kur biju, tur manis vairs nav. Sacīju, — pastāstīšu, tātad pastāstīšu. Klau, vecen! Vai sīvais tev ir? Kad esi saticies ar komandieri, vajadzētu drusciņ iemest, ko? Nav? Nu, aizskrej dabū, lai nebūtu divreiz jāsaka! Bez vīra atradinājusies no kara disciplīnas! Izlaidusies!

— Ko tu tā plosies? — Prohora sieva smaidīdama vaicāja. — Tu man te pārāk nekliedz, neesi nekāds lielais saimnieks, gadā divas dienas mājās..,

— Visi kliedz uz mani, uz ko tad lai es kliedzu, ja ne uz tevi? Pagaidi, uzkalpošos līdz ģenerālim, tad kliegšu uz citiem, bet pagaidām pacieties, velc drīzāk savu uzkabi mugurā un diedz!

Kad sieva bija saģērbusies un aizgājusi, Prohors pārmezdams uzlūkoja Grigoriju un sāka runāt:

— Saprašanas tev, Pantelevič, nav ne vismazākās… Es taču nevaru, sievai klātesot, tev visu stāstīt, bet tu bāzies virsū, kā un kas. Nu ko, vai esi atlabis pēc tīfa?

— Es gan esmu atlabis, stāsti par sevi. Tu, velna puika, kaut ko slēp,.. Pūt vaļā: ko esi ievārījis? Kā aizbēgi?

— Vēl ļaunāk nekā aizbēgu… Pēc tam kad tevi savārgušu atvedu, atgriezos daļā. Mani sūta uz sotņu, uz trešo vadu. Bet es taču esmu tāds, kas briesmīgi laužas karot! Divas reizes bija jāiet uzbrukumā, bet pēc tam nodomāju; «Te man ari būs jānotirina kājas! Jāmeklē kāds caurums, citādi būsi beigts, Prosa, kā likts!» Un tad kā par nelaimi sākās tādas kaujas, mūs tā spiež, ka nav iespējams pat elpu atvilkt! Kā kāds pārrāvums, — mūs grūž tur iekšā; kur pietrūkst, — atkal trenc mūsu pulku. Vienas nedēļas laikā sotņā vienpadsmit kazaku kā govs ar mēli nolaizīja! Nu, es arī sāku raizēties, pat utis uzmetās aiz raizēm, — Prohors aizsmēķēja, pasniedza Grigorijam tabakas maku un nesteigdamies turpināja: — Un tā man pagadījās jāt izlūkos pie pašiem Lišķiem. Jājām trīs gabali. Jājam pa pakalnu rikšiem, raugāmies uz visām pusēm, redzam — no graviņas izlien sarkanais un tur rokas augšā. Piejājam viņam klāt, un viņš sauc: «Kazaku vīri! Esmu savējais! Necērtiet mani, es pāreju jūsu pusē!» Un velns man sajauca prātu: nez kāpēc pārņēma niknums, es pielēcu viņam klāt un saku: «Tu,» saku, «maitasgabals, ja esi sācis karot, tad nedrīksti padoties! Tu esi gatavais nelietis,» saku. «Vai neredzi, ka mēs tikai ar mokām turamies? Bet tu padodies, palīdzi mums nostiprināties?!» Un tad ar maksti vilku viņam no segliem pa muguru. Ari citi kazaki, kas bija kopā ar mani, sāka viņam skaidrot: «Vai tad kāda jēga tā karot, grozīties, mētāties uz visām pusēm? Ņemtos visi vienprātīgi — kararn būtu beigas!» Bet kāds velns zināja, ka šis pārbēdzējs ir virsnieks? Un viņš akurāt tas bija! Kad es viņam ātrumā iegāzu ar maksti, viņam seja kļuva balta, un viņš klusi noteica: «Esmu virsnieks, un jūs nedrīkstat mani sist! Pats esmu agrāk bijis huzārs, bet pie sarkanajiem nokļuvu pēc nabilizācijas, un jūs mani nogādājat pie sava komandiera, tur es viņam visu izstāstīšu.» Mēs sakām: «Dod savu dokumentu!» Bet viņš lepni atbild: «Es nemaz negribu ar jums runāt, vediet mani pie sava komandiera!»

— Kāpēc tad tu negribēji to stāstīt, kad sieva bija klāt? — Grigorijs izbrīnā pārtrauca.

— Tik tālu neesmu vēl ticis, par ko, viņai klātesot, nevarēju stāstīt, un tu mani, lūdzu, nepārtrauc! Mēs nolēmām viņu nogādāt sotņā, bet aplam… Mums vajadzēja viņu tur nomiegt — un būtu beigta balle. Bet mēs viņu atvedām, kā jau nākas, un pēc vienas dienas, skatāmies — viņu ieceļ mums par sotņas komandieri. Ko tu teiksi? Tad nu s?īkās! Pēc kāda laiciņa viņš mani izsauc un saka: «Tad ta (u, maitasgabals, cīnies par vienotu, nedalāmu Krieviju?! Ko tu man teici, kad saņēmi gūstā, vai atceries?» I's gan šā, gan tā, bet viņš man neizrāda ne mazākās /elastības — un, tiklīdz atceras ka es viņam esmu drāzis ar maksti, sāk viss drebēt! «Tu zini,» viņš saka, «esmu huzāru pulka rotmistrs un muižnieks, un kā tu, nelieti, varēji man sist?» Izsauc vienu reizi, izsauc otru, ūn nav man no viņa nekādas žēlastības. Liek vada komandierim mani ārpus kārtas sūtīt posteņos un sardzē, norīkojumi birst man virsū kā no pilnības raga, nu, vārdu sakot, ēd rnani, maita, dzīvu nost! Un tādu pašu pirti kurina ari pārējiem diviem, kas kopā ar mani jāja izlūkos, kad saņēmām viņu gūstā. Vīri ciešas, ciešas, bet tad kādā reizē pasauc mani un saka: «Ņemsim un nolaidīsim viņu no kājas, citādi viņš mūs dzīvus apēdīs!» Es padomāju un nolēmu visu izstāstīt pulka komandierim, bet nolaist no kājas neļāva sirdsapziņa. Tai brīdī, kad ņēmām viņu gūstā, būtu varējuši nožmiegt, bet pēc tam man vairs kaut kā nepacēlās roka… Sieva kauj vistu — turu acis ciet, bet te jānoslaktē cilvēks …

— Un tomēr noslaktējāt? — Grigorijs atkal pārtrauca.

— Pagaidi drusciņ, dabūsi zināt. Nu, es izstāstīju pulka komandierim, tiku pie viņa, bet viņš sāk smieties un saka: «Tev, Zikov, nav ko apvainoties, ja pats esi viņu sitis, un disciplīnu viņš pareizi nodibina. Viņš ir labs virsnieks, ar zināšanām.» Tā arī aizgāju no komandiera, bet pats domāju: «Uzkar šo labo virsnieku sev kaklā krusta vietā, bet es neesmu ar mieru dienēt ar viņu vienā sotņā!» Lūdzu, lai mani pārceļ uz citu sotņu, — arī nekas neiznāca, nepārcēla. Tad arī sadomāju pazust no daļas. Bet kā lai pazūd? Pārcēla mūs tuvākajā aizmugurē uz nedēļu atpūtā, un te man no jauna nelabais sajauca prātu… Domāju: ja ne citādi, man jāsadabū kāds nieka triperītis, tad nokļūšu lazaretē, un tad arī sāksies atkāpšanās, uz to pusi jau gāja. Un sāku to, kas man savā mūžā nebija gadījies, — proti, skriet pakal meitiešiem lūkoties, kura pēc izskata šaubīgāka. Bet kā lai to uzmin? Uz pieres nav rakstīts, kura no viņām slima, lauzi nu galvu! — Prohors nikni nospļāvās, paklausījās, vai nenāk sieva.

Grigorijs aizsedza ar plaukstu muti, lai apslēptu smīnu, — smieklos piemiegtām, mirdzošām acīm jautāja:

— Vai dabūji?

Prohors pavērās viņā asarojošām acīm. Šis skatiens bija skumjš un mierīgs kā vecam sunim, kas dzīvo savas pēdējās dienas. Pēc neilga klusuma viņš teica:

— Un tu domā, ka viegli bija sadabūt? Ja nevajag, —> velni uz ragiem atnes, bet te kā par nelaimi nevaru atrast, un beigta balle, kliedz kā aizkauts!

Grigorijs pusnovērsies klusi smējās, tad atņēma plaukstu no sejas un jautāja, turklāt balss viņam raustījās:

Nemoki, dieva dēļ! Dabūji vai ne?

— Protams, tev nāk smiekli … — Prohors aizvainots noteica. — Tas ir muļķīgi — smieties par otra nelaimi, tā es to saprotu …

— Es jau nemaz nesmejos.,, Un tālāk?

— Un tālāk sāku bakstīties ap saimnieka meitu. Meičai gadu četrdesmit, varbūt arī drusciņ mazāk. Visa seja vienās pumpās, un paskats, nu, vārdu sakot, lai dievs žēlīgs! Kaimiņi pastāstīja, ka viņa nesen bieži pie felšara staigājusi. «No sitās,» domāju, «katrā ziņā dabūšu!» Un tā es ap viņu taisni kā jauns gailēns lēkāju, saceļu seksti un saku viņai visvisādus vārdus… Kur es tos rāvu, pats nesaprotu! — Prohors, vainīgs juzdamies, pasmaidīja un pat kļuva atmiņās it kā mazliet līksmāks. — Pat precēt solījos un visādas citas aplamības sarunāju… Un tik tie-šām arī piekļuvu viņai, pieglaimojos, bet, kā tuvojamies grēkam, šī sāka liet asaras! Es šā un tā, vaicāju: «Varbūt esi slima, tas nekas, pat vēl labāk.» Bet pašam bail: nakts laiks, kaut tikai kāds neatšaujas uz pelavnīcu, dzirdēdams šo mūsu traci. «Nekliedz,» saku, «dieva dēļ! Un, ja esi slima, — nebaidies, es savā mīlestībā uz tevi esmu visādi ar mieru!» Bet viņa saka: «Mans mīļais Prošeņka! Neesmu itin nemaz slima. Esmu nevainīga meitene, man bail, tāpēc es kliedzu.» Tu neticēsi, Grigorij Pantelevič, kā viņa to pateica, — man sāka līt auksti sviedri! «Kungs Jēzu,» domāju, «tad ta esmu uzrāvies! Tā tikai vēl trūka!…» Pavisam svešādā balsī es viņu tincinu: «Ko tad tu, nolādētā, pie felšara skrēji? Kam ļaudis mānīji?» — «Skrēju pie viņa,» šī saka, «ņēmu ziežu, lai seja būtu tīra.» Es tad saķēru galvu un saku viņai: «Celies un ej no manis tūlīt projām, nolādētā ančikriste šausmīgā! Nevainīga tu man neesi vajadzīga, es tevi neprecēšu!» — Prohors nospļāvās vēl sirdīgāk un nelabprāt turpināja: — Tā visi mani pūliņi bija vējā. Atnācu uz istabu, savācu savas mantiņas un tai pašā naktī pārgāju uz citu

mitekli. Tad viri ieteica, kurp iet, un es no vienas atraitnes dabūju to, kas man bija vajadzīgs. Tikai te jau rīkojos skaidri un gaiši, noprasīju: «Vai esi slima?» — «Mazdrusciņ,» šī saka, «tā kā būtu.» — «Nu, man jau puds nav vajadzīgs.» Samaksāju viņai par izpalīdzību divdesmit rubļu kerenku, bet otrā dienā padižojos ar savu ieguvumu un aizšļūcu uz lazareti, bet no turienes tieši uz mājām.

— Vai bez zirga pārnāci?

— Kā tā — bez zirga? Ar zirgu un pilnu kaujas uzkabi. Zirgu man puiši atsūtīja uz lazareti. Tikai tas nav galvenais; dod padomu, ko sacīt sievai? Vai varbūt labāk iet pārgulēt pie tevis?

— Nē jel, pie velna! Guli mājās. Saki, ka esi ievainots. Vai saite ir?

— Ir.

— Nu, tad rīkojies!

— Neticēs, — sērīgi noteica Prohors, tomēr piecēlās. Parakņājās somā, iegāja dižajā istabā, paklusām sauca no turienes: — Ja viņa atnāks, — pakavē laiku ar sarunu, bet es uz ātru roku!

Grigorijs, tīdams papirosu, apsvēra brauciena plānu. «Sajūgsim zirgus un brauksim pārjūgā,» viņš nolēma. «Jābrauc vakarā, lai mūsējie neredz, ka ņemu līdz Aksiņju. Kaut gan tik un tā dabūs zināt…»

— Es tev nepabeidzu izstāstīt par sotņiku, — Prohors paklibodams iznāca no dižās istabas un atsēdās pie galda. — Mūsējie viņu nolaiduši no kājas trešajā dienā pēc tam, kad nokļuvu lazaretē…

— Ko tu saki?

— Dieva vārds! Kaujā drāzuši virsū no mugurpuses, tā ari šī jezga beigusies. Iznāk, ka esmu veltīgi sameklējis nelaimi, re, par ko dusmas!

— Un vainīgo neatrada? — Grigorijs izklaidīgi jautāja, nogrimis domās par gaidāmo braucienu.

— Kad tur meklēs!… Sākušās tādas mīstīklas, ka nav bijis laika par viņu domāt. Bet kur tad mana sieva pazudusi? Tā jau pāries slāpes. Kad domā braukt?

— Rīt.

— Vai nenogaidīsim kādu dieniņu?

— Kāpēc tad?

— Es kauc utis nodzītu, nav patīkami ar tām braukt,

— Ceļā nodzīsi. Nav nekāda gaidīšana. Sarkanie divu pārgājienu attālumā no Veškiem,

Vai no rīta brauksim?

— Nē, nakts pusē. Mums jātiek tikai līdz Karginskai, tur arī pārgulēsim.

— Bet vai sarkanie mūs nenoķers?

— Jābūt modriem. Es, redz, ko… Domāju ņemt līdzi Aksiņju Astahovu. Vai tev nav nekas pretim?

— Kas tad man? Ņem kauc divas Aksiņjas… Zirgiem būs pasmagi.

~r Kas nu par smagumu!

— Nav parocīgi braukt ar bābiešiem… Un kāda velna pēc viņa tev vajadzīga? Mums vieniem pašiem nebūtu nekāda trūkuma! — Prohors nopūtās un, vērsdamies sāņus, noteica: — Es jau zināju, ka stiepsi viņu līdzi. Mūžīgi brūtējies… Ak vai, rīkstes sen prasās pēc tevis, Grigorij Pantelevič!

— Nu tā nav tava darīšana, — Grigorijs salti noteica. — Neizmuldi to sievai!

— Vai tad esmu kādreiz izmuldējies? Būtu jel apkaunējies! Un kam tad viņa atstās māju?

Priekšnamiņā atskanēja soļi. Ienāca namamāte. Uz viņas pelēkā pūkainā lakata zaigoja sniegs.

— Putenis? — Prohors izņēma no skapja glāzītes un tikai tad vaicāja: — Vai kaut ko atnesi?

Viņa sārtā sieva izvilka no azotes divas apsvīdušas pudeles un uzlika galdā.

— Nu, tad lai ceļš būtu gludāks! — Prohors atplaucis iesaucās. Paostījis kandžu, pēc smakas secināja: — Pirmā numura! Un stipra kā velns!

Grigorijs izdzēra divas nelielas glāzītes un, aizbildinājies ar nogurumu, gāja mājās.

XXVI

— Nu, karš beidzies! Sadeva mums sarkanie tā, ka tagad kāpsimies atpakaļ līdz pašai jūrai, kamēr neatdursirnies ar dibenu pret sāļo ūdeni, — Prohors sacīja, kad viņi uzbrauca kalnā.

Lejā, zilu dūmu ieskauts, gulēja Tatāru ciemats. Aiz sārtenās sniegotās apvāršņa svītras rietēja saule. Zem sliecēm čirkstēdams gurkstēja sniegs. Zirgi gāja soļos. Divjūgu kamanu dibenā, pieslējies ar muguru segliem, pusguļus zvilnēja Grigorijs. Viņam blakus sēdēja Aksiņja, ietinusies Donas kažokā ar ūdrādas apmali. Zem baltā, pūkainā lakata mirdzēja, priecīgi dzirkstīja viņas melnās acis. Grigorijs no sāniem vērās viņā, redzēja salā maigi sārtoto vaigu, biezās, melnās uzacis un zilgi vizošo acu baltumu zem izliektajām, nosarmojušām skropstām. Aksiņja spriegā ziņkārē vēroja sniegoto, kupenām piedzīto stepi, spīdīgi nobraukto ceju, tālos, miglā slīgstošos apvāršņus. Viss bija jauns un neparasts viņai, kas pieradusi dzīvot mājās, viss saistīja viņas uzmanību. Bet retumis, nodūrusi acis un sajuzdama skropstās patīkamo, svelošo sarmas saltumiņu, viņa smaidīja par to, ka tik negaidīti un dīvaini piepildījies viņas senlolotais sapnis — aizbraukt ar Grigoriju kaut kur tālu prom no Tatāru ciemata, no dzimtās un nolādētās puses, kur viņa tik daudz pārcietusi, kur pusmūžu mocījusies ar nemīlamu vīru, kur viss viņai pilns neapklusināmu un smagu atmiņu. Viņa smaidīja, sajuzdama ar visu augumu Grigorija tuvumu, un vairs nedomāja, par kādu cenu ieguvusi šo laimi, ne arī par nākotni, ko klāja tikpat tumša migla kā šos stepes apvāršņus, kuri vilināja projām tālumā.

Prohors, nejauši atskatījies, pamanīja drebošu smaidu Aksiņjas sārtajās un salā pietūkušajās lūpās, īgni jautāja:

— Nu, ko ņirdz zobus? īstā brūte! Priecājies, ka tikusi ārā no mājas?

— Un tu domā, ka nepriecājos? — Aksiņja skaņi atbildēja.

— Atradusi, par ko priecāties… Mujķa bābietis tu esi! Vēl nav paredzams, kā šī pastaiga beigsies, un vēl pāragri nesmīkņā, nerādi zobus.

— Man ļaunāk nebūs.

— Es lūkojos uz jums, un man kļūst pavisam nelabi… — Prohors nikni atvēzējās ar pātagu uz zirgiem.

— Bet tu aizgriezies un iebāz pirkstu rīklē, — Aksiņja smiedamās ieteica.

— Atkal jau izrādi savu glupību! Tad man ar pirkstu rīklē jābrauc līdz pašai jūrai? Re, ko izdomājusi!

— No kā tad tev tas nelabums radies?

— Stāvi klusu! Kur tad vīrs? Satikusies kopā ar svešu vīrišķi un brauc — velns zina kur! Bet, ja nu tagad ciematā ieradies Stepans, kas tad?

— Zini ko, Proša, tev nevajadzētu jaukties mūsu darīšanās, — Aksiņja lūdza, — pats nebūsi laimīgs.

— Es jūsu darīšanās nejaucos, kas man gar jums daļas! Bet savas domas taču var izsacīt? Vai varbūt man braukt jums par kučieri un ar zirgiem vien runāties? Ko vēl izdomājusi! Nē, vai tu dusmo, Aksiņja, vai nedusmo, bet tevi vajadzētu nopērt ar krietnu vicu un turklāt nejaut kliegt! Un ar laimi mani nebiedē, — es to vedu sev līdzi. Man tā ir sevišķa, tāda, ka dziedāt nedzied un gulēt neļauj..» Nū, nolādētiel Jūs tikai soļos vien, sātani lutausainie!

Grigorijs smaidīdams klausījās, tad samierinādams sacīja:

— Nelamājieties no paša iesākuma. Mums vēl tāls ceļš priekšā, gan jau pagūsiet. Ko tu viņai piesienies, Prohor?

— Es viņai piesienos tādēļ, — Prohors nikni noteica, — lai viņa man tagad labāk nerunā pretī. Tagad es tā domāju, ka visā plašā pasaulē nav nekā negantāka par bābiešiem! Viņas ir tāda nātru sēkla… tā, manu brālīt, bijusi dievam visnejaukākā izdoma — šie bābieši! Es viņas, nekrietnās velna mātes, iznīcinātu visas bez izņēmuma, lai nemaz negorās pasaulē!. Re, cik es tagad nikns uz viņām! Un ko tu smejies? Pavisam muļķīgi ir smieties par otra nelaimi! Paturi grožus, es uz brītiņu izkāpšu.

Prohors ilgi gāja kājām, bet tad ierāpās kamanās un vairs nesāka runāties.

Nakti viņi pārgulēja Karginskā. No rīta, paēduši brokastis, devās atkal ceļā, un, kad sākās nakts, aiz viņiem palika ap sešdesmit verstu garš ceļa gabals.

Milzīgas bēgļu vezumrindas stiepās uz dienvidiem. Jo vairāk Grigorijs attālinājās no Vešenskas staņicas, jo grūtāk bija atrast vietu naktsmājām. Ap Morozovu parādījās pirmās kazaku karaspēka vienības. Nāca jātnieku daļas, tikai ap trīsdesmit četrdesmit zobenu, bez gala stiepās vezumi. Ciematos visas telpas bija pret vakaru aizņemtas, un nebija ne tikai kur palikt pa nakti, bet arī kur novietot zirgus. Vienā no Taurijas novadiem, veltīgi izjājies, meklējot māju, kur varētu pavadīt nakti, Grigorijs bija spiests palikt pūnī. Rīta pusē putenī samirkušās drēbes bija sasalušas un grabēja, tiklīdz kāds pakustējās. Gandrīz visu nakti Grigorijs, Aksiņja un Prohors bija palikuši nomodā un tikai pirms rītausmas sasila, sakūruši aiz sētas salmu sārtu.

No rīta Aksiņja bikli ieminējās?

— Griša, varbūt varētu šeit pavadīt dienu? Visu nakti nomocījāmies salā un gandrīz nemaz negulējām, varbūt mazliet atpūtīsimies?

Grigorijs bija ar mieru. Ar pūlēm viņš atrada brīvu kaktiņu4 Vezumi rītausmā devās tālāk, bet karalauka lazarotē, kas veda pāri par simt ievainoto un tīfa slimnieku, ari palika pa dienu.

Mazā istabiņā uz netīra klona gulēja ap desmit kazaku. Prohors ienesa segu un pārtikas maisu, nolika pie pašām durvīm salmus, paņēma aiz kājām un aizvilka malā kādu neuzmodināmā miegā gulošu veci, sacīja parupjā laipnībā:

— Pagūli, Aksiņja, tu jau esi tā nomocījusies, ka nemaz vairs nelīdzinies pati sev._

Pret nakti šeit atkal saradās ļoti daudz cilvēku. Līdz rīta gaismai šķērsceļos dega ugunskuri, skanēja cilvēku balsis, zirgu zviedzieni, slieču čirkstoņa. Tikko ausa gaisma, Grigorijs pamodināja Prohoru un čukstēja:

— Jūdzi Jādodas ceļā.

— Kam tik agri? — Prohors žāvādamies vaicāja.

— Paklausies.

Prohors pacēla no seglu spilvena galvu, izdzirda dobjus un tālus lielgabala šāvienu dārdus.

Viņi nomazgājās, iekoda taukumu un brauca prom no šīs vietas, kur atkal bija radusies dzīva burzma. Uz ceļiem rindās stāvēja kamanas, rosījās cilvēki, pirmsausmas krēslā kāds piesmacis sauca:

— Nē, nē, glabājiet viņus paši! Kamēr izraksim sešiem cilvēkiem kapu — būs pusdiena klāt!

— Vai tad mums viņi jārok? — otrs mierīgi jautāja.

— Gan jau apraksiet! — aizsmakušais sauca. — Bet, ja negribat, — lai guļ, lai pūst pie jums, nav mana darīšana!

— Ko jūs runājat, daktera kungs! Ja mums jāglabā visi, kas, garām braucot, nomirst, tad jau ar to vien jānoņemas. Varbūt paši pievāksiet?

— Ej pie velna, tu debesu slīmest! Vai man tevis dēļ būs sarkanajiem lazarete jāatdod?

Braucot garām pajūgiem, kas bija aizsprostojuši ieliņu, Grigorijs teica:

— Mirušie nevienam nav vajadzīgi.,.

— Te jau gar dzīviem nevienam nav daļas, kur nu vēl gar mirušiem, — Prohors atsaucās.

Uz dienvidiem devās visas Donas ziemeļu staņicas. Liels skaits vezumu ar bēgļiem šķērsoja Caricinas-Ļihajas dzelzceļu, tuvojoties Maničai. Atrazdamies nedēļu ceļā, Grigorijs taujāja par tatāriešiem, bet ciematos, caur kuriem viņiem gadījās braukt, tatāriešu nebija; droši vien tie bija nogriezušies pa kreisi un brauca, vairoties ukraiņu miestu, cauri kazaku ciematiem uz Obļivu. Tikai trīspadsmitajā dienā Grigorijam izdevās sadzīt ciematnieku pēdas. Jau aiz dzelzceļa kādā ciematā viņš nejauši dabūja zināt, ka kaimiņu mājā guļ ar tīfu slimais Vešenskas staņicas kazaks. Grigorijs gāja izdibināt, no kurienes šis slimnieks, un, iegājis zemā istabiņā, ieraudzīja uz grīdas guļam veco Obņizovu. No tā viņš dabūja zināt, ka tatārieši vakar aizbraukuši no šā ciemata, ka starp viņiem daudz tīfa slimnieku, ka divi jau nomiruši ceļā un ka viņu — Obņizovu — atstājuši te tāpēc, ka viņš pats tā vēlējies.

— Ja atspirgšu un sarkanie biedri apžēlosies par mani, nenomušīs, — kaut kā tikšu mājās, ja ne, — nomiršu tepat. Mirt jau vienalga kur, nav tādas vietas, kur būtu patīkami… — vecais sacīja, no Grigorija atvadīdamies.

Grigorijs apvaicājās par tēva veselību, bet Obņizovs at-bildēja, ka nevarot nekā pateikt, jo braucis vienā no beidzamajiem pajūgiem un aiz Malahovas ciemata vairs neesot Panteleju Prokofjeviču redzējis.

Nākamajās naktsmājās Grigorijam palaimējās: pašā pirmajā mājā, kur viņš iegāja, lai palūgtu atļauju pārgulēt, viņš sastapa pazīstamus Augščiras ciemata kazakus. Tie saspiedās ciešāk, un Grigorijs iekārtojās pie krāsns. Istabā uz grīdas gulēja ap piecpadsmit bēgļu, no tiem trīs bija slimi ar tīfu un viens apsaldējies. Kazaki izvārīja vakariņās prosas biezputru ar taukumu, laipni piedāvāja Grigorijam un viņa ceļabiedriem. Prohors un Grigorijs ēda jo kāri, Aksiņja atteicās.

— Vai tad neesi izsalkusi? — jautāja Prohors, kas pēdējās dienās bija bez redzama iemesla grozījis savu izturēšanos pret Aksiņju un apgājās ar viņu parupji, bet līdzjūtīgi.

— Man kaut kā nelabi..,, — Aksiņja apņēma lakatu un izgāja pagalmā.

— Vai nav sasirgusi? — pievērsdamies Grigorijam, jautāja Prohors.

— Kas viņu zina, — Grigorijs atstāja šķīvi ar biezputru un arī izgāja laukā.

Aksiņja stāvēja pie lieveņa, piespiedusi plaukstu pie krūtīm. Grigorijs apskāva viņu un satraukts vaicāja:

— Kas tev kaiš, Ksjuša?

1— Nelabi, un galva sāp,

— Iesim istabā, apgulsies,

— Ej, es tūlīt.

Balss viņai bija dobja un bez dzīvības, kustības gurdas.

Grigorijs vērīgi palūkojās viņā, kad tā ienāca karsti pie-kurinātajā istabā, un pamanīja kvēlu sārtumu vaigos, aiz-domīgu spīdumu acīs. Sirds viņam baigi sažņaudzās: Aksiņja bija acīm redzami slima. Viņš atcerējās, ka ari vakar viņa žēlojusies par drebuļiem un reiboni un no rīta bija tā nosvīdusi, ka uz kakla sprogainās matu cirtas šķita slapjas kā pēc mazgāšanās; viņš to pamanīja, uzmodies rītausmā, un ilgi nenovērsa acis no guļošās Aksiņjas, bet negribēja celties, lai neiztraucētu viņas miegu.

Aksiņja drosmīgi pārcieta ceļojuma grūtības, viņa pat uzmundrināja Prohoru, kas ne reizi vien mēdza izteikties: — Un kas tas, velns, par karu, un kas to izgudrojis? Tu brauc cauru dienu, bet atbrauc — nav kur pārgulēt, un nav zināms, cik ilgi mums vilksies šis komandējums. — Bet šodien arī Aksiņja neizturēja. Nakti, kad viņi bija nolikušies gulēt, Grigorijam likās, ka viņa raud.

— Ko tad tu? — viņš čukstēdams jautāja. — Kas tev sāp?

— Esmu sasirgusi… Ko nu iesāksim? Vai tu pametīsi mani?

— Tad ta bezprāte! Kā tad es tevi pametīšu? Nebrēc, varbūt tas tev tāpat, tu esi ceļā apsaldējusies un jau uzreiz sāc baidīties…

— Grišeņka, tas ir tīfs!

— Nemuldi niekus! Nekas nav redzams; piere tev vēsa, varbūt nemaz nav tīfs, — Grigorijs mierināja, bet sirdī jau bija pārliecināts, ka Aksiņja saslimusi ar izsitumu tīfu, un moku pilns domāja, ko lai iesāk ar viņu, ja slimība to ieguldīs gultā.

— Ak, grūti tā braukt! — Aksiņja čukstēja, piekaudamas Grigorijam. — Paskaties, cik daudz ļaužu saspiežas naktsguļās! Utis mūs apēdis, Griša! Un es pat nevaru sevi nelair apskatīt, visur vīrieši… Vakar jau iegāju pūnī, noģērbos — cik daudz viņu kreklāl…Ak kungs, savu mūžu neesmu tādas briesmas redzējusi! Tiklīdz tās atceros, — man kļūst nelabi, nekā negribas ēst… Bet vakar tu redzēji to veco, kas gulēja uz lāviņas, cik tam bija? Rāpoja tieši pa svārkiem.

— Nedomā par tām, sākusi melst velns zina ko! Nu, utis paliek utis, karā tās nemēdz skaitīt, — Grigorijs īgni čukstēja.

— Man visa miesa niez.

— Visiem niez, ko lai tagad dara? Pacieties. Iebrauksim Jekaterinodarā, tur nomazgāsimies.

— Bet tīru nemaz nav vērts mugura vilkt, — Aksiņja nopūzdamās teica. — Mēs aiziesim bojā no tām, Griša!

— Guli, rīt agri dosimies ceļā.

Grigorijs ilgi nevarēja aizmigt. Negulēja arī Aksiņja. Viņa vairākkārt iešņukstējās, apsegusi galvu ar kažoka malu, tad ilgi grozījās, nopūtās un aizmiga tikai tad, kad Grigorijs, pagriezies ar seju uz viņas pusi, apskāva viņu. Nakts vidū Grigorijs pamodās no stipras klauvēšanas. Kāds lauzās pa durvīm iekšā, skaļi kliedza:

— Nu, atveriet! Citādi izlauzīsim durvis! Aizmiguši, nolādētie! …

Saimnieks, pavecs un rāms kazaks, izgāja priekšnamā un jautāja:

— Kas tu tāds? Ko jums vajag? Ja gribat pārgulēt, — mums nav vietas, jau tā pārpildīts, ka nav kur apgriezties.

— Atver, tev saka! — no pagalma kliedza.

Priekšistabā, plaši atgrūžot durvis, iebruka kādi pieci

apbruņoti kazaki.

— Kas pie tevis te nakšņo? — vaicāja viens no viņiem, zili melns nosalis, ar mokām kustinādams apsalušās lūpas.

— Bēgļi. Bet kas jūs tādi?

Viens no viņiem neatbildēdams ienāca istabā un uzsauca:

— Klau, jūs! Tūlīt lasieties ārā no šejienes! Te apstājas karaspēks. Augšā, augšā! Un veicīgāk, citādi mēs jūs drīz vien izsviedīsim!

— Kas tu tāds esi, ka tā kliedz? — no miega pamodies, piesmakušā balsī jautāja Grigorijs un lēnām pacēlās.

— Es tev parādīšu, kas es tāds! — kazaks spēra soli uz Grigorija pusi, un nespodrajā petrolejas lampiņas gaismā viņa rokā blāvi ievizējās nagana stobrs.

— Re, cik tu nasks… — Grigorijs pieglaimīgi teica, — nu, rādi savu mantiņu! — Ar ātru kustību viņš saķēra kazaku aiz rokas locītavas, saspieda to tik spēcīgi, ka kazaks novaidējās un izplēta pirkstus. Nagans mīksti nokrita uz segas. Grigorijs atgrūda kazaku, veikli pieliecās, pacēla naganu, iebāza to kabatā un mierīgi sacīja: — Bet tagad patērzēsim. No kādas daļas? Cik jūsu, šādu bramaņu, te ir?

Kazaks, no pārsteiguma atģidies, iesaucās:

— Vīri! Surp!

Grigorijs piegāja pie durvīm un, nostājies uz sliekšņa, atspiedies ar muguru pret_stenderi, sacīja:

— Esmu Deviņpadsmitā Donas pulka sotņiks. Mierāl Nekliegt! Kas tur ķērc? Ko jūs, mīļie draugi, tik kareiviski? Ko tad jūs sviedīsiet laukā? Kas jums devis tādas pilnvaras? Nu, marš, prom no šejienes!

— Ko tu cel traci? — viens no kazakiem skaļi jautāja. —Esam visādus sotņikus redzējuši! Kur tad, vai lai pagalmā guļam? Atbrīvojiet telpu! Mums tāda pavēle dota — visus bēgļus mest ārā no mājam, vai sapratāt? Bet, re, kādu traci ceļ! Esam tādus brāļus redzējuši!

Grigorijs piegāja runātājam cieši klāt un, zobus sakodis, nošņāca:

— Tādus tu vēl neesi redzējis. Vai lai no tevis viena iztaisu divus muļķus? Tā arī izdarīšu! Nekāpies atpakaļ! Tas nav mans nagans, atņēmu to jūsējam. Se, atdod viņam, bet ātrāk pazūdiet no šejienes, kamēr neesmu sācis kaut, citādi drīz vien spalvas putēs! — Grigorijs viegli pagrieza kazaku un pagrūda uz durvju pusi.

— Vai sadot viņam pa kaklu? — domīgi jautāja spēcīgs kazaks ar kamieļvilnas bašlikā ietītu seju. Tas stāvēja Grigorijam aiz muguras un uzmanīgi vēroja viņu, mīņādamies no vienas kājas uz otru, čīkstinādams milzīgus velteņus, kuriem apakšā bija pašūta āda.

Grigorijs pagriezās ar seju pret viņu un, vairs nevaldīdamies, sašņaudza dūres, bet kazaks pacēla roku, miermīlīgi noteica:

— Klausies, jūsu labdzimtība vai kā tevi sauc: pagaidi, neatvēzējies! Mēs aiziesim bez skandāla. Bet tagadējos laikos pārāk neuzstājies pret kazakiem. Tagad atkal sākas tikpat nopietns laiks kā septiņpadsmitajā gadā. Uzrausies uz kādiem negantniekiem — un viņi no tevis ne tikai divus — piecus iztaisīs! Mēs redzam, ka tu esi brašs virsnieks un pēc valodas man rādās, tā kā no mūsējo slakas, bet uzvedies kārtīgāk, citādi nebūs labi…

Tas, kuram Grigorijs bija atņēmis naganu, īgni sacīja:

— Ko tu viņam lasi sprediķi! Iesim uz blakus māju. — Viņš pirmais devās uz sliekšņa pusi. Iedams garām Grigorijam, greizi pavērās viņā un nožēlodams teica: — Mēs negribam, virsnieka kungs, piņķēties ar tevi, citādi būtu gan tev parādījuši!..,

Grigorijs nicīgi savieba lūpas:

— Ak tad tu būtu rādījis! Ej, ej, kamēr neesmu tev novilcis bikses! Rādītājs atradies! Zēl, ka atdevu tavu nagami, tādiem brainaņiem kā tev nav vajadzīgs nagans, bet aitu skrāpis!

— Iesim vīri, rauj viņu velns! Ja neķersies klāt — ne-smirdēs! — labsirdīgi smīnēdams, noteica kāds kazaks, kas nebija piedalījies vārdu pārmaiņā.

Lādēdamies, klaudzinādami sasalušos zābakus, kazaki barā izgāja priekšnamā. Grigorijs bargi pavēlēja saimniekam:

— Nedomā atdarīt durvis! Paklauvēs un aizies; ja ne, — modini mani.

Augščirieši, uzmodušies no trokšņa, runāja pusbalsi.

— Re, kā sabrukusi disciplīna! — sagrauzti nopūtās kāds vecs vīrs. — Kā, nelieši, runā ar virsnieku.,. Un ja tas būtu vecos laikos? Visus aizdzītu katorgā!

— Runā — kas tad tas! Tu redzēji, kauties taisījās! «Vai sadot viņam pa kaklu?» teica viens no viņiem, tas garais šķiests ar to bašliku. Skat, bezgoži, cik neganti kļuvuši!

— Un tu viņiem to tā atstāsi, Grigorij Pantelevič? — viens kazaks vaicāja.

Apsedzoties ar šineli un ar lēnprātīgu smaidu noklausoties sarunā, Grigorijs atbildēja:

— Ko lai ar viņiem iesāk? Viņi tagad no visiem atšķēlušies un nevienam nepakļaujas; klīst apkārt bandās bez komandieriem. Kas viņiem soģis un kas priekšnieks? Tiem priekšnieks tas, kas stiprāks. Viņiem droši vien neviens virsnieks vairs nav daļā palicis. Esmu tādas sotņas redzējis, tikpat kā bez tēva palikuši! Nu, gulēsim.

Aksiņja klusi čukstēja:

— Un kam tu ar viņiem sasējies, Griša? Nelec tādiem acīs, dieva dēļ! Viņi var arī nošaut, nolādētie.

— Guli, guli, rīt agti celsimies. Nu, kā jūties? Vai nekļūst vieglāk?

— Tāpat vien.

, — Vai galva sāp?

— Sāp. Kā redzams, man vairs necelties…

Grigorijs uzlika plaukstu Aksiņjai uz pieres un nopūtās:

— No tevis nāk svelme kā no krāsns. Nu, nekas, nebēdā! Tu esi stipra sieviete, atlabsi.

Aksiņja neatbildēja. Viņu mocīja slāpes. Viņa vairākkārt gāja uz virtuvi, dzēra riebīgo, sasilušo ūdeni un, pārvarēdama nelabumu un reiboni, likās atkal gulēt.

Nakti ieradās vēl četri bari meklēt naktsmājas. Viņi dauzīja ar laideni pa durvīm, taisīja vaļā aizvērtņus, lumgoja pa logiem un aizgāja tikai tad, kad Grigorija samācītais saimnieks lādēdamies kliedza no priekšnainiņa: — Ejiet prom! Te ir brigādes štābs!

Rītausmā Prohors un Grigorijs aizjūdza zirgus. Aksiņja ar mokām apģērbās un izgāja ārā. Lēca saule. No dūmeņiem zilajās debesis cēlās pelēki dūmi. No apakšas saules apmirdzēts, debesīs augstu stāvēja sārts mākonītis. Zogu, pūņu jumtus klāja bieza sarma. No zirgiem cēlās garaiņi.

Grigorijs palīdzēja Aksiņjai iesēsties kamanās un jautāja:

— Varbūt noliksies guļus? Tā tev būs ērtāk.

Aksiņja atzinīgi pamāja ar galvu. Viņa klusā pateicībā

uzlūkoja Grigoriju, kad tas rūpīgi ievīstīja viņai kājas, un pievēra acis.

Pusdienā, kad viņi apstājās pabarot zirgus Novomihailovas ciematā, kas atradās divu verstu atstatumā no lielceļa, Aksiņja vairs nevarēja piecelties no kamanām. Grigorijs zem rokas ieveda viņu mājā, noguldīja gultā, ko viesmīlīgi piedāvāja saimniece.

— Vai tev nav labi, mīļā? — viņš jautāja, pieliecies pie nobālušās Aksiņjas.

Viņa ar mokām atvēra acis, raidīja apmiglotu skatienu un atkal iekrita pusnemaņā. Grigorijs trīcošām rokām noņēma viņai lakatu. Aksiņjai vaigi bija salti kā ledus, bet piere kvēloja, un uz deniņiem sviedri bija sasaluši sīkās lāstekās. Pret vakaru Aksiņja zaudēja samaņu. Pirms tam viņa palūdza nodzerties un čukstēja:

— Tikai aukstu ūdeni, sniegainu. — Brītiņu viņa klusēja, tad skaidri izteica: — Pasauciet Grišu.

— Esmu šeit. Ko tu gribi, Ksjuša? — Grigorijs paņēma viņas roku, nemākulīgi un kautri noglāstīja.,

— Nepamet mani, Grišeņka!

— Nepametīšu. Kur tu to ņēmi?

— Nepamet svešā pusē… Es te nomiršu.

Prohors pasniedza ūdeni. Aksiņja izkaltušām lūpām kāri pieplaka varā krūzītes malai, padzērās dažus malkus, nopūzdamās atkrita ar galvu spilvenā. Pēc minūtēm piecām viņa sāka nesakarīgi un neskaidri runāt. Grigorijs, kas sēdēja galvgalī, saprata dažus vārdus: — Jāmazgā veļa… dabū zilināmo… agri… — viņas nesaprotamā runa pārgāja čukstos. Prohors pagrozīja galvu, pārmezdams noteica:

— Es tev sacīju, — neņem viņu līdzi ceļā! Nu, ko tagad iesāksim? Tīrā sodība, dieva vārds! Vai paliksim te

pa nakti? Kurls esi tapis, vai? Paliksim tepat pa nakti, es jautāju, vai dosimies tālāk?

Grlgorijs neatbildēja. Viņš sēdēja sakumpis, nenovērsdams acis no Aksiņjas nobālušās sejas. Saimniece, laipna un labsirdīga sieviete, norādīdama ar acīm uz Aksiņju, klusiņām jautāja Prohoram:

— Vai sieva? Bērni arī ir?

— Bērni ir, viss ir, tikai laimes mums nav, — Prohors nomurmināja.

Grigorijs izgāja sētā un ilgi smēķēja, atsēdies uz kamanām, Aksiņja bija jāatstāj ciematā, tālākbrauciens varēja viņai beigties liktenīgi. Tas Grigorijam bija skaidrs. Viņš iegāja mājā un atkal ^tsēdās pie gultas.

— Paliksim pa nakti vai ne? — Prohors vaicāja.

— Jā. Varbūt arī vēl rīt nebrauksim.

Drīz pārnāca saimnieks — vārgs neliela auguma vīrelis ar caururbjošām, šaudīgām acīm. Klaudzinādams koka kāju (viena kāja viņam bija noņemta līdz ceļgalam), viņš ņipri aizkliboja līdz galdam, noģērbās, nelaipni pablenza uz Prohoru un jautāja:

— Vai dievs viesus atsūtījis? No kurienes? — un, nesa-gaidījis atbildi, pavēlēja sievai: — Dod aši kaut ko iekost, esmu izsalcis kā suns!

Viņš ēda ilgi un kāri. Viņa šaudīgais skatiens bieži kavējās pie Prohora, pie nekustīgi guļošās Aksiņjas. No dizistabas iznāca Grigorijs, apsveicinājās ar saimnieku. Tas klusēdams pamāja ar galvu un jautāja:

— Vai atkāpjaties?

— Atkāpjamies.

— Esat savu laiku nokarojis, jūsu labdzimtība?

— Tā liekas.

— Kas tā, vai jūsu sieva? — saimnieks pamāja uz Aksiņjas pusi.

— Sieva.

— Kam tu viņu liki gultā? Kur tad paši gulēsim? — viņš neapmierināts pievērsās savai sievai.

— Slima, Vaņa, žēl taču.,,

— Žēl! Visus nevar pažēlot, re, cik daudz viņu… Jūs apgrūtināt mūs, labdzimtība,.,

Grigorija balsī ieskanējās viņam sveša pazemība, gandrīz lūgums, kad viņš, piespiedis roku pie krūtīm, teica saimniekam:

— Labie ļaudis! Palīdziet man nelaimē, dieva dēļ. Tālāk vest viņu nav iespējams, — nomirs, atļaujiet atstāt

viņu pie jums. Par pieskatīšanu es samaksāšu, cik noteiksiet, un visu mūžu atcerēšos jūsu labsirdību… Nenoraidiet, esiet žēlīgi!

Saimnieks sākumā kategoriski atteicās, aizbildinādamies, ka nebūs laika vājnieci kopt, ka tā viņus apgrūtinās, bet tad, paēdis pusdienas, sacīja:

— Pats par sevi saprotams — kas tad par velti viņu kops. Bet cik jūs dotu par kopšanu? Cik jums nebūtu žēl izdot par mūsu pūlēm?

Grigorijs izņēma no kabatas visu naudu, cik viņam bija, un sniedza to saimniekam. Tas nedroši paņēma Douas kredītzīmju paciņu, slapinādams ar siekalām pirkstus, skaitīja un apjautājās:

— Vai Nikolaja naudas jums nav?

— Nē.

— Varbūt kerenkas arī ir? Sī pārāk nedroša…

— Kerenku nav. Vai gribat, — atstāšu savu zirgu.

Saimnieks ilgi apsvēra, tad domīgi atbildēja«

— Nē. Es, protams, ņemtu zirgu, mums, zemniekiem, zirgs saimniecībā ir pirmā manta, bet šinīs laikos tas neder: ja ne baltie, tad sarkanie tik un tā atņems, un man neiznāks to lietot. Man turas tāda bezkājaina ķēvele, ir tad nav drošības, tā vien skaties, ka arī to apseglos un aizvedīs no sētas. — Viņš brītiņu pārdomās klusēja un it kā taisnodamies piebilda: — Jums nevajag iedomāties, ka esmu tik briesmīgi mantkārīgs, dies pas'! Bet spriediet pats, jūsu labdzimtība: viņa nogulēs mēnesi, varbūt vēl vairāk, dod viņai to, ņem to, barot taču arī vajag, maizīti, pieniņu, kādu oliņu, gaļiņu, bet viss taču maksā naudiņu, vai nav tiesa? Izmazgāt veļu viņai vajadzēs un arī pašu apmazgāt, un visu ko tādu… Manai sievai jānoņemas pa saimniecību, bet nu vajadzēs viņu kopt. Nav viegls darbs! Nē, neskopojieties vis, piemetiet vēl kaut ko. Esmu invalīds, redziet — bez kājas, kāds no manis pelnītājs un strādnieks? Ar to vien dzīvojam, ko dievs dod, sitamies kā pliki pa nātrēm …

Iekvēlojies apspiestā īgnumā, Grigorijs teica:

— Es neskopojos, labo cilvēk. Visu naudu, kas man bija, atdevu tev, iztikšu arī bez naudas. Ko vēl gribi no manis?

— Atdevāt gan visu naudu! — saimnieks neticīgi nosmīnēja. — Ar jūsu algu jums vajag būt veselām somām naudas.

— Saki skaidri, — Grigorijs nobālēdams sacīja, — vai paturēsiet slimo pie sevis vai ne?

— Nē, ja jūs tā rēķināt, — mums nav nekādas jēgas viņu paturēt, — saimnieka balsī skanēja skaidri saklausāms apvainojums. — Tas nav tik vienkārši… Kā nekā virsnieka sieva, dabūs zināt kaimiņi, un tūdaļ pēc jums atnāks biedri, uzzinās un sāks tincināt… Nē, tādā gadījumā ņemiet viņu, varbūt kāds kaimiņš būs ar mieru, paturēs. — Ar redzamu nožēlu viņš atdeva Grigorijam naudu, izņēma tabakas maku Un sāka tīt smēķi.

Grigorijs apvilka šineli, pateica Prohoram:

— Paliec pie viņas, es iešu sameklēšu mājvietu.

Viņš jau bija satvēris durvju rokturi, kad saimnieks viņu apturēja:

— Pagaidiet, labdzimtība, ko steidzaties? Vai jūs domājat, man nav žēl nabaga sievietes? Pat ļoti žēl, un pats esmu bijis zaldāts, cienu jūsu amatu un pakāpi. Bet vai jūs nevarētu pie naudas vel ko pielikt klāt?

Prohors vairs neizturēja. Aiz sašutuma pietvīcis, viņš ierēcās:

— Ko lai tev pieliek klāt, tu bezkājainā odze?! Nolauzt pēdējo kāju, to tev piedevām vajadzētu! Grigorij Pantelevič! Atļauj, es viņu sapēršu kā suni, pēc tam ieliksim Aksiņju kamanās un brauksim projām, lai viņš, nelietis, trīskārt nolādēts!…

Saimnieks noklausījās aizelstajā Prohora runā, nepār-traukdams to ne ar vienu vārdu; beigās viņš sacīja:

— Velti jūs mani apvainojat, karavīri! Tā ir labprātīga darīšana, un lamāties, sirdīties jums nav par ko. Nu, ko tu man uzbrūc, kazaciņ? Vai tad es par naudu runāju? Man nemaz nebija prātā tādas piedevas! Es tāpēc teicu, ka jums varbūt ir kāds lieks ierocis, nu, sacīsim, šautene vai kāds revolveris… Jums vienalga, ir tāds daikts vai fiav, bet mums tagadējos laikos tā ir vesela bagātība. Mājā katrā ziņā jābūt ierocim! Redziet, par ko es runāju! Dodiet naudu, ko devāt, un piemetiet klāt šautenīti, un — sitiet saujā, atstājiet savu slimnieci, uzraudzīsim viņu kā savu cilvēku, dieva vārds!

Grigorijs pavērās Prohorā un klusi noteica:

— Atdod viņam manu šauteni un patronas, pēc tam ej jūdz zirgus! Lai Aksiņja paliek… Dievs mans soģis, bet Vest viņu nāvē es nevaru!

Dienas sāka vilkties tālāk pelēkas un bez prieka. Atstājis Aksfņju, Grigorijs uzreiz bija zaudējis interesi par visu apkārtējo. No rīta sēdās kamanās, brauca pa piesnigušo stepi, kas pletās bez gala un malas, un pret vakaru, sameklējis kaut kur patvērumu naktsdusai, likās gulēt. Un tā no dienas dienā. Tas, kas notika frontē, kura nāca uz dienvidiem, viņu neinteresēja. Viņš saprata, ka īstā, nopietnā pretestība beigusies, ka lielākajai daļai kazaku apsīkusi tieksme aizstāvēt dzimtās sfaņicas, ka baltās armijas, spriežot pēc visa, beidz savu pēdējo karagājienu un, nenoturējušās pie Donas, vairs nespēs noturēties arī pie Kubaņas…

Karš tuvojās beigām. Atrisinājums nāca strauji un ne-atvairāmi. Kubaņas kazaki tūkstošiem pameta fronti, at-griezās mājās. Donas kazaki bija satriekti. Kaujās un tīfā saplakusi, trīs ceturtdaļas zaudējusī Brīvprātīgā armija viena pati nespēja turēties pretim panākumu spārnotās Sarkanās Armijas spiedienam.

Bēgļu starpā klīda valodas, ka Kubaņā briestot sašutums par ģenerāļa Deņikina zvērisko izrēķināšanos ar Kubaņas Radas locekļiem. Runāja, it kā Kubaņā gatavojoties sacelšanās pret Brīvprātīgo armiju un it kā notiekot sarunas ar Sarkanās Armijas pārstāvjiem, lai padomju karaspēku bez kavēkļiem ielaistu Kaukāzā. Neatlaidīgi runāja arī par to, ka Kubaņas un Terekas staņicās pret Donas kazakiem izturoties ļoti naidīgi, tāpat kā pret brīvprātīgajiem, un it kā kaut kur ap Korenovsku jau notikusi pirmā lielā kauja starp Donas divīziju un Kubaņas kājniekiem.

Grigorijs pieturas vietās vērīgi klausījās runās, ar katru dienu aizvien vairāk pārliecinādamies par galīgu un nenovēršamu balto sakāvi. Un tomēr brīžiem viņam radās neskaidra cerība, ka briesmas piespiedīs sadrumstalotos, demoralizētos un savstarpēji naidīgos balto spēkus apvienoties, dot prettriecienu un atsist uzvarošās sarkano daļas. Bet pēc Rostovas atdošanas viņš zaudēja arī šo cerību, un baumas par to, it kā pie Bataiskas pēc sīvām cīņām sarkanie sākuši atkāpties, uzņēma neticīgi. Bezdarbības nomākts, viņš gribēja iekļauties kādā karaspēka daļā, bet, kad sāka apspriesties par to ar Prohoru, tas enerģiski pretojās:

— Tu, Grigorij Pantelevič, kā redzams, esi galīgi jucis prātā! — viņš sašutis norādīja. — Kāda velna mēs tur līdīsim, tai peklē? Beigta balle, pats redzi, ko tad mēs veltīgi šķiedīsim savus spēkus? Varbūt tu domā, ka mēs divi viņiem palīdzēsim? Kamēr mūs neaiztiek un ar varu neņem karā, vajag, cik ātri vien var, braukt tālāk no nelaimes, bet tu runā tādas blēņas! Nē, lūdzu, labāk atkāpsimies mierīgi, kā to veči dara. Mēs abi jau tā esam piecos gados tiku tikām izkarojušies, lai tagad pamēģina citi! Vai tādēļ es centos dabūt triperi, lai atkal no jauna nīktu frontē? Paldies! Pagodēji! Esmu tā atēdies šī kara, vēl tagad nāk vēmiens, kad to atceros! Ja gribi, — ej viens pats, es neesmu ar mieru. Tad labāk iešu slimnīcā, man pietiek!

Pēc ilgas klusēšanas Grigorijs sacīja:

— Lai notiek pēc tava prāta! Brauksim uz Kubaņu, tad jau redzēsim …

Prohors turējās pie savas taktikas: katrā lielākā apdzīvotā vietā viņš sameklēja feldšeri, atnesa pulverus vai dzeramas zāles, bet sevišķi cītīgi neārstējās, un, kad Grigorijs vaicāja, kāpēc viņš, izdzēris vienu pulveri, pārējos iznīcina, rūpīgi iemīdāms sniegā, — izskaidroja savu rīcību tā, ka negribot izārstēties, bet tikai slimību remdināt, jo tad veselības pārbaudē viņam būšot vieglāk izvairīties no sūtīšanas uz karaspēka daļu. Veļikokņažeskas staņicā kāds daudz pieredzējis kazaks ieteica viņam ārstēties ar pīļu kāju Virumu. Kopš tā brīža Prohors, iebraucot ciematā vai staņicā, jautāja pirmajam, kas gadījās ceļā: — Sakiet, lūdzu, — vai pie jums audzē pīles? — Un, kad pārsteigtais iedzīvotājs atbildēja, ka ne, aizbildinādamies ar to, ka tuvumā neesot ūdens un tāpēc nevarot pīles audzēt, Prohors pavisam nicīgi norūca: — Dzīvojat te kā tīrie ķēmi! Jūs varbūt neesat arī nekad dzirdējuši pīles pēkšķam! Stepes ķēmi! — Tad, pievēršoties Grigorijam, , ar rūgtu nožēlu piebilda: — Citādi nav — šodien pops pārgājis mums pār ceļu! Nekur neveicas! Nu, ja viņiem te būtu pīles, tūlīt vienu nopirktu, nekādu naudu nežēlotu vai arī nozagtu, un mana veselība sāktu uzlaboties, citādi mana slimība plosās kā traka! Sākumā bija tīrais joks, tikai neļāva ceļā snaust, bet tagad, nolādētā, kļūst paf īstu Sodību! Nevaru vairs kamanās nosēdēt!

Nesagaidījis Grigorija līdzjūtību, Prohors uz ilgāku laiku apklusa un reizēm brauca veselām stundām, neteicis ne vārda, bargi sapīcis.

Skaudri garas Grigorijam šķita brauciena dienas, vēl garākas likās bezgalīgās ziemas naktis. Viņam bija liku likām laika pārdomāt tagadējo un atminēties pagājušo. Ilgi viņš cilāja atmiņā savas dīvaini un nelāgi izveidojušas dzīves aizritējušos gadus. Sēžot kamanās, vēršot apmigloto skatienu mēma klusuma pilnās stepes sniegotajos klajos vai arī guļot nakti aizvērtām acīm un sakostiem zobiem kaut kur smacīgā, ļaužu pārpildītā istabiņā, viņš visu laiku domāja vienu un to pašu; par Aksiņju, kas slima un bez samaņas pamesta svešā ciematā, par mājās atstātajiem tuviniekiem… Tur, pie Donas, bija padomju vara, un Grigorijs pastāvīgi skumjā nemierā sev vaicāja: «Vai tiešām manis dēļ mocīs māmuļu un Duņašku?» Un tūdaļ sāka sevi mierināt, atcerējās ne reizi vien ceļā dzir-dētos nostāstus, ka sarkanarmieši nākot miermīlīgi un iz-turoties labi pret ieņemto staņicu iedzīvotājiem. Nemiers pamazām izgaisa, doma, ka vecajai mātei būs jāatbild par viņu, jau likās neticama, neprātīga un bez kāda pamata. Atceroties bērniņus, Grigorijam sirds mirkli sažņaudzās skumjās; viņš baidījās, ka tos neizsargās no tīfa, un tai pašā laikā juta: lai kā viņš mīl bērnus, pēc Natālijas nāves nekādas bēdas nespētu viņu vairs tik spēcīgi satricināt …

Kādā no ziemas apmetnēm Salas stepē viņi ar Prohoru nodzīvoja četras dienas, nolēmuši dot atpūtu zirgiem. Tai laikā viņiem ne reizi vien iznāca sarunāties par to, ko darīt turpmāk. Jau pirmajā dienā, tiklīdz viņi bija ieradušies ziemas apmetnē, Prohors jautāja;

— Vai mūsējie turēs fronti pie Kubaņas vai muks uz Kaukāzu? Kā tu domā?

— Nezinu. Vai tev nav vienalga?

— Re, ko izdomājis! Kā man tas var būt vienalga? Tā jau mūs aizdzīs uz pagānu zemēm, kaut kur pie turkiem, un pūt nu stabulīti!…

— Neesmu nekāds Deņikins, un nejautā man, kurp mūs aizdzīs, — Grigorijs īdzīgi atbildēja.

— Es jautāju tāpēc, ka dzirdēju tādas baumas, it kā pie Kubaņas upītes atkal sākšot aizstāvēties, bet vasaru došoties katrs uz savu pusi.

— Kas tad aizstāvēsies? — Grigorijs pavīpsnāja.

— Nu, kazaki un kadeti, kas tad cits?

— Muļķīgas valodas tu runā! Vai akls esi, ka neredzi, kas notiek visapkārt? Visi mēģina ātrāk laist ļekas, kas tad aizstāvēsies?

— Ak, veco zēn, es pats redzu, ka esam dimbā, tomēr kaut kā negribas ticēt… — Prohors nopūtās. — Nu, un gadījumā, ja būs jāiras uz svešām zemēm vai kā.vēzim jārāpjas, ko tu darīsi? Vai laidīsies ceļā?

— Un tu?

— Mans stāvoklis tādsi kur tu, — tur es. Nepalikšu taču viens, ja citi brauks.

— Es arī tāpat domāju, Ja jau esam nokļuvuši aitu barā, tad jāturas pie auniem…

— Viņi, šie auni, brīžiem aiz muļķības sazin velns kur skrien… Nē, atmet šīs blēņas! Runā prātīgi!

— Lūdzu, liecies mierā! Gan jau redzēsim. Ko priekšlaicīgi zīlēsim?

— Nu, un āmen! Vairs tevi neiztaujāšu, — Prohors bija vienis pratis.

Bet otrā dienā, kad viņi gāja apkopt zirgus, Prohors atkal atgriezās pie iepriekšējās sarunas.

— Vai p$r zaļajiem esi dzirdējis? — viņš piesardzīgi vaicāja, izlikdamies, it kā apskata trijžuburu dakšu kātu.

— Esmu. Un tad?

— Gadījušies vēl nez kādi zaļie. Kurā pusē tie ir?

— Sarkano.

— Bet kāpēc saucas par zaļajiem?

— Piķis viņus sazina, slēpjas mežos, laikam tāpēc šis nosaukums.

— Varbūt arī mums abiem kļūt zaļiem? — pēc ilgām pārdomām nedroši ieminējās Prohors.

— Kaut kā negribas.

— Vai tad bez zaļajiem nav nekādu tādu, lai drīzāk nokļūtu mājas? Man jau viens pīpis — zaļi vai zili, vai nez kādā olas dzeltenumā, es ar mīļu prātu mērcēšos jebkurā krāsā, ja vien Šie ir pret karu un laiž karavīrus mājās…

— Pacieties, varbūt gadīsies ari tādi, — Grigorijs jeteica.

Janvāra beigās miglainā atkušņa pusdienā Grigorijs un Prohors iebrauca Belaja Gļinas miestā. Miestā bija sa-braukuši tūkstoši piecpadsmit bēgļu, no viņiem — gandrīz puse izsitumu tīfa slimnieku. Pa ielām, meklējot mājvietu un barību zirgiem, staigāja kazaki īsos angļu mēteļos, puskažociņos, bešmetos, jādelēja jātnieki un braukāja pa-jūgi. Desmitiem izdēdējušu zirgu stāvēja sētās pie silēm, skumīgi gremodami salmus; ielās, šķērsieliņās rēgojās pamestas ragavas, kara vezumu bričkas, patronkastes.

Braucot pa vienu šādu ielu, Prohors ieskatījās pie žoga I-iesietā lielā, bērā zirgā un iesaucās:

— Tas taču kūma Andrjuškas zirgs! Tātad te ir mūsu ciemata ļaudis. — Un, veikli izlēcis no kamanām, iegāja mājā apvaicāties.

Pēc maza brītiņa, uzmetis plecos šineli, no mājas iznāca Andrejs Topoļskovs — Prohora kūms un kaimiņš. Nākdams līdzi Prohoram, viņš cienīgi tuvojās kamanām un sniedza Grigorijam savu melno roku, kas oda pēc zirga sviedriem.

— Vai ar ciemata vezumniekiem brauc? — Grigorijs jautāja.

— Kopā mētājamies pa pasauli.

— Nu, kā atbraucāt?

— Brauciens jau zināms… Pēc katras naktsguļas atstājam cilvēkus un zirgus…

— Vai mans vecais sveiks un vesels?

Raudzīdamies kaut kur Grigorijam garām, Topoļskovs

nopūtās:

— Bēdīgi, Grigorij Pantelevič, pavisam bēdīgi… Tavs tēvs vakar vakarā atdeva dievam dvēseli, aizgāja…

— Vai paglabājāt? — Grigorijs nobālēdams jautāja.

— Nezinu gan, šodien neesmu tur bijis. Brauksim, parādīšu, kur tas ir… Turies, kūm, pa labi, ceturtā māja pa labai rokai no stūra.

Piebraucis pie prāvas mājas ar skārda jumtu, Prohors apturēja zirgus pie sētas, bet Topoļskovs deva padomu iebraukt pagalmā.

— Te arī pašauri, cilvēku divdesmit, bet kaut kā varēsiet novietoties, — viņš sacīja un izlēca no kamanām, lai atvērtu vārtus.

Grigorijs pirmais iegāja karsti sakurinātajā istabā. Uz grīdas nometušies, gulēja un sēdēja pazīstami ciematnieki. Viens otrs lāpīja apavus un iejūgu, trīs, starp tiem arī vecais Bezhļebnovs, ar kuru kopā bija braucis Pantelejs ProkofjeviČs, strēba pie galda viru. Ieraudzījuši Grigoriju, kazaki piecēlās, reizē atbildēja uz īso apsveikumu.

— Kur tad tēvs? — Grigorijs jautāja, noņemdams ziemeni un apskatīdams istabu.

— Mums nelaime… Pantelejs ProkofjeviČs jau nelaiķis, — Bezhļebnovs klusi atbildēja un, noslaucījis ar svārku piedurkni muti, nolika karoti, pārmeta krustu. — Pagājušo nakti aizgāja, lai viņam debesu valstība!

— Es zinu. Vai apbedījāt?

— Vēl ne. Taisījāmies viņu šodien glabāt un nupat iznesām aukstā istabā. Nāc šurp! — Bezhļebnovs atvēra durvis uz blakus istabu un it kā atvainodamies teica: — Kazaki negribēja gulēt vienā istabā ar mironi, smags gaiss, un te viņam arī labāk… Te saimnieki nekurina.

Plašajā istabā bija asi jūtama kaņepju sēklu un peļu smaka. Viss kakts bija piebērts ar prosu un kaņepēm; uz sola stāvēja miltu un eļļas kubli. Istabas vidū uz segas gulēja Pantelejs Prokofjevičs. Grigorijs pastūma Bezhļebnovu nost, iegāja istabā, apstājās pie tēva.

— Divas nedēļas sirga, — Bezhļebnovs pusbalsī stāstīja. — Jau pie Mečetkas viņu nogāza tīfs.. Re, kur bija lemts izlaist garu jūsu tētiņam … Tāda ir tā mūsu dzīve…

Grigorijs, paliecies uz priekšu, raudzījās tēvā. Dārgās sejas vaibstus slimība bija pārvērtusi, padarījusi tos dīvaini nepazīstamus, svešus. Bālie, iekritušie Panteleja Prokofjeviča vaigi bija apauguši sirmiem sariem, ūsas zemu nokārušās pār iegrimušo muti, acis pusaizvērtas, un zilganā acu baltuma emalja jau zaudējusi dzirkstošo dzīvīgumu un spožumu. Nokarenais sirmgalvja apakšžoklis bija uzsiets ar sarkanu kaklautu, un uz sarkanā auduma fona sirmā, sprogainā bārda šķita vēl sudrabotāka, baltāka.

Grigorijs nometās ceļos, lai pēdējo reizi vērīgāk aplūkotu un iegaumētu dārgo seju, un neviļus nodrebēja aiz bailēm un riebuma: pa pelēko, vaskam līdzīgo Panteleja Prokofjeviča seju, piepildot acu dobumus un grumbas sejā, rāpoja utis. Tās bija apklājušas seju ar dzīvu, kustīgu šķidrautu, mudžēja bārdā, kustējās uzacīs, kā pelēks slānis sedza zilo svārku stāvapkakli…

*

Grigorijs un divi kazaki ar laužņiem izkala kapu sasalušajā smilšmālā, kas bija ciets kā čuguns. Prohors no dēļu atlikumiem kaut kā uztaisīja šķirstu. Kad diena beidzās, Panteleju Prokofjeviču aiznesa un apraka svešajā Stavropoles zemē. Un pēc stundas, kad miestā jau bija iedegušās ugunis, Grigorijs izbrauca no Belaja Gļinas Novopokrovskas virzienā.

Korenovskas staņicā viņš sāka justies nelabi. Prohoram pagāja puse dienas, meklējot ārstu, un tomēr viņš atrada

kādu puspied-zērušu kara ārstu, ar mokām pierunāja un atveda uz mājvietu. Nenovilcis šineli, ārsts apskatīja Grigoriju, pataustīja pulsu un pārliecināti teica:

— Atguļas tīfs. Ieteicu jums, sotņika kungs, pārtraukt ceļojumu, citādi nomirsiet ceļā.

— Gaidit sarkanos? — Grigorijs greizi pasmīnēja.

— Nu, sarkanie gan vēl tālu.

— Būs tuvu…

— Par to nešaubos. Bet jums labāk palikt. No diviem ļaunumiem es izvēlētos šo, tas ir mazākais.

— Nē, gan es kaut kā aizbraukšu, — Grigorijs noteikti sacīja un sāka vilkt mugurā virskreklu. — Vai zāles man dosiet?

— Brauciet, tā jūsu darīšana. Man bija jādod jums padoms, tagad — kā jums tīk. No visām zālēm vislabākās jums ir miers un kopšana; varētu jums kaut ko parakstīt, bet aptieka evakuēta, un man cita nekā vairāk nav kā tikai hloroforms, jods un spirts.

— Dodiet kaut spirtu!

— Ar prieku. Ceļā jūs tik un tā nomirsiet, tāpēc spirts nenāks pār ļaunu. Lai jūsu dieninieks nāk man līdzi, izsniegšu jums tūkstoš gramu, esmu labsirdīgs… — ārsts pielika roku pie cepures un nedrošu soli izgāja ārā.

Prohors atnesa spirtu, sadabūja kaut kur sagrabējušus, segtus divjūgu ratus, sajūdza zirgus un, ienākdams istabā, ar drūmu ironiju pateica:

— Kariete piebraukta, jūsu labdzimtība!

Un atkal vilkās smagas, drūmas dienas.

Kubaņai no piekalnēm tuvojās straujais dienvidu pavasaris. Līdzenajās stepēs aši kusa sniegs, lekni spīdīgās melnzemes strēles kļuva kailas, sudrabotās balsīs iečalojās pavasara strauti, ceļš bija izraibināts atkusušām vietām, un jau pavasarīgi Iemirdzējās plašās, zilgās tāles, un dziļākas, zilākas, siltākas kļuva Kubaņas plašās debesis.

Pēc divām dienām saulē parādījās ziemas kvieši, pār tīrumiem sāka klīst balta migla. Zirgi jau brida pa ceļu, kas bija atbrīvojies no sniega, pāri potītēm stigdami dubļos, grimdami peļķēs, smagi liekdami muguras, kūpēdami sviedros. Prohors rūpīgi uzsēja viņiem astes, bieži kāpa ārā no ratiem, gāja blakus, ar mokām vilkdams no dubļiem ārā kājas, murmināja:

— Tie nav dubļi, bet "īsts piķis, nudien! Zirgi nenožūst no vienas pieturas līdz otrai.

Grigorijs klusēja, gulēdams ratos, salīgi vīkstīdamies kažokā. Bet Prohoram bija garlaicīgi braukt bez sarunu biedra; viņš skārās klāt Grigorija kājām vai piedurknei, runāja:

— Cik te gan biezi dubļi! Nokāp, pamēģini! Ir gan tev patika slimot!

— Ej pie velna! — Grigorijs tikko dzirdami čukstēja.

Satiekoties ar kādu, Prohors jautāja:

— Vai tālāk dubļi vēl lielāki vai "tādi paši?

Smejoties viņam atbildēja ar joku, un Prohors, apmierināts, ka pārmijis vārdu ar dzīvu cilvēku, kādu brīdi gāja klusēdams, bieži apturot zirgus, slaukot no savas brūnās pieres lielos, lāsainos sviedrus. Viņiem steidzās garām jātnieki, un Prohors, nevarēdams nociesties, apturēja tos, apsveicinājās, apvaicājās, kurp viņi jāj un kur viņu dzimtā puse, beigās noteica:

— Veltīgi jājiet. Te tālāk nav iespējams jāt. Kāpēc? Nu tāpēc, ka tur ir tādi dubļi, — pretim braucēji stāstīja, — ka zirgi peldot līdz vēderam, ratiem riteņi negriežoties, bet gājēji, kas esot mazāki augumā, pakrītot tieši uz ceļa un noslīkstot dubļos. Strupastainais plusķis tukšu rej, bet es nemuldu! Kāpēc mēs braucam? Mēs citādi nevaram, es vedu sasirgušu arhibīskapu, viņam nekādi nav iespējams dzīvot kopā ar sarkanajiem…

Lielākā daļa jātnieku, bez naida nolamājuši Prohoru, devās tālāk, bet daži pirms aizjāšanas uzmanīgi pavērās viņā un sacīja:

— No Donas pat muļķi atkāpjas? Vai jums staņicā visi tādi kā tu? — vai ko tamlīdzīgu, bet ne mazāk dzēlīgu. Tikai viens kubaņietis, kas bija noklīdis no savējiem, nopietni saskaitās uz Prohoru par to, ka tas viņu aizkavējis ar muļķīgu sarunu, un gribēja gandrīz gāzt viņam ar pletni pa pieri, bet Prohors apbrīnojami veikli ielēca ratos, izrāva no segas apakšas karabīni un nolika to uz ceļiem. Kubaņietis aizjāja, nešpetni lādēdamies, un Prohors, pilnā kaklā smiedamies, kliedza viņam nopakaļ:

— Te nav nekāda Caricina, kur var kukurūzā slēpties! Ak tu gaudeni! Ei, jāj atpakaļ, jēra dvēsele! Vai uzķēries? Sacel uz augšu savu garo vamzi, citādi dubļos noslīksi! Re, ka piepūties, cāļu kapsēta tāds! Sievas cinkslis! Nav liekas patronas, citādi es tev rādītu atvēzēties! Met nost pletni, dzirdi?!

Gluži vai apstulbis aiz garlaicības un bezdarbības, Prohors izklaidējās, kā prata.

liet Grigorijs kopš pirmās slimības dienas dzīvoja kā sapnī. Brīžiem viņš zaudēja samaņu, tad atkal atģidās. Kādā brīdī, kad Grigorijs bija pamodies no ilgas nemaņas, pār viņu noliecās Prohors.

— Vai tu vēl dzīvs? — viņš jautāja, līdzjūtīgi raudzīdamies nespodrajās Grigorija acīs.

Virs viņiem mirdzēja saule. Gan vienkopus, gan izstiepjoties lauzītā līnijā, melnā kā samts, dziļajā debesu zilgmē klaigādami laidās tumšspārnaino zosu bārt. Skurbi smaržoja atsilusī zeme, jaunā zāle. Grigorijs, strauji elpodams, kāri uzņēma plaušās spirgto pavasara gaisu. Prohora balss ar grūtībām sasniedza viņa dzirdi, un viss ap viņu šķita nereāls, neticami samazināts, tāls. Aiz muguras, atstatuma klusināti, mēmi dārdēja lielgabalu šāvieni. Netālu saskanīgi un vienmērīgi klaudzēja dzelzīm apkalti riteņi, sprauslāja un zviedza zirgi, skanēja cilvēku balsis; asi smaržoja cepta maize, siens, zirgu sviedri. Aptumšoto Grigorija apziņu tas viss skāra it kā no citas pasaules. Sasprindzinājis visu gribasspēku, viņš ieklausījās Prohora balsī, ar vislielāko piepūli saprata, ka Prohors viņam jautā:

— Vai pienu dzersi?

Grigorijs, tikko kustinādams mēli, aplaizīja izkaltušās lūpas, juta, kā viņam mutē plūst biezs, salts šķidrums ar pazīstamo saldeno piegaršu. Pēc dažiem malkiem viņš sakoda zobus. Prohors aizbāza pudeles kaklu, atkal noliecās pār Grigoriju, un tas pēc vēja appūsto Prohora lūpu kustībās drīzāk nojauta nekā sadzirdēja viņam izteikto jautājumu:

— Varbūt atstāt tevi staņicā? Tev Ir grūti?

Grigorija sejā atplaiksnījās ciešanas un nemiers; viņš

vēlreiz saņēma kopā visu gribasspēku, pačukstēja:

— Ved … kamēr nomiršu…

No Prohora sejas viņš nojauta, ka tas dzirdējis viņa vārdus, un apmierināts aizvēra acis, kā atvieglinājumu saņemdams nemaņu, iegrimdams dziļajā aizmirstības tumsā, aiziedams no visas šīs kliedzošās, trokšņainās pasaules …

XXVIII

No visa ceļa līdz pašai Abinskas staņicai Grigorijs atcerējās tikai vienu: galīgi tumšā naktī viņš atģidās no skaudra aukstuma. Pa ceļu vairākās rindās virzījās pajūgi. Spriežot pēc balsīm, pēc neapklustošās, dobās riteņu sasaukšanās, — vezumu bija ļoti daudz. Pajūgs, kurā brauca Grigorijs, atradās kaut kur šo vezumu vidū. Zirgi gāja soļos. Prohors šmakstināja lūpas, retumis saaukstētā balsī iegārdzās: — Nu-u-ū, draudziņi! — un vicināja pātagu. Grigorijs dzirdēja ādas pātagas smalko šņācienu, sajuta, kā, nožvadzinot zveņģeles, zirgi stiprāk iegūlās streņģēs, rati sāka ripot ātrāk, brīžiem atsitoties ar ilkss galu priekšējās bričkas pakaļpusē.

Ar mokām Grigorijs uzvilka sev virsū kažoka malu, atgulās uz muguras. Pa melno debesi vējš trauca uz dienvidiem blīvus, mutuļojošus mākoņus. Pavisam reti mazā spraudziņā kā dzeltena dzirkstīte uz mirkli uzliesmoja vientuļa zvaigzne, un atkal necaurredzama tumsa ietina stepi, vējš sēri svilpoja telegrāfa stieplēs, no mākoņiem atrāvās un krita zemē lietus piles, retas un sīkas kā krelles.

Ceļa labajā pusē tuvojās jātnieku kolonna. Grigorijs izdzirda kopš seniem laikiem pazīstamo, saskanīgu, ritmisku kazaku uzkabes žvadzoņu, daudzu zirgu kāju dobju un saskanīgu šļakstoņu dubļos. Viņiem pajāja garām ne mazāk kā divas sotņas, bet dima aizvien vēl skanēja; pa ceļa malu, kā redzams, jāja pulks. Un pēkšņi priekšā virs rāmās stepes kā putns uzlidoja priekšdziedātāja vīrišķīgā, parupjā balss:

Ai, brāļi, tas pie upītes, pie Kamišinas bij, Ķur stepes slavenās ap Saratovu plešas…

Daudzi simti balsu vareni uztvēra seno kazaku dziesmu, un augstāk par visiem uzšalca spēkā un skaistumā apbrīnojamais piebalsotāja tenors. Sedzot apklusušos basus, vēl kaut kur tumsā vibrēja skanīgais, sirdi aizkustinošais tenors, bet priekšdziedātājs jau laida tālāk:

Tur dzīvoja un mita brīvie kazaki, Pie Donas, Grebenas un Jaikas…

Grigorijam krūtīs it kā kaut kas pārtrūka… Pēkšņi uznākušās elsas drebināja viņa miesu, rīkle aizžņaudzās. Rīdams asaras, viņš kāri gaidīja, kad priekšdziedātājs iesāks, un bezskanīgi čukstēja līdz ar viņu kopš puikas gadiem pazīstamos vārdus:

Atamans tiem — Jermaks, Timofeja clēls, Jesauls — Astaška, Jevrentija dēls…

Tiklīdz atskanēja dziesma, — uzreiz apklusa pajūgos runājošo kazaku balsis, aprima zirgu skubināšana, un tūkstoš vezumu lielā varza virzījās uz priekšu dziļā, modrā klusumā; tikai riteņu rīboņa un zirgu kāju šļakstoņa dubļos atskanēja tais brīžos, kad priekšdziedātājs, cītīgi izrunādams, sāka pirmos vārdus. Virs melnās stepes dzīvoja un valdīja tikai vecā, mūžsenā dziesma. Tā neviltotiem, vienkāršiem vārdiem stāstīja par brīvajiem kazaku senčiem, kas reiz bezbailīgi grāvuši cara pulkus; braukājuši pa Donu un Volgu vieglās zagļu strūgās; aplaupījuši ar cara ērgli apzīmogotos kuģus; «čamdījuši» tirgoņus, bajārus un vojevodas; iekarojuši tālo Sibīriju… Un drūmajā klusumā vareno dziesmu klausījās brīvo kazaku pēcteči, kas ar negodu atkāpās un bija sakauti no-žēlojamā, pret krievu tautu vērstajā karā…

Pulks aizjāja. Tikuši garām vezumiem, dziedātāji bija jau tālu. Bet vēl ilgi — vēl ratu rinda brauca brīnumainā klusumā, un pajūgos nebija dzirdamas ne valodas, ne uzsaucieni nogurušajiem zirgiem. Un no tumsas iztālēm plūda, skanēja dziesma, plaša kā Dona palu laikā:

Un tos visus krimta viena domiņa:

Nu jau aiziet vasara, siltā vasara,

Sākas ziema, brāli, salta, nejauka.

Kā un kur gan, brālīši, mums pārziemot?

Iet uz laiku, — pārāk tāls būs cels,

Ja uz Volgu iesim, — sauks par zagļiem mūs,

Ja uz Kazaņu, — tur pats valdinieks,

Bargais valdinieks — Ivans Vasiļjevlčs..,

Nu arī priekšdziedātāji vairs nebija dzirdami, bet piebalsotāja tenors skanēja, nira lejup un atkal cēlās augšup. Viņā klausījās visi, tikpat saspringti un drūmi klusēdami.

…Un vēl kā sapnī Grigorijs atcerējās: viņš bija atģidies siltā istabā, — neatvērdams acis, ar visu miesu sajuta tīrās gultas veļas patīkamo svaigumu, viņam iesitās nāsīs kāda asa zāļu smaka. Pirmajā brīdī viņš nodomāja, ka ir lazaretē, bet no blakusistabas atplūda nevaldāma vīrieša smieklu brāzma, trauku šķindoņa, ieskanējās iereibušu cilvēku balsis. Kāds pazīstams vīrs rūca:

>— …ari gudrinieks atradies! Vajadzēja izdibināt, kur mūsu daļa, mēs arī būtu palīdzējuši. Nu, dzer, kāda velna tu te atkar lūpu?!

Raudulīgā iereibuša cilvēka balsī Proliors atbildēja:

— Bet, kungs dievs, kā tad es varēju zināt? Vai jūs domājat, ka man bija viegli ar viņu noņemties? Es viņu baroju kā mazu bērnu, dzirdīju ar pienu, tik tiešām kā dievs debesīs! Sakošļāju maizīti un bāzu viņam mutē, dieva vārds! Ar zobena asmeni spiedu vaļā zobus… Bet reiz sāku viņam liet mutē pienu, viņš aizrijās un tikko neizlaida garu… Vai varat iedomāties!

— Vai tu vakar viņu mazgāji?

— Nomazgāju viņu un ar mašīnu matus nodzinu, bet par pienu izšķiedu visu naudu… Man jau tās nav žēl, nelabais to rāvis! Bet kā man bija košļāt un no rokas viņu barot? Tu domā, vienkārši? Nesaki, ka tas bija vienkārši, citādi es tev gāzīšu un nemaz neievērošu tavu dienesta pakāpi!

Istabā pie Grigorija ienāca Prohors, Harlampijs Jermakovs, Pet.ro Bogatirjovs ar pelēku karakula papahu pakausī, sarkans kā biete, arī Platons Rjabčikovs un vēl divi nepazīstami kazaki.

— Viņš skatās!!! — Jermakovs neganti iekliedzās, ne-drošiem soļiem tuvodamies Grigorijam.

Jautrais un ar plašu vērienu apveltītais Platons Rjabčikovs, vicinādams pudeli, raudādams rēca:

— Griša! Mans dārgais! Atceries, kā Čirā līksmojām! Un kā karojām? Kur palikusi mūsu varonība?! Ko ar mums dara ģenerāļi, un ko viņi izdarījuši ar mūsu armiju?! Kaut jupis viņus parautu! Tu esi atdzīvojies? Nu, iedzer, tūlīt atžilbsi! Tas ir tīrais spirts!

— Ar pūlēm tevi atradām! — Jermakovs murmināja, un viņa melnās, spīdīgās acis priecīgi staroja. Viņš smagi atlaidās Grigorija gultā, iespiezdams to ar savu smagumu.

— Kur mēs esam? — tikko dzirdami vaicāja Grigorijs, ar mokām grozīdams acis, vērsdams tās pazīstamajās sejās.

» — Ieņemām Jekaterinodaru! Drīz spersimies tālāk! Dzer! Grigorij Pantelevič! Tu, mūsu mīlulīt! Celies, dieva dēļ, es tevī, guļošā, nevaru skatīties! — Rjabčikovs nogāzās Grigorijam uz kājām, bet Bogatirjovs, kas klusi smaidīja un pēc izskata bija skaidrāks par visiem, saķēra Rjabčikovu aiz jostas siksnas, bez pūlēm pacēla un saudzīgi nostādīja uz grīdas.

— Atņem viņam pudeli! Izlīs! — Jermakovs izbijies iesaucās un ar platu iereibuša cilvēka smaidu, pievērsdamies Grigorijam, sacīja: — Vai zini, kāpēc mēs dzīrojam?

Gan aiz nemiera, aiz nepatikas, bet te kazaciņiern gadījās svešā vietā ķēriens… Izlaupīja degvīna noliktavu, lai nedabū sarkanie… Kā tur gāja-a-a… Pat sapnī nevar iedomāties! Cisternā sāka bliezt ar šautenēm: iešauj — no tās sāk spirts plūst ar straumi. Sašaudīja visu, un katrs stāv pie cauruma, dažs liek apakšā cepuri, dažs spaini, dažs pudeli, bet citi tur tieši riekšavu un turpat dzer… Divus brīvprātīgos sacirta ar zobeniem, tos, kas apsargāja noliktavu, nu, piekļuva klāt, un tad tikai sākās prieki! Viens kazacēns rnanu acu priekšā uzrāpās cisternā, gribēja no augšas piesmelt zirga spaini, bet iegāzās iekšā un noslīka. Cementa grīda, spirts uzreiz satecēja līdz ceļgaliem, vīri bradā pa to, pieliecas, dzer kā zirgi upītē, tieši sev pie kājām, un turpat liekas garšļaukus… Ir smiekli, ir bēdas! Tur dažs labs nodzersies līdz nāvei. Nu, un arī mēs tur iedzīvojāmies. Mums daudz nevajag: atvēlām savu piecu spaiņu mučeli, un mums pietiek. Dzīro, sirds! Tik un tā klusā Dona iet bojai Platonu tur tik tikko nenoslīcināja. Nogāza uz grīdas, sāka kājām mīdīt, viņš ierija pāris reižu — un darīts. Es viņu ar mokām izvilku no turienes laukā..,

No visiem viņiem plūda stipra spirta, sīpolu un tabakas smaka. Grigorijam kļuva mazliet nelabi, sāka reibt galva, — smaidīdams vārgu, izmocītu smaidu, viņš aizvēra acis.

Nedēļu viņš nogulēja Jekaterinodarā, Bogatirjovam pa-zīstama ārsta dzīvoklī, lēnām atlabdams pēc slimības, un tad, kā Prohors izteicās, — «sāka iet uz augšu» un Abinskas staņicā pirmoreiz visā atkāpšanās laikā sēdās zirgam mugurā.

*

Novorosijska evakuējās. Tvaikoņi veda uz Turciju krievu naudas pūķus, muižniekus, ģenerāļu un svarīgu politisku darbinieku' ģimenes. Ostā dienu un nakti krāva kuģus. Junkuri strādāja krāvēju arteļos, pieblīvējot tvaikoņu iekštelpas ar karavīru mantām, dižciltīgo bēgļu čemodāniem un kastēm.

Brīvprātīgās armijas daļas, bēgot aizsteigušās priekšā doniešiem un kubaņiešiem, bija pirmās nonākušas Novorosijskā, sākušas novietoties transporta kuģos. Brīvprātī-gās armijas štābs bija tālredzīgi pārcēlies uz ostā iebraukušo angļu drednautu «Indijas imperators». Cīņas risinājās ap Toneļnaju. Desmitiem tūkstošu bēgļu pārpildīja pilsētas ielas. Joprojām nāca klāt karaspēka daļas. Ostā bija neaprakstāma drūzma un spiešanās. Pamesti zirgi tūkstošiem klīda baros pa kaļķakmens kalnu nogāzēm, kas iekļāva Novorosijsku. Ielās, kas izgāja uz ostu, stāvēja kazaku seglu kaudzes, munīcija, karaspēka mantas. Tas viss nebija nevienam vajadzīgs. Pilsētā klīda baumas, ka kuģos novietošot tikai Brīvprātīgo armiju, bet doniešiem un kubaņiešiem marša gājienā būšot jādodas uz Gruziju.

25. marta rītā Grigorijs un Platons Rjabčikovs devās uz ostu, lai dabūtu zināt, vai Otrā Donas korpusa daļas sēžas kuģos, jo iepriekšējā vakarā kazaku vidū bija izplatījušās baumas, it kā ģenerālis Deņikins devis pavēli Izvest uz Krimu visus doniešus, kas saglabājuši apbruņojumu un zirgus.

Osta bija pieblīvusi ar Salas stepju novada kalmikiem. Tie bija atdzinuši no Maničas un Salas zirgu un kamieļu barus, atveduši līdz pašai jūrai savas koka dzīvojamās būdiņas. Saodušies pūlī sājo aitas tauku smaku, Grigorijs un Rjabčikovs piegāja pie pašām laipām, kur bija izmetis enkuru liels transporta tvaikonis. Laipas apsargāja pastiprināta Markova divīzijas virsnieku sardze. Ap to, gaidot novietošanu, drūzmējās Donas artilēristi. Tvaikoņa pakaļgalā stāvēja aizsargkrāsas brezentiem apsegti lielgabali. Ar mokām izspiedies uz priekšu, Grigorijs jautāja brašam, melnūsainam virsseržantam:-

— Kas tā par bateriju, draugs?

Seržants pašķielēja uz Grigoriju, nelabprāt atbildēja:

— Trīsdesmit sestā.

Kargina?

— Tieši tā.

— Kas šeit pārzina iekravāšanos?

— Tur viņš stāv pie margām, tur tas pulkvedis.

Rjabčikovs satvēra Grigoriju aiz piedurknes un nikni

/īoteica:

— Iesim prom no šejienes, pie velna viņus visus! Vai tad pie viņiem tiksi gudrs? Kad karojām, — bijām vajadzīgi, bet tagad mēs viņiem neesam nekas…

Vahmistrs pasmīnēja, pamirkšķināja rindā stāvošajiem lielgabalniekiem:

— Tad ta jums smaida laime, artilēristi! Pat virsnieku kungus neņem.

Pulkvedis, kas uzmanīja iekravāšanos, braši gāja pa laipu; viņam klupdams krizdams steidzās pakaļ plikpaurains Ierēdnis atpogātu, dārgu kažoku mugurā. Viņš lūgdamies spieda pie krūtīm kotika cepuri, runāja kaut ko, uri viņa nosvīdušajā sejā un tuvredzīgajās acīs bija tik lūdzoša izteiksme, ka pulkvedis nikni vērsās projām no viņa un rupji kliedza i'

— Es jums jau vienreiz teicu! Nepiesienieties, citādi pa-vēlēšu novest jūs malā! Jūs esat zaudējis prātu! Kur, pie velna, lai liekam jūsu pekeles? Vai esat akls? Neredzat, kas notiek? Ak, ejiet taču pie velna! Un sūdzieties, dieva dēļ, kaut vai pašam ģenerālim Deņikinami Es sacīju, ka nevaru, — tin nevaru, vai saprotat krievu valodu?!

Kad viņš, atgaiņādamies no uzmācīgā ierēdņa, gāja garām Grigorijam, tas aizstājās viņam ceļā un, pielicis roku pie cepures, satraukts vaicāja:

— Vai virsnieki var cerēt, ka viņus uzņems?

— Šai tvaikonī — ne. Nav vietas.

— Kurā tad?

— Pavaicājiet evakuācijas punktā.

— Mēs tur bijām, — neviens nekā nezina.

— Es arī nezinu, laidiet mani garām!

— Bet jūs taču novietojat trīsdesmit sesto bateriju! Kāpēc mums nav vietas?

— Lai-diet, es jums saku! Neesmu nekāds izziņu birojs! — Pulkvedis mēģināja viegli atstumt Grigoriju, bet tas stāvēja stingri. Viņa acīs uzliesmoja un dzisa zilganas dzirkstis.

— Tagad mēs jums vairs neesam vajadzīgi? Bet agrāk bijām vajadzīgi? Pievāciet roku, mani jūs nenogaidīsiet!

Pulkvedis pavērās Grigorijam acīs, palūkojās visapkārt; uz laipas stāvošie markovieši, sakrustojuši šautenes, ar pūlēin atturēja uzmācīgo baru. Raugoties Grigorijam garām, pulkvedis gurdi jautāja:

— No kādas daļas jūs esat?

— Deviņpadsmitā Donas pulka, pārējie no dažadiem pulkiem.

— Cik jūsējo pavisam?

— Cilvēku desmit.

— Nevaru. Nav vietas.

Rjabčikovs redzēja, kā Grigorijam iedrebējās nāsis, kad viņš pusbalsī sacīja:

— Ko tu plāties, riebekli! Aizmugures uts! Laid tūlīt mūs, citādi…

«Griša tūlīt cirtīs^ viņam!» ļaunā tīksmē domāja Rjabčikovs, bet, ieraudzījis, ka divi markovieši, ar laidēm atbrīvodami caur pūli ce|u, steidzas palīgā pulkvedim, — brīdinādams pieskārās Grigorija piedurknei:

— Nepiņķējies ar viņu, Pantelevič! Iesim,,.

— Jūs esat idiots! Un jūs atbildēsiet par savu uzvešanos! — nobālušais pulkvedis iesaucās un norādīja pieskrējušajiem markoviešiem uz Grigoriju:

— Kungi! Pievāciet, lūk, to epileptiķiī Se taču jānodibina kārtība! Man steidzamas darīšanas pie komandanta, bet te jāklausās visādas laipnības no dažnedažādiem…— un steidzīgi aizslīdēja Grigorijam garām.

Garš markovietis ar poručika uzplečiem uz zilā mēteļa, kārtīgi apgrieztām ūsiņām piegāja cieši klāt Grigorijam.

— Ko vēlaties? Kāpēc jūs traucējat kārtību?

— Vietu uz tvaikoņa, to es vēlos!

— Kur jūsu daļa?

— Nezinu.

— Jūsu dokumentus.

Otrs no sardzes, jauns zēns ar pilnīgām lūpām, pensneju uz deguna, lūstošā basa balstiņā sacīja:

— Viņš jāved uz sardzes telpām. Nekavējiet laiku, Visocki!

Poručiks uzmanīgi izlasīja Grigorija apliecību un atdeva to atpakaļ.

— Uzmeklējiet savu daļu. Ieteicu aiziet no šejienes un netraucēt iekravāšanos. Mums ir pavēle: apcietināt visus neatkarīgi no pakāpes, ja tie ir nedisciplinēti, traucē iekra-vāšanos, — "poručiks cieši saknieba lūpas, pagaidīja dažus mirkļus un, greizi veroties Rjabčikovā, pieliecās klāt Grigorijam, iečukstēja: — Varu jums dot padomu: parunājiet ar trīsdesmit sestās baterijas komandieri, stājieties viņu rindā, un jūs tiksiet uz tvaikoņa.

Rjabčikovs, izdzirdis poručika čukstus, priecīgi sacīja:

— Ej pie Kargina, bet es žigli aizskriešu pēc vīriem. Ko līdz ar mantu maisu lai paņem no tavām lietām?

— Iesim kopā, — Grigorijs vienaldzīgi atteica.

Ceļā viņi satika pazīstamu Semjonovas ciemata kazaku. Milzīgos ratos viņš veda uz ostu ar brezentu apsegtu maizes kukuļu kaudzi. Rjabčikovs uzsauca kazakam

— Sveiks, Fjodor! Kurp ved?

—A-a-ā, Platon, Grigorij Pantelevič, sveiki! Apgādājam savu pulku ar ceļamaizi. Tad ta bija mokas, kamēr izcepām, citādi ceļā būtu putra vien jārij…

Grigorijs piegāja pie apstādinātajiem ratiem un jautāja:

—Vai tev maize uz svariem izsvērta? Saskaitīta?

— Kāds velns to skaitīja? Ko jums, maizes vajag?

— Vajag.

— Ņem!

— Cik var?

— Cik vari panest, mums pietiks!

Rjabčikovs izbrīnā skatījās, kā Grigorijs ņem kukuli pēc kukuļa, — nenoeieties vaicāja:

— Kāda velna pēc tik daudz ņem?

— Vajag, — Grigorijs īsi attrauca.

Viņš palūdza vedējam divus maisus, salika tajos maizi, pateicās par pakalpojumu un atvadījies pavēlēja Rjabčikovam:

— Ņem, nesīsim.

— Vai tu gribi te palikt pa ziemu? — Rjabčikovs iz-smiedams vaicāja, uzvēlis plecos maisu,

— Tā nav man.

— Kam tad?

— Zirgam.

Rjabčikovs veicīgi nosvieda zemē maisu un samulsis jautāja:

— Ttt joko?

— Nē, nopietni.

— Tātad tu… Ko esi nodomājis, Pantelevič? Gribi palikt, tā es saprotu?

— Esi pareizi sapratis. Nu, ņem maizi, iesim! Jāpabaro taču zirgs, jo tas apgrauzis visu sili. Zirgs vēl noderēs, nedomāju kalpot kājniekos…

Līdz pašai mājvietai Rjabčikovs klusēja, krekšķēja, mē-tādams plecos maisu; piegājis pie vārtiņiem, vaicāja:

— Vai vīriem sacīsi? — un, nesagaidījis atbildi, ar vieglu aizvainojuma pieskaņu balsī pateica: — To tu esi smalki sagudrojis… Un kā tad mēs?

— Kā nu gribat, — mākslotā vienaldzībā atbildēja Gri-gorijs. — Mūs neņem, mums visiem nevar atrast vietu, — un nevajag arī! Kāda joda viņi mums vajadzīgi, kādēļ tiem uzbāzties! Paliksim. Izmēģināsim laimi. Tad ej jel, ko stāvi kā iesprūdis vārtiņos?

— Nu, no tādas sarunas var iesprūst… Es vairs nemaz neredzu tos vārtiņus. Tas nu ir gan! Tu man, Griša, kā ar mietu pa pieri ietrieci. Taisni prātu izsiti laukā. Es vēl domāju: «Kāda velna viņš to maizi lūdzas?» Tagad mūsu vīri dabūs zināt, uztrauksies. ..

— Nu, un ko tu? Nepaliksi? — Grigorijs interesējās.

— Ko tu runā! Rjabčikovs izbijies iesaucās.

— Padomā.

— Nav nemaz ko domāt! Es braukšu bez liekām runām, kamēr var tikt. Piebiedrošos Kargina baterijai un aizbraukšu.

— Veltīgi.

— Kā tad! Man, brālīt, sava galva dārgākā. Tā kā negribas, lai sarkanie pret to izmēģina savus zobenus.

— Ai, padomā, Platoni Tas ir kaut kas tāds,,, Nemaz nerunā! Es tūlīt braukšu.

— Nu, kā gribi. Necenšos pierunāt, — Grigorijs saīdzis noteica un pirmais uzkāpa pa lieveņa akmens kāpnītēm.

Ne Jermakova, ne Prohora, ne Bogatirjova nebija mājās. Saimniece, ne visai jauna, kupraina armēniete, pateica, ka kazaki aizgājuši un solījušies drīz vien atgriezties. Grigorijs nemaz neģērbās nost, sagrieza lielos riecienos maizes kukuli un gāja uz pūni pie zirgiem. Viņš sadalīja maizi uz pusēm, iemeta savam un Prohora zirgam — un, tikko paņēma spaiņus un gribēja iet atnest ūdeni, kad durvīs iestājās Rjabčikovs. Šineļa stūros viņš saudzīgi turēja lielos gabalos salauztu maizi. Juzdams saimnieku, Rjabčikova zirgs īsi iezviedzās, un viņa saimnieks klusēdams pagāja garām atturīgi smīnošajam Grigorijam, iemeta maizes gabalu silē, neuzlūkodams Grigoriju, pateica:

— Neņirdz, lūdzu! Ja apstākļi spiež, — ari man jābaro zirgs… Tu domā, es ar prieku brauktu? Pats sevi ņemtu aiz apkakles un vilktu uz to nolādēto tvaikoni, ne citādi! Tīrās bailes mani dzina… taču tikai viena galva uz pleciem. Nedod dievs, ja to nocērt, — otra līdz Marijas dienai neizaugs…

Prohors un pārējie kazaki atgriezās tikai pievakarē. Jermakovs atnesa milzīgu pudeli spirta un Prohors maisu hermētiski noslēgtu burku ar duļķaindzeltenu šķidrumu.

— Re, ko nopelnījām! Visai naktij pietiks, — Jermakovs lielīdamies rādīja pudeli un paskaidroja: — Gadījās satikt kara ārstu, viņš lūdza, lai palīdzam aizvilkt uz ostu no noliktavas medikamentus. Krāvēji atteikušies strādāt, junkuri vieni paši stiepj no noliktavas, nu, arī mēs piejūdzāmies viņiem klāt. Ārsts mums samaksāja par palīdzību ar spirtu, bet šīs burkas Prohors sazadzies, dievs sodi, nemeloju!

— Bet kas tur iekšā? — Rjabčikovs interesējās.

— Tas, brālīt, vēl labāks par spirtu! — Prohors pakratīja burku, paraudzījās pret gaismu, kā aiz tumšā stikla burbuļo biezais šķidrums, un pašapmierināts nobeidza:

— Tas ir visdārgākais ārzemju vīns. To dod tikai slimniekiem, tā man pateica junkurēns, kas saprot angļu valodu. Kāpsim uz tvaikoņa, aiz bēdām iedzersim, uzdziedāsim Ak tu mūsu mīļā zemīte» un dzersim līdz pašai Krimai, bet burkas metīsim jūrā.

— Ej ātrāk, kāp virsū, citādi tevis dēļ aiztur tvaikoni, tas nebrauc projām. «Kur,» saka, «Prohors Zikovs — varoņu varonis, bez viņa nevaram braukt!» — Rjabčikovs izsmiedams sacīja un, brītiņu klusējis, norādīja uz Grigoriju ar pirkstu, kas bija kļuvis dzeltens no tabakas:

— Viņš, re, pārdomājis un nebrauks. Un es arī.

— Kā tā? — Prohors iesaucās un aiz izbrīna tikko ne-izsvieda no rokām burku.

— Kas tad nu? Ko esat sadomājuši? — sadrūmis, cieši vērsdamies Grigorijā, jautāja Jermakovs.

— Nolēmām nebraukt.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka mums nav vietas.

— Šodien nav — rīt būs, — Bogatirjovs pilnā pārliecībā paziņoja.

— Vai ostā biji?

— Nu, un tad?

— Vai redzēji, kas tur notiek?

— Nu, redzēju.

— Ko nuno! Ja redzēji, kas tad tur ko runāt. Mūs ar Rjabčikovu tikai divus ņēma, un arī tad viens brīvprātīgais pateica, lai pievienojoties Kargina baterijai, citādi neesot iespējams.

— Vai šī baterija vēl nav iekravājusies? — žigli iejautājās Bogatirjovs.

Izdzirdis, ka lielgabalnieki stāv rindā un gaida, kad viņus iesēdinās, — viņš tūliņ sāka kravāties: sabāza mantu maisā veļu, rezerves bikses, virskreklu, ielika maizi un atvadījās.

— Paliec, Petro! — Jermakovs ieteica. —Mums nav vērts šķelties.

Bogatirjovs neatbildēdams sniedza viņam savu nosvīdušo roku, uz sliekšņa vēlreiz palocījās, noteica:

— Palieciet veseli! Ja dievs dos, — vēl satiksimies!! — un aizsteidzās.

Pēc viņa aiziešanas istabā vēl ilgi bija nelāgs klusums. Jermakovs nogāja uz virtuvi pie saimnieces, atnesa četras glāzes, klusēdams salēja tanīs spirtu, uzlika galda lielu vara tējkannu ar aukstu ūdeni, sagrieza speķi un, vēl arvien klusēdams, atsēdās pie galda, atspiedās uz tā ar elkoņiem, vairākas minūtes truli skatījās sev zem kājām, tad iedzēra tieši no tējkannas' kakliņa ūdeni un piesmakušā balsī ieteicās:

— Kubaņā visur ūdens smird pēc petrolejas. Kāpēc 1as tā?

Neviens viņam neatbildēja. Rjabčikovs ar tīru, vecu lupatiņu slaucīja nosvīdušā zobena malas, Grigorijs lakņājās pa savu lādīti, Prohors izklaidīgi lūkojās pa logu kailajās kalnu nogāzēs, kas bija kā aplipušas zirgu bariem.

— Nāciet pie galda, iedzersim! — Jermakovs, viņus nenogaidījis, iegāza mutē pusglāzes, uzdzēra virsū ūdeni un, košļādams sārtā speķa gabalu, atplaukušām acīm rau-dzīdamies Grigorijā, vaicāja:

— Vai sarkanie biedri mūs nenolaidīs no kājas?

— Visus nenogalēs. Te paliek vairāk par tūkstoti, — Grigorijs atbildēja.

— Es par visiem nemaz nebēdājos, — Jermakovs iesmējās. — Man rūpes par savu ādu…

Kad viņi bija kārtīgi iedzēruši, saruna kļuva jautrāka. Bet mazliet vēlāk negaidot ieradās Bogatirjovs — nosalis pavisam zils, sapīcis, sadrūrnis. Viņš pie sliekšņa nosvieda veselu saini jaunu angļu mēteļu un klusēdams sāka izģērbties.

— Apsveicam ar atgriešanos! — Prohors, zemu liekdamies, dzēlīgi sveicināja.

Bogatirjovs pameta uz viņa pusi niknu skatienu un no-pūzdamies sacīja:

— Ja visi šie Deņikini un citi m… lūgsies, tik un tā nebraukšu! Stāvēju rindā, nosalu kā suns, bet viss veltīgi Nogrieza kā ar nazi tieši pie manis. Divi stāvēja man priekšā, vienu uzlaida, otru ne. Pusbaterijas palika, kā lai to nosauc, ko?

— Re, kā tavējos piesmej! — Jermakovs sāka pilnā kaklā rēkt un, šļākdams no pudeles, ielēja Bogattrjovam veselu glāzi spirta. — Se, noskalo savas rūgtās bēdas? Vai varbūt gaidīsi, kad nāks tevi lūgties? Paskaties pa logu: vai ģenerālis Vrangelis nenāk tev pakaļ?

Bogatirjovs klusēdams sūca spirtu. Viņš nepavisam nebija noskaņots uz jokiem. Bet Jermakovs un Rjabčikovs, paši puslīdz iereibuši, galīgi piedzirdīja veco saimnieci un jau runāja par to, ka būtu jāiet kaut kur jāsameklē ermoņiku spēlētājs.

— Ejiet labāk uz staciju, — Bogatirjovs ieteica, — tur aptīra vagonus. Vesels vilciens ar formas tērpiem.

— Kāda velna mums vajadzīgi tavi formas tērpi! — Jermakovs kliedza. — Mums pietiks ar šiem šineļiem, kūms tu atstiepi. Bet, kas būs lieks, to tik un tā atņems. Petro! Suņa astei Mēs te lemjam iestāties sarkanajos, saproti? Vai esam kazaki vai ne? Ja sarkanie mūs atstās dzīvus, — iesim kalpot viņiem! Mēs esam Donas kazaki! Tirasiņu, bez piejaukuma! Mūsu amats ir cirst. Vai zini, kā es cērtu? Līdz saknei! Stājies, es izmēģināšu ar tevi! Ak tu esi kļuvis slābans? Mums viss viens, ko cirst, ka tikai cērtam. Vai es nerunāju pareizi, Meļehov?

— Nepiesienies! — Grigorijs gurdi atgaiņājās.

Šķielēdams ar asiņu pieplūdušām acīm, Jermakovs centās dabūt savu zobenu, kas stāvēja uz lādes. Bogatirjovs labsirdīgi atvairīja viņu un lūdza:

— Tu pārak netrako, brašais karavīr, citādi es tevi uzreiz padarīšu rāmu. Dzer ar mēru, tev taču ir virsnieka pakāpe.

— Es uzspļauju šai pakāpei! Tā man tagad tikpat vajadzīga kā sunim piektā kāja. Nemaz nepiemini! Tu pats esi tāds. Dod, es tev nogriezīšu uzplečus! Petja, mans dārgais, pagaidi, pagaidi, es tos tūlīt..,

— Vēl nav laiks, gan jau pagūsim, — smīnēja Bogatirjovs, atvairīdams trakulīgo draugu.

Viņi dzēra līdz rītausmai. Jau vakara pusē nez no kurienes sanāca nepazīstami kazaki, viens no tiem ar divrindu ermoņikām. Jermakovs dejoja kazačoku, kamēr nogāzās. Viņu aizvilka līdz lādei, un viņš tūlīt aizmiga uz kailas grīdas, plati izpletis kājas, neveikli atmetis galvu. Līdz pat rītam vilkās drūmās dzīres. — Esmu no Kumšatskas!… No pašas staņicas! Kādi mums bija vērši — ragus nevar aizsniegt! Zirgi kā lauvas! Bet tagad — kas palicis pāri? Viena noplukuši kucīte! Un tā pati drīz nosprāgs, nav ar ko barot… — reibumā raudādams, runāja pavecs kazaks, viens no nejaušajiem paziņām, kas bija ieradies dzīrēs. Kāds kubaņietis saplēstos čerkesu svārkos lūdza, lai ermoņiku spēlētājs uzgriežot «Nauras lezginku», un, gleznaini izpletis rokas, tik pārsteidzoši viegli slīdēja pa istabu, ka Grigorijam likās, it kā kubanieša kalniešu zābaku zoles nemaz nepieskartos netīrajai, piebradātajai grīdai.

Pusnaktī kāds kazaks nezin no kurienes atstiepa divas augstas māla krūkas ar šauriem kakliem; tām sānos tumši rēgojās pussatrūdējušas etiķetes, korķi bija aplakoti, sar-kanajiem lakas zīmogiem piestiprinātas masīvas svina plombas. Prohors ilgi turēja rokās spaiņa tilpuma krūku, ar mokām kustināja lūpas, cenšoties atšifrēt ārzemju uzrakstu uz etiķetes. Jermakovs, tikko pamodies no miega, paņēma viņam no rokām krūku, nolika uz grīdas, izvilka zobenu. Prohors nepaguva ne novaidēties, kad Jermakovs, greizi atvēzējies, nocirta ar zobenu krūkai kaklu, skaļi iesaucās: — Dod traukus!

Biezo, apbrīnojami aromātisko un skāņo vīnu viņi izdzēra dažās minūtēs, un pēc tam Rjabčikovs ilgi sajūsmināts klakšķināja mēli, murminādams: — Tas nav vīns, bet svētais vakarēdiens! Tādu var dzert tikai pirms nāves un arī ne visi, bet tādi, kas savā mūžā nav kārtis spēlējuši, tabaku šņaukuši, sievas aiztikuši… īsts arhiereja dzēriens, vārdu sakot! — Tad Prohors atcerējās, ka viņam maisā ir burkas ar dziedniecības vīnu.

— Pagaidi, Platon, neslavē par daudz! Man būs vēl labāks vīninš par šito! Šis ir tīrie mēsli, bet es dabūju noliktavā, tas tik ir vīniņš! Vīraks ar medu, varbūt pat labāks! Tas tev, brālīt, nebūs nekāda arhiereja, bet, atklāti sakot, paša ķeizara dzēriens! Agrāk ķeizari dzēra, bet tagad mums būs lemts… — viņš plātījās, atdarīdams vienu no burkām.

Iedzertkārais Rjabčikovs norija uzreiz pusglāzes duļķaindzeltenā, biezā šķidruma, tūdaļ nobālēja un izbolīja acis.

— Tas nav vīns, bet karbols! — viņš nogārdza un, nikni izšļācis paliekas Prohoram uz krekla, grīļodamies izgāja gaitenī.

— Viņš muld, riebeklis! Tas ir angļu vīns! Pirmā šķīra! Neticiet viņam, brālīši! — cenzdamies pārkliegt dārdošās dzērāju balsis, brēca Prohors. Viņš izmeta glāzi vienā malkā un tūdaļ kļuva bālāks par Rjabčikovu.

— Nu, kā ir? — pētīja Jermakovs, ieplezdams nāsis, skatīdamies aizmiglotajās Prohora acīs. — Kāds ir ķeizara vīns? Stiprs? Salds? Runā taču, sātan, citādi triekšu šo burku pret tavu galvu.

Prohors kratīja galvu, cieta mokas klusēdams, bet tad nožagojās, veicīgi uzlēca kājās un izskrēja pakaļ Rjabčikovam. Jermakovs, locīdamies aiz smiekliem, sazvērnieciski pamirkšķināja Grigorijam un izgāja pagalmā. Pēc brītiņa viņš atgriezās istabā. Viņa dārdošie smiekli pār-spēja visas balsis.

— Ko tu tā? — Grigorijs gurdi vaicāja. — Ko zviedz, muļķi? Vai dūcīti atradi?

— Ai puisīt, ej palūko, kā viņiem viss nāk ārā! Vai zini, ko vini dzēruši?

— Nu?

— Angļu zieķi pret utīm!

— Tu melo!

Dievs sodi! Es pats, kad biju noliktavā, sākumā domāju, ka tas ir vīns, bet tad pajautāju ārstam: «Kas tas tāds, daktera kungs?» — «Zāles,» viņš atbild. Es jautāju: «Vai tās gadījumā nelīdz visām slimībām? Vai nav uz spirta?» — «Dies pas,» viņš saka, «tās sabiedrotie mums atsūtījuši pret utīm. Tās lietojamas ārīgi, tās nepavisam nedrīkst spert iekšā!»

— Ko tad tu, nelieti, viņiem neteici? — Grigorijs īgni pārmeta.

— Lai velni iztīrās pirms padošanās, nosprāgt jau nenosprāgs! *— Jermakovs noslaucīja smieklos izsprāgušās asaras un ne bez ļauna prieka piebilda: — Un dzers arī mazāk, citādi nevar spēt viņiem liet glāzītēs. Rīmas tā jāmāca! Nu ko, mēs abi arī iedzersim vai pagaidīsim? Iedzersim par savu bojā eju?

Pirms rītausmas Grigorijs izgāja uz lieveņa, trīcošām rokām satina smēķi, aizpīpēja un ilgi stāvēja, atspiedies ar muguru pret sienu, kas bija mitra no miglas.

Mājā nemitīgi skanēja dzērāju kliedzieni, elsojošās er-moņikas akordi, bramanīgi svilpieni; nenogurdināmo dejotāju papēži bez apstājas rībēja pa grīdu… Bet no jūras līča vējš atnesa spalgu, zemu tvaikoņa sirēnu rēcienu; ostā cilvēku balsis saplūda vienlaidu dunā, kuru pārtrauca skaļi komandas saucieni, zirgu zviedzieni, lokomotīvju svilpieni. Kaut kur Toneļnajas stacijas pusē norisa kauja. Dobji dārdēja lielgabali, šāvienu starpbrīžos tikko bija sadzirdami straujie ložmetēju tarkšķi. Aiz M-arhotas kalnu pārejas augstu pacēlās dzirkstoša raķete. Dažus mirkļus pavīdēja zaļas, rēgainas vizmas apmirdzētās, kumpās kalnu virsotnes, bet tad atkal marta nakts lipīgā tumsa apklāja kalnus, un vēl skaidrāk un biežāk, gandrīz saplūzdamas kopā, granda artilērijas zalves.

No jūras pūta sāļš, blīvs, salts vējš. Tas nesa krastā nezināmu svešu zemju smaržu. Bet Donas dēliem ne tikai vējš — viss bija svešs, nemājīgs šai garlaicīgajā, caurvēja izpūstajā piejūras pilsētā. Viņi stāvēja uz mola cieši sablīvušā masā, gaidīdami, kad viņus sēdinās kuģī… Pret krastu sitās zaļi, putaini viļņi. Cauri mākonim uz zemi vērās salta saule. Reidā dūmoja angļu un franču mīnkuģi; kā pelēks, bargs milzenis virs ūdens pacēlās drednauts. Tam pāri cēlās melns dūmu mākonis. Ostā valdīja baigs klusums. Tur, kur nesen pie piebrāuktuves bija šūpojies beidzamais transports, ūdenī peldēja virsnieku segli, čemodāni, segas, kažoki, ar sarkanu plīšu apsisti krēsli, dažnedažādas grabažas, kas steigā bija nomestas no laipām …

Grigorijs jau no rīta bija atjājis uz ostu; atdevis zirgu Prohoram, viņš ilgi staigāja pa pūli, meklēja ar skatieniem paziņas, ieklausījās aprautajās, satrauktajās sarunās. Viņa acu priekšā pie «Svjatoslava» trapa nošāvās atvaļināts pusmūža pulkvedis, kuru atteicās uzņemt tvaikonī.

Dažas minūtes pirms tam šis nelielais, šaudīgais pulkvedis ar sirmiem rugājiem uz vaigiem, saraudātām, aiztūkušām acīm, zem kurām bija maisiņi, ķēra sardzes priekšnieku aiz portupejas siksnām, kaut ko nožēlojami šļupstēja, šņaukājās un slaucīja ar netīru mutautiņu papirosu dūmu piekūpinātās ūsas, acis un drebošās lūpas, bet tad piepeši kaut kā uzreiz izšķīrās… Un tūdaļ kāds veikls kazaks izņēma no siltās nelaiķa rokas spožo niķeļa brauniņu, gaišpelēkā virsnieka mētelī tērpto mironi aizvēla ar kājām kā baļķi pie kastu grēdas, un ap laipām vēl biežāk sāka mutuļot ļaudis, vēl niknāk uzliesmoja plūk-šanās gaidītāju rindā, vēl nežēlīgāk ierējās aizsmakušās, saniknotās bēgļu balsis.

Kad beidzamais tvaikonis sāka līgodamies atiet no pie-stātnes, pūlī atskanēja sieviešu šņuksti, histēriski kliedzieni, lamas… Vēl nebija paguvis apklust īsais, sulīgais tvaikoņa sirēnas kauciens,.kad jauns kalmiks ar lapsādas ausaini galvā ielēca ūdenī un sāka peldēt pakaļ tvaikonim.

— Nenocietās! — kāds no kazakiem nopūtās.

— Tātad viņš nekādi nedrīkstēja palikt, — noteica kazaks, kas stāvēja līdzās Grigorijam. — Tātad viņš stipri sariebis sarkanajiem…

Grigorijs, zobus sakodis, skatījās peldošajā kalmikā. Aizvien retāk cilājās peldētāja rokas, aizvien zemāk slīga pleci. Samirkušie svārki vilka lejup. Vilnis notrauca no kalmika galvas, atsvieda atpakaļ sarkano lapsādas ausaini.

— Noslīks, nolādētais pagānsl — nožēlodams sacīja kāds bešmetā ģērbies sirmgalvis.

Grigorijs pagriezās un devās pie zirga. Prohors dedzīgi runājās ar Rjabčikovu un Bogatirjovu, kas bija piejājuši pie viņa. Ieraudzījis Grigoriju, RjabČikovs nemierīgi sagrozījās seglos, nepacietīgi iespēra zirgam ar papēžiem, uzsauca:

— Pasteidzies jel, Pantelevič! — un, nenogaidījis, kad pienāks Grigorijs, jau iztālēm sauca: — Dosimies projām, kamēr nav par vēlu. Te sapulcējušies ap pussimta kazaku, domājam doties uz Gelendžiku un no turienes uz Gruziju. Kā tu domā?

Grigorijs tuvojās, dziļi sabāzis rokas šineļa kabatās, klusēdams stūma ar pleciem no ceļa kazakus, kas bez mērķa drūzmējās ostā.

— Jāsi vai ne? —neatlaidīgi vaicāja RjabČikovs, piejājis viņam cieši klāt.

— Nē, nejāšu.

— Mums pievienojies kāds karaspēka vecākais. Viņš zina te visus ceļus, saka: «Aizsietām acīm aizvedišu līdz pašai Tiflisai!» Jāsim, Griša! Un no turienes_ pie turkiem, ko? Vajag taču kaut kā glābties! Gals klāt, bet tu esi snaudulīgs kā ūpis…

— Nē, nejāšu, — Grigorijs izņēma no Prohora rokām pavadu, smagi kā vecs vīrs iesēdās seglos. — Nejāšu. Nav vērts. Un arī mazliet par vēlu… Palūk!

RjabČikovs atskatījās, izmisumā un niknās dusmās sa-žņaudza rokas, norāva zobena pušķi: no kalna plūda lejup sarkanarmiešu ķēdes. Ap cementa rūpnīcām sāka drudžaini tarkšķēt ložmetēji. No bruņu vilcieniem lielgabali šāva uz karavīru ķēdēm. Pie Aslanida dzirnavām plīsa pirmais šāviņš.

— Jāšus uz mājām, vecīši, visi aiz manis! — pavēlēja Grigorijs, kas bija kļuvis līksms un kaut kā sasprindzis.

Bet RjabČikovs saķēra Grigorija zirgu aiz pavadas un izbijies iesaucās:

— Nevajag! Paliksim tepat… Visiem kopā, kā zini, arī nāves nav bail…

— Ek, velns parauj, laid vajā! Kas par nāvi? Ko tu mels? — Grigorijs dusmās gribēja vēl kaut ko pateikt, bet viņa balsi apslāpēja pērkonīgi dārdi, kas nāca no jūras puses. Angļu drednauts «Indijas imperators», pamezdams sabiedrotās Krievijas krastus, bija pagriezies un raidīja no saviem divpadsmit collu lielgabaliem dažus šāviņus. Sedzot no līča aizbraucošos tvaikoņus, tas apšaudīja sarkano un zaļo ķēdes, kuras tuvojās pilsētas nomalēm, un pārvietoja uguni uz kalnu kori, kur parādījās sarkano baterijas. Smagi dārdēdami un gaudodami, angļu šāviņi lidoja pāri kazakiem, kas bija sablīvuši ostā.

Cieši savilkdams pavadu, atturēdams tramīgo zirgu, Bogatirjovs cauri šāvienu grandiem kliedza:

— Rej gan nikni angļu lielgabali! Bet veltīgi tie tracina sarkanos! No viņu šaušanas nav nekāda labuma, tikai daudz trokšņa …

— Lai tracina! Mums tagad vienalga, — Grigorijs smaidīdams paskubināja zirgu un aizjāja pa ielu.

Viņam pretī no stūra trakos auļos izbrāzās seši jātnieki ar kailiem zobeniem. Pirmajam jātniekam uz krūtīm kā brūce asiņoja spilgti sarkana lente.

Astotā daļa

I

No dienvidiem divas dienas pūta silts vējš. Laukos bija nokusis pēdējais sniegs. Bija aizšalkuši putojošie pavasara strauti, norimušas stepes gravas un upītes. Trešās dienas ausmā vējš pārstāja, un stepei uzgula bieza migla, pagājušā gada stepes līgas ietinās sudrabotā valgmē, necaurskatāmā, bālganā dūmakā ieslīga kurgāni, kraujas, staņicas, baznīcu torņu smailes, augšup traucošās piramīdveidīgo papeļu galotnes. Plašajā Donas stepē bija klāt zilgais pavasaris.

Miglainā rītā Aksiņja pirmoreiz pēc atveseļošanās izgāja uz lieveņa un ilgi stāvēja, apreibusi no svaigā pavasara gaisa skurbā saldenuina. Pārvarēdama nelabumu un reiboni, viņa aizgāja dārzā līdz akai, nolika spaini, atsēdās uz grodiem.

Citāda, brīnumaini atjaunota un valdzinoša viņai pavērās pasaule. Viņa saviļņota spožām acīm raudzījās visapkārt, bērnišķīgi glāstot pirkstiem apģērba krokas. Miglā litā tāle, pavasara ūdeņu applūdinātās ābeles dārzā, slapjā sēta un ceļš aiz tās ar dziļi, iebrauktajām pagājušā gada grambām — viss viņai šķita neredzēti skaists, viss, it kā saules apstarots, laistījās sulīgās un maigās krāsās.

Cauri miglai pavēries dzidrās debess stūrītis apžilbināja viņu ar savu salto zilumu; sasutušo salmu un atkusušās melnzemes smarža bija tik pazīstama un tīksma, ka Aksiņja dziļi atvilka elpu un pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem; vienkāršā cīruļdziesmiņa, kas atskanēja kaut kur miglainajā stepē, modināja viņā neapzinātas skumjas. Tā — šī svešumā dzirdētā dziesmiņa — lika straujāk pukstēt Aksiņjas sirdij un izspieda no viņas acīm divas retas asariņas.,.

Neko nedomādama un baudīdama atgūto dzīvību, Aksiņja izjuta varenu tieksmi pieskarties visam ar rokām, visu apskatīt. Viņai gribējās pataustīt mitrumā nomelnējušos jāņogu krūmus, pieplakt ar vaigu ābeles zaram, kuru klāja zilgansamtaina vizma, gribējās pārkāpt pāri sabrukušajai sētai un iet pa dubļiem bez ceļa turp, kur aiz platās gravas, saplūstot ar miglaino tāli, teiksmaini zaļoja ziemāju lauks…

Vairākas dienas Aksiņja pavadīja gaidās, ka nupat iera-dīsies Grigorijs, bet tad dabūja zināt no kaimiņiem, kas iegriezās pie saimnieka, ka karš nav beidzies, ka daudzi kazaki no Novorosijskas aizbraukuši pa jūru uz Krimu, bet tie, kas palikuši, iestājušies" Sarkanajā Armijā vai devušies uz raktuvēm.

Ap nedēļas beigām Aksiņja stingri nolēma doties mājup, bet tad drīz vien viņai radās ceļabiedrs. Kādā vakarā istabā nepieklauvējis ienāca mazs, salīcis večuks. Viņš klusēdams palocījās, sāka pogāt vaļā nepieguļošo, netīro, šuvēs iziru šo angļu mēteli.

— Ko tad tu, labais vīrs, nesaki «labdien», bet taisies apmesties uz dzīvi? — jautāja saimnieks, izbrīnā aplūkodams neaicināto ciemiņu.

Bet tas veicīgi novilka mēteli, izpurināja to pie sliekšņa, saudzīgi pakāra vadzī un, glauzdains īsi apcirpto, sirmo bārdiņu, smaidīdams sacīja:

— Piedod, dieva dēļ, labais cilvēk, bet tagadējos laikos esmu tā mācīts: vispirms izģērbies un tikai tad lūdz naktsmājas, citādi nelaidīs. Tagad ļaudis kļuvuši rupji, par ciemiņiem nepriecājas…

— Kur tad mēs tevi liksim? Redzi, cik šauri dzīvojam, — jau miermīlīgāk noteica saimnieks.

— Man tik vien vietas vajag ka putna knābim. Tepat pie sliekšņa saritināšos un aizmigšu.

— Kas tad tu tāds būsi, vectētiņ? Vai bēglis? — saimniece interesējās.

— Jā, jā, esmu bēglis, Bēgu, bēgu, līdz jūrai aizbēgu, bet tagad jau nāku lēnītiņām no turienes, esmu pārguris bēgdams… — atbildēja valodīgais vecītis, aptupdarnies pie sliekšņa.

— Bet kas tu tāds? No kurienes? — saimnieks joprojām prašņāja.

Vecais izņēma no kabatas lielas drēbnieku grieznes, pa-grozīja rokās un ar to pašu smaidu uz lūpām sacīja:

— Te būs dokuments par manu činu, komandējos ar to no pašas Novorosijskas, bet mana dzimtene ir tālu. Vešenskas staņicā. Turp arī dodos, padzēries sāļā jūras ūdens.

— Arī es esmu no Vešenskas, vectētiņ, — aiz prieka pietvīkusi iesaucās Aksiņja.

— Ko tu saki! — vecais attrauca. — Re, kur gadās satikt savu kaimiņieni! Kaut gan šais laikos tas nav nekāds brīnums: mēs tagad esam kā ebreji — izklīduši pa visu pasauli! Kubaņā ir tā: svied sunim ar rungu, trāpīsi Donas kazakam. Ar tiem visas malas pilnas — nevar ne attapties, un zemē — tur aprakts vēl daudz vairāk. Esmu pieredzējis, mīļie cilvēciņi, visu ko šai atkāpšanās laikā. Kādu trūkumu ļaudis cieš, nemaz nav izstāstāms! Aizvakar sēžu stacijā, man blakus smalka dāma ar acenēm, meklē caur acenēm sev utis. Bet tās pa viņu kā pa savām mājām staigā. Un, skat, viņa ņem tās nost ar pirkstiņiem, bet pati tā viebjas, it kā būtu kodusi mežābolā. Sāk kaut šo nabaga utīti — vēl vairāk viebjas, viņai viss iekšā it kā sagriežas, tik nelabi kļūst! Bet dažs cietsirdis nosit cilvēku un pat nedomā viebties, ne vaibsts nepakustas. Manu acu priekšā viens tāds drasulis ar zobenu sacirta trīs kalmilus, bet tad noslaucīja zobenu zirga krēpēs, paņēma papirosu, aizpīpēja, piejāja pie manis, jautā: «Ko tu, vectēv, boli ačukus? Vai gribi, nocirtīšu tev galvu?» — «Apžēlojies, dēliņ,» saku, «lai dievs tev palīdz! Ja tu man nocirtīsi galvu, kā tad es maizīti ēdīšu?» Viņš sāka smieties un aizjāja.

— Kam šai darbā pieradusi roka, tam vieglāk nogalināt cilvēku nekā nokaut uti. Revolūcijas laikā cilvēks kļuvis lēts, — saimnieks dziļdomīgi iebilda.

— Tik tiešām! — viesis apstiprināja. — Cilvēks nav nekāds kustoņa, pie visa pierod. Es tad nu vaicāju šai sievietei: «Kas jūs tāda būsiet? Pēc izskata it kā neesat no vienkāršajām.» Viņa pavērās mani, nobirdināja asaras. «Esmu ģenerālmajora Grečihina sieva,» Te tev nu bija ģenerālis, — domāju, — te tev nu bija majors, bet utu kā kraupainai kaķei blusu! Un saku viņai: «Ekselence, ja jūs, atvainojos, tā nīcināsiet savus kukainīšus, tad jums līdz Marijas dienai pietiks darba. Un visus nadziņus aplauzīsiet. Apdauziet tos visus uzreiz!» — «Kā tā?» šī vaicā. Es viņai arī devu padomu: «Novelciet,» saku, «drēbītes, izklājiet cietā vietā un spiediet ar pudeli.» Skatos — nozūd mana ģenerāliene un prom aiz ūdens sūkņa, skatos; ritina pa kreklu zaļu stikla pudeli — un tik pamatīgi, it kā, sacīt jāsaka, būtu visu mūžu to ritinājusi! Papriecājos par viņu un domāju: dievam visa kā daudz, viņš uzlaidis utītes arī augstu stāvošiem, lai tās, sak, padzeras ari viņu saldā asintiņa, vai tad nu tām mūžīgi darba cilvēku asintiņas jāsūc… Dievs nav nekāds Jēpītis! Viņš savu darbu zina. Dažreiz viņš ir tik labs pret cilvēkiem un tik pareizi visu iekārto, ka labāk nemaz nav iedomājams…

Bez mitas runādams un redzēdams, ka saimnieki ļoti vērīgi klausās viņā, skroderis veikli lika saprast, ka varētu pastāstīt vēl daudz ko interesantu, bet jūtas tik izsalcis, ka viņam nāk miegs.

Pēc vakariņām, liekoties gulēt, viņš pajautāja Aksiņjai:

— Vai tu, kaimiņien, domā ilgi šeit ciemoties?

— Taisos uz māju, vectētiņ.

— Nu tad iesim abi kopā, tomēr būs jautrāk.

Aksiņja labprāt bija ar mieru, un no rīta, atvadījušies

no saimniekiem, viņi atstāja stepē pagaistošo Novomihailovas ciematu.

*

Pēc divpadsmit dienām viņi nakti ieradās Miļutinskas staņicā. Viņi izlūdzās naktsmājas lielā, pēc izskata bagātā namā. No rīta Aksiņjas ceļabiedrs nolēma palikt vienu nedēļu staņicā, atpūsties un paārstēt līdz asinīm noberztās kājas. Tālāk iet viņš nevarēja. Namā viņam atradās drēbnieka darbs, un pēc darba sailgojies večuks rosīgi novietojās pie loga, izņēma grieznes un ar aukliņu sasietas acenes, sāka veicīgi ārdīt kādu vecu apģērba gabalu.

Atvadīdamies no Aksiņjas, vecais balamutis un jokdaris pārmeta viņai krustu un negaidot apraudājās, bet tūdaļ noslaucīja asaras un ar viņam parasto zobgalību sacīja:

— Trūkums nav brālis, bet tas tuvina cilvēkus… Zel gan man tevis… Nu, neko darīt, ēj viena pati, meitiņ, tavs pavadonis uzreiz kļuvis klibs uz abām kājām, laikam kaut kur saēdināts ar miežu maizi… Un neko teikt, esam nosoļojuši krietnu gabalu, maniem septiņdesmit gadiņiem pat pārāk daudz. Ja iznāk, — pastāsti manai večiņai, ka viņas mīļais balodītis vēl sveiks un vesels, ka viņu piestā grūduši, mīstīklās maluši, bet viņš joprojām dzīvs, pa ceļam labiem ļaudīm bikses šuj un gluži nemanot pārradīsies mājās… Tā arī pasaki viņai: vecais nejēga, sak, beidzis atkāpties un uzbrūk atkal mājai, tikai nezina, kad nokļūs līdz savas krāsns mūrītim …

Vēl dažas dienas Aksiņja pavadīja ceļā. No Bokovas līdz Tatāru ciematam aizbrauca pajūgā, kas gadījās pa ceļam. Vēlu vakarā iegāja pa savas sētas līdz galam atvērtajiem vārtiņiem, pavērās Meļehovu mājā un aizelsās no raudām, kas pēkšņi bija sakāpušas kaklā… Tukšajā virtuvē, no kuras dvesa neapdzīvotu telpu smaka, izraudāja visas ilgajā laikā uzkrājušās rūgtās sieviešu cilvēka asaras, bet tad aizgāja līdz Donai pēc ūdens, iekūra krāsni, atsēdās pie galda, salika rokas uz ceļiem. Domās nogrimusi, viņa nedzirdēja, kā iečīkstējās durvis, un atģidās, kad Iļjiņična ienākusi paklusām sacīja:

— Nu, sveika, kaimiņieni Ilgi gan tu biji projām svešajās zemēs…

Aksiņja izbijusies pavērās viņā, piecēlās.

— Ko tu skaties manī un klusē? Vai ļaunas vēstis atnesi? — Iļjiņična lēnām piegāja pie galda, nenovēršot vērīgo skatienu no Aksiņjas sejas.

— Nē, kādas gan man vēstis … Negaidīju jūs, biju # iegrimusi domās un nedzirdēju, ka jūs ienācāt… — Aksiņja samulsusi sacīja.

— Esi novājējusi, tikko dvēsele turas miesās.

— Izgulēju tīfu …

— Mūsu Grigorijs… Ko tad viņš.,, Kur jūs ar viņu šķīrāties? Vai viņš dzīvs?

Aksiņja īsi pastāstīja. Iļjiņična noklausījās viņā, nebilduši ne vārda, un beigās vaicāja:

— Vai viņš, tevi atstādams, neaizbrauca slims?

— Nē, viņš neslimoja,.

— Un vairāk tu par viņu nekā neesi dzirdējusi?

— Nē.

Iļjiņična atviegloti nopūtas:

— Nu tad paldies par labu ziņu. Bet te ciematā par viņu melš nezin ko…

— Ko tad? — Aksiņja tikko dzirdami jautāja.

— Tā, visādas blēņas… nevar ne atklausīties. No ciemata ļaudīm atgriezies tikai Vaņka Bezhļebnovs. Viņš redzējis Grišu Katerinodarā, slimu, bet citiem es neticu!

— Un ko tad runā, vecmāmuļ?

— Dzirdējām, ka kāds Singinas ciemata kazacēns stāstījis, it kā Grišu sarkanie sacirtusi ar zobeniem Novorosijskas pilsētā. Aizgāju kājām uz Singinu, — mātes sirds jau nevar izturēt, — atradu šo kazacēnu. Viņš noliedza. Neesmu ne redzējis, saka, ne dzirdējis. Vēl bija baumas, it kā esot iesēdināts cietumā un tur ar tīfu nomiris…

Iļjiņična nodūra acis un ilgi klusēja, aplūkodama savas stiegrainās, smagās rokas. Vecās sievas uzblīdusī seja bija mierīga, lūpas cieši sakniebtas, bet piepeši kaut kā uzreiz viņas tumšajos vaigos parādījās sarkani plankumi un sīki ietrīcējās plaksti. Viņa pavērās Aksiņjā sausām, neprātīgi kvēlām acīm, piesmakusi noteica:

— Bet es neticu! Nevar būt, ka es zaudēšu vienīgo dēlu! Dievam nav par ko mani sodīt… Cik tad man vairs palicis dzīvot… Man pavisam maz palicis dzīvot, un bēdu jau tā esmu pārpilnām baudījusi!… Griša ir dzīvs! Sirds man jūt, ka viņš ir dzīvs, mans dārgais!

Aksiņja klusēdama novērsās.

Virtuvē ilgi valdīja klusums, tad vējš atrāva durvis uz priekšnamu, un bija dzirdams, kā aiz Donas papelēs dobji krāc palu ūdeņi un plūdainē sasaucas meža zosis.

Aksiņja aizvēra durvis un atspiedās pret krāsni.

— Nebēdā par viņu, vecmāmuļ! — viņa klusi sacīja. — Vai tad tādu pieveiks slimība. Viņš ir stiprs, gluži kā no dzelzs. Tādi nemirst. Viņš visu ceļu skaudrā salā brauca bez cimdiem …

— Vai bērniņus pieminēja? — Iļjiņična gurdi vaicāja.

— Pieminēja gan jūs, gan bērniņus. Vai viņi veseli?

— Veseli, kas šiem lēksies. Bet mūsu Pantelejs Prokofjevičs nomiris atkāpjoties. Esam palikuši vieni…

Aksiņja klusēdama pārmeta krustu, sevī brīnīdamās par to mieru, ar kādu vecā pavēstīja par vīra nāvi.

Atspiezdamās pret galdu, Iļjiņična smagi piecēlās.

—Esmu ilgi nosēdējusi pie tevis, ārā jau nakts.

— Sēdiet, vecmāmuļ.

— Tur Duņaška viena, jāiet, — sakārtodama virs galvas lakatiņu, viņa apskatīja virtuvi, saviebās: — No krāsns nāk dūmi. Vajadzēja atstāt kādu dzīvot, kad brauci projām. Nu, ardievu! — Un, jau satvērusi durvju rokturi, atpakaļ neraudzīdamās, pateica: — Kad iedzīvosies, — atnāc pie mums, apciemo. Ja dabūsi kaut ko zināt par Grigoriju, — pastāsti.

Kopš šīs dienas attieksmes Meļehovu un Aksiņjas starpā krasi pārvērtās. Uztraukums par Grigorija dzīvību it kā tuvināja un sadraudzēja. Otrā rītā Duņaška, ieraudzījusi Aksiņju sētā, pasauca viņu, piegāja pie zedeņiem un, ap-skaujot Aksiņjas vājos plecus, mīļi un vienkārši uzsmaidīja tai.

— Ak, esi gan tu novājējusi, Ksjuša! Kauliņi vien palikuši.

— No tādas dzīves var novājēt, — pasmaidīja arī Aksiņja, ne bez iekšējas skaudības aplūkodama nobriedušā daiļumā ziedošo, sārto meičas seju.

— Vai māte vakar bija pie tevis? — Duņaška vaicāja nez kāpēc čukstus.

— Bija.

— Ta jau es domāju, ka viņa gājusi pie tevis. Par Grišu jautāja?

— Jā.

— Un nebrēca?

— Nē, viņa ir stipra sieva.

Duņaška, uzticīgi raudzīdamās Aksiņjā, teica:

— Labāk būtu brēkusi, taču viņai kļūtu vieglāk… Zini, Ksjuša, kopš šīs ziemas viņa kļuvusi tāda savāda, citāda, nekā bija agrāk. Kad viņa izdzirda par tēvu, es domāju, ka viņai lūzīs sirds, briesmīgi pārbijos, bet viņa nenolēja ne asariņu. Tikai pasacīja: «Lai viņam debesu valstība, beidzis mocīties mans mīļais…» Un līdz vakaram ne ar vienu nerunāja. Es pie viņas gan šā, gan tā, bet viņa atgaiņājas ar roku un klusē. Tad ta šausmas pārcietu tai dienā! Vakarā apkopu lopus, ienācu no lauka un vaicāju viņai: «Māmuļ, vai vārīsim kaut ko vakari-ņās?» Sirds viņai atkusa, un viņa sāka runāt… — Duņaška nopūtās un, domīgi raudzīdamās kaut kur pāri Aksiņjas plecam, vaicāja:

— Vai mūsu Grigorijs miris? Vai tas tiesa, ko melš?

— Nezinu, mīļa.

Duņaška no sāniem vērīgi palūkojās Aksiņjā, nopūtās vēl dziļāk.

— Māmuļa pēc viņa pavisam nomocījusies! Citādi nemaz viņu nesauc — «mans pastarītis». Un nekādi netic, ka viņa nav starp dzīvajiem. Bet zini, Ksjuša, ja viņa dabūs zināt, ka Grigorijs tiešām miris, — viņa aiz bēdām pati nomirs. Dzīve jau aizgājusi no viņas, viņai ir tikai viens pieturas punkts — Grigorijs. Viņa arī pret mazbērniem kļuvusi tāda kā netīksma, un darbā — viss viņai krīt ārā no rokām. Padomā jel, vienā gadā mūsu ģimenē četri…

Līdzjūtības aizkustināta, Aksiņja pastiepās pāri zedeņiem, apskāva Duņašku un cieši noskūpstīja viņai vaigu.

— Pakavē mātei ar kaut ko laiku, mana labā, neļauj viņai pārāk bēdāties.

— Ar ko lai viņai pakavē laiku? — Duņaška izslaucīja ar lakatiņa stūri acis un lūdza: — Atnāc pie mums, patērzē ar viņu, viņai tomēr būs vieglāk. Tev nevajag no mums vairīties!

— Aiziešu kādreiz, katrā ziņā aiziešu!

— Es laikam rīt braukšu uz tīrumu. Kopjūgā ar Anikuškas sievu gribam iesēt kaut pāris desetīnu kviešu. Vai tu nedomā sēt?

— Kas es par sējēju, — Aksiņja bez prieka pasmaidīja. — Nav ar ko un nav kam. Vienai man maz vajag, iztikšu tāpat.

— Vai par tavu Stepanu kas dzirdams?

— Itin nekas, — Aksiņja vienaldzīgi atbildēja un, paša' negaidot, pateica: — Es pēc viņa ne visai tvīkstu. — Netīšām pasprukusi atzīšanās viņu samulsināja, un viņa, slēpdama mulsu, steidzīgi iesaucās: — Nu, sveika, meitenīt, iešu uzpost istabu.

Izlikdamās, it kā nebūtu manījusi Aksiņjas apjukumu, lūkojoties sāņus, Duņaška sacīja:

— Pagaidi mazliet, redzi, ko gribu tev teikt, — vai tu nepalīdzētu mums darbā? Zeme kalst, baidos, ka netiksim galā, bet visā ciematā palikuši divi kazaki un tie paši kropļi.

Aksiņja labprāt bija ar mieru, un apmierinātā Duņaška aizgāja posties.

Visu dienu viņa rosīgi gatavojās braukt uz lauku: ar Anikuškas atraitnes palīdzību izsijāja graudus, kaut kā salaboja ecēšas, iezieda arbai riteņus, sakārtoja sējmašinu. Bet vakarā ierausa lakatā iztīrītos kviešus un aiznesa uz kapsētu, apkaisīja Petro, Natālijas un Darjas kapus, lai no rīta uz tuvinieku kapiņiem salaistos putni. Savā bērnišķīgajā vientiesībā viņa ticēja, ka mirušie dzirdēs putnu jautro čivināšanu un tā viņus iepriecinās.,,

*

Tikai pirms rītausmas Donas piekrasti parņēma klusums. Ūdens dobji guldza pārplūdinātajā mežā, apskalodams gaišzaļos papeļu stumbrus, vienmērīgi kustinādams ūdenī iegrimušo ozola krūmu un jauno apsīšu galotnes; pārplūdušajos ezeros šalca straumes noliektās niedru vālītes; plūdainē, attālajos līčos, — tur, kur palu ūdens, atspulgojot krēslaino zvaigžņotās debess gaismu, stāvēja nekustīgi kā apburts, — tikko dzirdami sasaucās meža zosis, miegaini svilpoja plīkšķu tēviņi, un retumis ieskanējās sudrabotai taurei līdzīgās savvaļā pārnakšņojošo gulbju balsis. Reizēm tumsā noplunkšķēja zivis, kas devās baroties uzplūdušajos plašumos; pa zeltaini mirguļojošo ūdeni tālu vēlās līganie viļņi, un skanēja iztraucēto putnu piesardzīgā gāgāšana. Un atkal Donu ietina klusums. Bet līdz ar rītausmu, kad tikko sārtojās kalnu krita radzes, cēlās lejas vējš. Blīvs un varens tas plūda pret straumi. Donā urdījās ass augstuma viļņi, mežā ne-ganti burzguļoja ūdens, līgodamies vaidēja koki. Vējš kauca visu dienu un.apklusa vēlā naktī. Tāds laiks pieturējās vairākas dienas.

Stepei Uzgula ceriņkrāsas dūmaka. Zeme žuva, zāle mitējās augt, papuves virskārta saplaisāja. Augsne ar katru stundu kļuva sausāka, bet Tatāru ciemata tīrumos gandrīz nebija redzami cilvēki. Visā ciematā bija palikuši vairāki ļoti veci vīri, no atkāpšanās atgriezušies darba nespējīgi, apsaldēti un slimi kazaki, laukā strādāja tikai sievietes un pusaudži. Pa izmirušo ciematu vējš dzina putekļus, dauzīja māju aizvērtņus, plēsa salmus pūņu jumtos. — Šogad paliksim bez maizes, — vecie vīri runāja. — Laukos tikai sievas, un tās pašas sēj no trim sētām pa vienai. Bet nedzīva zemīte nekā nedos…

Otrā dienā pēc izbraukšanas uz lauka Aksiņja pirms saulrieta dzina uz dīķi vēršus. Pie aizsprosta, turēdams aiz pavadas apseglotu zirgu, stāvēja desmit gadu vecais Obņizovu zēns. Zirgs čāpstināja lūpas, no viņa pelēkā, samtainā purna ritēja lāses, un no zirga nokāpušais jā-

Jējs kavēja sev laiku: svieda ūdenī sausa māla pikas, lūkojās, kā uz līmeņa rodas apļi.

— Kur tad tu tā, Vaņa? — Aksiņja jautāja.

— Atvedu mātei pārtiku.

— Nu, kas tur ciematā?

— Nekas. Vectēvs Gerasims pa-a-amatīgu karpu šonakt venteri noķēris. Un vēl no atkāpšanās atgriezies Fjodors Meļņikovs.

Paceldamies pirkstgalos, zēns ielika zirgam mutē laužņus, ieķērās ar roku krēpju šķipsnā un velnišķīgi veikli ielēca seglos. No dīķa viņš — kā prātīgs saimnieks — jāja soļos, bet pēc brītiņa atskatījās uz Aksiņju un aizauļoja tā, ka izbalējušais, gaišzilais krekliņš uzpūtās viņam mugurā kā pūslis.

Kamēr vērši dzēra, Aksiņja nolikās uz aizprosta un tūlīt nolēma iet uz ciematu. Meļņikovs bija karavīrs, un viņam vajadzēja kaut ko zināt par Grigorija likteni. Atdzinusi vēršus pie apmetnes, Aksiņja pateica Duņaškai:

— Aiziešu uz ciematu un rīt agri būšu atpakaļ.

— Vai ir kāda vajadzība?

— Jā, ir vajadzība.

No rīta Aksiņja atgriezās. Bezrūpīgi vicinot rīksti, viņa piegāja pie Duņaškas, kas jūdza vēršus, bet viņas uzacis bija savilktas un lūpu kaktiņos iegulušas sāpīgas grumbas.

— Pārnācis Fjodors Meļņikovs. Gāju, izprašņāju viņu par Grigoriju. Nekā nezina, — viņa īsi sacīja un, spēji pagriezusies, aizgāja pie sējmašīnas.

Pēc sējas Aksiņja sāka saimniekot: iestādīja sakņu dārzā arbūzus, apmeta un nobalsināja istabu, pati — kā nu prata — apjūma ar salmu paliekām pūņa jumtu. Dienas pagāja darbā, bet nemiers par Grigorija dzīvību nevienu brīdi nepameta Aksiņju. Stepanu Aksiņja atcerējās nelabprāt, un viņai nez kāpēc likās, ka tas neatgriezīsies, bet, kad ciematā ieradās kāds kazaks, viņa vispirms vaicāja: — Vai manu Stepanu neredzēji? — un tikai pēc tam uzmanīgi un pamazām mēģināja kaut ko izzināt par Grigoriju. Viņu sakars bija zināms it visiem ciematā. Pat sievas, kurām tikās tenkot, bija mitējušās viņus aprunāt, bet Aksiņja kaunējās izrādīt savas jūtas, un tikai retumis, kad vārdos skopais karavīrs nepieminēja Grigoriju, viņa, piemiegusi acis un manāmi kautrēdamās, iejautājās: — Vai mūsu kaimiņu Grigoriju Panteleviču negadījās sastapt? Māte par viņu uztraucas, visa izdēdējusi …

Neviens no ciemata kazakiem pēc Donas armijas padošanās Novorosijskā nebija redzējis ne Grigoriju, ne Stepaņu. Un tikai jūnija beigās, dodoties pāri Donai, pie Aksiņjas iegriezās Stepana karabiedrs no Kolundajevas ciemata. Viņš tad arī tai pavēstīja:'

— Stepans aizbrauca uz Krimu, saku tev skaidri un gaiši. Pats redzēju, kā viņš uzkāpa uz tvaikoņa. Parunāt ar viņu neiznāca. Tur bija tāda spiešanās, ka staigāja pa galvām. — Uz jautājumu par Grigoriju atbildēja izvairīgi: — Redzēju ostā, viņam bija uzpleči, bet vēlāk negadījās redzēt. Daudzus virsniekus aizveda uz Maskavu, kas zina, kur viņš tagad …

Bet pēc nedējas Tatāru ciematā ieradās ievainotais Prohors Zikovs. Viņu atveda no Millerovas stacijas šķūtes pajūgā. To izdzirdusi, Aksiņja pārtrauca slaukt govi, pielaida klāt teliņu un, pa ceļam siedama lakatiņu, steidzīgi gāja, gandrīz skrēja uz Zikovu sētu. «Prohors nu gan zina, viņam taču jāzina! Bet kas būs, ja pateiks, ka Grišas vairs nav starp dzīvajiem? Ko tad iesākšu?» viņa ceļā domāja un ar katru mirkli arvien vairāk palēnināja soļus, piespiezdama roku pie sirds, baidīdamās dzirdēt ļauno vēsti.

Prohors sagaidīja viņu dižajā istabā, plati smaidīdams, slēpdams aiz muguras īsu kreisās rokas stumbeni.

— Sveika, karabiedre! Sveika! Redzu tevi dzīvu! Bet mēs jau domājām, ka tu tai ciematā nolikusi karoti. Ai, smagi gan tu ieguli… Nu, kā tas tīfiņš gan izdaiļo sievieša cilvēku! Bet redzi, kā mani baltpoļi apstrādāja, kaut viņi aizrītos! — Prohors parādīja tukšu, mezgla sasietu aizsargkrāsas virskrekla piedurkni. — Sieva ieraudzīja, brēc asarās, bet es viņai saku: «Nekauc, muļķe, citiem norauj galvu, un pat tad tie pretī nerunā, bet roka — tad ta liela muiža! Tagad no koka uztaisa. Tā vismaz sala nebīsies, un, ja iegriezīs, — netecēs asins.» Nelaime, meit, ka neesmu iemācījies ar vienu roku tikt galā visādās vajadzībās. Bikses nevaru aizpogāt — un beigta balle! No pašas Kijevas līdz mājai braucu ar vaļēju bikšu priekšu. Kāds kauns! Tad nu gan atvaino, ja pamani pie manis kādu nekārtību… Nu, nāc iekšā, sēdies, būsi ciemiņš. Patērzēsim, kamēr nav manas vecenes. Aiztriecu viņu, ančikristu, pēc kandžas. Vīrs atbraucis ar norautu roku, bet viņai pat nav ar ko apsveikt.

Visas jūs tādas bez vīriem, es jūs, velna mātes, smalki pazīstu!

— Būtu pateicis …

— Zinu, pateikšu. Lika sveicināt, re, kā! — Prohors pa jokam paklanījās, pacēla galvu un izbrīnā paraustīja uzacis. — Te tev nu bija! Ko tu brēc, muļķe? Jūs visas, sievišķes, tādas kā ķertas. Nošauj — brēc, palicis dzīvs — atkal brēc. Noslaukies, noslaukies, ko nu puņķojies? Saku tev — sveiks un vesels, re, kādu ģīmi nobarojis! Kopā ar viņu Novorosijskā iestājāmies biedra Budjonnija jātnieku armijā, četrpadsmitajā divīzijā. Pieņēma mūsu Grigorijs Pantelevičs sotņu, tas ir, eskadronu, es, protams, pie viņa, un devāmies karagaitā uz Kijevu. Nu, meit, sakūrām gan mēs pirti tiem baltpoļiem! Ejam turp, Grigorijs Pantelevičs saka: «Esmu vāciešus cirtis, pie visādiem eistreiķiem zobenu izmēģinājis, vai tiešām poļiem galvaskausi stiprāki? Man rādās, viņus būs vieglāk cirst nekā savējos — krievus, kā tev šķiet?» — un pamirkšķina man, ņirdz zobus. Pārvērtās viņš, tiklīdz iestājās Sarkanajā Armijā, kļuva tāds jautrs, gluds kā zirgs. Nu, neiztikām mēs abi bez ģimenes skandāla… Reiz piejāju viņam klāt un saku pa jokam: «Laiks būtu atpūsties, jūsu labdzimtība — biedri Meļehov!» Kā viņš izbolīja uz mani acis, saka: «Tu man šos jokus atmet, citādi nebūs labi.» Vakarā pasauc mani kādā darīšanā, un velns mani dīda atkal nosaukt viņu par «labdzimtību»… Kā viņš ķēra mauzeri! Viss kļuva balts, atņirdzās kā vilks, un zobu viņam pilna mute, ne mazāk par simtu. Es zirgam zem vēdera un projām no viņa. Tik tikko nenošāva, re, cik traks!

— Ko tad viņš, varbūt atvaļinājumā… — Aksiņja ieminējās.

— Ir nedomā! — Prohors atcirta. — Saka, kalpošu tik ilgi, kamēr izpirkšu vecos grēkus. To viņš izdarīs — tās muļķības jau viņš prot… Pie kāda miestiņa veda mūs uzbrukumā. Manu acu priekšā četrus viņu ulānus sacirta. Viņš taču, nolādētais, kopš mazām dienām ir kreilis, tad nu ņēma tos priekšā no abām pusēm… Pēc kaujas pats Budjonnijs ierindas priekšā rokojās ar viņu un izteica pateicību eskadronarn un viņam. Re, kādus numurus viņš taisa, tas tavs Pantelevičs!

Aksiņja klausījās kā apburta… Viņa atjēdzās tikai pie Meļehovu vārtiņiem. Priekšnamiņā Duņaška kāsa pienu; nepaceļot galvu, jautāja:

— Vai tu pēc ierauga? Es jau apsolīju aiznest, bet aizmirsu. — Taču, pavērusies Aksiņjas asarainajās, laimē mirdzošajās acīs, viņa saprata visu bez vārdiem.

Pieplakusi ar savu kvēlojošo seju Duņaškas plecam, aiz prieka aizelsdamās, Aksiņja čukstēja:

— Sveiks un vesels… Atsūtījis sveicienus… Ej jell Ej pasaki mātei!

II

Uz vasaras pusi Tatāru ciematā atgriezās ap trīsdesmit kazaku no tiem, kas bija atkāpušies. Lielum lielajā vairumā tie bija veči un vecākās paaudzes karavīri, bet jauno un vidējo gadu kazaku, atskaitot slimos un ievainotos, gandrīz nemaz nebija. Viena daļa bija Sarkanajā Armijā, pārējie — Vrangeļa pulku ierindā — atradās Krimā, gatavojoties jaunam karagājienam uz Donu.

Krietna daļa no tiem, kas bija atkāpušies, palika uz visiem laikiem svešās zemēs: daudzus nogalēja tīfs, citus nopļāva nāve pēdējās sadursmēs ar pretinieku pie Kubaņas, daži, aizklīduši no vezumiem, bija nosaluši stepē aiz Maničas, divus bija sagūstījuši sarkanzaļie, un tie pazuda bez vēsts… Tatāru ciematā trūka daudz kazaku. Sievietes pavadīja dienas saspringtās un nemierīgās gaidās un ikreiz, govīm atgriežoties no ganībām, ilgi stāvēja, skatījās, pielikušas plaukstu pie acīm, — vai mēļās vakara dūmakas ieskautajā ceļā neparādīsies novēlojies gājējs?

Ja mājās atgriezās kāds noplīsis, utains un noliesējis, bet ilgi gaidīts saimnieks, viņa istabā sākās priecīga, juceklīga rosība: sildīja ūdeni no netīrumiem melnajam karavīram, bērni aizgūtnēm centās pakalpot tēvam un uzmanīja katru viņa kustību, aiz laimes samulsusi namamāte gan metās klāt galdu, gan skrēja pie lādes, lai dabūtu vīram tīru veļas kārtu. Bet veļa kā par nelaimi izrādījās nesalāpīta, un drebošie namamātes pirksti nekādi nespēja ievērt adatas actiņā diegu… Sai laimī-gajā brīdī pat sētas sunim, kas notālēm bija pazinis saimnieku un līdz slieksnim skrējis tam pakaļ, laizīdams rokas, tika atļauts ienākt mājā; bērni nesaņēma rājienu pat par sadauzītajiem traukiem vai izlieto pienu, — ikkurš viņu pārkāpums palika nesodīts… Saimnieks nebija vēl paguvis pārģērbties pēc mazgāšanās, kad istaba

jau bija pilna sieviešu. Tās nāca uzzināt savējo likteni un kāri tvēra katru karavīra vārdu. Bet pēc brītiņa kāda sieva izgāja pagalmā, piespiedusi plaukstas pie asarām slacītās sejas, gāja mājup kā akla, neredzēdama, kur iet, un jau atkal vienā mājiņā gaudoja pēc mirušā jauna atraitne, un tai smalki piebalsoja raudošās bērnu balstiņas. Tā klājās tais dienās Tatāru ciematā: prieks, ieiedams vienā mājā, atnesa otrā neizsakāmas bēdas.

Nākamajā rītā atplaukušais, gludi skūtais saimnieks piecēlās līdz ar gaismiņu, aplūkoja saimniecību, vēroja, pie kā jāķeras vispirms. Pēc brokastīm viņš sāka jau strādāt. Līksmi šņāca ēvele vai klaudzēja cirvis kaut kur pūņa nojumē, dzestrumā, it kā vēstījot, ka šai sētā ieradušās lietpratīgās vīrieša rokas, kas alkst darba. Bet tur, kur iepriekšējā vakarā bija dabūjuši zināt par tēva un vīra nāvi, mājā7 un pagalmā valdīja drūms klusums. Ne vārda neteikdama, gulēja bēdu nomāktā māte, un ap viņu, spiežoties pulciņā, drūzmējās bārabērni, kas vienā naktī bija kļuvuši pieaugušajiem līdzīgi.

Kad Iļjiņična dabūja zināt, ka atgriezies kāds no ciemata vīriem, viņa sacīja:

— Un kad gan pārnāks mūsējais? Sveši nāk, bet par mūsējo nav nekādu ziņu.

— Jaunos kazakus nelaiž, kā jūs nesaprotat, māmuļi — Duņaška saīgusi viņai atbildēja.

— Kā tā — nelaiž? Bet Tibons Gerasimovs? Viņš gadu jaunāks par Grišu.

— Viņš taču ievainots, māmuļi

— Kas par ievainotu! — Iļjiņična attrauca. — Vakar redzēju Viņu pie kalves, iet kā pa dēli. Ievainotie nemēdz būt tādi.

— Bija ievainots, bet tagad atlaists veseļoties.

— Un mūsējais maz bijis ievainots? Visa viņa miesa vienās rētās, vai tad viņam, pēc tavām domām, nav vajadzīgs veseļoties?

Duņaška visādi centās mātei pierādīt, ka pašreiz nav iespējams cerēt uz Grigorija pārnākšanu, bet pārliecināt Iļjiņičnu nebija tik viegli.

— Ciet klusu, nejēga! — viņa pavēlēja Duņaška i. —"Es zinu ne mazāk par tevi, un tu vēl esi par jaunu, lai mācītu māti. Kad es saku — viņam jāpārnāk, tad viņš nāks. Ej, ej, es nemaz negribu ar tevi veltīgi vārdus šķiest.

Sirmgalve ar vislielāko nepacietību gaidīja dēlu un pieminēja viņu katrā izdevīgā gadījumā. Tiklīdz Mišatka viņai neklausīja, viņa tūdaļ draudēja: — Nu, pagaidi vien, sprogainais gailēn, pārnāks tēvs, pasūdzēšu viņam, gan viņš tev sados! — Ieraudzījusi, kā viņas logiem brauc garām arba ar jaundarinātām redelēm, viņa nopūtās un katrā ziņā noteica: — Uzreiz var redzēt, ka saimnieks mājās, bet mūsējam — it kā kāds būtu ceļu uz mājām nogriezis… — Nekad savā mūžā Iļjiņična nebija cietusi tabakas dūmus un vienmēr dzinusi smēķētājus ārā no virtuves, bet pēdējā laikā bija pārvērtusies arī šai ziņā:

— Aizej pasauc Prohoru, — viņa bieži mēdza teikt Duņaškai, — lai atnāk, izkūpina smēķīti, citādi jau te sāk Smirdēt pēc sprāgoņas. Kad pārnāks no kara Griša, pie mums sāks just īstu kazaka smaku… — Ik dienas, vārot ēdienu, viņa gatavoja kaut ko vairāk un pēc pusdienām ielika katlu ar kāpostiem krāsnī. Kad Duņaška jautāja, kāpēc viņa tā dara, Iļjiņična izbrīnījusies atbildēja:

— Kā gan citādi? Varbūt mūsu zaldātiņš šodien pārnāks, tad viņš tūlīt paēdīs siltu, citādi paies laiks, kamēr sasildīs, būs jāēd šo un to, bet viņš droši vien būs izsalcis… — Reiz, atgriezusies no dārzāju lauka, Duņaška ieraudzīja virtuvē uz naglas karājamies vecos Grigorija svārkus un cepuri ar izbalējušu apmali. Duņaška ar jautājumu acīs pavērās mātē, un tā, kaut kā vainīgi un nožēlojami smaidīdama, sacīja: — Tos es, Duņaška, izņēmu no lādes. Ienāku no pagalma, palūkojos, un kļūst kaut kā vieglāk… It kā viņš jau būtu pie mums…

Duņaškai bija kļuvušas neciešamas bezgalīgās runas par Grigoriju. Reiz viņa nenocietās, pārmeta mātei;

— Kā jums, māmuļ, neapnīk mūžīgi runāt vienu un to pašu? Jūs jau esat visiem līdz kaklam ar savām valodām. Tik vien no jums dzird: Griša un Griša…

— Kā lai man apniktu runāt par savu dēlu? Dzemdē pati savus, tad sapratīsi… — Iļjiņična klusi atbildēja.

Pēc tam viņa aiznesa no virtuves savā istabā Grigorjja svārkus un cepuri un dažas dienas nepieminēja dēlu. Bet īsi pirms siena pļaujas sākuma viņa pateica Duņaškai:

— Rau, tu sirdies, kad pieminu Grišu, bet kā mēs bez viņa dzīvosim? Vai esi par to padomājusi, muļķe? Tuvojas siena laiks, bet mums nav pat kas uztaisa grābekļkātu… Re, kā mums viss sagrabējis, un nekādi mēs abas nevaram tikt galā. Bez saimnieka saimniecība jūk un brūk…

Duņaška neatbildēja. Viņa ļoti labi saprata, ka saimniecības jautājumi nebūt tā neuztrauc māti, ka tas viss ir tikai iegansts, lai parunātu par Grigoriju, atvieglotu sirdi. Iļjiņična ar jaunu sparu bija sākusi ilgoties pēc dēla un nespēja to apslēpt. Vakarā viņa atteicās no vakariņām un, kad Duņaška vaicāja — vai viņa nav sasirgusi? — nelabprāt atbildēja:

— Veca esmu kļuvusi… Un sirds man sāp par Grišu.., Tā sāp, ka nekas netīk un nemaz negribas redzēt pasauli …

Bet ne Grigorijam bija lemts saimniekot Meļehovu sētā… Pirms siena pļaujas ciematā no frontes ieradās Miška Koševojs. Viņš pārlaida nakti pie attāliem radiem un no rīta iegriezās pie Meļehoviem. Iļjiņična vārīja ēdienu, kad viesis, pieklājīgi pieklauvējis pie durvīm un nesaņēmis atbildi, ienāca virtuvē, noņēma veco zaldāta cepuri, uzsmaidīja Iļjiņičnai.

— Sveika, krustmāt Iļjiņična! Vai negaidīji?

— Labdien. Bet kas tu man esi, lai es tevi gaidītu? Mūsu žogam zedeņu dzimtas brālēns? — Iļjiņična rupji atbildēja, nikni pablenzdama nīstamajā Koševoja sejā.

Nebūt nesamulsis par tādu sagaidīšanu. Miška noteica:

— Kas nu par zedeni… Lai nu kā, bijām pazīstami.

— Tik jau arī bija.

— Vairāk nemaz nevajag, lai iegrieztos apraudzīt. Neesmu atnācis pie jums dzīvot.

— Tā tik vēl trūka, — Iļjiņična noteica un, neraudzīdamās ciemiņā, sāka rīkoties ar ēdienu.

Nepievērsdams uzmanību viņas vārdiem, Miška vērīgi apskatīja virtuvi un sacīja:

— Iegriezos apraudzīt, palūkoties, kā jūs dzīvojat… Neesam taču redzējušies vairāk nekā gadu.

— Neesam pārāk noilgojušās pēc tevis, — Iļjiņična norūca, nikni bīdīdama pa krāsns priekšu katlus.

Duņaška uzkopa dižo istabu un, izdzirdusi Mišas balsi, nobāla un bez skaņas sasita rokas. Viņa klausījās sarunā, kas risinājās virtuvē, atsēdusies uz soliņa, nekustēdamās. Duņaškai sejā brīžiem uzliesmoja kvēls sārtums, brīžiem vaigus tā klāja bālums, ka uz deguna šaurā izliekuma šķērsām parādījās baltas svītriņas. Viņa dzirdēja, kā Miška stingriem soļiem pārgāja pāri virtuvei, atsēdās uz krēsla, kas iečīkstējās zenj viņa, kā pēc tam nošvirkstēja sērkociņš. Dižajā istabā varēja saost papirosa dūmus.

— Vecais, stāsta, esot miris?

— Miris.

— Un Grigorijs?

Iļjiņična ilgi klusēja, tad ar redzamu nepatiku atbildēja:

— Kalpo sarkanajiem. Tādu pašu zvaigzni cepurei piespraudis kā tu.

— Sen jau viņam vajadzēja to piespraust.,,

— Tā viņa darīšana.

Miškas balsī ieskanējās skaidri sadzirdams uztraukums, kad viņš iejautājās:

— Un Jevdokija Pantelevna?

— Pošas. Tu esi pārāk agrīns viesis, labi ļaudis tik agri nenāk.

— Vai nu uzreiz esmu tik nelabs? Sailgojos, nu, un atnācu. Ko tur ilgi gaidīt.

— Ak, Mihail, nebūtu tu mani kaitinājis..,

— Ar ko tad es jūs, krustmāiniņ, kaitinu?

— Ar to pašu!

— Tomēr — ar ko tad?

— Nu, ar šīm savām valodām!

Duņaška dzirdēja, kā Miška smagi nopūtās. Ilgāk viņa nespēja. izturēt: uzlēca kājās, sakārtoja brunčus, izgāja virtuvē. Dzeltens, līdz nepazīšanai novājējis, Miška sēdēja pie loga, beidza smēķēt papirosu. Viņa miglainās acis atžirga, sejā parādījās tikko jaušams sārtums, kad viņš ieraudzīja Duņašku. Steidzīgi piecēlies, viņš piesmakušā balsī sacīja:

— Nu, labdien!

— Labdien… — Duņaška tikko dzirdami atbildēja.

— Ej atnes ūdeni! — Iļjiņična tūdaļ pavēlēja, pamezdama acis uz meitu.

Miška pacietīgi gaidīja, kad Duņaška atgriezīsies. Iļjiņična klusēja. Klusēja arī Miša, tad apdzēsa pirkstos papirosa galiņu un jautāja:

' — Ko jūs niknojaties uz mani, krustmāiniņ? Vai esmu jums ceļam šķērsu pārgājis, vai?

Iļjiņična kā dzelta pagriezās no krāsns.

— Kā gan sirdsapziņa tev atļauj nākt pie mums, bei-dzamais nekauņa?! — viņa iesaucās. — Un tu vēl vaicā! Rīkļurāvējs tāds!..,

— Kas tad es par rīkļurāvēju?

— Pats īstais! Kas noslepkavoja Petro? Vai ne tu?

<— Es.

— Nu, redzi! Kas tad tu pēc tam esi? Un tu nāc pie mums … sēdies, it kā … — Iļjiņična aizelsās, apklusa, bet savaldījusies turpināja: — Vai es esmu viņa māte vai ne? Kā tavas acis var raudzīties manī?

Miška manāmi nobāla. Viņš bija gaidījis šo sarunu. Uztraukumā mazliet stostīdamies, viņš sacīja:

— Man nav iemesla nolaist acis! Un, ja Petro būtu mani saķēris, ko viņš darītu? Domā, mani uz pieres bučotu? Viņš arī mani nobeigtu. Ne jau tāpēc mēs šais pakalnos tikāmies, lai mīlinātos cits ar citu! Karš paliek karš!

— Un radinieku Koršunovu? Nonāvēt mierīgu vecīti, vai tas arī karš?

— Kā gan citādi? — Miška brīnījās. — Zināms, ka karš! Es pazīstu tos mierīgos! Tāds mierīgais sēž mājās, pietur ar rokām bikses, bet nodara vairāk ļaunuma nekā cits pozīcijās… Tieši tādi kā vectēvs Grišaka jau kūdīja kazakus pret mums. Viņu dēļ arī viss šis karš iesākās! Kas uzsāka aģitāciju pret mums? Viņi, šie paši mierīgie. Un tu saki — rīkļurāvējs… Atradusi rīkļurāvēju! Es agrāk nevarēju ne jēru, ne sivēnu nokaut un arī tagad zinu, ka nenokaušu. Man pret šo kustoņu roka nepaceļas. Citi dažkārt kauj — es aizbāžu ausis un aizeju kaut kur tālāk, lai ne dzirdētu, ne redzētu.

— Un radinieku …

— Lēcies jums šis radinieks! — Miška sapīcis pārtrauca. — No viņa bija tikpat daudz labuma kā no āža piena, bet ļaunuma daudz. Es viņam teicu: nāc ārā no mājas, — negāja, nu, un palika tai vietā. Esmu nikns uz viņiem, uz šiem vecajiem velniem! Lopiņu nevaru nokaut — varbūt varētu tikai aiz dusmām, bet tādus, atvainojiet, neģēļus, kā šis jūsu radinieks vai cits kāds ienaidnieks — varu, cik uziet! Pret viņiem, pret naidniekiem, kas veltīgi dzīvo plašajā pasaulē, man roka ir stingra!

— Aiz šīs savas stingrības esi viss izdēdējis, — Iļjiņična dzēlīgi sacīja. Sirdsapziņa laikam kremt…

— Lika drusku pagaidīt! — Miška labsirdīgi pasmīnēja. — Vai nu mani sirdsapziņa sāks krimst tāda kraķa dēļ kā šis vectēvs. Mani nomocīja drudzis, izdrebinājis visu caurcaurēm, citādi es viņus, māmuļ…

— Kas es tev par māmuļu? — Iļjiņična iekaisa. — Sauc kuņu par māmuļu!

— Nu, tu man te nekuņo! — Miška padobji noteica un draudīgi piemiedza acis. — Neesmu nolīdzis no tevis visu paciest. Es tev saku, krustmāt, skaidri un gaiši: Petro dēļ neturi uz mani ļaunu prātul Viņš pats atrada, ko meklēja.

— Rīkļurāvējs tu esi! Rīkļurāvējsļ Ej prom no šejienes, nevaru uz tevi skatīties! — Iļjiņična ietiepīgi palika pie sava.

Miška no jauna aizsmēķēja un mierīgi iejautājās:

— Un vai Mitrijs Koršunovs —.jūsu radinieks — nav rīkļurāvējs? Un Grigorijs? Par dēliņu tu klusē, bet viņš jau ir īstais rīkļurāvējs, visīstākais!

— Nemuldi!

— Kopš vakardienas vairs nemuldu. Nu, kas tad viņš ir pēc tavām domām? Cik mūsējo viņš pazudinājis, vai to tu zini? Redzi nu! Ja tādu pievārdu, krustmāmiņ, tu dod visiem, kas bijuši karā, tad mēs visi esam rīkļurāvēji. Galvenais ir tas, par ko rauj rīkles un kādas, — Miška zīmīgi nobeidza.

Iļjiņična neatbildēja, bet, redzēdama, ka viesis nemaz nedomā aiziet, skarbi noteica:

— Pietiek! Man nav laika ar tevi tērzēt, būtu gājis mājās.

— Man tikpat daudz māju, cik zaķim muižu, — Miška pavīpsnāja un piecēlās.

Ne velna viņam nepadarīsi ar visādiem tādiem pārmetumiem un sarunām! Viņš, Miška, nemaz nav tik jūtīgs, lai pievērstu uzmanību satracinātas vecenes apvainojošiem izlēcieniem. Viņš zina, ka Duņaška viņu mīl, bet par pārējo, ari par veceni, viņam pasvilpot.

Otrā dienā no rīta viņš bija atkal klāt, apsveicinājās, it kā nekas nebūtu noticis, atsēdās pie loga, pavadīdams ar skatienu katru Duņaškas kustību.

— Tu bieži sāc iegriezties … — Iļjiņična, garām ejot, izgrūda, neatbildēdama uz Miškas sveicienu.

Duņaška pietvīka, pavērās uzdzirkstošām acīm mātē un nodūra skatienu, nebilduši ne vārda. Miška pasmiedamies atbildēja:

— Nenāku jau pie tevis, Iļjiņičnas krustmāt, veltīgi tu iekaisti.

— Labāk būtu, ja tu pavisam aizmirstu ceļu uz mūsu māju.

— Bet kur tad lai eju? — Miška, kļuvis nopietns, jautāja. — Ar jūsu radinieka Mitrija gādību esmu palicis viens, tikpat kā vienača acs, bet tukšā istabā nav iespējams kā vilkam_ notupēt. Vai nu gribi, vai negribi, krustmāmiņ, es tomēr nākšu pie jums, — viņš nobeidza un atsēdās ērtāk, plaši izpletis kājas.

Iļjiena vērīgi paskatījās viņā. Jā, tādu nav vis tik vienkārši padzīt. Visā plecīgajā Miškas stāvā, galvas pieliecienā, cieši sakniebtajās lūpās bija redzama vērša stūrgalvība …

Pēc tam kad viņš bija aizgājis, Ijjiņična izvadīja bērnus pagalmā un sacīja Duņaškai:

— Lai viņš vairs savu kāju te, nespertu. Saprati?

Duņaška, acis nepamirkšķinājusi, pavērās mātē: Kaut

kas visiem Meļehoviem raksturīgs uz mirkli pavīdēja viņas saniknotajā acu piemiedzienā, kad viņa, it kā katru vārdu nocirzdama, izrunāja: — Nē! Viņš nāks! Neaizliegsiet! Nāks! — un neizturējusi aizsedza acis ar priekšautu, izskrēja priekšnamā.

Iļjiņična, smagi atvilkdama elpu, atsēdās pie loga, ilgi sēdēja, klusi grozīdama galvu, nekā neredzēdama skatoties kaut kur tālu stepē, kur saulē sudrabota jauno vērmeļu svītriņa atdalīja zemi no debess.

Pievakarē Duņaška ar māti — neizlīgušas un nerunīgas — laboja sakņu dārzā pie Donas sabrukušos zedeņus. Pienāca Miška. Viņš klusēdams paņēma no Duņaškas rokām lāpstu, teica:

— Tu sekli roc. Uzpūtīs vējš, — un jūsu zedeņi būs atkal apkārt, — un sāka padziļināt bedrītes stabiņiem, pēc tam palīdzēja uzstādīt zedeņus, piestiprināja tos pie stabiņiem un aizgāja. No rīta viņš atnesa un nolika pie Meļehovu lieveņa divus tikko nodrāztus grābekļkātus un dakšu kātu; apsveicinājies ar Iļjiņičnu, lietišķi vaicāja:

— Vai domājat pļavā pļaut zāli? Ļaudis jau aizbraukuši pāri Donai.

Iļjiņična neatbildēja. Mātes vietā to darīja Duņaška:

— Mums pat nav ar ko pārbraukt pāri. Laiva kopš rudens guļ zem pūņa, visa izkaltusi.

— Vajadzēja pavasari ielaist ūdenī, — Miška pārmezdams sacīja. — Varbūt nodrīvēt? Bez laivas nevarēsiet iztikt.

Duņaška padevīgi un nogaidoši pavērās mātē. Iļjiņična klusēdama jāva mīklu un izlikās, it kā viņai gar visu šo sarunu nebūtu nekādas daļas.

— Vai drīvējamās pakulas jums ir? — jautāja Miška, tikko jaušami smaidīdams.

Duņaška iegāja pieliekamā, atnesa klēpi kaņepju pakulu.

Ap pusdienas laiku Miška bija savedis kārtībā laivu un iegāja virtuvē.

— Nu, ievilku laivu ūdenī, lai piemirkst. Piesieniet to pie siekstas, lai kāds neaizbrauc, — un atkal jautāja: — Kā tad, krustmāmiņ, būs ar pļauju? Varbūt jums palīdzēt? Tik un tā esmu tagad bez darba.

— Pavaicā viņai, — Iļjiņična pameta galvu uz Duņaškas pusi.

— Es vaicāju saimniecei.

— Es šeit, kā redzams, neesmu saimniece..,

Duņaška sāka raudāt un iegāja dižajā istabā.

— Tad jau vajadzēs palīdzēt, —nokrekšķinājies enerģiski noteica Miška. — Kur jums ir namdaru darbarīki? Gribu uztaisīt grābekļus, jo vecie laikam būs nederīgi.

Viņš aizgāja uz pūņa nojumi un sāka svilpodams drāzt grābekļu zarus. Mazais Mišatka grozījās ap viņu, lūgdamies skatījās viņam acīs:

— Tēvocīt Mihail, uztaisi man mazu grābeklīti, nav jau neviena, kas man to varētu uztaisīt. Vecmāmuļa neprot, un krustmāte neprot… Tikai tu proti, tu labi proti!

— Uztaisīšu, vārdabrāl, dieva vārds, uztaisīšu, tikai atej mazlietiņ nost, citādi tev var iekrist acīs skaidiņa, — Koševojs viņu atrunāja pasmaidīdams, izbrīnā domādams: «Cik gan līdzīgs, velnēns… Izspļauts tēvs! Acis, uzacis, un tāpat virslūpu ceļ uz augšu,., Tas gan ir nostrādāts!»

Viņš sāka darināt mazu bērna grābeklīti, bet nespēja pabeigt: viņam lūpas kļuva zilas, dzeltenajā sejā parādījās saniknota un reizē padevīga izteiksme. Viņš beidza svilpot, nolika nost nazi un salīgi noraustīja plecus.

— Mihailo Grigorič, vārdabrāl, atnes man kādu vecu segu, es atgulšos, — viņš lūdza.

— Bet kādēļ? — Mišatka ieinteresējās.

— Taisos sasirgt.

— Kāpēc?

— Ak, cik tu esi neatlaidīgs, tieši kā dadzis … Nu, pienācis laiks sasirgt, tas ir viss! Nes ātrāk!

— Un mans grābeklītis?

— Vēlāk pabeigšu.

Stipri drebuļi kratīja Mišku. Klabinādams zobus, viņš nolikās uz Mišatkas atnestās segas, noņēma cepuri un apsedza ar to seju.

— Vai jau esi sasirdzis? — Mišatka apbēdināts jautāja.

— Darīts, esmu sasirdzis.

<— Bet kāpēc tu trīci?

— Mani krata drudzis. .

— Un kāpēc tu klabini zobus?

Miška no cepures apakšas ar vienu aci palūkojās savā mazajā, uzmācīgajā vārdabrālī, mazliet pasmaidīja un neatbildēja vairs uz viņa jautājumiem. Mišatka izbijies pavērās viņā un aizskrēja uz istabu.

— Vecmāmuļ! Tēvocis Mihails nolicies pūnī garšļaukus un tā trīc, tā trīc, taisni lec uz augšu!

Iļjiņična paskatījās pa logu, piegāja pie galda un ilgi, ilgi klusēja, kaut ko pārdomādama …

— Ko tad tu klusē, vecmāmuļ? — Mišatka nepacietīgi jautāja, raustīdams viņu aiz piedurknes.

Iļjiņična pagriezās pret viņu, stingri noteica:

— Paņem, bērniņ, gultas segu un aiznes viņam, ančikristara, lai apsedzas. Viņu krata drudzis, tā ir tāda slimība. Vai aiznesīsi segu? — Viņa atkal piegāja pie loga, palūkojās sētā un steidzīgi sacīja: — Pagaidi, pagaidi! Nenes, nevajag.

Duņaška sedza savu aitādas kažoku virsū Koševojam un pieliekusies viņam kaut ko teica…

Pēc lēkmes Miša ņēmās līdz krēslai, gatavodamies pļaujai. Viņš bija manāmi savārdzis. Kustības kļuvušas gausas un nedrošas, bet grābeklīti Mišatkam viņš tomēr uztaisīja.

Vakarā Iļjiņična pagatavoja vakariņas, nosēdināja pie galda bērnus un neraudzīdamās Duņaškā, sacīja:

— Ej paaicini to … kā viņu sauc … vakariņās.

Miška atsēdās pie galda, nepārmetis krustu, gurdi salīcis. Viņa dzeltenajā sejā, kas bija klāta netīrām nožuvušu sviedru svītrām, atplaiksnījās nogurums, roka mazliet drebēja, kad viņš cēla pie mutes karoti. Viņš ēda maz un it kā negribēdams, retumis vienaldzīgi pārlaizdams acis pie galda sēdošajiem. Bet Iļjiņična izbrīnā pamanīja, ka izdzisušās «rīkļurāvēja» acis kļūst siltākas un atžirgst, pakavējoties pie mazā Mišatkas, ka sajūsmas un maiguma liesmiņas uz mirkli pavīd tanīs un nodziest, bet lūpu kaktiņos vēl ilgi slēpjas tikko jaušams smaids. Tad viņš novērsa skatienu, un viņa sejai atkal kā ēna uzgula trula vienaldzība.

Iļjiņična sāka paklusām vērot Koševoju un tikai tad pamanīja, cik briesmīgi viņš slimības laikā novājējis. Zem pelēkā, noputējušā virskrekla krasi un reljefi iezīmējās atslēgas kaulu pusloki, kumpaini slējās augšup aiz vājuma asie plato plecu stūri, un dīvains izskatījās rudiem bārdas rugājiem apaugušais kākslis bērnišķīgi vājajā kaklāJo vairāk Iļjiņična ielūkojās salīkušajā «rīkļurāvēja» stāvā, viņa vaska sejā, jo stiprāk izjuta tādu kā iekšēju neveiklumu, divējādas jūtas. Un pēkšņi nelūgts žēlums uz šo viņai nīstamo cilvēku — tas smeldzošais mātes žēlums, kas uzvar arī stipras sievietes, — pamodās Iļjiņičnai sirdī. Nespēdama savaldīt jaunās jūtas, viņa piebīdīja Miškam šķīvi, kas bija līdz malām pieliets ar pienu, un sacīja:

— Ed jel, dieva dēļ, krietnāk! Tu jau esi tik vājš, ka pat raudzīties tevī nelabi,,. Tad ta līgavainis!

III

Ciematā sāka runāt par Koševoju un Duņašku. Kāda sieva, satikusi reiz Duņašku piestātnē, jautāja ar atklātu izsmieklu: — Vai esat pieņēmušas Mihailu par strādnieku? Visu laiku viņš klīst pa jūsu pagalmu…

IJjiņična uz visiem meitas pierunājumiem stūrgalvīgi atbildēja: — Lūdz kā lūgdama, es tevi viņam nedošu! Nebūs jums manas svētības! — Un tikai tad, kad Duņaška paziņoja, ka aizies pie Koševoja, un sāka vākt savas drēbes, Iļjiņična grozīja lēmumu.

— Atjēdzies! — viņa izbijusies iesaucās. — Ko tad es iesākšu viena ar bērniem? Vai mums jāiet bojā?

>— Kā zināt, māmuļ, bet es negribu būt ciematam par apsmieklu, — Duņaška klusi noteica, joprojām sviezdama ārā no lādes savu jaunavas pūru.

Iļjiņična ilgi bez skaņas kustināja lūpas, tad, smagi cilādama kājas, aizgāja uz svētbilžu stūri.

— Nu labi, meitiņ …— viņa čukstēja, noņemdama svētbildi. Ja jau esi tā sadomājusi, lai tev dievs palīdz, ej…

Duņaška veicīgi nometās ceļos. Iļjiņična svētīja viņu, teica drebošā balsī:

— Ar šo svētbildi mani svētīja nelaiķe māte… Ak, ja tevī tagad paskatītos tēvs … Atceries, ko viņš teica par tavu izredzēto? Dievs redz, cik man grūti.,, — un, klusi novērsusies, izgāja priekšnamā.

Lai kā Miša centās, lai kā pierunāja līgavu atteikties no laulībām^ — stūrgalvīgā meiča palika pie sava. Miškam vajadzēja gribot negribot būt ar mieru. Domās lādēdams visu pasaulē, viņš gatavojās laulībām tā, it kā taisītos uz nāves sodu. Naktī pops Visarions klusiņām salaulāja viņus tukšā baznīcā. Pēc ceremonijas viņš apsveica jauno pāri, pamācīdams aizrādīja:

— Re, jaunais padomju biedri, kā dzīvē mēdz gadīties: pagājušā gadā jūs pašrocīgi nodedzinājāt manu māju, tā sacīt, atdevāt to par upuri ugunij, bet šodien man nācās jūs salaulāt… Nespļauj, kā saka, akā, jo tā var noderēt. Es tomēr priecājos, no visas sirds priecājos, ka esat nācis pie prāta un atradis ceļu uz kristīgo baznīcu.

To vairs Miška nespēja izturēt. Viņš bija klusējis visu laiku baznīcā, kaunēdamies sava vājā rakstura un sašutis par sevi, bet tagad nikni pašķielēja popā, kas nebija piemirsis ļaunu, un čukstus, lai Duņaška nedzirdētu, atbildēja:

— Zēl, ka toreiz aizbēgi no ciemata, citādi es tevi, gar-matainais velns, būtu nosvilinājis līdz ar mājul Saproti, ko? *

Aiz pārsteiguma apstulbušais pops, atri mirkšķinādams acis, blenza Miškā, bet tas parāva aiz piedurknes savu jauno sievu, bargi uzsauca: — Ejam! — un, stipri klaudzinādams ar armijas zābakiem, devās uz izeju.

Sais skumjajās kāzās nedzēra kandžu, nerēca dziesmas. Prohors, kas bija kāzās par liecinieku, otrā dienā ilgi spļaudījās un žēlojās Aksiņjai:

— Nu, meit, bija gan kāzas! Mihails baznīcā kaut ko tādu iespēra acīs popam, ka vecajam pat mute sagriezās greizi! Bet vakariņās, vai dzi, kas bija? Cepta vista un rūgušpiens … kaut vai lāsīti kandžas būtu uzlikuši galdā, velni! Ja Grigorijs Pantelevičs redzētu, kā viņa māsiņu izprecina!… Tas nu gan saķertu galvu! Nē, meit, beigta balle! Es vairs neesmu gājējs uz šīm jaunajām kāzām. Suņa kāzās, pat tur iet līksmāk, tur kauc suņi plēš cits

. citam spalvu nost, daudz trokšņa, bet te ne iedzeršanas, ne kaušanās, ak tavus nolādētus bendesmaisus! Tici man, biju tik neapmierināts pēc šīm kāzām, ka visu nakti nevarēju aizmigt, gulēju, grozījos, it kā man vesela sauja blusu būtu aiz krekla aizbērta …

Sākot ar to dienu, kad Koševojs apmetās Meļehovu mājā, saimniecībā viss sāka ritēt citādi: īsā laika viņš salaboja žogu, pārveda un sakrāva klonā stepes sienu, veikli nogludinādams apgrābto kaudzi; gatavodamies labības novākšanai, no jauna pārtaisīja pļaujmašīnas dēli un spārnus, rūpīgi iztīrīja piedarbu, saremontēja veco vētīklu un salaboja zirglietas, jo klusībā loloja cerības iemainīt vēršu pāri pret zirgu un ne reizi vien izteicās Duņaškai: — Mums jāiegādājas zirgs. Gaudulīgs brauciens ar tiem spīļainajiem apustuļiem. — Pieliekamā viņš nejauši atrada spainīti baltas krāsas un ultramarīnu un tūdaļ nolēma nokrāsot no vecuma pelēkos aizvērtņus. Meļehovu māja it kā kļuva jaunāka, raugoties pasaulē ar savām spilgti zilajām acīm …

Miška izrādījās rosīgs saimnieks. Par spīti slimībai viņš strādāja nemitīgi. Katrā darbā viņam palīdzēja Duņaška.

Nedaudzajās laulības dzīves dienās viņa bija kļuvusi manāmi glītāka un it kā piebrieduši plecos un gūžās. Kaut kas jauns bija parādījies viņas acu izteiksmē, gaitā, pat veidā sakārtot matus. Bija pazudušas viņai agrāk raksturīgās neveiklās, stūrainās kustības, bērnišķīgā svaidīšanās un gaisīgums. Smaidoša un aprimusi viņa lūkojās vīrā mīlas pilnām acīm un neredzēja ap sevi nekā cita. Jauna laime ir allaž akla …

Bet Iļjiņična ar katru dienu aizvien asāk un sāpīgāk sajuta vientulību, kas viņu bija apņēmusi. Viņa bija kļuvusi lieka šai mājā, kur nodzīvojusi gandrīz visu savu mūžu. Duņaška ar vīru strādāja tā, it kā tukšā vietā radītu paši savu ligzdu. Ar viņu tie neaprunājās ne par ko un neprasīja viņas atļauju, kad uzsāka kaut ko saimniecībā; viņi neatrada pat laipna vārda sirmgalvei. Tikai sēžoties pie galda, tie pārmainīja ar viņu dažus nenozīmīgus teikumus, un atkal Iļjiņična palika viena ar savām skumjajām domām. Viņai nedarīja prieku meitas laime, sveša cilvēka klātbūtne mājā — znots kā senāk tai palika svešs — smagi nospieda Iļjiņičnu. Pati dzīve viņai bija kļuvusi par slogu. Pazaudējusi vienā gadā tik daudz sirdij tuvu cilvēku, viņa dzīvoja, ciešanu aizlauzta, novecojusi un nožēlojama. Viņa bija izcietusi daudz bēdu, varbūt pat pārāk daudz. Iļjiņična jau vairs nespēja tām pretoties un dzīvoja pilna māņticīga paredzējuma, ka nāve, kas bija sākusi tik bieži apciemot viņu ģimeni, vēlreiz pārkāps vecās Meļehovu mājas slieksni. Samierinājusies ar Duņaškas precībām, Iļjiņična gribēja tikai vienu; sagaidīt Grigoriju, nodot viņam bērnus un tad uz visiem laikiem aizvērt acis. Savā ilgajā un grūtajā mūžā viņa bija ar tik daudzām ciešanām izpelnījusies šo tiesību atpūsties.

Bez gala vilkās garās vasaras dienas. Karsti spīdēja saule. Bet Iļjiņičnu vairs nesildīja svelošie saules stari. Viņa ilgi sēdēja uz lieveņa, pašā tveicē, nekustīga un vienaldzīga pret visu apkārtējo. Tā vairs nebija agrākā rosīgā un gādīgā saimniece. Viņai negribējās neko darīt. Tas viss bija veltīgs un tagad likās nevajadzīgs un nevērtīgs, arī spēka pietrūka, lai strādātu kā senās dienās. Bieži viņa apskatīja savas daudzu gadu darbā sarepējušās rokas un domās runāja: «Ir nu gan nostrādājušās manas rociņas .,, Laiks doties pie miera … Esmu nodzīvojusi par ilgu, pietiks… Kaut tikai sagaidītu Grišeņku …»

tikai reiz Iļjiņičnai atgriezās — un arī tad ne uz ilgu laiku — agrākais dzīvesprieks. Atceļā no staņicas ienāca Prohors, jau notālēm saukdams:

— Liec galdā magaričas, vecomāt Iļjiņičnai Vēstuli no dēla atnesu!

Vecā nobālēja. Vēstule viņas iztēlē nenovēršami saistījās ar jaunu nelaimi. Bet, kad Prohors izlasīja īso vēstulīti, kura pa pusei bija pilna ar sveicieniem radiem un kurā tikai beigās bija pieminēts, ka viņš, Grigorijs, centīsies uz rudens pusi ierasties atvaļinājumā, — Iļjiņična ilgi nevarēja nekā izteikt aiz prieka. Pa viņas brūno seju, pa dziļajām grumbām vaigos ritēja asaras, tik smalkas kā krellītes. Nodūrusi galvu, viņa slaucīja tās ar piedurkni, ar aso plaukstu, bet tās visu laiku plūda pa seju un, pilēdamas uz priekšauta, izraibināja to kā sīks un silts lietus. Prohoram ne tikai nepatika, — viņš nepavisam nevarēja ciest sieviešu asaras, tāpēc, neslēptā īgnumā raukdams pieri, sacīja:

— Kas tev lēcies, vecmāmuļ? Cik daudz gan jums, bā-biešiem, tā slapjuma… Vajag priecāties, nevis brēkt. Nu, es eju, ardieviņu! Man maz prieka tevī raudzīties.

Iļjiņična atjēdzās, atturēja viņu.

— Par tādu vēsti, manu mīlulīt… Kā tad es tā… Pagaidi, es tevi pacienāšu… — viņa nesakarīgi murmināja, izņemdama no lādes kandžas pudeli, kas tur glabājās kopš senseniem laikiem.

Prohors apsēdās, noglauda ūsas.

— Tu taču sadzersi ar mani uz priekiem? — viņš jautāja, Un tūlīt uztraucies nodomāja: «Nu atkal velns parāva mani aiz mēlesl Liksies vēl klāt, un tur ir tikai viens šņauciens dziras …»

Iļjiņična atteicās. Viņa rūpīgi salocīja vēstuli, uzlika to uz svētbilžu plauktiņa, bet, kā redzams, apdomājusies paņēma atkal, paturēja rokās un iebāza azotē, cieši piespieda pie sirds.

Duņaška, atgriezusies no lauka, ilgi lasīja vēstuli, tad pasmaidīja un nopūtās:

— Ak, kaut jel viņš drīzāk ierastos! Jūs jau, māmuļ, nemaz vairs neizskatāties pēc cilvēka.

Ijjiņična greizsirdīgi atņēma viņai vēstuli, paslēpa to atkal azotē un smaidīdama, vērdamās meitā piemiegtām, starojošām acīm, sacīja:

— Par mani pat suns vairs neliekas ne zinis, lai esmu kāda būdama, bet redzi, mans pastarītis taču atcerējās māti! Un kā viņš raksta! Pēc tēva vārda par Iļjiņičnu pagodējis … Sirsnīgi sveicinu, raksta, dārgo māmuļu un arī dārgos bērniņus, tāpat tevi nav aizmirsis… Nu, ko tu smej? Tu esi nejēga, Duņaška, tīrā nejēga!

— Vai tad es, māmuļ, nedrīkstu pat pasmaidīt! Kur tad jūs gribat doties?

— Aiziešu uz sakņu dārzu, aprušināšu kartupeļus.

— Es pati rīt aiziešu, sēdiet vien mājā. Te jūs žēlojaties, ka sirgstat, te uzreiz atradāt darbu.

— Nē, es iešu… Man prieks, es gribu būt viena, — Iļjiņična atzinās un kā jauna meitene veikli apmeta sev lakatu.

Ceļā uz sakņu dārzu viņa iegriezās pie Aksiņjas, sākumā pieklājības pēc parunājās par citām lietām, tad izņēma vēstuli.

— Mūsējais atsūtījis vēstulīti, iepriecinājis māti, solās ierasties atvaļinājumā. Se, nāburdzīt, palasi, es arī vēlreiz paklausīšos.

Kopš tā brīža Aksiņjai bieži vajadzēja lasīt šo vēstuli. Iļjiņična nāca pie viņas vakaros, ņēma ārā lakatiņā rūpīgi ietīto, dzelteno aploksni, nopūzdamās lūdza:

— Palasi, Aksiņjuška, man kaut kā šodien tik tumšs ap sirdi, un sapnī es viņu redzēju maziņu, tādu, kāds viņš bija, kad vēl gāja skolā …

Ar laiku burti, kas bija rakstīti ar tintes zīmuli, saplūda kopā, un daudzus vārdus pavisam nevarēja salasīt, bet Aksiņjai tas nesagādāja nekādas grūtības: viņa tik bieži bija lasījusi šo vēstuli, ka zināja to no galvas. Un vēlāk, kad plānais papīrs jau bija pārvērties par skrandām, Aksiņja tekoši izstāstīja visu vēstuli līdz beidzamajai rindiņai.

Pēc pāris1 nedēļām Iļjiņična sāka justies nelabi. Duņaška bija nodarbināta kulšanā, un Iļjiņična negribēja atraut viņu no darba, bet pati gatavot ēdienu nespēja.

— Šodien necelšos augšā. Tiec kaut kā pati galā, ~~ viņa palūdza meitu.

— Kas tad jums sāp, māmuļ?

Iļjiņična izgludināja krokas savā vecajā jaciņā, nepaceļot acis, atbildēja:

— Viss sāp… It kā viss man iekšā būtu sadauzīts. Jaunībā dažkārt tavs nelaiķa tēvs saskaitās un sāka mani sist… Bet dūre — tā viņam bija kā dzelzs… Pa veselai nedēļai gulēju kā beigta. Tā arī tagad: visur man lauž, it kā es būtu sadauzīta …

— Varbūt aizsūtīt Mihailu pēc felšara?

— Kam viņš vajadzīgs, kaut kā piecelšos.

Iļjiņična otrā dienā tiešām piecēlās, pastaigāja pa sētu, bet pret vakaru atkal nolikās. Seja viņai bija mazliet uztūkuši, zem acīm parādījušies maisiņi. Nakti viņa vairākkārt, atspiedusies uz rokām, pacēla galvu no augsti uzčubinātajiem spilveniem, ātri elpoja — viņai trūka elpas. Tad dusulis pārgāja. Viņa atkal varēja mierīgi gulēt uz muguras un pat piecelties no gultas. Vairākas dienas viņa pavadīja tādā kā klusā atšķirtībā un mierā. Viņai gribējās būt vienai, un, kad Aksiņja nāca viņu apraudzīt, Iļjiņična skopi atbildēja uz jautājumiem un uzelpoja vieglāk, kad tā aizgāja. Viņa priecājās, ka bērni lielāko daļu dienas pavada laukā un ka Duņaška reti nāk iekšā un netraucē viņu ar dažādiem jautājumiem. Viņai vairs nebija vajadzīga nekāda līdzjūtība un nekāds mierinājums. Bija atnācis tāds laiks, kad par varu gribējās palikt vienai, lai atcerētos kaut ko no savas dzīves. Un, pievērusi acis, viņa stundām gulēja nekustēdamās, tikai uztūkušie pirksti taustīja segas krokas, un šais stundās viņai atausa atmiņā visa dzīve.

Apbrīnojami, cik īsa un nabadzīga izrādījusies šī dzīve un cik daudz tajā bijis smaga un bēdīga, ko negribas ne atminēties! Nezin kāpēc visbiežāk atmiņā, domās viņa at-griezās pie Grigorija. Varbūt tāpēc, ka nemiers par Grigorija likteni nebija pametis viņu visus gadus kopš kara sākuma un viss, kas tagad Iļjiņičnu saistīja ar dzīvi, bija sakopots tikai viņā. Vai nu sāpes par vecāko dēlu un vīru bija notrulinājušās, ar laiku izplēnējušas, bet viņus, mirušos, Iļjiņična atcerējās retāk, un viņi tai rādījās it kā caur pelēku, miglainu aizsegu. Viņa nelabprāt atcerējās jaunību, savu laulības dzīvi. Tas viss bija vienkārši nevajadzīgs, aizgājis tik tālu un nedeva ne prieka, ne atvieglinājuma. Un, atgriežoties savās pēdējās atmiņās pagātnē, viņa palika skaudra un šķīsta. Tikai «pastarītis» parādījās atmiņā skaidri, gandrīz taustāmi spilgti. Taču, tiklīdz viņa iedomājās to, tūlīt sāka just savus paātrinātos sirds pukstus. Tad uzmācās dusulis, viņai satumsa seja, un viņa ilgi gulēja bez samaņas, bet, atguvusi elpu, atkal domāja par dēlu. Viņa taču nevarēja aizmirst savu pēdējo dēlu…

Reiz Iļjiņična gulēja dižajā istabā. Aiz loga mirdzēja pusdienas saule. Debess dienvidu pamalē žilbā zilumā majestātiski īrās balti, vēja urdīti mākoņi. Dziļo klusumu traucēja tikai vienmuļā, iemidzinošā sienāžu čirkstoņa. Ārpusē zem paša loga bija palikusi saules neizdedzināta, pie mājas pamata piekļāvusies zāle — pussavītušas balandas pamīšus ar vējauzām un vārpatu, — tur tad, atraduši sev patvērumu, arī čirkstēja sienāži. Iļjiņļčna klausījās viņu nemitīgajā čirkstoņā, saoda istabā ieplūdušo saules sakarsētās zāles smaržu, un viņas acu priekšā uz mirkli kā parādība iznira saules kveldētā augusta stepe, zeltotā kviešu rugaine, pelēcīgā miglā ieplīvurotā koši zilā debess …

Viņa skaidri redzēja vēršus, kas ganās uz vērmelēm apaugušas ežas, arbu un virs tās izplesto brezentu, dzirdēja čirkstošo sienāžu sanoņu, ieelpoja sāji rūgteno vērmeļu smaržu „. Viņa redzēja-arī sevi — jaunu, staltu, skaistu… Rau, viņa iet, steidzas uz apmetni. Zem viņas kājām čab rugāji, dursta kailos stilbus, karsts vējš žāvē uz muguras kreklu, kas ielaists brunčos un slapjš no sviedriem, dedzina kaklu. Viņai seja kvēl sārta, no asins pieplūduma smalki džinkst ausīs. Viņa satur ar saliekto roku smagās, stingrās, piena piebriedušās krūtis un, izdzirdusi aizelsušās bērna raudas, pasteidzina soli, ejot atpogā krekla apkakli.

Viņas vēja appūstās lūpas trīs un smaida, ka tā izņem no ratiem piekārtā šūpuļa mazo, tumšo Grišatku. Pieturēdama ar zobiem sviedros mirkstošo krustiņa auklu, viņa steidzīgi dod bērnam krūti un caur sakostajiem zobiem čukst; — Ak tu manu mīļo dēliņ! Mans brīnumjaukais! Māte tevi mērdē badā … — Grišatka, vēl aizvien aizvainoti iešņukstēdamies, zīž un sāpīgi iecērt zobiņus zīdeklī. Līdzās stāv un asina izkapti jaunais, melnūsainais Grišatkas tēvs. Zem nolaistajām skropstām viņa redz tā smaidu un zobgalīgo acu zilganos baltumus… Viņai grūti elpot aiz karstuma, sviedri līst no pieres un kutina vaigus, un gaisma tumst, tumst acu priekšā …

Viņa atģidās, pārvilka roku pār seju, kas bija slapja no asarām, un pēc tam ilgi gulēja, mocīdamās jo niknā dusuļa lēkmē, brīžiem zaudēdama samaņu.

Vakarā, kad Duņaška ar vīru bija aizmiguši, viņa saņēma pēdējās spēku paliekas, piecēlās, izgāja laukā. Aksiņja, kas bija līdz vēlam vakaram meklējusi no ganāmpulka nozudušo govi, nāca mājā un redzēja, kā Iļjiņična, lēni soļodama, grīļodamās dodas uz klonu. «Kāpēc viņa, tik vārga, iet turp?» Aksiņja brīnījās un, uzmanīgi aizgājusi līdz zedeņiem, kas bija blakus Meļehovu klonam, pavērās tur. Spīdēja pilns mēness. No stepes pūta vējiņš. No salmu kaudzes krita tumša ēna uz kailā, akmens veltņiem izdauzītā kūla. Iļjiņična stāvēja, turēdamās ar rokām pie žoga, skatījās stepē, tur, kur kā neaizsniedzama, tāla zvaigznīte mirgoja pļāvēju sakurtais ugunskurs. Aksiņja skaidri redzēja zilgās mēnesnīcas apspīdēto, pietūkušo Iļjiņičnas seju, sirmo matu šķipsnu, kas bija izlīdusi no vecītes melnā lakatiņa.

Iļjiņična ilgi lūkojās krēslainajā stepes zilgmē, tad klusā balsī, it kā viņš stāvētu turpat līdzās, sauca:

— Grišeņka! Manu dārgumiņ! — Viņa brītiņu klusēja un tad jau citādā, zemā un dobjā balsī noteica: — Manu sirds asintiņ! …

Aksiņja nodrebēja, neizprotamu sēru un baiļu pārņemta, un, strauji atrāvusies no zedeņiem, devās uz māju.

Sai naktī Iļjiņična saprata, ka drīz mirs, ka nāve jau pienākusi viņas galvgalim. Rītausmā viņa izņēma no lādes Grigorija kreklu, salocīja un palika zem spilvena; saga-tavoja arī savas mirstamās drānas, kurās viņu vajadzēja ietērpt pēc pēdējā elpas vilciena.

No rīta Duņaška, kā vienmēr, iegāja apraudzīt māti. Iļjiņična izņēma no spilvena apakšas kārtīgi salocīto Gri-gorija kreklu un klusēdama pasniedza Duņaškai.

— Kas tas tāds? — Duņaška izbrīnījusies jautāja.

— Grišas krekls … Atdod vīram, lai valkā, viņa vecais, kas tam mugurā, būs droši vien sviedros sasutis… — Iļjiņična tikko dzirdami izrunāja.

Duņaška ieraudzīja uz šķirsta mātes melnos svārkus, kreklu un drēbes kurpītes — visu, ko ģērbj nelaiķēm, izvadot tās tālajā ceļā, — ieraudzīja un nobala.

— Ko jūs, māmulīt, esat sagatavojusi mirstamās drānas? Novāciet tās, dieva dēļ! Dievs ar jums, vēl agri par nāvi domāt.

— Nē, man jau laiks … — Iļjiņična čukstēja. — Mana kārta… Glabā bērniņus, uzraugi, kamēr atgriezīsies Griša!… Es jau viņu, redzams, nesagaidīšu… Ak vai, nesagaidīšu!…

Lai Duņaška neredzētu viņas asaras, Iļjiņična pagriezās pret sienu un aizsedza seju ar lakatiņu.

Pēc trim dienām viņa nomira. Iļjiņičnas laikabiedres apmazgāja viņu, ietērpa mirstamās drānās, uzlika dižajā istabā uz galda. Vakarā Aksiņja atnāca atvadīties no nelaiķes. Viņa ar pūlēm pazina mirušās, mazās vecenītes stingrajā sejā, kas bija kļuvusi daiļāka, agrāko lepno un drošo Iļjiņičnu. Pieskārusies ar lūpām pie dzeltenās, saltās nelaiķes pieres, Aksiņja pamanīja viņai pazīstamo, nepaklausīgo matu šķipsnu, kas bija izlīdusi no baltā galvas lakatiņa, un mazo, apaļo, gluži jaunavīgo auss gliemežnīcu.

Duņaška bija ar mieru, ka Aksiņja aizved bērnus pie sevis. Aksiņja paēdināja tos — nerunīgus un jaunas nāves iebiedētus, nolika gulēt pie sevis. Viņa izjuta dīvainas jūtas, apskaujot no abām pusēm viņai piespiedušos, aprimušos tuvā cilvēka bērniņus. Pusbalsī viņa sāka tiem stāstīt bērnībā dzirdētās pasakas, lai taču ar kaut ko viņus izklaidētu, novērstu viņu' domas no mirušās vecmāmiņas. Klusi, dziedošā balsī viņa stāstīja pasaku par nabaga bārabērnu Vaņušku:

Ai zosis, ai gulbji, Paņemiet mani Uz baltajiem spārniem, Aiznesiet mani Uz manu pusi, Uz dzimto pusi…

Viņa nebija paguvusi izstāstīt pasaku līdz galam, kad jau dzirdēja bērnu vienādo, ritmisko elpu. Mišatka gulēja ārmalā, cieši piespiedies ar seju viņas plecam. Aksiņja ar pleca kustību uzmanīgi pabīdīja viņa atpakaļ atmesto galvu un pēkšņi sajuta sirdī tik nežēlīgas, griezīgas sāpes, ka viņai sažņaudzās rīkle. Viņa sāka raudāt smagi un rūgti, elsodama drudžainos šņukstos, bet nevarēja pat noslaucīt asaras: viņas rokās gulēja Grigorija bērni, un viņai negribējās tos modināt.

Pēc Iļjiņičnas nāves Koševojam, kas bija palicis mājā vienīgais un pilntiesīgais saimnieks, kā liekas, vajadzēja ar vēl lielāku cītību pārkārtot saimniecību, to vēl vairāk paplašināt, bet patiesībā tā nenotika: ar katru dienu Miša strādāja aizvien nelabprātāk, aizvien biežāk gāja prom no mājas, bet vakaros vēlu sēdēja uz lieveņa, smēķēja, domāja nez kādas savas domas. Duņaškai nevarēja palikt nepamanīta ar vīru notikusī pārmaiņa. Viņa ne reizi vien brīnīdamās vēroja, ka Miša, kas agrāk bija strādājis ļoti pašaizliedzīgi, pēkšņi ne no šā, ne no tā nometa cirvi vai ēveli un atsēdās kaut kur maliņā atpūsties. Tas pats bija arī tīrumā, kad sēja ziemas rudzus: Miša apiet divreiz ap lauku, aptur vēršus, uztin smēķi un ilgi sēž tīrumā, pīpē, rauc pieri.

No tēva mantojusi praktisku atjautību, Duņaška nemierīgi domāja: «Neilgam laikam pietika… Vai nu sirgst, vai vienkārši apslinkojies. Būs gan man nelaime ar tādu vīriņu! Tā sacīt, it kā dzīvotu pie svešiem ļaudīm: pusi dienas smēķē, pusi dienas atvelk elpu, bet strādāt nav laika… Ar viņu jāaprunājas paklusām, lai nesaskaišas, citādi, ja viņš ari tālāk tā darbosies saimniecībā, mēs nekad netiksim uz zaļa zara …»

Reiz Duņaška uzmanīgi iejautājās:

— Ko tu tāds savāds, Miša, vai tevi moka slimība?

— Kur nu slimība! Te jau bez slimības gals klāt, — Miška īgni atbildēja un, paskubinājis vēršus, devās līdzi sējmašīnai.

Duņaškai šķita neērti vēl vairāk izjautāt; galu galā sievai nav jāmāca vīrs. Tā arī saruna beidzās.

Duņaška bija kļūdījusies savos minējumos. Vienīgais cēlonis, kas Mišām neļāva strādāt ar agrāko cītību, bija viņā ar katru dienu pieaugošā pārliecība, ka viņš pāragri apmeties dzimtajā ciematā. «Par agru esmu ķēries pie saimniecības, esmu pārsteidzies…» Miša saīdzis domāja, lasīdams apgabala avīzē frontes ziņojumus vai vakaros klausīdamies demobilizēto Sarkanās Armijas kazaku nostāstus. Bet it sevišķi viņu satrauca ciemata iedzīvotāju noskaņojums: daži no tiem atklāti runāja, ka padomju varai uz ziemas pusi būšot beigas, ka Vrangelis izgājis no Taurijas un kopā ar Mahno jau tuvojoties Rostovai, ka sabiedrotie izcēluši Novorosijskā milzīgu desantu… Ciematā izplatījās baumas, viena nejēdzīgāka par otru.

Kazaki, kas bija atgriezušies no koncentrācijas nometnēm un raktuvēm, paguvuši vasaru atēsties mājas maizē, turējās savrup, naktīs dzēra kandžu, runāja nez kādas savas runas, bet, satiekoties ar Mišu, mākslotā vienaldzībā vaicāja: — Tu avīzītes lasi, Koševoj, pastāsti, kā tur ar Vrangeli, vai drīz viņu pieveiks! Un vai tas pareizi vai tikai tenkas, ka sabiedrotie atkal spiežoties mums virsū?

Kādā sestdienas vakarā atnāca Prohors Zikovs. Miša bija tikko kā atgriezies no lauka, mazgājās, stāvēdams pie lieveņa. Duņaška lēja viņam no krūzes ūdeni uz rokām, smaidīdama lūkojās vīra vājajā, iedegušajā kaklā. Prohors apsveicinājies atsēdās uz lieveņa apakšējās kāpītes un jautāja:

— Vai par Grigoriju Panteleviču nekas nav dzirdams?

— Nē, — Duņaška atbildēja, — neraksta.

— Vai tu esi pēc viņa noilgojies? — Miša noslaucīja seju un rokas, bez smaida ieskatījās Prohoram acīs.

Prohors nopūtās, sakārtoja tukšo krekla piedurkni.

— Pats par sevi. Kopā visu dienestu norāvām.

— Un domājat no jauna raut?

— Ko tad?

— Nu, dienestu.

— Mēs esam savu laiku nokalpojuši.

— Bet es domāju, ka tu nevari viņu sagaidīt, lai atkal kalpotu, — vēl arvien tāpat bez smaida turpināja Miša. — Atkal karotu pret padomju varu …

— Nu gan tu veltīgi tā runā, Mihail, — Prohors apvainots iesaucās.

— Kā tad veltīgi? Dzirdu visādas valodiņas, kādas klīst pa ciematu.

— Vai tad esmu kaut ko tādu runājis? Kur tu to esi dzirdējis?

— Ne jau tieši tu, bet tādi kā jūs ar Grigoriju, kas vēl arvien gaida «savējos».

— Es šos «savējos» negaidu, man visi vienādi.

— Taisni tas nav labi, ka tev visi vienādi. Iesim istabā, neapvainojies, es to pa jokam pateicu.

Prohors nelabprāt uzkāpa lievenī un, pārkāpis priekšnama slieksni, teica:-

— Tavi joki, draudziņ, nav visai jautri… Vecais jāaizmirst. Esmu par veco nolīdzinājies.

— Ne visu veco var aizmirst, — vēsi noteica Miša, sēz-damies pie galda. — Sēdies ar mums pie vakariņām!

— Paldies! Protams, ne visu var aizmirst. Es, redzi, pazaudēju roku — labprāt gribētu, bet nevaru aizmirst, katru mirkli to atminos.

Duņaška, galdu klādama un viru neuzlūkodama, jautāja:

— Kā tad pēc tavām domām: tam, kas bijis baltajos, visu mūžu nepiedos? "

—Un kā tad tu domāji?

— Es domāju, ka nav labi pieminēt ļaunu.

— Nu, tas varbūt tā evaņģēlijā rakstīts, — Miša vēsi attrauca. — Bet, manuprāt, katram cilvēkam vienmēr jā-atbild par saviem darbiem.

— Valdība par to nekā nesaka, — Duņaška klusi iebilda.

Viņai negribējās sākt vārdu pārmaiņu ar vīru, svešam

cilvēkam klātesot, bet sirdī viņa jutās apvainota par Mihaila, kā viņai likās, nepiemēroto joku ar Prohoru un par to naidīgumu, kuru tas atklāti izrādīja pret viņas brāli.

— Tev šī valdība nekā nesaka, viņai nav ar tevi ko runāt, bet par kalpošanu baltajiem jāatbild padomju likuma priekšā.

—Tātad arī man jāatbild? — Prohors interesējās.

— Tu jau tikpat kā teļš: paēdis un kūtī iekšā. No dieniniekiem nekā neprasa, bet Grigorijam būs jāatbild, kad pārradīsies mājās. Mēs viņam prasīsim atbildi par sacelšanos.

— Tu laikam prasīsi? — Duņaška, nozibsnījusi ar acīm, nolika galdā bļodiņu ar pienu.

<— Ari es prasīšu, — Miša mierīgi atbildēja.

—Tā nav tava darīšana… Atradīsies prasītāji bez tevis. Viņš Sarkanajā Armijā izpelnījies piedošanu…

Duņaškai notrīcēja balss. Viņa atsēdās pie galda, laizdama caur rokām priekšauta apmali. It kā nebūtu pamanījis sievas satraukumu, Miša tikpat mierīgi turpināja:

— Arī man interesanti paprasīt. Bet, kas zīmējas uz piedošanu, tad jānogaida … Vēl jāpaskatās, kā viņš to nopelnījis. Ne mazumu viņš mūsējo asiņu izlējis. Vēl jāapsver, kuras asinis vairāk vērtas …

Tā bija pirmā nesaskaņa visā viņu kopdzīves laikā. Virtuvē iestājās neveikls klusums. Miša klusēdams strēba rūgušpienu, retumis noslaucīdams dvielī lūpas. Prohors smēķēja, šad tad pavērdamies Duņaškā. Tad viņš sāka runāt par saimniecību. Pasēdēja vēl kādu pusstundu. Pirms aiziešanas ieteicās:

— Kirils Gromovs pārnācis. Vai esi dzirdējis?

— Nē. No kurienes viņš pārradies?

— No sarkanajiem. Ari kalpojis Pirmajā jātnieku armijā.

— Tas bija viņš, kas kalpoja pie Mamontova?

— Viņš pats.

— Brašs karotājs bija, — Miša pasmīnēja.

— Kā tad! Laupīšanā pats pirmais. To viņš prot kā neviens.

— Par viņu stāstīja, ka viņš esot bez žēlastības cirtis gūstekņus. Par zaldātu zābakiem slepkavojis. Nogalina — paņem tikai zābakus.

— Bija tādas baumas, — Prohors apstiprināja.

— Vai arī viņam jāpiedod? — Miša glaimīgi vaicāja. — Jēzus, kā teikts, piedeva ienaidniekiem un lika arī mums tā darīt, vai kā tur bija?

— Ko tur teikt… Bet ko tu viņam padarīsi?

— Nu, es padarītu gan … — Miša piemiedza acis. — Es viņam tā padarītu, ka viņš pēc tam notirinātu kājas! Nu, no tā viņš neizbēgs. Veškos ir Donas čeka, tā viņu apmīļos.

Prohors pasmaidīja un sacīja;

— Ir gan taisnība, ka dažs labs tikai kapā rimsies. Viņš ari no Sarkanās Armijas pārradies ar salaupītu mantu. Manai sievai viņa meitietis lielījies, ka atnesis šai kādu sieviešu mēteli, nez cik kleitu un dažāda-s citas mantas. Viņš bijis Maslaka brigādē un no turienes devies mājās. Būs pārnācis ne citādi kā dezertieris, atnesis līdzi ieročus.

— Kādus ieročus? — Miška sāka intersēties.

— Nu skaidrs, kādus: īso karabīni, naganu, varbūt vēl kaut ko.

— Vai viņš reģistrējies Padomē, nezini?

Prohors iesmējās, atmeta ar roku.

— Tu viņu ar cilpu tur neaizvilksi! Es tā skatos, ka viņš bēguļo. Ja ne šodien, tad rīt pazudīs no mājas. Re, Kirils, pēc visa spriežot, vēl domā karot, bet par mani tev grēks tā runāt. Nē, draudziņ, es esmu savu laiku nokarojis, pieēdies šī labuma līdz acīm.

Prohors drīz vien aizgāja. Pēc brītiņa izgāja laukā ari Miša. Duņaška pabaroja bērnus un tikko kā gribēja likties gulēt, kad ienāca Miša. Viņš turēja rokās kaut ko maisā ietītu.

>— Kur tevi velni dīdīja? — Duņaška jautāja.

— Biju pēc sava pūra, — Miška pasmaidīja bez ļauna prāta.

Viņš iztina rūpīgi iesaiņoto šauteni, patronām pieblīvēto somu, naganu undivas rokas granātas. Nolika visu to uz soliņa un uzmanīgi ielēja apakštasītē petroleju.

—No kurienes tad tie? — Duņaška ar uzacu kustību norādīja uz ieročiem.

— Tie mani, no frontes.

— Kur tad tu tos biji paslēpis?

— Lai nu slēpu kur slēpdams, taču saglabāju.

— Re, cik tu, izrādās, noslēpumains! Un nekā nestāstīji! Pat no sievas slēpies?

Miša, māksloti bezrūpīgi smaidīdams un acīm redzami pielabinādamies, noteica:

— Un kam tev bija to zināt, Duņaška? Tā nav sieviešu darīšana. Lai šī manta stāv, tā, meičiņ, nav mājā lieka.

— Bet kam tu stiep to iekšā? Tu jau tagad esi likumu pratējs, visu zini… Bet vai par to tev pēc likuma nevajadzēs atbildēt?

Miša kļuva ārēji bargs un noteica:

— Tu esi nejēga! Kad Kirjuška Gromovs pārnes ieročus, — tas ir par postu padomju varai, bet, kad. es atnesu, — tas nāk padomju varai tikai par labu. Vai saproti? Kam tad man vajadzētu par to atbildēt? Tu muldi nez ko, liecies gulēt!

Pēc viņa domām, viņš šo jautājumu bija pareizi atrisinājis: ja jau nesakautie baltie pārnāk ar ieročiem, tad viņam jābūt modram. Viņš rūpīgi iztīrīja šauteni un naganu un rīta pusē mazā gaismiņā devās kājām uz Vešensku.

Duņaška, ielikdama viņam somā pārtiku, īgni un rūgti noteica;

— Tu visu laiku vāri ar mani mēmo putru! Saki jel — vai uz ilgu laiku aizej un kādā darīšanā? Kas tā, velns, par dzīvi! Sataisās iet, bet vārda no viņa nevar izdabūt! … Kas tu man esi, vīrs vai pieklīdenis?

— .Eju uz Veškiem uz komisiju, ko vēl lai tev saku? Kad pārnākšu, dabūsi visu zināt.

Pieturēdams ar roku somiņu, Miša nogāja līdz Donai,

iesēdās laivā un veicīgi aizīrās uz viņu pusi.

*

Vešenskā pēc pārbaudes ārstu komisijā ārsts īsi pateica Mišain:

— Jūs, dārgo biedri, Sarkanajai Armijai nederat. Jūs pārāk nomocījusi malārija. Jāārstējas, citādi nebūs labi. Tādi Sarkanajai Armijai nav vajadzīgi.

— Bet kādi tad tai vajadzīgi? Divus gadus kalpoju, bet tagad esmu kļuvis nevajadzīgs?

— Vajadzīgi vispirms veseli cilvēki. Izveseļosieties — būsiet vajadzīgs. Paņemiet recepti, aptiekā jums iedos hinīnu.

—< Tā-ā-ā, tas ir skaidrs, — Koševojs mauca mugurā virskreklu it kā sakas straujam zirgam: visu laiku nekādi nevarēja iebāzt galvu apkaklē, bikses aizpogāja tikai uz ielas un devās tieši uz partijas apgabala komiteju.

…Tatāru ciematā Miša atgriezās kā ciemata revolucionārās komitejas priekšsēdētājs. Uz ātru roku apsvei-' cinājies ar sievu, pateica:

— Nu, tagad palūkosim!

— Par ko tu runā? — Duņaška izbrīnījusies vaicāja.

— Par to pašu.

— Par ko?

— Esmu iecelts par priekšsēdētāju. Saproti?

Duņaška bēdīgi noplātīja rokas. Viņa gribēja kaut ko

teikt, bet Miša neklausījās viņā, kārtoja pie spoguļa siksnu uz izbalējušā aizsargkrāsas virskrekla un aizsoļoja uz Padomi.

Revolucionārās komitejas priekšsēdētājs kopš pašas ziemas bija vecais Mihejevs. Pusakls un kurls viņš sajuta savu pienākumu kā nastu un ar pārlieku prieku dabūja no Koševoja zināt, ka viņam ieradusies maiņa.

— Te būs papīriņi, manu draudziņ, te ciemata zīmogs, ņem tos, dieva dēļ! — viņš runāja neliekuļotā priekā, mezdams krustus un berzēdams rokas. — Man jau astotais desmits, savu mūžu neesmu bijis amatos, bet, paskat, vecumdienās iznāca … Tā ir jūsu — jauno darīšana, kur tad 11u es! Nevaru ne saredzēt, ne sadzirdēt… Laiks dievu lūgt, bet mani par priekšsēdētāju iecēluši…

Miška ātri pārskatīja priekšrakstus un pavēles, ko bija -atsūtījusi staņicas revolucionārā komiteja, un jautāja:

— Kur sekretārs?

— Ko?

— Pie joda, kur sekretārs, es saku!

— Sekeltārs? Sēj rudzus. Viņš, lai pērkons viņu sasper, iegriežas šeit reizi nedēļā. Gadās, — no staņicas pienāk papīrs, kas jāizlasa, bet viņš nav ar suņiem sadzenams. Tā arī stāv svarīgais papīrs vairāk dienu nelasīts. Bet es esmu vājš lasītājs, ak vai, cik vājš! Ar mokām parakstos, bet lasīt nepavisam nevaru, tik vien spēju kā uzspiest zīmokli „, t

Uzacis saraucis, Koševojs aplūkoja noplukušo revolu-cionārās komitejas istabu, kuru greznoja viens pats vecs, mušu notriepts plakāts.

Vecais bija tik priecīgs par negaidīto atbrīvošanu, ka pat uzdrošinājās pajokot: sniegdams Koševojam lupatiņā ietīto zīmogu, sacīja;

— Tā tad nu ir visa ciemata saimniecība, naudas summu nav, un atamana zizli padomju vara neļauj turēt. Ja gribi, varu atdot savu veča kruķi. — Un, ar bezzobaino muti smaidīdams, pastiepa plaukstām nopulēto oša spieķi.

Bet Koševojs nebija noskaņots uz jokiem. Viņš vēlreiz pārlaida acis savā neizskatībā nožēlojamai revolucionārās komitejas istabai, sadrūma un nopūzdamies sacīja:

— Uzskatīsim, vectēv, ka esmu no tevis visu pārņēmis. Tagad šļūc no šejienes pie velna vecmātesl — un izteiksmīgi norādīja ar acīm uz durvju pusi.

Tad viņš apsēdās pie galda, plaši izplēta elkoņus un ilgi sēdēja viens pats, sakodis zobus, izslējis uz priekšu apakšžokli. Ak dievs, kāds nejēga viņš. bijis visu to laiku, kad rakņājies pa zemi, neceldams galvu uz augšu un īsti neieklausīdamies, kas notiek ap viņu … Nāvīgi nikns uz sevi un visu apkārtējo Miša piecēlās no galda, sakārtoja kreklu un, raudzīdamies tālumā, sakostiem zobiem teica:

— Es jums, mīlīši, parādīšu, kas ir padomju vara!

Viņš cieši aizvēra durvis, uzmeta važiņu, aizsoļoja pāri

laukumam uz māju. Pie baznīcas viņš satika pusaudzi Obņizovu, nevērīgi pameta tam ar galvu, aizgāja garām un, pēkšņi atģidies, pagriezās, uzsauca:

— Ei, Andrjuška! Pag, panāc šurp!

Baltmatainais, kautrīgais zeņķis klusēdams tuvojās

viņam. Miša sniedza tam roku kā pieaugušam un vaicāja:

— Kurp tu tā devies? Uz to pusi? Nu, nu, tad tāpat vien staigā? Pa darīšanām? Re, ko gribu tev pajautāt: tu laikam esi mācījies augstākajā pamatskolā? Esi mācījies? Tas ir labi. Un kanceleju pazīsti?

— Kādu?

— Nu, parasto. Dažādus ienākošos, izejošos zini?

— Par ko tu runā, biedri Koševoj?

— Nu, par papīriņiem, kādi mēdz būt. Vai tu to zini? Nu, mēdz būt izejošie, bet gadās ari visādi citi. — Miša nenoteikti pakustināja pirkstus un, nesagaidījis atbildi, stingri noteica: — Ja nezini, iemācīsies vēlāk. Esmu tagad ciemata revolucionārās komitejas priekšsēdētājs, bet tevi kā izglītotu zēnu ieceļu par sekretāru. Dodies uz revolucionārās komitejas telpām un sargi tur lietas, tās visas stāv uz galda, bet es drīz vien atgriezīšos. Saprati?

— Biedri Koševoj!

Miša atmeta ar roku, nepacietīgi noteica:

— Mēs to vēlāk ar tevi apspriedīsim, ej ieņem savu vietu, — un lēni, vienmērīgiem soļiem aizgāja pa olnīcu.

Mājā viņš apvilka jaunās bikses, iebāza kabatā naganu un, rūpīgi kārtodams pie spoguļa cepuri, sacīja sievai:

— Aiziešu te uz vienu vietu darīšanās. Ja kāds jautā, kur, sak, priekšsēdētājs, — atbildi, ka drīz atgriezīsies.

Priekšsēdētāja amats uzlika vienu otru pienākumu… Miša soļoja lēni un svarīgi; viņa gaita bija tik neparasta, ka viens otrs no ciemata ļaudīm, sastapis viņu, apstājās un smaidīdams noraudzījās viņam pakaļ. Prohors Zikovs, kuru viņš sastapa ceļā, jocīgā bijībā atkāpās līdz zedeņiem un Vaicāja:

— Ko tad tu, Mihail? Darbdienā esi uzcirties labākajās drānās un soļo kā parādē… Vai neej no jauna precībās?

— Uz to pusi ir, — Miša atbildēja, zīmīgi izstiepis lūpas.

Pie Gromova sētas vārtiem viņš neapstādamies iebāza kabatā roku pēc tabakas maka, vērīgi aplūkoja plašo pagalmu, tanī izkaisītās saimniecības ēkas, istabas logus.

Kirila Gromova māte bija tikko iznākusi no priekšnama. Viņa atgāzusies nesa bļodu ar sīki sagrieztiem lopbarības ķirbju gabaliem; Miša, godbijīgi apsveicinājies ar viņu, kāpa lievenī.

— Vai Kirils mājās, krustmāmiņ?

— Mājās, mājās, ej vien, — vecā, dodama ceļu, sacīja.

Miša iegāja tumšajā priekšnamā, pustumsā sataustīja

durvju rokturi.

' Kirils pats atvēra viņam dižistabas durvis, soli atkāpās. Gludi skūts, smaidīgs un mazliet iereibis viņš pārlaida Mišām īsu, vērīgu skatienu un vaļīgi noteica:

— Vēl viens karavīrs! Nāc, Koševoj, sēdies, būsi ciemiņš. Te mēs iedzeram, tā sacīt, pa malciņam…

— Veseli ēduši un dzēruši, — *Miša paspieda saimnieka roku, pavērdamies aiz galda sēdošajos viesos.

Bija skaidri redzams, ka viņš ieradies nelaikā. Pjecīgs, Mihailam nepazīstams kazaks, atgāzies goda vieta, ātri un ar jautājumu acīs pavēries Kirilā, atstūma glāzi. Viņā pusē galdam sēdošais Semjons Ahvatkins, attāls Koršunovu rads, ieraudzījis Mihailu, sadrūma un novērsa acis.

Saimnieks aicināja Mišu pie galda.

— Paldies par aicinājumu.

— Nē, sēdies, neapvaino, iedzer ar mums.

Miša atsēdās pie galda. Ņemdams no saimnieka rokām glāzi ar kandžu, pamāja galvu:

— Uz tavu atgriešanos, Kiril Ivanovič!

— Paldies. Bet vai tu sen no armijas?

— Sen. Esmu paspējis iedzīvoties.

— Tiklab iedzīvoties, kā apprecēties, stāsta, esot paguvis? Bet ko tad tu blēņojies? Dzer tukšu!

— Negribas. Man ar tevi jānokārto viena darīšana.

— Tas nu gan nebūs! Nemaz neniekojies! Šodien es par darīšanām nerunāju. Šodien es ar draugiem iedzeru. Ja tev kāda darīšana, atnāc rīt.

Miša piecēlās no galda un, mierīgi smaidīdams, sacīja:

— Tas gan nieks vien ir, tomēr nav atliekams. Iziesim uz brītiņu ārā.

Kirils, glauzdams rūpīgi uzgrieztās, melnās ūsas, kādu laiciņu klusēja, tad piecēlās.

— Varbūt tepat pateiksi? Ko tad mēs jauksim kompāniju?

— Nē, iziesim ārā, — atturīgi, bet neatlaidīgi lūdza Miša.

— Nu izej ar viņu, ko tirgojaties? — ieteica Mišām nepazīstamais, plecīgais kazaks.

Kirils nelabprāt izgāja virtuvē. Pačukstēja sievai, kas rosījās pie krāsns:

— Izej no šejienes, Katrin! — Un, sēzdamies uz soliņa, vēsi iejautājās: — Kas par darīšanu?

— Cik dienu esi mājā?

— Un tad?

— Cik ilgi, jautāju, dzīvo mājās?

— Ceturto dienu, šķiet.

— Vai revolucionārajā komitejā esi bijis?

— Pagaidām ne.

— Uz Veškiem, uz kara komisariātu domā iet?

— Ko tincinies? Ja esi atnācis darīšanās, tad runā par darīšanām.

— Es par darīšanām arī runāju.

— Nu tad ej pie velna! Kas tu esi par biedēkli, ka man tev jādod norēķins?

— Esmu revolucionārās komitejas priekšsēdētājs. Parādi karaspēka daļas apliecību.

— Vai re-e-e, kā! — Kirils gari novilka un asām, no dzēruma atvilgušam acīm paskatījās Mihaila redzokļos. —, Vai re-e-e, kur tu tēmē!

— Tieši tur. Dod apliecību!

— Šodien ieradīšos Padomē un aiznesīšu.

— Dod tūlīt!

— Man tā kaut kur nolikta.

— Atrodi!

— Nē, tagad nemeklēšu. Ej mājās. Mihail, necel traci.

— Man ar tevi tracis pavisam īss… — Miška iebāza roku labās puses kabatā. — Ģērbies!

— Stāvi rāms, Mihail! Labāk mani neaiztiec..,

— Iesim, es tev saku!

— Kurp tad?

— Uz revolucionāro komiteju.

— Man kaut kā negribas, — Kirils bija nobālējis, bet runāja, zobgalīgi smīnēdams.

Pazvēlies uz kreiso pusi, Miša izvilka no kabatas naganu, uzvilka gaili.

— Nāksi vai ne? — viņš klusi jautāja.

Kirils klusēdams paspēra soli uz dižistabas pusi, bet Miša nostājās viņam ceļā un ar acīm norādīja durvis uz priekšnamu.

— Draugi! — māksloti nepiespiesti iesaucās Kirils. — Esmu te it kā apcietināts! Dzeriet šņabi bez manis!

Durvis no dižistabas plaši atvērās, Ahvatkins gribēja pārkāpt pār slieksni, bet, ieraudzījis pret sevi vērsto naganu, steidzīgi atrāvās aiz durvju palodas.

— Ej! — Miša pavēlēja Kirilam.

Tas gāzelēdamies devās uz izeju, laiski satvēra rokturi un pēkšņi, ar vienu lēcienu pārlēcis pāri priekšnamam, strauji aizcirta ārdurvis, nolēca no lieveņa. Kamēr viņš pieliecies skrēja pa pagalmu uz dārzu, Miša izšāva uz viņu divas reizes un netrāpīja. Uzlicis nagana stobru uz pieliektās kreisās rokas elkoņa, plati ieplētis kājas, Miša rūpīgi tēmēja. Pēc trešā šāviena Kirils it kā paklupa, bet atkal izslējās un viegli pārlēca pāri zedeņiem. Miša noskrēja no lieveņa. Viņam pakaļ no mājas nodārdēja sauss un īss šautenes šāviens. Priekšā, nobalsinātajā pūņa sienā, lode izrāva mālus un iespingdamās nobēra zemē pelēkas riiūra drazas.

Kirils skrēja viegli un ātri. Viņa saliektais augums vidēja starp zaļajām ābelēm. Miša pārlēca pāri zedeņiem, nometās zemē, guļus vēl divas reizes izšāva uz skrējēju un pagriezās ar seju pret māju. Ārdurvis bija plaši atvērtas. Uz lieveņa stāvēja Kirila māte, pielikusi pie acīm plaukstu, un lūkojās dārzā. «Vajadzēja viņu bez kādas runas nošaut uz vietas!» Miša truli nodomāja. Vēl dažas minūtes viņš gulēja zem zedeņiem, šad tad paskatīdamies uz māju, un ar kaut kādu vienmērīgu, mehānisku kustību notīrīja ceļgaliem pielipušos dubļus, bet tad piecēlās, smagi pārrāpās pāri zedeņiem un, nolaidis nasana stobru lejup, devās uz māju.

V

Līdz ar Kirilu Gromovu pazuda Ahvatkins un tas ne-pazīstamais kazaks, kuru Koševojs bija redzējis pie Gromoviem. Nakti no ciemata pagaisa vēl divi kazaki. No Vešenskas Tatāru ciematā ieradās neliela Donas čekas vie-nība. Vienu otru kazaku apcietināja, četrus, kas bija iera-dušies no karaspēka daļām bez dokumentiem, nosūtīja uz Vešensku soda rotā.

Koševojs veselām dienām sēdēja revolucionārajā komitejā, nāca mājās krēslā, nolika gultai līdzās pielādētu šauteni, pabāza naganu zem spilvena un likās gulēt neizģērbies. Trešajā dienā pēc notikuma ar Kirilu viņš sacīja Duņaškai:

— Gulēsim priekšiņā.

— Kāpēc? — Duņaška brīnījās.

— Var iešaut pa logu. Gulta stāv pie loga.

Duņaška, ne vārda neteikdama, pārcēla gultu priekšnamā un vakarā jautāja:

— Nu, vai tā arī dzīvosim kā zaķi? Pienāks ziema, bet mēs visu laiku mitīsim priekšiņā?

— Līdz ziemai tālu, bet pagaidām būs tā jādzīvo.

— Un cik ilgi šis «pagaidām» vilksies?

— Kamēr nolaidīšu no kājas Kirjušku.

— Viņš nu gan tev bāzīs priekšā pieri!

— Kādreiz bāzīs, — Miška pārliecināts atbildēja.

Bet viņa cerības nepiepildījās: Kirils Gromovs, kas

kopā ar saviem draugiem bija paslēpies_kaut_ kur aiz Donas, — izdzirdis, ka tuvojas Mahno, pārcēlās uz Donas labo_ pusi un devās uz Krasnokutskas staņicu, kur, kā runa ja, atrodoties Mahno bandas priekšpulki. Nakti viņš bija ieradies ciematā, uz ielas nejauši sastapis Prohoru Zikovu un licis paziņot Koševojam, ka, sak, Gromovs sirsnīgi^ sveicina un lūdz gaidīt viņu ciemos. Prohors no rīta pastāstīja Mišām par satikšanos un sarunu ar Kirilu.

— Nu labi, lai ierodas. Vienreiz aizbēga, bet otrreiz vairs neaizšmauks. Viņš mani iemācīja, kā jāapietas ar viņa sugas ļaudīm, un par to paldies, — Miša, noklausījies stāstījumā, teica.

Mahno tiešām parādījās AugŠdonas apgabala robežās. Pie Koņkovas ciemata īsā kaujā viņš satrieca kājnieku bataljonu, kas bija izsūtīts viņam pretī no Vešenskas, taču negāja uz apriņķa centru, bet virzījās uz Millerovas staciju, ziemeļos no tās šķērsoja dzelzceļu un aizgāja Starobeļskas virzienā. Aktīvākie baltgvardu kazaki pievienojās viņam, bet lielākā daļa palika mājās nogaidīt.

Koševojs dzīvoja joprojām tikpat piesardzīgi, uzmanīgi vērodams visu, kas notiek ciematā. Un dzīve Tatāru ciematā nebija diez cik koša. Kazaki cītīgi lādēja padomju varu par visiem tiem trūkumiem, kas viņiem jāpieredz. Mazajā bodītē, kuru nesen bija organizējusi patērētāju biedrība, nebija gandrīz nekā. Ziepju, cukura, sāls, petrolejas, sērkociņu, mahorkas, ratu smēru — visu šo pirmās nepieciešamības priekšmetu pārdošanā trūka, un tukšajos plauktos skumīgi stāvēja tikai dārgie Asmolova papirosi un šādas tādas dzelzs preces, kurām mēnešiem negadījās pircējs.

Iedzīvotāji naktīs dedzināja trauciņos nevis petroleju, bet kausētu sviestu un taukus. Mahorku aizstāja mājās audzēta tabaka — pašdēstītā. Sērkociņu trūkuma dēļ plaši izplatījās krams un kalēju uz ātru roku darinātās tērauda šķiltavas. Posu novārīja ūdenī ar sauleņu pelniem, lai tā ātrāk aizdegtos, tomēr pieredzes trūkuma dēļ uguni bija ,grūti iededzināt. Ne vienreiz vien Miša, atgriežoties vakaros no revolucionārās komitejas, vēroja, kā smēķētāji, sapulcējušies kaut kur šķērsceļā bariņā un kopīgi šķildami no krama dzirkstis, pusbalsī nešķīsti lamājās, piebilzdami: — Padomju vara, dod uguni! — Beidzot kādam no viņiem iedegās dzirkstele, kas bija skārusi sauso posu, visi draudzīgi pūta gaiiējošo uguntiņu un piesmēķējuši klusēdami aptupās, stāstīja cits citam jaunākās ziņas. Nebija arī papīra, no kā tīt smēķi. No baznīcas piebūvītes bija aizstieptas visas baznīcas grāmatas, bet, kad tās iz

smēķēja, mājās sāka lietot smēķiem visu, arī vecās skolas grāmatas un pat veču svētos rakstus.

Prohors Zikovs, kas diezgan bieži mēdza iegriezties vecaja Meļehovu sētā, ņēma no Mihaila papīru smēķim, bēdīgi runāja:

— Manai vecenei lādes vāks bija aplīmēts ar vecām avīzēm — noplēsu un nosmēķēju. Bija Jaunā derība, svētā grāmata, — ari nosmēķēju. Veco derību arī nosmēķēju.. Pārāk maz šo derību svētie vīri sarakstījuši… Vecenei bija piemiņas grāmata, kur sarakstīti visi radi, dzīvie un mirušie, — arī nosmēķēju. Vai tagad man jāsmēķē kāpostu lapas vai, teiksim, jātin kaltēti dadži? Nē, Mihail, kā gribi, bet dod avīzīti. Es bez smēķa nevaru. Vācu frontē dažreiz savu maizes devu iemainīju pret mahorku.

Tatāru ciematā šai rudenī dzīve nebija priecīga… Ratiem un arbām čīkstēja neiēziestie riteņi, bez deguta sažuva un sprēgāja ādas iejūgi un apavi, bet visgrūtāk bija iztikt bez sāls. Par piecām mārciņām sāls tatārieši Vešenskā atdeva nobarotus aunus un atgriezās mājās, lādēdami padomju varu un postu. Sī nolādētā sāls sagādāja Mihailam daudz rūgtu brīžu … Reiz Padomē ieradās vecaiņi. Viņi svinīgi apsveicinājās ar priekšsēdētāju, noņēma cepures, atsēdās solos.

— Nav sāls, priekšsēdētāja kungs, — iesāka viens no viņiem.

— Tagad kungu nav, — Miša pārlaboja.

— Atvaino, lūdzu, tas pa vecam paradumam… Bez kungiem var gan dzīvot, bet bez sāls nevar.

— Ko tad jūs gribējāt, vecaini?

— Tu, priekšsēdētāj, papūlies, lai atved sāli. No Maničas ar vēršiem nav iespējams pievest.

— Esmu ziņojis par to uz apriņķi. Tur tas zināms. Drīzumā jāatved.

— Kad pūcei aste ziedēs, kad vārna ar karieti brauks,— sacīja viens no vecajiem, lūkodamies uz zemi.

Miša pietvīka, piecēlās no galda. Aiz dusmām tumši sarkans viņš izgrieza kabatas.

— Man'sāls nav. Vai redzat? Sev līdzi nenēsāju un no pirksta jums to nevaru izzīst. Vai saprotat, vecaini?

673

— Kur tad šī palikusi, tā sāls? — pēc neilga klusuma vaicāja vecais, pusaklais Cumakovs, izbrīnā noraudzīdamies visos ar savu vienīgo aci. — Agrāk, vecās varas laikā, par to neviens nerunāja, sāls kaudzes rēgojās visur, bet tagad ne šņauciena nevar dabūt…

— Mūsu vara te nav vainīga, — Miša jau mierīgāk noteica. — Te viena vara vainojama: jūsu agrākā kadetu vara! Tā sagādāja tādu postu, ka pat sāli nav ar ko atvest! Visi dzelzceļi sabumboti, vagoni tāpat…

Miša ilgi stāstīja vecajiem, kā baltie atkāpjoties iznīcinājuši valsts mantu, uzspridzinājuši rūpnīcas, dedzinājuši noliktavas. So to viņš pats bija kara laikā redzējis, šo to dzirdējis, pārējo iedvesmā izdomāja ar vienīgo mērķi — novērst neapmierinātību no viņam dārgās padomju varas. Lai pasargātu šo varu no pārmetumiem, viņš nevainīgi meloja, izlocījās un sevī domāja: «Nebūs nekāda lielā nelaime, ja tiem neliešiem arī mazliet samelsīšu. Tik un tā viņi ir nelieši, un viņiem no tā nekas neatkritīs, bet mums būs labums …»

— …Jūs domājat, viņi — šie buržuji — ar pliku roku ņemami, vai? Tie nav nekādi muļķi! Tie visus cukura un sāls krājumus, milzīgus tūkstošus pudu, savākuši pa visu Krieviju un jau priekšlaikus aizveduši uz Krimu, sakrāvuši tur kuģos un — prom uz citām zemēm pārdot, — spīdošām acīm stāstīja Miša.

— Ko, vai viņi arī visu mazutu aizveduši? — pusaklais Cumakovs neticīgi vaicāja.

— Un tu domā, vectēv, ka tev atstājuši? Tu laikam esi viņiem ļoti vajadzīgs, tāpat kā visa darba tauta. Gan viņi atradīs, kam pārdot arī mazutu! Viņi būtu visu paņēmuši līdzi, ja vien varētu, lai tauta te sprāgst badā.

— Tas, protams, tā, — piebalsoja viens no vecajiem. — Visi bagātie ir tādi rīmas. Kopš laika gala zināms: jo kāds bagātāks, jo alkatīgāks. Veškos viens tirgonis pirmās atkāpšanās laikā bija salicis visu ratos, savācis visu mantiņu līdz pēdējai lupatai, sarkanie jau pavisam tuvu klāt, bet viņš vēl aizvien nebrauc ārā no sētas, apģērbis kažoku, skraida pa istabu, ar knaiblēm rauj ārā naglas no sienām. «Negribu,» šis saka, «viņiem, nolādētiem, nevienas naglas atstāt!» Tad jau nav nekāds brīnums, ka viņi arī mazutu paņēmuši līdzi.

— Bet vai tiešām būs jādzīvo bez sāls? — sarunas beigās labsirdīgi iejautājās vecais Maksajevs.

— Mūsu strādnieki drīz saraks jaunu sāli, bet pagaidām var aizsūtīt pajūgus uz Maniču, — Miša ieteica.

— Ļaudis negrib turp braukt. Tur trako kalmiki, nedod sāli laukā no ezeriem, laupa vēršus. Kāds mans paziņa pārnāca no turienes ar pātagu vien. Nakti aiz Veļikokņa-

žeskas piejājuši trīs bruņoti kalmiki, aizdzinuši vēršus un viņam parādījuši uz rīkli. «Stāvi klusu,» teikuši, «vecais, citādi mirsi nelabā nāve…» Brauc nu uz turieni!

— Būs jānogaida, — Cumakovs nopūtās.

Ar večiem Miša kaut kā tika galā, toties mājās — un atkal sāls dēļ — viņam iznāca stipra saraušanās ar Duņašu. Vispār viņa attieksmēs ar sievu kaut kas bija sairis…

Tas bija sācies tai vērā liekamajā dienā, kad viņš, Prohoram klātesot, uzsāka sarunu par Grigoriju, un šī nelielā vārdu pārmaiņa tā arī nebija aizmirsta. Reiz Miša vakariņās sacīja:

— Tev nesālīti kāposti, saimniec. Vai nu par maz sāls galdā, vai par daudz galva?

— Par daudz sāls šīs varas laikā nebūs. Vai zini, cik mums sāls palicis?

— Nu?

— Divas riekšavas.

— Nav labi, — Miša nopūtās.

— Citi jau vasarā brauca uz Maniču pēc sāls, bet tev jau nebija laika par to padomāt, — Duņaška pārmezdama noteica.

— Ar ko tad es būtu braucis? Tevi jūgt pirmajā laulības gadā tā kā neērti, bet vērsēni nekur neder…

— Jociņus tu atstāj citai reizei! Kad risi nesālītu, — joko tad!

— Ko tu esi manī ieēdusies? Patiešām, kur lai es tev ņemu sāli? Re, kas jūs, bābieši, par cilvēkiem… Kaut pārsprāgsti, bet dod jums. Un, ja nu tās nav, šīs sāls, lai tā trīskārt nolādēta?

— Ļaudis brauca uz Maniču ar vēršiem. Viņiem tagad būs sāls un viss kas, bet mēs gremosim sāju ar skābu…

— Kaut kā iztiksim, Dūņa. Drīzumā vajag atvest sāli. Vai tad mums maz šās mantas?

— Jums visa kā daudz.

— Kādiem «jums»?

— Sarkanajiem.

— Un kāda tad tu esi?

— Nu tāda, kādu redzi. Muldēja, muldēja: «Mums visa kā būs daudz, visi dzīvosim vienādi un bagāti…» Te nu ir tā mūsu bagātība: nav ar ko kāpostus sālīt!

Miša izbijies pavērās sievā un nobālēja.

22*

675

— Kas tev, Duņaha? Kā tu tērgo?"Vai tad tā var?

Bet Duņaška vairs nebija valdāma: ari viņa bija nobālusi aiz sašutuma un naida un, jau pārejot uz kliegšanu, turpināja:

— Un tā var? Ko tu boli acis? Vai tu zini, priekšsēdētāj, ka cilvēkiem jau smaganas tūkst bez sāls? Vai tu zini, ko cilvēki sāls vietā ēd? Zemi sālsdumbros rok, iet aiz Ņečajeva kurgāna un liek šo zemi kāpostos … Vai esi to dzirdējis?

— Pagaidi, nekliedz, esmu dzirdējis… Un kas vēl?

Duņaša sasita rokas.

— Ko tad vēl vairāk?

— Bet tas taču kaut kā jāpārcieš!

— Nu, tad pārciet!

— Es jau pārcietīšu, bet kā tu… Tev jau visa jūsu Melehovu daba sprūk laukā …

— Kas tā par dabu?

— Kontrinieku daba, re kāda! — Miša dobji noteica un piecēlās no galda. Viņš skatījās zemē, nepaceļot uz sievu acis; lūpas viņam trīcēja, kad viņš teica: — Ja tu vēlreiz tā runāsi, — nedzīvot mums abiem kopā, tā arī zini! Tavi vārdi ir naidnieka vārdi…

Duņaška gribēja kaut ko atteikt, bet Miša sašķieba acis un pacēla dūrē sažņaugto roku.

— Ciet klusu!… — viņš apslāpētā balsī noteica.

Duņaška bez bailēm, neslēptā ziņkārē lūkojās viņā, pēc

brītiņa mierīgi un jautri pateica:

— Nu labi, velns zina par ko sākām tērgot… Iztiksim arī bez sāls! — Viņa brītiņu klusēja un ar lēnu smaidu, kas tā patika vīram, sacīja: — Nesirdies, Miša! Ja uz mums, meitiešiem, par visu sirdīsies, nepietiks sirds. Vai nu maz ko pasaka muļķa prātā … Vai dzersi augļu dziru, varbūt ieliet tev rūgušpienu?

Kaut ari Duņaša bija jauna, taču dzīves pieredze bija padarījusi viņu gudru, un viņa zināja, kad ķildā var ļetiepties, bet kad jāsamierinās un jākāpjas atpakaļ …

Nedēļas divas pēc tam pienāca vēstule no Grigorija. Viņš rakstīja, ka bijis ievainots Vrangeļa frontē un ka pēc izveseļošanās viņu droši vien demobilizēšot. Duņaša paziņoja vīram vēstules saturu un jriesardzīgi vaicāja:

— Kad viņš pārnāks mājās, Miga, kā tad dzīvosim?

— Pāriesim uz manu mājeli. Lai viņš te dzīvo viens. Mantu sadalīsim.

— Kopā mums nebūs iespējams. Viņš, kā redzams, ņems Aksiņju.

— Ja arī varētu, tik un tā es ar tavu brālīti zem viena jumta nedzīvotu, — Miša asi paziņoja.

Duņaša izbrīnījusies sarāva uzacis.

— Kāpēc, Miša?

— Tu jau zini.

— Tāpēc, ka viņš kalpojis baltajiem?

— Re, re, par to pašu.

— Tu viņu nevari ciest… Jūs taču abi bijāt draugi!

— Kāda velna pēc man viņš jācieš! Bijām draugi, tikai mūsu draudzība beigusies.

Duņaša sēdēja pie ratiņa. Ratiņš vienmērīgi dūca. Vērpuma dzija pārtrūka. Duņaša ar plaukstu apturēja riteni un, sametinādama dziju, neraugoties vīrā, jautāja:

— Kad viņš atnāks, kas viņam būs par kalpošanu ka-zakiem?

— Tiesa būs. Tribunāls.

— Un ko viņam var piespriest?

— Nu, to gan nezinu, neesmu tiesnesis.

— Vai var piespriest arī nošaušanu?

Miša pavērās uz gultu, kur gulēja Mišatka ar Poļušku, ieklausījās viņu vienmērīgajā elpā un klusinātā balsī at-bildēja:

— Var.

Duņaša vairāk nekā nejautāja. No rīta, izslaukusi govi, iegriezās pie Aksiņjas.

— Drīz pārbrauks Griša, nācu tevi iepriecināt.

Aksiņja klusēdama uzlika katlu ar ūdeni uz krāsns

priekšas, piespieda rokas pie krūtīm. Skatīdamās viņas piesārtušajā sejā, Duņaša noteica:

— Bet tu pārāk nepriecājies. Manējais saka, ka viņš bez tiesas netikšot cauri. Ko piespriedīs, — dievs to zina.

Valgajās un starojošajās Aksiņjas acīs uz mirkli pazibēja bailes.

— Par ko tad? — viņa aprauti iejautājās, bet pati vēl visu laiku nespēja aizdzīt no lūpām vēlīno smaidu.

— Par sacelšanos, par visu.

— Blēņas! Viņu netiesās. Nekā viņš, tavs Mihails, nezina, ir gan zīlnieks atradies!

— Varbūt arī netiesās, — Duņaša brītiņu klusēja, tad, nopūtu apspiedusi, sacīja: — Viņš nikns uz brālīti… Man tāpēc tik smagi ap sirdi — ne izteikt nevaru! Briesmīgi žēl brālīša! Viņš atkal ievainots… Re, kāda viņam neizdevusies dzīve..,

Kaut tikai pārnāktu: paņemsim bērnus un kaut kur paslēpsimies, — Aksiņja satraukti noteica.

Viņa nezin kāpēc noņēma galvas lakatiņu, atkal apsēja to un, bez mērķa kārtodama plauktā traukus, visu laiku nekādi nespēja nomierināt viņu pārņēmušo stipro satraukumu,

Duņaška pamanīja, kā viņai dreb rokas, kad viņa atsēdās uz soliņa un sāka izlīdzināt uz ceļgaliem vecā, novalkātā priekšauta krokas.

Kaut kas sakāpa Duņašai kaklā. Viņai gribējās vienai izraudāties.

— Nesagaidīja viņu māmuļa… — Dūņa klusi noteica. — Nu, es iešu. Jāiekur, krāsns.

Priekšnamā Aksiņja steidzīgi un neveikli noskūpstīja viņu uz kakla, satvēra un noskūpstīja roku.

— Tu priecājies? — aizlūzušā, zemā balsī jautāja Duņaša.

— Tā, mazlietiņ, tik tikko … — atbildēja Aksiņja, cenz-damās aiz joka, aiz trīcošā smaida slēpt izrisušās asaras.

VI

Millerovas stacijā Grigorijam kā demobilizētam sarkanajam komandierim iedeva šķūtes pajūgu. Ceļā uz mājām viņš katrā Ukrainas ciemā mainīja zirgus un vienā dienā un naktī nobrauca līdz Augšdonas apgabala robežai. Bet pašā pirmajā kazaku ciematā revolucionārās komitejas priekšsēdētājs — jauns, nesen no armijas pārnācis sarkanarmietis — sacīja:

— Vajadzēs jums, biedri komandieri, braukt ar vēršiem. Mums visā ciematā tikai viens zirgs, un tas pats lec uz trim kājām. Visus zirdziņus atkāpjoties atstājām Kubaņā.

— Varbūt ar to kaut kā nokļūšu? — vaicāja Grigorijs, bungodams ar pirkstiem pa galdu, vērīgi ieskatīdamies brašā priekšsēdētāja līksmajās acīs.

— Nenokļūsiet. Nedēļu brauksiet un tik un tā neaiz-brauksiet! Bet jums nav ko uztraukties, vērši mums kārtīgi, labi gājēji, un mums tik un tā jāsūta uz Vešensku pajūgs, jānogādā tur telefona stieples, tās mums te mētājas pēc tā kara; jums nevajadzēs mainīt pajūgu, aizvedīs jūs līdz pašai mājai. — Priekšsēdētājs piemiedza kreiso aci un smaidīdams, valšķīgi mirkšķinādams, piebilda: — Dosim jums vislabākos vēršus un par vedēju — jaunu atraitni… Mums ir viena tāda nešķīstene, ka labāka pat sapnī nerādīsies! Ar viņu pat nepamanīsiet, ka būsiet mājās. Pats esmu bijis karā, — zinu to visu un tamlīdzī-gas kara laika trūcības …

Grigorijs klusēdams prātoja: gaidīt kādu pajūgu, kam būtu pa ceļam, — muļķīgi, iet kājām — tālu. Vajadzēja samierināties un braukt ar vēršiem.

Pēc stundas pajūgs piebrauca. Vecās arbas riteņi pīkstoši čīkstēja, pakaļējā šķērskoka vietā rēgojās koka atlūza, nekārtīgi iemestais siens karājās lēveru lēveriem. «Tad ta esam nokarojušies!» Grigorijs domāja, ar riebumu apskatīdams nabadzīgo braucamo. Vedēja soļoja vēršiem līdzās, pātagu vicinādama. Viņa tiešām bija ļoti skaista un slaida. Viņas augumu mazliet bojāja tam nepiemērotās, masīvās krūtis, un greizā rēta uz apaļā zoda piešķīra sejai nelāgu, daudz pieredzējušas sievietes izteiksmi un it kā padarīja vecāku melnīgsnēji sārto, jauno seju, kas virs deguna bija nokaisīta zeltainiem vasaras raibumiņiem, tik sīkiem kā prosas graudiņi.

Sakārtodama lakatiņu, viņa piemiedza acis, vērīgi apskatīja Grigoriju un vaicāja:

— Vai tu būsi tas vedamais?

Grigorijs piecēlās no lieveņa, aizpogāja šineli.

— Es. Vai stieples iekrāvi?

*— Vai es nolādēta, ka man viņiem jākrauj? — kazaciene skaņi iesaucās. — Katru dienu tikai brauc un strādā! Vai viņi domā tādu atraduši? Iekraus paši šīs stieples, ja ne, — aizbraukšu bez!

Viņa stiepa ūz arbu stiepļu kamolus, skaļi, bet bez ļauna prāta lamājās ar priekšsēdētāju un retumis raidīja uz Grigoriju greizus skatienus, it kā pētīja viņu. Priekšsēdētājs visu laiku smējās, ar sirsnīgu sajūsmu noraudzīdamies jaunajā atraitnē. Brīžiem viņš pamirkšķināja Grigorijam, it kā sacīdams: «Re, kādi mums meitieši! Un tu neticēji!»

Aiz ciemata tālu stiepās brūna, nobālējusi, rudenīga stepe. No tīruma pāri ceļam cēlās pelēki dūmu mutuļi. Arāji dedzināja izartās nezāles — sausos, krūmainos akļus, nobālējušos, šķiedrainos rugājus. Dūmu smaka modināja Grigorijā skumjas atmiņas: kādreiz arī viņš, Grigorijs, bija aris nomaļā, rudenīgā stepē, skatījies naktīs zvaigznēm mirgojošajās, melnajās debesīs, klausījies augstu lidojošo zosu baru saucienos… Viņš nemierīgi sakustējās sienā, palūkojās no sāniem vedējā.

— Cik tev gadu, sievišķīt?

Ap sešdesmit, — viņa koķeti atbildēja, smaidīdama tikai acīm.

— Nē, bez jokiem.

— Divdesmit pirmais.

— Un jau atraitne?

— Atraitne.

— Kur tad vīru liki?

— Kritis.

— Vai sen?

— Jau otrais gads.

— Sacelšanās laikā, vai?

— Pēc tās, pirms rudens.

— Nu, un kā tu dzīvo?

— Kaut kā dzīvoju.

— Vai garlaicīgi?

Viņa vērīgi paraudzījās Grigorijā, uzstūma uz lūpas lakatiņu, slēpjot smaidu. Viņas balss ieskanējās dobjāk, un tanī pavīdēja kādas jaunas intonācijas, kad viņa sacīja:

— Darbā nav laika garlaikoties.

— Bez vīra taču garlaicīgi?

— Dzīvoju ar vīramāti, saimniecībā daudz ko darīt.

— Kā tad iztiec bez vīra?

Viņa pievērsās ar seju Grigorijam. Viņas melnīgsnējos vaigos rotājās sārtums, acīs uzliesmoja un dzisa rūsganas dzirkstītes. v

— Par ko tu runā?

— Par to pašu.

Viņa novilka no lūpām lakatu un lēni noteica:

— Nu, tā labuma pietiek! Pasaulē diezgan labu cilvēku..» — Un, brītiņu klusējusi, turpināja: — Es ar vīru nemaz nepaguvu izbaudīt sievas dzīvi. Tikai mēnesi nodzīvojām, tad viņu noņēma karā. Iztiku kaut kā bez viņa. Tagad kļuva vieglāk, kad ciematā ieradās jaunie kazaki, citādi bija grūti. Cob, lauki! Cob! Redzi, tā iet, kareivīt! Tāda mana dzīvīte!

Grigorijs apklusa. Nebija vajadzības turpināt sarunu tādā rotaļīgā noskaņā. Viņš jau nožēloja, jka to uzsācis.

Lielie, labi barotie vērši gāja arvien tai pašā vienmērīgajā, neveiklajā solī. Vienam no tiem labais rags bija kādreiz aizlauzts un auga, slīpi nosliecies uz pieres. Atspiedies ar elkoņiem, pievēris acis, Grigorijs gulēja arbā. Viņš sāka atcerēties tos vēršus, ar kuriem viņš bija strāclājls bērnībā un vēlāk, kad jau bija pieaudzis. Tie visi bija dažādas sugas, dažāda auguma, rakstura, pat ragiem katram no viņiem bija savs īpašs veids. Kādreiz Meļehovu sētā mita vērsis ar tādu pašu sakropļotu, uz sāniem noliektu ragu. Būdams ļauns un viltīgs, viņš allaž skatījās greizi, bolīdams sarkanām dzīsliņām klāto acu baltumu, centās iespert, kad viņam tuvojās no mugurpuses, un vienmēr darba laikā naktīs, kad lopus laida pieguļā, mēģināja tikt mājās vai — vēl ļaunāk — paslēpās mežā vai tālās ieplakās. Bieži vien Grigorijs veselām dienām jāja pa stepi un, jau zaudējis cerību, ka kādreiz atradīs nozudušo vērsi, pēkšņi ieraudzīja viņu kaut kur pašā gravas gultnē, necaurejamā dzeloņplūmju krūmu biezoknī vai arī ēnā zem zarainas un vecas mežābeles. Šis vienragainais sātans prata nomest valgu, nakti pacēla ar ragu lopu laidara vārtiņu aizsēju, izgāja laukā un, pārpeldējis Donu, klīda pa pļavām. Daudz nepatikšanu un sarūgtinājumu viņš savā laikā bija sagādājis Grigorijam «.,

— Kāds ir šis vērsis ar greizo ragu, vai rāms? — Grigorijs vaicāja,

— Rāms. Un tad?

— Tāpat vien.

— «Tāpat» arī labs vārdiņš, ja nav cita ko sacīt, — vedēja smīnēdama noteica.

Grigorijs neatbildēja. Viņam bija patīkami domāt par pagātni, par miera laika dzīvi, par darbu, par visu, kam nebija sakara ar karu, tāpēc ka šis septiņus gadus ieilgušais karš viņam bija apnicis līdz nāvei, un, iedomājot vien šo karu,-kādu ar karaldausību saistītu gadījumu, viņš izjuta smeldzošu iekšēju nelabumu un skaudru īgnumu.

Viņš ir beidzis karot. Pietiek. Viņš brauc mājās, lai galu galā sāktu strādāt, padzīvotu ar bērniem, ar Aksiņju. Jau tur, frontē, viņš bija stingri nolēmis ņemt Aksiņju pie sevis, lai tā audzinātu viņa bērnus un pastāvīgi būtu pie viņa. Tas jādara — un, jo ātrāk, jo labāk.

Grigorijs ar baudu domāja par to, kā mājās novilks šineli un zābakus, apaus ērtās tupeles, pa kazaku paradumam sabāzīs bikses baltās vilnas zeķēs un, uzmetis uz siltajiem svārkiem pašausto šebraku, brauks uz tīrumu. Tīkami būs ņemt rokā arkla balstus un soļot aiz arkla pa valgo vagu, kāri ievelkot nāsīs mitro un sājo uzirdinātās zemes smaržu, rūgto lemeša sagrieztās zāles aromātu. Svešā pusē arī zeme un zāle smaržo savādāk. Ne vienreiz vien viņš Polijā, Ukrainā un Krimā bija berzis plaukstā pelēko vērmeles čemuriņu, ostījis un skumji domājis; «Nē, nav tas, svešs …»

Bet vedējai bija garlaicīgi. Viņai gribējās parunāties. Viņa mitējās dzīt vēršus, nosēdās ērtāk un, plucinādama pātagas ādas pušķi, ilgi paklusām vēroja Grigoriju, viņa sasprindzināto seju, pusnolaistās acis. «Viņš nav pārāk vecs, kaut arī sirms. Bet tāds dīvains,» viņa domāja. «Mūžīgi piemiedz acis, ko viņš tās miedz? It kā, tā sakot, būtu nokausēts, it kā, tā sakot, ar viņu būtu vezumi vesti… Bet pats viņš — nekas. Tikai sirmo matu daudz, un arī ūsas gandrīz sirmas. Bet tā nekas… Ko viņš visu laiku domā? Sākumā it kā sāka lakstoties, bet tad aprima, sāka jautāt kaut ko par vērsi. Vai viņam nav ko runāt, vai? Varbūt kautrējas? Neliekas vis. Acis viņam stingras. Nē, skaists kazaks, tikai tāds dīvains. Nu, ciet arī klusu, kumpais velns! Ļoti tu man esi vajadzīgs, kā tad! Es arī pati protu klusēt! Pie sievas brauc, nevar vien sagaidīt.,. Nu, un klusē vesels!»

Viņa atspiedās ar muguru pret arbas redelēm, sāka klusi dziedāt.

Grigorijs pacēla galvu, paskatījās saulē. Bija vēl diezgan agrs. Pagājušā gada baltdadžiem, kas drūmi sargāja ceļu, bija pussoli gara ēna; pulkstenis laikam ne vairāk kā divi pēc pusdienas.

Kā apburta stingā klusumā dusēja stepe. Saule sildīja ne visai. Viegls vējš bez skaņas kustināja rudo, izdegušo zāli. Visapkārt nebija dzirdama ne putna balss, ne susliku svilpieni. Saltajās, gaišzilajās debesīs nelidoja ne klijas, ne ērgļi. Un tikai reiz pelēka ēna pārslīdēja pāri ceļam, un, vēl nepaceldams galvu, Grigorijs izdzirda smagus lielu spārnu vēzienus: mirdzinādama saulē baltraibo spalvu ietērpa apakšu, aizlidoja lielā sīga, pelēka kā pelni, un nometās līdzās tālajam kurgānam, kur saules neapspīdētā ieplaka saplūda ar krēslainmēļo tāli. Tikai vēlā rudenī Grigorijs dažkārt bija piedzīvojis stepē tādu skumju un dziļu klusumu, kad šķita, it kā varētu dzirdēt, kā sausajā zālē čab vēja uztvertā vējritene, kas tāltālu priekšā šķērso stepi.

Ceļam, likās, nebūs gala. Tas vijās pa nokalni, noslīga gravā, atkal pacēlās pakalna virsotnē. Un visu laiku tāda pati — acij neaptverama — visapkārt izpletās tukšā, bezgalīgā stepe.

Grigoriju savaldzināja gravas nogāzē augošs tatāru kļavas krūms. Pirmā sala skartās lapas zaigoja blāvā sārtumā, it kā pelniem klātas dziestoša ugunskura ogles.

— Ka tevi sauc, tēvocīt? — jautāja vedēja, mazliet pie-skardamās ar pātagu Grigorija plecam.

Viņš sarāvās, pagrieza seju pret viņu. Viņa lūkojās sāņus.

— Grigorijs. Un kā tevi?

— Mani par saucenīti sauc.

— Būtu jel klusējusi, saucenlt.

— Apnicis klusēt! Pusi dienas klusēju, visa mute izkaltusi. Ko tu tāds noskumis, tēvoci Griša?

— Par ko gan lai priecājos?

— Tu brauc mājās, tev jābūt jautram.

— Mani jautrības gadi pagājuši.

— Vai re, kāds vecis atradies! Bet kāpēc tu, jauns būdams, esi sirms?

— Tev arī viss jāzina,,, No labas dzīves, redzams, esmu nosirmojis.

— Vai esi precējies, tēvoci Griša?

— Precējies, Tev, saucenīt, arī vajadzētu drīzāk appre-cēties,

— Kāpēc tad drīzāk?

*— Tāpēc, ka tu esi pārāk lakstīga …

— Vai tas kas ļauns?

— Mēdz gadīties arī kas ļauns. Es pazinu vienu tādu lakstīgu, arī atraitne bija, lakstojās, lakstojās, bet tad viņai sāka pūt deguns …

— Ak kungs, kādas šausmas! — viņa iesaucās jocīgās izbailēs un tūdaļ lietišķi piebilda: — Mūsu -— atraitņu pa-darīšana ir tāda: ja bīsimies vilka, tad nedrīkstam mežā iet.

Grigorijs paraudzījās viņā. Viņa smējās bez skaņas, sakodusi sīkos, baltos zobus. Viņas uzrautā virslūpa raustījās, zem nolaistajām skropstām nebēdīgi mirdzēja acis. Grigorijs neviļus pasmaidīja un uzlika roku uz viņas siltā, apaļā ceļgala.

— Ak tu nabaga nelaimīgā saucenīte! — viņš nožēlodams teica. — Tev divdesmit gadiņu, bet kā dzīve tevi izmocījusi…

Vienā mirklī viņas jautrība pagaisa kā nebijusi. Viņa skarbi atgrūda Grigorija roku, sadrūma un tā nosarka, ka uz deguna pagaisa mazie vasaras raibumiņi.

— Pamīlēsi sievu, kad pārbrauksi, bet man arī bez tevis mīlnieku pietiks!

Neskaisties jel, pagaidi!

— Vācies pie velna!

— Es to žēlodams sacīju.

— Ej tu ar savu žēlumu taisni… — viņa kā vīrietis veikli un prasti nolamājās, nodzirkstīja satumsušās acis.

Grigorijs pacēla uzacis, samulsis nokrekšķējāsj

— Izspēri gan, neko teikt! Re, cik tu neapvaldīta!

— Un kāds tad tu? Svētais utainā šinelī, tāds tu esi! Es jūs pazīstu! Precies, dari to un to, bet vai sen esi tik rātns kļuvis?

— Nē, nesen, — Grigorijs pasmīnēdams teica.

— Bet ko tad tu man sprediķus lasi? Man ir vīramāte, kas to dara.

— Nu, pietiks, ko tu sirdies, muļķa bābiet? Es taču tikai starp citu tā izteicos, — Grigorijs samierinādams sacīja. — Paskat, vērši mūsu sarunas dēļ nogājuši no ceļa.

Iesēzdamies arbā ērtāk, Grigorijs slepus pavērās jautrajā atraitnē un pamanīja viņas acīs asaras. «Vai nav traki! Un vienmēr viņas, šīs sievietes ir tādas ..viņš nodomāja, sajuzdams tādu kā iekšēju neveiklumu un īgnumu.

Drīz viņš aizmiga, gulēdams uz muguras, apsedzis seju ar šineļa malu, un pamodās tikai mijkrēslī. Pie debess mirgoja bālās vakara zvaigznes. Svaigi un līksmi smaržoja siens.

— Jāpabaro vērši, — viņa sacīja.

— Labi, apstāsimies.

Grigorijs izjūdza vēršus, izņēma no somas gaļas konservu kārbu, maizi, saplūca un atnesa veselu klēpi sausu nezāļu, netālu no arbas iekūra uguni.

— Nu, nāc vakariņās, saucenīt, pietiks sirdīties.

Viņa atsēdās pie uguns, klusēdama izkratīja no somas

maizi, aiz ilgas stāvēšanas nodzeltējušu taukuma gabalu. Ēdot viņi runāja maz un miermīlīgi. Tad viņa apgūlās arbā, bet Grigorijs iemeta ugunskurā, lai tas neapdzistu, dažas pikas sausu vērša mēslu, kā karavīrs novietojās pie uguns. Viņš ilgi gulēja, palicis zem galvas somu, raudzījās debesīs, kur mirgoja zvaigznes, nesakarīgi domāja par bērniem, par Aksiņju, tad iesnaudās un pamodās no pieglaimīgas sievietes balss:

— Vai guli, karavīr? Guli vai ne?

Grigorijs pacēla galvu. Atspiedusies uz elkoņa, viņa ceļabiedre bija pārliekusies pāri arbai. Viņas seja, kuru no lejas apspīdēja dziestošā ugunskura nespodrā gaisma, bija sārta tin svaiga, žilbi balti mirdzēja zobi un galvas lakatiņa mežģīņu apmale. It kā viņu starpā nebūtu bijis vārdu pārmaiņas, viņa atkal smaidīja un, kustinādama uzacis, sacīja:

— Baidos, ka tu tur nenosalsti. Zeme taču auksta. Ja esi pārāk nosalis, — nāc pie manis. Man kažoks si-i-iltin silts! Vai nāksi?

Grigorijs padomāja un nopūzdamies atbildēja?

— Paldies, meičiņ, negribu. Ja pirms gada vai diviem ,,, Varbūt nenosalšu pie ugunskura.

Arī viņa nopūtās, noteica:

— Nu, kā gribi, — un apsedza galvu ar kažoku.

Pēc kāda brīža Grigorijs piecēlās, savāca savas mantiņas. Viņš bija nolēmis iet kājām, lai līdz gaismai nokļūtu Tatāru ciematā. Viņš — komandieris, kas pārnāk no kara, <— nevarēja taču iebraukt mājās gaišā dienas laikā ar vēršiem. Cik daudz izsmiekla un pārrunu radītu šāda pārbraukšana …

Viņš pamodināja vedēju:

-— Es iešu kājām. Vai tev nav bail palikt vienai stepē?

«— Nē, neesmu no bailīgajām, un te arī ciemats nav tālu. Bet kas tev, vai nevari sagaidīt?

— Tu uzminēji. Nu, sveika, saucenīt, nepiemini ar ļaunu!

Grigorijs izgāja uz ceļa, sacēla šineļa apkakli. Viņam

uz skropstām uzkrita pirmā sniega pārsliņa. Vējš bija pagriezies no ziemeļiem, un tā saltajā elpā Grigorijs sajuta pazīstamo un sirdij mīļo sniega smaržu.

*

Koševojs atgriezās no staņicas vakarā. Duņaška, ieraudzījusi pa logu, kā viņš piebrauc pie vārtiem, veicīgi uzmeta plecos lakatu un izgāja sētā.

— No rīta pārnāca Griša, — viņa sacīja pie vārtiņiem, vērdamās vīrā ar nemieru un gaidām.

— Apsveicu tevi ar priekiem, — Miša atbildēja atturīgi un mazliet zobgalīgi.

Viņš iegāja virtuvē, cieši sakniebis lūpas. Viņa vaigos raustījās muskuļi. Grigorijam klēpī bija ierāpusies Poļuška, kuru krustmāte bija rūpīgi ietērpusi tīrā kleitiņā. Grigorijs saudzīgi nolika bērnu uz grīdas un gāja pretim svainim smaidīdams, sniegdams lielo, melnīgsnējo roku. Viņš gribēja apskaut Mihailu, bet, ieraudzījis viņa nesmaidošajās acīs saltumu un nepatiku, atturējās.

— Nu sveiks, Miša!

— Sveiks.

" — Sen neesam redzējušies! It kā simt gadu pagājis.

— Jā, sen gan … Apsveicu tevi ar ierašanos.

— Paldies. Tātad esam saradojušies?

— Tā iznāca… Kas tev par asinīm uz vaiga?

— Nieki, iegriezu ar bārdas nazi, steidzos.

Viņi atsēdās pie galda un klusēdami apskatīja viens otru, izjūtot atsvešinātību un neveiklību. Viņiem bija priekšā liela runāšana, bet pašreiz tā nebija iespējama. Mihailam pietika izturības, un viņš sāka mierīgi triekt par saimniecību, par ciematā notikušajām pārmaiņām.

Grigorijs lūkojās pa logu uz zemi, kuru klāja pirmais zilgais sniedziņš, uz kailajiem ābeļu zariem. Kādreiz viņš bija gan citādi iztēlojies sastapšanos ar Mihailu.,.

Mihails drīz vien izgāja ārā. Priekšnamā viņš rūpīgi iztrina uz galodiņas nazi, pateica Duņašai:

— Gribu pasaukt kādu, lai nokauj aunēnu. Jāpacienā taču saimnieks, kā pienākas. Aizskrej pēc kandžas! Pagaidi, re, kā: aizej līdz Prohoram un pasaki viņam, lai jož kaut vai līdz pasaules galam, bet lai dabū kandžu. Viņš to nokārtos labāk nekā tu. Aicini viņu vakariņās!

Duņašai iemirdzējās seja aiz prieka, klusā pateicībā viņa paskatījās vīrā… «Varbūt viss beigsies labi… Nu, mitējušies karot, kas tad viņiem tagad ko plēsties? Kaut kungs viņus būtu vedis pie prāta!» viņa cerēja, dodamās pie Prohora.

Nepagāja ne pusstunda, kad aizelsies atskrēja Prohors.

— Grigorij Pantelevič!… Manu mīlulīt!… Necerēju, nedomāju sagaidīt!… — viņš iebrēcās augstā, raudošā balsī un, paklupis pret slieksni, tik tikko nesadauzīja spaiņa tilpuma krūku ar kandžu.

Apskaujot Grigoriju, viņš iešņukstējās, izslaucīja ar dūri acis, pieglauda no asarām slapjās ūsas. Grigorijam kaut kas ietrīcējās rīklē, bet viņš savaldījās, aizkustināts parupji uzsita uzticīgajam raitniekam pa muguru, nesakarīgi noteicas

— Tā nu esam satikušies… Priecājos tevi redzēt, Prohor, briesmīgi priecājos! Ko tad tu, vecīt, birdini asaras? Netur vairs nervi? Eņģes kļuvušas vaļīgas? Kā ar tavu roku? Vai otru tev sieva nav nodauzījusi?

Prohors skaļi nošņaucās, novilka puskažociņu.

— Mēs ar sievu tagad dzīvojam kā balodīši. Otra roka, kā redzi, vesela, bet šī, kuru baltpoļi paņēma, sāk ataugt, dieva vārds! Pēc gada tai jau būs pirksti, — viņš sāka runāt ar viņam raksturīgo jautrību, kratīdams tukšo krekla piedurkni.

Karš viņu bija pieradinājis slēpt aiz smaida īstās jūtas, apbirdināt tiklab maizi, kā sarunu krietni ar sālij tāpēc arī Grigorijs joprojām izprašņāja viņu tai pašā jautrajā garā:

— Kā dzīvo, vecais āzi? Kā lēkā?

— Vecišķi, bez steigas.

— Man promesot, nekā vēl neesi dabūjis?

— Ko tad?

— Nu, lakstīgalas putnu, ko pagajušā ziemā nēsāji apkārt…

— Pantelevič! Dievs pas'! Kam man tagad tāda greznība? Un ko man vairs iegūt ar vienu roku? Tā tava, jauna cilvēka, neprecēta vīra, darīšana… bet man jau laiks atdot savu ierikti sievai, ar ko pannas ieziest…

Viņi ilgi skatījās viens otrā — vecie ierakumu biedri — smiedamies, priecādamies par satikšanos.

— Vai esi pavisam pārnācis? — Prohors vaicāja.

— Pavisam. Pa tīro.

— Līdz kādai činai tad uzkalpojies?

— Biju pulka komandiera palīgs.

— Ko tad tevi tik agri atlaida?

Grigorijs sadrūma, īsi atbildējas

— Kļuvu nevajadzīgs.

— Kā tad tā?

— Nezinu. Laikam par pagātni.

— Tu taču tiki cauri tai filtra komisijai, kas pie Atsevišķās nodaļas virsniekus sijāja, kāda tad var būt pagātne?

— Vai nu maz kas.

— Kur tad Mihails?

— Pagalmā. Kopj lopus.

Prohors pievirzījās tuvāk, klusinātā balsī noteica:

— Platonu Rjabčikovu apmēram priekš mēneša nošāva.

— Ko tu saki?

— Tik tiešām kā dievs debesis!

Priekšnamā nočīkstēja durvis.

— Vēlāk parunāsimies, — Prohors pačukstēja un — skaļāk: — Nu kā tad būs, biedri komandieri, vai iedzersim uz tādiem lieliem priekiem? Vai iet pasaukt Mihailu?

— Ej sauc!

Duņaša salika galdā ēdienu. Viņa nezināja, kā izdabāt brālim: nolika viņam uz ceļgaliem tīru dvieli, piestūma šķīvi ar sālītu arbūzu, reizes piecas izslaucīja glāzi… Ģrigorijs smaidīdams klusībā iegaumēja, ka Duņaša sauc viņu par «jūs».

Pie galda Mihails sākumā ietiepīgi klusēja, vērīgi ieklausījās Grigorija vārdos. Viņš dzēra maz un nelabprāt. Toties Prohors gāza iekšā pa pilnai glāzei, tvīka vien un biežāk glauda ar dūri bālganās ūsas.

Paēdinājusi un nolikusi gulēt bērnus, Duņaša uzlika galdā lielu šķīvi ar vārītu jēra gaļu, pačukstēja Grigorijam:

— Brālīt, es aizskriešu pēc Aksiņjas, vai jums nav nekas pretī?

Ģrigorijs klusēdams pamāja ar galvu. Viņam likās, neviens nemana, ka viņš visu vakaru ir saspringtās gaidās, bet Duņaša redzēja, kā viņš ievēro katru klaudzienu, klausās un blenž uz durvju pusi. Tiešām nekas nevarēja palikt nepamanīts redzīgajām Duņašas acīm …

— Vai kubanietis Tereščenko vēl aizvien komandē vadu? — vaicāja Prohors, neizlaizdams no rokas glāzi, it kā baidīdamies, ka kāds varētu viņam to atņemt.

— Kritis pie Ļvovas.

— Nu, lai viņam debesu valstība! Bija labs jātnieks! — Prohors steidzīgi meta krustu, sūca no glāzes, neievērodams dzēlīgo Koševoja smīnu.

— Un tas, kuram tas jocīgais uzvārds? Kas bija labajā spārnā, tpu, nolāpīts, kā tad viņu sauca, liekas — Maiboroda? Mazkrievs, tāds resns un jautrs, kas pie Broaiem poļu virsnieku pārcirta uz pusēm, — vai viņš sveiks un vesels?

— Kā ērzelis! Viņu pārcēla uz ložmetējnieku eskadronu.

— Kam atdevi savu zirgu?

— Man jau bija cits.

— Un kur liki baltpieri?

— To nogalēja šķemba.

— Kaujā?

— Bijām apmetušies miestiņā. Notika apšaude. Pie zirgu slitas arī nogalēja.

— Ak, žēl! Tas bija labs zirgs! — Prohors nopūtās un atkal pieplaka pie glāzes.

Priekšnamā noklakstēja rokturis. Ģrigorijs sarāvās. Aksiņja pārkāpa pāri slieksnim, satraukti pateica: — Labvakar! — un sāka siet nost lakatiņu aizelsdamas, nenovērsdama no Grigorija plaši ieplestās, starojošās acis. Viņa aizgāja pie gaida, atsēdās līdzās Duņašai. Viņai uz' acīm un skropstām, uz bālās sejas kusa sīkas sniega pārsliņas. Piemiegusi acis, viņa noslaucīja seju ar plaukstu, dziji nopūtās un tikai tad, sevi pārvarējusi, uzlūkoja Grigoriju dzijām, saviļņojumā satumsušām acīm.

— Karabiedre! KsjuŠal Kopā atkāpāmies, kopā utis ba-rojām… Kaut arī pametām tevi Kubaņā, bet ko mums bija darīt? — Prohors sniedza viņai glāzi, izliedams uz galda kandžu. — Dzer uz Grigorija Panteleviča veselību! Apsveic viņu ar ierašanos… Vai es tev neteicu, ka viņš atgriezīsies sveiks un vesels, un te nu viņš ir, ņem viņu par rubli divdesmit! Sēž kā briedis!

— Viņš jau piemeties, kaimiņien, neklausies viņā! — Grigorijs smiedamies norādīja ar acīm uz Prohoru.

Aksiņja palocījās Grigorijam un Duņašai un tikai mazliet pacēla no galda glāzi. Viņa baidījās, ka visi ieraudzīs, kā viņai trīc roka.

— Apsveicu jūs ar pārnākšanu, Grigorij Pantelevič, un tevi, Duņaša, ar priekiem.

— Bet tevi ar ko? Ar bēdām? — Prohors sāka smieties, iebikstīja Mihailam sānos. f

Aksiņja tumši piesarka, pat viņas mazās ausu ļipiņas kļuva caurspīdīgi sārtas, bet, stingri un nikni pavērusies Prohorā, viņa atbildēja:

— Arī mani — ar priekiem… Ar lieliem!

Tāda atklātība Prohoru atbruņoja un aizkustināja. Viņš palūdza:

— Izdzer to, dieva dēļ, visu līdz pēdējai lāsītei. Ja proti skaidri un gaiši pateikt, — proti arī skaidri un gaiši dzert! Man tas kā asa naža dūriens sirdī, ja kāds atstāj.

Ciemos Aksiņja nepalika ilgi, tieši tik, cik, pēc viņas domām, atļāva pieklājība. Visā šai laikā viņa tikai dažas reizes, tad arī tikai uz mirkli, palūkojās savā mīļajā. Viņa piespieda sevi raudzīties pārējos un vairījās Grigorija acu, jo nespēja izlikties vienaldzīga un negribēja rādīt savas jutas citiem. Tikai vienu skatienu no sliekšņa, tiešu, mīlas un padevības pilnu, uztvēra Grigorijs, un ar to īstenībā viss bija pateikts. Viņš izgāja pavadīt Aksiņju. Iereibušais Prohors nosauca viņiem pakaļ:

— Bet nepaliec ilgi! Mēs izdzersim visu!

Priekšnamā Grigorijs klusēdams noskūpstīja Aksiņjai

pieri un lūpas un jautāja:

— Nu, kā, Ksjuša?

Ai, viss nav izstāstāms,, t Vai atnāksi rit?

— Aiziešu.

Viņa steidzās mājās, gāja ātri, it kā viņu tur gaidītu neatliekams darbs, tikai pie savas istabas lieveņa palēnināja soli, piesardzīgi uzkāpa pa čīkstošajām kāpītēm. Viņai gribējās drīzāk palikt vienai ar savām domām, ar laimi, kas bija tik negaidot ieradusies.

Viņa nosvieda jaciņu un lakatu, neiededzot uguni, iegāja dižistabā. Pa aizvērtņiem neaizsegto logu. istabā plūda bieza, mēļa nakts gaisma. Aiz krāsns mutes skaņi čirkstēja circenis. Pa paradumam Aksiņja pavērās spogulī un, kaut arī neredzēja tumsā savu attēlu, tomēr sakārtoja matus, saglauda uz krūtīm muslīna blūzītes krociņas, tad piegāja pie loga un gurdi atsēdās uz soliņa.

Daudzkārt mūžā viņas cerības un ilgas nebija attaisnojušās, piepildījušās, un varbūt tāpēc nesenais prieks pārgāja pastāvīgajā nemierā. Kā gan tagad izveidosies viņas dzīve? Kas viņu sagaida nākotnē? Un vai ne pārāk vēlu viņai uzsmaida rūgtā sievietes laime?

Vakarā pārdzīvotā saviļņojuma satricināta, viņa ilgi sēdēja, pieplakusi ar vaigu saltajai, apsarmojušajai rūtij, raidīdama mierīgu un mazliet skumju skatienu tumsā, kuru tikai viegli apspīdēja sniegs.

*

Grigorijs apsēdās pie galda, ielēja sev no krūkas pilnu glāzi, izdzēra vienā paņēmienā.

— Vai labs? — Prohors interesējās.

— Nevaru izšķirt. Sen neesmu dzēris.

— Kā Nikolaja šņabis, tik tiešām kā dievs debesīs! -— Prohors ar pilnu pārliecību iesaucās un sagrīļojies apskāva Mihailu. — Tu no šīm lietām, Miška, saproti mazāk nekā telēns no samazgām, bet man gan ir ķēriens uz dzērieniem! Kādus liķierus un vīnus man gadījies dzert! Ir tāds vīns, ka nepaspēj izvilkt korķi, kad no pudeles nāk putas kā no traka suņa, dievs mans liecinieks, — es nemeloju! Polijā, kad pārrāvām fronti un gājām ar Semjonu Mihailoviču baltpoļus kastrierēt, ieņēmām ar joni vienu muižu. Māja tanī lielāka par diviem stāviem, laidars pilns lopu, rags pie raga, visādi putni staigā pa pagalmu — nav kur nospļauties, nu, vārdu sakot, šis muižnieks dzīvoja kā ķeizars. Kad mūsu vads ieauļoja šai muižā, tur virsnieki dzīroja ar saimnieku, mūs negaidīja. Visus tos sacirtām dārzā un uz kāpnēm, bet viena saņēmām gīislā. Lepns virsnieks bija, bet, līdzko viņu saņēmām, — ūsas nolaidās uz leju, kļuva aiz bailēm mīksts. Grigoriju Panteleviču steidzīgi aizsauca uz štābu, palikām mēs paši saimniekot, iegājām apakšējās istabās, bet tur galds milzum liels, un kas gan viss uz šā galda! Nopriecājamies, bet iesākt bail, kaut ari esam briesmīgi izsalkuši. «Bet ja nu,» domājam, «tas viss saindēts?» Mūsu gūsteknis stāv, nobijies kā diegs. Pavēlam viņam: «Ed!» Viņš rij. Ne ar visai lielu patiku, tomēr rij. «Dzer!» Viņš dzer ari. Likām no katra ēdiena nogaršot pa lielam gabalam, no katra dzēriena — izdzert pa glāzei. Briest, nolādētais, mūsu acu priekšā no šiem ēdieniem, bet mums tek sāļas siekalas. Pēc tam kad redzam, ka virsnieks nemirst, ari mēs ķeramies klāt. Pieēdamies, sadzeramies putojošo vīnu līdz kaklam. Skatāmies, virsniekam sāk nākt pa abiem galiem. «Nu,» domājam, «esam pagalam! Pats, riebeklis, ēdis saindētu barību un mūs piemānījis.» Brūkām viņam virsū ar zobeniem, bet viņš gan rokām, gan kājām pretī. «Pani, esmu pārēdies, nav ko šaubīties, ēdiens ir labs!» Un nu mēs ķeramies atkal pie vīna! Piespied tik korķi, tas sprāgst kā no šautenes, un putas plūst kā mutuļi, taisni bail skatīties! No šī vīna es tai naktī reizes trīs kritu no zirga! Tiklīdz atsēžos seglos, mani atkal kā vējš nopūš zemē. Vei, tādu vīnu es ik dienas dzertu tukšā dūšā pa glāzei, pa divām un dzīvotu līdz simt gadiem, bet vai tad tā var savu laiku nodzīvot? Vai tas, piemēram, kāds dzēriens? Draņķis, ne dzēriens! No tā, no šīm. samazgām, var pirms laika notirināt kājas… — Prohorš ar galvas mājienu norādīja uz kandžas krūku un… ielēja sev pilnu glāzi.

Duņaša aizgāja gulēt pie bērniem dižajā istabā, pēc brītiņa slējās kājās arī Prohors. Grīļodamies viņš uzmeta plecos puskažociņu un sacīja:

— Krūku neņemšu. Sirds neļauj staigāt ar tukšu trauku … Pāriešu, un tūlīt sieva sāks mani sunīt. Viņa to prot! Kur viņa ņem tādus nāvīgus vārdus? Pats nezinu! Atnāku piedzēries, un viņa, piemēram, saka tā: «Piedzērušais kranci, bezroci, tu tāds un šitāds!» Klusiņām un mierīgi apgaismoju viņu, saku: «Kur tad tu, velna grezele, kuņas tesmene, esi redzējusi piedzērušus krančus un turklāt vēl bezročus? Tādu nemaz pasaulē nav.» Vienu nekrietnību atspēkoju — viņa man saka otru, atspēkoju otru — šī man pasniedz trešo, tā mums tas nakts

dievkalpojums velkas līdz rīta gaismai… Dažreiz galīgi apnīkst viņā klausīties — aizeju gulēt zem pūņa, bet citreiz atnāku iedzēris un, ja viņa klusē, nelamājas, — nevaru aizmigt, dieva vārds! Man it kā trūkst kaut kā, uznāk it ka kašķis, nevaru aizmigt — un beigta balle! Un tad pieskaros laulenei, un viņa sāk atkal mani sunīt, dzirksteles vien no manis šķīst! Viņa man tāda velna lauska, bet nav kur palikt, lai plosās, tad viņa būs sirdīgāka arī darbā, vai nav tiesa? Nu, es iešu, ardievu! Varbūt man pārgulēt lopu redelēs, netraucēt viņu šovakar?

— Vai līdz mājai spēsi aiziet? Grigorijs smiedamies apjautājās.

— Četrrāpus, bet tomēr aizrāpšos! Vai tad neesmu kazaks, Pantelevič? Netīk ne klausīties, ja tu tā runā,,, -

— Nu tad — ar dievpalīgu!

Grigorijs pavadīja draugu aiz vārtiņiem. Atgriezies iegaja virtuvē.

— Nu ko, aprunāsimies, Mihail?

— Labs ir.

Viņi apsēdās viens otram pretī, viņu starpā bija galds, abi klusēja. Tad Grigorijs teica:

— Kaut kas mums nav tā… No tevis redzu, ka nav tā! Tev nav pa prātam mana pārnākšana? Vai varbūt maldos?

— Nē, uzminēji, nav pa prātam.

— Kāpēc.?

— Liekas rūpes.

— Domāju pats iztikt.

— Es nerunāju par to.

— Par ko tad?

— Mēs esam ienaidnieki…

— Bijām.

—Bet, redzams, arī būsim.

— Nesaprotu. Kāpēc?

— Tu neesi uzticams cilvēks.

— Aplam. To tu aplam runā!

— Nē, nav aplam. Kāpēc tevi tādā laikā demobilizēja? Saki skaidri un gaiši!

— Nezinu.

— Nē, zini, bet negribi sacīt! Tev neuzticējās, vai ne?

— Ja neuzticētos, — nebūtu devuši eskadronu.

— Tas pašā sākumā, bet, ja tevi neatstāja armijā, tad lieta ir skaidra, draudziņ!

— Vai tu man tici? — tieši viņā raudzīdamies, Grigorijs jautāja.

— Nē! Baro vilku kā barodams, viņš skatās uz mežu.

— Tu šodien esi par daudz iedzeris, Mihail.

— Tā tu nerunā! Neesmu iereibis vairāk par tevi. Tur tev neticēja, un te tev nebūs lielas ticības, tā ari zini!

Grigorijs neatbildēja. Ar gurdu kustību viņš paņēma no šķīvja sālīta gurķa gabaliņu, pakošļāja to un izspļāva.

— Vai sieva tev stāstīja par Kirjušu Gromovu? — Mihails vaicāja.

—» Jā.

— Viņa ierašanās man arī nebija pa prātam. Tiklīdz izdzirdu, tai pašā dienā …

Grigorijs nobālēja, viņa acis kļuva apaļas negantās dusmās.

— Kas tad es tev esmu — Kirjuša Gromovs?!

— Necel traci! Kādā ziņā tu esi labāks?

— Nu, vai zini…

— Te nav ko zināt. Viss sen izzināts. Pēc tam ieradīsies Mitja Koršunovs, man arī vajadzēs priecāties? Nē, labāk gan jūs nebūtu ieradušies ciematā.

— Tev būtu labāk?

— Man un arī mūsu tautai labāk, mierīgāk.

— Nesalīdzini mani ar viņiem!

— Es tev, Grigorij, jau sacīju, un tur nav ko apvainoties: tu neesi labāks par viņiem, tu katrā ziņā esi ļaunāks, bīstamāks.

— Kāpēc? Ko tu muldi?

— Viņi ir ierindnieki, bet tu vadīji sacelšanos.

— Ne es to vadīju, es biju divīzijas komandieris.

— Vai tas ir maz?

— Maz vai daudz — tas nav galvenais… Ja toreiz dzīrēs sarkanarmieši nebūtu grasījušies mani nogalinat, es varbūt ari nebūtu piedalījies.

— Ja tu nebūtu virsnieks, neviens tevi neaiztiktu.

— Ja mani nebūtu iesaukuši karaklausībā, es nebūtu virsnieks … Nu, tā ir gara ziņģe!

— Gara un neķītra ziņģe!

— Tagad to nevar citādi izdziedāt, par vēlu.

Viņi klusēdami aizsmēķēja. Notraukdams ar nagu pelnus no smēķa, Koševojs sacīja:

— Zinu tavus varoņdarbus, dzirdēju. Daudz mūsu ka-ravīru tu esi nogalējis, tāpēc arī nevaru viegli tevī lūkoties … To no atmiņas nevar izmest.

Grigorijs pasmīnēja,

Tev ir laba atmiņa! Tu nogalināji brāli Petro, bet es tev to neatgādinu,,. Ja visu atmiņā atjauno, — kā vilkiem būs jādzīvo.

— Nu, kas tur, es nogalināju, neliedzos! Ja man toreiz būtu gadījies tevi notvert, es arī tevi būtu noguldījis kā mīlulīti!

— Bet es, kad Hopjorgrīvā bija sagūstīts Ivans Aleksejevičs, steidzos, baidījos, ka arī tu varētu tur būt, baidījos, ka kazaki tevi nogalinās… Iznāk, ka velti esmu toreiz steidzies.

— Tad ta labdaris atradies! Es gribētu redzēt, kā tu ar mani runātos, ja tagad būtu kadetu vara, ja jūs būtu uzvarējuši. Droši vien grieztu sloksnes man no muguras! Tagad tu esi labs …

— Varbūt kāds arī grieztu sloksnes, bet es gan neaptraipītu pie tevis savas rokas.

— Tātad mēs esam dažādi cilvēki… Nemūžam neesmu baidījies aptraipīt rokas pie ienaidniekiem un arī tagad nepamirkšķināšu aci vajadzības brīdī. — Mihails ielēja glāzēs kandžas paliekas un jautāja: — Vai dzersi?

— Labi, citādi esam pārāk atskurbuši no tādas sarunas .».

Viņi klusēdami saskandināja un izdzēra. Grigorijs uzgulās ar krūtīm uz galda; acis piemiedzis, ūsas griezdams, vērās Mihailā.

— No kā tu, Mihail, baidies? Ka atkal sadumpošos pret padomju varu?

— Ne no kā es nebaidos, tikai tā starp citu domāju: ja sāks vārīties kāda putra, — tu pārsviedīsies uz otru pusi.

— Vai es tur nevarēju pāriet pie poļiem, kā tu domā? Vesela mūsu daļa pārgāja pie viņiem.

— Nepaguvi?

— Nē, negribēju. Esmu savu laiku nokalpojis. Nevienam vairs negribu kalpot. Esmu savā mūžā jau par daudz izkarojies un briesmīgi nomocījies. Viss man apnicis, kā revolūcija, tā kontrrevolūcija. Lai tā visa… lai tas viss iet pie velna! Gribu padzīvot pie saviem bērniņiem, strādāt savā saimniecībā, tas ir viss. Tici man, Mihail, es runāju no skaidras sirds!

Taču nekādi apgalvojumi nespēja pārliecināt Koševoju. Grigorijs to saprata un apklusa. Viņš izjuta pēkšņu un

rūgtu īgnumu pret sevi. Kāda velna viņš taisnojas, mēģina kaut ko pierādīt? Kam vajadzēja ielaisties šai skurbajā sarunā un uzklausīt muļķīgos Mihaila sprediķus? Pie jodal Grigorijs piecēlās.

Beigsim šo nevajadzīgo sarunu! Pietiks! Gribu tev pasacīt vienu: pret varu es neiešu līdz tam laikam, kamēr tā mani negrābs aiz rīkles. Bet, ja grābs, — aizstāvēšos! Katrā ziņā sacelšanās dēļ nolikt galvu kā Platons Rjabčikovs nedomāju.

Kā tas ir?

—Tā. Lai man ieskaita kalpošanu Sarkanajā Armijā un tur dabūtos ievainojumus, tad esmu ar mieru pasēdēt sacelšanās dēļ, bet, ja mani gribēs par to nošaut, — atvainojiet! Iznāks par treknu!

Mihails nicīgi pavīpsnāja;

<— Gudri un modīgi esi izprātojis! Revolucionārais tribunāls vai čeka tev nejautās, ko tu gribi un ko negribi, un neviens ar tevi netirgosies. Ja esi noziedzies, — saņem pārpārēm, kas pienākas. Vecie parādi jāmaksā pilnīgi!

— Nu, tad palūkosim.

— Palūkosim, skaidra lieta.

Grigorijs noņēma jostu un novilka kreklu, krekšķēdams sāka aut nost kājas.

— Vai mainīsimies? — viņš jautāja, pārliecīgi uzmanīgi apskatīdams atirušo zābaka zoli.

— Mums būs tāda mainīšanās; salabošu savu mājeli un pāriešu tur.

— Jā, kaut kā jau būs jāiet katram uz savu pusi. Satikšanas mums abiem nebūs.

— Nebūs, — Mihails piekrita.

Nedomāju, ka tev par mani tāds ieskats,,, Nu, ko lai dara …

— Es pateicu skaidri un gaiši. Ko domāju, to arī pateicu. Kad dosies uz Vešensku?

— Gan jau kaut kā šinīs dienās.

— Nevis gan jau, bet rīt.

— Nogāju kājām gandrīz četrdesmit verstu, esmu piekusis, rīt atpūtīšos, bet parīt došos uz reģistrāciju.

— Pavēle ir tāda, ka jāreģistrējas nekavējoties. Ej rīt!

— Vienu dienu taču vajag atpūsties. Es jau neaizbēgšu.

— Velns tevi zina. Es par tevi negribu atbildēt.

— Cik gan tu esi nejauks kļuvis, Mihail! īsts draņķis! — Grigorijs noteica, ne bez izbrīna apskatīdams skarbo bijušā drauga seju.

— Tu mani nedraņķē! Neesmu pie tā pieradis … — Mihails atvilka elpu un pacēla balsi: — Zini, šie virsnieku paņēmieni tev jāatmet! Ej jau rīt, bet, ja neiesi ar labu,— aizdzīšu ar konvoju. Saprati?

— Visu sapratu… — Grigorijs ar naidu pavērās aizejošā Mihaila mugurā un neizģērbies ielikās gultā.

Nu labi, viss noticis tā, kā ari vajadzēja notikt. Un kāpēc gan viņu, Grigoriju, vajadzēja saņemt citādi? Kāpēc viņš domā, ka neilgā godīgā kalpošana Sarkanajā Armijā izpirks visus viņa. pagātnes grēkus? Un varbūt Mihailam taisnība, kad viņš saka, ka ne visu piedod un ka vecie parādi jāsamaksā pilnīgi?

…Grigorijs sapnī redzēja plašu stepi, izvērstu, uzbrukumam sagatavotu pulku. Kaut kur iztālēm jau atskanēja gari stieptais: «Eskadro-o-on!…» — kad viņš atģida, ka segliem atsprādzēta josta. Viņš ar sparu ielika kāju kreisajā kāpslī, — segli slīdēja uz leju… Kauna un šausmu pārņemts, viņš nolēca no zirga, lai savilktu jostu, un tai brīdī izdzirda pēkšņi atskanam un jau trauksmaini attālināmies zirgu pakavu dimu.

Pulks devās uzbrukumā bez viņa …

Grigorijs sāka mētāties pa gultu un pamostoties izdzirda savus piesmakušos vaidus.

Aiz loga tikko svīda gaisma. Droši vien vējš nakti bija atrāvis aizvērtni, un apsarmojušajā rūtī bija redzams zaigs, dzirkstošs dilstoša mēness loks. Taustīdamies Grigorijs atrada tabakas maku un aizsmēķēja. Sirds vēl aizvien dauzījās dobji un strauji. Grigorijs nolikās uz muguras un pasmaidīja: «Kā gan sapnī var parādīties tādas aplamības! Neiznāca pacīnīties…» Sai pirmsausmas stundā viņš vēl nezināja, ka ne vienu reizi vien būs vēl jādodas uzbrukumā gan sapnī, gan nomodā.

VII

Duņaša piecēlās agri, — bija jāslauc govs. Pa virtuvi iekāsēdamies uzmanīgi staigāja Grigorijs. Apsegusi bērnus ar segu, Duņaša veicīgi apģērbās un iegāja virtuvē. Grigorijs pogāja ciet šineli.

— Kur tad jūs tik agri, brālīt?

— Pastaigāšos pa ciematu, palūkošos.

— Būtu paēdis brokastis — un tad..,

— Negribu, galva sāp.

~~ Vai brokastīs būsiet atpakaļ? Es iekuršu krāsni.

— Mani nav ko gaidīt, tik drīz nepārnākšu.

Grigorijs izgāja uz ielas. Pret rītu bija mazliet atkusis. Vējš pūta no dienvidiem, valgs un silts. Zābaku papēžiem lipa klāt ar zemi sajaucies sniegs. Lēnām soļodams uz ciemata centru, Grigorijs uzmanīgi, kā svešā apvidū, apskatīja kopš bērnības pazīstamās mājas un pūņus. Laukumā melnoja pagājušajā gadā Koševoja nodedzināto tirgoņu namu un veikalu apogļotās drupas, pussagruvušajā baznīcas žogā rēgojās caurumi. «Krāsnīm ievajadzējies ķieģeļu,» Grigorijs vienaldzīgi nodomāja. Baznīca stāvēja, kā agrāk, maza, zemē ieaugusi. Tās sen nekrāsoto jumtu zeltoja rūsa, sienas bija izraibinātas brūniem plankumiem, bet tur, kur nobiris apmetums, koši un svaigi sārtojās nolupušie ķieģeļi.

Ielas bija tukšas. Netālu no akas Grigorijs sastapa divas vai trīs nomiegojušās sievas. Viņas klusēdamas sveicināja Grigoriju kā svešinieku un tikai tad, kad tas pagāja garām, apstājās un ilgi skatījās viņam pakaļ.

«Jāaiziet uz kapiem, jāapciemo māte un Natālija,» Grigorijam ienāca prātā, un viņš iegriezās ceļā uz kapsētu, bet, nogājis mazu gabaliņu, apstājās. Viņam jau tā bija smagi un mulsi ap sirdi. «Gan jau citreiz aiziešu,» viņš nolēma, dodamies pie Prohora. «Viņām jau tagad vienalga — aizeju vai neaizeju. Viņām tur tagad mierīgi. Viss beidzies. Kapu kopiņas klātas ar sniegu. Bet zeme droši vien tur dziļumā ir auksta… Tā viņas nodzīvoja mūžu — un tik ātri kā sapnī. Visi guļ kopā līdzās: ir sieva, ir māte, ir Petro ar Darju… Pārcēlusies tur visa ģimene un guļ līdzās. Viņiem ir labi, bet tēvs — viens pats svešā pusē. Viņam tur garlaicīgi starp svešiem…» Grigorijs jau vairs nelūkojās apkārt, gāja, raudzīdamies zem kājām baltajā, atkušņa mazliet saslapinātajā un ļoti mīkstajā sniedziņā, tik mīkstā, ka to pat nevarēja sajust zem kājām un tas gandrīz negurkstēja.

Tad Grigorijs sāka domāt par bērniem. Viņi bija kļuvuši saviem gadiem pārāk savaldīgi, klusi, ne tādi, kādi bija, mātei dzīvai esot. Pārāk daudz viņiem atņēmusi nāve. Viņi bija iebiedēti. Kāpēc Poļuška vakar apraudājās, kad ieraudzīja viņu? Bērni neraud satiekoties, tas nav viņu dabā. Ko viņa domāja? Un kāpēc viņai acīs pavīdēja bailes, kad viņš paņēma to rokās? Varbūt viņa visu laiku domāja, ka tēvs nav starp dzīvajiem un ka viņš nekad vairs neatgriezīsies, bet tad, viņu ieraudzījusi, sabijās?

Lai nu kā, viņš, Grigorijs, nekādā ziņā nav pret tiem noziedzies. Jāpasaka tikai Aksiņjai, lai tā viņus mllē un cenšas viņiem aizstāt māti… Varbūt tie pieķersies pamātei. Viņa ir -mīļa, laba sieviete. Aiz mīlestības uz Grigoriju mīlēs arī bērnus…

Smagi un rūgti bija par to domāt. Tas viss nebija tik vienkārši1. Izrādījās, ka dzīve nepavisam nav tik vienkārša, kāda tā viņam nesen šķitusi. Muļķīgā, bērnišķīgā naivumā viņš bija iedomājies, ka pietiek atgriezties mājās, pārmainīt šineli pret zemnieka svārkiem, — un viss būs kā pēc grāmatas: neviens viņam nesacīs ne vārda, neviens nepārmetīs, viss nokārtosies pats no sevis, un viņš dzīvos kā mierīgs zemkopis un priekšzīmīgs ģimenes tēvs. Nē, īstenībā tas nebūs vis tik vienkārši.

Grigorijs uzmanīgi atvēra Zikovu sētas vārtiņus, kas karājās vienā virā. Prohors izmītos, apaļos velteņos, uz pašām acīm uzmauktu auseni galvā gāja uz lieveni, bezrūpīgi vicinādams tukšu slauceni. Baltas piena lāses neredzamas krita sniegā.

— Labi pārlaidāt nakti, biedri komandier?

— Paldies dievam.

— Vajadzētu, salāpīt paģiras, jo galva tik tukša kā šis spainis.

— Salāpīt paģiras derētu, bet kāpēc spainis tukšs? Vai pats slauci govi?

Prohors ar galvas mājienu atbīdīja auseni uz pakauša, un tikai tad Grigorijs ieraudzīja neparasti drūmo drauga seju.

— Kas tad, vai velns man to slauks? Ņēmu un izslaucu to nolādēto mātīti. Kad tikai nesasirgst ar vēderu no mana slaukuma!… — Prohors saniknots aizsvieda spaini, īsi noteica: — Iesim istabā.

— Un sieva? — Grigorijs nedroši jautā

— Velni to apēduši -un uzdzēruši virsu kvasu. Melnā naktī uztrausās un aizbrauca uz Kružiļinku pēc dzeloņplūmēm. Kā viņa sāka ņemties ap mani, kad atnācu no jums! Skaitīja, skaitīja dažādus pātarus, pēc tam kā uzlec kājās: «Braukšu pēc dzeloņplūmēm! Šodien Maksajevu vedeklas brauc, es arī braukšu!» — «Brauc,» domāju, «kaut pēc bumbierēm, laimīgu ceļu!» Uzcēlos, aizkūru krāsni, aizgāju slaukt govi. Nu, un izslaucu. Tu domā, ar vienu roku viegli tādus darbus veikt?

— Būtu pasaucis kādu sievišķi, tu dīvaini!

— Auns ir dīvainis, viņš līdz Marijas dienai zīž māti, bet es vēl savā mūžā neesmu bijis dīvainis. Domājus tikšu pats galā. Nu, un tiku ari. Ložņāju gan šā, gan tā zem tās govs četrrāpus, bet šī, nolāpītā, nestāv, mīņājas vien. Es pat auseni noņēmu, lai viņu nebiedētu, — viens pīpis. Man samirka viss krekls, kamēr šo izslaucu, un, tikko izstiepu roku, lai paņemtu zem šās spaini, — kā viņa sper ar kāju! Spainis uz vieniem sāniem, — es uz otriem. Te nu bija visa slaukšana. Tā jau nav govs, bet velns ar ragiem! Iespļāvu viņai purnā un aizgāju. Nodzīvošu ari bez piena. Vai lāpīsim paģiras?

— Bet vai ir?

— Viena pudele. Nāvīga.

— Nu, pietiks ari.

— Nāc iekšā, būsi ciemiņš. Vai lai izcepu olu kulteni? Es to vienā mirklī.

Grigorijs sagrieza taukumu, palīdzēja namatēvam iekurt krāsns priekšā uguni. Viņi klusēdami lūkojās, kā uz pannas čurkst, kūst un cepas sārtā taukuma gabaliņi. Tad Prohors izvilka no svētbilžu aizmugures noputējušu pudeli.

— Tur es no vecenes glabāju slēpjamās mantas, — viņš īsi paskaidroja.

Viņi uzkoda mazā, karsti sakurinātā istabā, iedzēra un pusbalsī sarunājās.

Kam gan citam, ja ne Prohoram Grigorijs varēja uzticēt savas visapslēptākās domas? Viņš sēdēja pie galda, plaši izplētis garās, muskuļainās kājas, viņa piesmakušais bass skanēja apslāpēti:

— ,,.Gan tur, armijā, gan visu ceļu domāju, kā dzīvošu uz zemes, kā atpūtīšos ģimenē no visa tā velna kara. Tas nav joks — astoto gadu neesmu no zirga nokāpis! Sapnī arī gandrīz ik nakti viss šis jaukums rādās: gan tu kādu nonāvē, gan tevi nonāvē… Tikai redzams, Prohor, neiznāks tā, kā domāju.,. Kā redzams, citiem, nevis man būs jāar, jākopj zeme…

— Vai vakar runāji ar Mihailu?

— Kā medaļu padzēros.

— Ko tad viņš?

Grigorijs salika pirkstus krustām.

— Krusts pāri mūsu draudzībai. Pārmet kalpošanu baltajiem, domā, ka man ļauns prāts uz jauno varu, ka turu nazi azotē pret to. Baidās, ka rīkošu sacelšanos.

bet, kāda velna man ta vajadzīga, — viņš pats, muļķis, nezina.

— Viņš man arī to stāstīja.

Grigorijs drūmi pasmīnēja.

— Kāds mazkrievs Ukrainā, kad devāmies uz Poliju, lūdza mums ieročus, ar ko aizstāvēt sādžu. Viņiem bruka virsū bandas, laupīja, kāva lopus. Pulka komandieris — saruna notika, man klātesot, — tad nu teica: «Iedosim jums ieročus, un jūs paši ieskriesiet bandā.» Bet mazkrievs smejas un saka: «Jūs, biedri, tikai apbruņojiet mūs, tad mēs ne tikai bandītus, bet arī jūs nelaidīsim sādžā.» Es tagad domāju apmēram tā kā šis mazkrievs: ja varētu Tatāru ciematā nelaist ne baltos, ne sarkanos —būtu daudz labāk. Manuprāt, viņi visi pār vienu kārti metami, — ņemsim kaut manu svaini Mitju Koršunovu, kaut Mihailu Koševoju. Viņš doma — es esot tāds balto piekritējs, ka ne dzīvot bez tiem nevarot. Bleķisl Es nu gan būšu viņu piekritējs, kā tad! Nesen, kad tuvojāmies Krimai, iznāca kaujā sadurties ar kādu Korņilova virsnieku — tāds ņiprs pulkvedītis, ūsiņas apcirptas pa angļu modei, zem nāsīm divas svītriņas kā puņķi, — tad nu es pret viņu ar tādu baudu atvēzējos, ka sirds nopriecājās! Pusgalvas līdz ar puscepuri palika nabaga pulkvedītim… un baltā virsnieku kokarde aizlidoja… Tāda ir mana piekrišana! Viņi arī man sadevuši piparu, cik uziet. Ar asinīm nopelnīju šo nolādēto virsnieka pakāpi, bet virsnieku vidū biju kā baltais zvirbulis. Viņi, salašņas, nekad neskaitīja mani par cilvēku, roku negribēja sniegt, un lai pēc visa tā… ar tādiem ķēmiem! Pat runājot par to kļūst nelabi! Lai es atkal dibinātu viņu varu? Aicinātu ģenerāļus fichelaurovus? Es reiz izmēģināju šo joku, bet tad veselu gadu atraugājos, pietika, esmu izmācīts, visu izbaudīju uz savas ādas!

Mērkdams maizi karstos taukos, Prohors teica:

— Nekādas sacelšanās nebūs. Galvenais — kazaku palicis pavisam maz, bet, kuri tikuši cauri, tie nu jau kaut ko saprot. Asinis viņiem nolaistas kārtīgi, un viņi kļuvuši tik rāmi un gudri, ka tagad tos uz sacelšanos ne ar cilpu neaizvilks. Un ļaudis arī izsalkuši pēc mierīgas dzīves. Būtu redzējis, kā šovasar visi strādāja: krāva siena gubas, novāca visu labību līdz pēdējam graudam, kaut sten un pukst, bet ar un sēj, it kā, ko tu teiksi, katrs taisītos simt gadu dzīvot! Nē, par sacelšanos nav ko runāt. Tā

ir aplama runāšana. Kaut gan jupis sazina, ko tie kazaciņi var sadomāt…

— Bet ko tad viņi var sadomāt? Kāpēc tu tā saki?

— Mūsu kaimiņi jau sadomājuši…

— Nu?

— Nav nekāds «nu». Sākusies sacelšanās Voroņēžas guberņā, kaut kur aiz Bogučaras.

— Nevar būt!

— Ir gan patiesība, vakar stāstīja pazīstams milicis. Viņus it kā taisoties sūtīt uz turieni,

— Kurā vietā tad?

— Monastirščinā, Sausajā Doņecā, Pasekā, Vecajā un Jaunajā Kaļitvā un vēl kaut kur tai pusē, Sacelšanās* saka, milzum liela.

— Ko tad tu vakar to neteici, noplūktā zoss?

— Negribēju, Mihailam klātesot, runāt, un nav arī patī-kami par tādām būšanām tērzēt. Labāk būtu nekad nedzirdēt par tādām lietām, — Prohors saīdzis atbildēja.

Grigorijs sadrūma. Ugu laiku domājis, sacīja:

— Tās ir ļaunas ziņas.

— Tev gar tām nav nekādas daļas. Lai mazkrievi domā! Kad viņiem sados pa dibenu tā, ka sūrkstēs, tad zinās, kā sacelties. Bet kas mums abiem! Man viņu "dēļ sirds nesāp.

— Man tagad būs pagrūti.

— Kāpēc tad?

— Kā — kāpēc? Ja arī apriņķa valdīšana par mani tādās domās kā Koševojs, tad būs plāni. Kaimiņos sacelšanās, bet es taču biju virsnieks un vēl sacelšanās dalībnieks… Saproti?

Prohors mitējās gremot, nogrima domās. Tas viņam nebija ienācis prātā. Reibuja apstulbots, viņš domāja lēni un pagrūti.

— Bet kas teV gar to, Pantelevič! — viņš neizpratnē vaicāja.

Grigorijs īgni saviebās, neatbildēja. Jaunā ziņa bija viņu acīm redzami satraukusi. Prohors mēģināja viņam sniegt glāzi, bet viņš atvairīja namatēva roku, noteikti sacīja:

— Vairāk nedzeršu.

— Bet varbūt vēl pa vienai iemetīsim? Dzer, Grigorij Pantelevič, kamēr kļūsti melns! Sai līksmajā dzīvē atliek tikai tempt kandžu.

— Kļūsti pats melns! Jau tā galva griežas, bet no tā būs pavisam gals klāt. Man šodien jāiet uz Veškiem reģistrēties.

Prohors cieši pavērās viņā. Saules un vēja appūstā Grigorija seja kvēloja tumši brūnā sārtumā, tikai pie pašām atpakaļ sasukāto matu saknēm āda blāvi balsnīja. Viņš bija mierīgs, šis daudz pieredzējušais karavīrs, ar kuru karš un posts bija satuvinājis Prohoru. Mazliet uztūkušās acis raudzījās īgni, tās bija skaudri gurdas.

— Vai baidies, ka, vārdu sakot… ka ietupinās? — Prohors jautāja.

Grigorijs atžirga.

— Tieši tā, vecīt, baidos! Savu mūžu neesmu sēdējis un baidos cietuma vairāk nekā nāves. Bet, redzams, vajadzēs arī to nogaršot.

— Nevajadzēja nākt mājās, — Prohors nožēlodams teica.

— Bet kur tad man bija palikt?

— Būtu piemeties kaut kur pilsētā, nogaidījis, kamēr aprimst šī kņada, un tad nācis.

Grigorijs atmeta ar roku, iesmējās:

— Es tā neprotu! Nogaidīties un tad pakaļdzīties — tā nekad neesmu darījis. Kur lai būtu aizgājis no bērniem?

— Nu gan pateici gudrību! Viņi taču jau dzīvoja bez tevis? Pēc tam tu būtu paņēmis viņus un savu mīļoto. Jā, aizmirsu tev pastāstīt! Tavi saimnieki, pie kuriem tu pirms kara ar Aksiņju dzīvoji, abi aizgājuši dieva valstībā.

— Vai Ļistņicki?

— Tie paši. Mans kūms Zahars atkāpjoties bijis pie jaunā Ļistņicka par dieninieku, tad nu viņš stāstīja: vecais pans Mofozovā miris ar tīfu, bet jaunais aizkūlies līdz Jekaterinodarai, tur viņa laulene sapinusies ar ģenerāli Pokrovski, nu, viņš nav izturējis, nošāvies aiz nepatikas.

— Nu, velns viņus rāvis, — Grigorijs vienaldzīgi noteica. — Zēl labu cilvēku, kas gājuši bojā, bet par tiem neviens nebēdās. — Viņš piecēlās, apvilka šineli un, jau satvēris durvju rokturi, domīgi ierunājās: — Kaut gan, jupis to sazina, tādus kā jaunais Ļistņickis vai kā mūsu Koševojs esmu vienmēr apskaudis… Viņiem no paša sākuma viss bija skaidrs, bet man vēl līdz šim viss neskaidrs. Viņiem abiem diviem ir savi taisni ceļi, savi mērķi, bet es kopš septiņpadsmitā gada gāju pa līkločiem, kā piedzēries streipuļoju… No baltajiem atrāvos, sarkanajiem nepiepulcējos, tā arī peldu kā s. .i pa ūdens virsu… Redzi, Prohor, man, protams, vajadzēja palikt Sarkanajā Armijā līdz galam, varbūt tad viss iznāktu labi. Un es sākumā — tu jau zini — ar visu sirdi kalpoju padomju varai, bet tad viss saira … Baltajiem, viņu vadībai, es biju svešs, tie mani allaž turēja aizdomās. Un kā gan varēja būt citādi? Zemnieka dēls, neizglītots kazaks, — kas es viņiem par rada gabalu? Viņi man neticēja! Un tad pie sarkanajiem iznāca tāpat. Neesmu taču akls, redzēju, kā komisārs un komunisti eskadronā skatījās uz mani.,. Kaujā neizlaida mani no acīm, uzraudzīja katru soli un droši vien domāja: «E-ē, nelietis, baltgvards, kazaku virsnieks, kaut viņš mūs neapvestu ap stūri!» Es to pamanīju, man uzreiz sirds atsala. Pēdējā laikā es šo neuzticību vairs nevarēju paciest. No karstuma pat akmens plaisā… Un labi vien bija, ka mani demobilizēja. Taču tuvāk atrisinājumam. — Viņš dobji iekāsējās, brīdi klusēja un, neatskatījies uz Prohoru, jau citādā balsi noteica: — Paldies par cienastu. Es aizeju. Paliec vesels! Pret vakaru, ja atgriezīšos, pienākšu. Noslēp pudeli, citādi atbrauks sieva — salauzīs pannas kātu pret tavu muguru.

Prohors pavadīja viņu līdz lievenim, priekšnamā iečukstēja:

— Ai, Pantelevič, pielūko, ka tevi tur neiepiņķē…

— Pielūkošu, — Grigorijs atturīgi atbildēja.

Mājās neiegriezies, viņš nokāpa līdz Donai, atsēja piestātnē kādu laivu, ar riekšavām izsmēla no tās ūdeni, tad izlauza no zedeņiem mietu, sadauzīja piekrastes ledu un īrās uz viņu pusi.

Pa Donu uz rietumiem vēlās tumšzaļi, vēja kulti viļņi. Rāmajā ūdenī pie krastiem tie lauzīja trauslo, caurspīdīgo ledutiņu, šūpoja zaļās dūņu bārkstis. Pie krasta skanēja lūstošo ledus gabaliņu kristālsanoņa, maigi čirkstēja ūdens apskalotie krastmalas oļi, bet upes vidū, tur, kur straume bija ātra un vienmērīga, — Grigorijs dzirdēja tikai pie laivas kreisās malas plīstošo viļņu dobjos šļakstus un plunkšķus, kā arī zemo, guldzošo, neapklustošo vēja dūkoņu Aizdonas mežā.

Līdz pusei izvilcis laivu malā, Grigorijs atsēdās, novilka zābakus, rūpīgi pārtina autus, lai būtu vieglāk iet.

Ap pusdienu viņš iegāja Vešenskā.

Apgabala kara komisariātā bija daudz laužu un liels troksnis. Asi šķindēja telefonu zvani, cirtās durvis, nāca un gāja apbruņoti cilvēki, no istabām skanēja spalgā rak-stāmmašīnu klaboņa. Gaitenī pārdesmit sarkanarmiešu, ielenkuši neliela auguma vīru, kas bija ģērbies krokainā Romanovu laika puskažociņā, kaut ko aizgūtnēm stāstīja un dārdoši smējās. Kad Grigorijs gāja pa gaiteni, no kādas attālas istabas divi sarkanarmieši izstūma balsta ložmetēju. Tā ritentiņi viegli klabēja pa izmīdīto koka grīdu. Viens no ložmetējniekiem, drukns un garš vīrs, jokodams sauca: — Kas ir, dod ceļu, soda rota, citādi sabraukšu!

«Redzams, patiesi taisās doties pret tiem, kas sacēlušies,» Grigorijs nodomāja.

Reģistrācijā viņu ilgi neaizturēja. Steidzīgi atzīmējis apliecību, kara komisariāta sekretārs sacīja:

— Aizejiet uz Donas čekas politbiroju ! Jums kā bijušajam virsniekam jāpieteicas pie viņiem uzskaitē.

— Klausos, — Grigorijs pielika roku pie cepures, ne ar ko nenodevis viņu pārņēmušo satraukumu.

Uz laukuma viņš apstājās un apdomājās. Jāiet uz polit-biroju, bet viss viņā sāpīgi pretojās tam. «Iesēdinās!» viņam sacīja iekšēja balss, un Grigorijs nodrebēja bailēs un riebumā. Viņš stāvēja pie skolas žoga, neredzošām acīm vērās mēsliem nošķiestajā zemē un skatīja sevi jau sasietām rokām, kāpjot pa netīrām kāpnēm pagrabā, un — aiz muguras cilvēku, kas cieši žņaudz grumbuļaino nagana spalu. Grigorijs savilka dūres un palūkojās pietūkušajās, zilajās vēnās. Un šīs rokas sasies? Sejā saplūda asinis. Nē, šodien viņš neies turp! Rīt — jā, bet šodien viņš ies atpakaļ uz ciematu, padzīvos šo dienu ar bērniem, satiksies ar Aksiņju, un no rīta atgriezīsies Vešenskā. Velns rāvis viņa kāju, kura ejot sāp! Viņš tikai uz vienu dienu aizies mājās — un atgriezīsies šeit, katrā ziņā atgriezīsies. Lai rīt būtu kas būdams, bet šodien — nē!

— Ā-ā, Meļehovs! Sen neesam tikušies…

Grigorijs apgriezās. Viņam tuvojās Jakovs Fomins — Petro karabiedrs, bijušais Donas armijas dumpīgā 28. pulka komandieris.

Tas vairs nebija tas Fomins, tūļīgs un nevīžīgi ģērbies atamanietis, kādu viņu kādreiz pazina Grigorijs. Divu gadu laikā viņš bija ārkārtīgi pārvērties: viņam labi pie

gulēja kavalērista šinelis, koptās, rudās ūsas bija braši sagrieztas uz augšu, un visā viņa augumā, uzsvērti bra-manīgajā gaitā, pašapzinīgajā smaidā bija vērojama sava pārākuma apziņa.

— Kāds vējš tevi atpūtis pie mums? — viņš jautāja, spiezdams Grigorija roku, raudzīdamies viņā ar savām atstatu stāvošajām, gaišzilajām acīm.

— Esmu demobilizēts. Biju kara komisariātā …

— Vai sen ieradies?

— Vakar.

— Bieži atceros tavu brāļuku Petro Panteleviču. Bija labs kazaks un velti aizgāja bojā… Mēs taču ar viņu bijām lieli draugi. Nevajadzēja jums, Meļehov, pagājušajā gadā sacelties. Izdarījāt kļūdu!

Kaut kas bija jāsaka, un Grigorijs pateica:

— Jā, kazaki kļūdījās …

— Kurā daļā tu biji?

— Pirmajā jātnieku.

— Kādā amatā?

— Par eskadrona komandieri.

— Re, kā! Es arī tagad komandēju eskadronu. Mums še, Vešenskā, ir savs sardzes eskadrons. — Viņš pavērās visapkārt un klusinātā balsī aicināja: — Zini ko, paiesim kādu gabaliņu, tu mani mazliet pavadīsi, te visapkārt staigā ļaudis, neļaus mums parunāt.

Viņi sāka iet pa ielu. Fomins, no sāniem noskatīdamies Grigorijā, jautāja:

— Vai domā dzīvot mājās?

— Kur citur man dzīvot? Mājās gan.

— Saimniekot?

— Jā.

Fomins nožēlodams pagrozīja galvu un nopūtās:

— Nelāgu laiku tu, Meļehov, esi izvēlējies, ak vai, cik nelāgu… Tev nevajadzēja ierasties mājās vēl kādu gadu, divus.

— Kāpēc?

Paņēmis Grigoriju zem rokas, viegli pieliecies, Fomins

čukstēja:

— Apriņķī ir nemierīgi. Kazaki ļoti neapmierināti ar pārtikas repartīciju. Bogučaras rajonā sacelšanās. Šodien dodamies to apspiest. Labāk būtu tev, vecīt, lasīties projām no šejienes un pēc iespējas drīzāk. Ar Petro mēs bijām labi draugi, tāpēc dodu tev tādu padomu: ej!

705

— Man nav kurp iet.

— Nu, pielūko! Es saku to tāpēc, ka politbirojs sāk apcietināt virsniekus. Šonedēļ atveda no Dudarevkas trīs apakšhorunžijus, no Rešetovkas vienu, bet no šās Donas puses viņus ved bariņiem, un sāk ņemt ciet arī kazakus, kuriem nav nekādas pakāpes. Apdomā pats, Grigorij Pantelevič.

— Par. padomu paldies, tikai es nekur nebēgšu, — Grigorijs ietiepīgi noteica.

— Tā jau tava darīšana.

Fomins sāka runāt par stāvokli apriņķī, par savām at-tieksmēm ar priekšniecību un kara komisāru Šahajevu. Nodevies savām domām, Grigorijs klausījās viņā neuzmanīgi. Viņi bija nogājuši trīs kvartālus, un Fomins apstājās.

— Man jaiegriežas viena vieta. Paliec sveiks! — Pielicis roku pie kubanieša cepures, viņš vēsi atvadījās no Grigorija, aizgāja pa šķērsieliņu, čīkstinādams jaunās plecu siksnas, izslējis muguru un līdz smieklīgumam uzpūties.

Grigorijs pavadīja viņu ar skatienu un griezās atpakaļ. Kāpjot augšā pa politbiroja divstāvu nama akmens pakā-pieniem, viņš domāja: «Ja beigas, — lai tad drīzāk, ko tur vilkt garumā! Ja esi pratis, Grigorij, sariebt, — proti arī atbildēt!»

VIII

Ap pulksten astoņiem rītā Aksiņja sarausa krāsnī ogles, atsēdās uz soliņa, slaucīdama priekšautā piesarkušo, sa-svīdušo seju. Viņa bija piecēlusies jau pirms gaismas, lai agrāk tiktu galā ar ēdiena gatavošanu, — izvārīja vistas zupu ar nūdelēm, sacepa bliņas, bagātīgi pārlēja vareņik«s ar krāsnī tvaicētam pienam noņemtu krējumu un uzlika, lai tie apcepas; viņa zināja — Grigorijam garšo apcepti vareņiki — un gatavoja svētku pusdienas cerībā, ka mīļais būs pusdienās.

Viņai ļoti gribējās kāda iemesla pēc aiziet pie Meļehoviem, pakavēties tur kaut brītiņu, kaut ar vienu actiņu paraudzīties Grigorijā. Aksiņja nevarēja samierināties ar to, ka viņš ir. tepat līdzās un viņu nevar satikt. Aksiņja tomēr pārvarēja šo vēlēšanos un neaizgāja. Viņa jau nav nekāds skuķis, tik tiešām. Viņas vecumā nav ko rīkoties vieglprātīgi.

Rūpīgāk nekā parasti Aksiņja nomazgāja rokas un seju, apģērba tīru kreklu un jaunus, izšūtus apakšsvārkus. Viņai ilgi stāvēja pie atvērtās lādes pārdomās — ko īsti vilkt mugurā? Neērti bija darbdiena uzcirsties, bet negribējās arī palikt parastajās darba drēbēs. Nezinādama, ko izraudzīties, Aksiņja rauca pieri, nevērīgi pārcilāja izgludinātos brunčus. Beidzot viņa izņēma tumšzilos brunčus un gandrīz nevalkāto, gaišzilo blūzīti, kas bija apšūta melnām mežģīnēm. Tas bija viņas labā-kais tērps. Galu galā vai nav vienalga, ko par viņu domās kaimiņi? Lai viņiem šodien darbdiena, toties Aksiņjai ir svētki. Viņa steidzīgi apģērbās, piegāja pie spoguļa. Viegls, izbrīna pilns smaids pārslīdēja pār lūpām: kādas jaunas ugunīgas acis raudzījās viņā vērīgi un jautri. Aksiņja uzmanīgi, stingri apskatīja savu seju, tad atviegloti nopūtās. Nē, viņas skaistums vēl nav noziedējis! Vēl dažs labs kazaks apstāsies, satiekot viņu, un pavadīs neprātā mirdzošām acīm!

Kārtodama spoguļa priekšā brunčus, viņa skaļi noteica: — Nu, Grigorij Pantelevič, turies … — un, juzdama, ka nosarkst, iesmējās klusiem, apslāpētiem smiekliem. Tomēr tas viss netraucēja atrast deniņos dažus sirmus matus un tos izraut. Grigorijs nedrīkst redzēt nekā tāda, kas atgādinātu viņas vecumu. Grigorijam viņa gribēja būt tikpat jauna kā priekš septiņiem gadiem.

Līdz pusdienai viņa ar pūlēm nosēdēja mājās, bet tad nenocietās un, uzmetusi plecos baltu kazas vilnas lakatu, devās pie Meļehoviem. Duņaša bija mājās viena pati. Aksiņja apsveicinājās un vaicāja:

— Vai jūs vēl neesat ēduši pusdienas?

— Vai tad ar tādiem nemājniekiem iespējams laikā paēst pusdienas! Vīrs Padomē, bet Griša aizgāja uz staņicu. Bērnus jau pabaroju, gaidu lielos.

Ārēji mierīga, ne ar kustību, ne vārdu neizrādījusi viņu pārņēmušo vilšanos, Aksiņja noteica:

— Un es domāju, ka esat visi kopā. Kad tad Griša… Grigorijs Pantelevičs pārnāks? Šodien?

Duņaška ātri uzlūkoja grezno kaimiņieni, negribot sacīja:

— Viņš aizgaja reģistreties.

— Kad solīja atgriezties?

707

Duņaškai acīs iemirdzējās asaras; stomīdamās, ar pār-metumu balsī viņa teica:

23V-1*

— Arī atradusi laiku … uzcirsties … Bet to tu nezini — viņš varbūt nemaz neatgriezīsies.

— Kā — neatgriezīsies?

— Mihails saka, ka staņicā viņu apcietināšot… — Duņaša sāka raudāt retām, niknām asarām, slaucīdama acis piedurknē, izkliedza: — Lai nolādēta tāda dzīve! Un kad tas viss beigsies? Viņš aizgāja, bet bērni kā traki — nedod man miera: «Kur tētiņš aizgāja un kad viņš pārnāks?» Bet vai es zinu? Izvedu viņus pagalmā, bet pašai visa sirds izsāpējusies … Kas tā par nolādētu dzīvi! Nav nekāda miera, kliedz kaut balsī!…

— Ja līdz naktij viņš nepārnāks, — rīt iešu uz staņicu, dabūšu zināt, — Aksiņja noteica tik vienaldzīgā balsī, it kā runātu par kaut ko visikdienišķāko, kas nav mazākā uztraukuma vērts.

Brīnīdamās par viņas mieru, Duņaška nopūtās:

— Tagad jau viņu, kā redzams, nav ko gaidīt. Uz savu nelaimi viņš pārnāca mājās!

— Pagaidām nekas nav zināms! Beidz brēkt, citādi bērni nodomās … Ardievu!

*

Grigorijs atgriezās vēlu vakarā. Pakavējies mazliet mājās, viņš devās pie Aksiņjas.

Nemiers, kādā viņa bija pavadījusi visu garo dienu, mazliet notrulināja satikšanās prieku. Aksiņjai vakara pusē bija tāda sajūta, it kā viņa būtu visu dienu strādājusi, neatliecot muguru. Gaidu nomākta un nogurusi, viņa bija ielikusies gultā, — iesnaudusies, bet, izdzirdusi aiz loga soļus, uzlēca veikli kā meitene.

— Kāpēc tu neteici, ka iesi uz Veškiem? — viņa jautāja, apskaudama Grigoriju un pogādama vaļā viņa šine-li.

— Nepaguvu pateikt, steidzos.

— Bet mēs ar Duņašku jau nobrēcāmies katra par sevi, domājām, ka tu neatgriezīsies.

Grigorijs apvaldīti pasmaidīja.

— Nē, tik traki nebija. — Brītiņu klusēja un piebilda: — Pagaidām nebija.

Viņš paklibodams aizgāja līdz galdam, atsēdās. Pa at-vērtajām durvīm bija redzama dižistaba, kaktā plata koka gulta, lāde, uz kuras blāvi spīdēja apkaluma varš. Viss

še palicis tāds pats, kāds bija tolaik, kad viņš vēl puisī, Stepanam promesot, te iegriezās; gandrīz nekur viņš neredzēja pārmaiņu, it kā laiks būtu gājis garām, neielūkojies šai mājā; bija palikusi pat vecā smarža: dvakoja pēc apiņu skurbās dvingas, tīri nomazgātām grīdām un pavisam viegli, tikko jaušami — pēc vītušiem cebriņiem. īt kā pavisam nesen Grigorijs beidzamo reizi mazā gaismiņā būtu aizgājis no šejienes, bet īstenībā — cik sen tas viss bijis…

Grigorijs apspieda nopūtu, sāka nesteigdamies tīt smēķi, bet nez kāpēc viņam nodrebēja rokas, un viņš izkaisīja tabaku klēpī.

Aksiņja steidzīgi klāja galdu. Atdzisušās nūdeles bija jāuzsilda. Aizskrējusi uz pūni pēc skaidām, Aksiņja — aizelsusies un mazliet nobālusi — sāka kurt krāsns priekšā uguni. Viņa pūta uz kvēlojošām oglēm, no kurām sprāga dzirksteles, un paguva uzmest acis sakampušajam Grigorijam, kas klusēdams smēķēja.

— Kā tev tur gāja? Vai visu nokārtoji?

— Viss kārtībā.

— Nez kur Duņaša ņēmusi, ka tevi katrā ziņā apcietināšot? Viņa arī mani nobiedēja līdz nāvei.

Grigorijs sarauca pieri, saīdzis nosvieda smēķi.

— Mihails viņai piepūtis pilnu galvu. To visu viņš izgudro, grib uzlaist man nelaimi kaklā.

Aksiņja piegāja pie galda. Grigorijs satvēra viņas rokas.

— Bet vai zini, — viņš teica, veroties no lejas augšup viņai acīs, — mans stāvoklis nav visai spožs. Es pats, kad gāju uz šo politbiroju, domāju, ka neiznākšu no turienes. Lai nu kā, sacelšanās laikā es komandēju divīziju, esmu pēc pakāpes sotņiks… Tādus tagad ņem ciet.

— Ko viņi tev sacīja?

709

— Deva izpildīt anketu, tādu papīru, tur jāapraksta visa karaklausība. Bet es esmu vājš rakstītājs. Man savā mūžā nav gadījies tik daudz rakstīt, sēdēju stundas divas, aprakstīju visas savas gaitas. Tad istabā ienāca vēl divi, izprašņāja par sacelšanos. Nekas, laipni cilvēki. Vecākais jautā: «Vai negribat tēju? Tikai ar saharīnu.» Kāda tur, domāju, tēja! Kaut veselām kājām tiktu no jums laukā! — Grigorijs brītiņu klusēja un nicīgi, it kā par kādu citu, noteica: — Kad vajadzēja norēķināties, izrādījos gļēvs … Nobijos.

Viņš ļaunojās uz sevi par to, ka tur, Vešenskā, nobijies un nav spējis pārvarēt viņu pārņēmušās bailes. Viņam bija divkārt dusmas, ka viņa bažas izrādījušās veltīgas. Tagad viss pārdzīvotais šķita smieklīgs un kauna pilns. Viņš domāja par to visu ceļu un varbūt tāpēc tagad runāja, izsmiedams sevi un mazliet pārspīlēdams izciestos pārdzīvojumus.

Aksiņja uzmanīgi noklausījās viņa stāstījumā, tad maigi atbrīvoja-rokas un aizgāja pie krāsns. Piekurdama uguni, viņa jautāja:

— Un kas būs tālāk?

— Pēc nedēļas jāiet atkal pieteikties.

— Vai tu domā, ka tevi tik un tā paņems?

— Kā redzams — jā. Agri vai vēlu paņems.

— Ko mēs darīsim? Kā dzīvosim, Griša?

— Nezinu. Parunāsim par to vēlāk. Vai tev ir ūdens, ar ko nomazgāties?

Viņi sēdās pie vakariņu galda, un Aksiņjai atkal atgriezās tā pilnvērtīgā laime, ko viņa bija izjutusi no rīta. Grigorijs bija šeit, viņai blakus; viņa varēja raudzīties Grigorijā neatraujoties, nedomājot par to, ka sveši ļaudis uzmana viņas skatienus, varēja izteikt ar acīm visu neslēpjoties un nemulstot. Ak kungs, kā viņa bija noilgojusies pēc Grigorijā, kā viņas augums bija iztvīcis, izslāpis pēc šīm lielajām, neglāstošajām rokām! Viņa gandrīz nepieskārās ēdienam; viegli pieliekusies uz priekšu raudzījās, cik kāri ēd Grigorijs, glāstīja ar apmiglotu skatienu viņa seju, tumšo, virskrekla stāvapkakles cieši iežņaugto kaklu, platos plecus, rokas, kas smagi gulēja uz galda… Viņa kāri ieelpoja no Grigorijā plūstošo aso vīrieša sviedru un tabakas smaržu, tik pazīstamu un dārgu, kāda ir tikai viņam vienam. Pēc smaržas vien viņa aizsietām acīm varēja atšķirt Grigoriju tūkstošu vīriešu vidū… Vaigos viņai kvēloja tumšs sārtums, sirds dauzījās ātri un spēcīgi. Šai vakarā viņa nespēja būt uzmanīga namamāte, jo, izņemot Grigoriju, neredzēja nekā ap sevi. Un viņš arī neprasīja uzmanības: pats nogrieza maizi, pameklēja acīm un atrada sālstrauciņu uz krāsns maliņas, piepildīja sev otru šķīvi ar nūdelēm…

— Esmu izsalcis kā suns, — viņš it kā attaisnodamies teica un smaidīja. — Neesmu kopš rīta nekā ēdis.

Un tikai tad Aksiņja atcerējās savus pienākumus, steidzīgi pielēca kājās.

— Ak tu mana dullā galva! Esmu aizmirsusi vareņikus un bliņas! Ēd vistas gaļu, lūdzu! Ed vairāk, mans mīļais!… Tūlīt visu pasniegšu.

. Bet cik ilgi un cītīgi gan viņš ēda! It kā veselu nedēļu nebūtu nekā mutē ņēmis. Cienāt viņu bija pavisam lieki. Aksiņja pacietīgi gaidīja, tad tomēr neizturēja: atsēdās līdzās, ar kreiso roku piekļāva sev viņa galvu, ar labo paņēma tīru, izšūtu dvieli, pati noslaucīja savam mīļajam taukainās lūpas un zodu un, aizmiegusi acis tā, ka tumsā iemirgojās oranžkrāsas dzirkstis, neelpodama cieši pieplaka ar lūpām pie viņa lūpārn.

23*

711

īstenībā cilvēkam vajag ļoti maz, lai viņš būtu laimīgs. Aksiņja katrā ziņā tai vakarā jutās laimīga.

IX

Grigorijam bija smagi satikties ar Koševoju. Viņu aiticksmes noskaidrojās jau' pirmajā dienā, un viņiem vairs nebija ko runāt un nebija arī vērts. Droši vien arī Mihailam nebija nekādas patikas redzēt Grigoriju. Viņš salīga divus namdarus, un tie steidzīgi remontēja viņa mājeli: mainīja pussapuvušās jumta spāres, izjauca un uzcēla no jauna vienu sašķiebušos sienu, uztaisīja jaunas palodas, logu ietvarus un durvis.

Pēc atgriešanās no Vešenskas Grigorijs aizgāja uz ciemata revolucionāro komiteju; parādīja Koševojam savus kara komisariātā -reģistrētos militāros dokumentus un aizgāja neatvadījies. Viņš pārcēlās pie Aksiņjas, paņēma līdzi bērnus un šo to no savas mantības. Duņaška, pavadīdama viņu uz jauno dzīves vietu, apraudājās.

— Brālīt, neturiet uz mani ļaunu prātu, neesmu vainīga jūsu priekšā, — viņa teica, lūdzoši raudzīdamās brālī.

— Par ko tad, Duna? Nē, nē, ko tu runā, — Grigorijs viņu nomierināja. — Atnāc mūs..apciemot… Esmu tev vienīgais no savējiem palicis, esmu allaž jutis tev līdzi un arī tagad jūtu līdzi… Tavs vīrs — tā ir cita darīšana. Ar tevi mēs draudzību nejauksim.

— Mēs drīz aiziesim no mājas, nesirdies.

— Tad nē jel! — Grigorijs saīdzis attrauca. — Dzīvojiet mājā kaut līdz pavasarim! Jūs mani netraucējat, rnari ar bērniem pietiks vietas ari pie Aksiņjas.

— Vai tu viņu precēsi, Griša?

— Gan jau, gan, — Grigorijs nenoteikti atbildēja.

— Ņem viņu, brāl, viņa ir jauka, — Duņaša enerģiski noteica. — Nelaiķe māmuļa sacīja, ka tev tikai viņa jāņemot par sievu. Viņa pēdējā laikā iemīļoja Aksiņju, bieži apmeklēja pirms nāves.

— Tu mani it kā pierunā, — Grigorijs smaidīdams sacīja. — Ko citu gan lai precu, ja ne viņu? Ne jau vecomāti Androņihul

Androņiha bija visvecākā sieva Tatāru ciematā. Viņai sen jau bija pāri simtam. Atcerējusies viņas sīksīko, līdz zemei salīkušo augumiņu, Duņaška sāka smieties:

— Tu nu gan pateici, brālīt! Es jau tikai tāpat pavaicāju. Tu par to nerunā, es 11u pavaicāju.

— Lai nu ko, bet tevi kāzās aicināšu, — Grigorijs pa jokam uzsita māsai uz pleca un vieglu sirdi aizgāja no dzimtās sētas.

Taisnību sakot, viņam bija vienalga, kur dzīvot, kaut tikai dzīvot mierīgi. Bet tieši šo mieru viņš nespēja rast… Dažas dienas Grigorijs pavadīja grūtā bezdarbībā. Mēģināja kaut ko salabot Aksiņjas saimniecībā un tūdaļ sajūta, ka nevar neko padarīt. Sirds netiecās ne pēc kā. Mocīja smaga nenoteiktība, neļāva dzīvot; nevienu brīdi viņu nepameta domas, ka viņu var apcietināt, iemest cietumā — tas vislabākajā gadījumā, bet var arī nošaut.

Atmozdamās naktīs, Aksiņja redzēja, ka Grigorijs ir nomodā. Parasti viņš gulēja uz muguras, salicis rokas aiz galvas, skatījās krēslainajā tumsā, un acis bija saltas un ļaunas. Aksiņja zināja, par ko viņš domā. Palīdzēt Grigorijam viņa ne ar ko nevarēja. Viņa pati cieta, redzēdama, cik Grigorijam grūti, un nojauzdama, ka cerības uz kopējo dzīvi atkal kļūst nepiepildāmas. Viņa nekā nejautāja. Lai viņš izlemj visu pats! Tikai reiz naktī Aksiņja pamodās un ieraudzījusi, ka, blakus atkal kvēlo smēķa uguntiņa, sacīja:

► — Griška, tu atkal neguli… Varbūt tu aizietu uz kādu laiku no ciemata? Vai varbūt mums kopā kaut kur aizbraukt, paslēpties?

Viņš rūpīgi apsedza ar segu viņas kājas un negribēdams atbildēja:

— Es padomāšu. Guli.

— Un mēs atgrieztos, kad te viss būtu nomierinājies?

Un atkal viņš atbildēja nenoteikti, tā, it kā nevarētu

izšķirties:

— Palūkosim, kā tālāk būs. Guli, Ksjuša. — Un uzmanīgi un maigi pieskārās ar lūpām viņas kailajam plecam, kas bija vēss kā zīds.

Bet patiesībā viņš bija jau izlēmis: uz Vešensku vairs neies. Velti Grigoriju gaidīs tas politbiroja vīrs, kas viņu pieņēma pagājušo reizi. Toreiz tas sēdēja pie galda, uzmetis šineli uz pleciem, kaulus brikšķinādams, staipījās un māksloti žāvājās, klausīdamies viņa — Grigorija nostāstu par sacelšanos. Nekā viņš vairs nedzirdēs. Viss ir izstāstīts.

Tai dienā, kad vajadzēs doties uz politbiroju, Grigorijs aizies no ciemata, ja vajadzēs, — uz ilgu laiku. Kurp — viņš pats vēl nezināja, bet stingri bija nolēmis aiziet. Viņam negribējās ne mirt, ne sēdēt cietumā. Viņš bija jau izlēmis, bet priekšlaikus negribēja to teikt Aksiņjai. Nebija vērts saindēt viņai pēdējās dienas, tās jau tā nebija visai līksmas. Tas būs jāpasaka beidzamajā dienā, tā viņš nolēma. Bet tagad lai Aksiņja guļ mierīgi, iespiedusi seju viņa padusē. Viņa bieži šais naktīs mēdza sacīt: — Man labi gulēt zem tava spārna. — Nu, un lai pagaidām guļ. Nav ilgi viņai, nabadzītei, palicis tam pie-kļauties …

Rītos Grigorijs noņēmās ar bērniem, tad bez mērķa klaiņoja pa ciematu. Cilvēkos viņam bija jautrāk.

Reiz Prohors ieteica sapulcēties pie Ņikitas Meļņikova, iedzert kopā ar jaunajiem kazakiem, viņu cīņu biedriem. Grigorijs kategoriski atteicās. Viņš zināja no ciemata ļaužu runām, ka tie nav apmierināti ar pārtikas reparliciju un ka iedzerot par to katrā ziņā runās. Viņam negribējās vērst uz sevi aizdomas, un, pat satiekoties ar paziņām, viņš vairījās runāt par politiku. Viņam pietiek šās politikas, tā tik un tā viņam dārgi maksā.

Piesardzība nebija lieka, jo vairāk tāpēc, ka labība pārtikas repartīcijā ienāca nekārtīgi, un šai sakarā trīs vecus vīrus paņēma par ķīlniekiem, divu repartīcijas darbinieku pavadībā nosūtīja uz Vešensku.

Nākamajā dienā pie patērētāju biedrības veikala Grigorijs ieraudzīja bijušo artilēristu Zaharu Krainskovu, kas nesen bija atgriezies no Sarkanās Armijas. Tas bija pavisam apdzēries, gāja streipuļodams, bet, piegājis pie Grigorija, aizpogāja visas baitiem māliem notriepto svārku pogas, piesmacis sacīja:

— Būsiet veseli, Grigorij Pantelevič!

— Sveiks! — Grigorijs spieda plato ķepu artilēristam, kas bija plecīgs un stingrs kā vīksna.

— Vai pazīsti?

— Kā nu ne.

— Atceries, kā pagājušajā gadā pie Bokovas mūsu baterija tevi izglāba? Bez mums tavi jātnieki būtu sprukās. Cik sarkano mēs toreiz nolikām — briesmas! Vienreiz drāzām tiešā tēmējumā, otrreiz ar šrapneļiem… Es biju pirmā lielgabala tēmētājs! Es! — Zahars skaļi iesita ar dūri pa savām platajām krūtīm.

Grigorijs greizi paraudzījās visapkārt, — viņos vērās netālu stāvošie kazaki, ieklausījās viņu sarunā. Grigorijam nodrebēja lūpu kaktiņi, nikni atņirdzās baltie, vienādie zobi.

— Tu esi piedzēris, — viņš nikni teica pusbalsī, sakostiem zobiem. — Ej izgulies un nemuldi niekus!

— Nē, es neesmu piedzēris! — iereibušais artilērīsts skaļi kliedza. — Varbūt esmu no bēdām noreibis! Pārnācu mājās, taču te nav dzīve, bet meitu māja! Kazakiem vairs nav dzīves, un kazaku nav! Četrdesmit pudu labības uzlikuši, kas tad tas? Vai viņi to sējuši, ka uzliek? Vai viņi zina, kur tā labība aug?

Viņš skatījās durnām, asiņu pieplūdušām acīm un pēkšņi sagrīļojies lācīgi aptvēra ar savām ķepām Grigoriju, ieelpoja viņam sejā smagu kandžas smirdoņu.

— Kāpēc tu valkā bikses bez sarkanās svītras? Vai esi ierakstījies zemniekos? Ne-lai-dī-sim! Manu draudziņ Grigorij Pantelevič! Jāpārkaro par jaunu! Sacīsim kā pagājušajā gadā: nost komūniju, lai dzīvo padomju vara!

Grigorijs strauji atgrūda viņu no sevis, nočukstēja:

— Ej mājās, piedzērušais maita! Vai tu maz apjēdz, ko runā?

Kramskovs izslēja uz priekšu roku ar plati ieplestiem, no smēķa nobrūnējušiem pirkstiem, nomurmināja: * — Atvaino, ja kaut kas nav tā. Atvaino, lūdzu, bet es tev saku patiesību kā savam komandierim… Tikpat kā savam īstajam tēvam, savam komandierim: jāpārkaro par jaunu!

Grigorijs klusēdams pagriezās, devās pār laukumu uz māju. Līdz vakaram viņš netika vaļā no šās nejēdzīgās sastapšanās iespaida, atcerējās iereibušā Kramskova kliedzienus, kazaku līdzjūtīgo klusēšanu un smaidus, domāja: «Nē, drīzāk jādodas projām! Nebūs labi…»

Uz Vešenšku bija jāiet sestdienā. Pēc trim dienām viņam vajadzēja pamest dzimto ciematu, bet iznāca citādi: ceturtdienas naktī, — Grigorijs jau bija sataisījies doties pie miera, — kāds stipri klauvēja pie durvīm. Aksiņja izgāja priekšnamā. Grigorijs dzirdēja, ka viņa jautāja: «Kas tur ir?» Atbildi viņš nedzirdēja, bet, neskaidras nemiera sajūtas dzīts, piecēlās no gultas un piegāja pie loga. Priekšnamā noklabēja rokturis. Pirmā ienāca Duņaša. Grigorijs ieraudzīja viņas bālo seju un vēl neko nejautādams, paņēma no soliņa papahu un šineli.

— Brālīt…

— Kas ir? — viņš klusi vaicāja, vilkdams mugurā šineli.

Duņaša aizelsusies steidzīgi sacīja:

— Brālīt, ej tūliņ projām! Pie mums atjājuši četri jātnieki no staņicas. Sēž dižistabā… Viņi runāja čukstus, bet es dzirdēju… Stāvēju aiz durvīm un visu dzirdēju… Mihails saka — tevi vajagot apcietināt… Stāsta viņiem par tevi.. .,Ej projām!

Grigorijs ātri piegāja viņai klāt, apskāva, cieši noskūpstīja uz vaiga.

— Paldies, māsa! Ej, citādi pamanīs, ka esi kaut kur bijusi. Ardievu, — un pievērsās Aksiņjai: — Maizi! Žiglāk! Ne jau veselu, klaipu, kādu doniņu!

Tā arī beidzās viņa neilgā mierīgā dzīvē… Viņš rīkojās kā kaujā — steidzīgi, bet droši: iegāja dižistabā, uzmanīgi noskūpstīja gulošos bērniņus, apskāva Aksiņju.

— Ardievu! Drīz atsūtīšu -ziņu. Prohors pateiks. Glabā bērnus! Aizslēdz durvis! Ja vaicā, — saki, aizgājis uz Veškiem. Nu, ardievu, nebēdā, Ksjuša! — Viņu skūpstīdams, Grigorijs sajuta uz lūpām silto, sājo asaru valgmi.

Viņam nebija laika mierināt Aksiņju un klausīties viņas nevarīgajos, nesakarīgajos šļupstos. Viņš viegli atbrīvojās no rokām, kas bija viņu apskāvušas, izgāja priekšnamā, paklausījās un spēji atrāva ārdurvis. Viņam sejā iesitās saltais Donas vējš. Uz mirkli viņš aizvēra acis, pierodot pie tumsas.

Aksiņja sākumā dzirdēja, kā gurkst sniegs zem Grigorija kājām. Un katrs solis asās sāpēs atbalsojās viņai sirdī. Tad soļu dima apklusa, un nočīkstēja zedeņi. Pēc tam palika pavisam klusu, tikai vējš šalca aiz Donas mežā. Aksiņja mēģināja kaut ko saklausīt vēja šalkās, bet neko nedzirdēja. Viņai kļuva salti. Aksiņja iegāja virtuvē un nodzēsa lampu.

1920. gada vēlā rudenī, kad sakarā ar to, ka pārtikas repartīcijā' vāji ienāca labība, nodibināja pārtikas vienības, Donas kazaku vidū sākās apslāpēta kurnēšana. Donas apgabala augšgala staņicās — Sumiļinskā, Kazanskā, Mjguļinskā, Meškovskā, Vešenskā, Jelanskā, Slaščevskā un citās — parādījās nelielas bruņotas bandas. Tā bija budziskās un turīgās kazaku daļas atbilde uz pārtikas vienību dibināšanu, pastiprinātajiem padomju varas pasākumiem pārtikas repartīcijā.

Savā vairumā bandās' — katrā pa pieciem līdz divdesmit durkļiem — ietilpa vietējie kazaki, agrākie aktīvie baltgvardi. Viņu vidū bija astoņpadsmitajā deviņpadsmitajā gadā soda ekspedīcijās kalpojušie, no septembra mobilizācijas izvairījušies agrākās Donas armijas jaunākā komandējošā sastāva apakšvirsnieki, vahmistri un apakšhorunžiji, sacelšanās kustības dalībnieki, kas kļuvuši slaveni ar kara darbiem un sagūstīto sarkanarmiešu nošaušanām pagājušā gada sacelšanās laikā Augšdonas apgabalā —, vārdu sakot, cilvēki, kuriem ar padomj u v a ru nebija pa ceļam.

Viņi uzbruka ciematos pārtikas vienībām, grieza atpakaļ labības vezumus, kas brauca uz sabēršanas punktiem, nogalināja komunistus un padomju varai uzticamos bez-partejiskos kazakus.

Uzdevums likvidēt šīs bandas bija uzticēts Augšdonas apgabala sardzes bataljonam, kas mita Vešenskā un Bazku ciematā. Bet visi mēģinājumi iznīcināt apgabala plašajā teritorijā izkliedētās bandas izrādījās neveiksmīgi, — pirmkārt, tāpēc, ka vietējie iedzīvotāji izturējās pret ban-dītiem līdzjūtīgi, apgādāja tos ar pārtiku un ziņām par Sarkanās Armijas daļu pārvietošanos, kā arī slēpa no vajāšanām, un, otrkārt, tāpēc, ka bataljona komandieris Kaparins, bijušais cara armijas štāba kapteinis un esers, 'iegribēja iznīcināt Augšdonā nesen radušos kontrrevolucionāros spēkus un visvisādi aizkavēja to sakaušanu. Tikai laiku pa laikam — un arī tad uz partijas apgabala komitejās priekšsēdētāja spiedienu — viņš devās nelielos uzbrukumos — un atkal atgriezās Vešenskā, aizbildinādamies, ka nevar sadrumstalot spēkus un neprātīgi riskēt, atstājot bez vajadzīgās apsardzības Vešensku ar tās apriņķa iestādēm un noliktavām. Bataljons, kurā bija ap četrsimt durkļu un četrpadsmit ložmetēju, pildīja gārnizona dienesta pienākumus: sarkanarmieši apsargāja apcietinātos, veda ūdeni, cirta mežā kokus, kā arī vāca darba dienesta kārtībā no ozolu lapām tintes riekstiņus, lai varētu pagatavot tinti. Ar malku un tinti bataljons sekmīgi apgādāja visas daudzās apriņķa iestādes un kancelejas, bet tai pašā laikā sīko bandu skaits apriņķi draudīgi pieauga. Un tikai decembrī, kad sākās liela sacelšanās Voroņežas guberņas Bogučaras apriņķa teritorijā, kas atradās līdzās Augšdonas apgabalam, negribot beidzās arī kokmateriālu sagāde un tintes riekstiņu vākšana. Ar Donas apgabala karaspēka virspavēlnieka pavēli bataljonu, kurā ietilpa trīs rotas un ložmetējnieku vads, kopīgi ar sardzes eskadronu, 12. pārtikas puika 1. bataljonu un divām nelielām aizsprostvienībām nosūtīja ap' spiest šo sacelšanos.

Kaujā Sausās Doņecas ciema tuvumā Vešenskas eskadrons Jakova Fomina vadībā uzbruka sacelšanās dalībnieku ķēdēm no sāniem, izjauca tās, piespieda bēgt un vajājot sacirta ar zobeniem ap simt septiņdesmit vīru, pats zaudējot tikai trīs kareivjus. Eskadronā ar retiem izņēmumiem visi bija kazaki — Augšdonas staņicu ļaudis. Viņi ari šeit palika uzticīgi senajām kazaku tradīcijām: pēc kaujas par spīti divu eskadrona komunistu protestiem gandrīz puse karavīru apmainīja savus vecos šineļus un siltos kamzoļus pret krietnajiem mītas ādas puskažociņiem, kurus bija novilkuši nogalinātajiem dumpiniekiem.

Dažas dienas pēc tam, kad sacelšanās bija apspiesta, eskadronu aizsauca uz Kazanskas staņicu. Atpūšoties no kara dzīves grūtībām, Fomins izklaidējās Kazanskā, kā spēja. Nevaldāms brunču mednieks, jautrs un varens uzdzīvotājs — viņš pazuda veselām naktīm un atgriezās mājās tikai pirms rītausmas. Kareivji, pret kuriem Fomins izturējās ļoti familiāri, ieraudzījuši vakarā uz ielas savu komandieri spoži nospodrinātiem zābakiem, kājās, saprazdamies sametās acīm un izteicās:

— Tad nu aizgāja mūsu ērzelis pie zaldātenērn! Tagad viņu tikai rīta gaisma Izmetīs laukā.

Paslepšus no eskadrona komisāra un politiskā vadītāja Fomins iegriezās pazīstamo eskadrona kazaku dzīvokļos, -kad viņam padeva ziņu, ka tur ir kandža un paredzama iedzeršana. Tas gadījās it bieži. Bet drīz vien brašais ko-mandieris sāka garlaikoties', kļuva drūms un gandrīz pavisam aizmirsa nesenās izpriecas, Vakaros viņš vairs

nespodrmāja ar agrāko cītību savus augstos, lepnos zābakus, beidza ik dienas skūties, kaut gan retumis iegriezās pie tiem ciemata vīriem, kas kalpoja viņa eskadronā, lai pasēdētu un iedzertu, bet sarunās daudz vārdu nešķieda.

Pārmaiņa Fomina raksturā notika vienā laikā ar to, kad vienības komandieris saņēma no Vešenskas ziņojumu: Donas čekas politbirojs īsi informēja par to, ka Mihailovkā, kaimiņu Ustjmedvedicas apgabalā, sacēlies sardzes bataljons ar bataljona komandieri Vakuļinu priekšgalā.

Vakujins bija Fomina dienesta biedrs un draugs. Viņi abi bija kādreiz kalpojuši Mironova korpusā, kopā gājuši no Saranskas uz Donu un kopā vienā kaudzē kā sārtā. krāvuši ieročus, kad dumpīgo Mironova korpusu ielenca Budjonnija jātnieki. Draudzīgas attieksmes Fomina uri Vaķuļiņa starpā pastāvēja līdz pēdējam laikam. Pavisam nesen, septembra sākumā, Vakujins bija ieradies Vešenskā un jau toreiz, zobus griezdams, žēlojies vecajam draugam par «komisāriem, no kuriem nav nekāda glābiņa un kuri izputina zemkopjus ar pārtikas repartīciju un grūž postā visu zemi». Savā sirdī Fomins bija vienis prātis ar Vakuļina izteicieniem, bet izturējās uzmanīgi, ar mazu viltībiņu, kas viņam bieži aizstāja dabas dota prāta trūkumu. Viņš vispār, bija piesardzīgs cilvēks, nekad nesteidzās un uzreiz neteica ne jā, ne nē. Bet drīz vien pēc tam, kad viņš dabūja zināt par Vakuļina bataljona sacelšanos, pastāvīgā piesardzība viņu atstāja. Kādā vakarā pirms eskadrona došanās uz Vešensku vada komandiera Alfjorova dzīvoklī bija sanākuši eskadrona vīri. Milzīgs zirgu spainis bija pilns ar kandžu. Pie galda risinājās spriegas pārrunas. Šai žūpošanā klātesošais Fomins kiusēdēdarns klausījās sarunās un tāpat klusēdams smēla no spaiņa kandžu. Bet, kad viens karavīrs sāka atcerēties, kā viņi devušies uzbrukumā pie Sausās Doņecas, — Fomins, domīgi uzgriezdams ūsas, pārtrauca stāstītāju:

— Mēs, draugi, mazkrievus sitām gluži kārtīgi, bet ka tikai pašiem drīzumā nav jākar zobi vadzī… Kas būs, ja ieradīsimies Vešcnskā, bet tur mūsu ģimenēm pārtikas vienības būs izpumpējušas visu maizīti? Kazanskieši. stipri īgni uz šīm pārtikas vienībām. Tās izslauka apcirkņus tīrus kā ar slotu …

Istabā iestājās klusums, Fomins pārlaida skatienu saviem eskadrona vīriem un, piespiesti smaidīdams, sacīja:

— Es to pa jokam ,.. Pielūkojiet, nevajag ļaut vaļu mēlei, citādi no joka velns zina ko iztaisīs.

Pēc atgriešanās Vešenskā Fomins pusvada sarkanarmiešu pavadībā devās mājup, uz Rubežnajas ciematu, Ciematā, neiejādams savā pagalmā, viņš pie vārtiem nokāpa no zirga, pasvieda pavadu kādam sarkanarmietim un iegāja mājā.

Viņš salti pameta ar galvu Sievai, zemu paklanījās vecajai mātei un apsveicinādamies godbijīgi sniedza tai roku, apskāva bērnus.

— Bet kur tad tēvs? — viņš jautāja, atsēdies uz ķeblīša, nolicis starp ceļgaliem zobenu.

— Aizbrauca uz dzirnavām, — vecā atbildēja un, pa-vērusies dēlā, stingri pavēlēja: — Noņem jel cepuri, pagānsl Kas tad sēžas zem svētbildes ar cepuri galvā? Af, Jakov, nepaturēsi tu savu galvu uz pleciem …

Fomins nelabprāt pasmaidīja, noņēma kubanieša cepuri, bet nevilka nost virsdrēbes.

— Ko tad tu neģērbies nost?

— Ieskrēju uz mirkli jūs apraudzīt, citādi darīšanu pēc nekad nav laika.

— Zinām mēs tavas darīšanas.,, — bargi noteica vecā, domādama dēla netiklo dzīvi, viņa sakarus ar sievietēm Vešenskā.

Baumas par to sen jau bija atklīdušas līdz Rubežnajal.

Priekšlaikus novecojusī, bālā, ārēji nomāktā Fomina sieva izbijusies uzlūkoja vīramāti un aizgāja pie krāsns. Lai ar kaut ko izdabātu vīram, lai izpelnītos viņa labvēlību un saņemtu kaut vienu laipnu skatienu, viņa paņēma no krāsns priekšas lupatu, nometās ceļos un saliekusies sāka slaucīt biezos dubļus, kas bija pielipuši Fomina zābakiem.

— Kas tev par labiem zābakiem, Jaša .,. Esi tos pārāk notriepis… Es tūlīt tos noslaucīšu, noslaucīšu tīrus! — viņa čukstēja gandrīz bez skaņas, nepacēlusi galvu, rāpodama uz ceļiem pie vīra kājām.

Viņš sen jau nedzīvoja ar sievu un sen vairs nesajuta pret šo sievieti, kuru kādreiz jaunībā bija mīlējis, nekā cita kā tikai vieglu, nicīgu žēlumu. Bet viņa vēl vienmēr mīlēja vīru un klusībā cerēja, ka tas kādreiz atkal atgriezīsies pie viņas, — un piedeva visu. Ilgus gadus viņa vadīja saimniecību, audzināja bērnus, visnotaļ centās izdabāt ietiepīgajai vīramātei. Viss lauku darbu smagums gulās uz viņas vārgajiem pleciem. Pārmērīgais darbs un slimība, kas bija sākusies pēc otrajām dzemdībām, no gada gadā krimta viņas veselību. Viņa novājēja. Viņai nobālēja seja. Priekšlaicīgais vecums iemeta vaigos grumbu tīklu. Acīs parādījās tā izbiedētās padevības izteiksme, kāda mēdz būt slimiem, gudriem kustoņiem. Viņa pati nemanīja, cik ātri noveco, kā viņas veselība kūst ar katru dienu, un aizvien vēl kaut ko cerēja, retajos satikšanās brīžos noraudzījās savā skaistajā vīrā ar biklu mīlestību un sajūsmu …

Fomins vērās no augšas uz leju sievas nožēlojami saliektajā mugurā, kur zem jaciņas asi spiedās ārā vājās lāpstiņas, viņas lielajās, drebošajās rokās, kas cītīgi tīrīja no zābakiem dubļus, un domāja: «Skaista, neko teikt! Un ar tādu putnubiedēkli esmu kādreiz gulējis… Kaut gan viņa stipri novecojusi,», Kā gan viņa tomēr novecojusi!»

— Liecies un mierā! Tik un tā atkal notriepšu, — viņš saīdzis sacīja, atbrīvodams kājas no sievas rokām.

Viņa ar pūlēm atlieca muguru taisnu un piecēlās. Viņas dzeltenajos vaigos sakāpa viegls sārtums. Tik daudz mīlas un suniskas padevības bija vīram pievērstajās, valgajās acīs, ka tas novērsās un jautāja mātei:

— Nu, kā jūs te dzīvojat?

— Arvien tāpat, — vecā sapīkusi atbildēja.

— Vai pārtikas vienība bija ciematā?

— Tikai vakar aizbrauca uz Lejas Krivu.

— Vai mums paņēma labību?

— Paņēma. Cik viņi iebēra, Daviduška?

Tēvam līdzīgais, četrpadsmit gadu vecais pusaudzis ar tādām pašam atstatu stāvošām, gaišzilām acīm atbildēja:

— Vectētulis bija kopā ar viņiem, viņš zina. Liekas, desmit maisu.

— Tā-ā-ā … — Fomins piecēlās, ātri uzskatīja dēlu, sakārtoja porlupeju. Viņš mazliet nobālēja, vaicādams: — Vai jūs viņiem teicāt, kā labību viņi ņem?

* Vecā atmeta ar roku un ne bez ļauna prieka pasmīnēja:

— Viņi ne visai daudz zina par tevi! Viņu vecākais saka: «Visiem bez izņēmuma jānodod labības pārpalikums. Lai viņš kaut Fomins, kaut pats apriņķa priekšsēdētājs — tik un tā labības pārpalikumu paņemsim!» Tā arī sāka meklēties pa apcirkņiem.

— Es, māmuļ, ar viņiem norēķināšos. Es ar viņiem norēķināšos! — Fomins dobji noteica un, uz ātru roku atvadījies no piederīgajiem, aizgāja.

Pēc šā brauciena uz mājām viņš sāka uzmanīgi apklau-šināties par sava eskadrona kareivju noskaņojumu un bez sevišķām pūlēm pārliecinājās, ka vairākumā tie nav apmierināti ar pārtikas repartīciju. Pie viņiem brauca no ciematiem un staņicām sievas, attāli un tuvi radi; ieradās ar nostāstiem par to, kā pārtikas vienību vīri izdara kratīšanas, paņem visu labību, atstājot tikai sēklai un pārtikai. Ar to tika panākts, ka janvāra beigās Bazkos sasauktajā garnizona sapulcē apgabala kara komisāra Sahajeva runas laikā eskadrona vīri uzstājās atklāti, No viņu rindām atskanēja saucieni:

— Aizvāciet pārtikas vienības!

— Laiks darīt galu labības ņemšanai!

— Nost pārtikas komisārus!

Sardzes rotas sarkanarmieši kliedza viņiem pretī:

—Kontri!

— Izformēt neliešus!

Sapulce bija ilga un vētraina. Viens no nedaudzajiem garnizona komunistiem satraukts teica Fominam:

— Tev jāuzstājas, biedri Fomin! Palūko, ko laiž vaļā tavi eskadrona vīri!

Fomins nemanāmi pasmīnēja ūsas.

— Esmu taču bezpartejisks cilvēks, vai tad viņi mani klausīs?

Ticis cauri ar klusēšanu, viņš aizgāja labu laiku pirms sapulces beigām kopā ar bataljona komandieri Kaparinu. Cefā uz Vešensku viņi sāka runāt par radušos stāvokli un ļoti drīz atrada kopīgu valodu. Pēc nedēļas Fomina dzīvoklī Kaparins viņam vienatnē pateica:

— Vai nu saceļamies tūlīt, vai arī nesaceļamies nekad, iegaumē to, Jakov Jefimovič! Jāizmanto izdevīgs brīdis. Patlaban tas ļoti parocīgs. Kazaki mūs atbalstīs. Tava autoritāte apriņķī ir liela. Noskaņojums iedzīvotājos — labāku nemaz nav iespējams izdomāt. Ko tu klusē? Izšķiries!

— Kas tur ko izšķirties? — lēnām, stiepdams vārdus un raudzīdamies caur pieri, Fomins atteica. — Tas ir izlemts. Jāizstrādā tikai tāds plāns, lai viss norisinātos gludi, lai nevarētu piesieties. Par to arī runāsim.

Fomina un Kaparina aizdomīgā draudzība nepalika ne-pamanīta. Daži bataljona komunisti sāka viņiem sekot, paziņoja par savām aizdomām Donas čekas politbiroja priekšniekam Artemjevam un kara komisāram Šahajevam.

— Bailēm lielas acis, — Artemjevs smiedamies teica, — Šis Kaparins ir gļēvulis, vai nu viņš par kaut ko iz* šļdrsies? Fominu pieskatīsim, viņš mums sen jau šķiet aizdomīgs, tikai diezin vai Fornins uzdrošināsies sacelties. Tās visas ir blēņas, — viņš noteikti pabeidza.

Bet pieskatīt bija jau par vēlu: sazvērnieki bija paguvuši vienoties. Sacelšanos vajadzēja sākt 12. martā pulksten astoņos rītā. Bija norunāts, ka tai dienā Fornins izvedis eskadronu rīta izjādē pilnā apbruņojumā un tad pēkšņi uzbruks ložmetējnieku vadam, kas novietojies staņicas nomalē, sagrābs ložmetējus un pēc tam palīdzēs sardzes rotai «iztīrīt» apriņķa iestādes.

Kaparinam bija šaubas, vai viss bataljons viņu atbalstīs. Reiz viņš izteica šīs aizdomas Fominam. Tas uzmanīgi noklausījās un sacīja:

— Kaut tikai varētu sagrābt ložmetējus, bet tavu bataljonu mēs pēc tam uzreiz padarīsim rāmu …

Rūpīgā uzraudzība, kurai tika pakļauts Fornins un Kaparins, neko nedeva. Viņi satikās reti, arī tad tikai dienesta darīšanās, un vienīgi februāra beigās kādā naktī patruļa ieraudzīja viņus uz ielas divatā. Fornins veda aiz pavadas apseglotu zirgu, Kaparins gāja līdzās. Uz saucienu Kaparins atbildēja: — Savējie. — Viņi iegriezās Kaparina dzīvoklī. Zirgu Fornins piesēja pie lieveņa margām. Istabā uguni neiededzināja. Pirms četriem rītā Fornins izgāja, uzsēdās zirgam mugurā un aizjāja uz savu dzīvokli. Tas bija viss, ko izdevās konstatēt.

Ar šifrētu telegrammu kara komisārs Sahajevs ziņoja Donas apgabala karaspēka virspavēlniekam par savām aizdomām pret Fominu un Kaparinu. Pēc dažām dienām viņš saņēma virspavēlnieka atbildi, kas sankcionēja Fomina un Kaparina atcelšanu no amatiem un apcietināšanu.

Partijas apgabala komitejas biroja apspriedē nolēma: paziņot Fominam apgabala kara komisariāta pavēli, ka tīņu atsauc uz Novočerkasku virspavēlnieka rīcībā, un Hkt priekšā nodot eskadrona vadību viņa palīgam Ovčiņņikovam; tai pašā dienā nosūtīt eskadronu.uz Kazansku, uzdodot par ieganstu, ka tur parādījusies kāda banda, un pēc tam naktī apcietināt sazvērniekus. Izvest eskadronu no staņicas nolēma aiz bažām, ka eskadrons nesaceļas, ja dabūs zināt par Fomina apcietināšanu. Sardzes bataljona otrās rotas komandierim komunistam Tkačenko uzdeva brīdināt bataljona komunistus un vadu komandierus par iespējamo-sacelšanos un sakārtot kaujas gatavībā rotu un ložmetējnieku vadu, kas atradās staņicā.

Nākamajā rītā Fomins saņēma pavēli.

— Nu, labi, pārņem eskadronu, Ovčiņņikov. Es došos uz Novočerkasku, — viņš mierīgi teica. — Vai norēķinus caurskatīsi?

Neviena nebrīdināts, neko nenojauzdams, bezpartejiskais vada komandieris Ovčiņņikovs iedziļinājās papīros.

Izmantojot izdevīgu brīdi, Fomins uzrakstīja Kaparinam vēstulīti: «Sākam šodien. Mani atceļ. Sagatavojies.» Priekšnamā viņš iedeva vēstulīti savam raitniekam, iečuk-stēja tam:

— Aizliec vēstulīti aiz vaiga! Soļos — vai saproti? — soļos jāj pie Kaparina. Ja kāds tevi ceļā apturēs, — norij vēstulīti. Tiklīdz esi viņam nodevis, tūlīt griezies atpakaļ.

Saņēmis pavēli, ka jādodas uz Kazanskas staņicu, Ov-čiņņikovs bija baznīcas laukumā izkārtojis eskadronu pārgājienam. Fomins piejāja klāt Ovčiņņikovarn:

— Atļauj atvadīties no eskadrona.

— Lūdzu, tikai īsāk, neaizkavējiet mūs.

Nostājies eskadrona priekšā, valdīdams lēkājošo zirgu, Fomins uzrunāja kareivjus:

— Jūs, biedri, mani pazīstat. Zināt, par ko allaž esmu cīnījies. Esmu arvien bijis kopā ar jums. Bet tagad es nevaru samierināties, kad aplaupa kazakus, aplaupa vispār zemes rūķus. Redziet, par to arī esmu atcelts. Un, ko ar mani darīs, — to es zinu. Tāpēc arī gribu no jums atvadīties …

Troksnis un kliedzieni eskadronā uz mirkli pārtrauca Fomina runu. Viņš pacēlās kāpšļos, strauji iesaucās:

— Ja gribat atbrīvoties no laupīšanām, — dzeniet projām pārtikas vienības, sitiet pārtikas komisārus Murzovus un komisārus Šahajevus! Viņi ieradušies pie mums Donā …

Troksnis apslāpēja beidzamos Fomina vārdus. Mirkli nogaidījis, viņš spalgi nokomandēja:

— Trīs pa labi, uz labo — soļos, marš!

Eskadrons paklausīgi izpildīja pavēli. Visa notikušā ap-stulbinātais Ovčiņņikovs pieauļoja klāt Fominam.

— Kur tad jūs, biedri Fomin?

Galvu nepagriezdams, tas zobgalīgi atbildēja:

— Apjāsim tepat ap baznīcu …

Un tikai tad Ovčiņņikova apziņu sasniedza tas viss, kas bija šais nedaudzajās minūtēs noticis. Viņš atdalījās

no kolonnas; politiskais vadītājs, komisāra palīgs un tikai viens sarkanarmietis devās viņam līdzi. Fomins pamanīja, ka viņu nav, kad bija aizjāts apmēram divsimt soļu. Pagriezis zirgu, uzkliedza:

— Ovčiņņikov, stāvi! ..,

Četri jātnieki no viegliem rikšiem pārgāja aulekšos. No viņu zirgu kājām uz visām pusēm sprāga kūstošā sniega pikas. Fomins komandēja:

— Šautenes kaujai! Notvert Ovčiņņikovu!,,. Pirmais vads! Dzīties pakaļ!…

Nekārtīgi ieskanējās šāvieni. Apmēram sešpadsmit pirmā vada vīru traucās bēdzējiem pakaļ. Tai pašā laikā Fomins sadalīja palikušos eskadrona vīrus divās grupās: vienu ar trešā vada komandieri priekšgalā aizsūtīja atbruņot ložmetējnieku vadu, otru pats veda uz sardzes rotu, kas atradās staņicas ziemeļu nomalē, bijušajos staņicas ērzeļu staļļos.

Pirmā grupa, šaudama gaisā un vicinādama zobenus, aizjoņoja pa galveno ielu. Sacirtuši četrus komunistus, kas gadījās ceļā, dumpinieki staņicas malā steidzīgi sakārtojās un klusībā, bez kliedzieniem, devās uzbrukuma pret ložmetējnieku vada sarkanarmiešiem, kas bija izskrējuši no mājas.

Māja, kurā bija novietojies ložmetējnieku vads, atradās nomaļus. Atstatums no tās līdz pēdējām staņicas sētām nepārsniedza simt asu. Tiešas ložmetējnieku uguns sagaidīti, dumpinieki strauji pagriezās atpakaļ. Trīs no viņiem nepaguva aizjoņot līdz tuvākajai šķērsieliņai, jo lodes viņus notrieca' no zirgiem. Ložmetējniekus neizdevās saņemt uz vietas. Otru mēģinājumu dumpinieki nesāka. Trešā vada komandieris Curriakovs noveda savu grupu aizsedzē; nenokāpjot no zirga, uzmanīgi pavērās gar mūra šķūņa stūri un sacīja:

— Skat, izstūma vēl divus «maksimus». — Tad noslaucīja ar papahu nosvīdušo pieri un pievērsās kareivjfem: — Jājam atpakaļ, draugi! … Lai pats Fomins pieveic ložmetējniekus! Cik mums palika sniegā, trīs? Nu re, lai mēģina pats.

Tiklīdz staņicas austrumu nomalē sākās šaušana, rotas komandieris Tkačenko izskrēja no sava dzīvokļa, — pa ceļam ģērbdamies, drāzās uz kazarmām. Apmēram trīsdesmit sarkanarmiešu stāvēja jau pie kazarmām, izkārtojušies ierindā. Viņi saņēma rotas komandieri, neizpratnē jautādami:

— Kas šauj?

— Kas noticis?

Neatbildēdams ne vārda, viņš kārtoja ierindā no kazarmām izskrējušos sarkanarmiešus. Vairāki komunisti — apgabala iestāžu darbinieki — gandrīz reizē ar viņu bija atskrējuši uz kazarmām un nostājušies ierindā.

Staņicā tarkšķēja reti šauteņu šāvieni. Kaut kur rietumu nomalē dobji nodunēja rokas granāta. Ieraudzījis ap pussimta jātnieku, kas auļoja ar kailiem zobeniem kazarmu virzienā, Tkačenko nesteigdamies izņēma no maksts nagaņu. Viņš nepaguva izteikt komandu: ierindā uzreiz apklusa sarunas, un sarkanarmieši sagatavoja šautenes kaujas gatavībā.

— Tur taču savējie jāj! Skatieties, mūsu bataljona ko-mandieris biedrs Kaparins! — iesaucās kāds sarkanarmietis.

Jātnieki, tikuši ārā no ielas, kārtīgi kā pēc pavēles pieplaka zirgu kakliem un drāzās uz kazarmām.

-— Nelaist! —Tkačenko spalgi iekliedzās.

Apslāpējot viņa balsi, nodārdēja zalve. Simt soļu atstatumā no sakļautās sarkanarmiešu ierindas četri jātnieki nogāzās no zirgiem, pārējie nekārtībā izklaidus griezās atpakaļ. Viņiem pakaļ tika raidīti daudzi atsevišķi šāvieni. Viens no jātniekiem, kā redzams, viegli ievainots, izslīdēja no segliem, bet pavadu no rokām neizlaida. Apmēram desmit asu viņš vilkās aiz auļojošā zirga, tad uzlēca kājās, saķēra kāpsli, seglu pakaļloku un pēc mirkļa jau atkal sēdēja zirgam mugurā. Nikni parāvis pavadu, viņš pilnos joņos strauji pagrieza zirgu un nozuda tuvākajā šķērs ieliņā.

Eskadrona pirmā vada vīri, veltīgi dzinušies pakaļ Ovčiņiņkovam, atgriezās staņicā. Komisāru Sahajevu nekur neizdevās atrast. Viņa nebija ne tukšajā kara komisariātā, ne dzīvoklī. Izdzirdis šaušanu, viņš bija meties uz Donu, pārskrējis pa ledu uz mežu, no turienes devies uz Bazķu ciematu un otrā dienā jau atradās piecdesmit verstu atstatumā no Vešenskas, Ustjfiopjoras staņicā.

Lielākā daļa vadošo darbinieku bija paguvuši laikā pa-slēpties. Viņus meklēt bija diezgan bīstami, jo ložmetējnieku vada sarkanarmieši ar rokas ložmetējiem bija aizgājuši līdz pašam staņicas centram un varēja apšaudīt visas ielas, kas izgāja uz galveno laukumu.

Eskadrona vīri izbeidza meklējumus, nojāja līdz Donai un lēkšos aizauļoja līdz baznīcas laukumam, no kurienes bija sākuši dzīties pakaļ Ovčiņņikovam. Drīz vien tur sapulcējās visi fominieši. Viņi atkal sakārtojās ierindā. Foinins pavēlēja nostādīt sardzi, pārējiem kareivjiem izvietoties pa dzīvokļiem, bet zirgus nenoseglot.

Fomins un Kaparins, kā arī vadu komandieri nošķīrās vienā no nomales mājelēm.

— Viss zaudēts! — Kaparins izmisis iesaucās, bezspēcīgi sabrukdams uz sola.

— Jā, staņicu neieņēmām, tātad šeit nevarēsim noturēties, — Fomins klusi atbildēja.

— Jakov Jefimovič, mums jādodas uz apriņķi. Kas mums tagad ko bīties? Tik un tā pirms nāves nemirsim. Sacelsim kazakus, un tad arī staņicu ieņemsim, — Cumakovs ieteica.

Fomins klusēdams uzlūkoja viņu un pievērsās Kaparinam:

— Tu esi sašļucis, labdzimtība? Noslauki puņķus! Ja varēji sākt, vajag arī pie prāta nākt. Kopā uzsākām, kopā arī pabeigsim … Kā pēc tavām domām, — aiziet no staņicas vai vēlreiz pamēģināt?

Cumakovs asi iesaucās:

— Lai mēģina citi! Es neiešu ar pieri pret ložmetējiem. Tas nekam neder …

— Es tev nevaicāju, klusē! — Fomins paraudzījās Čumakovā, un tas nodūra acis.

Pēc neilgas klusēšanas Kaparins sacīja:

— Jā, protams, tagad vairs nav nekādas jēgas sākt otrreiz. Viņi ir labāk bruņoti. Viņiem ir četrpadsmit ložmetēju, bet mums neviena. Arī cilvēku viņiem vairāk… Jādodas projām un jāorganizē kazaki uz sacelšanos. Kamēr viņiem atvedīs pastiprinājumus, — sacelšanās aptvers visu apriņķi. Tā ir vienīgā cerība. Vienīgā!

Ilgi klusējis, Fomins teica:

— Nu labi, tā arī būs jāizlemj. Vadu komandieri! Pārbaudiet tūlīt munīciju, saskaitiet, cik katram patronu! Stingra pavēle: nevienu patronu velti nešķiest. Pirmo, kas neklausīs, pats sacirtīšu. Tā arī pasakiet kareivjiem.— Viņš brītiņu klusēja un nikni uzsita ar milzīgo dūri pa galdu. — Ek, s… ložmetēji! Tā tava vaina, Čumakov! Kaut četrus būtu atņēmuši! Tagad viņi, protams, izdzīs mūs no staņicas .,, Nu, izklīstiet! Ja mūs neiztrieks, pārgulēsim staņicā un rītausmā dosimies paklejot pa apriņķi ..„ . Nakts pagāja mierīgi. Vienā Vešenskas malā atradās dumpīgie eskadrona viri, otrā — sardzes rota un tai pievienojušies komunisti un komjaunieši. Pretiniekus šķīra tikai divi kvartāli, bet neviena puse neuzdrošinājās nakti uzbrukt.

No rīta dumpīgais eskadrons bez kaujas atstāja stāji ieu un devās dienvidaustrumu virzienā.

XI

Pirmās trīs nedēļas pēc aiziešanas no mājām Grigorijs dzīvoja Jelanskas staņicas Augškrivas ciematā pie pazīstama sava pulka kazaka. Tad devās uz Gorbatovas ciematu un tur pie attāla'Aksiņjas radinieka nodzīvoja vairāk nekā mēnesi.

Augām dienām viņš gulēja istabā, izgāja laukā tikai nakti. Tas viss atgādināja cietumu. Grigoriju mocīja garlaicība, apnicīgā bezdarbība. Viņu neatturami vilka mājās — pie bērniem, pie Aksiņjas. Bieži bezmiega naktīs viņš apvilka šineli, stingri nolēmis doties uz Tatāru ciematu, — un ikreiz pārdomājis izģērbās, novaidēdamies krita gultā ar seju uz leju. Beigās viņš vairs nespēja tā dzīvot. Saimnieks, kas Aksiņjai bija attāls radinieks, juta Grigorijam līdzi, bet arī nevarēja turēt pie sevis tādu iemītnieku bezgala ilgi. Reiz Grigorijs, pēc vakariņām iegājis savā istabā, izdzirda sarunu. Aiz niknuma spiedzošā balsī saimniece vaicaja:

— Kad tas reiz beigsies?

— Kas? Par ko tu runā? — saimnieks viņai dobji atbildēj ar-

— Kad tu tiksi vaļā no tā liekēža?

— Ciet klusu!

— Es neklusēšu! Pašiem tik vien maizes, cik kaķis uz astes var aiznest, bet tu viņu, kumpo velnu, uzturi, baro katru dienu. Cik ilgi tas tā būs, es jautāju? Un ja Padome dabūs zināt? Mums noraus galvu, padarīs bērnus par bāriņiem!

— Ciet klusu, Avdotja!

— Es neklusēšu! Mums ir bērni! Mums nav vairāk labības par divdesmit pudiem, bet tu ēdini šo liekēdi! Kas viņš tev ir? Brālis? Radagabals? Kūms? Viņš tev nav nekāda rada! Viņš tev ir baltā ķēve trešā augumā, bet tu viņu uzturi, baro, dzirdini, U-ū, plikpaurainais sātani

Ciet klusu, neķērc, citādi rit pati aiziešu uz Padomi un paziņošu, kādu buķeti tu savā mājā plaucinil

Otrā dienā saimnieks iegāja pie Grigorija istabā un, raudzīdamies grīdas dēļos, teica:

— Grigorij Panteleviči Dari, ko gribi, bet ilgāk tu nevari dzīvot pie manis .,. Es tevi cienu, esmu pazinis un cienījis arī tavu nelaiķa tēvu, bet tagad man grūti tevi uzturēt… Un ari baidos, ka varasvīri nedabū par tevi zināt. Ej, kur gribi. Man ir ģimene. Tevis dēļ man nav nekādas patikas likt galvu ķīlā. Piedod, dieva dēļ, bet atpestī mūs …

— Labi, — Grigorijs īsi atteica. — Paldies par viesmīlību, par pajumti! Paldies par visu! Pats redzu', ka apgrūtinu tevi, bet kur gan lai palieku? Man visi ceļi noslēgti.

— Kur nu zini.

— Labi. Šodien aiziešu. Paldies, Artamon Vasiļjevič, par visu!

— Ne par ko, nepateicies.

— Es neaizmirsīšu tavu labsirdību. Varbūt ari es varēšu kādreiz būt tev noderīgs.

Aizkustinātais saimnieksuzsita Grigorijam uz pleca.

— Kas tur ko runāt! Manis pēc tu varētu vēl kaut divus mēnešus dzīvot, bet sieva neļauj, lamājas katru dienu, nolādētā! Es esmu kazaks, un tu esi kazaks, Grigorij Pantelevič; mēs abi esam pret padomju varu, un es tev palī-dzēšu: aizej šodien uz Jagodnajas ciematu, tur dzīvo mans rads, viņš tevi pieņems. Saki viņam manā vārdā: Artamons liek tevi uzņemt kā paša dēlu, barot un uzturēt, kamēr vien var. Un tad mēs ar viņu norēķināsimies. Tikai ej no manis šodien prom. Es vairs nedrīkstu tevi turēt, te ir sievai virsroka, un es baidos, ka Padome nedabū zināt… Esi padzīvojis, Grigorij Pantelevič, un pietiks. Man arī sava galva dārga…

Vēlā naktī Grigorijs aizgāja no ciemata un nepaguva nokļūt līdz vējenērn pakalnā, kad trīs jātnieki, kas it kā izauga no zemes, apturēja viņu;

— Stāvi, maitasgabals! Kas tu tāds esi?

Grigorijam nodrebēja sirds. Viņš klusēdams apstājās.

Bēgt būtu bijis veltīgi. Gar ceļu — ne graviņas, ne krūmiņa: tukša, kaila stepe. Viņš nepagūtu noskriet ne divus soļus.

— Tu esi komunists? Ej atpakaļ, vieglas smiltis tavai mātei! Nu, veicīgi!

Otrs, jādams Grigorijam ar zirgu virsū, pavēlējas

— Rokas! Rokas ārā no kabatām! Ņem laukā, citādi nocirtīšu galvu!

Grigorijs klusēdams izņēma rokas no šineļa kabatām un, vēl ne visai skaidri apzinādamies, kas ar viņu notiek un kas tie par cilvēkiem, kuri viņu apturējuši, jautāja:

— Kurp jāiet?

— Uz ciematu. Griezies atpakaļ!

Līdz ciematam viņu pavadīja viens jātnieks, divi pārējie ganīklās nošķīrās, aizauļoja uz ceļu. Grigorijs gāja klusēdams. Izgājis uz ceļa, viņš palēnināja soli un vaicāja:

— Paklau, vecīt, kas jūs tādi esat?

— Ej, ej! Nerunā! Rokas aiz muguras, vai dzirdi?

Grigorijs klusēdams paklausīja. Pēc maza brītiņa atkal

vaicāja:

— Nē, tomēr — kas jūs tādi esat?

— Pareizticīgie.

— Es arī neesmu nekāds vecticībnieks.

— Nu tad priecājies.

— Kur tu mani ved?

— Pie komandiera. Ej, rāpuli, citādi es tev..»

Konvojnieks viegli pagrūda Grigoriju ar zobena

smaili. Smalki trītais, saltais tērauda dzelonis pieskārās kailajam Grigorija kaklam tieši starp šineļa apkakli un papahu un viņā kā dzirksts vienā mirklī uzliesmoja baiļu izjūta, kurai sekoja nevarīgas dusmas. Sacēlis apkakli, puspagriezienā, uzlūkodams konvojnieku, viņš izgrūda caur zobiem:

— Nemuļķojies! Vai dzirdi? Ka es tev to daiktu neatņemu …

— Ej, riebekli, neizrunājies! Sis man atņemšot! Rokas aiz muguras!

Pāris soļu Grigorijs paspēra klusēdams, tad teica:

— Es jau tā klusēju, nelamājies. Padomā, kas par lielības gaili . ..

— Neskaties atpakaļ!

— Es nemaz neskatos.

— Ciet klusu, ej ātrāk!

— Varbūt skriet teciņiem? — vaicāja Grigorijs, no-traukdams skropstām pielipušās sniega pārsliņas.

Konvojnieks klusēdams paskubināja zirgu. No sviedriem un nakts mitruma valgās zirga krūtis iegrūdās Grigorijam mugurā, pie viņa kājām zirga pakavs šļakstēdams samina kūstošo sniegu.

— Rāmāk! — Grigorijs iesaucās, atspiezdamies ar plaukstu zirga krēpēs.

Konvojnieks pacēla zobenu galvas augstumā un paklusām sacīja:

— Ej, suņa s…, un neizrunājies, citādi es tevi neaizvedīšu līdz galam. Man uz to viegla roka. Ne vārda vairāk!

Līdz pašam ciematam viņi klusēja. Pie pirmās sētas jātnieks apturēja zirgu un teica:

— Ej iekšā pa šiem vārtiem!

Grigorijs iegāja pa vārtiem, kas bija līdz galam vaļā. Pagalma dibenā bija redzama plaša māja ar skārda jumtu. Pīiņa nojumē sprauslāja un skaļi gremoja zirgi. Pie lieveņa stāvēja kādi seši bruņoti vīri. Konvojnieks iebāza zobenu makstī un, no zirga nokāpis, sacīja;

— Ej iekšā mājā, tūlīt aiz sliekšņa pirmās durvis pa kreisi. Ej, neskaties atpakaļ, cik reižu tev jāsaka, ka tevi deviņi!

Grigorijs lēnām devās augšā pa lieveņa pakāpieniem. Pie margām stāvēja cilvēks ar budjonovku galvā un garu jātnieka šineli mugurā un jautāja:

— Noķērāt, vai?

— Noķērām, — nelabprāt atbildēja Grigorijam pazīstamā konvojnieka piesinakusī balss. — Paņēmām pie vējenēm.

— Šūniņas sekretārs vai kāds cits?

— Piķis viņu zina. Kaut kāds nešķīstenis ir, bet, kas viņš tāds, — tūlīt dabūsim zināt.

«Vai nu tā kāda banda, vai Vešenskas čekisti jokojas, izliekas. Tad ta iekritu! Iekritu kā muļķis,» Grigorijs domāja, tīšām kavēdamies priekšnamā, cenzdamies sakārtot domas.

Pirmais, ko viņš, durvis atvēris, ieraudzīja, bija Fomins. Tas sēdēja pie galda, un ap viņu bija daudzi karavīru ferpos ģērbušies Grigorijam nepazīstami cilvēki. Gultā bija samesti šineļi un puskažociņi, karabīnes stāvēja pie sola rindā; turpat uz sola nekārtīgā kaudzē bija sagāzti zobeni, patronsomas un seglu somas. Cilvēki, šineļi un uzkabes izgaroja asu zirgu sviedru smaku.

Grigorijs noņēma papahu un paklusām teica:

— Sveiki!

— Meļehovs! Tik tiešām — stepe plaša, bet ceļš šaurs! Taču iznāca atkal tikties! Kur tu radies? Noģērbies, sē.liesi — Fomins piecēlās no gald a, piega ja pie Grigorija, sniegdams roku. — Ko tu te dauzījies?

— Bija vajadzība.

— Kāda vajadzība? Tālu tu esi dzinies… — Fomins pētīja Grigoriju. — Saki taisnību — tu te slēpies, vai ne?

— Tā ir, — negribot pasmaidīdams, Grigonjs atbildēja.

— Kur tad mani puiši tevi noķēra?

— Pie ciemata.

— Kurp gāji?.

— Kur deguns rāda .,.

Fomins vēlreiz uzmanīgi ielūkojās Griģorijam acis un pasmīnēja.

— Es redzu, tu domā, ka mēs tevi esam noķēruši un vedīsim uz Veškiem? Nē, brālīt, tur mums ceļš noslēgts.,, Nebīsties! Mēs vairs nekalpojam padomju varai. Nevarējām ar to sadzīvot,».

— Izšķīrāmies no tās, — dobji norūca pusmūža kazaks, kas pīpēja pie krāsns.

Kāds no tiem, kas sēdēja pie galda, skaļi iesmējās,

— Vai nekā neesi par mani dzirdējis? — Fomins jautāja.

Nē.

— Nu, sēdies pie galda, patērzēsim, Kāpostus un gaļu mūsu viesim!

Grigorijs neticēja nevienam Fomina vārdam. Bāls un atturīgs viņš noģērbās, atsēdās pie galda. Viņam gribējās smēķēt, bet viņš atcerējās, ka jau otro dienu nav tabakas.

— Vai nav ko aizsmēķēt? — viņš griezās pie Fomina.

Tas pakalpīgi pasniedza ādas etviju. Viņam nepalika

nepamanīts, ka Grigorija pirksti, ņemot papirosu, sīki trīc, un Fomins atkal pasmīnēja rūsganajās, kuplajās ūsās.

—Esam sacēlušies pret padomju varu. Mēs stāvam par tautu, pret pārtikas repartīciju un komisāriem. Viņi mums ilgi galvas muļķojuši, bet tagad muļķosim mēs viņus. Vai saproti, Meļehov?

Grigorijs neatbildēja. Viņš aizsmēķēja, vairākkārt no vietas steidzīgi ievilka dūmus. Viņam viegli noreiba galva un rīklē sakāpa nelabums. Pēdējo mēnesi viņš bija trūcīgi ēdis un tikai tagad sajuta, kā novārdzis pa šo laiku. Nodzēsis smēķi, viņš sāka kāri ēst. Fomins īsumā pastāstīja par sacelšanos, par pirmajām klejošanas dienām pa apriņķi, augstā stilā dēvēdams savu klaiņošanu par

«reidu». Grigorijs klusēdams klausījās un gandrīz nesakozdams rija maizi un trekno, maz vārīto jēra gaļu.

— Tu tomēr esi viesos novājējis, — labsirdīgi vīpsnādams, noteica Fomins.

No pārēšanās žagodamies, Grigorijs izgrūda:

— Nedzīvoju jau pie sievasmātes.

— To var redzēt. Ēd vairāk, saēdies, cik lien! Mēs neesam skopi saimnieki.

— Paldies! Gribas uzsmēķēt.,, — Grigorijs paņēma pasniegto papirosu, piegāja pie čuguna katla, kas stāvēja uz sola, un, atbīdījis koka vāciņu, iesmēla ūdeni. Tas bija dzestrs un mazliet pasāļš. No ēšanas noreibušais Grigorijs kāri izdzēra divas lielas krūzes, pēc tam ar baudu smēķēja.

— Kazaki mūs ne visai apsveic, — Fomins joprojām stāstīja, piesēdies pie Grigorija. — Viņi pārbiedēti pagājušā gada sacelšanās laikā… Tomēr brīvprātīgie ir. Iestājās ap četrdesmit. Bet mums vajadzīgs kas cits. Mums jāsaceļ viss apriņķis, lai arī kaimiņu apriņķi — Hopjoras un Ustjmedvedicas — nāktu talkā. Tad ari mēs no sirds izrunāsimies ar padomju varul

Pie galda risinājās skaļas pārrunas. Grigorijs klausījās Forninā, zagšus noraudzīdamies viņa cīņas biedros. Nevienas pazīstamas sejas! Viņš vēl arvien neticēja Fominam, domāja, ka tas māžojas, un aiz piesardzības klusēja. Bet arī klusēt visu laiku nebija iespējams.

— Ja tu, biedri Fomin, to visu runā nopietni — ko tad jūs gribat? Jaunu karu celt? — viņš jautāja, cenzdamies atvairīt miegainību, kas viņam mācās virsū.

— Es jau tev pateicu.

— Nodibināt citu varu?

— Jā.

— Un kādu tad?

— Savējo, kazaku! * — Atamanus?

— Nu, par atamaniern parunāsim mazliet vēlāk. Kādu varu tauta izraudzīsies, tādu ari iecelsim. Bet tas nebūs tik drīz, un es arī nemirstu nost politikas dēļ. Esmu karavīrs, mans uzdevums ir iznīcināt komisārus un komunistus, bet, kas zīmējas uz varu, — to tev pastāstīs Kaparins, mans štāba priekšnieks. Viņš man to prot. Cilvēks ar gaišu galvu, izglītots. — Fomins pieliecās pie Grigorija un iečukstēja: — Bijušais cara armijas štāba kapteinis.

Gudrs vīrs! Tagad viņš guļ dižajā istabā, jūtas mazliet savārdzis, laikam nav pieradis: mēs jājam lielus gabalus.

Priekšnamā atskanēja troksnis, kāju dima, vaidi, neliela grūstīšanās un apslāpēts kliedziens: — Dod viņam pa kaklu! — Sarunas pie galda uzreiz apklusa. Fomirts vērīgi paskatījās uz durvju pusi. Kāds ar vienu rāvienu atgrūda tās vaļā. Pa durvju apakšu istabā ieplūda balti mutuļojoši garaiņi. Garš cilvēks bez cepures, aizsargkrāsas vatenī un pelēkiem velteņiem kājās, saņēmis skaļu sitienu pa muguru, uz priekšu līkdams, paspēra dažus straujus, klūpošus solus un stipri atsitās ar plecu pret krāsns izcilni. Priekšnamā kāds jautri nokliedza pirms tam, kad aizcirta durvis:

— Saņemiet vēl vienu!

Fornins piecēlās kājās, sakārtoja svārku jostu.

— Kas tu tāds? — viņš valdonīgi vaicāja.

Cilvēks vatenī aizelsdamies pārvilka roku pār matiem, pamēģināja pakustināt lāpstiņas un sāpēs saviebās. Viņam bija iesists pa mugurkaulu ar kaut ko smagu, droši vien, ar laidi.

— Kāpēc tu klusē? Vai mēles nav? Kas tu tāds. es jautāju.

— Sarkanarmietis.

— Kādas daļas?

— Divpadsmitā pārtikas pulka.

— Ā-ā, tas ir atradums! — viens no tiem, kas sēdēja pie galda, smaidīdams iesaucās.

Fornins turpināja pratināt:

— Ko tu te darīji?

— Aizsprostvienība … mūs sūtīja …

— Sapratu. Cik jūs te ciematā bijāt?

— Četrpadsmit.

— Kur tie citi?

Sarkanarmietis neatbildēja un ar mokām atvēra lūpas. Viņam rīklē kaut kas iegārdzās, no kreisā mutes kaktiņa notecēja uz zoda tieva asins strūkliņa. Viņš noslaucīja lūpas ar roku, paskatījās uz plaukstu, un noslaucīja to pie biksēm.

— Sis nelietis … jūsējais … — asinis rīdams, viņš ierunājās guldzošā balsī, — atsitis man plaušas..,

— Nebēdā! Izārstēsim! — -zobgalīgi sacīja padrukns kazaks, pieceldamies no galda, pamirkšķinādams pārējiem.

— Kur tie citi? — Fornins jautāja otrreiz.

— Aizbrauca uz Jelanskū ar vezumiem.

— No kurienes tu? Kādā malā esi dzimis?

Sarkanarmietis pavērās Fominā drudžaini spīdošām,

gaišzilām acīm, izspļāva zem kājām asins biezuli un atbildēja jau skaidrā, skanīgā basā:

—No Pteskavas guberņas.

— Ples.kavietis, maskavietis ,., Esam par tādiem dzirdējuši … — F'omins zobgalīgi sacīja. — Tālu tu, puis, esš nācis pēc svešas maizes … Nu saruna ir galā i Ko lai ar tevi iesākam, ko?

-Mani vajag laist vaļā.

— Tu esi vientiesīgs puisis … Bet varbūt tiešām atlaidīsim viņu, draugi? Kā jums šķiet? — Fomins, vīpsnādams fisās, pievērsās tiem, kas sēdēja pie galda.

Grigorijs, uzmanīgi vērodams visu notiekošo, ieraudzīja apvaldītus, saprotošus smaidus brūnajās, vēja appūstajās sejās.

— Lai pakalpo mums pāris mēnešus, tad laidīsim viņu mājās pie sievas, — viens fominietts sacīja.

—Varbūt tiešām kalposi mums? — vaicāja Fomins, veltīgi pūlēdamies apslēpt smīnu. — Dosim tev zirgu, seglus, velteņu vietā jaunus zābakus ar vareniem stulmiem… Vāji jūs apgādā jūsu komandieri. Vai tad tie ir ®pavi? Laukā atkusnis, bet tu staigā ar velteņiem. Iestājies pie mums, ko?

— Viņš ir zemnieks, viņš savā mūžā nav jājis, — ākstī-damies. māksloti smalkā balsī nošļupstēja kāds kazaks.

Sarkanarmietis klusēja. Viņš .pieslējās ar muguru pie krāsns, apskatīdams visus atplaukušām, spodrām acīm. Laiku pa laikam viņš sāpēs saviebās un viegli pavēra muti, kad viņam bija grūti elpot.

— Paliksi pie mums vai ne? — Fomins jautāja otrreiz.

Bet kas jūs tādi esat?

— Mēs? — Fomins sacēla augstu uzacis, noglauda ar plaukstu ūsas. — Mēs cīnāmies par darba tautu. Mēs efam pret komisāru un komunistu kundzību, re, kas mēs esam.

Un tad Grigorijs pēkšņi ieraudzīja sarkanarmieša sejā smaidu.

— Skat, kas jūs esat, kā izrādās .,. Bet es domāju: kas tie par cilvēkiem? — Gūsteknis smaidīja, atsegdams asiņainus zobus, un runāja tā, it kā dzirdētā jaunā ziņa būtu viņu patīkami pārsteigusi, bet viņa balsī skanēja kaut kas tāds, kas lika visiem ieklausīties. — Tātad pēc jūsu domām cīnītāji par tautu? Tā-ā. Bet pēc mūsu domām — vienkārši bandīti. Un es lai jums kalpotu? Nu, esat gan jūs jokdari, tik tiešām!

— Tu arī esi jautrs puisis, kā es vēroju .,, — Fomins piemiedza acis un ātri jautāja: — Komunists?

— Nē, ko jūs runājat! Bezpartejiskais.

— Neizskatās vis.

— Goda vārds, bezpartejiskais!

Fomins nokāsējās un pagriezās pret galdu.

— Cumakov! Pie sienas!

— Mani nav vērts nogalināt. Nav par ko, — sarkanarmietis klusi teica.

Viņam neviens neatbildēja. Cumakovs — plecīgs, skaists kazaks, kuram bija mugurā no ādas šūta angļu jaka bez piedurknēm, — nelabprāt piecēlās no galda, noglauda jau tā gludi atpakaļ sasukātos, gaišbrūnos matus.

— Man apnicis šis amats, — viņš braši noteica, izvilcis no solā sakrautās zobenu kaudzes savu un izmēģinādams tā asmeni pret lielo pirkstu.

— Nav jau vajadzīgs pašam. Pasaki vīriem, kas pagalmā, — Fomins ieteica.

Cumakovs salti apskatīja sarkanarmieti no galvas līdz kājām un pateica:

— Ej pa priekšu, mīļais!

Sarkanarmietis atrāvās no krāsns, sakumpa un lēnām devās uz izeju, atstājot uz grīdas slapjas izmirkušo velteņu pēdas.

-Nāci iekšā — būtu kaut kājas noslaucījis! Ieradies, piebradāji mums šeit, sanēsi dubļus … Esi gan tu smulis, brālīt! — mākslotā nepatikā runāja Cumakovs, iedams pakaļ gūsteknim.

— Saki, lai izved šķērsieliņā vai klonā. Pie mājas nevajag, citādi saimnieki ļaunosies! — Fomins nosauca tiem pakaļ.

Viņš piegāja pie Grigorija, atsēdās līdzās un vaicāja:

— Vai mums nav īsa tiesa?

— īsa gan, — vairīdamies sastapties acīm, Grigorijs atbildēja.

Fomins nopūtās.

— Nekā nevar darīt. Tagad tā vajag. — Viņš gribēja vēl kaut ko teikt, bet uz lieveņa bija dzirdama skaļa mīņāšanās, kāds iekliedzās, un skaļi nopaukšķēja vientuļš šāviens.

— Ko viņus tur velns dīda! — Fomins saīdzis iesaucās.

Viens no tiem, kas sēdēja pie galda, pielēca kājās, ar spērienu atsita vajā durvis.

— Kas tur notiek? — viņš kliedza tumsā.

Ienāca Čumakovs un mundri sacīja:

— Varen veikls izrādījās! Ak tu velns! Nolēca no augšējā pakāpiena un metās skriet. Bija jāizšķiež patrona. Tur puiši viņu piebeidz …

— Pavēli, lai izvelk no pagalma šķērsieliņā.

— Es jau pateicu, Jakov Jefimovič.

Istabā uz brīdi iestājās klusums. Tad kāds vaicāja, ap-spiezdams žāvas:

— Kāds, Cumakov, laiks? Vai ārā nepūš vējš?

— Mākonīši.

— Ja sāks līt, — nodzīs pēdējo sniedziņu.

— Un kam tev tas vajadzīgs?

— Man tas nav vajadzīgs. Netīk bradāt pa dubļiem.

Grigorijs piegāja pie gultas, paņēma savu papahu.

— Kurp tad tu? — Fomins vaicāja.

— Sevis pēc.

Grigorijs izgāja uz lieveņa. Nespodri spīdēja no mākonīša izlīdis mēness. Plašā sēta, pūņu jumti, augšup traucošās, kailās piramīdveidīgo papeļu galotnes, segām apklātie zirgi pie slitas — to visu apmirdzēja rēgainā, zilgā pusnakts krēsla. Dažu asu atstatumā no lieveņa ar galvu blāvi spīdošā ūdens peļķē gulēja nošautais sarkanarmietis. Pār viņu bija noliekušies trīs kazaki un paklusām runājās. Viņi kaut ko darīja ar mirušo.

— Viņš vēl pūš, dieva vārds! — viens īgni iesaucās. — Ko tad tu velna greizroci, tā cirti? Es tev teicu — cērt galvu nost! Ak tu muļļa!

Piesmakušais kazaks, tas pats, kas bija atvedis Grigoriju, atbildēja:

— Nobeigsies! Izpūtīs dvašu un nobeigsies… Pacel viņam galvu! Nekādi nevaru novilkt. Cel aiz matiem, re tā! Nu, bet tagad turi!

'Nošlakstēja ūdens. Viens no tiem, kas stāvēja pie nogalinātā, izslējās. Aizsmakušais tupēja zemē un elsa, vilkdams nošautajam nost vateni. Pēc brītiņa viņš teica:

— Man viegla roka, tāpēc viņš vēl nav nobeidzies. Dažkārt mājās sāku kaut kuili… Turi, neatlaid! Ak tu velns!… Jā-ā, dažkārt sāku kaut kuilēnu, visu rīkli viņam pārgriežu, tieku līdz pašai dvēselītei, bet viņš, nolādētais, pieceļas un sāk iet pa pagalmu. Un ilgi staigā! Viss asinīs, bet staigā, gārdz. Viņam nav ar ko elpot, bet viņš vēl vienmēr dzīvo. Tas nozīmē, ka man viegla roka. Nu, laid viņu vaļā.., Vēl aizvien pūš? Ko tu teiksi! Un gandrīz līdz sprandai pārcirtu viņam kaklu..,

Trešais izplēta izstieptajās rokās sarkanarmietim no« vilkto vateni un sacīja:

— Kreisā puse notriepta asinīm,. > Līp pie rokām, tpi, tu nešķīstā!

— Izies. Nav jau tauki, — mierīgi noteica aizsmaka«, šais un atkal aptupās. — Izies vai arī izmazgāsies. Nav, nekāda nelaime.

— Ko tad tu, vai arī bikses vilksi viņam nost? — pirmais neapmierināts iejautājās.

Aizsmakušais asi attrauca:

— Ja tu steidzies, ej pie zirgiem, tiksim bez tevis galāl Vai tad var atstāt labu mantu?

Grigorijs strauji novērsās, iegāja mājā.

Fomins saņēma viņu ar īsu, vērīgu skatienu uri piecēlās.

— Iesim dižistabā, aprunāsimies, te jau pārāk bļaustās.

Plašajā, karsti sakurinātajā dižistabā bija peļu un kaņepju sēklu smaka. Gultā izmeties gulēja aizsargkrāsas frencī ģērbies neliela auguma cilvēks. Viņa plānie mati bija izspūruši, dūnu un sīku spalvu piebiruši. Viņš gulēja, cieši piespiedies ar vaigu pie netīra spilvena, kuram nebija spilvendrānas. Griestu lampa apspīdēja viņa bālo, sen neskūto seju.

Fomins pamodināja viņu un sacīja:

— Celies, Kaparin! Mums ir viesis. Tas mūsu cilvēks — Grigorijs Meļehovs, bijušais sotņiks, lai tu zinātu.

Kaparins nokāra no gultas kājas, paberzēja ar rokām seju un piecēlās. Viegli palocīdamies, viņš spieda Grigorijam roku.

— Ļoti patīkami. Štāba kapteinis Kaparins.

Fomins viesmīlīgi piebīdīja Grigorijam krēslu, pats atsēdās uz lādes. Spriežot pēc Grigorija sejas, viņš laikam saprata, ka izrēķināšanās ar sarkanarmieti atstājusi uz viņu smagu iespaidu, tāpēc teica:

— Nedomā, ka mēs pret visiem izturamies tik stingri. Tas dīvainis taču bija no pārtikas vienības vīriem. Pret tiem un dažādiem komisāriem mums žēlastības nav, bet pārējos apžēlojam. Vēl vakar notvērām trīs miličus; atņēmām tiem zirgus, seglus un ieročus, bet pašus atlaidām. Kāda velna pēc viņi mums vajadzīgi — kāpēc viņus nogalināt!

Grigorijs klusēja. Uzlicis rokas uz ceļgaliem, viņš domāja savas domas un kā sapņos dzirdēja Fomina balsī.

— …Tā arī pagaidām karojam, — Fomins turpināja. — Domājam tomēr sacelt kazakus. Padomju vara nepastāvēs. Esam dzirdējuši baumas, ka visur plosoties karš, Visur sacelšanās: gan Sibīrijā, gan Ukrainā, gan pašā Petrogradā. Visa flote sacēlusies tai cietoksnī, kā to sauc…

— Kronštatē, *t" Kaparins pateica priekšā.

Grigorijs pacēla galvu, tukšām, it kā neredzošām acīm paraudzījās Fominā, tad pievērsa skatienu Kaparinarn.

—Se, smēķē, — Fomins stiepa etviju. — Nu re, Petrograda jau ieņemta, un tuvojas Maskavai. Visur iet vajā tāda kaušanās! Mums arī nav ko snaust. Sacelsim kazakus, nokratīsim padomju varu, un tad, ja.kadeti piepalīdzēs, mums veiksies pavisam labi. Lai viņu mācītie vīri nodibina valdību, mēs tiem palīdzēsim. — Viņš brītiņu klusēja, tad vaicāja: — Kā tu, Meļehov, domā: ja kadeti sāks spiesties no Melnās jūras un mēs ar viņiem apvie-nosimies, — mums taču to ieskaitīs, ka mēs pirmie esam sacēlušies aizmugurē? Kaparins saka, — katrā ziņā ieskaitīšot. Vai, piemēram, man tik tiešām pārmetīs, ka es astoņpadsmitajā gadā esmu aizvedis no frontes Divdesmit astoto pulku un pāris gadus kalpojis padomju varai?

«Re, kur tu tēmē! Muļķis, bet viltīgs .,Grigorijs, neviļus pasmaidīdams, nodomāja. Fomins gaidīja atbildi. Sis jautājums, kā redzams, viņu ne pa jokam nodarbināja. Grigorijs negribot atteica:

— Tā gara padarīšana.

— Protams, protams, — Fomins labprāt bija vienis prātis. — Es to tikai tāpat teicu. Vēlāk būs skaidrāk, bet tagad mums jārīkojas, jāgrauj komunisti aizmugurē. Dzīvot mēs viņiem tik un tā neļausim! Viņi sasēdinājuši savus kājnieciņus ratos un domā dzīties mums pakaļ. f.ai pamēģina! Kamēr viņiem piesviedīs jātnieku daļu, mēs apgriezīsim apriņķi ar kājām gaisā!

Grigorijs atkal lūkojās sev zem kājām, domāja. Kaparins atvainojās un atlaidās gultā.

— Es stipri nogurstu. Mēs ārprātīgi daudz jājam, maz guļam, — viņš, gurdi pasmaidījis, sacīja.

— Laiks arī mums doties pie miera, — Fomins piecēlās, nolaida smago roku Grigorijam uz pleca. — Tas ir ko vērts, Meļehov, ka toreiz Veškos paklausīji manam

padomam! Ja tu toreiz nebūtu paslapstījies, tev būtu āda pār kārti. Tu gulētu tagad Vešenskas pakalnos, un būtu jau satrūdējis… Man tas skaidrs kā diena. Nu, ko tad esi sadomājis? Saki, un liksimies gulēt.

— Ko lai saku?

— Dosies mums līdzi vai kā citādi? Visu mūžu svešos kaktos nevarēsi slēpties.

Grigorijs bija gaidījis šo jautājumu. Vajadzēja izvēlēties: vai nu slapstīties pa ciematiem, dzīvot bada un bez» pajumtes dzīvi un gurt dziļā drūmumā, kamēr saimnieks nodos varas iestādēm, vai pašam ierasties ar grēku nožēlošanu politbirojā, vai arī iet kopā ar Fominu. Un viņš izvēlējās. Pirmoreiz visā vakarā pavērās tieši Fominam acīs, šķiebdams lūpas smaidā, sacīja:

— Man tāda izvēle kā pasakā par teiksmu varoņiem; ja jāsi pa kreisi, — pazaudēsi zirgu, ja jāsi pa labi, — tevi nogalinās ..» Un tā — trīs ceļi, un nav neviena īstā …

— Izvēlies vien bez pasakām. Pasakas stāstīsim pēc tam.

— Nav kur dēties, tāpēc esmu jau izvēlējies.

— Nu?

— Iestājos tavā bandā.

Fomins neapmierināts sarauca pieri, iekoda zobos ūsu.

— So nosaukumu atmet! Kāpēc gan banda? Tādu iesauku mums piešķīruši komunisti, bet tev neklājas tā runāt. Vienkārši sacēlušies cilvēki. īsi un skaidri.

Viņa neapmierinātība ilga tikai īsu brīdi. Fominu acīm redzami iepriecēja Grigorija lēmums — un viņš neprata to apslēpt; rosīgi berzēdams rokas, teica:

— Mūsējo skaits iet vairumā! Vai dzirdi, štāba kapteini? Dosim tev, Meļehov, vadu, bet, ja negribi komandēt vadu, — rīkojies štābā kopā ar Kaparinu. Atdošu tev savu zirgu. Man ir rezerves zirgs.

XII

Pret rītu mazliet uzsala. Peļķes pārklājās ar zilgu ledutiņu. Sniegs kļuva ciets, skanīgi čirkstošs. Graudainajā, sniegainajā klajā zirgu pakavi atstāja neskaidras, irdenas, apaļas pēdas, bet tur, kur vakarējais atkusnis bija nokausējis sniegu, kailā zeme ar tai pieplakušo, nedzīvo pagājušā gada zāli viegli pieminās zem zirgu kājām un, pakaviem uzspiežoties, dobji dunēja.

Fomina vienība kārtojās aiz ciemata marša kolonnā. Tālu pa ceju joņoja uz priekšu izsūtītā priekšposteņa jātnieki.

— Redzi, kāds ir mans karaspēks! — piejājot pie Grigorija, smaidīdams teica Fomins. — Ar tādiem vīriem var velnam ragus nolauzt!

Grigorijs pārlaida skatienu kolonnai un skumji nodomāja: «Ja tu ar savu karaspēku būtu uzrāvies manam budjonnijiešu eskadronam, mēs tev pusstundā būtu visiis kauliņus samaluši!»

Fomins rādīja ar pletni un jautāja:

— Nu, kā tev viņi patīk?

— Gūstekņus cērt gluži labi un gluži labi ari izģērbj nogalinātos, bet, kādi viņi kaujā, — nezinu, — Grigorijs vēsi atbildēja.

Pagriezies seglos ar muguru pret vēju, Fomins aizsmēķēja un sacīja:

— Varēsi pavērot viņus ari kaujā. Mani ļaudis pa lielākai daļai karavīri, tie nepievils.

Seši divjūgu rati ar patronām un pārtiku bija novietoti kolonnas vidū. Fomins, aizauļojis uz priekšu, pavēlēja doties ceļā. Uz paugura viņš atkal piejāja pie Grigorija un vaicāja:

— Nu, kāds ir mans zirgs? Vai pa prātam?

— Labs zirgs.

Viņi klusēdami ilgi jāja līdzās, kāpsli pie kāpšļa, tad Grigorijs jautāja:

— Vai Tatāru ciematā nedomā iegriezties?

— Esi noilgojies pēc savējiem?

— Gribētos apraudzīt.

— Varbūt arī iemetīsim aci. Tagad domāju nogriezties uz Čiru, pabikstīt kazaciņus, mazliet iekustināt viņus.

Bet kazaki «kustējās» ne visai labprāt… Par to Grigorijs pārliecinājās jau tuvākajās dienās. Ieņemot ciematu vai staņicu, Fomins pavēlēja sasaukt pilsoņu sapulci. Pa lielākai daļai viņš runāja pats, reizēm viņu aizstāja Kaparins. Viņi aicināja kazakus ķerties pie ieročiem, runāja par «grūtībām, ko zemkopjiem uzlikusi padomju vara», par «galīgo postu, kas nenovēršami nāks, ja negāzīs padomju varu». Fomins runāja ne tik pareizi un tekoši kā Kaparins, bet plašāk un kazakiem saprotamā valodā. Viņš parasti beidza runu ar vienām un tām pašām iemācītām

frāzēm: «Ar šo dienu sākot, mēs atbrīvojam jūs no pārtikas nodevām. Nevediet vairs labību uz pieņemšanas punktiem! Laiks darīt galu komunistu — šo liekēžu barošanai. Viņi atēdušies jūsu maizes, bet nu šis svešniecības laiks beidzies. Jūs esat brīvi vīri! Bruņojieties un atbalstiet mūsu varu! Urā, kazaki!»

Kazaki raudzījās zemē un drūmi klusēja, toties sievas jāva mēlēm vaju. No viņu cieši sakjautajām rindām bira indīgi jautājumi un kliedzieni:

— Tava vara ir laba, bet vai ziepes mums atvedi?

— Kur tu vadā līdzi savu varu, vai zem segliem?

— Kādu maizi jūs paši ēdat?

— Droši vien tūlīt jāsiet pa sētām diedelēt?

— Viņiem ir zobeni. Viņi bez prasīšanas sāks vistām galvas cirst!

— Kā tā — nevest labību? šodien jūs esat te, bet rīt jūs ne ar dzinējsuniem nesameklēs, un mums būs jāatbild!

— Mēs nedosim jums savus vīrus! Karojiet paši!

Un daudz ko citu jo skarbi kliedza sievas, kas kara gados bija zaudējušas ticību visam, baidījās jauna kara un ar izmisuma pilnu neatlaidību turējās pie saviem vīriem.

Fomins vienaldzīgi noklausījās viņu juceklīgajos kliedzienos. Viņš zināja, cik tie vērti. Nogaidījis klusumu, griezās pie kazakiem. Un tad tie īsi un prātīgi atbildēja:

— Nespiediet mūs iet jums līdzi, biedri Fomin, mēs esam nokarojušies diezgan.

— Izmēģinājāmies, sacēlāmies deviņpadsmitajā gadā!

— Nav ar ko sacelties un nav arī vērts! Pagaidām nav vajadzīgs.

— Drīz būs pavasaris klāt — jāsēj, nevis jākaro.

Reiz no pakaļējām rindām kāds sauca:

— Tu skaisti runā tagad! Bet kur tu biji deviņpadsmitajā gadā, kad mēs sacēlāmies? Par vēlu, Fomin, esi attapies!

Grig.or.ijs redzēja, kā Fomins pārvērtās sejā, tomēr savaldījās un neko neatbildēja.

741

Pirmajā nedēļā Fomins vispār diezgan mierīgi uzklausīja sapulcēs kazaku iebildumus, viņu kraso atteikšanos atbalstīt Fomina dumpi; pat sievu kliedzieni un lamas nesatricināja viņa garīgo līdzsvaru. — Nekas, mēs viņus pielauzīsim! — viņš pašapzinīgi sacīja, smīnēdams ūsās.

Bet, pārliecinājies, ka kazaku vairākums izturas pret viņu negatīvi, — krasi mainīja savu nostāju pret tiem, kas izteicās sapulcēs. Viņš tagad runāja, nenokāpdams no segliem, un ne tik daudz pierunāja, kā draudēja. Tomēr rezultāts bija tas pats: kazaki, uz kuriem viņš cerēja balstīties, klusēdami noklausījās viņa runu un klusēdami sāka izklīst.

Kādā ciematā pēc Fomina runas viņam atbildēja kazaciene. Gara auguma, drukna un. plecīga — šī atraitne runāja gandrīz vīrieša basā un kā vīrietis plaši un strauji vicināja rokas. Viņas platā, bakurētainā seja bija pilna niknas apņēmības, lielās, izrieztās lūpas visu laiku nicīgi smīnēja. Bakstīdama sarkano, apaļo roku uz Fomina pusi, kas kā akmens bija sastindzis seglos, viņa it kā spļāva ārā dzēlīgos vārdus:

— Ko tu te musini cilvēkus? Kur, kādā bedrē gribi iegrūst mūsu kazakus? Vai šis nolādētais karš maz sievu pie mums padarījis par atraitnēm? Vai mazumu bērniņu par bāreņiem? Tu gribi uzgāzt mums jaunu likstu uz galvas? Kāds atbrīvotājs gan uzradies Rubežnajas ciematā! Būtu nodibinājis kārtību pats savās mājās, darījis galu postam un pēc tam mācījis mūs, kā dzīvot un kādu varu atzīt, kādu ne! Tev taču pašam mājā sieva netiek vaļā no jūga, mēs to labi zinām! Bet tu, saskurinājis ūsas, jāj zirģelī, musini cilvēkus. Bet tavā paša saimniecībā, — ja uznāks stiprāks vējš, tava mājele būs apkārt. Tad ta pamācītājs atradies! Ko tu klusē, rudais mūli, vai es nerunāju patiesību?

Pūlī iešalcās klusi smiekliņi. Iešalcās kā vējš un aprima. Fomina kreisā roka, kas stāvēja uz seglu loka, lēnām cilāja pavadu, seja bija satumsusi apvaldītās dusmās, bet viņš klusēja, meklēdams cienīgu izeju no pašreizējā stāvokļa.

— Un kas tā par varu, kuru tu aicini atbalstīt? — uzstājīgi turpināja satracinātā atraitne.

> Viņa iesprieda rokas sānos un lēni tuvojās Fominam, grozīdama varen platās gūžas. Kazaki šķīra viņai ceļu, slēpdami smīnu, nodūruši smejošās acis. Viņi atbrīvoja apli it kā dejai, virzījās sāņus, grūstīja cits citu.,,

— Tava vara bez tevis zemes virsū nepaliek, — atraitne runāja zemā basā. — Tā velkas tev līdzi un vairāk par stundu vienā vietā nedzīvo! «Šodien zirgam mugurā, bet rīt dubļu pančiņā» — re, kas tu esi, un tāda arī tava varai

Fomins spēcīgi iespieda kājas zirgam sānos, trieca to pūlī. Ļaudis metās uz visām pusēm. Plašajā aplī palika tikai atraitne. Viņa bija dzīvē daudz ko pieredzējusi un tāpēc mierīgi skatījās Fomina zirga atņirgtajā purnā, dusmās nobālušajā jātnieka sejā.

Jādams tai virsū ar zirgu, Fomins augstu pacēla pletni.

— Klusu, bakurētainā slampa!… Ko tu te dzen aģitāciju?!

Tieši virs bezbailīgās kazacienes galvas pacēlās izslietais, atņirgtais zirga purns. No laužņiem nolidoja gaišzaļa putu lēkšķe, nokrita uz melnā atraitnes lakatiņa, no tā — viņai uz vaiga. Atraitne notrausa to ar roku, soli atkāpās.

— Tu vari runāt, bet mēs nedrīkstam? — viņa iesaucās, raudzīdamās Fominā apaļām, naidā zibošām acīm.

Fomins nesita viņai. Vicinādams pletni, viņš ierēcās:

— Boļševiku maita! Es no tevis izdzīšu muļķību ārā! Pavēlēšu tev pacelt brunčus un sadot ar šauteņu slauķiem, tad tu tapsi gudrāka!

Atraitne atkāpās vēl divus soļus un, negaidot pagriezusi Fominam muguru, zemu noliecās, sacēla brunčus.

Bet vai to tu esi redzējis, lielais karavīr? — viņa iesaucās un, apbrīnojami veikli izslējusies, atkal nostājās ar seju pret Fominu. — Mani?! Pērt?! Tev nav visas skrūves galvā! .,,

Fomins nikni nospļāvās, pievilka pavadu, saturēdams zirgu, kas kāpās atpakaļ.

— Nolaid brunčus, neaplecinātā ķēve! Tu priecājies, ka tev cinkšļos daudz gaļas? — viņš skaļi iesaucās un pagrieza zirgu, veltīgi cenzdamies saglabāt sejā bargu izteiksmi.

Pūlī atskanēja dobji, apslāpēti smiekli. Kāds fominieiis, glābdams sava komandiera aptraipīto godu, pieskrēja klāt atraitnei, atvēzējās ar karabīnes laidi, bet pamatīgs kazaks, par divām galvām garāks nekā viņš, ar savu plato plecu aizstājās sievai priekšā un klusi, bet daudzsološi teica:

Neaiztiec!

Un vēl trīs ciemata vīri ātri piegāja un atspieda atraitni atpakaļ. Viens no viņiem — jauns, kupliem matiem — iečukstēja fominietim:

24*

743

— Ko atvēzējies, nu? Piekaut sievu nav nekāda māksla, parādi savu duku tur, paugurā, bet pie mājas pakšķiem mums visiem liela dūša . ..

Fomins soļos aizjāja līdz zedeņiem, pacēlās kāpšļos.

— Kazaki! Padomājiet labi! — viņš uzsauca, griezdamies pie lēnām izklīstošā pūļa. — Tagad mēs lūdzam ar labu, bet, kad atgriezīsimies pēc nedēļas, — būs cita valoda!

Viņš nez kāpēc bija kļuvis jautrs un smiedams, saturēdams uz vienas vietas dejojošo zirgu, kliedza:

— Mēs neesam no bailīgajiem! Mūs ar šīm bābu.,, (sekoja vairāki trekni izteicieni) neiebiedēsiet! Esam redzējuši gan bakurētainas, gan visādas! Atjāsim un, ja neviens no jums labprātīgi neierakstīsies mūsu vienībā,— ar varu mobilizēsim visus jaunos kazakus. Tā arī ziniet! Mums nav laika ķēpāties ar jums un spieģelēties jums acīs!

Pūlī, kas brīdi palika uz vietas, bija dzirdami smiekli un spriegas valodas. Fomins, vēl arvien smaidīdams, nokomandēļa:

— Zi-i-irgos! …

Aizturētos smieklos pietvīcis, Grigorijs aizauļoja pie sava vada.

Pa dubļaino ceļu izstiepusies Fomina vienība bija jau pakalnā, neviesmīlīgais ciemats bija jau pazudis no apredzes, bet Grigorijs vēl arvien brīžiem smaidīja un domāja: «Labi, ka mēs, kazaki, esarn jautri ļaudis. Mums labāk patīk smieties nekā raudāt, bet, nedod dievs, ja viss norisinātos nopietni, — tad jau sen būtu vajadzējis pakārties!» Līksmā oma ilgi neatstāja viņu, un tikai apmetnē viņš ar nemieru un rūgtumu iedomāja, ka kazakus droši vien neizdosies sacelt un ka visa Fomina dēka lemta neizbēgamai neveiksmei.

XIII

Tuvojās pavasaris. Saule sildīja stiprāk. Pakalnu dienvidu nogāzēs nokusa sniegs, un zemi, kas bija rūsgana no pagājušā gada zāles, pusdienā jau klāja dzidra, violeta garaiņu dūmaka. Piekalnēs, kurgānu malās, starp smilšmālā ieaugušajiem akmeņiem parādījās pirmie spilgti zaļie asni. Rudenī apartie lauki nometa sniega segu. No pamestajiem ziemas ceļiem krauķi pārlidoja uz kloniem, uz pavasara ūdens applūdinātajiem ziemājiem. Gravās un kraujās rēgojās zilgs, līdz augšai ar ūdeni piemircis sniegs; no turienes vēl aizvien dvesa skaudrs dzestrums, bet ieplakās jau smalki un dziedoši guldza zem sniega neredzamie pavasara strautiņi, un pavisam pavasarīgi, tikko manāmi un maigi meža skupsnās iezalgojās papeļu stumbri.

Tuvojās pavasara darbu laiks, un ar katru dienu arvien vairāk saruka Fomina banda. Pēc naktsguļas ik rītu trūka viena vai divu vīru, un kādā rītā uzreiz bija nozudis gandrīz pusvads: astoņi vīri ar zirgiem un ieročiem bija devušies uz Vešensku padoties. Vajadzēja art un sēt. Zeme sauca, vilināja uz darbu, un daudzi fominieši, pārliecinājušies, ka cīņa ir veltīga, slepeni pameta bandu, devās mājup. Palika visniknākie, kuri nedrīkstēja atgriezties, kuru noziegumi pret padomju varu bija pārāk lieli, lai varētu cerēt uz piedošanu.

Pirmajās aprīļa dienās Fominam nebija vairāk par as-toņdesmit sešiem bruņotiem vīriem. Arī Grigorijs bija palicis bandā. Viņam pietrūka drosmes doties uz mājām. Viņš bija stingri pārliecināts, ka Fomina dēka ir zaudēta un ka agri vai vēlu bandu sakaus. Viņš zināja, ka pašā pirmajā nopietnajā sadursmē ar kādu regulāru Sarkanās Armijas jātnieku vienību viņus galīgi sagraus. Un tomēr viņš palika Fomina rokaspuišos, slepenībā cerēdams kaut kā sagaidīt vasaru, bet tad pievākt pāris labāko bandas zirgu, doties nakti uz Tatāru ciematu un no turienes kopā ar Aksiņju — uz dienvidiem. Donas stepe ir liela, plašupia un nebrauktu ceļu tanī daudz; vasaru visi ceļi vaļā un visur var atrast pajumti… Viņš cerēja, ka, pametis kaut kur zirgus, varēs ar Aksiņju kājām nokļūt līdz Kubaņai, līdz priekškalnēm, tālāk no dzimtajām vietām, un tur pārlaist juku laikus. Citas izējas, viņam likās, nebija.

Fomins, paklausīdams Kaparina padomam, nolēma pirms ledus iešanas pārcelties uz Donas kreiso pusi. Hopjoras apriņķa pierobežā, kur bija daudz mežu, viņš cerēja nepieciešamības gadījumā paglābties no vajātājiem.

Augšpus Ribnijas ciemata banda pārcēlās pāri Donai. Vietām, virs atvariem, ledus bija jau izgājis. Spilgtajā aprīļa saulē kā sudrabotas zvīņas vizēja ūdens paltis, bet tur, kur bija iebraukts ziemas ceļš, kas par veselu aršīnu pacēlās virs ledus, Dona stāvēja nesatricināma. Pāri nolasmeņiem viņi salika zedeņus, zirgus pa vienam pārveda aiz pavadas, Donas viņā pusē izkārtojās ierindā un, izsūtījuši pa priekšu izlūkus, devās Jelanskas staņicas virzienā.

Nākamajā dienā Grigorijs sastapa savu ciematnieku — veco vienaci Cumakovu. Tas bija devies uz Grjaznovas ciematu pie radiem un nāca pretī bandai netālu no ciemata. Grigorijs paveda veco sānis un jautāja:

— Vai mani bērniņi sveiki un veseli, vectētiņ?

— Dievs sarga, Grigorij Pantelevič, sveiki un veseli.

— Liels lūgums, vectētiņ: nodod viņiem un māsai Jevdokijai Pantelevnai sveicienu no manis, sveicini arī Prohoru Zikovu un pasaki Aksiņjai Astahovai, lai drīz vien gaida mani. Citiem gan nestāsti, ka esi redzējis mani, jā?

— Labi, mīļais, labi! Nešaubies, pateikšu visu, kā vajag.

— Kas jauns ciematā?

— Nekā, viss pa vecam.

— Vai Koševojs vēl arvien priekšsēdētājs?

— Viņš pats.

— Vai manai ģimenei nedara pāri?

— Neesmu nekā dzirdējis, tātad neaiztiek. Un par ko lai viņus aiztiktu? Viņiem par tevi nav jāatbild …

— Ko par mani ciematā runā?

Vecais nošņaukājās, ilgi slaucīja ūsas un bārdu sarkanā kaklautā, tad izvairīgi atbildēja:

— Dievs viņu zina … Muld visu ko, kas kuram prātā. Vai drīz derēsiet mieru ar padomju varu?

Ko viņam varēja atbildēt Grigorijs? Valdīdams zirgu, kas rāvās pakaļ citiem, kuri bija aizgājuši uz priekšu, viņš pasmaidīja un sacīja:

— Nezinu, vectēv. Pagaidām nekas nav viešams.

— Kā tā — nav viešams? Ar čerkesiem karojām, ar turkiem karojām, pat tad nāca miers, bet jūs visi esat pašu cilvēki un tad nevarat savā starpā sarunāt… Nav labi, Grigorij Pantelevič, tik tiešām, nav labi. Žēlīgais dievs visu redz, viņš nevienam jums^to nepiedos, piemini ltianus vārdus! Nu, kur tas redzēts: pareizticīgie krievu cilvēki saplēsušies savā starpā un nevar rimties. Nu, būtu mazliet pakarojuši, bet tagad jau ceturtais gads, kopš krītat viens otram virsū. Es savā veča prātā spriežu tā: laiks mest mieru! >

Grigorijs atvadījās no vecā un ātri aizauļoja, lai panāktu savu vadu. Cumakovs ilgi stāvēja, atspiedies uz ķeģa, slaucīdams ar piedurkni asarojošo, tukšo acs dobumu. Ar vienīgo, bet jauneklīgo redzīgo aci viņš raudzijās pakaļ Grigorijam, priecājās par viņa brašo stāju un klusiņām čukstēja:

— Krietns kazaks 1 Viss viņam ir, gan brašums, gan viss cits, bet, re, gaisīgs.,, Nogājis no ceļa! Viņam vajadzētu ar čerkesiem karot, bet skat, ko ieņēmis galvā! Un kāda joda viņam vajadzīga šī vara? Un ko viņi domā, tie jaunie kazaki? No Griškas jau nav ko prasīt, visa viņu slaka tāda gaisīga … Arī nelaiķis Pantelejs bija tikpat karsts, un vectēvs Prokofijs tāpat… Arī bija ciets rieksts, ne cilvēks … Bet, ko tie citi kazaki domā, — dievs sodi, nesaprotu!

*

Ieņēmis ciematus, Fomins vairs nesasauca pilsoņu sapulces. Viņš bija pārliecinājies, ka aģitācija ir veltīga. Vajadzēja saturēt kopā savus karotājus, nevis vervēt jaunus. Viņš manāmi sadrūma un kļuva mazāk runīgs. Sāka meklēt mierinājumu kandžā. Visur, kur vien viņam iznāca pavadīt nakti, sākās baiga uzdzīve. Pēc sava atamana parauga dzēra arī fominieši. Disciplīna gāja uz leju. Laupīšanu gadījumi kļuva arvien biežāki. To padomju darbinieku mājās, kuri, bandai tuvojoties, paslēpās, fominieši pievāca visu, ko bija iespējams jājamā zirgā aizvest. Daudziem karotājiem neticami piebrieda seglu somas. Reiz Grigorijs pamanīja vienam sava vada kareivim rokas šujmašīnu. Nometis pavadu uz seglu loka, viņš turēja šujmašīnu kreisajā padusē. Tikai laižot darbā pletni, Grigorijam izdevās piespiest kazaku šķirties no laupījuma. Tanī vakarā Fominam un Grigorijam iznāca asa saruna. Viņi bija istabā divatā. No žūpošanas pietūkušais Fomins sēdēja pie galda, Grigorijs lieliem soļiem staigāja pa istabu.

— Sēdi, nešaudies acu priekšā! — Fomins saīdzis sacīja.

Par spīti viņa vārdiem Grigorijs ilgi soļoja pa šauro kazaku istabiņu šurp un turp, tad teica:

— Man tas apnicis, Fomin! Dari galu laupīšanām un uzdzīvei!

— Vai esi šonakt ko ļaunu nosapņojis?

— Nav nekādi jociņi.,, Ļaudis sāk par mums ļauni runāt!

— Tu taču redzi, ka neko nevaru ar vīriem iesākt, — Fomins nelabprāt sacīja.

— Bet tu jau arī nekā nedari!

— Nu, tu man neesi nekāds pavēlētājs! Un tie tavi jaudis nav laba vārda vērti. Mēs viņu — salašņu dēļ ciešam, bet viņi… Es pats par to domāju, un pietiek.

— Vāji tu pats domā. Žūpojot nav laika domāt. Jau ceturto dienu tu nevari atģisties, un visi pārējie dzer. Ari posteņos naktīs žūpo. Ko tu gribi? Lai mūs piedzērušos pārsteidz un apkauj kādā ciematā?

— Un tu domā, ka tas ies mums secen? — Fomins pa-vīpsnāja. — Reiz būs jāmirst. Kas augstu kāpj, tas zemu krīt… Zini?

— Tad dosimies rīt paši uz Vešensku un pacelsim rokas gaisā, sak, ņemiet mūs, padodamies.

— Nē, mēs vēl paklaiņosim …

Grigorijs nostājās pret galdu, plati iepletis kājas.

— Ja nenodibināsi kārtību, ja nedarīsi galu laupīšanām un žūpībai, es nošķiršos no tevis un aizvedīšu līdzi pusi cilvēku, — viņš klusi sacīja.

—> Pamēģini tikai! — Fomins draudīgi iesaucās.

— Izdosies arī bez mēģināšanas!

— Tu … tu nemēģini man draudēt! — Fomins uzlika roku uz nagana maksts.

— Nebāz nagus pie nagana, es tevi pāri galdam drīzāk aizsniegšu! — nobālējis, līdz pusei izrāvis zobenu, ātri iesaucās Grigorijs.

Fomins uzlika rokas uz galda, pasmaidīja.

— Ko tu man piesienies? Jau tā galva džinkst, bet tu nāc ar muļķīgām runām. Bāz zobenu makstī! Pat pajokot ar tevi nedrīkst, ne? Ko tu teiksi, cik neaizskarams! Taisni kā sešpadsmit gadu veca meitene ..,

— Es tev jau sacīju, ko gribu, un aizliec to aiz auss. Ne visi pie mums tā noskaņoti kā tu.

— Zinu.

— Zini un iegaumē! Jau rīt pavēli, lai iztukšo somas. Mums ir jātnieku vienība, nevis nastu nesēji ēzeļi. Nogriez to kā ar nazi! Un tie esot cīnītāji par tautu! Apkrāvušies ar salaupītu mantu, tirgojas ar to ciematos kā agrāk pauninieki… Kauns ļaudīm acīs skatīties! Un kāda velna pēc esmu ar jums sasējies? — Grigorijs nospļāvās un pagriezās pret logu, bāls aiz sašutuma un naida.

Fomins iesmējās un sacīja:

— Ne reizes mūs nav vajājuši jātnieki… Paēdis vilks, ja viņam jāšus dzenas pakaļ, izvemj visu, ko salijis, Tā arī mani nešķīsteņi — visu pamestu, ja mums kāds, kā nākas, dzītos pakaļ. Nekas, Meļehov, neuztraucies, izdarīšu visu! Tas tikai tā, esmu mazliet sašļucis un palaidis vaļīgāk grožus, bet es tos atkal savilkšul Šķirties gan mums nav iespējams, cietīsim bēdas kopā.

Viņi nepaguva pabeigt sarunu: istabā ienāca saimniece, nesdama kūpošu kāpostu bļodu, tad barā iebruka kazaki ar Čumakovu priekšgalā.

Sarunai tomēr bija sekas. Nākamajā rītā Fomins deva pavēli iztukšot somas, pats pārbaudīja, vai pavēle izpildīta. Vienu no negantākajiem laupītājiem, kas neļāva apskatīt paunas un negribēja šķirties no salaupītajām mantām, Fomins ierindā nošāva ar naganu.

— Aizvāciet šo maitu! — viņš mierīgi sacīja, paspēris ar kāju mirušo, un, apskatījis ierindu, pacēla balsi: — Pietiks, nelieši, līst citu lādēs! Ne tādēļ es jūs sacēlu pret padomju varu! No nogalināta pretinieka varat ņemt visu, pat piegānītas apakšbikses, ja vien nederdzas, bet ģimenes neaiztieciet! Mēs nekarojam ar sievām. Bet, kas pretosies, — saņems tādu pašu algu!

Ierindā nošalca klusi čuksti un apklusa.

Kārtība it kā bija atjaunota. Dienas trīs banda jādelēja pa Donas kreiso krastu, iznīcinādama sadursmēs turienes nelielos pašaizsardzības pulciņus. v

Sumiļinskas staņicā Kaparins ieteica pāriet Voroņežas guberņas teritorijā. Viņš to motivēja tā, ka tur droši vien viņus plaši atbalstīšot iedzīvotāji, kas nesen bija sacēlušies pret padomju varu. Bet, kad Fomins to paziņoja kazakiem, tie vienā balsī teica: — No sava apriņķa ārā neiesim! — Bandā sāka rīkot mītiņus. Lēmums bija jāgroza. Četras dienas banda bez apstājas devās uz austrumiem, nepieņemot kauju, ko tai gribēja uzspiest jātnieku grupa, kas bija sākusi vajāt Fominu kopš pašas Kazanskas staņicas.

Nojaukt pēdas nebija viegli, jo visur laukos notika pavasara darbi un pat visattālākajos stepes stūrīšos rosījās cilvēki. Viņi bēga pa tumšajām pavasara naktīm, bet, tikko no rīta apstājās kaut kur pabarot zirgus, — netālu parādījās pretinieka jātnieku izlūki, rokas ložmetējs raidīja īsas kārtas, un apšaudītie fominieši sāka steidzīgi seglot zirgus. Aiz Vešenskas staņicas Meļņikova ciemata Fominam ar veiklu paņēmienu izdevās pievilt pretinieku un atrauties no tā. No savu izlūku vēstījumiem Fomins zināja, ka jātnieku grupu komandē Jegors Zuravļovs — neatlaidīgs un kara lietās prasmīgs Bukanovas staņicas kazaks; viņš zināja arī, ka jātnieku grupa skaita ziņā gandrīz divkārt pārspēj viņa bandu, un ka tai ir seši rokas ložmetēji un žirgti, garos pārgājienos nenokausēti zirgi. Tas viss spieda Fominu vairīties no kaujas, lai dotu iespēju atpūsties cilvēkiem un zirgiem un tad izdevīgā brīdī, nevis atklātā kaujā, bet pēkšņā uzbrukumā satriektu grupu un tā atbrīvotos no uzmācīgās vajāšanas. Viņš cerēja arī iedzīvoties uz pretinieka rēķina ložmetējos un šauteņu patronās. Bet viņa cerības neattaisnojās. Tas, no ka baidījās Grigorijs, notika 18. aprīlī Slaščevskas birzs malā. Iepriekšējā vakarā Fomins un lielākā daļa kareivju bija sadzērušies Sevastjanovas ciematā, no ciemata izjājuši ausmā. Nakti gandrīz neviens nebija gulējis, un daudzi tagad iemiga seglos. Ap deviņiem rītā netālu no Ožoginas ciemata viņi apmetās atpūtā. Fomins nostādīja sargposteni un pavēlēja sabarot zirgus ar auzām.

No austrumiem pūta stiprs, brāzmains vējš. Brūns smilšainu putekļu mākonis aizsedza apvārsni. Stepei bija uzgulusi bieza migla. Tik tikko spīdēja saule, ko aizklāja augstu uzvirpuļota migla. Vējš raustīja šineļu stūrus, zirgu astes un krēpes. Zirgi grieza muguras pret vēju, meklēja patvērumu pie retajiem, mežmalā izkaisītajiem vilkābeļu krūmiem. No dzeldīgajiem smilšu putekļiem asaroja acis, un bija grūti kaut ko saredzēt pat nelielā atstatumā.

Grigorijs rūpīgi noslaucīja savam zirgam purnu un valgos plakstus, pakāra kaklā tarbu un piegāja pie Kaparina, kas baroja savu zirgu no šineļa stūra.

— Nu, izraudzījušies gan vietu, kur apmesties! — viņš sacīja, norādīdams ar pletni uz mežu.

Kaparins paraustīja plecus.

— Es šim muļķim teicu, bet vai tad viņu var par kaut ko pārliecināt!

— Vajadzēja apmesties stepē vai kāda ciemata piemalē.

— Jūs domājat, ka iespējams uzbrukums no meža?

— Ja.

—Pretinieks ir tālu.

— Pretinieks var būt arī tuvu, tie nav nekādi kājnieki.

— Birzs ir caurredzama. Varbūt pamanīsim, ja kas tuvosies.

-

— Nav kam skatīties, gandrīz visi guļ. Baidos, ka arī postenī gulēs.

— Viņi gāžas nost no kājām pēc vakarējās žūpošanas, viņus tagad nepamodinās. — Kaparins it kā sāpēs sarauca pieri, noteica pusbalsī: — Ar tādu vadoni mēs aiziesim bojā. Viņš ir tukšpauris un muļķis, nu īsts muļķisI Kāpēc jūs negribat uzņemties vadību? Kazaki jūs ciena. Jums viņi labprāt paklausītu.

— Man tas nav vajadzīgs, esmu pie jums īslaicīgs ciemiņš, — Grigorijs vēsi atbildēja un atgāja pie zirga, nožēlodams, ka viņam netīšām pasprukusi neuzmanīga atzīšanās.

Kaparins izbēra no šineļa stūra zemē graudu paliekas un devās līdzi Grigorijam.

— Ziniet, Meļehov, — viņš teica, pa ceļam nolauzis vilkābeles zariņu, raudams nost piebriedušos, stingros pumpurus, — man šķiet, ka mēs ilgi nenoturēsimies, ja nepievienosimies kādai lielai pretpadomju daļai, piemē-ram, Maslaka brigādei, kas klīst kaut kur apgabala dien-vidos. Jālaužas turp, citādi te kādā jaukā dienā mūs iz-nīcinās.

— Pašlaik pali. Dona nelaidīs.

— Ne tūlīt, bet, kad ūdens kritīsies, jādodas projām. Vai jūs domājat citādi?

Brīdi padomājis, Grigorijs atbildēja:

— Pareizi. Jātiek projām no šejienes. Te nav ko darīt.

Kaparins atplauka. Viņš sāka plaši runāt par to, ka

cerības uz kazaku atbalstu nav attaisnojušās un ka tagad visādi jāpārliecina Fomins, lai viņš neklaiņo bez mērķa pa apriņķi, bet izšķiras par savienošanos ar kādu spēcīgāku grupējumu.

Grigorijam apnika klausīties viņa vārdu plūdos. Viņš uzmanīgi vēroja zirgu un, tiklīdz tas bija izēdis tarbu,— noņēma to, ielika zirgam mutē laužņus un savilka seglu jostu.

— Tik drīz vēl nedosimies ceļā, jūs veltīgi steidzaties, — Kaparins sacīja.

— Labāk ejiet sagatavojiet zirgu, citādi vēlāk nebūs laika seglot, — Grigorijs atbildēja.

Kaparins, uzmanīgi pavēries viņā, piegāja pie sava zirga, kas stāvēja līdzās kravas līnijratiem,

Vezdams zirgu aiz pavadas, Grigorijs piegāja pie Fomina, Plati izpletis kājas, Fomins gulēja uz zemē

paklatas burkas un laiski grauza vārītas vistas spārnu. Viņš pavirzījās, ar žestu aicinādams sēsties sev līdzās.

— Sēdies un ieturi ar mani pusdienas.

— No šejienes jātiek projām, nevis jāietur pusdienas,— Grigorijs atcirta.

— Pabarosim zirgus un dosimies ceļā.

— Pabarot varēs vēlāk.

— Ko tu esi kā aizdedzies? — Fomins aizsvieda apgrauzto kaulu un noslaucīja burkā rokas.

— Mūs te pārsteigs. Izdevīga vieta.

— Kāds velns mūs pārsteigs? Nupat atgriezās izlūki, stāstīja, ka. paugurs ir tukšs. Tātad esam Zuravļovam pagaisuši, citādi viņi mums jau mītu uz astes. No Bukanovas nav ko gaidīt. Kara komisārs tur ir Mihejs Pavlovs, tas ir kareivīgs puisis, bet spēcina viņam pamaz, un diez vai viņš nāks, lai ar mums tiktos. Atpūtīsimies, kā nākas, nogaidīsim mazliet, lai aprimst vējš, un tad dosimies uz Slaščevsku. Sēdies, ēd vistas gaļu, ko tu mācies virsū kā miegs? Tu, Meļehov, esi kļuvis dikti bailīgs, drīz jāsi apkārt katram krūmam, skat, kādu līkumu metisi! — Fomins apvilka ar roku plašu loku un sāka smieties.

Dusmās lādēdamies, Grigorijs atgāja nost, piesēja zirgu pie krūma un nolikās turpat, aizsedzis seju no vēja ar šineļa stūri. Viņš iesnaudās vēja šalkās, virs viņa nolīkušās augstās, sausās zāles smalkajā, dziedošajā zuzoņā.

Gara ložmetēja kārta lika viņam uzlēkt kājās. Kārta nebija paguvusi vēl beigties, kad Grigorijs bija jau atsējis zirgu. Pārkliegdams visas balsis, Fomins ierēcās: — Zirgos! — Vēl divi trīs ložmetēji ietarkšķējās labajā pusē, no meža. Ielēcis seglos, Grigorijs vienā mirklī novērtēja situāciju. Labajā pusē no birzs, putekļos tikko saredzami, apmēram piecdesmit sarkanarmieši, lavā izversušies, nogriežot atkāpšanās ceļu uz pauguru, nāca uzbrukumā. Salti un tik pazīstami virs viņu galvām blāvajā saules gaismā zaigoja zilgie zobeni. Tieši no birzs, no krūmiem apaugušā uzkalniņa, drudžainā steigā tukšojot disku pēc diska, šāva ložmetēji. No kreisās puses bez kliedzieniem, vicinot zobenus, garā rindā noslēdzot ielenkuma loku, joņoja puseskadrons sarkanarmiešu. Palika vienīgā izeja: izlauzties cauri retajām kreisās puses uzbrucēju rindām un doties uz Donas pusi. Grigorijs uzkliedza Fominam: — Turies aiz manisl — un, palaidis zirgu, izrāva zobenu.

Aizjoņojis asu divdesmit, viņš atskatījās. Fomins, Kaparins, Čumakovs un vēl daži trakos auļos trauca viņam līdzi asu desmit atstatu. Ložmetēji mežā bija apklusuši, tikai pats malējais pa labi blieza virsū fominiešiem, kas rosījās ap vezumiem, īsas, niknas kārtas. Bet arī šis ložmetējs pēkšņi apklusa, un . Grigorijs saprata, ka sarkanarmieši jau ir apmetnes vietā un ka aiz muguras sācies slaktiņš. Viņš to noģida no dobjajiem, izmisuma pilnajiem kliedzieniem, no bandas dalībnieku retās, aprautās šaušanas. Viņam nebija laika atskatīties. Strauji tuvodamies pretim traucošajai lavai, viņš izraudzījās mērķi. Pretim auļoja sarkanarmietis īsā mītas ādas puskažociņā. Viņš sēdēja sirmā, ne visai dūšīgā zirgā. It kā zibens uzliesmojumā, kādā neaptveramā mirklī Grigorijs ieraudzīja arī zirgu ar baltu krūšu siksnas zvaigzni, kas bija apšķiesta putu lēkšķēm, un jātnieku ar sarkanu, sakarsušu, jauneklīgu seju, ieraudzīja plašo, drūmo, uz Donu slīgstošo stepes klaju aiz viņa… Nākamajā mirklī vajadzēja vairīties cirtiena un cirst pašam. Piecu, asu atstatumā no jātnieka Grigorijs strauji pasviedās uz kreiso pusi, izdzirda griezīgo zobena svilpienu virs galvas un, ar rāvienu izsļējies seglos, tikai ar sava zobena smaili skāra jau. garām aiztraukušā sarkanarmieša galvu. Grigorija roka gandrīz nejuta trieciena spēku, bet, paveroties atpakaļ, viņš ieraudzīja sakņupušo, no segliem lēni lejup slīdošo sarkanarmieti un plato asins svītru uz viņa dzeltenā puskažociņa muguras. Sirmais zirgs vairs neauļoja, bet skrēja lieliem rikšiem, neprātīgi izslējis galvu, tā izliecies, it kā būtu nobijies pats savas ēnas …

Grigorijs pieplaka pie zirga kakla, ar parasto kustību nolaida zobenu. Smalki un spalgi virs galvas svilpa lodes. Zirga cieši piekļautās ausis trīcēja, ausu galiņos kā pērlītes vizēja sviedri. Grigorijs dzirdēja tikai viņam pakaļ raidīto ložu kaucošos svilpienus, īso un straujo zirga elpu. Viņš atskatījās vēlreiz un ieraudzīja Fominu un Cumakovu, aiz tiem asu piecdesmit atstatu lēkšoja iepakaļ palikušais Kaparins, bet vēl tālāk — tikai viens otrā vada kareivis, klibais Sterļadņikovs, tas auļojot atgaiņājās no diviem sarkanarmiešiem, kas dzinās viņam pakaļ. Visi pārējie astoņi vai deviņi, kas bija jājuši aiz Fomina, bija sacirsti. Svaidīdami vējā astes, zirgi bez jātniekiem drāzās uz dažādām pusēm, tos tvēra sarkanarmieši. Tikai viens liels, bērs zirgs, kas piederēja fominietim Pribitkovam, lēkšoja tieši blakus Kaparina zir-gam, sprauslādams, vilkdams līdzi nedzīvo saimnieku, kas krītot nebija atbrīvojis no kāpšļa kāju..,

Aiz smilšainā paugura Grigorijs apturēja zirgu, nolēca no segliem, iebāza zobenu makstī. Lai piespiestu zirgu apgulties, bija vajadzīgas tikai dažas sekundes. So vienkāršo māku Grigorijs tam bija iemācījis vienā nedēļā. No aizsedzes viņš izšāva visu aptveri, bet, tā kā tēmējot steidzās un uztraucās, tad tikai ar pēdējo šāvienu trāpīja sarkanarmieša zirgam. Tas deva iespēju piektajam fominietim izglābties no vajāšanas.

— Sēdies zirgā! Nogalinās! — iesaucās Fomins, panācis Grigoriju.

*

Sagrāve bija pilnīga. No visas bandas izglābās tikai pieci cilvēki. Viņiem dzinās pakaļ līdz Antonovkas ciematam, un vajāšana beidzās tikai tad, kad pieci bēgļi bija nozuduši mežā, kas iekļāva ciematu.

Visā auļošanas laikā neviens no pieciem nebija izrunājis ne vārda.

Pie upītes Kaparina zirgs pakrita, un to vairs nebija iespējams piecelt. Pārējie nodzītie zirgi līgojās, tikko cilāja kājas, šķiežot zemē biezas, baltas putu lēkšķes.

— Tev vajadzēja nevis komandēt vienību, bet aitas ganīt! — sacīja Grigorijs, nokāpis no zirga un neuzlūkodams Fominu.

Tas klusēdams norāpās no zirga, sāka to atseglot, tad nogāja malā, tā arī nenoņēmis seglus, un atsēdās uz papardēm apauguša ciņa.

— Ko lai dara, zirgi būs jāpamet, — viņš teica, bailīgi raudzīdamies apkārt.

* — Un tālāk? — Cumakovs vaicāja.

— Kājām jātiek pāri uz viņu pusi.

— Un uz kurieni tālāk?

— Paliksim mežā līdz naktij, tad pārcelsimies pāri Donai un. sākumā paslēpsimies Rubežnajā, — tur man daudz radu.

— Kārtējā muļķība! — Kaparins nikni iesaucās. —Tu domā, ka tur tevi nemeklēs? Tieši tavā ciematā tevi tagad gaidīs! Ar ko gan tu domā?

— Nu, kur tad mums deties? — Fomins samulsis jautāja.

Grigorijs, izņēmis no seglu somām patronas un gabalu maizes, sacīja:

— Vai jūs domājat ilgi kavēties? Ejam! Piesieniet zirgus, atseglojiet tos un — projām, citādi mūs arī te pratis paņemt.

Cumakovs nometa zemē pletni, iemīdīja to ar kājām dubļos un noteica aizlauztā balsī:

— Nu esam palikuši kājām.,, Un mūsu vīri visi beigti! Ak, svētā dievmāte, kā mums sadeva! Necerēju gan šoreiz palikt dzīvs … Nāve bija tepat acu priekšā …

Viņi klusēdami atsegloja zirgus, piesēja visus četrus pie viena alkšņa un rindā pa vienām pēdām kā vilki devās uz Donas pusi, nesdami rokās seglus, cenzdamies turēties biezākajos krūmos.

XIV

Pavasari, kad Dona pārplūst un palu ūdens pārklāj visu zemo pļavu, iepretim Rubežnajas ciematam paliek neapplūdināts neliels augstās, kreisās piekrastes gabaliņš.

No Donas piekrastes kalna pavasari plūdainē tālu redzama sala, kas biezi apaugusi jauniem vītoliem, ozoliem un pelēkiem, kupliem šķetru krūmiem.

Vasarā tur kokus līdz galotnēm apvij apiņi, lejā pa zemi stīdz necaurejami, dzeloņaini kazenāji, pa krūmiem lien un vijas bālganzili tīteņi, un augstā, neskartā, leknas augsnes devīgi barotā zāle paceļas retajās pļaviņās augstāk par cilvēka augumu.

Vasaru pat pusdienas laikā mežā ir klusums, krēsla, dzestrums. Tikai vālodzes traucē šo klusumu, un dzeguzes cita par citu nez kam skaita nenodzīvotos gadus. Bet ziemu mežs ir pavisam tukšs, kails, nedzīvā klusumā sastindzis. Drūmi rēgojas tā melnās, robainās galotnes uz bālgano ziemas debesu fona. Tikai jaunie vilcēni gadu pēc gada atrod drošu patvērumu meža biezoknī, veselām dienām nogulēdami miegā piesnigušajā zālē.

Sai salā apmetās Fomins, Grigorijs Meļehovs un pārējie no sagrāves paglābušies Fomina bandas dalībnieki. Viņi dzīvoja kaut kā: pārtika ar trūcīgo barību, kuru naktīs viņiem laivā piegādāja Fomina brālēns, dzīvoja pusbadā, toties gulēja, cik patīk, palikuši zem galvas seglu spilvenus. Naktīs viņi pa kārtai stāvēja sardzē. Ugunskuru nededzināja aiz bailēm, ka kāds varētu atklāt viņu atrašanās vietu.

Apskalojot salu, trauksmaini brāzās uz dienvidiem palu ūdens. Tas bargi šalca, laužoties cauri veco papeļu rindai, kas bija nostājusies tam ceļā un klusi, dziedoši, mierīgi čaloja, šūpoja applūdušo krūmu galotnes.

Grigorijs drīz vien pierada pie nemitīgās un tuvās ūdens šalkoņas. Viņš mēdza ilgi gulēt pie kraujā krasta, vērdamies plašajā Donas klaidā, tālīno kalnu krīta atradzēs, kas gaisa violetajā saules dūmakā. Tur, aiz šās dūmakas, bija dzimtais ciemats, Aksiņja, bērni… Turp lidoja viņa skumjās domas. Uz mirkli viņā karsti uzdzirkstīja un kveldēja sirdi ilgas, kad viņš atcerējās tuviniekus, uzvirmoja apslāpēts naids pret Mihailu, bet viņš apspieda šīs jūtas un centās neskatīties uz Donas pie-krastes kalniem, lai lieku reizi negrimtu atmiņās. Nebija vērts ļaut vaļu ļaunajām atmiņām. Viņam jau tā bija pietiekami smagi. Arī bez tam bija tik daudz sāpju krūtīs, ka reizēm likās, it kā sirds ir pāršķelta, tā nepukst, bet noplūst asinīm. Kā redzams, ievainojumi un kara likstas, kā arī tīfs bija darījuši savu: Grigorijs ik brīdi saklausīja apnīkstošos, nevienādos sirds sitienus. Reizēm griezīgas sāpes krūšu kreisajā pusē kļuva tik neciešami asas, ka viņam pēkšņi lūpas apkalta un viņš ar mokām savaldījās, lai neievaidētos. Bet viņš atrada labu paņē-mienu, kā izvairīties no sāpēm: viņš nogulās ar kreisajiem sāniem uz mitrās zemes vai arī saslapēja kreklu aukstā ūdenī, un sāpes lēnām, it kā ar nepatiku pameta viņa miesu.

Dienas bija jaukas un bez vēja. Tikai retumis dzidrajās debesīs īrās balti, augstajā vējā sapluinīti mākonīši, un to atspulgi slīdēja pa plūdaini kā gulbju bars un izgaisa, pieskārušies tālajam krastam.

Labi bija lūkoties pie krasta verdošajā, neprātīgi mutu-ļojošajā atvarā, klausīties daudzbalsīgajā ūdens šalkoņā un ne par ko nedomāt, censties nedomāt ne par ko, kas sagādā ciešanas. Grigorijs stundām vērās dīvainajos un bezgala dažādajos straumes līčločos. Tie ikbrīd mainīja savu veidu: tur, kur nesen plūda vienmērīgs straujums, nesdams virspusē salauzītos niedru kātus, saburzītās lapas un zāļu saknes, — pēc mirkļa radās dīvaini izliekta piltuve, kura kāri iesūca sevī visu, kas peldēja tai garām, bet pēc neliela brītiņa piltuves vietā jau mutuļoja un duļķainiem virpuļiem griezās ūdens, paceļot virspusē gan nomelnojušu purva grīšļa sakni, gan izplestu ozola lapu, gan nez no kurienes atnestu salmu vīšķīti.

Vakaros rietumos dega sarkana blāzma. Aiz augstās papeles cēlās mēness. Tā gaisma kā balta, salta liesma izplūda pa Donu, rotaļādamās atspīdumos un melnos vizmojumos tur, kur vējš vieglā virmā kulstīja ūdeni. Naktīs, saplūstot ar ūdens šalku, tikpat nemitīgi virs salas skanēja uz ziemeļiem lidojošo neskaitāmo zosu baru balsis. Neviena netraucētie putni bieži nolaidās aiz salas, tās austrumu pusē. Applūdinātā meža rāmajos akačos aicinādami krekstēja prīkšķu tēviņi, pēkšķēja pīles, klusi gāgināja, sasaucās jūras un meža zosis. Bet reiz, bez trokšņa piegājis pie krasta, Grigorijs ieraudzīja netālu no salas lielu gulbju baru. Saule vēl nebija lēkusi. Aiz tālās meža svītras spoži liesmoja rītausma. Atspulgojot tās gaismu, ūdens šķita sārts, un tikpat sārti nekustīgajā ūdenī likās lielie, mājestātiskie putni, kas bija pievērsuši lepnās galvas saules lēktam. Izdzirduši krastmalā čaukstoņu, tie uzlidoja gaisā ar sulīgu, taures skaņai līdzīgu saucienu, un, kad tie pacēlās pāri mežam, Grigorijam iesitās acīs viņu spalvu brīnišķīgi zaigojošais, sniegam līdzīgais spožums.

Fomins un viņa biedri katrs savā veidā nosita laiku: saimnieciskais Sterļadņikovs, novietojis ērtāk klibo kāju, no rīta līdz vakaram lāpīja apģērbus un apavus, rūpīgi tīrīja ieročus. Kaparins, kuram naktsguļa uz valgās zemes nebija gājusi labumā, veselām dienām gulēja saulē, apsedzis galvu ar puskažociņu, dobji kāsēdams; Fomins un Cumakovs neapnikuši spēlēja ar paštaisītām, no papīra izgrieztām kārtīm; Grigorijs klaiņoja pa salu, ilgi mēdza sēdēt pie ūdens. Viņi maz runāja savā starpā — viss bija sen izrunāts — un pulcējās kopā tikai ēšanas laikā un vakaros, gaidīdami, kad atbrauks Fomina brālēns. Garlaicība pieveica viņus, un tikai vienu reizi pa visu to laiku, kamēr viņi dzīvoja uz salas, Grigorijs redzēja, ka Cumakovs un Sterļadņikovs, nez kāpēc pēkšņi kļuvuši jautri, sāka cīkstēties. Viņi ilgi mīņājās vienā vietā elsodami, pārmīdami īsus, pa jokam runātus teikumus. Viņu kājas līdz pašām potītēm stiga baltajās, rupjgraudainajās smiltīs. Klibais Sterļadņikovs bija acīm re-dzami stiprāks, bet Cumakovs p-ārspēja viņu izveicībā. Viņi cīkstējās pa kalmiku paradumam, saķēruši viens otru aiz jostām, izslējuši uz priekšu plecus un manīgi vērodami viens otra kājas. Aiz sprieguma viņu sejas kļuva koncentrētas un bālas, elpa aprauta un strauja. Grigorijs ar interesi vēroja cīņu. Viņš ieraudzīja, kā Cumakovs, izvēlējies izdevīgu mirkli, pēkšņi strauji krita uz muguras, aizraujot sev līdzi pretinieku un ar saliekto kāju kustību pārmetot to sev pāri. Pēc mirkļa Cumakovs, kas bija lokans un veikls kā sesks, jau gulēja Sterļadņikovam virsū, spiežot viņa lāpstiņas smiltīs, un Sterļadņikovs elsdams un smiedams rēca: — Nu, esi gan tu maitai Mēs taču nenorunājām… ka sviedīs pāri galvai…

— Sakrituši kopā kā jauni gailēni, pietiks, citā li sāksiet vēl pa īstam kauties, — Fomins noteica.

Nē, viņi nepavisam netaisījās kauties. Viņi miermīlīgi, apskāvušies atsēdās smiltīs, un Cumakovs dobjā, bet pa-tīkamā basā uzsāka straujā tempā dejas dziesmu:

Ak jūs bardzin bargie sala veči, Lielā, skaudrā lauska patēvi, Iesaldējāt sirmo vilku niedrājā, Apsaldējāt meiču torņa istabā.,.

Sterļadņikovs piebalsoja dziesmai smalkā tenoriņā, un viņi sāka dziedāt saskanīgi un negaidīti jauki:

Nāca meičiņa uz lievenēm, Melnu kažoku uz rokas iznesa, Urjadņikam zirgā apvilka ..,

Sterļadņikovs neizturēja: viņš pietrūkās kājās un, sizdams knipjus, vilkdams klibo kāju, laidās pa smiltīm dejā. Nepārtraucot dziesmu, Cumakovs paņēma zobenu, izraka smiltīs lēzenu bedrīti, un tad teica:

— Pagaidi, klibais velns! Tev taču viena kājiņa īsāka, tad jau nav ērti līdzenā vietā dejot… Tev jādejo vai nu nokalnē, vai arī tā, lai tā kāja, kas garāka, stāvētu bedrītē, bet otra ārpusē. Stājies ar garo kāju bedrītē un laid tyaļā, tu redzēsi, cik labi iznāks … Nu, sākam! …

Sterļadņikovs noslaucīja no pieres sviedrus, paklausīgi iekāpa ar veselo kāju Čumakova izraktajā dobītē.

— Pareizi, tā man labāk, — viņš sacīja.

Aiz smiekliem aizelsies, Cumakovs sasita plaukstas un, ātri izrunādams vārdus, dziedāja:

Ja tu jāsi, mīļais, jā, pie manis tu Atjāsi, — es tevi skūpstīšu, ,,

Un Sterļadņikovs, saglabādams sejā visiem dejotājiem raksturīgo, nopietno izteiksmi, sāka veicīgi dejot un mēģināja pat mesties tupus …

Dienas ritēja cita līdzīga citai. Tumsai iestājoties, viņi nepacietīgi gaidīja, kad atbrauks Fomina brālēns. Visi pieci sanāca krastā, pusbalsī runājās, smēķēja, aizsedzot ar šineļa stūriem spīdošos smēķus. Viņi bija nolēmuši nodzīvot salā vēl kādu nedēļu un tad pārcelties nakti uz Donas labo pusi, sadabūt zirgus un doties uz dienvidiem. Kā bija dzirdams, kaut kur apgabala dienvidos klaiņojot Mas laka banda.

Fomins bija uzdevis saviem radiem izdibināt, kurā no tuvākajiem ciematiem ir jāšanai derīgi zirgi, kā arī licis ik dienas ziņot viņam visu, kas notiek apriņķī. Jaunās ziņas, ko viņiem atnesa, bija labvēlīgas: Fominu meklēja Donas kreisajā pusē; Rubežnajā gan bija ieradušies sarkanarmieši, bet, izkratījuši Fomina māju, tūlīt aizjājuši.

— Jādodas drīzāk no šejienes projām. Kāda ančikrista pēc te sēdēsim? Kas ir, laidīsim rīt? — reiz brokastīs ierunājās Curnakovs.

— Sākumā jāizpētī par zirgiem, — Fornins teica.

— Kur mums steigties? Ja mūs labāk barotu, — līdz ziemai nešķirtos no šās dzīvītes. Redziet, kāds skaistums visapkārt! Atpūtīsimies — un sāksim atkal uzdarboties. Lai viņi mūs tvarsta, ar labu jau viņiem rokās nedosimies. Sakāva mūs, atzīstos, manas muļķības pēc, nu, protams, tas ir nepatīkami, tikai tas vēl nav viss. Mēs vēl savāksim ļaudis! Tiklīdz sēdīsimies zirgos, pajāsimies pa tuvākajiem ciematiem, un pēc nedēļas mums jau būs kāds pussimts un tad arī viss simts. Apaugsim ar ļautiņiem, dieva vārds!

— Blēņas! Muļķīga pašpārliecībai — Kaparins nervozi iesaucās. — Mūs nodeva kazaki, nenāca mums līdzi un nenāks. Vajag būt drosmei lūkoties patiesībai acīs, nevis krāpt sevi ar muļķīgām cerībām.

— Kā tā — nenāks?

— Tāpat kā nenāca sākumā, tā nenāks arī tagad.

— Nu, to mēs vēl redzēsim! — Fomins izaicinoši izgrūda. — Ieročus es nenolikšu!

— Tie ir tikai tukši vārdi, — Kaparins gurdi sacīja.

— Velna galva! — iekaisušais Fomins skaļi iesaucās.

— Ko tu cel paniku? Tu man esi apnicis ar savām asarām kā rūgta nāve! Kādēļ tad toreiz vajadzēja visu šo dēku uzsākt? Kādēļ sacelties? Kur tu līdi, ja tev netur

iekšas? Tu pirmais musināji mani sacelties, bet tagad met plinti krūmos? Ko tu klusē?

— Man nav ar tevi ko runāt, ej pie velna, muļķi! — Kaparins histēriski iekliedzās un atgāja malā, salīgi tīdamies puskažociņā, sacēlis apkakli.

— Viņiem, šiem dižciltīgajiem, visiem smalka āda. Tiklīdz kas — viņš jau pagalam, jau nošļucis.,, — Fomins nopūzdamies sacīja.

Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami, klausīdamies vienmērīgajā un varenajā ūdens šalkoņā. Virs viņu galvām, smagi pēkšķēdama, aizlaidās pīle, kurai pakaļ dzinās divi tēviņi. Jautri čivinošs strazdu bariņš nolaidās virs pļaviņas, bet, ieraudzījis cilvēkus, uzšāvās augšup, sagriežoties lidojumā melnā grīstē.

Pēc brītiņa Kaparins atkal pienāca klāt.

— Es gribu braukt šodien uz ciematu, — viņš sacīja, raudzīdamies Fominā un bieži mirkšķinādams acis.

— Kādēļ?

— Savads jautājums! Vai tad tu neredzi, ka esmu galīgi saaukstējies un gandrīz vairs neturos kājās?

— Nu, un tad? Vai ciematā tava saaukstēšanās pāries? — Fomins jautāja nesatricināmā mierā.

— Man nepieciešams kaut dažas naktis pagulēt siltumā.

— Nekur tu nebrauksi, — Fomins stingri noteica.

— Ko tad man darīt, aiziet šeit bojā?

— Kā gribi.

— Bet kāpēc es nevaru braukt? Mani taču nobeigs šīs aukstumā pavadāmās naktis!

— Un ja tevi ciematā noķers? Par to tu esi padomājis? Tad tu pazudināsi mūs visus. Vai es tevi nepazīstu? Tu taču nodosi mūs pirmajā pratināšanā! Nodosi jau pirms pratināšanas, ceļā uz Veškiem.

Cum.akovs iesmējās un piekrizdams pamāja ar galvu. Viņš bija pilnīgi vienis prātis ar Fomina vārdiem. Bet Kaparins ietiepīgi palika pie sava:

— Man jābrauc. Tavi asprātīgie pareģojumi nespēj mani pārliecināt.

— Bet es tev saku — sēdi un liecies mierā!

— Saproti jel, Jakov Jefimovič, ka es vairs nevaru dzīvot šādu zvēru dzīvi! Man ir pleirīts un varbūt pat plaušu karsonis!

— Izveseļosies. Pagulēsi saulītē un ; izveseļosies,

Kaparins asi paziņoja:

— Tik un tā šodien aizbraukšu. Tev nav tiesību mani aizturēt! Aizbraukšu jebkuros apstākļos!

Fomins paskatījās viņā, aizdomīgi piemiedza acis un, pamirkšķinājis Cumakovam, piecēlās no zemes.

— Liekas, ka tu, Kaparin, tiešām esi sasirdzis..« Tev laikam ir liels karstums … Nu, ļauj pataustīt — vai tev karsta galva? — Viņš paspēra dažus soļus uz Kaparina pusi, izstiepdams roku.

Redzams, Kaparins bija pamanījis Fomina sejā kaut ko nelabu, — kāpdamies atpakaļ, asi uzkliedza:

— Ej nost!

— Necel troksni! Ko tu trako? Es gribu tikai pataustīt. Ko tu tā rausties? — Fomins paspēra soli uz priekšu un saķēra Kaparinu aiz rīkles. — Tu gribi padoties, nelieti?! — viņš paklusām murmināja un saspringa, cenzdamies nogāzt Kaparinu zemē.

Grigorijs ar mokām viņus izšķīra, laizdams darbā visu savu spēku.

…Pēc pusdienām Kaparins piegāja pie Grigorija, kad tas kāra krūmā savu izmazgāto veļu, un sacīja:

— Gribu ar jums parunāt divatā .,. Atsēdīsimies.

Viņi atsēdās uz vētras nogāzta, satrunējuša papeles

stumbra.

Kaparins, dobji kāsēdams, jautāja:

— Kā jūs novērtējat šā idiota rīcību? Sirsnīgi pateicos par iejaukšanos. Jūs izturējāties krietni, kā virsniekam pienākas. Bet tas ir briesmīgi! Es vairs nespēju. Mēs dzīvojam kā zvēri… Cik dienu jau pagājis, kopš neesam ēduši siltu ēdienu, un tad šī gulēšana uz drēgnās zemes… Esmu apsaldējies, šausmīgi sāp sāni. Man droši vien ir plaušu karsonis. Ļoti gribas pasēdēt pie uguns, pagulēt siltā istabā, pārmainīt veļu … Es ilgojos pēc tīra, svaiga krekla, pēc palaga.,, Nē, es nespēju!

Grigorijs pavīpsnāja.

— Gribat karot ar ērtībām?

— Dzirdiet, kas tad tas par karu? — Kaparins strauji atsaucās. — Tas nav karš, bet bezgalīga klaiņošana, atsevišķu padomju darbinieku slepkavošana un tad bēgšana.' Karš būtu tad, ja mūs atbalstītu tauta, ja sāktos sacelšanās, bet tas jau nav karš, nē, tas nav karš!

— Mums nav citas izejas. Mēs taču nevaram padoties?

— Jā, bet ko tad darīt?

Grigorijs paraustīja plecus. Viņš pateica to, kas ne reizi vien bija iešāvies viņarn prātā, kad viņš gulšņāja šeit, salā:

— Nelādzīga brīvība ir tomēr labāka par labu cietumu. Vai zināt, kā saka tauta: cietums ir ciets, pat velns par to kliedz …

Kaparins ar kociņu zīmēja smiltīs nez kādas figūras; pēc ilgas klusēšanas viņš sacīja:

— Nav katrā ziņā jāpadodas, bet cīņai ar boļševikiem jāmeklē jauni veidi. Jāšķiras no šiem nelietīgajiem ļaudīm. Jūs esat inteliģents cilvēks …

— Nu, kas es par inteliģentu, — Grigorijs pavīpsnāja. — Es pat šo vārdu izrunāju ar pūlēm.

— Jūs esat virsnieks.

— Nejaušības pēc.

— Nē, bez jokiem, jūs taču esat virsnieks, esat dzīvojis virsnieku sabiedrībā, redzējis īstus cilvēkus, jūs neesat nekāds padomju iznirelis kā Fomins, un jums jāsaprot, ka mums nav nekādas jēgas palikt šeit. Tā ir tikpat kā pašnāvība. Viņš mūs tur pie birzs nolika ienaidniekam pa rokai un, ja arī turpmāk saistīsim savu likteni ar viņu, — iedzīs sprukās vēl ne vienu reizi vien. Viņš ir prasts rupeklis, turklāt traks idiots! Ar viņu mēs aiziesim bojā!

— Tātad nepadoties, bet aiziet no Fomina? Uz kurieni? Pie Maslaka? — Grigorijs vaicāja,

— Nē. Tā ir tāda pati avantūra, tikai plašāka, mēroga. Tagad es citādāk skatos uz to. Nav jāiet pie Maslaka…

— Bet kur tad?

— Uz Vešensku.

Grigorijs īgni paraustīja plecus.

— Atkal tā pati vecā dziesma. Man tas nav pieņemams.

Kaparins pavērās viņā, un viņam spilgti iemirdzējās

acis.

— Jūs neesat mani sapratis, Meļehov.Vai varu jums uzticēties?

* — Pilnīgi.

— Virsnieka goda vārds?

— Kazaka goda vārds,

Kaparins palūkojās uz apmetnes pusi, kur rosījās Fomins un Čumakovs, un, kaut gan attālums līdz viņiem bija krietni liels un tie nekādi nevarēja dzirdēt šo sarunu, pazemināja balsi:

— Man ir zināmas jūsu attieksmes ar Fominu un citiem. Jūs starp viņiem esat tāds pats svešķermenis kā

es. Mani neinteresē cēloņi, kas jūs piespieduši iet pret padomju varu. Ja pareizi saprotu, tā ir jūsu pagātne un bailes no apcietināšanas, vai ne?

— Jūs teicāt, ka jūs neinteresē cēloņi.

— Jā, jā, to es tikai tāpat, tagad dažus vārdus par sevi. Esmu agrāk bijis virsnieks un sociālistu-revolucionāru partijas biedrs, vēlāk noteikti revidēju savu politisko pārliecību. Tikai monarhija spēj glābt Krieviju. Tikai monarhija! Pats liktenis rāda mūsu dzimtenei šo ceju. Padomju varas emblēma ir veseris un sirpis, vai ne? — Kaparins ar kociņu uzrakstīja smiltīs vārdus «veseris, sirpis», tad drudžaini mirdzošām acīm ieurbās Grigorijam sejā: — Lasiet otrādi! Izlasījāt? Sapratāt? Tikai ar troni beigsies revolūcija un boļševiku vara! Ziniet, mani pārņēma mistiskas šausmas, kad dabūju to zināti Es trīcēju, jo tas, ja gribat, ir dieva pirksts, kas norāda galu mūsu svārstībām …

Kaparins satraukumā aizelsās un apklusa. Viņa skaudrās, klusa neprāta pilnās acis bija vērstas uz Grigoriju. Bet tas nemaz nedrebēja un nesajuta mistiskas šausmas, izdzirdīs tādu atklāsmi. Viņš allaž ar veselu prātu un ikdienišķi raudzījās uz visu, tāpēc arī atbildēja:

— Tas nav nekāds dieva pirksts.'Vai jūs vācu karā bijāt frontē?

Jautājuma samulsinātais Kaparins atbildēja ne uzreiz:

— Kāpēc jūs tā jautājat? Nē, tieši frontē neesmu bijis.

— Bet kur tad jūs pārlaidāt karu? Aizmugurē?

— Jā.

— Visu laiku?

— Jā, tas ir, ne visu laiku, bet gandrīz. Kādēļ jūs to vaicājat?

— Es esmu frontē kopš četrpadsmitā gada līdz šai dienai, ar nelieliem pārtraukumiem. Un tagad par šo pirkstu… Kā var būt pirksts, ja dieva nemaz nav? Sen jau esmu beidzis ticēt šīm muļķībām. Kopš piecpadsmitā gada, kad pārpārēm noskatījos karā, esmu sapratis, ka dieva nav. Nekāda! Ja būtu, — viņš nedrīkstētu aizlaist cilvēkus līdz tādai nejēdzībai. Mēs, frontes vīri, esam dievu atcēluši, atstājuši viņu tikai večiem un sievām. Lai tie tīksminās. Un pirksta nekāda nav, un monarhijas nebūs. Tauta tai darījusi galu uz visiem laikiem. Bet tas, ko jūs rādāt, apgriežat dažādus burtus, tā, atvainojiet, ir bērnišķīga rotaļa, ne vairāk. Un es tā kā nesaprotu — uz ko jūs visu to virzāt? Runājiet vienkāršāk un īsāk! Neesmu junkuru skolā mācījies, neesmu arī visai izglītots, kaut gan esmu bijis virsnieks. Ja būtu vairāk izglītots, varbūt arī nesēdētu šeit ar jums salā kā palu ūdens nogriezts vilks, — viņš nobeidza ar balsī skaidri saklau-sāmu nožēlu.

— Tas nav svarīgi, — Kaparins steidzīgi sacīja. — Nav svarīgi, vai jūs ticat dievam vai ne. Tā ir jūsu pārliecības, jūsu sirdsapziņas darīšana. Tieši tāpat nav nozīmes, vai jūs esat monarhists vai satversmes sapulces piekritējs, vai vienkārši kazaks, kas stāv uz patstāvības platformas. Svarīgi, ka mūs apvieno vienāda attieksme pret padomju varu. Vai esat vienis prātis ar to?

— Tālāk.

— Mēs cerējām uz kazaku vispārējo sacelšanos, vai ne? Šīs. cerības neattaisnojās. Tagad jāizkļūst no šā Stāvokļa. Ar boļševikiem iespējams cīnīties arī vēlāk un ne tikai kaut kāda Fomina vadībā. Pašreiz svarīgi saglabāt savu dzīvību, tāpēc arī piedāvāju jums apvienoties.

Apvienoties? Pret ko?

— Pret Fominu.

— Nesaprotu.

— Viss ir ļoti vienkārši. Uzaicinu jūs par līdzdalībnieku … — Kaparins manāmi uztraucās un runāja, jau aizgūtnēm elpodams: — Mēsabi nogalinām šo trīsvienību un dodamies uz Vešensku. Saprotat? Tas mūs izglābs. Šis padomju varai izdarītais pakalpojums atbrīvos mūs no soda. Mēs paliksim dzīvi! Jūs saprotat, dzīvi!… Izglābsim sev dzīvību! Pats par sevi skaidrs, ka turpmāk izdevīgā brīdī iesim pret boļševikiem. Bet, tad, kad būs nopietns pasākums, nevis tāda avantūra kā ar šo nožēlojamo Fominu. Vai esat ar mieru? Atzīstiet, ka tā ir vienīgā izeja no mūsu bezcerīgā stāvokļa, turklāt spīdoša *izeja. x

— Bet ka to izdarīt? — jautāja Grigorijs, iekšēji trīcēdams aiz sašutuma, bet visiem spēkiem cenzdamies slēpt viņu pārņēmušās jūtas.

— Esmu visu apsvēris: mēs izdarīsim to nakti ar aukstajiem ieročiem, nākamajā naktī atbrauks šis kazaks, kas apgādā mūs ar produktiem, mēs pārcelsimies pāri Donai, — tas ir viss. Ģeniāli vienkārši, un nekādu sarežģījumu!

Māksloti labsirdīgi smaidīdams, Grigorijs sacīja:

— Tas ir lieliski! Bet sakiet, Kaparin, no rīta, kad jūs posāties uz ciematu apsildīties ,., Vai jūs pos aties uz Veškiem? Vai Fomins bija jūs sapratis?

Kaparins uzmanīgi pavērās labsirdīgi smaidošajā Ģrigorijā un pasmaidīja, mazliet samulsis un bez prieka.

— Vaļsirdīgi sakot — jā. Ziniet, kad izvirzās jautājums par paša ādu — līdzekļu izvēlē nav daudz ko kautrēties.

— Jūs būtu mūs nodevis?

— Jā, — Kaparins godīgi atzinās. — Bet jūs pašu gan es būtu centies pasargāt no nepatikšanām, ja jūs saņemtu šeit, uz salas.

— Bet kāpēc jūs viens mūs nenogalināt? Nakti to būtu viegli nostrādāt.

— Risks. Pēc pirmā šāviena pārējie …

— Liec nost ieroci! — Grigorijs apvaldīti sacīja, izraudams naganu … — Liec nost, citādi nošaušu uz vietas! Es tūlīt piecelšos, aizsegšu tevi ar muguru, lai Fomins neredz, un tu pasviedīsi man naganu zem kājām. Nu? Nedomā šaut! Nobeigšu, tiklīdz tu pakustēsies!

Kaparins sēdēja, kļūdams bāls kā mironis.

— Nenogaliniet mani! — viņš čukstēja, tikko kustinādams baltās lūpas.

— Es to nedarīšu. Bet ieroci paņemšu.

— Jūs mani nodosiet..„

Pa Kaparina vaigiem, kas bija apauguši ar bārdu, sāka birt asaras. Grigorijs saviebās aiz pretīguma un nožēlas, pacēla balsi:

— Svied šurp naganu!. Es nenodošu, bet vajadzētu! Nu, esi gan tu izrādījies bezgodis! Esi gan bezgodis!

Kaparins nometa revolveri Grigorijam pie kājām.

— Bet brauniņš? Dod arī brauniņu! Tas tev ir frencī, krūšu kabatā.

Kaparins izņēma un nosvieda brauniņu, kam nemirgoja niķeļa daļas, tad aizsedza seju ar rokām. Viņš raustījās trīcošās raudās.

— Mitējies jel, nelieti! — asi noteica Grigorijs, ar mokām savaldīdamies, lai neiesistu šim cilvēkam.

— Jūs mani nodosiet… Es esmu pagalam.

— Es tev sacīju, ka ne. Bet, tiklīdz aiziesim no salas, laidies uz visām četrām debess pusēm. Tāds tu nevienam neesi vajadzīgs. Meklē pats sev patvērumu.

Kaparins noņēma rokas no sejas. Viņa slapjā, tumšsarkanā seja ar pietūkušajām acīm un trīcošo apakšžokli bija baisma.

— Kādēļ gan tad.,. Kādēļ jūs mani atbruņojāt? — viņš' stostīdamies jautāja.

Grigorijs negribēdams atteica:

— Tādēļ — lai tu man neiešautu mugurā. No jums, no izskolotajiem, var visu sagaidīt… Bet visu laiku tu stāstīji par kādu pirkstu, par caru, par dievu .., Cik tu gan esi neķītrs cilvēks! …

Vairs neskatīdamies Kaparinā, laiku pa laikam izspļaudams bagātīgi uzkrājušās siekalas, Grigorijs lēnām devās uz apmetni.

Sterļadņikovs šuva ar piķa diegu seglu siksnu un paklusi svilpoja. Fomins un Čumakovs, gulēdami uz zirgu segas, pa paradumam spēlēja kārtis.

Fomins ātri paskatījās Grigorijā un vaicāja:

— Ko viņš tev stāstīja? Par ko runājāt?

— Sūrojās par dzīvi… Muldēja šo un to…

Grigorijs turēja vārdu — nenodeva Kaparinu. Bet vakarā nemanot izņēma no Kaparina šautenes aizslēgu un paslēpa to. «Velns sazina, par ko viņš nakti var izšķirties …» viņš domāja, likdamies gulēt.

No rīta viņu pamodināja Fomins. Pieliecies viņš klusiņām jautāja:

— Vai tu atņēmi Kaparinam ieročus?

— Ko? Kādus ieročus? — Grigorijs pacēlās, ar mokām atstiepa plecus.

Viņš bija aizmidzis tikai pirms rītausmas un mazā gaismiņā stipri nosalis. Viņa šinelis, cepure, zābaki — viss bija slapjš no rīta rasas.

— Nevaram atrast viņa ieročus. Vai tu tos paņēmi? Mosties jel, Meļehov!

— Nu, es. Bet kas noticis?

Fornins klusēdams atgāja no viņa. Grigorijs piecēlās, nopurināja šineli. Čumakovs netālu rīkoja brokastis: viņš izskaloja vienīgo nometnes bļodiņu, — piespiedis pie krūtīm maizes kukulīti, nogrieza četrus vienādus riecienus, ielēja no krūkas bļodiņā rūgušpienu un, sadrupinājis piku cieti savārītas prosas biezputras, uzlūkoja Grigoriju.

— Ilgi tu, Meļehov, šodien gulšņā. Paraugies, cik augstu jau saulīte!

— Kam sirdsapziņa tīra, tas vienmēr labi guļ, — sacīja Sterļadņikovs, slaucīdams šineļa stūrī tīri nomazgātās koka karotes. — Bet re, Kaparins visu naksniņu negulēja, visu laiku grozījās …

Fomins, klusi smaidīdams, lūkojās Grigorijā.

— Nāciet brokastīs, razbainieciņil — Cumakovs aicināja.

Viņš pirmais iesmēla ar karoti rūgušpienu, nokoda krietnu pusriecienu maizes. Grigorijs paņēma savu karoti, — vērīgi apskatīdams visus, jautāja:

— Kur tad Kaparins?

Fomins un Sterļadņikovs klusēdami ēda, Cumakovs cieši lūkojās Grigorijā un arī klusēja.

— Kur likāt Kaparinu? — jautāja Grigorijs, neskaidri nojauzdams to, kas noticis naktī.

— Kaparins tagad tālu, — nevainīgi smaidīdams, atbildēja Cumakovs. — Viņš aizpeldēja uz Rostovu. Tagad droši vien šūpojas jau pie Ustjhopjoras … Re, kur karājas viņa puskažociņš, paskaties.

— Vai tiešām nonāvējāt? — jautāja Grigorijs, uzmetis acis Kaparina puskažociņam.

To varēja arī nejautāt. Jau tā viss bija skaidrs, bet viņš nez kāpēc vēl jautāja. Viņam tūdaļ neatbildēja, un viņš atkārtoja jautājumu.

— Nu, skaidra lieta, ka nonāvējām, — Cumakovs sacīja un aizsedza ar skropstām pelēkās, sievišķīgi skaistās acis. — Es nonāvēju. Tāds jau mans amats — nonāvēt cilvēkus . ..

Grigorijs vērīgi paskatījās viņā. Smulgā, sārtā un tīrā Cumakova seja bija mierīga un pat jautra. Bālganzeltainās ūsas krasi atšķīrās iedegušajā sejā, izceļot uzacu un atpakaļ sasukāto matu tumšo krāsu. Viņš bija tiešām skaists un izskatā kautrīgs, šis nopelniem bagātais Fomina bandas bende… Viņš nolika uz brezenta karoti, ar plaukstas virspusi noslaucīja ūsas un teica:

— Pateicies Jakovam Jefimovičam, Meļehov. Tas bija viņš, kas izglāba tavu dzīvībiņu, citādi arī tu kopā ar Kaparinu tagad peldētu pa Donu .»,

— Par ko tad tā?

Cumakovs lēnām, ar uzsvaru sāka stāstīt:

— Kaparins, kā redzams, gribēja padoties, vakar par kaut ko ilgi runājās ar tevi… Nu, mēs abi ar Jakovu Jefimoviču arī sagudrojām atturēt viņu no grēka. Vai var viņam visu stāstīt? — Cumakovs jautādams uzlūkoja Fominu.

Tas piekrizdams pamāja ar galvu, un Cumakovs, zobiem nočirkstinot košļādams neizvārījušos prosas graudus, turpināja stāstu:

— Es vakara pusē sagatavoju ozola rungu un saku Jakovam Jefimovičam: «Es viņus abus, Kaparinu un Meļehovu, naksniņā nobeigšu.» Bet viņš saka: «Kaparinu nobeidz, bet Meļehovu nevajag.» Tā ari vienojāmies. Es uzmanīju, kad Kaparins aizmiga, dzirdu — ari tu guli, iekrācies. Nu, pielīdu šim klāt un devu ar rungu pa galvu. Pat kājiņas mūsu štāba kapteinis nenotirināja! Tā saldi izstiepās — un nobeidza savu mūžu… Klusiņām pārmeklējām viņu, tad paņēmām aiz kājām un rokām, aiznesām līdz krastam, novilkām zābakus, frencīti, puskažociņu — un pašu ūdenī. Bet tu visu laiku guli, pat sapnī tev nekas nerādās … Tuvu tev, Meļehov, pagājušo nakti stāvēja nāve! Tā stāvēja tev galvgalī. Jakovs Jefimovičs gan teica, ka tevi nevajag aiztikt, bet es domāju: «Par ko viņi varēja dienu tērgot? Tā ir sasodīta būšana, kad no pieciem divi sāk turēties nomaļus, noslēpumaini sarunāties …» Piezagos pie tevis un gribēju jau tev gāzt, bet tad ienāca prātā — ja nu iezveļu viņam ar rungu, bet viņš, velns, spēkā varens, uzlec kājās un sāk šaut, ja nenomiedzu uzreiz;.. Nu, Fomins man atkal visu samaitāja. Pienāk klāt un čukst: «Neaiztiec, viņš ir mūsu cilvēks, viņam var ticēt.» Tas nu tā, bet tad nevarējām sa-prast — kur palikuši Kaparina ieroči? Tā arī aizgāju no tevis. Bet cieši gan tu gulēji, tev nebija ne jausmas par briesmām!

, Grigorijs mierīgi atteica:

— Un veltīgi būtu nositis, muļķi! Man ar Kaparinu nebija nekādas norunas.

— Bet kā tad viņa ieroči gadījās pie tevis?

Grigorijs pavīpsnāja:

— Es viņam pistoles jau dienā atņēmu, bet aizslēgu izņēmu vakarā, paslēpu zem seglu sviedrenes.

Viņš izstāstīja vakardienas sarunu ar Kaparinu un par viņa priekšlikumu.

Fomins neapmierināts jautāja:

— Kāpēc tad tu vakar to nepateici?

— Kļuva žēl viņa, puņķainā sātana, — Grigorijs vaļsirdīgi atzinās.

— Ak, Meļehov, Meļehov! — patiesā izbrīnā iesaucās Cumakovs. — Noliec žēlumu turpat, kur noliki Kaparina šautenes aizslēgu, — paglabā zem seglu sviedrenes, tas tev nekā laba nedos!

— Tu mani nemāci. Tevi jau es pazīstu, — Grigorijs

salti atteica.

— Kas man ko tevi mācīt? Bet, ja nu nakti tā tava žēluma dēļ es ne par šo, ne par to būtu aizraidījis tevi uz viņpasauli, — kā tad?

— Pareizi vien būtu bijis, — padomājis klusi atbildēja Grigorijs. Un piebilda vairāk sev pašam nekā pārējiem: — Nomodā miesas graustam baigi sagaidīt nāvi, bet miegā tā laikam gan viegla .,*

XV

Aprīļa beigās viņi nakti laivā pārcēlās pāri Donai. Rubežnajā pie krasta viņus sagaidīja jauns Lejaskrivas ciemata kazaks Aleksandrs Košeļevs.

— Es iešu kopā ar jums, Jakov Jefimovič. Līdz nāvei apriebies mājās dzīvot, — viņš, apsveicinādamies ar Fominu, sacīja.

Fomins piebikstīja Grigorijam ar elkoni, pačukstēja:

— Vai redzi? Ko es teicu… Nepaguvām aiziet no salas, kad ļaudis jau klāt — re! Es viņu pazīstu, brašs kazaciņš. Laba zīme! Tātad veiksies labi!

Spriežot pēc balss, Fomins tīksmi smaidīja. Viņu, acīm redzot, iepriecēja jaunā dalībnieka ierašanās. Veiksmīgā pārcelšanās un tas, ka uzreiz viņiem pievienojas vēl viens cilvēks, .— tas viss viņu uzmundrināja un spārnoja ar jaunām cerībām.

— Tev jau bez šautenes un nagana arī zobens un binoklis? — viņš priecīgi sacīja, raudzīdams tumsā aptaustīt Košeļeva bruņojumu. — Tas tik ir kazaks! Tūlīt var redzēt, ka īsts tīrasiņu kazaks!

Fomina brālēns piebrauca pie krasta ar rateļos iejūgtu sīku zirģeli. -

— Lieciet seglus ratos! — viņš pusbalsī teica. Un pasteidzieties, dieva dēļ, jo laiks nav nekāds agrais un mūsu ceļš būs tāls …

Viņš uztraucās, skubināja Fominu, bet tas, pārcēlies no salas un sajutis zem kājām dzimtā ciemata cieto zemi, gandrīz jau gribēja iegriezties uz kādu stundiņu mājās un apmeklēt pazīstamos ciemata ļaudis …

Priekš rītausmas zirgu bara pie Jagodnajas ciemata viņi Izmeklēja labākos zirgus, apsegloja tos. Vecajam vīram, kas sargāja zirgu baru, Čumakovs pateica:

— Vectētiņ, par zirgiem pārāk neskumsti. Tie nav diezdk labi, -un mēs ar tiem jāsim pavisam maz — tiklīdz atradīsim labākus, šos atdosim atpakaļ īpašniekiem. Ja prašņās: kas, sak, aizjāja zirgus? — saki: Krasnokutskas staņicas milicija paņēma. Lai saimnieki dodas turp.,. Mēs dzenamies pakaļ bandai, tā arī pasakil

No Fomina brālēna viņi atvadījās, izjājuši uz ce|a, tad pagriezās pa kreisi un visi pieci mundros lēkšos devās uz dienvidrietumiem. Kā stāstīja, kaut kur netālu no Meškovas staņicas pēdējās dienās esot parādījusies Maslaka banda. Turp arī devās Fomins, kas bija izšķīries par apvienošanos.

*

Meklējot Maslaka bandu, viņi trīs dienas un naktis šķērsoja labās piekrastes stepju ceļus, vairīdamies lielo ciematu un staņicu. Tauriešu miestiņos, kas bija līdzās Karginskas staņicas zemei, viņi apmainīja savus vājos zirģeļus pret labi barotajiem un gaitā vieglajiem tauriešu zirgiem.

Ceturtās dienas rītā netālu no Vēžu ciemata Grigorijs pirmais pamanīja tālajā kalnājā jātnieku kolonnu. Pa ceļu nāca vismaz divi eskadroni, bet pa priekšu un sānos virzījās nelielas patruļas.

— Vai nu Maslaks, vai.,, — Fomins pielika pie acīm binokli.

— Vai nu lietiņš, vai nu sniegs, vai nu nomods, vai nu miegs, — Čumakovs zobodamies sacīja. — Skaties labi, J-akov Jefimič, un, ja tie ir sarkanie, tad mums jāgriežas atpakaļ un pēc iespējas drīzāki

— Bet kāds velns viņus no šejienes saskatīs! — Fomins sapīcis noteica.

'— Redziet! Viņi mūs ieraudzījuši! Patruļa drāžas šurp! — Sterļadņikovs iesaucās.

Viņi tiešām bija ieraudzīti. Labās puses patruļa strauji pagriezās un devās rikšos pie viņiem. Fomins steidzīgi iebāza binokli ietvarā, bet Grigorijs smaidīdams pārliecās no segliem, paņēma Fomina zirgu aiz pavadas.

— Nesteidzies! Pielaidīsim tuvāk. Viņu ir tikai divpadsmit. Aplūkosim viņus, kā nākas, bet vajadzības gadījumā varam ar! aizaujot. Zirgi mums nav noguruši, no kā tu bīsties? Raugies binoklī!

Tuvojās divpadsmit jātnieki, ik mirkli aizvien vairāk palielinādamies. Ar jauno zāli apaugušā pakalna zaļajā fonā jau bija skaidri saredzami viņu stāvi.

Grigorijs un pārējie nepacietīgi raudzījās Fominā, Tam viegli trīcēja rokas, turot binokli. Viņš tik saspringti skatījās, ka pa saulei pievērsto vaigu sāka slīdēt asara.

— Sarkanie! Pie cepurēm zvaigznes!.,, — Fornins beidzot dobji iesaucās un pagrieza zirgu.

Sākās aulekšošana. Viņiem pakaļ noskanēja reti šāvieni. Verstis četras Grigorijs joņoja līdzās Fominam, retumis atskatīdamies.

— Tad nu savienojāmies gani,,, — viņš izsmiedams sacīja.

Fomins nomākts klusēja. Cumakovs, mazliet pieturēdams zirgu, uzsauca:

— Jāatkāpjas gar ciematiem! Dosimies uz Vešenskas pusi, tur vientuļāk.

Vēl dažas verstis mežonīgu auļu — un zirgi uzdos. Uz viņu izstieptajiem kakliem parādījās sviedru putas, dziļi iegula šķērsās rievas.

— Vajag lēnāk! Pieturi! — Grigorijs komandēja.

No divpadsmit jātniekiem aiz muguras bija palikuši tikai deviņi, pārējie nebija tikuši līdzi. Grigorijs nomēroja ar acīm atstatumu, kas viņus šķīra, un uzsauca:

— Stāt! Apšaudīsim viņus!…

Visi pieci novadīja zirgus rikšos, jājot nolēca zemē un noņēma šautenes.

— Turi pavadu! Uz malējo kreisajā pusē ar pastāvīgo tēmēkli… uguni!

Viņi izšāva pa aptverei, nošāva vienam sarkanarmietim zirgu un sāka atkal bēgt no vajātājiem. Viņiem dzinās pakaļ nelabprāt. Laiku pa laikam apšaudīja no tāla atstatuma, tad palika pavisam iepakaļ.

— Jāpadzirdina zirgi, tur ir dīķis, — teica Sterļadņikovs, rādīdams ar pletni uz tālumā zilgojošo stepes dīķa svītriņu.

Tagad viņi jāja jau soļos, uzmanīgi aplūkodami graviņas un ieplakas, kas gadījās pa ceļam, cenšoties tikt uz priekšu tā, lai viņus aizsegtu apvidus nelīdzenumi.

Pie dīķa viņi padzirdīja zirgus un devās atkal ceļā, sākumā soļos, pēc maza brītiņa — rikšos. Pusdienas laikā viņi apstājās padzirdīt zirgus dziļā nogāzē, kas šķērsām šķēla stepi. Fomins pavēlēja Košejevam kājām uzkāpt uz tuvākā kurgāna, atgulties tur un būt sardzē. Ja kaut "kur stepē parādītos jātnieki, Košejevam jādod zīme un nekavējoties jāskrien pie zirgiem.

Grigorijs sapina savam zirgam kājas, palaida to ganīties, bet pats nolikās netālu, izraudzījies nokalnē sausāku vietu.

Jaunā zāle šeit, nogāzes saules pusē, bija augstāka un biezāka. Saules sasildītās melnzemes sājā elpa nespēja nomākt noziedošo stepes vijolīšu smalko smaržu. Tās auga pamestajā vecainē, stīdza augšup starp sausajiem amoliņu stiebriem, kā krāsains raksts apklāja senās ežas malas, un pat no pagājušā gada nokaltušās zāles, kas auga cietā, kramam līdzīgā neskartajā zemē, pasaulē vērās zilās, bērnišķīgi skaidrās vijolīšu acis. Vijolītes beidza dzīvot tām lemto laiku šai tukšajā un plašajā stepē, un vijolīšu vietā pa nogāzi sālszemē jau slējās augšup teiksmaini košās tulpes, sniedzoties saulei pretim ar saviem sarkanajiem, baltajiem un dzeltenajiem ziediem, un vējš, sajaukdams dažādas puķu smaržas, tālu izkliedza tās pa stepi.

Ziemeļu nogāzes stāvajā nobrukumā, kraujas ēnā, vēl bija palikuši blīvi, valgumā piesūcināti sniega slāņi. No tiem nāca saltums, bet šis saltums vēl asāk izcēla noziedošo vijolīšu smaržu, tik neskaidru un skumju it kā atmiņu par kaut ko dārgu un sen pagājušu…

Grigorijs gulēja, plaši iepletis kājas, atspiedies uz elkoņiem, un kārām acīm vēroja saules dūmakas ieskauto stepi, tālajā kalnāja korē zilgmojošos sargkurgānus, vizuļojošo, slīdošo migliņu nogāzes virsotnē. Uz brīdi viņš aizvēra acis un dzirdēja tuvo un tālo cīruļu dziedāšanu, ganos palaisto zirgu vieglo gaitu un sprauslas, iemauktu šķindoņu un vēja šalkas jaunajā zālē… Viņu pārņēma dīvaina attālināšanās un nomierinātības sajūta, ar visu augumu piekļaujoties cietajai zemei. Tās bija viņam sen pazīstamas jūtas. Tās radās allaž pēc pārdzīvota nemiera, un tad Grigorijs it kā no jauna redzēja visu apkārtējo. Viņam it kā paasinājās redze un dzirde, un viss, kas agrāk bija slīdējis garām nepamanīts, pēc pārdzīvotā satraukuma saistīja viņa uzmanību. Ar vienādu interesi viņš tagad vēroja šalcošo, slīpo zvirbuļu vanaga lidojumu, kad tas vajāja kādu mazu putniņu, un melnās vaboles lēno gaitu, kad tā ar grūtībām pārvarēja atstatumu starp viņa — Grigorija izplestajiem elkoņiem, un tik tikko vēja

šūpotās, košā, jaunavīgā daiļumā mirdzošās melnsarkanās tulpes liego Ilgošanos. Tulpe auga pavisam tuvu, aizbirušas murkšķa alas malā/Vajadzēja tikai pastiept roku, lai to noplūktu, bet Grigorijs gulēja nekustēdamies, klusā tīksmē jūsmodams par ziedu un stingrajām kāta lapām, kas skaudīgi slēpa savās krokās rīta rasas varavīkšņainās lāses. Tad viņš novērsa skatienu un ilgi, neko nedomādams, vēroja ērgli, kas lidoja zem padebešiem, virs nedzīvas pamesto murkšķu alu senpilsētas..,

Pēc pāris stundām viņi atkal sēdās zirgiem mugurā, tiekdamies līdz naktij nokļūt pazīstamajos Jelanskas staņicas ciematos.

Sarkanarmiešu patruļa laikam pa tālruni bija ziņojusi par viņu virzīšanos. Iejājot Kamenskas ciemā, kaut kur no upītes otras malas tiem ierībējās pretim šāvieni. Dziedošs lodes svilpiens piespieda Fominu nogriezties sāņus. Lodēm spindzot, viņi aizjoņoja gar ciema malu un drīz vien nokļuva Vešenskas staņicas zirgu ganīklu zemē. Aiz Staignās Gravas miestiņa viņus mēģināja notvert neliela milicijas vienība.

— Apjāsim no kreisās puses, — Fomins ieteica.

— Dosimies uzbrukumā, — Grigorijs noteikti sacīja. — Viņi ir deviņi, mēs pieci, izlauzīsimies!

Viņu atbalstīja Čumakovs un Sterļadņikovs. Izrāvuši zobenus, viņi palaida nogurušos zirgus vieglos lēkšos. Ne-nokāpjot no zirgiem, miliči sāka bērt viņiem virsū lodes, bet tad aizlēksoja sāņus, nepieņemot uzbrukumu.

— Tā ir vārguļu komanda. Viņi prot rakstīt protokolus, nevis kauties! — Košeļevs izsmiedams iesaucās.

Atšaudoties, kad viņiem sekojošie miliči sāka pārāk mākties virsū, Fomins un pārējie devās uz austrumiem, bēga kā kurtu vajāti vilki: retumis atņirdzot zobus un gandrīz neapstājoties. Kādā apšaudē ievainoja Sterļadņikovu. Lode pāršāva viņam kreisās kājas stilbu, skarot kaulu. Sterļadņikovs ievaidējās no skaudrajām sāpēm, kas pārņēma kāju, un nobālēdams sacīja:

— Trāpīja kājā… Un atkal tai pašā, klibajā… Vai nav nešķīsteņi; ko?

Čumakovs, atmeties atpakaļ, iesmējās visā rīklē. Viņš smējās tā, ka viņam acīs parādījās asaras. Sēdinādams zirgā Sterļadņikovu, kas atspiedās uz viņa rokas, viņš arvien vēl kratījās smieklos un sacīja:

773

— Nu, kā viņi tā izraudzījušies? Droši vien tīšām tēmējuši… Redz — kāds klibiķis joņo, sak, sadragāsim

viņam to kāju pavisam… Ai, Sterļadņikov! Ai, maria pēdējā stundiņa!… Kāja būs vēi par ceturtdaļu īsāka… Kā tu tagad dejosi? Man tagad būs jārok tavai kājai veseiu aršīnu dziļa bedre …

— Ciet klusu, muldoņa! Nemaz nav prāts uz jokiem! Ciet klusu, dieva dēļ! — aiz sāpēm viebdamies, lūdzās Sterļadņikovs.

Pēc pusstundas, kad viņi jāja augšup no kādas ieplakas, Sterļadņikovs palūdza:

— Apstāsimies, nogaidīsim mazliet,.. Man jāaizdara brūce, pietecējis pilns zābaks asiņu…

Viņi apstājās. Grigorijs turēja zirgus, Fomins un Košeļevs raidīja retu uguni pret tālumā pavīdošiem miličiem. Cumakovs palīdzēja Sterļadņikovam noaut kāju.

— Asiņu tiešām pietecējis daudz… — pieri raukdams, noteica Cumakovs un izlēja no zābaka zemē sarkano šķid-rumu.

Viņš gribēja pārgriezt ar zobenu slapjo, no asinīm kūpošo bikšu staru, bet Sterļadņikovs nebija ar mieru.

— Man kājās labas bikses, nevajag tās bojāt, — viņš sacīja un atspiedās ar plaukstām pret zemi, pacēla ievainoto kāju. — Novelc bikses, tikai pamazītēm.

— Vai saite ir? — jautāja Cumakovs, taustīdams kabatas.

— Kāda velna man vajadzīga saite? Iztikšu arī bez tās.

Sterļadņikovs uzmanīgi aplūkoja brūces ārējo caurumu, tad ar zobiem izņēma no patronas lodi, iebēra saujā pulveri un ilgi jauca pulveri ar zemi, iepriekš samērcēja zemi ar siekalām. Viņš pārpilnām aizziedēja abus cauršautās brūces caurumus ar dubļiem un, sevī apmierināts, noteica:

— Tā ir pārbaudīta lieta! Brūcīte piekaltis un pēc divām dienām aizdzīs kā sunim.

„ Līdz pašai Cirai viņi neapstājās. Miliči turējās aiz muguras pieklājīgā atstatumā, un tikai paretam no turienes skanēja atsevišķi šāvieni. Fomins bieži atskatījās un teica:

— Pavada mūs, neizlaiž no acīm… Varbūt gaida palīdzību no malas? Ne velti viņi turas iztālēm…

Visloguzovas ciematā viņi pārjāja pāri Ciras upītei, soļiem uzjāja slīpajā paugurā. Zirgi bija galīgi piekusuši. No kalna lejup ar tiem vēl kaut kā varēja nojāt riksīšiem, bet kalnā augšā viņi tos veda aiz pavadas, ar plaukstām

slaucīdami no slapjajiem zirgu sāniem un krustiem trīsošas putu lēkšķes.

Fomina paredzējums piepildījās: verstis piecas no Visloguzovas viņus sāka panākt septiņi jātnieki nenokausētos, braši skrejošos zirgos.

— Ja viņi mūs arī uz priekšu tā nodos no rokām rokās, — mums būs vakars! — Košeļevs drūmi noteica.

Viņi jāja pa stepi bez ceļa, pēc kārtas atšaudīdamies: kamēr divi, guļot zālē, raidīja uguni, — pārējie atjāja ap divsimt asu atstatu, nokāpa zemē un apšaudīja pretinieku, dodot iespēju pirmajiem diviem aizjoņot uz priekšu ap četrsimt asu, nogulties un sagatavoties šaušanai. Viņi nošāva vai smagi ievainoja vienu milici, otram nošāva zirgu. Drīz vien nošāva arī Cumakova zirgu. Viņš sāka skriet līdzās Košeļeva zirgam, turoties aiz kāpšļa.

Ēnas kļuva garākas. Saule sliecās uz rietu. Grigorijs ieteica nešķirties, un viņi sāka jāt soļiem visi kopā. Viņiem blakus soļoja Cumakovs. Tad viņi ieraudzīja paugura šķorē divjūgu ratus, pagriezās uz ceļa pusi. Bārdains pusmūža kazaks sāka dzīt zirgus aulekšiem, bet šāvieni spieda viņu apstāties.

— Sacirtīšu nelieti! Tad zinās, kā bēgt… — caur zobiem nošņāca Košeļevs, izraudamies uz priekšu, visiem spēkiem slānīdams zirgu ar pletni.

— Neaiztiec viņu, Saška, es neatļauju! — Fomins brīdināja un jau iztālēm kliedza: — Jūdz ārā, vectēv, vai dzirdi? Jūdz ārā, kamēr esi dzīvs!

Kaut arī vecais lūdzās, asaras liedams, viņi paši atkabināja atsaites, noņēma zirgiem iejūgu, veicīgi uzmeta seglus.

— Atstājiet kaut vienu savējo vietā! — raudādams lūdzās vecais.

— Vai negribi pa zobiem, vecais velns? — Košeļevs iesaucās. — Mums pašiem vajadzīgi zirgi! Pateicies dievam tam kungam, ka esi palicis dzīvs …

Fomins un Cumakovs uzsēdās mugurā spirgtajiem zirgiem. Sešiem jātniekiem, kas viņiem mina uz papēžiem, drīz pievienojās vēl trīs.

— Jāpasteidzas! Uz priekšu, zēni! — Fomins sacīja. — Ja pret vakaru nokļūsim līdz Krivas gravām, — būsim glābti…

25*

775

Viņš uzšāva ar pletni savam zirgam, aizauļoja uz priekšu. Viņam kreisajā pusē īsā pavadā gāja otrs zirgs.

Zirgu kāju nogrieztas, uz visām pusēm kā lielas asins lāses šķīda sarkanās tulpju galviņas. Grigorijs, kas auļoja Fominatn aiz muguras, pavērās šais sarkanajās šļakatās un aizvēra acis. Viņam nez kāpēc noreiba galva, un pazīstamās, asās sāpes sagrāba sirdi…

Zirgi skrēja ar pēdējiem spēkiem. Nemitīgajos auļos un izsalkumā bija paguruši arī cilvēki. Sterļadņikovs jau iīgojās seglos un sēdēja balts kā drēbe. Viņš bija zaudējis daudz asiņu. Viņu mocīja slāpes un nelabums. Viņš apēda mazliet sakaltušas maizes, bet tūlīt to izvēma.

Mijkrēslī netālu no Krivas ciemata viņi iejāja zirgu barā, kas devās mājup no stepes, beidzamo reizi raidīja pret vajātājiem dažus šāvienus un ar prieku ieraudzīja, ka tie paliek iepakaļ. Deviņi jātnieki tālumā sajāja kopā, par kaut ko, kā redzams, apspriedās un tad griezās atpakaļ.

*

Krivas ciematā viņi palika divas dienas pie Fominam pazīstama kazaka. Saimnieks bija turīgs un uzņēma viņus labi. Tumšajā pūnī novietotie zirgi nespēja apēst auzas un otras dienas beigās bija pamatīgi atpūtušies no ārprātīgajiem auliem. Pie zirgiem viņi dežurēja pa kārtai, gulēja rindā vēsā, tīmekļiem aizaustā pelavnīcā un atēdās cik tīk, uz visu salā pavadīto pusbada dienu rēķina.

Ciematu viņi varēja atstāt jau otrā dienā, bet tos aizkavēja Sterļadņikovs: viņam sāka sāpēt brūce, pret rītu tai malas bija kļuvušas sarkanas, uz vakara pusi kāja pietūka, un slimais zaudēja samaņu. Viņu mocīja slāpes. Visu nakti, tiklīdz atgriezās apziņa, viņš lūdza ūdeni, dzēra kāri un daudz. Pa nakti Sterļadņikovs izdzēra gandrīz spaini ūdens, bet piecelties vairs nespēja pat ar otra palīdzību — katra kustība viņam sagādāja svelošas sāpЈs. Viņš nolaida ūdeni, nepieceļoties no zemes, un nemitīgi vaidēja. Viņu pārnesa uz attālāko pelavnīcas kaktu, lai mazāk būtu dzirdami vaidi, bet tas nelīdzēja. Reizēm slimais vaidēja ļoti skaļi, bet, kad ieslīga nemaņā, murgos skaļi un nesakarīgi kliedza.

Vajadzēja dežurēt arī pie viņa. Viņam deva ūdeni, slacīja kvēlojošo pieri un ar plaukstām vai ar cepuri aizsedza muti, kad viņš sāka pārāk skaļi vaidēt vai murgot.

Otras dienas beigās Sterļadņikovs atguva samaņu un teica, ka viņam esot labāk.

— Kad jāsiet no šejienes projām? — viņš jautāja Čumakovam, pieaicinājis viņu ar pirkstu sev klāt.

— Šonakt.

— Es ari jāšu. Nepametiet mani šeit, dieva dēj!

— Kam tu deri? — Fomins pusbalsī sacīja. — Tu pat pakustēties nevari.

— Kā — nevaru? Skaties! — Sterjadņikovs ar pūlēm piecēlās un tūdaļ atkal atkrita atpakaļ.

Viņam kvēloja seja, uz pieres parādījās sīkas sviedru lāsītes.

—Ņemsim, — Čurnakovs noteikti teica. — Ņemsim līdzi, nebaidies, lūdzu! Un noslauki asaras, tu neesi nekāds bābietis.

— Tie ir sviedri, — Sterļadņikovs klusi čukstēja un uzbīdīja uz acīm cepuri…

— Mēs jau labprāt tevi atstātu šeit, bet saimnieks nav ar mieru. Nezaudē dūšu, Vasilij! Tava kāja aizdzīs, un mēs vēl abi pacīnīsimies un uzdejosim kazačoku. Ko tu zaudē dūšu, nu? Ja vēl brūce būtu nopietna, bet šī jau ir tīrais nieks!

Allaž skarbais un pret citiem rupjais Čurnakovs to pateica tik mīļi un ar tik maigām un sirsnīgām ieskaņām balsī, ka Grigorijs izbrīnā pavērās viņā.

No ciemata viņi izjāja neilgi pirms rītausmas. Sterļadņikovu ar mokām iesēdināja seglos, bet pats viņš sēdēt nevarēja, vēlās gan uz vienu, gan otru pusi. Čurnakovs jāja līdzās, apskāvis viņu ar labo roku.

— Ir gan slogs… Vajadzēs viņu pamest, — čukstēja Fomins, piejājis līdzās Grigorijam, drūmi grozīdams galvu.

— Nobeigt?

— Nu ko tad, skatīties viņam zobos? Kur mēs ar viņu tiksim?

Viņi ilgi jāja soļos, klusēja. Čumakovu aizstāja Grigorijs, pēc tam Košeļevs,

Uzlēca saule. Lejā virs Donas vienmēr vēl mutuļoja migla, bet no paugura jau bija redzamas dzidras un skaidras stepes tāles, un ar katru brīdi zilgāks kļuva debess jums ar zenītā sastingušajiem, pūkainajiem mākonīšiem. Zāli kā sudrabota sega klāja bieza rasa, un tur, kur gāja pāri zirgi, palika tumšas, ūdeņainas pēdas. Tikai cīruļi skani vidžināja lielajā un cildenajā klusumā, kas bija izplēties pār stepi.

Sterļadņikovs, kam negribot galva kratījās rakstā ar zirga soli, klusi sacīja:

— Ai, cik grūti!

— Ciet klusu! — Fomins viņu rupji pārtrauca, — Mums ar tevi noņemties arī nav vieglāk!

Netālu no Hetmaņa ceļa no zirga kājapakšas stāvus gaisā uzvijās sīga. Tās smalkā, trīcošā spārnu švīkstoņa lika Sterļadņikovam atmosties no nemaņas.

— Brālīši, noceliet mani no zirga… — viņš lūdzās.

Košeļevs ar Čumakovu uzmanīgi izcēla viņu no segliem,

nolika slapjajā zālē.

— Atļauj kaut palūkot, kas ar tavu kāju. Nu, atpogā jel bikses! — Cumakovs pietupdamies sacīja,

Sterļadņikova kāja bija drausmīgi uztūkuši., cieši, bez vienas krunciņas pieblīdusi, piepildot visu plato bikses staru. Ada, kas bija ieguvusi tumši violetu nokrāsu, spīdēja līdz pašai gūžai, un to klāja tumši, taustot it kā samtaini plankumi. Tādi paši plankumi, tikai mazliet gaišāki, bija parādījušies arī uz smulgā, dziļi iekritušā vēdera. No brūces, no biksēs sakaltušajām, brūnajām asinīm jau plūda nelāga puvešu smaka, un Cumakovs aplūkoja sava drauga kāju, aizspiedis ar pirkstiem degunu, viebdamies, tikko atturēdams rīklē sakāpušo nelabumu. Tad viņš vērīgi paraudzījās nolaistajos, zilajos Sterļadņikova plakstos un, saskatījies ar Fominu, noteica:

— Liekas, ka piemetusies gangrēna… Jā-ā-ā… Ar tevi nav labi, Vasilij Sterļadņikov… Var sacīt — pavisam nejauki!… Ak, Vasja, Vasja, kā tev tā gadījās …

Sterļadņikovs īsi un ātri elpoja un nerunāja ne vārda. Fomins un Grigorijs kā pēc pavēles nolēca no zirgiem, piegāja pie ievainotā no vēja puses. Viņš brītiņu pagulēja un, atspiedies uz rokām, apsēdās, apskatīja visus savā atšķirtībā miglainām un skaudrām acīm.

— Brālīši! Nonāvējiet mani… Neesmu vairs dzīvotājs … Esmu pārguris, vairāk nespēju …

Viņš atkal atgūlās uz muguras un aizvēra acis. Fomins un visi pārējie zināja, ka tādam lūgumam vajadzēja nākt, un bija to gaidījuši. īsi pamirkšķinājis Košeļevarn, Fomins novērsās, un Košeļevs, neko neiebilzdams, norāva no pleca šauteni. — Šauj! — viņš drīzāk uzminēja nekā izdzirda, paraudzījies sāņus atgāju šā Cumakova lūpās. Bet Sterļadņikovs atkal atvēra acis, stingri sacīja:

— Šauj te, — viņš pacēla roku un ar pirkstu parādīja sev uz deguna virsmu. — Lai uzreiz dziest gaisina.., Kad būsiet manā ciematā, — pasakiet sievai, sak, tā un tā… Lai negaida,

Košeļevs aizdomīgi ilgi noņēmās ar aizslēgti, vilcinājās, un Sterļadņikovs, nolaidis plakstus, paguva izrunāt:

— Man sieva viena pati… bērniņu nav… Vienu viņa dzemdēja, tas pats bija nedzīvs… Un vairāk nebija…

Divas reizes Košeļevs cēla šauteni un laida lejā, aizvien vairāk un vairāk nobālēdams… Čumakovs nikni pagrūda viņu ar plecu, izrāva tam šauteni no rokām.

— Ja nevari, tad neņemies, suņa bērns… — viņš piesmacis uzkliedza un, noņēmis no galvas cepuri, pieglauda matu5_.

— Ātrāk! — Fomins pavēlēja, liekot kāju kāpslī.

Čumakovs, meklēdams vajadzīgos vārdus, lēni un klusi

sacīja:

— Vasilij! Ardievu un piedod man un visiem mums, dieva dēļ! Viņā saulē tiksimies, un tur mums spriedīs tiesu… Tavai sievai pateiksim, ko lūdzi. — Viņš gaidīja atbildi, bet Sterļadņikovs klusēja un bālēja, gaidīdams nāvi. Tikai saules apdedzinātās skropstas viņam trīcēja it kā vējā, un lēnām kustējās kreisās rokas pirksti, kas nez kāpēc mēģināja uz krūtīm aizpogāt aplauzto virskrekla pogu.

Daudzas nāves Grigorijs bija redzējis savā mūžā, bet šo negribēja skatīties. Viņš steidzīgi gāja uz priekšu, ar sparu savilkdams pavadu, vezdams sev līdzi zirgu. Šāvienu viņš gaidīja ar tādu sajūtu, it kā viņam pašam taisītos šaut lodi stārp lāpstiņām… Gaidīja šāvienu, un sirds skaitīja katru mirkli, bet, kad aiz muguras stipri, aprauti nodārdēja, viņam sagrīļojās kājas, un viņš tikko noturēja pakaļkājās uzlēkušo zirgu…

Pāris stundu viņi jāja klusēdami. Tikai apmetnē Čumakovs pirmais pārtrauca klusumu. Aizsedzis acis ar plaukstu, viņš dobji teica:

— Un kāda velna pēc es šāvu? Vajadzēja viņu pamest stepē, neņemt lieku grēku uz dvēseles. Tā vien stāv acu priekšā…

— Tu arvien vēl nespēj pierast? — Fomins vaicāja. — Cik cilvēku esi nošāvis — un nevari pierast? Tev taču nav sirds, tev krūtīs ir sarūsējis dzelzs gabals…

Čumakovs nobālēja un nikni pavērās Fominā.

— Neaiztiec mani tagad, Jakov Jefimovič! — viņš klusi sacīja. — Netirdi manu sirdi, citādi varu arī tevī ielaist lodi.., Pat ļoti vienkārši!

— I(am man vajadzīgs tevi aiztikt? Man ari bez tevis diezgan rūpju un raižu, — samierinoši noteica Fomins un atlaidās uz muguras, piemiegdams acis no saules, ar baudu staipīdamies.

XVI

Pretēji Grigorija cerībām pusotras nedēļas laikā viņiem pievienojās ap četrdesmit kazaku. Tās bija kaujās izirušo dažādo sīko bandu paliekas. Zaudējuši savus atamanus, tie klaiņoja pa apgabalu un labprāt gāja pie Fomina. Viņiem bija pilnīgi vienalga, kam kalpot un ko nonāvēt, kaut tikai būtu iespēja dzīvot brīvu staiguļdzīvi un aplaupīt visus, kas gadās pa rokai. Tie bija nelabojami ļaudis, un Fomins, nolūkojoties viņos, nicīgi sacīja Grigorijam:

— Nu, Meļehov, pie mums sanākuši salašņas, nevis cilvēki… Karātavu putni, visi kā izmeklēti! — Sirds dziļumos Fomins arvien vēl uzskatīja, ka viņš «cīnās par darba tautu», un, kaut ne tik bieži kā agrāk, tomēr izteicās:

— Mēs — kazaku atbrīvotāji… — Vismuļķīgākās cerības ietiepīgi neatstāja viņu… Viņš atkal sāka caur pirkstiem raudzīties savu rokaspuišu laupīšanās, atzīdams, ka tas ir nenovēršams ļaunums, ar ko jāsamierinās, ka ar laiku viņš tiks vaļā no laupītājiem un agri vai vēlu tomēr kļūs par īstu sacelšanās vienību vadoni, nevis par niecīgas bandas atamanu…

Bet Cumakovs nekautrēdamies sauca visus fominieštis par «razbainieciņiem» un līdz aizsmakumam ķīvējās, cenzdamies pārliecināt Fominu, ka arī viņš, Fomins, nav nekas cits kā lielceļa laupītājs. Kad citu nebija klāt, starp viņiem bieži iedegās niknas ķildas.

— Es esmu idejisks cīnītājs pret padomju varu! — dusmās tvīkdams, kliedza Fomins. — Bet tu mani sauc velns zina kādos vārdos. Vai tu, muļķi, saproti, ka es cīnos par ideju?

— Nemēģini man iestāstīt! — Cumakovs atteica.'— Ne-lielies kā gailis laktā! Neesmu tev nekāds puika! Arī atradies idejiskais! Tu esi īsts razbainieks un vairāk nekas. Un kāpēc tu baidies šā vārda? Nekādi nesaprotu!

— Kāpēc tu mani tā apkauno? Kāpēc, — kaut tev mēle nokalstu?! Esmu sacēlies pret padomju varu un cīnos pret to ar ieroci rokā. Kāds gan esmu razbainieks?…

— Lūk, tāpēc tu arī esi razbainieks, ka ej pret varu.

Razbainieki vienmēr iet pret varu, tā tas bijis no laika gala. Lai padomju vara būtu kāda būdama, tā ir vara, turas no septiņpadsmitā gada, un, kas saceļas pret to, tas ir razbainieks.

— Ak, tu tukšā galva! Un ģenerālis Krasnovs vai Deņikins — arī bija razbainieki?

— Vai tad ne? Tikai ar uzplečiem… Bet uzpleči ir sīkums. Arī mēs abi varam tos piešūt…

Fomins sita ar dūri, spļaudījās un, neatrazdams pārliecinošu pierādījumu, pārtrauca neauglīgo ķildu. Čumakovu par kaut ko pārliecināt nebija iespējams…

Savā vairākumā tie, kas no jauna iestājās bandā, bija lieliski bruņoti un ģērbti. Gandrīz visiem bija labi zirgi, kas. pieraduši pie bezgalīgiem pārgājieniem un bez grūtībām varēja veikt simt verstu dienā. Dažiem bija pa divi zirgi: viens ar segliem, bet otrs, ko dēvēja par rezerves zirgu, — tukšā, jātniekam blakus. Vajadzības gadījumā, pārsēžoties no viena zirga otrā, dodot iespēju tiem pa kārtai atpūsties, divzirgu jātnieks spēja veikt arī ap divsimt verstu diennaktī.

Fomins kādreiz sacīja Grigorijarm

— Ja mums no paša sākuma būtu bijuši pa divi zirgi, neviens velns mūs nespētu sadzīt! Milicija un sarkanarmiešu daļas nedrīkst atņemt iedzīvotājiem zirgus, viņi kautrējas to darīt, bet mums viss atļauts! Katram jāiegādājas lieks zirgs, un tad mūs nemūžam nesadzīs! Veci ļaudis stāstīja, ka senos laikos tatāri devušies uzbrukumā, katram pa divi zirgi, dažam arī visi trīs. Kas tādus panāks? Arī mums vajag tā darīt. Man šī tatāru gudrība dikti patīk!

Viņi drīz vien iedzīvojās zirgos, un sākumā šķita, ka tas viņus patiešām padarījis nenotveramus. Vešenskā jaunformētā milicijas jātnieku grupa veltīgi centās tos panākt. Rezerves zirgi deva iespēju skaitā nelielajai Fomina bandai viegli atrauties no pretinieka un aiziet no viņa labu gabalu uz priekšu, izvairoties no riskantām sadursmēm.

Taču maija vidū grupai, kas skaita ziņā pārsniedza bandu gandrīz četrkārt, izdevās piespiest Fominu pie Donas netālu no Ustjhopjoras staņicas Bobrovas ciemata. Bet pēc īsas kaujas banda tomēr izlauzās un aizgāja gar Donas malu, zaudējusi astoņus nogalinātos un ievainotos. Drīz pēc tam Fomins piedāvāja Grigorijam štāba priekšnieka posteni.

— Mums vajadzīgs izglītots cilvēks, lai viss ietu pēc plāna, pēc kartes, citādi mūs atkal iežņaugs un tā īsti sados pa mizu, Uzņemies, Grigorij Pantelevič, šo pienākumu!

— Lai ķertu miličos un cirstu viņiem galvas, nav vajadzīgs nekāds štābs, Grigorijs īgni atbildēja.

— Katrai vienībai vajadzīgs savs štābs, nemuldi niekus,

— Ņem šai amatā Cumakovu, ja nevari dzīvot bez štāba.

— Un kāpēc tu negribi?

— Man nav nekādas jēgas par to.

— Un Cumakovam ir?

— Cumakovam arī nav.

— Tad kāda joda pēc tu man viņu bāz priekšā? Tu esi virsnieks, un tev jābūt jēgai, tev jāzina taktika un visādi citi pekstiņi.

— Es biju tāds pats virsnieks kā tu tagad vienības ko-mandieris! Un taktika mums viena: blandies pa stepi un biežāk skaties visapkārt,,, — Grigorijs zobgalīgi teica.

Fomins pamirkšķināja Grigorijam un padraudēja ar pirkstu,

— Redzu tev cauri! Vienmēr slēpies citiem aiz muguras? Gribi palikt ēnā?. Tas, brāl, tevi neglābs! Vai nu vada komandieris, vai štāba priekšnieks — alga viena. Vai tu domā, ja tevi noķers, — tev kaut ko nolaidīs? Gaidi vien, kā tad!

— Nepavisam tā nedomāju, veltīgi tev tas prātā, — uzmanīgi aplūkodams zobena pušķi, Grigorijs sacīja. — Bet, ko neprotu, to negribu uzņemties…

— Nu, ja negribi, —~ nevajag, kaut kā iztiksim arī bez tevis, apvainotais Fomins bija ar mieru.

Apriņķī strauji mainījās stāvoklis: turīgo kazaku sētās, visur, kur Fominu agrāk sagaidīja ļoti viesmīlīgi, tagad btrftēja ciet vārtus, un, kad banda parādījās ciematā, saimnieki kā norunājuši bēga katrs uz savu pusi, slēpās dārzos un birztalās. Vešenskā ieradusies revolucionārā tribunāla sesija bija stingri sodījusi daudzus kazakus, kas agrāk laipni uzņēma Fominu. Valodas par to bija plaši izplatījušās staņicās un attiecīgi ietekmēja to cilvēku prātus, kuri bija atklāti izrādījuši savas simpātijas bandītiem.

Divu nedēļu laikā Fomins apmeta plašu loku pa visām Augšdonas staņicām. Bandā bija jau ap simt trīsdesmit bruņotu vīru, un nevis steigā saformēta jātnieku grupa, bet vairāki no dienvidiem pārsviestā 13. jātnieku pulka eskadroni dzinās viņiem pakaļ,

Starp tiem bandītiem, kas pēdējās dienās pievienojās Fominam, daudzi bija nākuši no attāliem apriņķiem. Viņi visi bija nokļuvuši pie Donas pa dažādiem ceļiem; daži pa vienam bēguši no etapiem, cietumiem un no nometnēm, bet pamatmasu izveidoja no Maslaka bandas atšķēlusies dažu desmitu vīru grupa, kā ari sagrautās Kuročkina bandas paliekas. Maslakieši labprāt sadalījās pa dažādiem vadiem, bet kuročķinieši negribēja šķirties. Viņi izveidoja atsevišķu, cieši saliedētu vadu un turējās mazliet savrup no visiem pārējiem. Tiklab kaujās, kā atpūtā viņi rīkojās kopīgi, kā mūris stāvēja cits par citu un, kaut kur izlaupījuši patērētāju biedrības veikalu vai noliktavu, visu gāza vada kopkatlā un sadalīja laupījumu vienādās daļās, stingri ievērojot vienlīdzības principu.

Daži Terekas un Kubaņas kazaki apnēsātos čerkesu svārkos, divi Veļikokņažeskas staņicas kalmiki, latvietis ar gariem mednieka zābakiem, kas sniedzās līdz gūžām, un pieci matroži anarhisti svītrainos kreklos un saulē izbalējušos bušlatos padarīja vēl dažādāku jau tā raibi ģērbto, daudzveidīgo Foinina bandu.

— Nu, vai arī tagad vēl strīdēsies, ka tev nav razbafnieciņu, bet ka tie ir, kā būs teikt… idejiski cīnītāji? — kādreiz Fominam jautāja Cumakovs, norādīdams ar acīm uz garo, pārgājienā izstiepušos kolonnu. — Mums vēl tikai trūkst padzīta popa un biksēs ģērbtas cūkas, tad būtu visa svētā ģimene kopā ..,

Fomins neteica nekā. Viņa vienīgā vēlēšanās bija savākt ap sevi pēc iespējas vairāk cilvēku. Pieņemot brīvprātīgos, viņam viss cits bija vienaldzīgs. Ikkatru, kas izteica vēlēšanos kalpot viņa vadībā, viņš izjautāja pats, īsi noteikdams;

— Karaklausībai derīgs. Pieņemu. Ej pie mana štāba priekšnieka Cumakova, viņš norādīs, kādā vadā tu būsi, izsniegs ieročus.

Kādā no Miguļinskas staņicas ciematiem pie Fomina atveda labi ģērbtu, sprogainu, melnīgsnēju puisi. Tas bija izteicis vēlēšanos iestāties bandā. Izvaicājot Fomins konstatēja, ka puisis ir Rostovas iedzīvotājs, nesen sodīts par bruņotu laupīšanu, bet izbēdzis no Rostovas cietuma un, padzirdējis par Fominu, devies uz Augšdonu.

— Kas tu īsti esi pa dzimšanai? Armēnis vai bulgārs? — Fomins vaicāja.

— Ne, esmu ebrejs, — puisis sastomījies atbildēja.

Fomins aiz pārsteiguma apjuka un iīgi klusēja. Viņš

nezināja, ko darīt tik neparedzētā gadījumā. Izprātojies viņš smagi nopūtās un sacīja:

— Nu, ko darīt, ja ebrejs, tad ebrejs. Mēs arī tādus neatstumjam… Tomēr par vienu cilvēku vairāk. Bet vai jāt proti? Nē? Iemācīsies! Dosim pirmajam sākumam tev kādu rāmu ķēveli, vēlāk piešausies. Ej pie Cumakova, viņš tevi iedalīs.

Pēc brītiņa satracinātais Čumakovs pieauļoja pie Foni ina.

— Vai tu esi traks kļuvis vai dzen jokus? — viņš kliedza, apturēdams zirgu. — Kāda velna tu man esi atsūtījis žīdu? Es nepieņemu! Lai lasās uz visām četrām debess pusēm!

— Ņem, ņem viņu, tomēr būs lielāks skaits, — Fomins mierīgi atteica.

Bet Čumakovs ar putām uz lāpām ierēcās:

-— Neņemšu! Nositīšu, bet neņemšu! Kazaki sākuši kurnēt, ej tiec pats ar viņiem galā!

Kamēr viņi ķildojās un bārās, pie vezumnieku divričiem jaunajam ebrejam bija novilkts izšūtais krekls un platās vadmalas bikses. Pielaikodams kreklu, viens kazaks sacīja:

— Vai redzi tur aiz ciemata veco stepes zāli? Laidies skriešus turp un liecies zemē! Tu gulēsi, kamēr mēs aizjāsim no šejienes, bet, tiklīdz aizjāsim, — lec augšā un drāzies, kurp gribi. Mums vairs nenāc tuvumā, nošausim, ej labāk uz Rostovu pie māmuļas. Karot nav jūsu — ebreju darbs. Dievs tas kungs jūs mācījis tirgoties, nevis karot. Tiksim galā arī bez jums un paši vien izstrēbsim šo putriņu!

Cbreju nepieņēma, toties tai pašā dienā smiedami un jokus dzīdami ieskaitīja otrajā vadā visos Vešenskas staņicas ciematos pazīstamo muļķīti Pašku. Viņu saķēra stepē, atveda ciematā un svinīgi ietērpa nogalinātam sarkanarmietim novilktā formas tērpā, parādīja, kā jāapietas ar šauteni, ilgi mācīja rīkoties ar zobenu.

Grigorijs gāja pie saviem zirgiem, kas stāvēja pie" slitas, bet, ieraudzījis malā lielu pūli, devās turp. Smieklu brāzma spieda viņu paātrināt soli, bet, kad iestājās klusums, viņš izdzirda kādu gudru, pamācīgu balsi:

— Ne jau ta, Paška! Kas tā cērt? Tā var malku cirst, nevis cilvēku. Vajag, redzi, tā, — saproti? Ja esi noķēris, — pavēli viņam tūdaļ mesties ceļos, citādi stāvošam tu nevarēsi iecirst.,» Kad viņš nometīsies ceļos, cērt viņam no mugurpuses, lūk, tā pa kaklu. Pamēģini cirst nevis tieši, bet velkot uz savu pusi, lai asmens griež, iet uz tavu pusi…

Bandītu ielenktais vientiesītis stāvēja izstiepies, cieši saspiedis kailā zobena spalu. Viņš klausījās kazaka pamācību smaidīdams, svētlaimē miegdams izvalbītās, pelēkās acis. Paškam lūpu kaktiņos kā zirgam balsnīja putainas pūtītes, pa bārdu, sarkanu kā varš, uz krūtīm tecēja siekalas… Viņš aplaizīja netīrās lūpas un šļupstēdams, stostīdamies runāja:

— Visu sapratu, mīļais, visu… Tā ari darīšu… nolikšu dieva kalpu ceļos un pārgriezīšu viņam kakliņu… kā likts, pārgriezīšu! Jūs man iedevāt bikses un kreklu, un zābakus… Tikai mēteļa man nav… Varējāt gan man art mētelīti sagādāt, es jums izdarīšu pa prātam! Centīšos, visiem spēkiem!

— Kad nogalināsi kādu komisāru, — tev būs arī mētelis. Bet tagad būtu pastāstījis, kā tevi pagājušajā gadā apprecināja, — ieteica kāds no kazakiem.

Ieplestajās, duļķainajās vientiesīša acīs pavīdēja dzīv-nieciskas bailes. Viņš gari nolamājās un vispārējā smieklu šalkā sāka kaut ko stāstīt. Tas viss bija tik riebīgi, ka Grigorijs nodrebēja un steidzīgi aizgāja. «Un ar tādiem cilvēkiem esmu saistījis savu likteni.,,» viņš domāja skumjās, rūgtumā un naidā pats pret sevi, pret visu šo apnicīgo dzīvi…

Viņš atgulās pie slitas, cenzdamies neklausīties vientiesīša iekliedzienos un dārdošajos kazaku smieklos. «Rīt pat došos projām. Ir laiks!» viņš nolēma, uzskatīdams savus labi barotos, atpūtušos zirgus. Viņš bija gatavojies aiziet no bandas rūpīgi un pārdomāti. No nogalināta miliča bija paņēmis dokumentus ar Ušakova vārdu, iešuvis tos zem šineļa iedrēbes. Jau pirms divām nedēļām bija sācis gatavot zirgus īsam, bet straujam jājienam: laikā dzirdīja tos, sukāja tik rūpīgi, kā nebija sukājis pat aktīvajā karaklausībā, gan likumīgi, gan nelikumīgi ieguva naktsmītnēs auzas, un viņa zirgi izskatījās labāki par visiem pārējiem, it sevišķi pelēkais, ābolainais tauriešu zirgs. Tas viscaur spīdēja, un viņa spalva mirdzēja saulē kā oksidēts kaukāziešu sudrabs.

Ar tādiem zirgiem varēja droši aizbēgt no jebkādiem vajātājiem. Grigorijs uzcēlās, aizgāja uz tuvējo sētu. Vecai sieviņai, kas sēdēja uz klēts kāpnītēm, viņš godbijīgi jautāja?

— Vecmāmiņ, vai jums ir izkapts?

— Kaut kur bija. Tikai piķis viņu sazin, kur palikusi. Kam tev tā?

— Gribēju jūsu birztalā sapļaut zirgiem zālīti. Vai var?

Vecā padomāja, tad atbildēja:

— Kad gan jūs būsiet mums no kakla nost? Dod jums šo, dod to… Vieni atjāj — prasa labību, atjāj citi — arī stiepj un rauj visu, kas pagadās acīs. Nedošu tev izkapti! Kā gribi, bet nedošu.

— Vai tad tev zāles žēl, dieva dvēselīt?

— Un zāle — vai tā, pēc tavām domām, aug tukšā vietā? Ar ko es barošu govi?

— Vai tad stepē maz zāles?

— Nu, tad jāj turp, mīlulīt. Stepē tās tiešām daudz.

Grigorijs īgni noteica:

— Vecmāmiņ, labāk dod izkapti. Es drusciņ papļaušu, pārējais paliks tev, bet, ja laidīsim turp zirgus, — visu zāli nobradās!

Vecā bargi uzlūkoja Grtgoriju un novērsās.

— Ej paņem pats, tā laikam karājas pie pūņa.

Grigorijs sameklēja pūņa nojumē vecu, salauzītu izkapti un, kad gāja vecajai garām, skaidri dzirdēja, ka tā noteica: — Glābiņa no jums, nolādētajiem, nav!

Grigorijs bija pie tā pieradis. Viņš jau sen redzēja, kādā noskaņā viņus sagaida ciematu iedzīvotāji. «Viņi spriež pareizi,» viņš domāja, piesardzīgi atvēzēdams izkapti un cenzdamies pļaut tīrāk, bez kļūmēm. «Kāda velna pēc mēs viņiem vajadzīgi? Nevienam mēs neesam vajadzīgi, traucējam visus mierīgi dzīvot un strādāt. Tam jādara gals, pietiek!»

"Domās nogrimis, viņš stāvēja pie zirgiem, raudzījās, cik kāri viņi ķer ar melnajām, samtainajām lūpām maigās, jaunās zāles kušķus. Viņa domas pārtrauca jauneklīga, lūstoša basa balstiņa:

— Cik brīnišķīgi skaists zirgs, tīri kā gulbis!

Grigorijs pavērās uz runātāja pusi. Jauns, nesen bandā

iestājies Aleksejevas staņicas kazaciņš, grozīdams galvu, tīksmi skatījās sirmajā zirgā. Nenovērsdams sajūsminātās acis no zirga, viņš vairākkārt apgāja tam apkārt, paklakšķināja mēli.

— Tavs, vai?

— Un ko tev vajag? — Grigorijs nelaipni atbildēja.

— Mainīsimies! Man ir bēris — tīrasiņu donietis, ņem ik šķērsli un straujš, ai cik straujš! Kā zibens!

— Vācies pie velna! — Grigorijs salti attrauca.

Puisis brītiņu klusēja, apbēdināts nopūtās un atsēdas

netālu. Viņš ilgi aplūkoja sirmo zirgu, tad sacīja;

— Viņš tev ar dusuli, nevar labi atvilkt elpu.

Grigorijs klusēdams bakstīja zobus ar salmu. Naivais.

puiškans sāka viņam patikt.

— Vai nemainīsies, krusttētiņ? — tas klusiņām vaicāja, raudzīdamies lūdzošām acīm Grigorijā.

— Nemainīšos. Un tevi pašu piedevām neņemšu.

— Bet kur tu ņēmi šo zirgu?

— Pats izgudroju.

— Nē, no tiesas!

— Visi nāk pa tiem pašiem vārtiem: ķēve dzemdēja.

— Runā nu ar tādu muļķi, — puisis aizvainots noteica un aizgāja sāņus.

Tukšs, it kā izmiris stāvēja ciemats Grigorijā priekša. Atskaitot fominiešus, nebija redzama neviena dzīva dvē-sele. Šķērsceļā pamestā arba, malkas cērtamais klucis ar steigā iecirstu cirvi un neaptēstu dēli līdzās, iejūgti vērši, kas ielas vidū laiski plūca zemo zāli, apgāzts spainis pie akas grodiem — tas-viss pauda to, ka mierīgā dzīves gaita ciematā negaidot izjaukta un ka saimnieki, pametuši savus darbus nepabeigtus, kaut kur pagaisuši.

Tādu pašu tukšumu un tādas pašas iedzīvotāju steidzīgas mukšanas pazīmes Grigorijs bija redzējis, kad kazaku pulki pārstaigāja Austrumprūsiju. Tagad viņam bija lemts redzēt to pašu dzimtajā novadā… Vienlīdz drūmiem un naidīgiem skatieniem viņus sagaidīja toreiz vācieši, tagad — Augšdonas kazaki. Grigorijs atcerējās sarunu ar veco sievu un, atpogājis krekla apkakli, skumji pavērās visapkārt. Atkal sirdi sagrāba nolādētās sāpes…

Saule karsti kveldēja zemi. Šķērsceļā bija jūtama sājā putekļu, balandu un zirgu sviedru smaka. Birztalās, aug-stajos vītolos, kas bija pilni pinkainu ligzdu, brēca krauķ;. Stepes upīte, kurā kaut kur krants virsotnē ieplūda avota ūdens, lēnām tecēja pa ciematu, sadalīdama to divās daļās. No abām pusēm uz to slīga plašās kazaku sētas, visas kuplos dārzos, ar ķiršiem, kas aizklāja istabu logus, ar platām ābelēm, kas slēja saulē zaļo lapotni un jaunos aizmetušos augļus.

Grigorijs apmiglotām acīm skatījās uz rievainajam ceļ-mallapām apaugušo sētu, uz salmiem klāto mājiņu ar dzeltenajiem aizvērtņiem, uz augsto akas vindu… Līdzās klonam uz veco zedeņu staba karājās lietu izbalējis zirga galvaskauss ar melniem tukšo acu dobumiem.Pa šo pašu stabu locīdamās rāpās augšup, stiepās pret gaismu zaļās ķirbju stīgas. Tās bija sasniegušas staba virsotni, pieķērušās ar pūkainajām stīdziņām pie galvaskausa izciļņiem, pie nedzīvajiem zirga zobiem, un viena nokarena stīdziņa, meklēdama atbalstu, sasniedza jau netālu stāvošā irbenāju krūma zaru.

Vai sapnī vai tālajā bērnībā Grigorijs bija to visu redzējis? Pēkšņas kvēlas smeldzes pārņemts, viņš nogulās uz mutes zem zedeņiem, aizsedza seju ar plaukstām ua cēlās tikai tad, kad iztālēm atskanēja gari stieptais: «Se* e-e-g-lot zir-gus!»

Nakts jājienā viņš atstāja ierindu, apstājās, it kā lai pārsegīotu zirgus, bet tad ieklausījās zirgu kāju diponā, kas lēnām attālinājās un gaisa, un, ielecis seglos, aulekšiem devās sāņus no ceļa.

Verstis piecas viņš trenca zirgus neapstādamies, bet tad palaida tos soļos, ieklausījās — vai no mugurpuses nedzenas pakaļ? Stepē bija klusums. Tikai smilšu pakalnos sasaucās tilbītes, un kaut kur tāltālu tikko dzirdami skanēja suņu rejas.

Melnajās debesīs — zeltainmirgojošu zvaigžņu raksti. Stepē klusums un sirdij tuvās un rūgtās vērmeļu smaržas piesātināts vējiņš… Grigorijs pacēlās kāpšļos, atvieglots pilnu krūti atvilka elpu…

XVII

Labu laiku pirms ausmas viņš atauļoja pļavā pret TafSru ciematu. Lejpus ciemata, kur Dona seklāka, viņš izģērbās kails, piesēja drēbes, zābakus, ieročus zirgiem pie galvas Un, turēdams zobos patronsomu, līdz ar zirgiem metās peldus. Odens apdedzināja ar neciešamu saltumu. Lai sasildītos, viņš strauji īrās ar labo roku, neizlalzdams no kreisās sasietās pavadas, pusbalsī skubinādams peldot krācošos un sprauslājošos zirgus.

Krastmalā viņš steidzīgi apģērbās, savilka seglu jostas un, lai sasildītu zirgus, aši auļoia uz ciematu. Piemirkušais šinelis, slapjie seglu spārni, valgais krekls saldēja miesu. Grigorijam klabēja zobi, pa muguru skrēja šermuļi, un pats viņš viss trīcēja, bet drīz vien straujais jājiens viņu sasildīja, un netālu no ciemata viņš sāka jāt soļos, lūkodamies uz visām pusēm un vērīgi klausīdamies. Viņš nolēma atstāt zirgus gravā. Pa akmeņaino nogruvumu nojāja gravas dibenā. Zem zirgu kājām sausi iečirkstējās akmeņi, šķīda pakavu uzšķiltās dzirkstis.

Grigorijs piesēja zirgus pie sausās gobas, kas viņam bija pazīstama kopš bērnības, un devās uz ciematu.

Tur jau ir vecā Meļehovu māja, tumšie ābeļu puduri, akas vinda zem Greizajiem Ratiem… Aiz satraukuma aizelsies, Grigorijs nokāpa pie Donas, uzmanīgi pārrāpās pāri Astahovu pagalma zedeņiem, piegāja pie aizvērtņiem neaizklātā loga. Viņš dzirdēja tikai biežos sirdspukstus un dobjo asins dunu galvā. Viņš klusi pieklauvēja pie loga ietvara, tik klusi, ka pats gandrīz nedzirdēja klauvējienu. Aksiņja klusēdama pienāca pie loga, skatījās ārā. Grigorijs ieraudzīja, kā viņa piespieda rokas pie krūtīm, un izdzirda no viņas lūpām izlaužamies neskaidru vaidu. Grigorijs parādīja ar zīmi, lai viņa atver logu, noņēma šauteni. Aksiņja atdarīja abas loga puses.

— Klusāk! Sveika! Neslēdz durvis, es pa logu, — Grigorijs čukstēja.

Viņš uzkāpa uz pavaļas. Aksiņjas kailās rokas apskāva viņa kaklu. Tās tā trīcēja un raustījās uz viņa pleciem, šīs mīļās rokas, ka trīsas pārņēma arī Grigoriju.

— Ksjuša … pagaidi… paņem šauteni, — viņš stomīdamies tikko dzirdami čukstēja.

Pieturēdams ar roku zobenu, Grigorijs pārkāpa pāri palodzei, aizvēra logu.

Viņš gribēja apskaut Aksiņju, bet tā smagi noslīga Grigorija priekšā uz ceļiem, apskāva viņa kājas un, pieplakusi ar seju pie slapjā šineļa, sāka raustīties aizturētās elsās. Grigorijs pacēla viņu, nosēdināja uz soliņa. Piekļaudamās, slēpdama seju viņam pie krūtīm, Aksiņja klusēja, bieži iedrebējās un sakoda zobos šineļa atloku, lai apslāpētu raudas un nepamodinātu bērnus.

Kā redzams, arī viņu, tik stipru, bija salauzušas ciešanas. Kā redzams, arī viņai bijusi rūgta dzīve šo mēnešu laikā … Grigorijs glāstīja viņas uz muguras atrisušos matus, karsto un aiz sviedriem slapjo pieri. Viņš ļāva tai izraudāties atliku likām un tad vaicāja:

— Vai bērnini sveiki un veseli?

— Jā.

— Duņaška?

— Arī Duņaška .,. Sveika .,. un vesela …

— Vai Mihails mājās? Pagaidi jel! Rimsties, man viss krekls slapjš no tavām asarām… Ksjuša! Mana dārgā, pietiek! Nav laika tik daudz raudāt, maz vaļas . (. Vai Mihails mājās?

Aksiņja noslaucīja seju, saspieda ar savām slapjajām plaukstām Grigorija vaigus. Smaidot caur asarām, nenovēršot acu no sava mīļā, viņa klusi sacīja:

— Es rimšos … Es jau vairs nebrēcu … Nav Mihaila, otro mēnesi Veškos, kalpo tur kādā daļā. Ej jel, paraugies bērnos! Ai, negaidījām mēs tevis un necerējām!…

Mišatka un Poļuška, rokas atmetuši, gulēja gultā. Grigorijs noliecās pār viņiem, pastāvēja brītiņu un aizgāja uz pirkstgaliem, klusēdams atsēdās līdzās Aksiņjai.

— Kā tad tu? — kvēli čukstēdama, viņa jautāja. — Kā atnāci? Kur tu biji pazudis? Un ja nu tevi notver?

— Ierados tev pakaļ. Droši vien nenotvers! Vai jāsi?

— Uz kurieni?

— Man līdzi. Es aizgāju no bandas. Es biju pie Fotnina. Vai dzirdēji?

— Jā. Bet kurp tad lai dodos tev līdzi.

— Uz dienvidiem. Uz Kubaņu vai tālāk. Dzīvosim, kaut kā iztiksim, ko? Katrs darbs man būs labs. Manām rokām vajag strādāt, nevis karot. Visa dvēsele man izsāpējusies šo mēnešu laikā … Nu, gan jau.

— Bet bērni?

— Atstāsim Duņaškai. Vēlāk redzēsim. Vēlāk paņemsim arī viņus. Nu? Vai jāsi?

— Griša … Grišeņka …

— Nevajag! Bez asarām. Pietiek jau! Gan izbrēksimies abi, būs laika diezgan.., Posies, mani zirgi gaida gravā. Nu? Vai jāsi?

— Un kā tad tu domāji? — Aksiņja piepeši skaļi sacīja uji izbijusies piespieda roku pie lūpām, pavērās bērnos.

— Kā tad tu domāji? — viņa jau čukstēdama atkārtoja.

— Vai man jauka dzīve vienai? Jāšu, Grišeņka, manu dārgumiņ! Kājām iešu, rāpšos tev pakaļ, bet viena vairs nepalikšu! Nav man bez tevis dzīves … Labāk nosit, bet nepamet atkali…

Viņa spēji piekļāva sev klāt Grigoriju. Viņš skūpstīja Aksiņju un iesāniski skatījās uz logu. Vasaras naktis īsas. Jāsteidzas.

— Varbūt atgulsies? — Aksiņja vaicāja.

— Ko tu runā! — viņš izbijies iesaucās. — Drīz ausis gaisma, jādodas ceļā. Ģērbies un ej pasauc Duņašku. Jānorunā ar viņu. Mums tumsā jānokļūst līdz Sausajai gravai. Tur mežā pavadīsim dienu, bet nakti dosimies tālāk. Vai varēsi nosēdēt zirgam mugurā?

— Ak kungs, varētu nez kā, ne tikai jāšus! Es visu laiku domāju — vai tas man nerādās sapnī? Es bieži redzu tevi sapnī.,. Un ikreiz savādāk… — Aksiņja steidzīgi sukāja matus, turēdama zobos matadatas, un runāja nesaprotami, klusi. Viņa ātri apģērbās un devās uz durvīm.

— Vai modināt bērnus? Tu kaut palūkosies viņos.

— Nē, nevajag, — Grigorijs noteikti sacīja.

Viņš izņēma no cepures tabakas maku un sāka tīt smēķi, bet, tiklīdz Aksiņja izgāja, steidzīgi piegāja pie gultas un ilgi skūpstīja bērnus, tad atcerējās Natāliju un atcerējās vēl daudz ko, kas bijis grūtajā mūžā, un viņam sāka birt asaras.

Pārkāpusi pāri slieksnim, Duņaška sacīja:

Nu sveiks, brālīt! Ak tad pārradies mājās? Cik gan esi maldījies pa stepi… — un sāka vaimanāt. — Tad nu sagaidīja gan bērniņi tēvu… Kļuvuši par dzīva tēva bāreņiem …

Grigorijs apskāva viņu, stingri teica:

— Klusāk, pamodināsi bērniņus! Met mieru, māsa! So mūziku jau esmu dzirdējis! Un asaru un bēdu man pieliek pašam savu… Ne tādēļ tevi saucu. Vai ņemsi bērnus audzināt?

— Bet kur tu dēsies?

— Dodos prom un ņemu līdzi Aksiņju. Vai ņemsi bērnus pie sevis? Iekārtošos darbā, tad tos pievākšu.

— Nu kā gan citādi? Ja jau jūs abi aizejat, — ņemšu. Vai tad uz ielas viņiem palikt, vai pamest tos svešiem cilvēkiem…

Grigorijs klusēdams noskūpstīja Dun ašķu un pateica:

— Lielais paldies tev, māsa! Es zināju, ka neatteiksi.

Duņaška klusēdama atsēdās uz lādes un jautāja:

-Kad aizejat? Tūlīt?

— Jā.

— Un kā tad māja? Saimniecība?

Aksiņja nedroši atbildēja:

— Pieskati pati. Ielaid īrniekus — vai dari, kā pati zini. Kas paliks no drēbēm, no mantām, — pārnes pie sevis.,,

— Bet ko es teikšu cilvēkiem! Vaicās, kur palikusi, — ko lai saku? — Duņaška jautāja.

— Saki, ka nekā nezini, tas ir viss sakāmais. — Grigorijs pievērsās Aksiņjai. — Ksjuša, pasteidzies, posies! Neņem daudz līdzi! Paņem siltu jaciņu, divus trīs brunčus, kaut ko no veļas, pārtiku pirmajam sākumam, vairāk neko.

Tikko ausa gaismiņa, kad, atvadījušies no Duņaškas un noskūpstījuši tā arī nepamodušos bērnus, Grigorijs un Aksiņja izgāja uz lieveņa. Viņi nokāpa līdz Donai, pa piekrasti aizgāja līdz gravai.

— Kādreiz abi tāpat gājām uz Jagodnaiu, — Grigorijs sacīja. — Tikai sainītis tev toreiz bija lielāks un paši mēs bijām jaunāki…

Priecīga saviļņojuma pārņemta, Aksiņja no sāniem pavērās Grigorijā.

— Bet es visu laiku baidos, — vai tikai tas nav sapnis? Dod savu roku, pieskaršos, citādi nevaru ticēt. — Viņa klusi iesmējās, ejot piespiedās Grigorijā plecam.

Viņš redzēja Aksiņjas aiz asarām pietūkušās, laimē starojošās acis, pirmsausmas mijkrēslī bālos vaigus. Mīļi smaidīdams, nodomāja: «Saposās un devās ceļā it kā viesos … Nekas viņu nebaida, ir gan dūšīgs sievišķis!»

It kā atbildot viņa domām, Aksiņja teica:

— Redzi, kāda es esmu… tu pasvilpi kā sunītim, un es skrienu tev pakaļ. Tā ir mīla, tās ir ilgas pēc tevis, Griša, kas mani tā saistījušas … Tikai bērniņu žēl, bet par sevi pat nenovaidēšos. Visur iešu tev līdzi, kaut nāvē!

Viņu soļus izdzirduši, klusi iezviedzās zirgi. Strauji tuvojās ausma. Austrumu pamalē jau manāmi sārtojās debess maliņa. Virs Donas no ūdens cēlās migla.

Grigorijs atsēja zirgus, palīdzēja Aksiņjai tikt seglos. Kāpšļi bija nolaisti par garu Aksiņjas kājām. Skaizdamies par savu aizmāršību, viņš savilka siksnas, uzkāpa otram zirgam mugurā.

— Turies aiz manis, Ksjuša! Izkļūsim no gravas — sāksim aulekšot. Tad tevi tā netricinās. Neatlaid pavadu! Zirdziņam, uz kura sēdi, tas lāgā nepatīk. Piesargi ceļgalus! Viņš reizēm niekojas, viņam tīkas ieķert ceļgalā ar zobiem. Nu, aidā!

Līdz Sausajai gravai bija verstis astoņas. īsā laikā viņi noauļoja šo atstatumu un saules lēktā bija jau pie meža. Mežmalā Grigorijs nokāpa no zirga un palīdzēja nokāpt arī Aksiņjai.

— Nu, kā? Vai grūti nepieradušai jāt? — viņš smaidīdams jautāja.

No auļošanas piesarkusi Aksiņja nozibsnīja savas melnās acis.

— Jauki! Labāk nekā iet pašai. Tikai kājas gan.,, — Un viņa samulsusi pasmaidīja: — Tu aizgriezies, Griša, es paskatīšos uz savam kājām. Nez kāpēc āda sūrst,,, laikam noberzusies.

— Nieki, pāries, — Grigorijs viņu nomierināja. — Izkusties mazlietiņ, citādi tev kājiņas trīc… — Un laipnā zobgalībā piemiedz acis: Ak, tu kazaciene!

Pašā kraujas apakšā viņš izraudzījās nelielu laukumiņu un sacīja:

— Te arī būs mūsu apmetne, iekārtojies, Ksjuša!

Grigorijs nosegloja zirgus, sapina tos, palika zem krūma

seglus un ieročus. Zāli pārpilnām klāja bieza rasa, un zāle no rasas šķita zilpelēka, bet nokalnē, kur vēl aizvien slēpās rīta mijkrēslis, tai bija blāva gaišzilguma nokrāsa. Pusatvērtajos puķu kausiņos snauda oranžkrāsas kamenes. Virs stepes vīteroja cīruļi, labībā, dažādajās smaržīgajās stepes zālēs vienmērīgi tarkšķēja paipalas: «Laiks gulēt! Laiks gulēt! Laiks gulēt!» Grigorijs nomīdīja pie ozolkrūma zāli, atlaidās, nolicis galvu uz segliem. Gan skaļie paipalu tarkšķi, gan iemidzinošie cīruļu vīteri, gan siltais vējš, kas atlidoja no Donas otras puses, no nakti neatdzisušajām smiltīm, — viss noskaņoja miegam. Lai nu kam, bet Grigorijam, kas nebija gulējis daudzas naktis pēc kārtas, bija laiks gulēt. Paipalas pierunāja viņu, un viņš, miega pievārēts, aizvēra acis. Aksiņja sēdēja līdzās, klusēja, domīgi raudama ar lūpām smaržīgās madaras maigās lapiņas.

— Griša, vai mūs te neviens nenotvers? — viņa klusi vaicāja, pieskardamās ar zieda kātiņu Grigorija vaigam, kas bija apaudzis ar bārdu.

Viņš ar pūlēm pamodās no snaudas un piesmacis teica:

— Stepē neviena nav. Tagad jau klusais laiks. Es vēl pagulēšu, Ksjuša, bet tu uzmani zirgus. Pēc tam tu gulēsi. Miegs mani pieveicis … es guļu … Ceturtā nakts… Vēlāk parunāsim …

— Guli, dārgais, guli ciešāk!

Aksiņja noliecās pie Grigorija, atglauda no viņa pieres matu cirtu, lēni pieskārās ar lūpām viņa vaigam.

— Mans mīļais Grišeņka, cik daudz tev sirmu matu uz galvas.,, — viņa čukstus sacīja. — Tātad kļūsti vecs?

Bet vēl nesen biji jauns puisis ,., — Un ar skumju smaidu viņa ielūkojās Grigoriļam sejā.

Viņš gulēja, viegli pavēris lūpas, vienmērīgi elpodams. Melnās skropstas ar saulē izbalējušām smailēm tikko ietrīcējās, augšlūpa pakustējās, pavērdama cieši sakostos, baltos zobus. Aksiņja ielūkojās viņā vērīgāk un tikai tagad pamanīja, kā viņš pārvērties šais dažos šķiršanās mēnešos. Kaut kas bargs, gandrīz nežēlīgs bija dziļajās, šķērsajās grumbās starp mīļotā uzacīm, mutes vaibstos, asi iezīmētajos vaigu kaulos … Un Aksiņjai pirmoreiz ienāca prātā, cik briesmīgs viņš laikam ir kaujā, zirga mugurā, kailu zobenu rokā. Acis nodūrusi, viņa slepus palūkojās lielajās, stiegrainajās Grigorija rokās un nez kāpēc nopūtās.

Pēc brītiņa Aksiņja klusi piecēlās, pārgāja pāri pļaviņai, augstu sacēlusi brunčus, cenzdamās tos nesaslapināt ra-sainajā zālē. Kaut kur netālu pār akmeņiem šļāca un čaloja strautiņš. Viņa nokāpa gravas dziļumā, kas bija klāta ar sūnainām, iezaļganām akmens plāksnēm, padzērās auksta avota ūdens, nomazgājās un noslaucīja ar mutautiņu piesarkušo seju pavisam sausu. No viņas lūpām visu laiku nenozuda lēns smaids, acis zaigoja priekā. Grigorijs atkal pie viņas! Atkal ar rēgainu laimi viņu vilina nezināmā nākotne… Daudz asaru Aksiņja bija lējusi bezmiega naktīs, dauclz bēdu pārcietusi pēdējo mēnešu laikā. Vēl vakar dienā sakņu dārzā, kad sievas, kaplēdamas līdzās kartupeļus, sāka dziedāt sērīgo sievu dziesmu, — viņai sāpīgi sažņaudzās sirds, un viņa neviļus ieklausījās;

Tēga-tēga, pelēkzosis, mājup nu, Bij jums gana laika upē skriet, Bij jums gana laika upē skriet Un man, jaunuvltei, asras liet,,, —

skandināja augsta sievietes balss, sūdzoties par sūro likteni, un Aksiņja neizturēja: asaras sāka aumaļām plūst viņai no acīm. Viņa gribēja aizmirsties darbā, apslāpēt sirdī tvīkstošo smeldzi, bet asaras aizmigloja acis, lielām lāsēm pilēja uz zaļajiem kartupeļu lakstiem, uz nevarīgajām rokām, un viņa nekā vairs neredzēja un nespēja strādāt. Nosviedusi kapli, viņa noslīga zemē, paslēpa seju plaukstās un ļāva plūst asarām …

Vēl vakar viņa bija nolādējusi savu dzīvi un viss ap viņu bija izskatījies pelēks un bez prieka kā apmākusies diena, bel šodien visa pasaule šķita gaviļu pilna un gaiša, ii kā pēc svētīga vasaras lietus. «Atradīsim arī mēs savu laimi!» viņa domāja, izklaidīgi lūkodamās robotajās ozola lapās, kas liesmoja slīpajos lecošās saules staros.

Pie krūmiem saulgozī auga smaržīgas dažādas krāsas puķes. Aksiņja saplūca lielu klēpi, uzmanīgi atsēdās netālu no Grigorija un, atcerēdamās jaunību, sāka pīt vainagu. Tas iznāca krāšņs un skaists. Aksiņja ilgi priecājās par to, tad ievija tanī dažus sārtus mežrozīšu ziedus, nolika Grigorijam galvgalī.

Ap deviņiem Grigorijs pamodās no zirgu zviedzieniem, izbijies pietrūkās, mētādams ap sevi rokas, meklēdams ieročus.

— Neviena nav, — Aksiņja klusi teica. — No kā tu nobijies?

Grigorijs izberzēja acis, miegaini pasmaidīja.

— Esmu iemācījies dzīvot kā zaķis. Jāguļ un miegā jālūkojas ar vienu aci, jātrūkstas no katra trokšņa… No iā, meičiņ, tik drīz nevar tikt vaļā. Vai es ilgi gulēju?

— Nē. Varbūt vēl pietnigsi?

— Man jāguļ vesela diena un nakts no vietas, lai izgulētos, kā pienākas. Ēdīsim labāk brokastis. Maize un nazis man ir seglu somās, izņem pati, bet es iešu padzirdīšu zirgus.

Viņš piecēlās, novilka šineli, izstaipīja plecus. Saule karsti sildīja. Vējš purināja koku lapas, un šai šalkoņā vairs nebija dzirdama dziedošā strauta balss.

Grigorijs nokāpa pie ūdens, uztaisīja no akmeņiem un zariem vienā vietā aizsprostu, ar zobenu saraka zemi, aizbēra ar to akmeņu starpas. Kad pie aizsprosta uzkrājās ūdens, viņš atveda zirgus un deva tiem padzerties, tad noņēma iemauktus un palaida tos atkal ganīties.

Brokastīs Aksiņja jautāja:

— Kurp mēs dosimies no šejienes?

— Uz Morozovu. Aizjāsim līdz Platovai, bet no turienes iesim kājām.

— Un zirgi?

— Tos pametīsim.

— Žēl, Griša. Tik labi zirgi, uz sirmi nevar vien noskatīties, un nu jāpamet? Kur tu dabūji šo zirgu?

— Dabūju… — Grigorijs sēri pasmīnēja. — Nolaupīju vienam taurietim.

Pēc neilga klusuma viņš teicas

— Vai nu žēl, vai ne, bet būs jāpamet,». Mēs jau ne-tirgosimies ar zirgiem.

— Bet kāpēc tu jāj ar ieročiem? Kam tev tie vajadzīgi? Nedod dievs, kāds ieraudzīs — iedzīvosimies nelaimē.

— Kas mūs nakti redzēs? Es tos tāpat drošības pēc atstāju. Bez tiem rnan tā kā pabaigi… Kad pametīsim zirgus, — pametīsim arī ieročus. Tad tie vairs nebūs vajadzīgi.

Pēc brokastīm viņi apgūlās uz izklāta šineļa. Grigorijs veltīgi cīnījās ar miegu. Aksiņja, atspiedusies uz elkoņa, stāstīja, kā dzīvojusi bez viņa, cik daudz pārcietusi šai laikā. Nepārvaramā snaudienā Grigorijs dzirdēja viņas vienmērīgo balsi un nespēja pacelt smagnējos plakstus. Brīžiem viņš nemaz nedzirdēja, ko Aksiņja runā. Viņas balss attālinājās, skanēja dobjāk un apklusa pavisam. Grigorijs sarāvās un pamodās, bet pēc maza brītiņa atkal aizvēra acis. Nogurums bija stiprāks par viņa vēlēšanos un gribu.

— …viņi ilgojās, vaicāja — kur tētis? Es ar viņiem visvisādi, vairāk gan ar laipnību. Pierada, pieķērās man un sāka retāk apciemot Duņašku. Poļuška ir klusa, mierīga. Sašuju viņai no lupatiņām lellītes, viņa sēž ar tām zem galda, rotaļājas. Bet Mišatka reiz atskrien no olnīcas, viss dreb. «Kas tev?» vaicāju. Sāk raudāt un tik rūgti raud. «Bērni ar mani nespēlējas, saka — tavs tēvs ir bandīts. Māmīt, vai tiesa, ka viņš bandīts? Kādi tad ir bandīti?» Es viņam saku: «Viņš nav nekāds bandīts, tavs tēvs. Viņš ir… nelaimīgs cilvēks.» Tad nu piesējās ar izprašņājumiem: kāpēc nelaimīgs, un kas tas ir — nelaimīgs? Nekādi nevaru viņam ieskaidrot.,, Viņi paši, Griša, sāka mani saukt par māti, nedomā, ka es viņus mācīju. Un Mihails izturējās pret viņiem tā nekas, labi. Ar; mani nesveicinājās, novēršas un iet garām, bet viņiem pāris reižu atveda no staņicas cukuru. Prohors visu laiku par tevi bēdājās. Ņēma un pazuda cilvēks, saka. Pagājušajā nedēļā iegriezās parunāt par tevi un tā sāka raudāt, ka asaras bira.,. Manā mājā izdarīja kratīšanu, visu laiku meklēja ieročus — gan pažobelēs, gan pagrabā, gan visur citur .,.

Grigorijs iemiga, tā arī nenoklausījies stāstā līdz galam. Virs viņa galvas vējā čukstējās jaunās vīksnas lapas. Viņam pa seju slīdēja dzelteni gaismas spīduļi. Aksiņja ilgi skūpstīja viņa aizvērtās acis, bet tad aizmiga arī pati, pieplakusi ar vaigu Grigorijam pie rokas, smaidīdama arī miegā.

*

Vēlā naktī, kad uzlēca mēness, viņi pameta Sauso gravu. Pēc divu stundu jāšanas viņi no pakalnes devās lejup uz Ciru. Pļavā grieza griezes, niedrājos upītes līčos kurkstēja vardes, un kaut kur tālu un dobji vaidēja dumpis.

Gar upīti no vienas vietas stiepās dārzi, drūmi melnodami miglā.

Netālu no tiltiņa Grigorijs apstājās. Ciematā valdīja pusnakts klusums. Grigorijs ar papēžiem paskubināja zirgu, nogriezās sāņus. Viņš negribēja jāt pāri tiltam. Viņš neticēja šim klusumam un baidījās no tā. Ciemata malā viņi pārjāja pāri upītei un tikko bija iegriezušies šaurajā šķērsceļā, kad no grāvja pacēlās cilvēks un aiz viņa — vēl trīs.

— Stāt! Kas jāj?

Grigorijs sarāvās no kliedziena kā no sitiena, pievilka pavadu. Vienā mirklī savaldījies, viņš skaļi atsaucās: — Savējie! — un, strauji pagriežot zirgu, paguva iečukstēt Aksiņjai: — Atpakaļ! Man līdzi!

Nesen te bija apmetusies uz naktsguļu pārtikas vienība, un četri šās vienības sargposteņa vīri klusēdami un bez steigas tuvojās viņiem. Viens apstājās aizsmēķēt, aizdedzināja sērkociņu. Grigorijs spēcīgi iecirta ar pletni Aksiņjas zirgam. Tas metās uz priekšu un sāka tūdaļ aulekšot. Pieplacis zirgam pie kakla, Grigorijs joņoja nopakaļ. Klusums ilga dažus moku pilnus mirkļus, bet tad kā pērkons nogranda nevienmērīga, dārdoša zalve, uguns dzirkstis pāršķēla tumsu. Grigorijs izdzirda svelošos ložu svilpienus un gari stieptu saucienu:

— Pie ša-a-autenēm!…

Ap simt asu no upītes Grigorijs panāca strauji skrejošo, sirmo zirgu, — jādams līdzās, uzsauca:

— Pieliecies, Ksjuša! Pieliecies zemāk!

Aksiņja savilka pavadu un, slīgdama atpakaļ vēlās uz sāniem. Grigorijs paguva viņu saturēt, citādi viņa būtu nokritusi.

— Tevi ievainoja! Kur tev ķēra?!.,, Runā jel!,,, — Grigorijs piesmacis vaicāja.

Viņa klusēja un arvien smagāk uzgula viņa rokai. Auļojot spiezdams viņu sev klāt, Grigorijs aizelsies čukstēja:

— Dieva dēļ! Kaut vienu vārdu! Kas tev kaiš?!

Bet no apklusušās Aksiņjas viņš vairs nedzirdēja ne vārda, ne vaida.

Verstis divas no ciemata Grigorijs spēji nogriezās no ceļa, nojāja gravā, nokāpa no zirga un, paņēmis rokās Aksiņju, saudzīgi nolika zemē.

Grigorijs novilka viņai silto jaciņu, pārplēsa 117. krūtīm vieglo katūna blūzīti un kreklu, sataustīja brūci. Lode bija ieurbusies Aksiņjai kreisajā lāpstiņā, sadragājusi kaulu un šķērsām iznākusi ārā zem labā atslēgas kaula. Asiņainām, trīcošām rokām Grigorijs izņēma no seglu somām savu tīro apakškreklu un medikamentu sainīti. Viņš pacēla Aksiņju, palika tai zem muguras ceļgalu, sāka pārsiet brūci, cenšoties apturēt asinis, kas šļācās no brūces zem atslēgas kaula. Noplēstie krekla gabali un saite ātri kļuva melni, izmirka -caurcaurēm. Aksiņjai plūda asinis arī no pusatvērtās mutes, burzguļoja un guldza rīklē. Un Grigorijs, šausmās stingdams, saprata, ka viss pagalam, ka visdrausmīgākais, kas vien varēja viņa dzīvē notikt, jau noticis …

Pa kraujo gravas nogāzi, pa zālē iemīto un aitu spirām klāto taciņu viņš uzmanīgi nokāpa gravā, nesdams rokās Aksiņju. Viņas nevarīgi nokārtā galva dusēja Grigorijam vz pleca. Viņš dzirdēja svelpjam, gārdzam Aksiņjas elpū un juta, kā siltās asinis atstāj viņas miesu un plūst no mutes viņam uz krūtīm. Grigorijam pakaļ gravā nokāpa abi zirgi. Sprauslādami, laužņus žvadzinādami, tie sāka esi sulīgo zāli.

Aksiņja nomira Grigorija rokās neilgi pirms ausmas. Viņa tā arī neatguva samaņu. Viņš klusēdams noskūpstīja Aksiņjas saltās un no asinīm sāļās lūpas, saudzīgi nolika vi?!n zālē, piecēlās. Nezināms spēks pagrūda viņu krūtīs, un viņš slīga atpakaļ, nokrita atmuguriski zemē, bet tūliņ izbijies uzlēca kājās. Un vēlreiz pakrita, sāpīgi atsitās ar kailo galvu pret akmeni. Tad, palikdams uz ceļgaliem, izvilka no maksts zobenu, sāka rakt kapu. Zeme bija valga un pakļāvīga. Grigorijs ļoti steidzās, bet elpas trūkums žņaudza viņam rīkli, un, lai būtu vieglāk elpot, viņš pārplēsa savu kreklu. Agrais rīta dzestrums atvēsināja sviedriem klātās krūtis, un viņam vairs nebija tik grūti strādāt. Zemi viņš rauša ārā ar rokām un cepuri, neatpūzdamies ne mirkli, bet, kamēr izraka kapu sev līdz jostas vietai, — pagāja daudz laika.

Viņš apbedīja savu Aksiņju spožā rīta gaismā, Jau kapā viņš sakrustoja tai uz krūtīm nedzīvi bālās, smūlgās rokas, aizsedza ar galvas lakatiņu seju, lai zeme neiebirtu viņas pusatvērtajās, pret debesīm nekustīgi vērstajās, jau mazliet blāvajās acīs. Grigorijs atvadījās no viņas, cieši ticēdams, ka viņi nešķiras uz ilgu laiku ..,

Ar plaukstām viņš rūpīgi nolīdzināja uz kapa kopiņas valgos, dzeltenos mālus un ilgi palika uz ceļiem pie kapa, noliecis galvu, lēni līgodamies.

Grigorijam vairs, nebija ko steigties. Viss bija galā. Dūmakainajā sausvēja miglā virs gravas pacēlās saule. Tās stari sudraboja biezos, sirmos matus uz neapsegtās Grigorija galvas, slīdēja pa viņa bālo un savā nekustīgumā baismo seju. It kā no smaga sapņa pamodies, viņš pacēla galvu un ieraudzīja virs sevis melnas debesis un žilbi mirdzošu, melnu saules ripu.

XVIII

Agrā pavasarī, kad nokūst sniegs un izžūst ziemā sakritusi zāle, stepē sākas pavasara ugunspali. Straumēm plūst vēja dzītā uguns, kāri rij sauso timotiņu, vijas pa augstajiem baltdadžu kātiem, slīd pa brūnajām vībotņu virsnītēm, stīdz pa zemienēm … Un pēc tam stepē ilgi jūtama izdedzinātās un saplaisājušās zemes rūgtā deguma smaka. Visapkārt līksmi zaļo jaunā zāle, virs tās zilgajās debesīs trīs neskaitāmie cīruļi, sātīgajā zālainē ganās meža zosis un vij ligzdasuz vasaru apmetušās sīgas. Bet tur, kur gājusi pāri uguns, rēgojas drausma, nedzīva, apogļojusies zeme. Tur nevij ligzdas putni, zvēri iet tai pa gabalu apkārt, tikai vējš, spārnotais un ātrais vējš, trauc tai pāri un tālu iznēsā zilganpelēkus pelnus un kodīgos, tumšos putekļus.

kā ugunspalu izdedzināta stepe — tik melna bija kļuvusi Grigorija dzīve. Viņš bija zaudējis visu, kas sirdij dārgs. Nežēlīgā nāve bija atņēmusi visu, izpostījusi visu. Bija palikuši tikai bērni. Bet pats viņš vienmēr vēl drudžaini turējās pie zemes, it kā viņa salauzītajai dzīvei tiešām būtu kāda vērtība viņam pašam un citiem…

Apbedījis Aksiņju, trīs dienas un naktis viņš klīda bez mērķa pa stepi, bet nejāja ne uz māju, ne uz Vešensku nožēlot grēkus. Ceturtajā dienā, pametis zirgus kādā Ustjhopjoras staņicas ciematā, viņš pārcēlās pāri Donai, aizgāja kājām uz Slaščevskas birzi, pie kuras aprīlī pirmoreiz sakāva Fomina bandu. Jau toreiz aprīlī viņš bija dzirdējis, ka šai birzī mierīgi dzīvojot dezertieri. Pie viņiem ari devās Grigorijs, nevēlēdamies atgriezties pie Fomina.

Vairākas dienas viņš klaiņoja pa milzīgo mežu. Viņu mocīja izsalkums, bet doties uz kādu apdzīvotu vietu viņš neuzdrošinājās. Līdz ar Aksiņjas nāvi viņš bija zaudējis kā saprātu, tā arī bijušo drosmi. Lauzta zariņa brikšķis, čaboņa biezajā mežā, naktsputna kliedziens — viss viņam sagādāja baismas un mulsu. Grigorijs pārtika no negatavām zemenēm, nez kādām mazām sēnītēm, lazdu krūmu lapām — un stipri novājēja. Piektās dienas vakarā viņu mežā satika dezertieri, aizveda pie sevis uz zemnīcu.

Viņi bija septiņi vīri. Viņi visi — apkārtējo ciematu iedzīvotāji — bija apmetušies mežā pagājušajā rudenī, kad sākās mobilizācija. Dzīvoja plašā zemnīcā saimnieciski mājīgi un necieta gandrīz nekāda trūkuma. Nakti bieži devās apmeklēt savas ģimenes; atgriežoties atnesa maizi, sausiņus, prosu, miltus, kartupeļus, bet gaļu bez pūlēm ieguva svešos ciematos, retumis nozogot pa mājlopam.

Viens no dezertieriem, kas kādreiz bija kalpojis 12. kazaku pulkā, pazina Grigoriju, un viņu uzņēma bez sevišķiem iebildumiem.

*

Grigorijs vairs neskaitīja dienas, kas vilkās bezjēdzīgi un drūmi. Līdz oktobrim viņš kaut kā nodzīvoja mežā, bet, kad sākās rudens lieti, pēc tam ari sals, viņā ar jaunu un negaidītu sparu pamodās ilgas pēc bērniem, pēc dzimtā ciemata ..,

Lai kaut kā nosistu laiku, viņš veselām dienām sēdēja uz lāvas, grieza no koka karotes, greba bļodiņas, izveicīgi darināja no mīkstāka koka rotaļu cilvēciņus un. dzīvniekus. Viņš centās ne par ko nedomāt un nelaist līdz sirdij indīgo smeldzi. Dienu tas izdevās, bet garajās ziemas naktīs atmiņu smeldze viņu pieveica. Grigorijs ilgi grozījās uz lāvas un nevarēja aizmigt. Dienu neviens zemnīcas iedzīvotājs nedzirdēja, ka viņš par kaut ko sūdzētos, bet naktīs viņš bieži modās, trīcēdams vilka roku pār seju — viņa vaigi un pusgada laikā uzaugusi, kuplā bārda mirka asarās.

Viņš bieži sapņoja par bērniem, Aksiņju, māti un visiem pārējiem tuviniekiem, kas vairs nebija dzīvi. Visa Grigorija dzīve bija pagātnē, un pagātne likās kā īss un smags sapnis. «Vēlreiz pastaigāt pa dzimtajām vietām, papriecāties par bērniņiem, tad varētu arī mirt,» viņš bieži domāja.

Kādā pirmspavasara dienā negaidot ieradās Cumakovs. Viņš bija slapjš līdz jostasvietai, bet, kā agrāk, možs un kustīgs. Izžāvējis pie krāsniņas drēbes, apsildījies viņš atsēdās pie Grigorija uz lāvas.

— Tad ta paklaiņojām, Meļehov, kopš tā laika, kad tu no mums nošķīries! Bijām gan pie Astrahaņas, gan kalrniku stepēs … Apskatījām dieva pasauli! Un, cik svešu asiņu izlējām, — nav aprēķināms. Jakovam Jefimovičam paņēma sievu par ķīlnieci, pievāca mantas, un viņš kļuva nikns kā zvērs, pavēlēja cirst visus, kas vien kalpo padomju varai. Un sākām cirst visus no vietas: gan skolotājus, gan visādus feldšerus, gan agronomus… Velns zina, ko tikai necirtām! Bet tad pieveica arī mūs, galīgi, — viņš sacīja nopūzdamies, arvien vēl aiz aukstuma drebinādamies. — Pirmoreiz mūs sakāva pie Tišanskas un pirms nedēļas — pie Solomnas. Nakti mūs ielenca no trim pusēm, atstāja tikai izeju uz pauguru, bet tur sniegs — zirgiem līdz vēderam… Kopš pašas gaismiņas sāka bliezt ar ložmetējiem, un tad sākās … Visus nopļāva ar ložmetējiem. Es un Fomina dēlēns — divi vien izglābāmies. Viņš, Fomins, kopš rudens vadāja savu Davidku sev līdzi. Krita arī pats Jakovs Jefimovičs… Manā acu priekšā krita. Pirmā lode ķēra viņu kājā, sadragāja ceļa kaulu, otra ķēra galvu, izgāja cauri. Trīs reizes viņš gāzās no zirga. Apstājamies, paceļam, iesēdinām seglos, bet viņš mazliet paauļo un atkal krīt. Trešā lode atrada viņu, ietriecās sānos… Tad mēs viņu arī atstājām. Aizauļoju kādus simt soļus, atskatos, bet viņu, jau zemē guļošu, divi jātnieki kapā ar zobeniem ,..

— Nu, tā ari vajadzēja notikt, — Grigorijs vienaldzīgi noteica.

Cumakovs pārgulēja pie viņiem zemnīcā, no rīta sāka atvadīties.

— Kur iesi? — Grigorijs vaicāja,

Cumakovs smaidīdams atbildēja:

— Vieglu dzīvi meklēt. Varbūt ari tu nāksi līdzi?

— Nē, staigā viens.

— Jā, nav man ar jums pa ceļam… Tavs amats, Meļehov, — grebt karotes un bļodiņas — nav pa manam prātam, — Čumakovs zobgalīgi noteica un palocījies noņēma cepuri: — Lai Kristus jūs sarga, mierīgie razbainieciņi, paldies par viesmīlību, par pajumti! Lai dieviņš dod jums jautru dzīvi, citādi te pie jums pārāk garlaicīgi. Jūs sevi pie meža piejūdzat, salauztu riteni pielūdzat — vai tā kāda dzīve?

Pēc viņa aiziešanas Grigorijs nodzīvoja mežā vēl kādu nedēļu, tad posās ceļā.

— Vai uz māju? — viens no dezertieriem viņam jautāja.

Un Grigorijs pirmoreiz, kopš dzīvoja mežā, tikko jaušami pasmaidīja:

— Uz māju.

— Būtu pagaidījis līdz pavasarim. Uz Pirmo maiju mums dos amnestiju, tad arī iesim.

— Nē, es nevaru gaidīt, — Grigorijs sacīja un atvadījās.

Nākamajā rītā viņš pienāca pie Donas iepretim Tatāru ciematam. Viņš ilgi, priecīgā saviļņojumā bālēdams, raudzījās uz dzimto sētu, tad noņēma šauteni un patronsomu, izņēma no tās kaņepāju prapjus, pudelīti ar šautenes eļļu, nez kāpēc saskaitīja patronas. To bija divpadsmit ietveru un divdesmit sešas atsevišķi. Pie kraujās krants krastmala bija jau no ledus brīva. Dzidri zaļais ūdens šļakstījās un lauzīja aso nolasmeņu ledutiņu. Grigorijs iemeta ūdenī šauteni, naganu, tad izbēra patronas un rūpīgi noslaucīja rokas šineļa stūrī.

Lejpus ciemata viņš pārgāja pāri Donai pa zilo, atkušņa izdrupināto marta ledu, lieliem soļiem devās uz māju. Jau iztālēm viņš ieraudzīja nogāzē virs piestātnes Mišatku un tikko noturējās, lai neskrietu pie viņa skrietus.

fvlišatka lauzīja no akmens radzes ledus lāstekas, meta tās zemē un uzmanīgi raudzījās, kā zilgās šķembas ripo lejup pa piekalni.

Grigorijs piegāja pie nogāzes, — aizelsdamies, piesmacis pasauca dēlu:

— Mišeņka! … Dēliņ!…

Mišatka izbijies' uzlūkoja viņu un nodūra acis. Sai bārdainajā un izskatā baismīgajā cilvēkā viņš bija pazinis tēvu …

Visi mīļie un maigie vārdi, kādus Grigorijs naktis bija čukstējis, atcerēdamies tur, mežā, savus bērnus, — pašreiz bija pagaisuši viņam no atmiņas. Nometies ceļos, skūpstīdams sārtās, saltās dēla roķeles, viņš apslāpētā balsī atkārtoja tikai vienu vārdu:

— Dēliņ .. . dēliņ …

Tad Grigorijs paņēma dēlu klēpī. Kāri lūkodamies sausām, neprātīgi degošām acīm tam sejā, viņš jautāja:

— Kā tad jūs dzīvojat?.,, Vai krustmāte un Poļuška — sveikas un veselas?

Joprojām neraudzīdamies tēvā, Mišatka klusi ailbidēja:

— Krustmāte Duna vesela, bet Poļuška rudeni nomira … Ar rīkles sērgu. Un tēvocis Mihails darbā …

Nu tā, tagad arī bija piepildījies tas nedaudzais, par ko bezmiega naktīs sapņoja Grigorijs. Viņš stāvēja pie dzimtās mājas vārtiem, turēja rokās dēlu…

Tas bija viss, kas viņam dzīvē atlicis, kas pagaidām vēl saistīja viņu ar zemi un ar visu šo milzīgo saltās saules apmirdzēto pasauli.

Beigas

Saturs

Trešā grāmata 6

Sestā daļa 7

Ceturtā grāmata 381

Septītā daļa 382

Astotā daļa 630

Šolohovs M.

So 504 Klusā Dona: 4 grāmatās / No krievu vai. romānu tulk. V. Grēviņš. — 4. izd. — R.: Zvaigzne, 1986. — 3. un 4. grāmata, 804 lpp.

Content

Šolohovs Mihails Klusā Dona III un IV grāmata

Treša grāmata

Sestā daļa

Ceturtā grāmata

Septītā daļa

Astotā daļa

Saturs