Tolstojs Ļevs

Anna Kareņina.

Ļevs Tolstojs

Anna Kareņina

PIRMĀ daļa

.

I

Visas laimīgās ģimenes ir līdzīgas cita citai, 'katra nelaimīgā ģimene ir nelaimīga savā veidā.

Oblonsku namā viss sagriezās juceklī. Sieva uzzināja, ka vīram bijis sakars ar mājās dzīvojušo francūzieti — bērnu audzinātāju, un paziņoja, ka nespējot vairs dzīvot ar vīru zem viena jumta. Šāds stāvoklis turpinājās jau trešo dienu, un to mocoši izjuta gan paši laulātie, gan visi ģimenes locekļi, gan nama kalpotāji. Visi ģimenes locekli un nama kalpotāji juta, ka viņu kopdzīvei nav jēgas, ka jebkurā iebraucamajā vietā nejauši sastapušies ļaudis savstarpēji ir vairāk saistīti nekā viņi, Oblonsku ģimenes locekļi un kalpotāji. Sieva nenāca ārā no savām istabām; vīrs jau trešo dienu nerādījās mājās. Bērni skraidīja pa visu māju kā pamesti; angliete saķildojās ar saimnieci un uzrakstīja draudzenei zīmīti, kurā lūdza salūkot viņai jaunu darba vietu; pavārs aizgāja no^mājas jau vakar pusdienas laikā; saimes vireja un kučieris lūdza aprēķinu.

Trešajā dienā pēc ķildas kņazs Stepans Arkadjičs Oblonskis — sabiedrībā iedēvēts par Stivu — parastā stundā, pulksten astoņos rītā, pamodās nevis sievas guļamistabā, bet savā kabinetā uz safjanādas dīvāna. Viņš pagrieza savu pilnīgo, lutināto augumu dīvāna atsperēs uz otra sāna, it kā gribēdams atkal uz ilgu laiku iemigt, cieši apskāva spilvenu un pieglauda pie tā vaigu, bet tad pēkšņi uztrūkās guļvietā sēdus un atvēra acis.

«Jā, jā, kā tas bija?» viņš domāja, atcerēdamies sapni. «Jā, kā gan tas bija? Jā! Alabins rīkoja pusdienas Darmštatē; nē, nevis Darmštatē, bet kaut ko amerikānisku. Jā, bet tur Darmštatē bija Amerikā. Jā, Alabinsbija sarīkojis pusdienas uz stikla galdiem, jā, — un galdi dziedāja: «II mio tesoro» — un pat ne «II mio tesoro», bet kaut ko vēl jaukāku, un tur stāvēja dīvainas mazas karafītes, un tās Karafītes reizē bija arī it kā sievietes,» viņš pūlējās atcerēties.

Stepanam Arkadjičam jautri iemirdzējās acis, un; smaidot viņš nogrima domās. «Jā, tas bija jauki, loti jauki. Tur bija vēl daudz kas brīnišķīgs, bet vārdos tas nav izsakāms, un nomodā to pat domās nav iespējams iztēlot.» Pamanījis gaismas svītru, kas iespīdēja gar vilnas aizkara malu, viņš jautri nocēla kājas no dīvāna,, sataustīja ar tām sievas šūdinātās, ar zeltainu safjanu apdarinātās rīta kurpes (dzimšanas dienas dāvana pagājušajā gadā) un pēc veca, deviņi gadi ilga paraduma nepieceldamies pastiepa roku uz to pusi, kur guļamistabā viņam karājās rīta svārki. Un te viņš pēkšņi attapās, ka neguļ vis sievas guļamistabā, bet kabinetā, atcerējās, kāpēc tā gadījies, un smaids pazuda no viņa sejas, pierē ievilkās krunkas.

«Ai, ai, ai! Aa …» viņš īdēja, atcerēdamies visu notikušo. Un viņa iztēlē atkal visos sīkumos atspoguļojās ķilda ar sievu, pašreizējais bezizejas stāvoklis un vismocošāk — paša vainas apziņa.

«Jā! Viņa nepiedos un nevar piedot. Un visšausmīgākais ir tas, ka pie visa vainojams esmu es pats, — jā, tieši vainojams, nevis vainīgs. Tā jau ir tā traģēdija,» viņš prātoja. «Ai, ai, ai!» viņš izmisis kunkstēja, atcerēdamies tos iespaidus, kas viņu" vissmagāk bija skāruši ķildas norisē.

Visnepatīkamākais bija pirmais brīdis, kad viņš, pārnācis no teātra jautrs un apmierināts, nesdams rokā milzīgu bumbieri sievai, neatrada viņu viesistabā; sev par lielu izbrīnu viņš neatrada to arī kabinetā un beidzot ieraudzīja sievu guļamistabā ar nelaimīgo zīmīti rokā — ar zīmīti, kas visu bija atklājusi.

Viņa, šī mūžam noraizējusies un rūpestu pārņemtā, šī panaivā un aprobežotā Dollija, par kādu viņš to uzskatīja, nekustīgi sēdēja ar zīmīti rokā un ar šausmu, izmisuma un dusmu izteiksmi raudzījās viņā.

— Kas tas ir? Tas? — viņa jautāja, norādot uz zīmīti.

Un, atceroties šo brīdi, Stepanam Arkadjičam, kā tas bieži notiek, mocošs likās nevis pats notikums, bet gan atbilde, kādu viņš bija devis uz šiem sievas vārdiem.

Ar viņu šai mirklī notika tas, kas notiek ar cilvēkiem, kad tos negaidot pieķer kādā pārāk apkaunojošā nedarbā. Viņam neizdevās sataisīt savā sejā piemērotu izteiksmi tam stāvoklim, kādā viņš atradās sievas priekšā pēc pārkāpuma atklāšanas. Viņš būtu varējis apvainoties, noliegt, taisnoties, lūgt piedošanu, palikt pat vienaldzīgs — ikviena rīcība likās labāka par to, ko viņš bija darījis! Viņa seja gluži negribot («Galvas smadzeņu refleksi,» Stepans Arkadjičs nodomāja, jo viņam patika fizioloģija), — gluži negribot pēkšņi bija izplūdusi ierastā labsirdīgā un tāpēc jo muļķīgā smaidā.

Šo muļķīgo smaidu viņš nevarēja sev piedot. Ieraudzījusi šo smaidu, Dollija nodrebēja kā fiziskās sāpēs, izkliedza ar viņai piemītošu straujumu veselu virkni nežēlīgu vārdu un izskrēja no istabas. Kopš tā brīža viņa negribēja vīru ne redzēt.

«Pie visa vainīgs tas muļķīgais smaids,» Stepans Arkadjičs nodomāja.

«Bet ko gan lai dara? Ko lai dara?» izmisis viņš sev jautāja un nerada atbildes.

II

Stepans Arkadjičs attieksmē pret sevi bija patiess cilvēks. Viņš nespēja sevi mānīt, pārliecināt sevi, ka nožēlo izdarīto. Viņš nedomāja sākt tagad nožēlot, ka, būdams trīsdesmit četrus gadus vecs, glīts un iemīlīgs cilvēks, nav vairs iemīlējies savā sievā, piecu dzīvu un divu mirušu bērnu mātē, tikai gadu jaunākā par viņu. Viņš nožēloja tikai to, ka nav pratis pietiekami labi slēpt no sievas savu sakaru. Bet viņš izjuta, cik grūts ir viņa stāvoklis, un viņam bija žēl sievas, bērnu un pašam sevis. Var jau būt, ka viņš būtu pratis labāk slēpt no sievas savus grēkus, ja zinājis, ka šis atklājums sievu tā ietekmēs. Viņš nekad skaidri par šo jautājumu nebija domājis, bet kā pa miglu tam šķita, ka sieva sen nojauš viņa neuzticību, taču skatās uz to caur pirkstiem. Viņam pat šķita, ka sievai, kas bija novājējusi, vecīga, jau neskaista un ne ar ko neievērojama vienkārša sieviete, vienīgi laba bērnu māte, — ka viņai pēc visas taisnības jābūt lēnprātīgai un pacietīgai. Izrādījās pavisam pretēji.

«Ak šausmas! Aijaijai, kādas šausmas!» Stepans Arkadjičs sevī atkārtoja un nespēja nekā izdomāt. «Un cik labi viss bija līdz tam brīdim, cik labi mēs dzīvojām! Viņa bija apmierināta, laimīga ar saviem bērniem, es viņu netraucēju nevienā lietā, ļāvu noņemties ar bērniem, ar saimniecību, kā vien viņai patika. Tiesa, nav labi, ka viņa bija audzinātāja mūsu mājā. Tas nav labi! Ir kaut kas triviāls, banāls, ja lakstojas ar paša bērnu audzinātāju. Bet kādu audzinātāju! (Viņš skaidri atcerējās Mlle Roland melnās, šķelmīgās acis un smaidu.) Bet es taču neatļāvos sev neko tādu, kamēr viņa vēl bija mūsu mājā. Un ļaunākais ir tas, ka viņa jau … Gluži kā tīšām viss tā sagadās! Aijaijai! Bet ko lai dara, ko gan lai dara?»

Atbildes nebija, izņemot to vispārējo atbildi, ko dod dzīve uz visiem sarežģītākiem un neatrisināmākiem jautājumiem. Šī atbilde skan: jāapmierinās ar to, ko sniedz šodiena, jāmēģina aizmirsties. Aizmirsties sapņos vairs nevar, vismaz līdz naktij vairs nevar atgriezties to dziesmu skaņās, ko dziedāja karafītessievietes; tātad jāaizmirstas dzīves sapnī.

«Gan jau tad redzēs,» Stepans Arkadjičs sev sacīja un piecēlies uzģērba pelēko rīta svārku ar gaišzilo zīda oderi, sametināja mezglā jostas pušķus un, pilnam ieņēmis gaisu savā platajā krūšu kurvī, ierastā, vingrā izvērsto kāju solī, kas tik viegli nesa viņa tuklo augumu, devās pie loga, pacēla aizkaru un skaņi pazvanīja. Pēc zvana tūdaļ ienāca vecais draugs — kambarsulainis Matvejs, nesdams apģērbu, kurpes un telegramu. Matvejam līdzi ienāca arī bārdskuvis ar saviem darba piederumiem.

— Vai no iestādes ir kādi papīri? — Stepans Arkadjičs jautāja, paņēmis telegramu un sēzdamies pie spogu|a.

— Uz galda, — Matvejs atbildēja, uzlūkodams kungu ar vaicājošu, līdzjūtības pilnu skatienu, un, mazliet nogaidījis, piebilda ar viltīgu smaidu: — No važoņu saimnieka bija viens atnācis.

Stepans Arkadjičs neko neatbildēja, tikai spogulī paskatījās uz Matveju; viņu skatienos, kas sastapās spogulī, bija redzams, cik labi viņi viens otru saprot. Stepana Arkadjiča skatiens it kā vaicāja: «Kāpēc tu man visu to stāsti? Vai tad pats nezini?»

Matvejs sabāza rokas žaketes kabatās, atlika kāju sānis un klusēdams labsirdīgi, tikko manāmi smaidot, paskatījās uz savu kungu.

— Es liku pienākt nākamajā svētdienā, bet līdz tam lai veltīgi netraucē jūs un paši sevi, — viņš izteica, redzams, jau agrāk sagatavotu frāzi.

Stepans Arkadjičs saprata, ka Matvejs gribējis pajokot, lai pievērstu sev uzmanību. Atplēsis telegramu, viņš to lasīja, uzminēdams kā vienmēr pārsūtot sagrozīto vārdu nozīmi, un viņa vaigs apskaidrojās.

— Matvej, rīt atbrauks māsa Anna Arkadjevna, — viņš teica, uz mirkli apturēdams bārdskuvja mīksto un spīdošo roķeli, kas pašreiz tīrīja sārto celiņu starp abām garajām un cirtainajām vaigubārdām.

— Paldies dievam! — Matvejs sacīja, rādot ar šo atbildi, ka viņš saprot tikpat labi kā kungs šās atbraukšanas nozīmi, saprot, ka Anna Arkadjevna, Stepana Arkadjiča mīļotā māsa, var palīdzēt vīra un sievas salabšanā.

— Viena vai ar laulāto draugu? — Matvejs jautāja.

Stepans Arkadjičs nevarēja runāt, jo bārdskuvis

patlaban apdarināja viņam virslūpu, tāpēc viņš pacēla vienu pirkstu. Matvejs spogulī pamāja ar galvu.

— Viena. Vai augšā sakārtot?

— Ziņo Darjai Aleksandrovnai, kur pavēlēs.

— Darjai Aleksandrovnai? — Matvejs it kā šaubīdamies atkārtoja.

— Jā, ziņo! Un ņem telegramu, nodod, redzēs, ko viņa teiks.

«Gribat pamēģināt,» Matvejs saprata, bet sacīja tikai:

— Klausos.

Stepans Arkadjičs bija jau nomazgājies un sasukājies un taisījās ģērbties, kad Matvejs, čīkstošajos zābakos lēni soļodams, ar telegramu rokā atgriezās istabā. Bārdskuvja te vairs nebija.

— Darja Aleksandrovna pavēlēja paziņot, ka viņa aizbraucot. Lai kungs, tas ir, jūs, darot, kā vēloties, — viņš teica, acīm vien smejot, un, sabāzis rokas kabatās un noliecis galvu sānis, lūkojās kungā.

Stepans Arkadjičs brīdi klusēja. Tad viņa skaistajā «ejā parādījās labsirdīgs un mazliet nožēlojams smaids.

— Nu, Matvej? — viņš sacīja, pašūpodams galvu.

— Nekas, kungs, nokārtosies, — Matvejs teica.

— Nokārtosies?

— Tieši tā.

— Tu domā? Kas tur ir? — Stepans Arkadjičs jaudāja, padzirdis aiz durvīm sievietes tērpa švīkoņu.

— Tā esmu es, — atteica stingra un tīkama sievietes balss, un pavērtajās durvīs parādījās aukles Matrjonas Fiļimonovnas skaudrais, bakurētainais vaigs.

— Kā tad ir, Matrjoša? — Stepans Arkadjičs jautāja, paiedams viņai pretim durvīs.

Lai gan Stepans Arkadjičs bija visnotaļ vainīgs sievas priekšā un arī pats to juta, tomēr gandrīz visi mājinieki, pat aukle, Darjas Aleksandrovnas lielākā draudzene, bija viņa pusē.

— Kā ir? — viņš bēdīgi jautāja.

— Jūs ejiet, kungs, nolūdzieties vēl! Varbūt dievs dos. Zēl skatīties, kā kundze nomocās, un arī mājā viss iet no eņģēm laukā. Bērnus, kungs, vajag pažēlot. Nolūdzieties, kungs! Neko darīt! Ja patīk vizināties, jāmāk arī ragaviņas vilkt!

— Bet nepieņems taču . ..

— Jūs tomēr savu izdariet. Dievs ir žēlīgs, lūdziet dievu, kungs, lūdziet dievu!

— Nu labi, ej! — Stepans Arkadjičs, pēkšņi nosarcis, teica. — Sāksim ģērbties, — viņš griezās pie Matveja un apņēmīgi nometa rīta svārku.

Matvejs, kaut ko neredzamu nopūzdams, jau turēja saku veidā izplesto kreklu un ar manāmu labpatiku iekļāva tajā sava kunga izlutināto augumu.

III

Apģērbies Stepans Arkadjičs uzsmidzināja sev smaržas, sakārtoja krekla aproces, ierastām kustībām sabāza kabatās papirosus, kabatas portfeli, sērkociņus, pulksteni ar divkāršu važiņu un karekļiem un, izpurinājis kabatas lakatiņu, juzdamies tīrs, svaigs, vesels un fiziski omulīgs, par spīti savai nelaimei, izgāja, uz katras kājas atsperīgi mazliet sadrebēdams, ēdamistabā, kur viņu jau gaidīja kafija un blakus kafijai vēstules un papīri no iestādes.

Viņš izlasīja vēstules. Viena bija ļoti nepatīkama — no tirgoņa, kas gribēja pirkt mežu sievas muižā. Šis mežs bija neatliekami jāpārdod, bet tagad, lidz salabšanai ar sievu, par pārdošanu nevarēja būt ne runas. Visnetīkamākais tomēr bija tas, ka gaidarnajā salabšanā ar sievu tagad jaucās klāt naudas intereses. Un doma, ka viņš varētu ietekmēties no šīm interesēm, ka tagad viņš meklēs salabšanu ar sievu šā meža pārdošanas dēļ, — šī doma viņu aizvainoja.

Pabeidzis lasīt vēstules, Stepans Arkadjičs piebīdīja sev tuvāk no iestādes atsūtītos papīrus, ātri pāršķirstīja divas lietas, ar lielu zīmuli izdarīja dažas atzīmes un, pastūmis nost papīrus, ķērās pie kafijas; dzerdams kafiju, viņš atlocīja vēl nenožuvušo rīta laikrakstu un sāka to lasīt.

Stepans Arkadjičs abonēja un lasīja liberālu laikrakstu, ne jau galēju, bet tāda virziena, ko ieturēja vairums. Lai gan ne zinātne, ne māksla, ne politika viņu patiesībā neinteresēja, viņš stingri turējās pie tiem

ieskatiem par visām šīm lietām, pie kādiem turējās vairums un viņa avīze, un mainīja tos tikai tad, ja tos mainīja vairums, vai, pareizāk sakot, viņš tos nemainīja, bet ieskati paši viņā gluži nemanot mainījās.

Stepans Arkadjičs neizvēlējās nedz virzienu, nedz uzskatus, bet gan šie virzieni un uzskati paši nāca pie viņa — gluži tāpat, kā viņš neizvēlējās cepures veidu vai svārku piegriezumu, bet ņēma tādus, kādus valkā. Bet uzskati viņam, dzīvojot zināmā sabiedrībā, pastāvot zināmai smadzeņu darbības vajadzībai, kas parasti attīstās brieduma gados, bija tikpat nepieciešami kā cepure. Ja arī bija iemesls, kādēļ viņš ieskatīja par labāku liberālo virzienu, nevis konservatīvo, kaut gan arī pie tā turējās daudzi no viņa aprindām, tad tas nenotika vis tālab, ka viņš atzītu liberālo virzienu par prātīgāku, bet gan tādēļ, ka tas bija vairāk piemērots viņa dzīves veidam. Liberālā partija teica, ka Krievijā viss esot nelāgs, un patiešām — Stepanam Arkadjičam parādu bija daudz, bet naudas ļoti trūka. Liberālā partija teica, ka laulība esot novecojis iestādījums un ka esot nepieciešams to pārveidot, un patiešām — ģimenes dzīve Stepanam Arkadjičam sagādāja maz prieka un spieda viņu melot un izlikties, kas bija tik pretīgi viņa dabai. Liberālā partija runāja vai, pareizāk sakot, lika domāt, ka reliģija esot tikai valgs iedzīvotāju barbariskās daļas savaldīšanai, un patiešām — Stepans Arkadjičs bez sāpēm kājās nevarēja nostāvēt pat īsu dievkalpojumu un nespēja saprast, kam gan vajadzīgi visi tie baigie un patētiskie vārdi par viņpasauli, ja arī šai pasaulē gluži jautri varētu dzīvot. Turklāt Stepanam Arkadjičam, jautra joka cienītājam, dažkārt ļoti patika pārsteigt lēnīgu cilvēku, sak, ja jau lepojas ar dižciltību, tad nevajag apstāties pie Rjurika un noliegt pašu pirmo ciltstēvu — pērtiķi. Tādējādi liberālais virziens bija kļuvis par Stepana Arkadjiča ieradumu, un sava avīze viņam patika gluži kā pēcpusdienas cigārs — tās vieglās miglas dēļ, ko radīja viņa galvā. Viņš izlasīja ievadrakstu, kurā tika izskaidrots, ka gluži veltīgi musu laikos ceļot brēku par to, it kā radikālisms draudot aprīt visus konservatīvos elementus, un ka valdības pie

nākums itin kā esot rīkoties, lai apspiestu revolūcijas hidru; gluži otrādi, «pēc mūsu domām, bīstama nav vis iedomātā revolūcijas hidra, bet gan sastingušās tradīcijas, kas kavē progresu», utt. Viņš izlasīja arī kādu citu rakstu — par finansu jautājumu, kur bija pieminēts Bentams un Mils un vairākkārt iedzelts ministrijai. Stepanam Arkadjičam piemita liela attapība, un viņš tūdaļ aptvēra katra šāda dzēliena nozīmi: no kā, pret ko un kādā gadījumā tas raidīts, un šis apstāklis viņam kā vienmēr sagādāja zināmu baudījumu. Bet šodien šo baudījumu saindēja prātā palikušie Matrjonas Fiļimonovnas ieteikumi un neatvairāmā doma, ka^ mājās tāda nelaime. Viņš izlasīja arī to, ka grāfs Beists, kā dzird, esot aizceļojis uz Visbādeni, un to, ka neesot vairs sirmu matu, ka pārdodama vieglā kariete, ka jauna dāma piedāvā savus pakalpojumus, bet šīs ziņas viņam nesniedza to kluso, ironisko prieku, ko tās būtu devušas citdien.

Pabeidzis lasīt avīzi, iztukšojis otru tasi kafijas un notiesājis rausi ar sviestu, viņš piecēlās, nopurināja no vestes rauša drupatas un, izstaipījis plato krūti, priecīgi pasmaidīja — ne jau tāpēc, ka viņam kas sevišķi tīkams bijis uz sirds, — priecīgo smaidu ierosināja labā gremošana.

Bet šis priecīgais smaids viņam tūdaļ lika visu atcerēties, un viņš nogrima domās.

Divējas bērnu balsis (Stepans Arkadjičs pazina mazākā zēna Grišas un vecākās meitenes Taņas balsi) bija dzirdamas aiz durvīm. Viņi kaut ko veda, un vedamais apgāzās.

— Es teicu, ka pasažierus nevar sēdināt uz jumta, — meitene angliski kliedza, — lasi nu kopā!

«Viss juceklī,» Stepans Arkadjičs nodomāja, «arī bērni skraida vieni.» Un, piegājis pie durvīm, viņš tos pasauca. Tie pameta šķirstiņu, kas šoreiz tika dēvēts par vilcienu, un ienāca pie tēva.

Meitene, tēva mīlule, ieskrēja droši, apskāva viņu un smiedamās palika karājoties viņam ap kaklu, kā allaž priecādamās par pazīstamajām smaržām, kas plūda no tēva vaigubārdas. Beidzot noskūpstījusi no pielikšanas piesārtušo un maigumā starojošo seju, meitene atraisīja rokas un gribēja skriet atpakaļ, bet tēvs to aizturēja.

— Ko dara māmiņa? — viņš jautāja, glaudīdams ar roku meitas gludo, maigo kakliņu. — Labrīt! — viņš smaidot atņēma zēna sveicinājumu.

Stepans Arkadjičs apzinājās, ka zēnu mīl mazāk, un vienmēr pret visiem saviem bērniem centās izturēties vienādi; taču zēns šo cenšanos juta un neatbildēja ar smaidu tēva saltajam smaidam.

— Māmiņa? Piecēlās, — meitene atbildēja.

Stepans Arkadjičs nopūtās. «Tātad atkal visu nakti

nav varējusi iemigt,» viņš nodomāja.

— Vai viņa priecīga?

Meitene zināja, ka tēva un mātes starpā bijusi ķilda un ka māte nevar būt priecīga, un ka tēvs to itin labi zina un tikai izliekas, tik bezrūpīgi jautādams. Un viņa nosarka tēva vietā. Viņš tūdaļ to saprata un arī nosarka.

— Nezinu, — viņa teica. — Viņa nelika mācīties, bet lai ejot ar mis Gulu pastaigāties pie vecmāmiņas.

— Tad ej, manu Taņucīt! Ak jā, pagaidi! — viņš sacīja, tomēr to aizturēdams un glāstīdams viņas maigo rociņu.

Viņš paņēma no kamīna, kur vakar bija nolicis, konfekšu kārbiņu un iedeva meitenei divas, izvēlējies tās, kas viņai visvairāk garšoja, — šokolādes konfekti fm konfekti ar pildījumu.

— Grišam? — meitene teica, norādot uz šokolādes konfekti.

— Jā, jā. — Un, vēlreiz noglāstījis tās pleciņu, viņš noskūpstīja meitenīti bedrītē zem pakauša un uz kakliņa un palaida vaļā.

— Kariete gaida, — sacīja Matvejs. — Un viena lūdzēja, — viņš piebilda.

— Jau sen viņa šeit? — Stepans Arkadjičs jautaja.

— Kādu pusstundiņu.

— Cik reižu tev nav pavēlēts tūlīt pieteikt!

— Jāļauj taču jums vismaz kafiju padzert, — Matvejs atteica tajā draudzīgi parupjajā tonī, par kādu nebija iespējams dusmoties.

— Nu, tad lūdz iekšā drīzāk! — Oblonskis sacīja, saviebdamies aiz īgnuma.

Lūdzēja, štāba kapteiņa Kaļiņina sieva, lūdza kaut ko neiespējamu un bezjēdzīgu; bet Stepans Arkadjičs pēc sava paraduma apsēdināja viņu, nepārtraukdams uzmanīgi uzklausīja un deva sīku padomu, pie kā un kur griezties, un pat uzrakstīja tekoši un veikli savā treknajā, stieptajā, skaistajā un skaidri salasāmajā rokrakstā zīmīti personai, kas varētu lūdzējai līdzēt. Atlaidis štāba kapteiņa sievu, Stepans Arkadjičs paņēma gardibeni un apstājās, .pārdomādams, vai nav kaut ko aizmirsis. Izrādījās, ka neko viņš nav aizmirsis, izņemot to, ko vēlējās aizmirst, — sievu.

«Ak jā!» Viņš nokāra galvu, un viņa glītajā sejā iegulās skumja izteiksme. «Iet vai neiet?» viņš sev jautāja. Un iekšējā balss sacīja, ka nevajag iet, ka nekas cits kā meli te nevar būt, ka izlabot un salāpīt viņu attiecības nav iespējams, tāpēc ka nav iespējams padarīt sievu atkal pievilcīgu un iemīlamu, tāpat kā nav iespējams viņu, Stepanu Arkadjiču, padarīt par veci, kas dzīvotu bez mīlas. Izņemotsinelus un izlikšanos, nekas cits pašreiz nevarēja iznākt; bet meli un izlikšanās bija pretīgi viņa dabai.

«Tomēr reiz taču būs jāiet; nevar taču tas viss tā palikt,» viņš sacīja, cenzdamies sevi iedrosmināt. Viņš izlieca krūti, izņēma papirosu, aizpīpēja, izpūta pāris reižu, iemeta papirosu pelnu traukā — perlamutra gliemežvākā, tad ātriem soļiem izgāja cauri drūmajai viesistabai un atvēra nākamās durvis, kas veda sievas guļamistabā.

IV

Darja Aleksandrovna jaciņā, ar pakausī saspraustām jau reto, bet kādreiz tik biezo un skaisto matu pīnēm, ar sakritušu, vāju seju un lielām, sejas vājuma dēļ it kā plašāk ieplestām, izbiedētām acīm stāvēja pie kumodītes istabā izmētāto lietu vidū un ņēma kaut ko no atvilktnes. Dzirdot vira so|us, viņa apstājās, lūkodamās uz durvīm un veltīgi pūlēdamās piešķirt savai sejai bargu un nicinošu izteiksmi. Viņa juta, ka bīstas vīra un bīstas gaidāmās sastapšanās. Viņa nupat bija pūlējusies darīt to, ko pūlējās darīt jau vai desmit reizes šajās trīs dienās, — sakravāt savas un bērnu mantas, lai aizvestu tās pie mātes, — un atkal nekādi nespēja izšķirties to izdarīt; bet arī tagad, tāpat kā iepriekšējās reizēs, viņa sacīja sev, ka tas nevar tā palikt, ka viņai ir kas jādara, lai vīru sodītu, apkaunotu, lai atriebtu tam kaut mazu daļu to sāpju, ko viņš tai nodarījis. Viņa arvien vēl sacīja sev, ka aizies no viņa, bet juta, ka tas nav iespējams — tas nav iespējams tāpēc, ka viņa nevar atradināties uzskatīt to par savu vīru un mīlēt. Turklāt viņa juta, ka jau šeit, savā mājā, viņa tikko spēj pieskatīt un apkopt savus piecus bērnus, bet tur, kur viņa ar tiem aizies, — tur viņiem klāsies vēl ļaunāk. Jau tepat šais trijās dienās mazākais bija saslimis, tāpēc ka pabarots ar nelabu buljonu, bet pārējie vakar palika gandrīz bez pusdienām. Viņa juta, ka aizbraukt nav iespējams, bet, mānot pati sevi, tomēr kravāja lietas un izlikās, ka gatavojas braukt projām.

Ieraudzījusi vīru, viņa nolaida roku kumodītes atvilktnē, it kā ko meklētu, un atskatījās uz viņu tikai tad, kad tas jau bija pienācis gluži klāt. Bet viņas seja, kurā tā vēlējās rādīt bargus un noteiktus vaibstus, pauda apmulsumu un ciešanas.

— Dollij! — viņš sauca klusā un biklā balsī. Stepans Arkadjičs bija ierāvis galvu plecos, lai izskatītos padevīgs un nožēlojams, bet tomēr staroja svaigumā un veselībā.

Ātrā skatienā viņa aplūkoja no galvas līdz kājām tā svaigumā un veselībā starojošo stāvu. «Jā, viņš ir laimīgs un apmierināts!» viņa nodomāja. «Bet es?… Un šī pretīgā labsirdība, kuras dēļ visi viņu ieredz un daudzina; es ienīstu šo viņa labsirdību,» viņa domāja. Mute Dollijai sakniebās, bālās, nervozās sejas labajā pusē sāka raustīties vaiga muskulis.

— Ko jūs vēlaties? — viņa jautāja ātri un svešādā krūšu balsī.

— Dollij! — viņš atkārtoja drebošā balsī. — Anna šodien atbrauks.

— Nu, un kas tad man? Es nevaru Annu pieņemt! — viņa iekliedzās.

— Bet vajag taču tomēr, Dollij …

— Ejiet projām, projām, projām! — neskatīdamās uz vīru, viņa kliedza, it kā šis kiedziens būtu gluži fizisku sāpju radīts.

Stepans Arkadjičs spēja būt mierīgs, kad viņš par sievu domāja, spēja cerēt, ka viss nokārtosies, kā sacīja Matvejs, un spēja mierīgi lasīt avīzi un dzert kafiju; bet, kad viņš ieraudzīja sievas izmocīto, ciešanu pilno seju, izdzirda šo izmisušo un liktenim padevīgo balsi, viņam aizrāvās elpa, kaut kas sakāpa kaklā un acīs iemirdzējās asaras.

— Mans dievs, ko es esmu izdarījis! Dollij! Dieva dēļ! … Taču … — Tālāk viņš nespēja turpināt, elsas iestrēdza kaklā.

Viņa aizcirta atvilktni un uzlūkoja vīru.

— Dollij, ko es varu sacīt? … Tikai vienu: piedod, piedod … Atceries, vai deviņi kopdzīves gadi nespēj izpirkt mirkļus, mirkļus …

Viņa nolaida acis un klausījās, gaidot, ko viņš teiks, it kā lūgdama vīru, lai tas viņu pārliecina, ka nekas nav noticis.

— Aizraušanās mirkļus … — viņš izteica un gribēja turpināt, bet viņas lūpas atkal saviebās kā fiziskās sāpēs, dzirdot šo vārdu, un sejas labajā pusē atkal sāka raustīties vaiga muskulis.

— Ejiet, ejiet projām no šejienes! — viņa iekliedzās vēl spalgāk. — Un nestāstiet man par savu aizraušanos un par savām neķītrībām!

Viņa gribēja iet projām, bet sagrīļojās un satvēra krēsla atzveltni, lai atbalstītos. Stepana Arkadjiča seja kļuva platāka, lūpas pietūka, acis pieplūda asarām.

— Dollij! — viņš izsacīja jau raudot. — Dieva dēj, padomā par bērniem, viņi nav vainīgi. Es esmu vainīgs, sodi mani, liec man izpirkt manu vainu. Ko vien varu, esmu gatavs darīt visu! Es esmu vainīgs, — trūkst vārdu, lai izsacītu, cik ļoti esmu vainīgs! Bet piedod, Dollij!

Viņa apsēdās. Viņš dzirdēja tās smago un skaņo elpu, un viņam bija neizsakāmi žēl sievas. Viņa vairākkārt gribēja sākt runāt, bet nespēja. Viņš gaidīja.

— Tu atceries bērnus, lai parotaļātos ar tiem, bet es atceros un zinu, ka tagad viņi ir pazudināti. — Dollija, redzams, sacīja vienu no tiem teikumiem, ko šais trijās dienās jau vairākkārt bija sev atkārtojusi.

Viņa tam pateica «tu», un viņš ar pateicību uzlūkoja sievu un sakustējās, lai satvertu tās roku, bet viņa ar riebumu atvairījās.

— Es atceros bērnus un tāpēc darītu itin visu, lai tos glābtu; bet es pati nezinu, kas ir viņu glābiņš: vai tas, ka es viņus aizvedīšu projām, vai arī tas, ka atstāšu tos pie izvirtuša tēva, — jā, pie izvirtuša tēva … Nu, sakiet, — vai pēc visa tā … kas noticis, vai tad mēs varam vairs kopā dzīvot? Vai tad tas ir iespējams? Sakiet taču, vai tas iespējams! — viņa atkārtoja skaļākā balsī. — Pēc tam kad mans vīrs, manu bērnu tēvs, nodibina mīlestības sakaru ar savu bērnu audzinātāju ..,

— Bet ko tad lai dara? Ko lai dara? — viņš runāja nožēlojamā balsī, pats neapjēgdams, ko saka, un arvien zemāk un zemāk nolieca galvu.

— Jūs man derdzaties, riebjaties! — viņa iekliedzās, arvien vairāk un vairāk iekaisdama. — Jūsu asaras — ūdens! Jūs nekad neesat mani mīlējis, jums nav ne sirds, ne goda jūtu! Jūs esat man pretīgs, riebīgs, svešs, jā, gluži svešs! — ar sāpēm un niknumu viņa izsacīja šo sev tik šausmīgo vārdu — svešs.

Viņš paskatījās uz sievu, un niknums, kas kvēloja tās sejā, iedvesa viņam bailes un izbrīnu. Viņš nesaprata, ka viņa žēluma jūtas Dolliju kaitina. Viņa redzēja vīrā tikai žēlas, bet ne mīlestību. «Nē, viņa mani ienīst. Viņa nepiedos,» Stepans Arkadjičs nodomāja.

— Tas ir šausmīgi! Šausmīgi! — viņš sacīja.

Tai brīdī otrā istabā, laikam pakritis, iebrēcās bērns; Darja Aleksandrovna ieklausījās, un viņas vaigs pēkšņi atmaiga.

Redzams, bija jāpaiet dažām sekundēm, kamēr viņa attapās, it kā tā neapjēgtu, kur atrodas un kas tai jādara, tad viņa, aši piecēlusies, devās uz durvīm.

«Bet viņa taču mīl manu bērnu,» Stepans Arkadjičs nodomāja, redzēdams, kā pārmainījās Dollijas seja, kad viņa izdzirda bērna kliedzienu, «mīl manu bērnu; kā tad viņa spēj ienīst mani?»

— Dollij, vēl vienu vārdu, — viņš teica, iedams tai pakaļ.

— Ja jūs man sekosiet, es saukšu ļaudis, bērnus! Lai zina visi, ka jūs esat nelietis! Es šodien aizbraukšu, bet jūs varat dzīvot te ar savu mīļāko!

Un viņa izgāja, aizcirzdama durvis.

Stepans Arkadjičs nopūtās, noslaucīja seju un klusiem soļiem devās uz durvīm. «Matvejs s.aka: nokārtosies, bet kā? Es neredzu pat iespēju. Ai, ai, kādas šausmas! Un cik triviāli viņa kliedza,» viņš stāstīja pats sev, atceroties tās kliedzienu un vārdus: nelietis un mīļākā. «Un varbūt kalpones to dzirdēja! Šausmīgi triviāli, šausmīgi.» Stepans Arkadjičs dažas sekundes stāvēja vienatnē, tad izslaucīja acis, nopūtās, izslēja krūti un izgāja no istabas.

Bija piektdiena, un ēdamistabā vācietis pulksteņmeistars uzvilka pulksteni. Stepans Arkadjičs atcerējās savu joku, ko bija palaidis par šo akurāto, plikpauraino pulksteņmeistaru, sak, vācietis «pats ir uzvilkts uz visu mūžu, lai uzvilktu pulksteņus», — un pasmaidīja. Stepanam Arkadjičam patika asprātīgi pajokot. «Bet var būt arī, ka nokārtosies! Labs vārdiņš: nokārtosies,» viņš nodomāja. «Tas kādam jāpastāsta.»

— Matvej! — viņš sauca. — Tu tad kopā ar Marju sagatavo visu vajadzīgo dīvāna istabā Annai Arkadjevnai, — viņš sacīja ienākušajam Matvejam.

— Klausos.

Stepans Arkadjičs uzvilka kažoku un izgāja uz lieveņa.

— Pusdienot mājās nebrauksiet? — Matvejs pavadot jautāja.

— Kā iznāks. Jā, te būs izdevumiem, — Stepans

Arkadjičs piebilda, izņemdams no kabatas portfeļa un sniegdams desmit rubļus. — Vai būs diezgan?

•— Vai nu ir diezgan, vai nav diezgan, jāiztiek ir, — Matvejs sacīja, aiztaisīdams karietes durtiņas un atkāpdamies uz lieveņa.

Darja Aleksandrovna pa to laiku, nomierinājusi bērnu un pēc karietes rīboņas sapratusi, ka vīrs aizbraucis, atkal atgriezās guļamistabā. Tur bija viņas vienīgais patvērums no mājas rūpēm, kas to ielenca, tiklīdz viņa iznāca ārā. Jau arī tagad, tai īsajā brīdī, kamēr viņa iegriezās bērnistabā, angliete un Matrjona Fiļimonovna paguva izteikt viņai vairākus jautājumus, kuri nebija atliekami un uz kuriem viņa vienīgā varēja atbildēt: ko uzģērbt bērniem pastaigai? Vai dot tiem pienu? Vai neaizsūtīt pēc cita pavāra?

— Ak, lieciet mierā, lieciet mani mierā! — viņa teica un, atgriezusies guļamistabā, apsēdās atkal tai pašā vietā, kur bija runājusies ar vīru, sažņaudza izdēdējušās rokas, no kuru kaulainajiem pirkstiem muka nost gredzeni, un ņēmās pārcilāt atmiņā visu notikušo sarunu. «Viņš aizbrauca! Bet kā tad viņš ir izbeidzis ar viņu?» Dollija domāja. «Vai tiešām viņš ar to vēl satiekas? Kādēļ gan es viņam to nepavaicāju? Nē, nē, kopdzīve vairs nav iespējama. Ja arī mēs paliksim viena mājā, — mēs esam sveši. Uz visiem laikiem sveši!» Dollija atkal ar sevišķu nozīmi atkārtoja šo viņai tik baigo vārdu. «Ak, kā es viņu mīlēju, mans dievs, kā es viņu mīlēju! … Kā es mīlēju! … Un vai gan tagad viņu nemīlu? Vai es viņu nemīlu vēl vairāk nekā agrāk? Visšausmīgākais, protams, ir tas …» viņa atsāka un nepabeidza savu domu, jo durvīs parādījās Matrjona Fiļimonovna.

— Vismaz pavēliet aizsūtīt pēc mana brāļa, — viņa sacīja, — tas kaut pusdienas pagatavos; citādi būs tāpat ka vakar — bērni līdz pulksten sešiem sēdēs neēduši.

— Nu labi, es tūlīt iešu un izrīkošu. Vai pēc svaiga piena aizsūtījāt?

Un Darja Aleksandrovna nogremdējās ikdienas rūpēs un uz laiku noslīcināja tajās savas bēdas.

V

Stepans Arkadjičs skolā mācījies labi, pateicoties savai vieglajai galvai, bet bijis slinks un palaidnis, tāpēc beidzis kā viens no pēdējiem; tomēr ar visu savu allaž izlaidīgo dzīvi, nelielo činu un vēl pazaļo vecumu viņš ieņēma cienījamu \uc1ļn labi atalgotu priekšnieka amatu kādā no valsts iestādēm Maskavā. Šo vietu viņš bija dabūjis ar māsas Annas vira Alekseja Aleksandroviča Kareņina protekciju, jo tas ieņēma vienu no vissvarīgākajiem amatiem ministrijā, kurai šī iestāde bija padota; bet, ja arī Kareņins nebūtu ielicis savu sievasbrāli šai vietā, Stiva Oblonskis ar simt citu personu — brāju, māsu, brālēnu un māsīcu, krusttēvu un krustmāšu starpniecību tomēr šo vietu būtu dabūjis vai arī būtu dabūjis kādu citu līdzīgu, ar tūkstošiem sešiem gada algas, jo tā viņam bija vajadzīga, tāpēc ka Stepana Arkadjiča naudas lietas, kaut arī viņš bija noprecējis turīgu sievu, bija sašķobījušās.

Puse Maskavas un Pēterburgas bija Stepanam Arkadjičam radi un draugi. Viņš piedzima to ļaužu vidū, kas bija un kļuva šās pasaules varenie. Trešdaļa valstsvīru, veču, bija viņa tēva draugi un pazina Stepanu Arkadjiču jau kopš bērna autiņiem; otra trešdaļa bija ar viņu uz «tu», bet trešā trešdaļa — labi paziņas; tātad šās pasaules labumu — vietu, rentu, koncesiju un tamlīdzīgu dzīves augļu izdalītāji visi bija viņam draugi un nevarēja apiet savējo; un Oblonskim nenācās sevišķi nopūlēties, lai dabūtu ienesīgu vietu; vajadzēja vienīgi neatsacīties, neskaust, neķildoties, neapvainoties, ko viņš savā iedzimtajā labsirdībā arī nekad nedarīja. Oblonskim būtu licies smieklīgi, ja teiktu, ka viņš nedabūs vietu ar tādu atalgojumu, kāds viņam vajadzīgs, jo vairāk tāpēc, ka viņš neprasīja neko ārkārtēju; viņš gribēja dabūt tikai to pašu, ko dabūja citi viņa vecuma ļaudis no zināmām aprindām, bet pildīt tamlīdzīga veida amatu viņš spēja tikpat labi kā jebkurš cits.

Stepanu Arkadjiču visi paziņas mīlēja ne vien viņa labsirdības, jautrās dabas un neapšaubāmā godīguma dēj, bet ari tāpēc, ka viņā — viņa glītajā, gaišajā ārienē, spožajās acis, melnajās uzacis, matos, sejas svaigumā un sārtumā bija kaut kas tāds, kas fiziski noskaņoja priecīgai labvēlībai ļaudis, kas ar viņu sastapās. «Aha! Stiva! Oblonskis! Tur jau viņš ir!» ļaudis gandrīz vienmēr ar priecīgu smaidu sauca, viņu sastopot. Un, ja arī dažkārt gadījās, ka pēc sarunas ar viņu izrādījās, ka nekas īpaši priecīgs nav noticis, — otrajā vai trešajā dienā visi atkal gluži tāpat priecājās, Oblonski satikdami.

Jau trešo gadu ieņemdams priekšnieka vietu kādā no valsts iestādēm Maskavā, Stepans Arkadjičs līdzteku mīlestībai bija ieguvis arī darba biedru, padoto, priekšnieku un visu citu cilvēku cieņu, ar kuriem vien viņam bija darīšanas. Stepana Arkadjiča galvenā īpašība, kas viņam sagādāja šo vispārējo cieņu dienesta aprindās, pirmkārt, bija tā, ka, apzinādamies savus paša trūkumus, viņš ārkārtīgi iecietīgi izturējās pret citiem; otrkārt, — viņš bija galīgi liberāls, ne jau tā, kā izlasījis savā laikrakstā, bet liberālisms viņam bija asinīs, viņš pilnīgi vienādi izturējās pret visiem cilvēkiem neatkarīgi no tā, pie kādas kārtas tie piederēja un kāds mantas stāvoklis tiem bija; treškārt un galvenokārt, — viņš bija pilnīgi vienaldzīgs pret to darbu, ko pēc sava amata veica, tāpēc nekad neiekaisa un nekļūdījās.

Atbraucis sava dienesta vietā, Stepans Arkadjičs, goddevīga šveicara pavadīts, ar portfeli padusē iegāja savā mazajā kabinetā, uzģērba mundieri un iznāca sēžu zālē. Rakstveži un ierēdņi visi piecēlās, priecīgi un goddevīgi palocīdamies. Stepans Arkadjičs steidzīgi kā allaž devās uz savu vietu, paspieda roku kolēģijas locekļiem un apsēdās. Viņš pajokoja un parunājās taisni tik daudz, cik to prasīja pieklājība, tad sāka darbu. Neviens neprata pareizāk par Stepanu Arkadjiču atrast to brīvas, vienkāršas un oficiālas izturēšanās robežu, kāda nepieciešama, lai darbs kļūtu patīkams. Sekretārs jautri un ar cieņu, tāpat kā visi Stepanam Arkadjičam padotajā iestādē, pienāca ar papīriem un sacīja tai familiāri liberālajā tonī, kādu bija ieaudzinājis Stepans Arkadjičs:

— Beidzot mēs izplēsām ziņas no Penzas guberņas pārvaldes. Vai nevēlaties ieskatīties …

— Saņēmām gan beidzot? — Stepans Arkadjičs teica, ar pirkstu aizlikdams vajadzīgo lapu. — Nu, kungi… — Un sēde sākās.

«Ja viņi zinātu,» viņš domāja, klausīdamies ziņojumu dziļdomīgi noliektu galvu, &lt;/kāds vainīgs zēniņš vēl pirms pusstundas bija viņu priekšsēdētājs!» — un viņa acis smējās, kamēr sekretārs lasīja ziņojumu. Līdz pulksten diviem darbam bija jāturpinās bez pārtraukuma, bet divos — pārtraukums un brokastis.

Pulkstenis vēl nebija divi, kad iestādes sēžu zāles lielās, stiklotās durvis pēkšņi atvērās un kāds pa tām ienāca. Visi locekļi, gan zem ģīmetnes, gan aiz ērgļa, izklaidēšanās iespējas iepriecināti, atskatījās uz durvju pusi, bet šveicars jau tūlīt izdzina ienācēju un aizvēra stiklotās durvis.

Kad lieta bija izlasīta, Stepans Arkadjičs piecēlās, izstaipījās un, sekodams liberālajam laika garam, turpat sēžu zālē jau izņēma papirosu, un devās uz savu kabinetu. Divi viņa biedri, šās iestādes vecais pīlārs Nikitins un kambarjunkurs Griņevičs, izgāja no zāles ar viņu kopā.

— Pēc brokastīm paspēsim pabeigt, — Stepans Arkadjičs sacīja.

— Un kā vēl pabeigsim, — teica Nikitins.

— Tas Fomins gan laikam ir liels blēdis, — Griņevičs iebilda attieksmē uz kādu no personām, kuru lietu viņi pašreiz izskatīja.

Stepans Arkadjičs saviebās par Griņeviča teikto, likdams saprast, ka nav pieklājīgi jau priekšlaikus pieņemt kādu spriedumu, un neko neatbildēja.

— Kas tas bija, kas ienāca? — viņš jautāja sargam.

— Bija viens, jūsu ekselence, bez atļaujas iedrāzās, es tikai uz mirklīti biju pagriezies nost. Pēc jums jautāja. Es saku: kad izies locekļi, tad …

— Kur viņš ir?

— Nez vai nebūs izgājis priekšnamā, visu laiku tepat vien staigāja. Tas pats jau ir, — sargs sacīja, norādot uz plecīgu ražena auguma cilvēku ar cirtainu bārdu; nenoņēmis aitādas cepuri, tas ātri un viegli skrēja augšup pa akmens trepju nodeldētajiem pakāpieniem. Kāds no lejup ejošiem ierēdņiem, kalsens, ar portfeli, apstājās un nosodoši nolūkojās uz augšup skrejošā cilvēka kājām, tad jautājoši paskatījās uz Oblonski.

Stepans Arkadjičs stāvēja kāpņu augšgalā. Viņa labsirdīgi starojošā seja virs izšūdinātās mundiera apkakles sāka starot vēl spožāk, kad viņš pazina skrējēju.

— Kā tad! Levins, beidzot! — viņš iesaucās ar draudzīgu, zobgalīgu smaidu, aplūkodams Levinu, kas nāca viņam klāt. — Kā tad tu neapsmādēji sameklēt mani šai alā? — Stepans Arkadjičs jautāja, ar rokas spiedienu vien nerimdamies un skūpstīdams savu draugu. — Vai sen?

— Es nupat kā atbraucu, un ļoti gribējās tevi satikt, — Levins atbildēja, kautri un reizē tomēr dusmīgi un nemierīgi lūkodamies apkārt.

— Nu, iesim kabinetā! — Stepans Arkadjičs teica, pazīdams sava drauga patmīlīgo un nikno kautrīgumu, un, satvēris viņu pie rokas, vilka sev līdzi, it kā vadīdams cauri briesmām.

Stepans Arkadjičs bija uz «tu» gandrīz ar visiem saviem paziņām: ar sešdesmit gadus veciem sirmgalvjiem, ar divdesmitgadīgiem zēniem, ar aktieriem, ar ministriem, ar tirgoņiem un ģenerāladjutantiem, tādā kārtā daudzi, kas bija ar viņu uz «tu», atradās uz diviem galējiem sabiedrības kāpņu pretpoliem un būtu ļoti izbrīnījušies, ja uzzinātu, ka Oblonska dēļ viņiem ir kaut kas kopīgs. Viņš bija uz «tu» ar visiem, ar ko kādreiz bija dzēris šampanieti, bet šampanieti viņš dzēra ar visiem, un tāpēc, sastapdamies padoto klātbūtnē ar saviem apkaunojošiem «tu», kā jokodams dēvēja daudzus savus paziņas, viņš ar tam piemītošo taktu prata mazināt šādas sastapšanās netīkamo iespaidu padoto acīs. Levins nebija apkaunojošais «tu», bet Oblonskis ar savu taktu nojauta, ka Levins domā, it kā viņš negrib padoto priekšā izrādīt savu tuvību ar to, un tāpēc pasteidzās aizvadīt viņu uz kabinetu.

Levins bija gandrīz vienos gados ar Oblonski un uz «tu» ne jau tikai šampanieša dēļ. Levins bija Stivas biedrs un draugs kopš agras jaunības. Kaut gan viņu raksturi un gaumes bija dažādas, taču viņi mīlēja viens otru, kā mīl viens otru divi draugi, kas kļuvuši tuvi jau agras jaunības dienās. Un tomēr, kā tas bieži gadās ar ļaudīm, kas izvēlējušies dažādus darba laukus, ikviens no viņiem ar prātu gan attaisnoja otra darbību, bet sirds dziļumos to nicināja. Katram no viņiem likās, ka vienīgi viņa dzīve ir īstā dzīve, bet tā, kādu dzīvo otrs, — tikai māns un rēgs. Oblonskis nespēja apvaldīt vieglo zobgalīgo smaidu, kad ieraudzīja Levinu. Kuro reizi viņš jau redzēja to iebraucam Maskavā no laukiem, kur tas kaut ko darīja, bet, ko īsti, — to Stepans Arkadjičs nekad nevarēja lāgā izprast un arī neinteresējās par to. Levins Maskavā allaž ieradās satraukts, steidzīgs, mazliet neveikls, šās neveiklības dēļ saskaities un lielāko tiesu — ar pavisam jauniem, negaidītiem ieskatiem par lietām un parādībām. Stepans Arkadjičs par visu to zobojās, jo tas viņam patika. Gluži tāpat arī Levins sirdī nicināja gan sava drauga pilsētniecisko dzīves veidu, gan viņa dienestu, ko uzskatīja par niekošanos, un zobojās par to. Bet starpība bija tāda, ka Oblonskis, darot to, ko darīja visi, zobojās pašpārliecināti un labsirdīgi, bet Levins zobojās bez pašpārliecinātības un dažkārt nikni.

— Mēs tevi jau sen gaidījām, — Stepans Arkadjičs sacīja, iegājis kabinetā un palaidis vaļā Levina roku, itin kā norādot ar to, ka šeit visas briesmas jau garām.

— Ļoti ļoti priecājos tevi redzēt, — viņš turpināja.

— Nu, ko dari? Kā klājas? Kad atbrauci?

Levins klusēja, šad tad uzlūkodams viņam nepazīstamo abu Oblonska biedru sejas un it īpaši elegantā Griņeviča roku ar tik baltiem, gariem pirkstiem, ar tik gariem, dzelteniem, galos ielīkušiem nagiem un ar tik milzīgām, spožām krekla aproču pogām, ka šīs rokas, kā redzams, saistīja visu viņa uzmanību un neļāva tam brīvi domāt. Oblonskis tūdaļ to ievēroja un pasmaidīja.

— Ak jā, atļaujiet jūs iepazīstināt! — viņš teica.

— Mani biedri: Filips Ivaničs Nikitins, Mihails Staņislavičs Griņevičs, — un pavērsies pret Levinu, — zemstes darbinieks, jauns zemstes vīrs, stiprinieks, kas spēj celt ar vienu roku pieci pudi, lopu audzētājs, mednieks un mans draugs Konstantins Dmitričs Levins, Sergeja Ivaniča Kozniševa brālis.

— Ļoti patīkami, — teica vecītis.

— Man ir tas gods pazīt jūsu brāli, Sergeju Ivaniču, — sacīja Griņevičs, sniegdams savu tievo roku ar garajiem nagiem.

Levins sabozās, vēsi paspieda roku un tūdaļ pagriezās pret Oblonski. Lai gan viņš juta lielu cienību pret visai Krievzemei pazīstamo autoru un savu pusbrāli no mātes puses, tomēr nevarēja ciest, ja pie viņa vērsās nevis kā pie Konstantina Levina, bet kā pie slavenā Kozniševa brāļa.

— Nē, es vairs neesmu zemstes darbinieks. Es ar visiem salamājos un vairs nebraukāju uz sapulcēm, — viņš sacīja, pievērsdamies Oblonskim.

— Ātri gan! — Oblonskis smaidot teica. — Bet kā? Kādēļ?

— Garš stāsts. Kādreiz parunasim, — Levins atteica, bet tūlīt arī sāka stāstīt. — Nu, īsi sakot, es pārliecinājos, ka nekādas zemstes darbības nav un nevar būt, — viņš sāka runāt tā, it kā kāds viņu nupat būtu aizvainojis, — no vienas puses, tā ir spēlīte, spēlē parlamentu, bet es vairs neesmu tik jauns un neesmu arī vēl tik vecs, lai kavētu laiku ar rotaļlietiņām; bet, no otras (viņš sastostījās) puses, tas ir līdzeklis, ar ko apriņķa coterie iedzīvojas naudiņā. Agrāk bija aizbildnība, tiesas, bet tagad zemste — ne jau kukuļu veidā, bet nepelnītas algas veidā. — Viņš runāja tik kaisli, it kā kāds no klātesošiem apstrīdētu viņa ieskatus.

— Ehe! Tu, kā es redzu, atkal esi jaunā fazē, konservatīvā, — Stepans Arkadjičs teica. — Bet gan jau par to vēlāk.

— Jā, vēlāk. Bet man vajadzēja tevi satikt, — Levins sacīja, naidīgi skatīdamies uz Griņeviča roku.

Stepans Arkadjičs tikko manāmi pasmaidīja.

— Kā tad tu toreiz apgalvoji, ka nekad vairs nevalkāšot eiropeisku apģērbu? — viņš teica, aplūkodams tā jauno, redzams, pie franču drēbnieka pašūto uzvalku. — Tā! Es redzu: jauna faze.

Levins pēkšņi nosarka un nevis tā, kā sarkst pieauguši cilvēki, — mazliet, paši to nemanot; viņš nosarka tā, kā sarkst zēni, — juzdami, ka viņi ir smieklīgi savā kautrībā un tāpēc sarkst un kaunas vēl jo vairāk, gandrīz līdz asarām. Un bija tik savādi redzēt šo gudro, vīrišķīgo seju tik bērnišķīgā stāvoklī, ka Oblonskis novērsa no viņa skatienu.

— Kur tad mēs tiksimies? Jo man ļoti ļoti vajag ar tevi parunāties, — Levins teica.

Oblonskis it kā pārdomāja.

— Lūk, ko: brauksim pie Gurina brokastīs un tur parunāsimies. Līdz trim esmu brīvs.

— Nē, — Levins padomājis atbildēja, — man vēl šur tur jāaizbrauc.

— Nu labi, tad kopā pusdienosim.

— Pusdienosim? Bet man taču nav nekādas sevišķas runāšanas, tikai pateikt pāris vārdu, pajautāt, papļāpāsimies vēlāk.

— Tad pasaki tūlīt tos pāris vārdus, bet parunāsimies pusdienojot.

— Tie pāris vārdi ir tādi, — Levins sāka, — bet nav jau nekas sevišķs …

Viņa sejā pēkšņi iegula niknuma izteiksme, kas radās no pūlēšanās pārvarēt savu biklumu.

— Ko dara Sčerbacki? Viss pa vecam? — viņš jautāja.

Stepans Arkadjičs, jau sen zinādams, ka Levins iemīlējies viņa sievasmāsā Kitijā, tikko manāmi pasmaidīja, un viņa acis jautri iemirdzējās.

— Tu teici — divi vārdi, bet es divos vārdos nevaru tev atbildēt, tāpēc ka … Atvaino mazlietiņ …

Ienāca sekretārs, ar familiāru goddevību un ar zināmu visiem sekretāriem piemītošu necilu sava pārākuma apziņu lietu pārzināšanā, salīdzinot ar savu priekšnieku, piegāja ar papīriem pie Oblonska un sāka it kā, jautādams skaidrot kādu sarežģījumu lietas gaitā.

Stepans Arkadjičs, nenoklausījies līdz galam, draudzīgi uzlika roku uz sekretāra piedurknes.

— Nē, jūs to izdariet gan tā, kā es teicu, — Oblonskis sacīja, ar smaidu mīkstinādams piezīmi, un, īsi paskaidrojis, kā viņš izprot pārrunājamo lietu, atstūma papīrus, un piebilda: — Tā arī dariet, lūdzu, — tā, Zahar Nikitič!

Sekretārs samulsis aizgāja. Levins, šīs sarunas laikā pilnīgi atguvies no sava bikluma, stāvēja, abām rokām atbalstījies pret krēslu, un viņa vaigā bija zobgalīga uzmanība.

— Nesaprotu, nesaprotu, — viņš sacīja.

— Ko tu nesaproti? — tikpat jautri smaidot, papirosu meklēdams, jautāja Oblonskis. Viņš gaidīja no Levina kādu savādnieka izlēcienu.

— Nesaprotu, ko jūs darāt, — Levins teica, paraustīdams plecus. — Kā tu vari to tik nopietni darīt?

— Kāpēc tu tā domā?

— Tāpēc, ka nav te ko darīt.

— Tu tā domā, bet mēs esam apkrauti ar darbu.

— Ar papīra darbu. Nu jā, tev jau uz to ir dāvanas, — Levins piebilda.

— Citiem vārdiem — tu domā, ka man ir kāds trūkums.

— Varbūt arī, ka tā, — Levins piekrita. — Tomēr es apbrīnoju tavu diženumu un esmu lepns, ka mans draugs tik varens vīrs. Bet tu neatbildēji uz manu jautājumu, — viņš piebilda, izmisis pūlēdamies raudzīties Oblonskim tieši acīs.

— Nu, labi labi. Pagaidi vien, gan arī tu nonāksi pie tā paša. Labi, ka tev pieder trīs tūkstoši desetīnu Karazinas apriņķī — un tad vēl tādi muskuļi un svaigums kā divpadsmit gadus vecam skuķim, bet gan jau arī tu nonāksi mūsu pulkā. Jā, par to, ko tu man jautāji, nekādu pārmaiņu nav, bet žēl, ka tik ilgi neesi rādījies.

— Kas tad noticis? — Levins bažīgi jautāja.

— Nekas jau nav, — Oblonskis atbildēja. — Gan parunāsim. Bet kādēļ tu īsteni esi atbraucis?

— Ak, arī par to runāsim vēlāk, — atkal līdz ausu galiem nosarkdams, Levins teica.

— Nu labi. Saprotams, — Stepans Arkadjičs piekrita. — Tad nu ir tā: es tevi aicinātu pie sevis, taču sieva nav gluži vesela. Bet, lūk, ko: ja tu vēlies Ščerbackus satikt, es domāju, ka viņi droši vien šodien būs no četriem līdz pieciem Zooloģiskajā dārzā. Kitija slido. Tu brauc turp, un arī es piebraukšu, tad dosimies kaut kur kopā pusdienot.

— Skaisti, un tad uz redzēšanos!

— Tikai pielūko, citādi, es jau tevi pazīstu, tu vēl piemirsīsi un pēkšņi aizbrauksi uz laukiem! — smiedamies sauca Stepans Arkadjičs.

— Nē, droši.

Un, tikai būdams jau durvīs, Levins attapās, ka aizmirsis atsveicināties no Oblonska biedriem, un izgāja no kabineta.

— Laikam gan ļoti enerģisks kungs, — teica Griņevičs, kad Levins bija aizgājis.

— Jā, draudziņ, — Stepans Arkadjičs, galvu pašūpodams, sacīja, — tas gan ir laimīgs cilvēks! Trīs tūkstoši desetīnu Karazinas apriņķī, viss vēl priekšā, un cik daudz svaiguma! Nav vis tāds kā mēs.

— Par ko tad nu jūs varat sūdzēties, Stepan Arka djič?

— Nelādzīgi, draņķīgi, — Stepans Arkadjičs atteica, smagi nopūzdamies.

VI

Kad Oblonskis jautāja Levinam, kāpēc īsti viņš atbraucis, Levins nosarka un sadusmojās uz sevi par to, ka sarkst, sadusmojās arī par to, ka nespēj atbildēt: «Es atbraucu, lai lūgtu tavas sievasmāsas roku,» — kaut gan tieši tādēļ bija ieradies.

Levinu un Sčerbacku dzimtas bija senas Maskavas muižnieku dzimtas, un starp tām allaž pastāvēja tuvas un draudzīgas attiecības. Šīs saites vēl vairāk nostiprinājās'Levina studiju gados. Viņi abi ar jauno kņazu Ščerbacki, Dollijas un Kitijas brāli, kopā gatavojās un kopā iestājās universitātē. Tai laikā Levins bieži apmeklēja Ščerbacku namu un iemīlējās Ščerbacku namā. Lai cik tas savādi varētu likties, Konstantins Levins bija iemīlējies tieši šai namā, šai ģimenē, īpaši Ščerbacku ģimenes sievietēs. Savu māti Levins neatcerējās, par savu vienīgo māsu viņš bija jaunāks, un tā nu iznāca, ka Ščerbacku namā viņš pirmoreiz ieraudzīja to īpašo vecās izglītotās un godīgās muižnieku ģimenes vidi, ko līdz ar mātes un tēva nāvi viņš bija zaudējis. Visi šās ģimenes locekļi, īpaši sievietes, viņam šķita kā ar kādu dzejisku noslēpumainības plīvuru klāti, un viņš ne tikai neredzēja tajos nekādus trūkumus, bet iedomājās, ka zem šā dzejiskā plīvura, kas tos sedza, ir viscildenākās jūtas un visvisāda pilnība. Kādēļ šīm trim jaunkundzēm ik pārdienas vajadzēja sarunāties franciski un angliski; kādēļ viņas zināmās stundās pārmaiņus spēlēja klavieres, kuru skaņas bija sadzirdamas augšā pie brāļa, kur mācījās studenti; kādēļ te brauca tie franču literatūras, mūzikas, zīmēšanas un deju skolotāji; kādēļ zināmās stundās visas trīs jaunkundzes kopā ar mlle Linon devās vaļējos ratos uz Tveras bulvāri savos atlasa kažociņos — Dollija garā, Natalija pusgarā, bet Kitija gluži īsā, tā ka viņas slaidās kājiņas cieši pieguļošās, sarkanās zeķēs bija visiem redzamas; kādēļ viņām visām vajadzēja pastaigāties pa Tveras bulvāri sulaiņa pavadībā, kuram bija zelta kokarde pie cepures, — visu to un vēl daudz ko citu, kas notika šai noslēpumainajā sieviešu pasaulē, viņš nesaprata, bet zināja, ka viss, kas tur risinās, ir daiļš; un viņš bija iemīlējies tieši šās norises noslēpumainībā.

Studenta gados viņš gandrīz iemīlējās vecākajā, Dollijā, bet to drīz izdeva pie vīra — pie Oblonska. Tad viņš sāka iemīlēties otrā. Viņš itin kā juta, ka tam jāiemīlas vienā no māsām, tikai nevarēja izprast, kurā īsti. Bet arī Natalija, tikko sāka parādīties sabiedrībā, apprecējās ar diplomātu Ļvovu. Kitija bija vēl bērns, kad Levins pabeidza universitāti. Jaunais Ščerbackis, iestājies flotē, noslīka Baltijas jūrā, un, lai gan Levins draudzējās ar Oblonski, viņa sakari ar Ščerbackiem kļuva daudz vājāki. Bet šogad ziemas sākumā, kad Levins pēc laukos pavadītā gada iebrauca Maskavā un ieraudzīja Ščerbackus, viņš saprata, kurā no trijām viņam īstenībā lemts iemīlēties.

Liktos, ka nevar būt nekas vienkāršāks kā viņam, labas dzimtas cilvēkam, drīzāk bagātam nekā nabagam, trīsdesmit divus gadus vecam, lūgt kņazes Ščerbackas roku; droši vien viņš tūdaļ tiktu atzīts par labu partiju. Bet Levins bija iemīlējies, un tāpēc viņam šķita, ka Kitija visvisādi ir tāda pilnība, tāda pāri visām zemes lietām stāvoša būtne, bet viņš tik nožēlojama zemes būtne, ka nevarēja pat domāt par to, ka citi un arī viņa pati atzītu Levinu par viņas cienīgu.

Nodzīvojis Maskavā divus mēnešus kā reibonī, gandrīz katru dienu tikdamies ar Kitiju sabiedrībā, kur tas sāka rādīties, lai viņu sastaptu, Levins pēkšņi nolēma, ka tas nevar notikt, un aizbrauca uz laukiem.

Levina pārliecība, ka tas nevar notikt, balstījās uz ieskatu, ka tuvinieku acīs viņš ir daiļajai Kitijai neizdevīga, necienīga partija, bet pati Kitija nevar viņu iemīlēt. Tuvinieku acīs viņš bija cilvēks bez jebkādas ierastas un noteiktas nodarbošanās un bez stāvokļa sabiedrībā, turpretim viņa biedri tagad, viņam jau trīsdesmit divi gadi vecam esot, dažs bija pulkvedis un flīģeladjutants, dažs profesors, cits bankas vai dzelzceļu direktors vai iestādes priekšsēdētājs — kā Oblonskis; turpretim viņš (Levins ļoti labi zināja, kādam jābūt citu spriedumam par viņu) bija muižnieks, kas nodarbojas ar govju audzēšanu, ar ķikutu medībām un ēku celšanu, tātad ir neapdāvināts puisis, no kura nekas nav iznācis un kurš dara, pēc sabiedrības ieskatiem, to, ko dara nekur nederīgi ļaudis.

Bet noslēpumainā un daiļā Kitija taču nevarēja mīlēt tik neglītu cilvēku, par kādu viņš sevi uzskatīja, un, galvenais, tik vienkāršu, ne ar ko neievērojamu cilvēku. Bez tam viņa kādreizējās attiecības ar Kitiju — pieauguša cilvēka attiecības pret bērnu, kas bija izveidojušās no viņa draudzības ar tās brāli, — tās viņam šķita vēl viens šķērslis mīlestībai. Neglītu, labsirdīgu cilvēku, par kādu viņš sevi uzskatīja, iespējams, viņš domāja, mīlēt kā draugu; taču, lai tiktu mīlēts ar tādu mīlestību, ar kādu viņš pats mīlēja Kitiju, ir jābūt skaistam, bet, galvenais, izcilam cilvēkam.

Viņš bija dzirdējis, ka sievietes bieži iemīlot vienkāršus cilvēkus, kas nav nemaz skaisti, bet neticēja šādiem stāstiem, jo sprieda pēc sevis, taču pats viņš spēja iemīlēt vienīgi skaistas, noslēpumainas un izcilas sievietes.

Tomēr, nodzīvojis viens pats divus mēnešus laukos, viņš pārliecinājās, ka šī nav tāda iemīlēšanās, kādas viņš bija piedzīvojis agrā jaunībā; ka šīs jūtas viņam nedod ne mirkli miera; ka viņš nespēj dzīvot, neatrisinājis jautājumu: vai viņa būs vai nebūs tam sieva; ka viņa izmisums radies tikai no iedomas un ka nav nekādu pierādījumu tam, ka viņam atteiks. Un tagad viņš atbrauca Maskavā ar stingru apņēmību lūgt Kitijas roku un apprecēties, ja vien netiks noraidīts. Vai arī… viņš nespēja domāt par to, kas ar viņu notiks, ja tam atteiks.

VII

Iebraucis ar rīta vilcienu Maskavā, Levins apmetās pie sava vecākā brāļa Kozniševa, — viņi bija pusbrāļi, vienas mātes dēli, — un pārģērbies iegāja pie viņa kabinetā, nodomājis tūdaļ viņam pateikt savas atbraukšanas iemeslu un lūgt padomu, bet brālis nebija viens. Pie viņa sēdēja ievērojams filozofijas profesors, tikko atbraucis no Harkovas vienīgi ar nolūku noskaidrot kādu pārpratumu, kas radies viņu starpā kādā visai svarīgā filozofijas jautājumā. Profesors tolaik izcīnīja karstu polemiku ar materiālistiem, bet Sergejs Kozniševs ar interesi bija sekojis šai polemikai un, izlasot profesora pēdējo rakstu, izteicis viņam vēstulē savus iebildumus; viņš pārmetis profesoram pārāk lielu piekāpšanos materiālistu'priekšā. Un profesors tūdaļ atbraucis, lai izskaidrotos. Runa bija par modernu jautājumu, — vai ir robeža starp psihiskām un fizioloģiskām parādībām cilvēka darbībā, un kur tā rodama?

Sergejs Ivanovičs saņēma brāli ar savu parasto un pret visiem vienādo vēlīgi salto smaidu un, iepazīstinājis ar profesoru, turpināja sarunu.

Mazais, dzeltenais cilvēciņš acenēs, ar šauru pieri, uz mirkli atrāvās no sarunas, lai sasveicinātos, un tūdaļ to tufpināja, neveltīdams Levinam uzmanību. Levins apsēdās nogaidīt, līdz profesors aizbrauks, bet sarunas priekšmets viņu drīz vien ieinteresēja.

Levins bija redzējis žurnālos rakstus, par kuriem te runāja, bija tos arī lasījis, jo tajos viņu, universitātē dabas zinātnes studējušu cilvēku, interesēja tālākā dabas zinātņu pamatu attīstība, bet nekad viņš nebija šos zinātniskos secinājumus par cilvēka kā dzīvnieka izcelšanos, par refleksiem, par bioloģiju un par socioloģiju tuvinājis tiem jautājumiem par dzīvības un nāves nozīmi attieksmē uz sevi pašu, kuri pēdējā laikā arvien biežāk un biežāk viņam nāca prātā.

Klausoties brāļa sarunu ar profesoru, Levins ievēroja, ka viņi zinātnes jautājumus saista ar dvēseliskajiem, vairākkārt pieiedami tiem jau gluži klāt, bet ikreiz, kad viņi nāca tuvāk pašam galvenajam, kā viņam likās, tie tūdaļ steidzīgi attālinājās un atkal nodziļinājās smalku apakšiedalījumu, atrunu, citātu, mājienu sfērā, atsaukdamies uz autoritātēm, un viņš ar grūtībām saprata, par ko te ir runa.

— Es nevaru pieļaut, — Sergejs Ivanovičs ar viņam parastu izteiksmes precizitāti un skaidrību, ar dikcijas daiļumu teica, — es nekādā ziņā nevaru būt vienis prātis ar Keisu, ka visi mani priekšstati par ārējo pasauli izrietētu no iespaidiem. Pašu esamības pamatjēdzienu es neesmu ieguvis no sajūtām, jo nav jau arī īpaša orgānā šā jēdziena uztverei.

— Jā, bet viņi — Vursts un Knausts, un Pripasovs — jums atbildēs, ka jūsu esamības apziņa izriet no visu jūsu sajūtu kopuma, ka šī esamības apziņa ir sajūtu rezultāts. Vursts pat tieši tā arī saka — ja neesot sajūtu, neesot arī esamības apziņas.

— Es sacīšu otrādi, — Sergejs Ivanovičs sāka …

Bet te Levinam atkal šķita, ka, nonākuši pie paša

galvenā, tie atkal atiet nost, un viņš iedrošinājās profesoram jautāt.

— Tātad, ja manas sajūtas iznīcinātas, ja mana miesa nomirst, tad nekāda eksistence vairs nav iespējama? — viņš vaicāja.

Profesors ar sapīkumu un itin kā ar garīgam sapem / par sarunas traucējumu atskatījās uz dīvaino jautātāju, kas vairāk līdzinājās strūdziniekam nekā filozofam, un pavērās uz Sergeju Ivanoviču, it kā vaicādams, — ko te lai saka? Bet Sergejs Ivanovičs, kas nepavisam nerunāja ar tādu piepūli un vienpusību kā profesors un kam galvā atlika telpas gan atbildei profesoram, gan arī tam, lai saprastu to vienkāršo un dabisko viedokli, no kāda bija uzstādīts jautājums, pasmaidīja un teica:

— Šo jautājumu mums vēl nav tiesības izšķirt…

— Mums vēl nav pierādījumu, — profesors piebalsoja un turpināja klāstīt savus argumentus. — Nē, — viņš sacīja, — es norādu uz to, — ja sajūtu pamatā arī ir iespaidi, kā tieši saka Pripasovs, tad mums tomēr šie divi jēdzieni stingri jāšķir.

Levins tālāk vairs neklausījās un gaidīja, kamēr profesors aizbrauks.

VIII

Kad profesors aizbrauca, Sergejs Ivanovičs griezās pie brāļa:

— Ļoti priecājos, ka esi atbraucis. Vai uz ilgu laiku? Kā ar saimniecību?

Levins zināja, ka saimniecība maz interesē vecāko brāli un ka, tikai viņam iztapdams, tas apvaicājas, tāpēc pastāstīja vienīgi par kviešu pārdevumu un par naudu.

Levins gribēja pateikt brālim, ka nodomājis precēties, gribēja prasīt tam padomu, viņš pat bija cieši apņēmies to darīt; bet, kad viņš ieraudzīja brāli, noklausījās tā sarunu ar profesoru un kad vēlāk izdzirda vēl šo runātāja paša neapzināto pārākuma un aizbildnības toni, kādā brālis viņam taujāja par saimniecības lietām (mātes muiža tiem piederēja kopīgi, un Levins pārvaldīja abas daļas), tad Levins sajuta, ka nezin kāpēc nespēj sākt ar brāli sarunu par iecerētām precībām. Viņš juta, ka brālim par šo lietu būs citāds ieskats, nekā Levinam gribētos.

— Nu, ko jūsu zemste, kā darbojas? — Sergejs Ivanovičs jautāja, jo viņš ļoti interesējās par zemsti un piedēvēja tai lielu nozīmi.

— Es tiešām nezinu …

— Kā? Tu taču esi pārvaldes loceklis!

— Nē, vairs neesmu loceklis; es izstājos, — Konstantins Levins atbildēja, — vairs nebraukāju uz sapulcēm.

— Žēl! — sacīja Sergejs Ivanovičs sadrūmis.

Taisnodamies Levins sāka stāstīt, kas noticis sapulcēs viņa apriņķī.

— Lūk, vienmēr tas ir tā! — Sergejs Ivanovičs viņu pārtrauca. — Mēs, krievi, allaž tā. Var jau arī būt, ka tā ir laba mūsu īpašība — spēja saskatīt savus trūkumus, bet mēs pārspīlējam, mēs mierināmies ar ironizēšanu, kas mums vienmēr uz mēles. Teikšu tev tikai vienu: ja šādas tiesības, kādas dotas mūsu zemstes iestādēm, dabūtu kāda cita Eiropas tauta — vācieši vai angļi, tie izveidotu no tām brīvību, bet mēs, lūk, tikai zobojamies.

— Bet ko tad lai dara? — vainīgi jautāja Levins.

— Tas bija mans pēdējais mēģinājums. Un es no visas sirds centos. Nevaru. Neesmu spējīgs.

— Nevis neesi spējīgs, — Sergejs Ivanovičs sacīja,

— bet nepareizi skaties uz šo lietu.

— Var jau būt, — Levins skumji atteica.

— Tu zini, brālis Nikolajs atkal ir šeit.

Brālis Nikolajs bija īstais un vecākais brālis Konstantinam un vienas mātes dēls ar Sergeju Ivanoviču, pazudis cilvēks, izšķērdējis uzdzīvē lielāko tiesu sava īpašuma. Viņš uzturējās visdīvainākajā un vissliktākajā sabiedrībā un bija sanaidojies ar brāļiem.

— Ko tu saki? — Levins ar šausmām iesaucās. — Kā tu zini?

— Prokofijs viņu redzējis uz ielas.

— Šeit, Maskavā? Kur tad viņš ir? Tu zini? — Levins piecēlās no krēsla, it kā gribētu tūlīt pat iet.

— Es nožēloju, ka tev to pateicu, — Sergejs Ivanovičs sacīja, pašūpodams galvu par jaunākā brāļa uztraukumu. — Es sūtīju uzzināt, kur viņš dzīvo, un nosūtīju vekseli, ko viņš izdevis Trubinam un ko es izpirku. Skaties, ko Nikolajs man atbildēja!

Un Sergejs Ivanovičs pasniedza brālim zīmīti, kas bija nolikta zem susināmā.

Levins izlasīja dīvainajā, viņam tik pazīstamajā rokrakstā rakstītās rindas: «Padevīgi lūdzu atstāt mani mierā. Tas ir vienīgais, ko es prasu no saviem laipnajiem brālīšiem. Nikolajs Levins.»

Levins izlasīja to un, galvu nepaceldams, ar zīmīti rokā stāvēja Sergeja Ivanoviča priekšā.

Viņa dvēselē cīnījās vēlēšanās nedomāt tagad par nelaimīgo brāli un apziņa, ka tas būs ļauni.

— Viņš, kā redzams, grib mani apvainot, — Sergejs Ivanovičs turpināja, — bet apvainot mani viņš nevar, un es no visas sirds gribētu viņam palīdzēt, taču zinu, ka tas nav izdarāms.

— Jā, jā, — Levins atkārtoja. — Es saprotu un atzīstu tavu izturēšanos pret Nikolaju, bet es tomēr aizbraukšu pie viņa.

— Ja tev gribas, brauc, bet es neieteicu, — Sergejs Ivanovičs sacīja. — Attiecībā uz sevi es nebīstos, viņš tevi nesanaidos ar mani, bet tevis paša labā es ieteiktu nebraukt. Palīdzēt nevar. Tomēr dari, kā vēlies.

— Var jau būt, ka palīdzēt nevar, bet es jūtu, īpaši šai brīdī — taču tas jau ir kas cits — es jūtu, ka nevaru būt mierīgs.

— Nu, to es nesaprotu, — teica Sergejs Ivanovičs. — Vienu es saprotu, — viņš piebilda, — tā ir mācība būt iecietīgam. Es citādi un iecietīgāk sāku uzlūkot to, ko sauc par nelietību, pēc tam kad mans brālis Nikolajs kļuvis tas, kas viņš ir … Tu zini, ko viņš izdarījis …

— Ak, tas ir šausmīgi, šausmīgi! — Levins atkārtoja.

Dabūjis no Sergeja Ivanoviča sulaiņa brāļa adresi,

Levins tūdaļ gribēja doties pie viņa, bet pārdomājis nolēma atlikt braucienu uz vakaru. Lai atgūtu dvēseles mieru, vispirms vajadzēja izšķirt to lietu, kuras dēļ viņš bija ieradies Maskavā. Tāpēc no brāļa Levins brauca uz iestādi, kur strādāja Oblonskis, un, uzzinājis par Ščerbackiem, devās turp, kur, kā viņam sacīja, varētu sastapt Kitiju.

IX

Pulksten četros, juzdams dauzāmies savu sirdi, Levins atstāja važoni pie Zooloģiskā dārza un devās pa taciņu uz kalniem un slidotavu, droši zinādams, ka sastaps Kitiju tur, jo pie vārtiem tika redzējis Ščerbacku karieti.

Bija skaidra sala diena. Pie vārtiem rindām stāvēja karietes, kamanas, važoņi, žandarmi. Labi ģērbti ļaudis saulē spīdošām cepurēm galvās mudžēja pie ieejas un uz notīrītajiem celiņiem, starp krievu namiņiem ar grieztajām jumtu korēm; vecie, kuplie dārza bērzi ar zariem, pielikušiem zem sniega svara, izskatījās kā jaunās, svinīgās sedzenēs tērpti.

Viņš gāja pa celiņu uz slidotavu un atkārtoja sev: «Nevajag uztraukties, vajag nomierināties. Kādēļ tu trako? Ko tu trako? Klusē, muļķe!» — viņš teica savai sirdij. Un, jo vairāk viņš pūlējās sevi nomierināt, jo vairāk tam aizrāvās elpa. Kāds paziņa viņu sastapa un viņam uzsauca, bet Levins pat neatskārta, kas tas bija. Viņš nonāca pie kalniem, kur žvadzēja nolaižamu un uzvelkamu kamaniņu ķēdes, rībēja kamaniņas, slīdēdamas lejup, un skanēja jautras balsis. Viņš pagāja vēl dažus soļus, viņa priekšā pavērās slidotava, un tūdaļ starp visiem slidotājiem Levins pazina viņu.

Ka viņa ir še, to Levins zināja no tā prieka un bailēm, kas pārņēma viņa sirdi. Kitija stāvēja slidotavas otrā galā un runājās ar kādu dāmu. Liktos, nekā sevišķa nebija ne viņas apģērbā, ne viņas pozā; bet Levinam pazīt Kitiju šai pūlī bija tikpat viegli kā ieraudzīt rozes ziedu nātrēs. Viss bija viņas apstarots. Viņa bija smaids, kas apmirdzēja visu apkārtējo. «Vai tiešām es varu doties turp uz ledus un iet viņai klāt?» viņš domāja. Vieta, kur stāvēja Kitija, viņam šķita neaizsniedzams svētums, un bija mirklis, kad viņš tikko neaizgāja projām: tik bail viņam kļuva. Viņam vajadzēja pārvarēt sevi un ar prātu pārliecināt, ka viņas tuvumā staigā daždažādi ļaudis un ka arī viņš varētu aiziet tur, lai slidotu. Viņš nogāja lejā, vairīdamies ilgi lūkoties uz viņu kā uz sauli, bet viņš to redzēja, tāpat kā sauli, arī neskatīdamies uz to.

Šajā nedēļas dienā un stundā uz ledus pulcējās vienu aprindu ļaudis, visi pazīstami savā starpā. Te bija gan slidošanas meistari, kas lepojās ar savu mākslu, gan arī tādi, kas mācījās, krēslu stumdami, ar nedrošām un neveiklām kustībām, gan zēni, gan vecāki cilvēki, kas slidoja higiēniskos nolūkos; Levinam viņi visi likās laimes izredzēti, jo viņi visi bija tur, viņas tuvumā. Visi slidotāji, šķiet, pilnīgi vienaldzīgi panāca Kitiju un aizslidinājās tai garām, pat sarunājās ar viņu, un pilnīgi neatkarīgi no viņas priecājās, izmantodami teicamo ledu un jauko laiku.

Nikolajs Ščerbackis, Kitijas brālēns, īsā žaketē un šaurās biksēs, ar slidām pie kājām sēdēja uz sola un, ieraudzījis Levinu, sauca:

— Ā, ievērojamākais krievu slidotājs! Vai sen jau Maskavā? Skaists ledus, lieciet taču slidas pie. kājām!

— Man pat slidu nav, — Levins atbildēja, brīnīdamies par šādu drosmi un vaļību viņas klātbūtnē, un ne mirkli neizlaida Kitiju no redzes loka, kaut arī nelūkojās uz viņu. Viņš juta, ka saule viņam tuvojas. Viņa bija līkumā un, taisni turēdama tievās kājiņas augstajos zābaciņos, redzami baiļodamās, slidoja uz viņa pusi. Neganti vēzēdamies ar rokām un zemu pielīcis, tai garām drāzās zēns krievu tautas tērpā. Viņa slīdēja ne visai droši, izņēmusi rokas no mazā uzroča, kas karājās aukliņā, viņa turēja tās gatavībā un, skatīdamās Levinā, ko bija pazinusi, smaidīja viņam un savām bailēm. Kad pagrieziens beidzās, viņa atgrūdās ar vingrās kājiņas atspērienu un pieslidoja tieši pie Ščerbacka; pieķērusies tam ar roku, viņa smaidot pamāja Levinam. Kitija izskatījās daiļāka, nekā viņš bija gaidījis.

Kad viņš domāja par Kitiju, viņš varēja skaidri iztēloties sev viņu visu, it īpaši nelielo, gaišmataino galviņu, kas tik brīvi balstījās uz staltajiem, meitenīgajiem pleciem un bija tik jauka savā bērnišķās labsirdības un skaidrības izteiksmē. Viņas sejas bērnišķīgums, vienots ar stāva smalko skaistumu, pauda to sevišķo daiļumu, ko viņš labi atcerējās. Bet vienmēr negaidīti un arvien no jauna pārsteidza viņas acu izteiksme, lēnprātīga, rāma un taisnīga, un it īpaši viņas smaids, kas Levinu allaž aiznesa burvības valstībā, kur viņš jutās tik atmaidzis un aizgrābts, kādu atcerējās sevi tikai retās agras bērnības dienās.

— Vai jūs jau sen esat šeit? — viņa jautāja, sniedzot tam roku. — Pateicos, — viņa piebilda, kad tas pacēla no uzroča izkritušo lakatiņu.

— Es? Es nesen, es vakar… tas ir, šodien … atbraucu, — Levins atbildēja, uztraukumā tikai pēc brīža sapratis viņas jautājumu. — Es gribēju doties pie jums, — viņš teica un tūdaļ atcerējās, ar kādu nolūku viņu meklējis, apmulsa un nosarka. — Es nezināju, ka jūs slidojat un skaisti slidojat.

Viņa uzmanīgi paskatījās uz to, it kā gribētu izdibināt Levina apmulsuma cēloni.

— Jūsu cildināšana pienācīgi jānovērtē. Te ir saglabājušās leģendas, ka jūs esot labākais slidotājs, — viņa sacīja, nopurinādama ar mazo, melnā cimdā tērpto rociņu uzrocim uzbirušās sarmas pārsliņas.

— Jā, kādreiz es slidoju aizrautīgi; man gribējās sasniegt pilnību.

— Jūs, liekas, visu darāt ar aizrautību, — viņa smaidot teica. — Man tā gribas redzēt jūs slidojam! Ņemiet taču slidas un skriesim abi kopā!

«Slidot kopā ar viņu! Vai tiešām tas ir iespējams?» Levins domāja, lūkodamies Kitijā.

— Labi, tūlīt paņemšu, — viņš teica.

Un tad viņš devās pēc slidām.

— Sen neesat bijis pie mums, kungs, — runāja slidu izsniedzējs, pieturēdams Levina kāju un skrūvēdams slidu pie papēža. — Pēc jums kungu vidū vairs neviena meistara nav. Vai tā būs labi? — viņš jautāja, savilkdams siksnu.

— Labi labi, tikai ātrāk, lūdzu! — atbildēja Levins, ar pūlēm valdot laimes smaidu, kas neviļus plaiksnījās viņa sejā. «Jā,» viņš domāja, «lūk, tā ir dzīve, tā ir laime! Kopā, viņa sacīja, skriesim abi kopā. Vai pateikt viņai jau tagad? Bet es taču taisni tāpēc baidos sacīt, tāpēc ka tagad esmu laimīgs, laimīgs kaut cerībās … Bet tad? … Tomēr reiz taču jāsaka! Jāsaka, jāsaka! Nost vājumu!»

Levins piecēlās kājās, novilka mēteli un, ieskrējies pa grumbuļaino ledu pie mājiņas, izskrēja uz gludā ledus, un aizslidoja bez piepūles, itin kā ar savu gribu vien paātrinot vai palēninot skrējienu un grozot virzienu. Viņš tuvojās Kitijai bikli, bet viņas smaids to atkal nomierināja.

Viņa sniedza tam roku, un viņi sāka slidot pārī, paātrinādami soli, un, jo ātrāks kļuva skrējiens, jo ciešāk viņa spieda tam roku.

— Ar jums kopā es drīzāk iemācītos, jums es nez kāpēc uzticos, — viņa tam teica.

— Arī es sāku sev ticēt, kad jūs atbalstāties pie manis, — viņš atbildēja, bet tūdaļ izbijās no tā, ko bija pateicis, un nosarka. Un, tiešām, tiklīdz viņš bija izsacījis šos vārdus, pēkšņi, it kā saule būtu apmākusies, viņas seja zaudēja visu savu laipnību, un Levins ieraudzīja pazīstamo izteiksmi viņas vaigā, kas liecināja par domas darbību: viņas gludajā pierē ievilkās krunciņa.

— Vai jums nav gadījies kas nepatīkams? Bet man jau nav tiesību jautāt, — viņš ātri izrunāja.

— Kāpēc gan tā?… Nē, man nav gadījies nekas nepatīkams, — viņa vēsi atbildēja un tūlīt piebilda: — Jūs vēl neesat saticis mlle Linon?

— Vēl ne.

— Ejiet pie viņas, viņa tik ļoti jūs mīl!

«Ko tas nozīmē? Esmu Kitiju sarūgtinājis. Kungs dievs, palīdzi man!» Levins nodomāja un aizslidoja pie vecās francūzietes ar sirmajām matu cirtām; tā sēdēja uz sola. Smaidīdama un rādīdama savus liekos zobus, viņa to sagaidīja kā vecu draugu.

— Jā, augam, — viņa sacīja, norādot ar skatienu uz Kitiju, — un novecojam. Tiny bear jau izaudzis liels! — francūziete turpināja smiedamās un atgādināja Levinam viņa joku par trim jaunkundzēm, kuras tas kādreiz dēvēja par trim lāčiem no angļu pasakas. — Vai atceraties, ka jūs tā mēdzāt sacīt?

Viņš to noteikti bija aizmirsis, bet viņa jau gadus desmit smējās par šo joku, jo tas viņai patika.

— Nu, ejiet slidot, ejiet! Bet mūsu Kitija jau gluži labi slido, vai nav tiesa?

Kad Levins atkal aizslidoja pie Kitijas, viņas seja vairs nebija cieta, acis lūkojās tikpat taisnīgi un laipni kā allaž, bet Levinam šķita, ka viņas laipnībai piemita īpašs, apzināti rāms tonis. Un viņam kļuva skumji. Parunājusies par savu .veco audzinātāju, par tās savādībām, viņa vaicāja Levinam par viņa dzīvi.

— Vai tiešām jums ziemā nav garlaicīgi uz laukiem? — viņa jautāja.

— Nē, nav garlaicīgi, esmu ļoti aizņemts, — viņš atbildēja, juzdams, ka viņa to pakļauj savam rāmajam tonim, no kura viņš nespēs izkļūt tāpat, kā tas jau bija ziemas sākumā.

— Jūs uz ilgu laiku esat atbraucis? — Kitija viņam vaicāja.

— Es nezinu, — viņš atteica, neprātodams par to, ko runā. Doma par to, — ja viņš pakļausies šim Kitijas rāmās draudzības tonim, tad viņam atkal būs jāaizbrauc nekā nenoskaidrojušam, Levinā nerimās, un viņš nolēma sadūšoties.

— Kā — nezināt?

— Nezinu. Tas atkarīgs no jums, — viņš sacīja un tūdaļ sašausminājās par saviem vārdiem.

Vai nu Kitija nebija saklausījusi viņa vārdus, vai arī negribēja tos dzirdēt, bet viņa it kā paklupa, divreiz atspērās ar kājiņu un steidzīgi aizslidoja projām no Levina. Viņa pieslidoja pie mlle Linon, kaut ko tai pateica un devās uz mājiņu, kur dāmas raisīja nost slidas.

«Ak dievs, ko es esmu izdarījis! Ak mans dievs! Palīdzi man, pamāci mani!» Levins čukstēja lūgšanu, bet reizē ar to juta vajadzību spēcīgi izkustēties un ieskrējies lieca uz ledus lielus un mazus lokus.

Tai brīdī kāds jauneklis, labākais no jaunajiem slidotājiem, ar papirosu zobos iznāca uz slidām no kafejnīcas un ieskrējies laidās ar slidām lejup pa kāpnēm dārdinādams un palēkdamies. Tas nolidoja lejā un, pat nemainījis roku brīvo stāvokli, aizslidoja pa ledu.

— Tas ir jauns triks! — Levins iesaucās un tūlīt skrēja augšā pa kāpnēm, lai izmēģinātu šo jauno triku.

— Nenositieties, ir jāpierod! — Nikolajs Ščerbackis viņam sauca.

Levins uzgāja kāpņu laukumiņā, ieskrējās no augšas cik varēdams un laidās lejā, ar rokām ieturēdams līdzsvaru neparastajā stāvoklī. Uz pēdējā pakāpiena viņš aizķērās, bet, tikko pieskāries ledum ar roku, izdarīja spēcīgu kustību, noturējās un smiedamies aizslidoja tālāk.

«Jauks puisis,» Kitija tai brīdī nodomāja, kopā ar mlle Linon iznākdama no mājiņas un nolūkodamās Levinā ar klusu maiguma smaidu kā mīļā brālī. «Vai tiešām es esmu vainīga, vai tiešām esmu izdarījusi ko sliktu? Viņi saka: koķetēšana. Es zinu, ka mīlu citu, bet man tomēr ir labi būt ar viņu kopā, viņš ir tik jauks. Tikai kāpēc viņš tā teica? …» viņa domāja.

Ieraudzījis aizejošo Kitiju un māti, kas to sagaidīja uz kāpnēm, Levins, sasārtis no straujas kustības, apstājās un nogrima domās. Viņš nodeva slidas un pie izejas no dārza panāca māti un meitu.

— Ļoti priecājos jūs redzēt, — kņaziene teica. — Ceturtdienās kā vienmēr mēs pieņemam.

— Tātad šodien?

— Ļoti priecāsimies jūs redzēt, —kņaziene atturīgi teica.

Šī atturība sarūgtināja Kitiju, un viņa nespēja apvaldīt savu vēlēšanos izlīdzināt mātes vēsumu. Kitija pagrieza galvu un ar smaidu sacīja:

— Uz redzēšanos!

Tai brīdī Stepans Arkadjičs ar piešķiebtu platmali, ar starojošu seju un acīm kā priecīgs uzvarētājs ienāca dārzā. Bet, pienācis tuvāk sievasmātei, viņš ar sērīgu un vainīgu seju sāka atbildēt uz tās jautājumiem par Dollijas veselību. Parunājies klusi un skumīgi ar sievasmāti, viņš izlieca krūti un saņēma Levinu zem rokas.

— Nu, kas ir, brauksim? — viņš jautāja. — Es visu laiku domāju par tevi un esmu ļoti priecīgs, ka tu atbrauci, — viņš sacīja, zīmīgi lūkodamies tam acīs.

— Brauksim, brauksim! — laimīgais Levins atbildēja, joprojām vēl dzirdēdams balsi, kas viņam bija teikusi: «Uz redzēšanos!» — un visu laiku vēl redzēdams smaidu, ar kādu tas bija sacīts.

— Uz «Angliju» vai uz «Ermitāžu»?

— Man gluži vienalga.

— Nu, tad uz «Angliju», — Stepans Arkadjičs noteica, izvēlējies «Angliju» tāpēc, ka tur viņš bija vairāk parādā nekā «Ermitāžā». Tādēļ viņš ieskatīja par nelāgu vairīties no šās viesnīcas. — Tev ir važonis? Tad ir lieliski, jo es karieti jau atlaidu.

Draugi visu ceļu klusēja. Levins domāja par to, ko varētu nozīmēt šī izteiksmes pārmaiņa Kitijas sejā, un nebeidza sevi gan pārliecināt, ka ir cerības, gan atkal krita izmisumā un skaidri redzēja, ka šī cerība neprātīga, un tomēr jutās kā gluži cits cilvēks, kas nelīdzinājās tam, kāds viņš bija līdz viņas smaidam un vārdiem: uz redzēšanos!

Stepans Arkadjičs pa ceļam sacerēja pusdienu karti.

— Tev taču garšo tirbo? — viņš jautāja Levinam, piebraucot pie viesnīcas.

— Ko? — Levins atsaucās. — Tirbo? Jā, man šausmīgi garšo tirbo.

X

Kad Levins kopā ar Oblonski iegāja viesnīcā, viņš nevarēja nepamanīt savādo izteiksmi, it kā atturīgu mirdzumu Stepana Arkadjiča sejā un visā viņa stāvā. Oblonskis novilka mēteli un ar cilindru uz vienas auss iegāja ēdamtelpā, pa ceļam izrīkodams viņam aplipušos

tatārus frakās un ar salvetēm. Palocīdamies pa labi un pa kreisi pazīstamiem, kas, tāpat kā visur, viņam gadījās arī te un saņēma viņu ar prieku, Oblonskis piegāja pie bufetes, iedzēra degvīnu un uzkoda zivtiņas, pateikdams izkrāsotai, lentām, mežģinēm un lieko matu sprogām greznotai francūzietei, kas sēdēja aiz pults, kaut ko tādu, ka pat šī francūziete sirsnīgi iesmējās. Levins tikai tāpēc nedzēra degvīnu, ka viņam likās apvainojoša šī francūziete, šķiet, visa darināta no citu matiem, poudre de riz un vinaigre de toilette . Viņš steidzīgi atgāja no viņas nostāk kā no netīras vietas. Visa viņa dvēsele bija pilna atmiņu par Kitiju, un viņa acīs mirdzēja uzvaras un laimes smaids.

— Šeit, jūsu augstība, lūdzu, te neviens netraucēs, jūsu augstība, — runāja vecs gaišmatis tatārs, kas it īpaši lipa Oblonskim klāt; tatāram bija platas gūžas, un frakas stērbeles virs tām šķīrās vaļā. — Lūgtu, jūsu augstība! — viņš sacīja Levinam, aiz cienības pret Stepanu Arkadjiču aptekādams arī viņa viesi.

Vienā mirklī uzklājis tīru galdautu uz apaļā, ar galddrānu jau apsegtā galda zem bronzas bra2, viņš piebīdīja ar samtu pārvilktos krēslus un apstājās Stepana Arkadjiča priekšā ar salveti un kartīti rokās, gaidot rīkojumus.

— Ja pavēlēsiet, jūsu augstība, atsevišķs kabinets tūlīt atbrīvosies: kņazs Goļicins ar dāmu. Ir saņemtas svaigas austeres.

— Ā! Austeres.

Stepans Arkadjičs pārdomāja.

— Vai nevajadzētu grozīt plānu, Levin? — viņš jautāja, paturot pirkstu uz ēdienu kartes. Un viņa seja pauda nopietnu neizpratni. — Vai labas austeres? Tu pielūko!

— Flensburgas, jūsu augstība, Ostendes austeru nav.

— Lai nu būtu Flensburgas, bet vai ir svaigas?

— Vakar saņēmām.

— Nu, labi, varbūt sāksim ar austerēm un tad jau grozīsim tālāk visu plānu? Ko?

— Man vienalga. Man vislabāk patiktu skābi kāposti un biezputra, bet tādu lietu jau te nav.

— Biezputru a la rus pavēlēsiet? — tatārs teica, pieliecies Levinam kā aukle bērnam.

— Nē, bez jokiem, ko tu izvēlēsies, tas būs labs. Es izskraidījos ar slidām, un ēst gribas. Un nedomā, — viņš piebilda, pamanījis Oblonska sejā neapmierinātības izteiksmi, — ka pietiekami nenovērtēju tavu izvēli. Es ar baudu krietni paēdīšu.

— Un kā vēl! Saki, ko gribi, bet tā ir viena no dzīves baudām, — Stepans Arkadjičs sacīja. — Nu, tad dod tu mums, brālīt, divus desmitus, nē, tas būs par maz, dod trīs desmitus austeru un zupu ar saknītēm …

— Prentanjēr, — tatārs uztvēra. Bet Stepans Arkadjičs, kā redzams, negribēja ļaut viņam prieku nosaukt ēdienus franču mēlē.

— Ar saknītēm, zini? Tad tirbo biezā mērcē, tad … rostbifu, bet pielūko, lai būtu labs! Un varbūt rāmītus gailēnus; nu, un konservus.

Tatārs, atcerējies Stepana Arkadjiča paradumu nedēvēt ēdienus pēc franču kartes, vairs neatkārtoja krievu nosaukumus franciski, bet sagādāja sev prieku, atkārtodams visu pasūtījumu pēc kartes: «Zupa prentanjēr, tirbo sos Bomaršē, pulard a lestragon, maseduan de fruī…» — un tūdaļ kā uz atsperēm nolika vienu iesieto karti, paķēra otru — vīnu karti — un pasniedza to Stepanam Arkadjičam.

— Ko tad dzersim?

— Es — ko gribi, tikai mazliet; šampanieti, — Levins teica.

— Ko? Sākumā? Bet var jau arī tā, patiešām. Vai tev patīk ar balto galviņu?

— Kašē blān, — tatārs piebilda.

— Nu, tad dod to pie austerēm, bet vēlāk gan jau redzēsim.

— Klausos. Kādu galda vīnu pavēlēsiet?

— Dod nuī! Nē, labāk jau klasisko šablī.

— Klausos. Sieriņu pavēlēsiet jūsējo?

— Nu jā, Parmas sieru. Bet varbūt tev cits garšo?

— Nē, man vienalga, — nespēdams novaldīt smaidu, Levins sacīja.

Un tatārs, frakas stērbelēm plīvojot, aizskrēja un pēc piecām minūtēm iedrāzās ar šķīvi austeru, kuras gulēja atvērtos perlamutra gliemežvākos, un ar divos pirkstos iemiegtu pudeli.

Stepans Arkadjičs saburzīja stērķelēto salveti, uzklāja to sev uz vestes un, rāmi atbalstījis rokas, ķērās pie austerēm.

— A, nav sliktas, — viņš sacīja, ar sudraba dakšiņu izdīrādams šļakstošās austeres no perlamutra gliemežnīcām un rīdams citu pēc citas. — Nav sliktas, — viņš atkārtoja, paceldams valgās un spožās acis gan uz Levinu, gan uz tatāru.

Levins ēda arī austeres, kaut gan baltmaize ar sieru tam garšoja labāk. Bet viņš ar tīksmi vēroja Oblonski. Pat tatārs, izvilcis korķi un ielējis dzirkstošo vīnu izliektajās plāna stikla glāzēs, ar manāmu labpatikas smaidu uzlūkoja Stepanu Arkadjiču, kārtodams savu balto kaklasaiti.

— Un tev ne visai garšo austeres? — vaicāja Stepans Arkadjičs, dzerdams savu glāzi. — Vai tu varbūt esi norūpējies? Ko?

Viņam gribējās, lai Levins butu jautrs. Bet Levins nevarēja būt jautrs, jo viņš jutās nomākts. Ar to, kas bija viņa dvēselē, viņš jutās baigi un neveikli šai traktierī starp kabinetiem, kur pusdienoja ar dāmām, šai steigā un kņadā; visa šī vide ar bronzu, spoguļiem, gāzes apgaismojumu un tatāriem — viss viņu aizvainoja. Viņš baidījās aptraipīt to, ar ko pārpilna bija viņa dvēsele.

— Es? Jā esmu norūpējies; un bez tam — tas viss mani nomāc, — viņš atbildēja. — Tu nevari iedomāties, cik man, lauciniekam, tas viss liekas nejēdzīgi, kaut vai tie nagi tam kundziņam, ko pie tevis redzēju…

— Jā, es manīju, ka nabaga Griņeviča nagi tevi ļoti ieinteresēja, — Stepans Arkadjičs smiedamies teica.

— Es nevaru, — Levins turpināja. — Tu pamēģini iejusties manā stāvoklī, mēģini paskatīties uz visu to no lauku iedzīvotāja viedokļa. Mēs laukos cenšamies turēt savas rokas tādā kārtībā, lai ar tām būtu ērti strādāt; tālab mēs apgriežam nagus, atrotām dažreiz piedurknes. Bet te ļaudis tīšuprāt audzē nagus tik garus, kamēr vien tie turas klāt, un aproču pogu vietā piekarina veselas apakštasītes, lai ar rokām neko vairs nevarētu strādāt.

Stepans Arkadjičs jautri smaidīja.

— Jā, tā ir pazīme, ka rupjš darbs viņam nav vajadzīgs. Viņam strādā prāts …

— Var jau būt. Man tomēr tas šķiet nejēdzīgi, un tikpat nejēdzīga man tagad liekas mūsu ēšana, jo mēs, laucinieki, cenšamies paēst ātrāk, lai būtu spējīgi darīt savu darbu, bet te mēs abi cenšamies jo ilgāk nepaēst un tāpēc rijam austeres …

— Nu, protams, — Stepans Arkadjičs piebalsoja.

— Bet tas jau arī ir izglītības mērķis: visu pārvērst par baudījumu.

— Nu, ja tas ir mērķis, tad es vēlētos būt mežonis.

— Tu jau arī esi mežonis. Jūs, Levini, visi esat mežonīgi.

Levins nopūtās. Viņš atcerējās brāli Nikolaju, sāpīgi sajuta sirdsapziņas pārmetumus un sadrūma, bet Oblonskis novirzīja sarunu uz tādu tematu, kas tūlīt saistīja viņa uzmanību.

— Nu, ko darīsi, vai brauksi šovakar pie mūsējiem, pie Ščerbackiem? — viņš jautāja, atbīdīdams tukšās, kreveļainās austeru čaulas, ņemdams tuvāk sieru un nozīmīgi zibsnīdams ar acīm.

— Jā, es katrā ziņā braukšu, — Levins atbildēja.

— Lai gan man šķita, ka kņaziene mani nelabprāt aicināja.

— Ko tu runā! Kas par muļķībām! Tā ir viņas maniere… Nu, tad dod, brālīt, zupu!… Tā ir viņas, grande datnemaniere, — Stepans Arkadjičs atkārtoja. — Arī es braukšu, bet man vēl jābūt uz dziedāšanas mēģinājumu pie grāfienes Boņinas. Esi gan tu mežonis! Kā citādi lai izskaidro tavu pēkšņo pazušanu no Maskavas? Sčerbacki man visu laiku par tevi taujāja, it kā man tas būtu jāzina. Bet es zinu tikai vienu: tu vienmer dari tā, kā nedara neviens.

— Jā, — Levins lēni un satraukti runāja. — Tev taisnība, esmu mežonis. Tikai ne tāpēc, ka toreiz aizbraucu, bet gan tāpēc, ka tagad esmu atbraucis … Tagad esmu atbraucis …

— Ai, cik tu esi laimīgs! — Stepans Arkadjičs iesaucas, lūkodamies Levinam acīs.

— Kādēļ?

— Pazīstu es zirgus straujus jau no pirmiem lēcieniem, jaunekļus, kas mīlas varā, pazīstu no skatieniem, — Stepans Arkadjičs nodeklamēja. — Tev viss vēl priekšā.

— Vai tad tev jau viss pagājis?

— Nē, kaut arī nav pagājis, tomēr tev ir nākotne, bet man — tagadne, šā tā, ar bēdu uz pusēm.

— Kāpēc tā?

— Nav lādzīgi. Nu, bet es negribu par sevi runāt, un nevar jau arī visu tā izstāstīt, — Stepans Arkadjičs sacīja. — Kāpēc tad īsti tu esi iebraucis Maskavā? … Klau, pievāc! — viņš uzsauca tatāram.

— Tu nevari iedomāties? — Levins atbildēja, nenovērsdams no Stepana Arkadjiča savu dzīlēs mirdzošo acu skatienu.

— Iedomājos gan, bet nedrīkstu sākt par to runāt. No tā vien jau tu vari secināt, vai mana nojauta ir vai nav pareiza, — Stepans Arkadjičs sacīja, uzlūkodams Levinu ar vieglu smaidu.

— Nu, un ko tad tu man teiksi? — Levins drebošā balsī jautāja, juzdams, ka visi sejas muskuļi trīc. — Kā tu raugies uz to?

Stepans Arkadjičs lēnām iztukšoja savu šablī glāzi, nenovērsdams acis no Levina.

— Es? — Stepans Arkadjičs teica. — Es neko tik ļoti nevēlētos kā to, Neko. Tas ir labākais, kas varētu būt.

— Bet vai tu nemaldies? Vai tu zini, par ko mēs tagad runājam? — Levins izdvesa, urbdamies viņā ar skatieniem. — Vai tu domā, ka tas ir iespējams?

— Domāju, ka ir iespējams. Kāpēc tas būtu neiespējams?

— Nē, vai tu patiešām domā, ka tas ir iespējams? Nē, tu man saki visu, ko tu domā! Nu, bet ja man … ja man atteiks? Es par to esmu pat pārliecināts …

— Kāpēc tu tā domā? — Stepans Arkadjičs, smaidot par viņa satraukumu, jautāja.

— Dažreiz man tā vien liekas. Tas taču būs šausmīgi kā man, tā viņai.

— Nu, meitenei gan tur nav nekā šausmīga. Ikviena meitene var lepoties, ja to bildina.

— Jā, ikviena meitene, bet ne viņa.

Stepans Arkadjičs pasmaidīja. Viņš labi saprata šīs Levina jūtas, saprata, ka viņa acīs visas meitenes pasaulē dalās divi nošķirās: viena nošķira—visas meitenes pasaulē, izņemot viņu vienu, un šīm meitenēm piemīt visas cilvēciskās vājības, un tās ir loti parastas meitenes; otra nošķira — viņa vienīgā, kurai nav nekādu vājību un kura stāv pāri visam cilvēciskam.

— Pagaidi, uzlej taču mērci! — viņš sacīja, pieturēdams Levina roku, kas atvairīja sniegto mērci.

Levins paklausīgi lēja mērci savā šķīvī, bet neļāva Stepanam Arkadjičam ēst.

— Nē, tu pagaidi, pagaidi! — viņš runāja. — Saproti taču, ka man tas ir dzīvības un nāves jautājums. Es nekad ne ar vienu neesmu par to runājis. Un ne ar vienu citu, izņemot tevi, es nevarētu par to runāt. Mēs taču abi esam gluži pretēji cilvēki, katram sava gaume, savi uzskati, viss; bet es zinu, ka tu mani mīli un saproti, un tāpēc es tevi tik ļoti mīlu. Bet, dieva dēļ, esi pilnīgi vaļsirdīgs!

— Es tev saku to, ko domāju, — Stepans Arkadjičs smaidot teica. — Bet es tev teikšu vēl vairāk: mana sieva ir apbrīnojama sieviete… — Stepans Arkadjičs nopūtās, atceroties savas attiecības ar sievu, un uz brītiņu apklusa, tad turpināja: — Viņai ir spējas paredzēt. Viņa redz cilvēkiem cauri, bet tas vēl nav viss, — īpaši par precību lietām — viņa arvien zina, kas notiks. Viņa, piemēram, jau iepriekš pareģoja, ka Šahovska iziešot pie Brentelna. Neviens tam negribēja ticēt, bet tā notika. Un viņa ir tavā pusē.

— Kā tā?

— Ta, ka viņa tevi ne vien ļoti ieredz, — viņa pat apgalvo, ka Kitija katrā ziņā kļūšot tava sieva.

Šie vārdi radīja Levina sejā pēkšņu smaida mir: dzumu — tāda smaida, kas tuvs laimes asarām.

— Vai tiešām viņa tā saka! — Levins iesaucās. — Es vienmēr esmu teicis, ka viņa ir brīnišķīga, tava sieva. Nu, un diezgan, pietiek par to runāt! — viņš sacīja pieceldamies.

— Labi, labi, bet sēdies taču!

Tomēr Levins nespēja nosēdēt uz vietas. Viņš pāris reižu nosoļoja turp atpakaļ pa istabiņu, kas bija šaura kā būrītis, pamirkšķināja acis, lai nebūtu manāmas viņa asaras, un tikai tad atkal apsēdās pie galda.

— Tu saproti, — viņš teica, — tā nav vienkārši mīlestība. Es esmu bijis iemīlējies, bet šoreiz ir kas cits. Tās nav tikai manas jūtas, kāds ārējs spēks sagrābis mani savā varā. Es taču aizbraucu, jo nolēmu, ka tas nevar notikt, saproti, tāpat kā nav iespējama laime zemes virsū, bet es cīnījos ar sevi un redzu, ka bez tā man nav dzīves. Un nu tam ir jāizšķiras …

— Kāpēc tad tu brauci projām?

— Ak, pagaidi! Tik daudz domu! Tik daudz ko jautāt! Paklausies! Tu taču nevari iedomāties, ko tu manis labā esi izdarījis, to pateikdams. Jūtos tik laimīgs, ka esmu kļuvis pat ļauns; visu esmu aizmirsis. Es šodien uzzināju, ka mans brālis Nikolajs … zini, viņš esot šeit… pat viņu es aizmirsu. Man sāk likties, ka arī viņš ir laimīgs. Tas ir kaut kas līdzīgs ārprātam. Bet viena lieta ir šausmīga … Tu jau esi precējies, tu sapratīsi tās jūtas … Šausmīgi ir tas, ka mēs jau esam veci, mums jau ir pagātne… nevis mīlestības, bet grēku pagātne … un pēkšņi mēs stājamies tuvībā ar tīru, nevainīgu būtni; tas ir riebīgi, un tāpēc nevar nesajust sevi tādas laimes necienīgu.

— Nu, tev jau to grēku nav daudz.

— Ak, tomēr, — Levins teica, — tomēr; «ar pretīgumu lasot savu dzīves stāstu, es nodrebu un nolādu, un rūgti nožēloju …». Jā.

— Ko lai dara, pasaule tā ierīkota, — Stepans Arkadjičs sacīja.

— Ir tikai viens mierinājums — kā tai lūgšanā, kas man arvien patikusi: piedod man nevis manu nopelnu dēļ, bet aiz žēlsirdības. Tā arī viņa var — tikai piedot.

XI

Levins izdzēra savu glāzi, un viņi abi brīdi klusēja.

— Viena lieta man tev vēl jāsaka. Vai tu pazīsti Vronski? — Stepans Arkadjičs Levinam jautāja.

— Nē, nepazīstu. Kāpēc tu man to jautā?

— Atnes otru! — Stepans Arkadjičs sacīja tatāram, kas uzpildīja vīnu glāzēs un grozījās viņu tuvumā tieši tad, kad bija lieks.

— Kādēļ man jāpazīst Vronskis?

— Vronskis tev jāpazīst tādēļ, ka tas ir viens no taviem konkurentiem.

— Kas tad ir tas Vronskis? — Levins jautāja, un viņa sejā bērnišķīgo sajūsmu, par kuru Oblonskis tā priecājās, pēkšņi nomainīja nikna un netīkama izteiksme.

— Vronskis ir viens no grāfa Kirila Ivanoviča Vronska dēliem un viens no Pēterburgas zelta jaunatnes vislabākajiem paraugiem. Es ar viņu iepazinos, kad strādāju Tverā, viņš tur atbrauca pieņemt rekrūšu iesaukumu. Briesmīgi bagāts, skaists, augsti sakari, flīģeladjutants un turklāt — ļoti mīļš un lādzīgs puisis. Un vēl vairāk nekā vienkārši mīļš un lādzīgs puisis. Cik es te viņu tuvāk esmu iepazinis, viņš ir izglītots un ļoti gudrs; tas ir cilvēks, kas tālu tiks.

Levins sadrūmis klusēja.

— Nu, un viņš te parādījās drīz pēc tavas aizbraukšanas, un, cik es noprotu, viņš ir līdz ausīm iemīlējies Kitijā, un tu saproti, ka māte …

— Atvaino, bet es nekā nesaprotu, — Levins teica, drūmi saraukdams pieri. Un tūdaļ viņš atcerējās brāli

Nikolaju un nodomāja, ka ir ļauns, ja varējis to aizmirst.

— Tu pagaidi, pagaidi! — Stepans Arkadjičs sacīja, smaidot pieskardamies viņa rokai. — Es tev saku to, ko es zinu, un atkārtoju, ka šai smalkajā un delikātajā lietā, cik var nojaust, vairāk izredžu, man šķiet, ir tavā pusē.

Levins atmetās krēsla atzveltnē, viņa seja bija bāla.

— Taču es tev ieteiktu izšķirt šo jautājumu pēc iespējas drīzāk, — Oblonskis turpināja, piepildīdams viņa glāzi.

— Nē, tencinu, vairāk es nevaru dzert, — Levins teica, atbīdot savu glāzi. — Citādi piedzeršos … Nu, un kā tu dzīvo? — viņš turpināja, acīm redzot vēlēdamies mainīt sarunas tematu.

— Vēl vienu vārdu: katrā ziņā ieteicu izšķirt jautājumu jo drīzāk. Šodien runāt nebūtu ieteicams, — Stepans Arkadjičs sacīja. — Aizbrauc rīt no rīta, izdari klasisku bildinājumu, un lai dievs tev palīdz…

— Tu taču visu laiku taisījies atbraukt pie manis medībās. Atbrauc pavasarī! — Levins teica.

Tagad viņš no visas sirds nožēloja, ka sācis šo sarunu ar Stepanu Arkadjiču. Viņa sevišķās jūtas aptraipīja šī saruna par kāda tur Pēterburgas virsnieka konkurenci, šie Stepana Arkadjiča ieteikumi un padomi.

Stepans Arkadjičs pasmaidīja. Viņš saprata, kas norisinājās Levina sirdī.

— Gan jau kādreiz aizbraukšu, — viņš teica. — Jā, draugs, sievietes — tā ir ass, ap kuru viss griežas. Arī man iet slikti, ļoti slikti. Un viss sieviešu dēļ. Saki man vaļsirdīgi, — viņš turpināja, izņemdams cigāru un ar vienu roku turēdams glāzi, — dod man padomu!

— Kādā lietā?

— Lūk, kādā! Pieņemsim, ka tu esi precējies, tu mīli sievu, bet esi aizrāvies ar citu sievieti…

— Atvaino, bet to es galīgi nesaprotu … tāpat kā nesaprastu to, ja es tagad paēdis ietu garām maiznīcai un nozagtu veģi.

Acis Stepanam Arkadjičam mirdzēja vairāk nekā parasti.

— Kāpēc ne? Veģis dažreiz tā smaržo, ka nevar nociesties.

Himmlisch ist's, wenn ich bezwungen Meine irdische Begier; Aber noch vvenn's nicht gelungen, Hatt' ich auch recht hūbsch Plaisir! Lieliski, ja esmu uzveicis Savu cilvēcisko kaisli; Bet, ja tas arī nav izdevies, Es tomēr esmu izbaudījis laimi!

To runādams, Stepans Arkadjičs viegli smaidīja. Arī Levins nevarēja nepasmaidīt.

— Jā, bet bez jokiem, — Oblonskis turpināja. — Tu saproti, ka sieviete, mīļš radījums, bikla un mīloša būtne, nabadzīga, vientuļa, visu tev ziedojusi. Un tagad, kad viss noticis, tu saproti, — vai patiešām viņu pamest? Pieņemsim: atstāt, lai neizpostītu ģimenes dzīvi; bet vai tiešām nedrīkst viņu pažēlot, iekārtot, atvieglināt viņas likteni?

— Nu, te nu gan tu mani atvaino. Tu zini, ka manās acīs visas sievietes dalās divās nošķirās … vai arī — nē … pareizāk: ir sievietes un ir… Jaukas un brīnišķas pagrimušas būtnes es neesmu redzējis un neredzēšu, bet tādas kā tā krāsotā francūziete aiz pults, ar liekajām sprogām, — tā man riebjas un visas netikles — tāpat.

— Bet tā — no evaņģēlija?

— Ak, liecies mierā! Kristus nekad nebūtu teicis tādus vārdus, ja zinājis, ka tik ļaunprātīgi tos izmantos. No visa evaņģēlija to vien atceras. Zināms, es nerunāju to, ko domāju, bet saku to, ko jūtu. Man ir riebums pret netiklām sievietēm. Tev ir bailes no zirnekļiem, man — no šīm riebeklēm. Tu taču, jādomā, neesi pētījis zirnekļus un nepazīsti viņu tikumus, tāpat arī es.

— Viegli tev tā runāt; gluži kā tas Dikensa varonis, kas met ar kreiso roku pār labo plecu visus grūtos jautājumus. Bet fakta noliegšana vēl nav atbilde. Ko lai dara, tu man pasaki, — ko lai dara? Sieva kļūst veca, bet tu vēl esi jaunības pilns. Nepagūsti ne apjēgt, kad jau jūti, ka nevari mīlēt sievu ar īstu mīlestību, lai kā tu viņu cienītu. Un te pēkšņi pagadās mīlestība, un tu esi pagalam! — Stepans Arkadjičs skumīgs un izmisis iesaucās.

Levins pasmīnēja.

— Jā, pagalam, — Oblonskis turpināja. — Un ko lai dara?

— Nevajag zagt veģus.

Stepans Arkadjičs iesmējās.

— Ak tu morālists! Bet saproti taču, ir divas sievietes: viena pastāv tikai uz savām tiesībām, un šīs tiesības ir tava mīlestība, ko tu nespēj viņai dot; bet otra ziedo tev visu un neprasa nekā. Ko lai dara? Kā lai rīkojas? Tā ir briesmīga drama.

— Ja tu vēlies dzirdēt manu pārliecību šai lietā, tad es tev teikšu, ka neticu te nekādai dramai. Un, lūk, kāpēc. Manuprāt, mīlestība … abas mīlestības, atceries, par kurām runā Platons savās Dzīrēs, — abas mīlestības ir pārbaudes akmens cilvēkiem. Vieni ļaudis saprot tikai vienu, otri otru. Un tie, kas izprot tikai neplatonisko mīlestību, velti runā par drāmu. Tādai mīlai nevar būt nekādas dramas. «Ļoti pateicos jums par baudījumu, palieciet sveicināti!» — tā ir visa drama. Bet platoniskai mīlestībai drama nav iespējama vienkārši tādēļ, ka tādai mīlai viss skaidrs un tīrs, tāpēc ka …

Sai mirklī Levins atcerējās savus grēkojumus un iekšējo cīnu, ko bija izcīnījis. Un gluži negaidot piebilda:

— Bet galu gala — var jau but, ka tev taisnība. Ļoti var būt. .. Bet es nezinu, gluži nekā nezinu.

— Redzi, draugs, — Stepans Arkadjičs teica, — tu esi ļoti viengabalains cilvēks. Tā ir tava labā īpašība un arī tavs trūkums. Tev pašam ir pilnvērtīgs raksturs, un tu gribi, lai visa dzīve veidotos tikai no pilnvērtīgām parādībām, bet tā tas nenotiek. Tu, lūk, nicini sabiedrisko un ierēdņa darbu, tāpēc ka vēlies, lai darbs vienmēr atbilstu mērķim, bet tā tas nenotiek. Tāpat tu vēlies, lai arī ikviena atsevišķa cilvēka darbība būtu mērķtiecīga, lai mīlestība un ģimenes dzīve būtu viens un tas pats.

Bet tā tas nenotiek. Visa dzīves daudzveidība, viss jaukums un skaistums sastāv no gaismas un ēnām.

Levins nopūtās un neko neatbildēja. Viņš domāja savu domu un neklausījās Oblonska runā.

Un pēkšņi viņi abi sajuta — lai gan viņi ir draugi, lai gan kopā ir pusdienojuši un dzēruši vīnu, kam jo vairāk vajadzēja viņus tuvināt, viņi tomēr domā katrs savu domu un viņiem nav vienam gar otru nekādas daļas. Oblonskis jau vairākkārt bija piedzīvojis pēc līdzīgas pusdienošanas šādu galēju šķirtību gaidītās tuvības vietā un zināja, kas tādās reizēs darāms.

— Rēķinu! — viņš uzsauca un izgāja blakus zālē, kur tūdaļ sastapa pazīstamu adjutantu un sāka ar to runāt par aktrisi un tās mīļāko. Un tūlīt jau sarunā ar adjutantu Oblonskis sajuta atvieglojumu un atpūtu pēc sarunas ar Levinu, kas allaž viņu pavedināja uz pārāk lielu prāta un gara piepūli.

Tatārs ieradās ar rēķinu par divdesmit sešiem rubļiem ar kapeikām un dzeramnaudas pieskaitījumu; Levins, būdams lauku iedzīvotājs, citkārt būtu sašausminājies par četrpadsmit rubļiem, kas viņam, savu tēriņa daļu sedzot, bija jāmaksā, bet tagad to pat neievēroja, samaksāja un devās mājās, lai pārģērbtos un brauktu pie Ščerbackiem, kur vajadzēja izšķirties viņa liktenim.

XII

Kņazei Kitijai Ščerbackai bija astoņpadsmit gadu. Tā izbrauca viesībās pirmo ziemu. Viņas panākumi sabiedrībā bija lielāki nekā abām vecākajām māsām un pat lielāki, nekā bija gaidījusi kņaziene. Tas vēl nekas, ka gandrīz visi jaunekļi, kas dejoja Maskavas ballēs, bija iemīlējušies Kitijā; jau pirmajā ziemā gadījās divi nopietni precinieki: Levins un tūlīt pēc tā aizbraukšanas grāfs Vronskis.

Levina parādīšanās ziemas sākumā, tā biežie apmeklējumi un skaidri redzamā iemīlēšanās Kitijā bija pirmais iemesls Kitijas vecāku nopietnām pārrunām par viņas nākotni, kņaza un kņazienes strīdu cēlonis. Kņazs bija Levina pusē, sacīja, ka nevēloties Kitijai nekā labāka. Turpretim kņaziene — ar sievietēm piemītošu īpašību izvairīties no skaidras atbildes — teica, ka Kitija vēl esot pārāk jauna, ka Levins ne ar ko neparādot savu nolūku nopietnību, ka Kitija viņu nemīlot, un minēja vēl citus argumentus, bet nesacīja galveno — to, ka tā cer meitai labāku partiju, ka Levins viņai nepatīk un viņa nesaprot Levinu. Un, kad Levins pēkšņi aizbrauca, kņaziene gavilējot sacīja vīram: «Redzi, ka man bija taisnība.» Bet, kad parādījās Vronskis, viņa vēl vairāk priecājās, jo nostiprinājās viņas pārliecība, ka Kitijai jātaisa nevis vienkārši laba, bet gan lieliska partija.

Mātes acīs Vronskis ar Levinu nemaz nebija salīdzināms. Mātei nepatika Levinā gan viņa savādie un asie spriedumi, gan neveiklība sabiedrībā, kas, pēc viņas domām, radās no lepnības, nepatika viņa mežonīgā, kā tai šķita, dzīve laukos, noņemšanās ar lopiem un zemniekiem; viņai ļoti nepatika arī tas, ka viņš, būdams iemīlējies Kitijā, brauca pie viņiem ciemos pusotra mēneša, it kā kaut ko gaidīdams un izlūkodams, itin kā baidīdamies, vai tikai nebūs tiem pārāk liels gods, ja viņš lūgs viņu meitas roku, nesaprazdams, ka, braukājot ciemos namā, kur meita līgavas gados, tā ir jābildina. Un pēkšņi nebildinājis aizbrauca. «Labi, ka viņš tik nepievilcīgs, citādi Kitija būtu vēl iemīlējusies viņā,» māte domāja.

Vronskis atbilda visām mātes prasībām. Ļoti bagāts, gudrs, dižciltīgs, ar izredzēm uz spožu militāra galminieka karjeru un apburošs cilvēks. Neko labāku nevarēja vēlēties.

Ballēs Vronskis atklāti veltīja uzmanību Kitijai, dejoja ar viņu, brauca ciemos, tātad nevarēja būt šaubu par viņa nolūku nopietnību. Un tomēr māte visu ziemu pavadīja lielā nemierā un satraukumā.

Kņaziene pati bija izgājusi pie vīra priekš trīsdesmit gadiem, krustmātes izprecināta. Līgavainis, par kuru jau iepriekš viss bija zināms, atbrauca, apskatīja līgavu, un arī viņš tika apskatīts; krustmāte preciniece abpusēji noskaidroja un paziņoja radušos iespaidu; iespaids bija labs; tad noteiktā dienā viņš izteica un viņas vecāki pieņēma gaidīto precību piedāvājumu. Viss norisinājās loti viegli un vienkārši. Vismaz kņazienei tā šķita. Bet, izprecinot savas meitas, viņa pārliecinājās, ka šī šķietami tik parastā lieta — izdot meitu pie vīra — nemaz nav tik viegla un vienkārša. Cik daudz baiļu bija pārciests, cik domu izdomāts, cik naudas iztērēts, cik sadursmju ar vīru izkarots, izdodot pie vīra divas vecākās, Darju un Nataliju! Tagafcl, vedot sabiedrībā jaunāko, bija jāizcieš visas tās pašas bailes, tās pašas šaubas, jāizcīna vēl lielāki strīdi ar vīru nekā divu vecāko meitu dēļ. Vecais kņazs, tāpat kā visi tēvi, bija ļoti jūtīgs savu meitu goda un nevainojamības dēļ; viņš bija neprātīgi greizsirdīgs uz savām meitām, it īpaši uz Kitiju, kas bija viņa mīlule, un ik uz soļa kņazienei pārmeta, ka tā kompromitējot meitu. Kņaziene pie tā bija jau pieradusi, pirmās meitas izvadot, bet tagad viņa juta, ka kņaza sīkumainajai piesardzībai ir lielāks pamats. Viņa redzēja, ka pēdējā laikā sabiedrības ierašās daudz kas mainījies, ka mātes pienākumi kļuvuši vēl jo grūtāki. Viņa redzēja, ka Kitijas vecuma meitenes dibināja kaut kādas biedrības, apmeklēja nez kādus kursus, brīvi izturējās pret vīriešiem, braukāja vienas pa ielām, daudzas netaisīja kniksi un, galvenais, — visas bija stingri pārliecinātas, ka vīra izvēle neesot vis vecāku, bet gan viņu pašu darīšana. Visas šīs jaunās meitenes un pat veci cilvēki domāja un teica: «Tagad vairs neizprecina tā kā senāk.» Bet, kā tad īsti tagad izprecina, to kņazienei neviens nemācēja pateikt. Franču paradums, kur bērnu likteni izlemj vecāki, netika atzīts, to nosodīja. Angļu paradums, kas ļauj meitenei pilnīgu rīcības brīvību, arī netika atzīts, krievu sabiedrībā to uzskatīja par nepieļaujamu. Senais krievu ieradums — ar precinieču starpniecību — tika uzskatīts par nejēdzību, par to zobojās visi un arī pati kņaziene. Bet, kā tad īsti iziet vai izdot pie vīra, to neviens nezināja. Visi, ar ko vien kņazienei nācās pārrunāt šo jautājumu, sacīja vienu un to pašu: «Apžēlojieties, mūsu laikos jāatmet šīs apsūnojušās ierašas. Ne jau vecāki precas, bet jaunieši, tātad jāļauj jaunajiem pašiem iekārtot savu dzīvi, kā viņi to vēlas.» Viegli jau bija tā runāt tiem, kam nebija meitu, bet kņaziene saprata, ka tuvinoties meita varēja iemīlēties un iemīlēties tādā, kas negribēs precēt, vai arī tādā, kurš neder par vīru. Un, lai kā mēģinātu kņazienei iestāstīt, ka mūsu laikos jaunajiem ļaudīm pašiem jālemj par savu likteni, viņa nespēja tam ticēt, tāpat kā nespētu ticēt, ja kāds sacītu, ka pieci gadi veciem bērniem piemērotākās rotaļlietiņas ir pielādētas pistoles. Un tāpēc kņazienei par Kitiju bija jāraizējas daudz vairāk nekā savā laikā par vecākajām meitām.

Tagad viņa baidījās, ka Vronskis varētu aprobežoties tikai ar lakstošanos ap viņas meitu. Viņa redzēja, ka meita jau iemīlējusies Vronskī, bet mierināja sevi ar pārliecību, ka viņš ir godīgs cilvēks un tā nedarīs. Un tomēr viņa zināja, ka šajos laikos izplatītā brīvā izturēšanās ļauj viegli sagrozīt meitenei galvu un ka vīrieši vispār neuzskata to par lielu grēku. Pagājušajā nedēlā Kitija atstāstīja mātei savu sarunu ar Vronski, kas bija notikusi, dejojot mazurku. Šī saruna māti gan mazliet nomierināja, tomēr gluži mierīga viņa nespēja būt. Vronskis teicis Kitijai, ka viņi, abi brāļi, esot raduši visās lietās tik ļoti paklausīt savai mātei, ka nekad neuzdrošinātos pasākt kaut ko svarīgu bez tās padoma. «Un tagad es gaidu māti atbraucam no Pēterburgas, kā gaidītu sevišķu laimi,» viņš teicis.

Kitija, to stāstot, nepiešķīra nekādas nozīmības šiem vārdiem. Bet māte tos saprata citādi. Tā zināja, ka veco grāfieni gaida atbraucam kuru katru dienu, zināja, ka grāfiene priecāsies par dēla izvēli, un tai šķita savādi, ka Vronskis, it kā bīdamies aizvainot savu māti, nelūdz Kitijas roku; tomēr kņaziene tik ļoti vēlējās, lai šīs laulības notiktu un visvairāk — lai reiz beigtos visas raizes un nemiers, ka ticēja tam. Lai cik rūgti kņazienei bija redzēt nelaimē vecāko meitu Dolliju, kura taisījās prom no vīra, satraukums par jaunākās meitas likteni, kas nupat izšķīrās, aizņēma visas viņas jūtas. Šodien ar Levina parādīšanos nāca klāt jaunas rūpes. Viņa baidījās, ka meita aiz pārliekas godprātības

varētu atteikt Vronskim, jo kādu laiku, kā mātei šķita, tā nebija vienaldzīga pret Levinu, un vispār māte baidījās, ka Levina atbraukšana varētu sarežģīt un aizkavēt notikuma norisi, kas bija tik tuva galīgam atrisinājumam.

— Ko tad viņš, vai sen jau atbraucis? — kņaziene vaicāja par Levinu, kad viņas atgriezās mājās.

— Šodien, maman.

— Es tikai vienu gribu sacīt… — kņaziene sāka, un Kitija no viņas nopietnās un dedzīgās sejas izteiksmes noģida, par ko būs runa.

— Māt, — viņa teica, pietvīkdama un strauji pagriezdamās pret kņazieni, — lūdzu, lūdzu, nerunājiet neko par to! Es zinu, es visu zinu.

Viņa vēlējās to pašu, ko vēlējās māte, bet mātes vēlēšanās motīvi viņu apvainoja.

— Es tikai gribu sacīt, ka, dodama cerības vienam …

— Māmiņ mīļā, dieva dēļ, nerunājiet! Tik baigi ir runāt par to …

— Nerunāšu, nerunāšu, — māte teica, pamanot meitas acīs asaras, — bet atceries vienu, mana sirds: tu man apsolīji, ka tev nebūšot noslēpumu no manis. Vai nebūs?

— Nekad, māt, nekādu, — Kitija atbildēja, nosarkdama un paskatīdamās mātei tieši acīs. — Bet tagad man nav ko teikt. Es … es… ja pat es gribētu, es nezinu, ko un kā sacīt… es nezinu …

«Nē, nepatiesību viņa nerunās ar šādām acīm,» māte nodomāja, smaidot par viņas satraukumu un laimi. Kņaziene smaidīja par to, cik liels un nozīmīgs Kitijai, nabadzītei, šķiet tas, kas tagad norisinās viņas sirdī.

XIII

Visu pēcpusdienu un līdz pašam vakaram Kitija jutās tā, kā jūtas jauneklis pirms kaujas. Sirds viņai strauji pukstēja, un nekas nespēja saistīt viņas domas. Viņa juta, ka šim vakaram, kad tie abi pirmoreiz te

sastapsies, jābūt izšķirīgam viņas liktenī. Savu acu priekšā viņa nemitējās tos iztēloties gan katru atsevišķi, gan abus kopā. Domājot par pagātni, viņa ar patiku un maigumu kavējās atmiņās par savām attiecībām ar Levinu. Bērnības atmiņas un atmiņas par Levina draudzību ar viņas mirušo brāli piešķīra viņas attiecībām ar brāļa draugu sevišķu poētisku skaistumu. Viņa mīlestība, par ko tā bija pārliecināta, tai patika un glaimoja. Un viņai bija viegli, atceroties Levinu. Turpretim domām par Vronski jaucās klāt kāda neveiklības sajūta, kaut gan viņš bija mierīgs un ļoti labi audzināts augstākās sabiedrības cilvēks; bija it kā kāds neīstums — nevis viņā, viņš bija ļoti vienkāršs un sirsnīgs, — neīstums bija Kitijā pašā, bet ar Levinu viņa jutās pavisam vienkārša un skaidra. Toties, kad viņa iedomājās nākotni ar Vronski, viņas priekšā vērās spoža un laimīga perspektīva, bet nākotne ar Levinu tēlojās miglaina.

Uzgājusi augšā pārģērbties vakaram un ieskatījusies spogulī, Kitija ar prieku manīja, ka šī ir viena no viņas laimīgajām dienām, kad viņa jūtas pilnā sava skaistuma plaukumā, bet tas viņai gaidāmo notikumu atrisinājumam bija tik ļoti nepieciešams: viņa juta sevī ārēju mieru un kustībās brīvu grāciju.

Pusastoņos, tikko viņa bija nonākusi lejā viesistabā, sulainis pieteica: «Konstantīns Dmitričs Levins.» Kņaziene vēl atradās savā istabā, un arī kņazs vēl nenāca. «Tā jau domāju,» Kitijai iešāvās prātā un sirds gandrīz apstājās. Ieskatījusies spogulī, viņa izbijās par savu bālumu.

Tagad viņa droši zināja, ka Levins tīšuprāt ieradies agrāk, lai viņu bildinātu. Un tikai tagad viņa pirmoreiz ieraudzīja visu notikumu arī no otras, pavisam citas puses. Tikai tagad viņa saprata, ka jautājums neskar tikai viņu vien, — ar kuru viņa būs laimīga un kuru viņa mīl, — bet ka šai brīdī viņai būs jāaizvaino cilvēks, kas tai mīļš. Un jāaizvaino ļoti nežēlīgi… Un kādēļ? Tikai tādēļ, ka viņš, labais, to mīl, tādēļ, ka tas iemīlējies viņā. Bet neko darīt, tas ir vajadzīgs, tā tam jānotiek.

«Mans dievs, vai tiešām man pašai tas viņam jāpasaka?» viņa domāja. «Nu ko es viņam teikšu? Vai tiešām es viņam sacīšu, ka nemīlu viņu? Tas nebūs tiesa. Ko gan citu es viņam lai atbildu? Teikt, ka mīlu citu? Nē, tas nav pasakāms. Es iešu projām, projām.»

Viņa jau devās uz durvīm, kad izdzirda viņa soļus. «Nē! Tas būtu negodīgi. Ko man bīties? Nekā ļauna neesmu darījusi. Kas būs, — būs! Teikšu patiesību. Un ar viņu nemaz nevar būt neveikli. Tur viņš ir,» Kitija sev sacīja, ieraugot Levina spēcīgo un biklo stāvu ar spožām, uz viņu vērstām acīm. Viņa ielūkojās tam tieši vaigā, it kā lūgdamās saudzēt, un sniedza roku.

— Liekas, esmu nelaikā, pārāk agri, — viņš sacīja, pārlaidis skatienu tukšajai viesistabai. Kad viņš redzēja, ka viņa ilgas piepildījušās, ka neviens viņu netraucē izteikties, viņa seja sadrūma.

— Ak nē, — Kitija atteica un apsēdās pie galda.

— Bet es jau tikai to vien vēlējos, lai sastaptu jūs vienu, — viņš iesāka, neatsēzdamies un neskatīdamies viņā, lai nezaudētu drosmi.

— Māte tūlīt nāks. Vakar viņa jutās ļoti nogurusi. Vakar…

Viņa pati nezināja, ko runā, ko saka viņas lūpas, un nenovērsa no viņa lūdzošu un glāstošu skatienu.

Viņš to uzlūkoja; viņa nosarka un apklusa.

— Es jums jau sacīju, ka nezinu, vai uz ilgu laiku esmu atbraucis… ka tas atkarīgs no jums …

Viņa arvien zemāk un zemāk lieca galvu, pati nesamanot, ko atbildēs uz to, kas tuvojas.

— Ka tas atkarīgs no jums, — viņš atkārtoja. — Es gribēju teikt… es gribēju teikt… Es atbraucu tādēļ… lai… jūs kļūtu mana sieva! — viņš izrunāja, pats neapjēgdams, ko saka, bet, sajutis, ka visbaigākais ir izteikts, viņš apklusa un paskatījās Kitijā.

Viņa smagi elsoja, neskatīdamās Levinā. Viņa izjuta dziļu jūsmu. Viņas sirds bija laimes pārpilna. Viņa nekādi nebija gaidījusi, ka Levina atzīšanās mīlestībā viņu tik spēcīgi ietekmēs. Bet tas ilga tikai vienu mirkli. Viņa atcerējās Vronski. Viņa pacēla uz

Levinu savas gaišās, patiesās acis, ieraudzīja tā izmisušo seju un steigā izdvesa:

— Tas nevar notikt… piedodiet man …

Cik tuva tā viņam bija vēl nupat priekš viena mirk|a, cik svarīga viņa dzīvei! Un cik tagad tā kļuva viņam sveša un tāla!

— Citādi tas nemaz nevarēja būt, — viņš sacīja, neskatīdamies uz Kitiju.

Viņš palocījās un gribēja doties projām.

XIV

Bet tieši tai brīdī ienāca kņaziene. Viņas sejā atspoguļojās Šausmas, kad tā ieraudzīja viņus vienatnē un redzēja to samulsušās sejas. Levins palocījās viņai un nekā neteica. Kitija klusēja, nepaceldama acu. «Paldies dievam, atteikusi,» māte nodomāja, un viņas vaigā atplauka parastais smaids, ar kādu tā ceturtdienās sagaidīja viesus. Viņa apsēdās un sāka izvaicāt Levinu par tā dzīvi laukos. Un arī viņš apsēdās, gaidot viesu ierašanos, lai varētu nemanot aizbraukt.

Pēc piecām minūtēm ienāca Kitijas draudzene grāfiene Nordstone, kas pagājušajā ziemā bija apprecējusies.

Tā bija kalsna, dzeltena sieviete melnām, spīdošām acīm, slimīga un nervoza. Viņa mīlēja Kitiju, un šī mīlestība kā allaž precētu sievu mīlestība uz jaunām meitenēm izpaudās tādējādi, ka viņa vēlējās Kitiju izprecināt saskaņā ar savu laimes ideālu, tāpēc vēlējās, lai viņa apprecētos ar Vronski. Levins, ko ziemas sākumā viņa bieži satika šai namā, tai nekad nebija paticis. Un, satiekoties ar viņu, tā vienmēr turēja par savu mīļāko nodarbību viņu izsmiet.

— Man patīk, kad viņš nolūkojas manī no sava diženuma virsotnēm: vai nu pārtrauc savu gudro sarunu ar mani, tāpēc ka esmu muļķe, vai arī nolaižas no saviem augstumiem pie manis. Man tas ļoti patīk: nolaižas! Esmu ļoti priecīga, ka viņš mani nevar ciest, — viņa par Levinu teica.

Viņai bija taisnība, jo Levins patiešām viņu necieta un nicināja visu to, ar ko viņa lepojās, ko tā uzskatīja par savām vērtīgajām īpašībām, — viņas nervozitāti, viņas pārsmalcināto nicību un vienaldzību pret rupjo dzīves īstenību.

Grāfienes Nordstones un Levina starpā bija nodibinājusies tā sabiedrībā nereti sastopamā attieksme, kad divi cilvēki, ārēji palikdami itin kā draudzīgi savās attiecībās, nicina viens otru tik ļoti, ka pat nespēj vairs nopietni viens ar otru sarunāties un pat nespēj arī viens otru aizvainot.

Grāfiene Nordstone tūdaļ metās Levinam virsū.

— Ā! Konstantins Dmitričs! Atkal esat atbraucis mūsu izvirtušajā Bābelē, — viņa sacīja, sniegdama tam savu sīko, dzelteno roku un atcerēdamās, ka ziemas sākumā tas kādreiz bija izteicies, ka Maskava esot Bābele. — Ko, vai Bābele būtu labojusies, vai arī jūs esat samaitājies? — viņa piebilda, ar smīnu atskatīdamās uz Kitiju.

— Jūtos ļoti glaimots, grāfien, ka jūs tik labi atceraties manis teiktos vārdus, — Levins atbildēja, jau paguvis saņemties un pēc paraduma tūlīt uzņemdams savu zobgalīgi naidīgo toni pret grāfieni Nordstoni. — Droši vien tie ļoti spēcīgi iedarbojas uz jums.

— Kā gan citādi! Es to visu pierakstu. Nu, Kitij, vai atkal slidoji?

Un viņa sāka tērzēt ar Kitiju. Lai cik neērti bija tagad aiziet, Levinam tomēr vieglāk bija paciest šo neērtību nekā palikt un visu vakaru redzēt Kitiju, kas paretam viņu uzlūkoja un vairījās no viņa skatiena. Viņš jau gribēja celties, lai ietu, bet kņaziene, pamanījusi, ka tas klusē, uzrunāja viņu:

— Vai jūs uz ilgu laiku Maskavā? Jūs, cik atceros, darbojaties ar zemstes lietām un ilgi nevarat būt projām.

— Nē, kņazien, es vairs nenodarbojos ar zemstes lietām, — viņš teica. — Es atbraucu uz dažām dienām.

«Ar viņu ir gadījies kaut kas sevišķs,» grāfiene Nordstone nodomāja, ciešāk ielūkodamās viņa vēsajā un nopietnajā sejā, «viņš kaut kā negrib ielaisties spriedelēšanā. Bet gan es viņu ieērcināšu. Man briesmīgi patīk pataisīt viņu par muļķi Kitijas acīs, un es to izdarīšu.»

— Konstantin Dmitrič, — viņa to uzrunāja, — izskaidrojiet man, lūdzu, kā tas nāk, — jo jūs taču visu to zināt, — ka mūsu sādžā Kalugas guberņā visi zemnieki un visas zemnieces visu nodzēruši, kas tiem bijis, un tagad viņi mums nekā vairs nemaksā. Ko tas nozīmē? Jūs taču vienmēr tā slavējat zemniekus.

Tai brīdī viesistabā ienāca vēl viena dāma, un Levins piecēlās.

— Atvainojiet mani, grāfien, bet es patiešām nekā par tādām lietām nezinu un nekā nevaru jums paskaidrot, — viņš sacīja un atskatījās uz virsnieku, kas nāca iekšā tūlīt aiz dāmas.

«Tas droši vien ir Vronskis,» Levins nodomāja un, lai pārliecinātos par to, paskatījās uz Kitiju. Tā jau bija paguvusi palūkoties uz Vronski un atskatījās uz Levinu. Un no šā viena viņas acu mirdzošā skatiena Levins saprata, ka viņa mīl šo cilvēku, saprata tikpat skaidri kā tad, ja viņa to būtu pateikusi vārdiem. Bet , kas viņš par cilvēku?

Tagad — vai nu tas bija labi, vai slikti — Levins nevarēja nepalikt; viņam bija jāzina, kāds ir tas cilvēks, ko viņa mīl.

Ir ļaudis, kas, sastopot savu laimīgo sāncensi, vienalga kādā nozarē tas viņus būtu uzvarējis, tūlīt ir noskaņoti novērsties no visa laba, kas tam piemīt, un saskatīt sāncensī tikai ļauno, un ir ļaudis, kas, gluži otrādi, visvairāk vēlas saskatīt savā laimīgajā sāncensī tās labās īpašībai, ar kurām tas viņus uzvarējis, un ar sāpošu sirdi meklē viņos tikai labo. Levins piederēja pie pēdējiem. Un viņam nenācās grūti saskatīt Vronskī labo un pievilcīgo. Tas viņam tūlīt dūrās acīs. Vronskis bija neliela auguma plecīgs tumšmatis ar labsirdīgu un skaistu, ļoti mierīgu un stingru seju. Viņa sejā un augumā, no īsi apgrieztajiem, melnajiem matiem un tikko skūtā zoda līdz platajam nule šūdinātajam mundierim, viss bija vienkāršs un smalks. Palaizdams garām nupat ienākušo dāmu, viņš devās pie kņazienes, tad pie Kitijas.

Tai brīdī, kad viņš tuvojās Kitijai, viņa skaistās acis iemirdzējās ar sevišķu maigumu; ar tikko manāmu laimīgu kautra uzvarētāja smaidu (kā Levinam šķita) viņš uzmanīgi un goddevīgi noliecās pie viņas un sniedza tai savu nelielo, bet plato roku.

Ar visiem sasveicinājies un pateicis dažus vārdus, viņš apsēdās, ne reizi nepaskatījies uz Levinu, kas nenovērsa no viņa acu.

— Atļaujiet jūs iepazīstināt! — kņaziene teica, norādot uz Levinu. — Konstantins Dmitričs Levins. Grāfs Aleksejs Kirilovičs Vronskis.

Vronskis piecēlās. Draudzīgi lūkodamies Levinam acīs, viņš sniedza tam roku.

— Man liekas, ka šoziem mums reiz bija paredzēts kopā pusdienot, bet jūs pēkšņi aizbraucāt uz laukiem, — viņš sacīja, smaidot savu vienkāršo un atklāto smaidu.

— Konstantins Dmitričs nicina un nīst pilsētu un mūs, pilsētniekus, — grāfiene Nordstone iejaucās.

— Mani vārdi gan laikam jūs ļoti iespaido, ja jūs tos tik labi atceraties, — Levins teica, bet tūlīt atcerējās, ka nupat to jau sacījis, un nosarka.

Vronskis paskatījās uz Levinu un grāfieni Nordstoni un pasmaidīja.

— Un jūs vienmēr uz laukiem? — viņš jautāja. — Ziemu, man šķiet, garlaicīgi?

— Nav garlaicīgi, ja ir darbs; un pašam ar sevi vien arī nemaz nav garlaicīgi, — Levins skarbi atbildēja.

— Man patīk lauki, — Vronskis teica, manījis, bet izlikdamies, ka nemana, Levina balss noskaņu.

— Es ceru, grāf, ka jūs nebūtu ar mieru pastāvīgi dzīvot uz laukiem, — grāfiene Nordstone sacīja.

— Nezinu, neesmu mēģinājis uzturēties ilgāku laiku uz laukiem. Bet esmu piedzīvojis dīvainu izjūtuL— viņš turpināja. — Es nekad tā neesmu ilgojies pēc mūsu krieviskās sādžas ar vīzēm un zemniekiem kā tad, kad biju kopā ar māmuļu nodzīvojis vienu ziemu Nicā. Nica, zināt, pati par sevi ir garlaicīga. Un arī Neapole un Sorento ir jaukas tikai īsu laiciņu. Un tieši tur visdzīvāk mostas atmiņas par Krievzemi un tieši par sādžu. Tas ir itin kā …

Viņš tērzēja, griezdamies pie Kitijas un Levina, pavērsdams savu mierīgo un draudzīgo skatienu gan uz vienu, gan uz otru, — runāja, kā likās, to, kas gadījās uz mēles.

Manījis, ka grāfiene Nordstone grib ko sacīt, viņš apklusa, nepabeidzis teikumu, un sāka uzmanīgi klausīties viņā.

Saruna nerima ne mirkli, un vecajai kņazienei, kurai tematu apsīkšanas gadījumiem allaž bija rezervē divi smagie lielgabali: klasiskā un reālā izglītība un vispārējā karaklausība, šoreiz nebija vajadzības laist tos darbā, bet grāfienei Nordstonei negadījās izdevība pakaitināt Levinu.

Levins vēlējās, bet nespēja piedalīties vispārējā tērzēšanā; ik mirkli viņš sev sacīja: «Tagad jāiet,» — un tomēr neaizgāja, it kā ko gaidītu.

Iedegās saruna par dancojošiem galdiņiem, par spokiem un gariem, un grāfiene Nordstone, kas ticēja spiritismam, sāka stāstīt par brīnumiem, kādus tā redzējusi;

— Ak grāfien, katrā ziņā aizvediet, dieva dēļ, aizvediet mani pie spiritistiem! Es nekad vēl neesmu redzējis nekā brīnumaina, lai gan visur meklēju, — smaidot teica Vronskis.

— Labi, nākamo sestdien, — grāfiene Nordstone apsolīja. — Bet jūs, Konstantin Dmitrič, vai jūs tiem ticat? — viņa jautāja Levinam.

— Kāpēc jūs man jautājat? Jūs taču zināt, ko es teikšu.

— Bet es vēlos dzirdēt jūsu domas.

— Manas domas ir tādas, — Levins atbildēja, — ka šie dancojošie galdiņi tikai pierāda, ka tā saucamā izglītotā sabiedrība nestāv augstāk par zemniekiem. Arī zemnieki tic ļaunai acij, apriebšanai, pieburšanai un apvārdošanai, bet mēs …

— Tātad jūs neticat?

— Nespēju ticēt, grāfien.

— Bet ja nu es pati esmu redzējusi?

— Arī zemnieku sievas stāsta, ka viņas pašas esot redzējušas nelabo vai mājas garu.

— Tātad jūs domājat, ka es runāju nepatiesību?

Un viņa |auni iesmējās.

— Maša, nē taču, Konstantins Dmitričs tikai saka, ka viņš nespējot ticēt, — teica Kitija, nosarkdama Levina dēļ, un Levins to saprata, bet, vēl jo vairāk sakaitināts, gribēja ko atbildēt, taču Vronskis ar savu atklāto un jautro smaidu tūdaļ jau nāca palīgā, iejaukdamies sarunā, kas draudēja kļūt nepatīkama.

— Vai jūs tiešām nepieļaujat ne mazāko iespēju? — viņš jautāja. — Kādēļ gan tā? Mēs taču pieļaujam, ka pastāv elektrība, par kuru mēs nekā nezinām; kādēļ tad nevar būt arī kāds cits spēks, mums vēl nezināms, kas …

— Kad atklāja elektrību, — Levins ātri iebilda, — tad tika vienīgi konstatēta parādība, bet nebija zināms, no kurienes elektrība rodas un ko spēj veikt, un pagāja gadsimti, kamēr sāka domāt par tās izlietošanu. Tur, pretim spiritisti sāka ar to, ka galdiņi tiem rakstot un gari nākot pie viņiem ciemos, un tikai vēlāk sāka stāstīt, ka spiritisms esot nezināms spēks.

Vronskis klausījās uzmanīgi, kā viņš vienmēr prata klausīties; acīm redzot Levina domas viņu ieinteresēja.

— Jā, bet spiritisti saka: mēs vēl nezinām, kas tas ir par spēku, bet tāds spēks pastāv, un tādos un tādos apstākļos tas darbojas. Bet zinātnieki lai noskaidro, kas tas ir par spēku. Nē, es neredzu pamata apgalvojumam, ka tas nevarētu būt kāds vēl neatklāts spēks, ja tas …

— Pamats ir tāds, ka elektrības esamību mēs varam konstatēt vienmēr, paberzējot sveķus pret vilnu, un zināmā parādība notiek katru reizi, bet spiritistiem tā katru reizi nenotiek, tātad tā nav dabas parādība.

Acīm redzot juzdams, ka saruna kļūst pārāk nopietna viesistabas noskaņai, Vronskis neiebilda, bet, gribēdams mainīt sarunas tematu, jautri pasmaidīja un pagriezās pret dāmām.

— Varbūt pamēģināsim tūlīt tagad, grāfien, — viņš sacīja; taču Levins gribēja izteikt savu domu līdz galam.

— Es domāju, — viņš turpināja, — ka šīs spiritistu pūles izskaidrot savus brīnumus ār jaunu dabas spēku ir galīgi neizdevušās. Viņi skaidri runā par kādu garīgu spēku, bet pierādīt grib ar materiālu mēģinājumu.

Visi gaidīja, lai Levins beigtu, un viņš to juta.

— Bet man šķiet, ka jūs būtu lielisks medijs, — grāfiene Nordstone teica, — jums piemīt sevišķa iejūsmas spēja.

Levins pavēra muti, lai kaut ko sacītu, nosarka un neko nepateica.

— Sāksim tūlīt, kņaze, un izmēģināsim galdus, lūdzu! — Vronskis ieteica. — Jūs atjausiet, kņazien?

Un Vronskis piecēlās, ar skatienu meklēdams galdiņu.

Kitija, kas sēdēja aiz galdiņa, piecēlās un, garām ejot, sastapās skatieniem ar Levinu. Viņai no visas sirds bija viņa žēl, jo vairāk tādēļ, ka pati bija cēlonis viņa nelaimei. «Piedodiet man, ja varat piedot,» pauda viņas skatiens, «es esmu tik laimīga.»

«Visus ienīstu, arī jūs, arī pats sevi,» Levina skatiens atbildēja, un viņš paņēma cilindru. Bet viņam nebija lemts aiziet. Tikko viesi sāka novietoties ap galdiņu un Levins gribēja iet projām, ienāca vecais kņazs, sasveicinājās ar dāmām un uzrunāja Levinu.

— Ā! — viņš priecīgi uzsauca. — Vai sen jau Maskavā? Es nemaz nezināju, ka tu esi atbraucis. Ļoti priecājos jūs redzēt.

Vecais kņazs dažreiz teica Levinam tu, dažreiz jās. Viņš apskāva Levinu un, runādamies ar to, neievēroja Vronski, kas piecēlās un mierīgi gaidīja, kad kņazs veltīs tam savu uzmanību.

Kitija nojauta, ka pēc visa notikušā Levins smagi izjūt tēva laipnību. Viņa redzēja arī to, cik salti tēvs beidzot atņēma Vronska sveicienu un kā Vronskis ar draudzīgu izbrīnu paskatījās viņas tēvā, cenzdamies saprast un nesaprazdams, ar ko un kā viņš ir izpelnījies šo nelaipno noskaņojumu pret sevi, un viņa nosarka.

— Kņaz, atdodiet mums Konstantinu Dmitriču! — grāfiene Nordstone teica. — Mēs gribam izdarīt mēģinājumu.

— Kādu mēģinājumu? Galdiņus dancināt? Atvainojiet mani, dāmas un kungi, bet, manuprāt, daudz jautrāka ir rotaļa ar gredzentiņu, — vecais kņazs sacīja, uzlūkodams Vronski un nojauzdams, ka viņš to ir ierosinājis. — Gredzentiņu rotaļā vismaz ir kāda jēga.

Vronskis ar izbrīnu paskatījās kņazā savām stingrajām acīm, tikko manāmi pasmaidīja un tūdaļ sāka tērzēt ar grāfieni Nordstoni par nākamajā nedēļā paredzēto lielo balli.

— Es ceru, — jūs būsiet? — viņš jautāja Kitijai.

Tiklīdz vecais kņazs pagriezās sānis, Levins, neviena nemanīts, izgāja ārā, un pēdējais iespaids, kas tam palika atmiņā no šā vakara, bija smaidošā, laimīgā Kitijas seja mirklī, kad viņa atbildēja Vronskim uz tā vaicājumu par balli.

XV

Kad viesību vakars bija beidzies, Kitija atstāstīja mātei savu sarunu ar Levinu, un, kaut arī sajuta pret to žēlumu, viņu ielīksmoja doma, ka viņa ir bildināta. Viņa nešaubījās, ka rīkojusies pareizi. Bet gultā viņa ilgi nevarēja aizmigt. Kāds tēls to nemitīgi vajāja. Tā bija Levina seja ar savilktām uzacīm un drūmi sērīgu labsirdīgo acu skatienu zem tām, kad viņš stāvēja, klausīdamies tēvā un uzlūkodams Kitiju un Vronski. Un Kitijai kļuva viņa tik žēl, ka asaras saskrēja acīs. Bet tūdaļ viņa iedomājās to, kura dēļ bija viņam atteikusi. Kā dzīvu viņa iztēlojās tā vīrišķīgo, stingro seju, tā dižciltīgo mieru un labsirdību, kas viņā pret visiem staroja; Kitija atcerējās tā cilvēka mīlestību, kuru viņa mīlēja, un viņai atkal kļuva līksma sirds, un ar laimīgu smaidu viņa iekļāvās spilvenā. «2ēl, žēl, bet ko lai dara? Es neesmu vainīga,» viņa sev teica, bet iekšēja balss tai sacīja ko citu. Vai nu viņa pārmeta sev to, ka ļāvusi Levinam cerēt, vai arī to, ka atteikusi viņam, — to viņa nezināja. Bet viņas laime bija šaubu saindēta. «Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies!» viņa sevī atkārtoja, kamēr iemiga.

Tai laikā apakšā, kņaza mazajā kabinetā, risinājās viena no daudzajām vecāku ķildām mīļotās meitas dēļ.

— Kas? Lūk, kas! — kņazs kliedza, plātīdams rokas un tūlīt atkal savilkdams ciešāk savu vāverīšu ādiņu halātu. — Tas, ka jums nav lepnuma un pašcieņas, ka jūs grūžat negodā un pazudināt meitu ar šo nelietīgo, muļķīgo precināšanu!

— Bet apžēlojies, dieva dēļ, kņaz, ko tad es esmu nodarījusi? — kņaziene gandrīz vai raudot jautāja.

Viņa laimīga un apmierināta pēc sarunas ar meitu bija ienākusi, kā parasts, pateikt kņazam labu nakti, un, kaut gan nedomāja stāstīt tam par Levina bildinājumu un Kitijas noraidījumu, viņa tomēr ieminējās vīram, ka lieta ar Vronski viņai šķietot galīgi nokārtota, ka tā izšķiršoties, tiklīdz atbraukšot Vronska māte. Un tad, tieši pēc šiem viņas vārdiem, kņazs pēkšņi iekaisa un sāka kliegt nepieklājīgus vārdus.

— Ko jūs esat nodarījusi? Lūk, ko: pirmkārt, jūs ievilināt līgavaini, visa Maskava par to runās un pamatoti runās. Ja rīkojat viesības, tad aiciniet visus, ne tikai izredzētos līgavainīšus. Aiciniet visus tos sprukstus (tā kņazs saukāja Maskavas jaunekļus), pasauciet danču sitēju pie klavierēm, un lai visi lec, lai danco, nevis tā kā tagad — līgavainīšus — un savest. Man riebjas skatīties, riebjas, jūs esat panākusi savu, sagrozījāt meitēnam galvu. Levins ir tūkstoškārt labāks cilvēks. Bet šis ir Pēterburgas frantiņš, tādus taisa ar mašīnām, visi tie pēc vienas šnites un visi draņķi. Un, kaut arī viņš būtu tīrasiņu princis, manai meitai nekādas dižciltības netrūkst.

— Bet ko tad es esmu nodarījusi?

— Lūk, to … — kņazs dusmās iesaucās.

— Es tikai zinu: ja tevi klausīšu, — kņaziene pārtrauca, — tad mēs nekad meitu pie vīra neizdosim. Ja jau tā, tad jābrauc dzīvot uz laukiem.

— Labāk arī būtu braukt uz laukiem.

— Bet paklausies! Vai tad es viņu mēģinu pielabināt? Es nemaz viņu nepielabinu. Bet jauns cilvēks un ļoti krietns, iemīlējies, un arī viņa, liekas …

— Jā, jums liekas! Un ja viņa patiešām iemīlēsies, bet viņš gribēs to precēt tikpat daudz, cik es? … Ak, kaut manas acis to neredzējušas! … «Ai, spiritisms, ai, Nica, ai, balle…» — Un kņazs, iedomājies, ka viņš tēlo sievu, pie katra vārda kniksēja. — Bet ja padarīsim Kātiņu nelaimīgu, ja viņa patiešām ieņems galvā …

— Kāpēc tu domā, ka nelaimīgu?

— Es nedomāju, bet zinu; tāpēc mums, vīriem, ir acis, ne tā kā sievām. Es redzu cilvēku, kam ir nopietni nolūki, Levinu, un redzu tādu putniņu, kā šis švīts, kuram prātā tikai izprieca.

— Nu, ja jau tu ko esi ieņēmis galvā …

— Gan tu atcerēsies manus vārdus, bet tad būs par vēlu, tāpat kā ar Dašeņku …

— Nu, labi labi, nerunāsim vairs par to, — kņaziene viņu pārtrauca, atcerējusies nelaimīgo Dolliju.

— Tad jau lieliski, tad ar labu nakti!

Un, pārmetuši viens otram krustu un saskūpstījušies, bet juzdami, ka palikuši katrs pie savām domām, laulātie draugi šķīrās.

Kņaziene sākumā bija cieši pārliecināta, ka šai vakarā Kitijas liktenis ir izšķirts un ka nevar būt šaubu par Vronska nolūkiem, bet vīra vārdi viņu samulsināja. Un, atgriezusies savā istabā, viņa, gluži tāpat kā Kitija, šausmās par nezināmo nākotni vairākkārt sevī atkārtoja: «Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies!»

XVI

Vronskis nekad nebija izjutis ģimenes dzīviViņa māte jaunībā bijusi spoža sabiedrības dāma, kurai jau precētai, bet īpaši pēc vīra nāves bijis daudz romānu, izdaudzinātu visā sabiedrībā. Savu tēvu viņš gandrīz neatcerējās un bija uzaudzināts Pāžu korpusā.

Ļoti jauns viņš pabeidza skolu un, būdams spožs virsnieks, tūlīt iekļuva bagāto Pēterburgas karavīru vidē. Lai gan viņš paretam apmeklēja arī Pēterburgas augstākās sabiedrības viesības, visas viņa mīlestības intereses tomēr saistījās ārpus šās sabiedrības.

Maskavā viņš pirmoreiz pēc Pēterburgas greznās un rupjās dzīves izbaudīja jauku tuvību ar mīļu un nevainīgu augstāko aprindu meiteni, kas viņā iemīlējās.

Viņam pat prātā nenāca, ka viņa attiecībās ar Kitiju varētu būt kas Jauns. Ballēs tas dejoja lielāko tiesu ar viņu, viesojās pie viņiem mājās. Viņš tērzēja ar Kitiju par visādiem niekiem, kā parasti sabiedrībā dara, bet nevi]us šiem niekiem piešķīra tikai viņai noprotamu sevišķu nozīmību. Lai gan viņš nebija teicis tai nekā tāda, ko nevarētu pateikt, visiem dzirdot, viņš tomēr juta, ka tā nokļūst arvien lielākā viņa iespaidā, un, jo vairāk viņš to sajuta, jo tīksmāk tam bija, un viņa jūtas pret meiteni kļuva maigākas. Viņš nezināja, ka viņa attieksmei un rīcībai pret Kitiju ir zināms apzīmējums, ka to sauc par meiteņu savaldzināšanu bez nolūka precēt un ka šāda savaldzināšana ir viens no tiem grēciņiem, kas tik parasti to spožo jaunekļu vidū, kāds viņš bija. Vronskim šķita, ka viņš pirmais atklājis šādu prieku, un viņš izjuta baudu par šo atklājumu.

Ja viņš būtu dzirdējis, ko runāja viņas vecāki šai vakarā, ja būtu varējis raudzīties no viņu viedokļa un zinājis, ka Kitija kļūs nelaimīga, ja viņš to neprecēs, viņš ļoti izbrīnītos un neticētu. Viņš nespētu ticēt, ka attiecībās, kas sniedz viņam un it īpaši viņai tik lielu un brīnišķu baudu, varētu būt kāds ļaunums. Jo mazāk viņš spētu ticēt, ka tam meitene jāprec.

Precēšanās viņam nekad nelikās reāla iespējamība. Viņam ne vien nepatika ģimenes dzīve, bet ģimenē, it īpaši vīrā, saskaņā ar vispārējo vecpuišu pasaules ieskatu, pie kura tas turējās, viņš iedomājās kaut ko svešu, naidīgu, bet visvairāk — smieklīgu. Tomēr, kaut arī Vronskis pat nenojauta, par ko runāja viņas vecāki, viņš tovakar, aizejot no Ščerbackiem, sajuta, ka slepena garīga tuvība starp viņu un Kitiju šai vakarā ir tik loti nobriedusi, ka kaut kas jādara. Bet, kas būtu darāms un ko pienāktos darīt, to viņš nevarēja iedomāties.

«Tieši tas ir jaukr,» viņš prātoja, atgriežoties no Ščerbackiem un aiznesot kā vienmēr no turienes sev līdzi tīkamu tīrības un svaiguma izjūtu, kas radās pa daļai arī tāpēc, ka augu vakaru viņš nebija smēķējis, un līdz ar to jaunu jūsmu par viņas mīlu, «tieši tas jau ir jauki, ka mēs neko viens otram neesam teikuši, bet tik labi sapratām viens otru šai neredzamajā skatienu un intonāciju sarunā, ka šodien viņa skaidrāk nekā jebkad pateica, ka mīl mani. Un tik sirsnīgi, vienkārši, bet — galvenais — paļāvīgi! Es pats jūtos labāks, tīrāks. Es jūtu, ka man ir sirds un ka manī ir daudz laba. Šīs jaukās, iemīlējušās acis! Kad viņa sacīja: un ļoti…»

«Nu, un ko tad vēl? Neko vairāk. Man labi, un arī viņai labi.» Un viņš sāka apcerēt, kur pavadīt vakara nobeigumu.

Viņš pārcilāja iztēlē vietas, uz kurām varētu braukt. «Klubs? Bezika partija un šampanietis ar Ignatovu? Nē, nebraukšu, Chāteau des ļleurs, tur būs Oblonskis, kuplejas, cancan. Nē, apnicis. Tieši tāpēc man patīk Ščerbacki, ka es pats kļūstu labāks. Braukšu mājās.» Un viņš devās tieši uz savām istabām pie Disso, lika atnest vakariņas, paēdis izģērbās un, tiklīdz nolika galvu uz spilvena, tūlīt iemiga ciešā un mierīgā miegā kā vienmēr.

XVII

Otrā dienā pulksten vienpadsmitos rītā Vronskis brauca uz Pēterburgas dzelzceļa staciju sagaidīt māti, un pirmais, ko viņš sastapa uz lielajām kāpnēm, bija Oblonskis, kas gaidīja ar to pašu vilcienu atbraucam māsu. _

— A! Jūsu augstība! — Oblonskis sauca. — Ko tu gaidi?

— Gaidu māmuļu, — smaidot kā visi, kas sastapās ar Oblonski, Vronskis atbildēja, spiezdams tam roku, un viņi kopā uzgāja pa kāpnēm. — Šodien viņai vajadzētu iebraukt no Pēterburgas.

— Bet es tevi gaidīju līdz pulksten diviem. Uz kurieni tad tu no Ščerbackiem aizbrauci?

— Uz mājām, — Vronskis atbildēja. — Jāatzīstas: man pēc vakara pie Ščerbackiem bija tik patīkami, ka nekur negribējās braukt.

— Pazīstu es zirgus straujus jau no pirmiem lēcieniem, jaunekļus, kas mīlas varā, pazīstu no skatieniem, — Stepans Arkadjičs nodeklamēja gluži tāpat kā iepriekšējā vakarā Levinam.

Vronskis pasmaidīja ar tādu izteiksmi, ka viņš to nenoliedz, bet tūdaļ sāka runāt par ko citu.

— Un ko tu gaidi? — viņš jautāja.

— Es? Es daiļu sievieti, — Oblonskis teica.

— Lūk, kā!

— Honni soit qui mal y pense! Māsu Annu.

— Ak tā. Kareņinu? — Vronskis sacīja.

— Tu taču, jādomā, viņu pazīsti?

— Liekas, pazīstu. Vai arī ne… Tiešām neatceros, — Vronskis izklaidīgi atbildēja, miglaini saistot ar Kareņinas vārdu kaut ko klīrīgu un garlaicīgu.

— Bet Alekseju Aleksandroviču, manu slaveno svaini, tu taču pazīsti. Visa pasaule viņu pazīst.

— Patiesību sakot, pazīstu pēc reputācijas un no izskata. Zinu, ka viņš ir gudrs, mācīts, kaut kas no dievības lietām … Bet tu zini, ka tas nav manā … not in my line , — Vronskis teica.

— Jā, viņš ir ļoti ievērojams vīrs: mazliet konservatīvs, bet jauks cilvēks, — Stepans Arkadjičs piebilda, — jauks cilvēks.

— Nu, jo labāk tas viņam pašam, — Vronskis smaidot teica. — A, tu jau esi šeit, — viņš uzsauca vecajam mātes sulainim, gara auguma vīram, kas stāvēja pie durvīm, — nāc iekšā!

Vronskis pēdējā laikā bez vispārējām simpātijām, ko pret Stepanu Arkadjiču juta visi, ieredzēja viņu arī tādēļ, ka savā iztēlē saistīja viņu ar Kitiju.

— Nu, vai svētdien rīkosim vakariņas diuai? — viņš jautāja Oblonskim, smaidot ņemdams viņu zem rokas.

— Katrā ziņā. Es savākšu dalībniekus. A, vai tu vakar iepazinies ar manu draugu Levinu? — Stepans Arkadjičs vaicāja.

— Kā tad. Tikai viņš nezin kāpēc ļoti agri aizbrauca.

— Viņš ir lāga puisis, — Oblonskis turpināja. — Vai nav tiesa?

— Es nesaprotu, — Vronskis atbildēja, — kāpēc visiem maskaviešiem, atskaitot, protams, tos, ar kuriem es pašlaik sarunājos, — viņš jokodams piebilda, — piemīt kaut kas skarbs. Viņi visi nezin kāpēc slienas pakaļkājās, dusmojas, it kā arvien gribētu kaut ko likt manīt…

— Tā ir, patiešām, tā ir, — Stepans Arkadjičs, jautri smiedamies, piekrita.

— Vai drīz? — Vronskis jautāja dzelzceļa kalpotājam.

— Vilciens jau iznācis, — tas atbildēja.

Par vilciena tuvošanos arvien vairāk liecināja rosīgā gatavošanās stacijā, nesēju skraidīšana, žandarmu un kalpotāju parādīšanās un sagaidītāju pulcēšanās. Sala migliņā bija redzami strādnieki puskažociņos un mīkstos velteņu zābakos staigājam pār sliežu ceļu līkumu. Bija dzirdami lokomotīves svilpieni uz tālām sliedēm un kaut kā smaga pārbīdīšana.

— Nē, — Stepans Arkadjičs sacīja, jo viņam ļoti gribējās pastāstīt Vronskim par Levina nolūkiem attiecībā uz Kitiju. — Nē, tu neesi manu draugu Levinu pareizi novērtējis. Viņš ir ļoti nervozs cilvēks un dažkārt tiešām var kļūt nepatīkams, toties reizēm viņš ir ļoti sirsnīgs. Tas ir ļoti godīgs un patiess raksturs un zelta sirds. Bet vakar bija īpaši cēloņi, — Stepans Arkadjičs turpināja ar nozīmīgu smaidu, pilnīgi aizmirsdams to patieso līdzjūtību, kāda viņā vakar iekvēlojās pret savu draugu, un juzdams šodien gluži tādu pašu, tikai pret Vronski. — Jā, bija cēloņi, kuru dēļ viņš varēja būt vai nu ļoti laimīgs, vai arī ļoti nelaimīgs.

Vronskis apstājās un jautāja tieši:

— Ko tas nozīmē? Vai viņš vakar būtu bildinājis tavu belle soeur *? …

— Iespējams, — Stepans Arkadjičs teica. — Vakar man kaut kā tā likās. Jā, ja viņš agri aizbrauca un bija nelādzīgā garastāvoklī, tad tā ir bijis … Viņš jau sen ir iemīlējies, un man viņa žēl.

— Ak tad tā!… Es tomēr domāju, ka viņa var cerēt uz labāku partiju, — Vronskis sacīja, izsliedams krūtis, un atkal sāka staigāt turp un atpakaļ. — Kaut gan es Levinu tuvāk nepazīstu, — viņš piebilda. — Jā, tas ir grūts stāvoklis! Tāpēc jau arī vairums uzskata par labāku saieties ar Klārām. Tur neveiksme liecina tikai to, ka tev pietrūcis naudas, bet te — svaru kausos viss tavs gods. Lūk, arī vilciens klāt!

Tiešām, tālumā jau svilpa lokomotīve. Pēc brīža sāka drebēt perons, un, elsdama tvaiku, kas salā tūlīt krita lejup, garām aizšņāca lokomotīve ar vienmērīgi un lēni uz zemi slīdošu vidējā riteņa klani, kas iztaisnodamies atkal kļuva garāks, ar apsarmojušu mašīnistu, kurš sveicināja, palocīdams apsieto galvu; bet aiz tendera, gaitu gausinādams un vēl spēcīgāk tricinādams peronu, sekoja bagāžas vagons ar kaucošu suni; beidzot, sadrebēdami pirms apstāšanās, pienāca pasažieru vagoni.

Brašs konduktors, vēl vilcienam kustoties, nosvilpa, tad nolēca, un tūlīt aiz viņa pa vienam sāka kāpt laukā nepacietīgākie pasažieri: gvardes virsnieks, turēdamies taisni un bargi palūkodamies visapkārt; ņiprs tirgonītis ar somu, jautri smaidīdams; zemnieks ar maisu pār plecu.

Vronskis, stāvot blakus Oblonskim un aplūkojot vagonus un ļaudis, kas no tiem izkāpa, gluži piemirsa māti. Tas, ko viņš nupat uzzināja par Kitiju, satrauca un iepriecināja. Viņa krūtis neviļus izslējās un acis mirdzēja. Viņš jutās kā uzvarētājs.

— Grāfiene Vronska ir šajā nodalījumā, — sacīja brašais konduktors, pienācis pie Vronska.

Konduktora vārdi viņu atmodināja un lika atcerēties māti un gaidāmo tikšanos ar viņu. Sirds dziļumos viņš māti necienīja, pats to neapzinādamies, nemīlēja viņu, lai gan pēc to aprindu ierašām, kurās dzīvoja, un arī pēc savas audzināšanas nevarēja pat iedomāties citādu izturēšanos pret māti kā vien augstākā mērā godbijīgu un padevīgu, un, jo mazāk viņš to sirdī cienīja un mīlēja, jo godbijīgāk un padevīgāk viņš izturējās.

XVIII

Vronskis devās līdzi konduktoram uz vagonu un, ieejot nodalījumā, apstājās, griezdams ceļu dāmai, kas nāca ārā. Ar ierastu labi audzināta cilvēka taktu Vronskis no viena skatiena, ko uzmeta šās dāmas ārienei, redzēja, ka tā pieder pie augstākās sabiedrības. Viņš atvainojās un jau devās tālāk vagonā, bet sajuta vēlēšanos vēlreiz paskatīties uz viņu — ne jau tādēļ, ka tā bija ļoti skaista, ne jau tādēļ, ka viss viņas stāvs pauda vienkāršu un daiļu grāciju, bet gan tādēļ, ka viņas tīkamajā sejā, tam garām ejot, plaiksnījās kāda sevišķi maiga un glāstoša izteiksme. Kad viņš atskatījās, arī viņa pagrieza galvu. Spožas, pelēkas acis, kas šķita tumšas biezo skropstu ēnā, uz mirkli draudzīgi un uzmanīgi ielūkojās viņa sejā, it kā to pazītu, bet tūdaļ pārnesa skatienu uz tuvo drūzmu, kā kādu meklēdamas. Šai īsajā skatienā Vronskis paguva uztvert apvaldītu možumu un dzīvesprieku, kas laistījās viņas sejā, rotādamies starp mirdzošajām acīm un tikko manāmā smaidā izliektām, sārtajām lūpām. Šķita, ka visa viņas būtne ir kaut kā nezināma tik pārpilna, ka tas viņai pašai negribot laužas ārup gan viņas skatiena spožumā, gan smaidā. Viņa apzinīgi nodzēsa skatiena spožumu, bet tas pretēji viņas gribai mirdzēja tikko manāmajā smaidā.

Vronskis iegāja vagonā. Viņa māte, izkaltusi vecenīte ar melnām acīm un matu rullīšiem uz vaigiem, piemiegtu skatienu raudzījās dēlā, un viņas plānās lūpas savilkās vieglā smaidā. Piecēlusies no sēdekļa un atdevusi apteksnei somiņu, viņa sniedza dēlam mazo, kalsno roku un, pacēlusi viņa galvu no rokas, noskūpstīja dēlu vaigā.

— Telegramu saņēmi? Vesels? Paldies dievami

— Vai labi atbraucāt? — dēls jautāja, atsēzdamies viņai blakus un neviļus ieklausīdamies sievietes balsi aiz durvīm. Viņš zināja, ka tā ir tās dāmas balss, ko viņš satika, ienākot vagonā.

— Es tomēr neesmu ar jums vienis prātis, — teica dāmas balss.

— Pēterburgas ieskats, kundze.

— Nevis Pēterburgas, bet vienkārši sievietes ieskats, — viņa atbildēja.

— Nu tad atļaujiet noskūpstīt jūsu rociņu!

— Uz redzēšanos, Ivan Petrovič. Un palūkojieties, vai te nav mans brālis, sūtiet viņu pie manis, — dāma sacīja jau pie pašām durvīm un tūlīt ienāca nodalījumā.

— Ko, vai satikāt brāli? — Vronska māte dāmai jautāja.

Tagad Vronskis atcerējās, ka tā ir Kareņina.

— Jūsu brālis ir šeit, — viņš pieceldamies teica.

— Atvainojiet mani, es jūs nepazinu, un mūsu pazīšanās jau bija tik īsa, — Vronskis palocīdamies turpināja,

— ka jūs droši vien mani neatceraties.

— O nē! — viņa sacīja. — Es būtu jūs pazinusi, tāpēc ka mēs ar jūsu māmiņu vai visu ceļu par jums vien runājām, — viņa teica, beidzot ļaudama aizturētajam dzīvespriekam izpausties smaidā. — Bet mana brāļa tomēr nav.

— Pasauc taču viņu, Aļoša! — vecā grāfiene sacīja.

Vronskis izgāja uz perona un sauca:

— Oblonski! Šeitl

Bet Kareņina negaidīja brāli pienākam; ieraudzījusi to, viņa noteiktiem un viegliem soļiem izgāja no vagona. Un, tiklīdz brālis pienāca tai klāt, viņa ar kustību, kas pārsteidza Vronski ar savu drosmi un grāciju, apskāva brāli ar kreiso roku ap kaklu, ātri piekļāva sev klāt un noskūpstīja. Vronskis lūkojās Kareņinā, nenovērsdams acis, un, pats nezinādams, kāpēc, smaidīja. Bet tad atcerējās, ka viņu gaida māte, un devās atpakaļ vagonā.

— Ļoti jauka, vai nav tiesa? — grāfiene teica, domādama Kareņinu. — Viņas vīrs to novietoja pie manis, un es biju ļoti priecīga. Mēs visu ceļu abas tērzējām. Nu, bet tu, kā dzird … vous ļilez le parļait amour. Tant mieux, mon cher, tant mieux.

— Es nezinu, uz ko jūs to attiecināt, maman, — dēls vēsi atbildēja. — Bet tagad, maman, iesim!

Kareņina vēlreiz ienāca vagonā, lai atvadītos no grāfienes.

— Redziet, grāfien, jūs satikāt dēlu, bet es — brāli, — viņa jautri teica. — Un visi mani stāsti jau bija izsīkuši; tālāk nebūtu vairs ko stāstīt.

— Nu nē, — grāfiene sacīja, saņemdama tās roku,

— ar jums kopā es varētu apceļot vai visu pasauli un negarlaikotos. Jūs esat viena no tām jaukajām sievietēm, ar kurām gan patērzēt, gan arī klusēt patīkami. Bet par savu zēnu, lūdzu, neraizējieties; nevar taču vienmēr būt kopā.

Kareņina stāvēja nekustēdamās, turējās ļoti taisni, un viņas acis smaidīja.

— Annai Arkadjevnai, — grāfiene paskaidroja dēlam, — ir puisītis, liekas, astoņi gadi vecs, un viņa nekad vēl nav no tā šķīrusies un visu laiku bēdājas, ka atstājusi to vienu.

— Jā, mēs ar grāfieni visu laiku runājām par dēliem: es par savu, viņa par savējo, — Kareņina teica, un smaids atkal apstaroja viņas seju, glāstošs, viņam veltīts smaids.

— Jādomā, ka tas jums ļoti apnika, — viņš sacīja, tūlīt metienā uztverdams šo koķetlbas bumbiņu, ko viņa tam pasvieda. Bet viņa, redzams, nevēlējās turpināt sarunu tādā noskaņā un griezās pie vecās grāfienes:

— Ļoti pateicos jums. Es pat nemanīju, cik ātri pagāja vakarējā diena. Uz redzēšanos, grāfien!

— Ardievu, mans draugs, — grāfiene atbildēja.

— Ļaujiet noskūpstīt jūsu daiļo sejiņu! Es, kā jau vecene, saku vienkārši un skaidri, ka esmu jūs iemīļojusi.

Lai cik nodrāzta bija šī frāze, Kareņina, liekas, no sirds tai noticēja un uzņēma ar prieku. Viņa nosarka, mazliet pieliecās, sniedzot savu vaigu grāfienes mutei, tad atkal atliecās taisni un ar to pašu smaidu, kas rotājās starp lūpām un acīm, sniedza roku Vronskim. Viņš paspieda tam sniegto mazo roku un kā par kaut ko sevišķu nopriecājās par to enerģisko spiedienu, ar kādu viņa cieši un drosmīgi sakratīja tā roku. Viņa izgāja straujiem soļiem, kas tik viegli nesa tās diezgan pilnīgo augumu.

— Ļoti jauka, — vecenīte atkārtoja.

To pašu domāja arī viņas dēls. Viņš pavadīja Kareņinu ar skatienu tik ilgi, kamēr tās vijīgais stāvs nozuda; smaids palika starojam viņa sejā. Caur logu viņš redzēja, ka tā piegāja pie brāļa, uzlika roku tā elkonim un sāka kaut ko viņam mundri stāstīt, jādomā, kaut ko tādu, kam nebija nekāda sakara ar viņu, Vronski, un tas viņā iedvesa rūgtumu.

— Nu, kā ir, maman, vai esat pilnīgi vesela? — viņš atkārtoja, pievērsdamies mātei.

— Viss labi, lieliski. Alexandre bija ļoti mīļš. Un Marie kļuvusi ļoti glīta. Viņa ir ļoti interesanta.

Un atkal viņa sāka runāt par to, kas viņu visvairāk interesēja — par mazdēla kristībām, kuru dēļ tā bija braukusi uz Pēterburgu, par ķeizara sevišķo labvēlību pret viņas vecāko dēlu.

— Arī Lavrentijs nāk, — Vronskis teica, lūkodamies caur logu, — tagad varam iet, ja vēlaties.

Vecais mājas pārvaldnieks, kas brauca grāfienei līdzi, ienāca vagonā un ziņoja, ka viss sagatavots, un grāfiene piecēlās, lai ietu.

— Iesim, tagad mazāk ļaužu, — Vronskis sacīja.

Apteksne paņēma somiņu un sunīti, pārvaldnieks un

nesējs pārējos saiņus. Vronskis paņēma māti zem rokas; bet tai brīdī, kad viņi kāpa ārā no vagona, pēkšņi garām paskrēja daži cilvēki izbaiļu pārvērstām sejām. Paskrēja arī stacijas priekšnieks ar savu neparastās krāsas cepuri. Bija redzams, ka noticis kas ārkārtējs. Ļaudis, kas bija atgājuši no vilciena, steidzās atpakaļ.

— Kas? … Kas? … Kur? … Esot meties apakšā! … Sabraukts! … — skanēja garāmgājēju balsis.

Stepans Arkadjičs ar māsu zem rokas, arī izbiedētām sejām, vairīdamies no drūzmas, atgriezās atpakaļ un apstājās pie vagona durvīm.

Dāmas iegāja vagonā, bet Vronskis kopā ar Stepanu Arkadjiču devās līdzi drūzmai ievākt sīkākas ziņas par nelaimi.

Sargs, būdams vai nu piedzēries, vai arī pārāk satinies, glābdams ausis no lielā sala, nebija dzirdējis, ka vilcienu pastumj atpakaļ, un sabraukts.

Visu to dāmas uzzināja no pārvaldnieka jau pirms Vronska un Oblonska atgriešanās.

Oblonskis un Vronskis abi bija redzējuši sakropļoto līķi. Oblonskis jutās ļoti satraukts. Viņš cieta, viebās un, šķiet, bija tuvu asarām.

— Ak, kādas šausmas! Ai Anna, ja tu būtu redzējusi! Ak, kādas šausmas! — viņš atkārtoja.

Vronskis klusēja, un viņa skaistā seja bija nopietna, bet gluži mierīga.

— Ak grāfien, ja jūs būtu redzējusi, — Stepans Arkadjičs stāstīja. — Arī viņa sieva tur ir klāt… Briesmīgi redzēt viņas bēdas… Viņa sabruka pār līķi. Stāsta, ka viņš bijis vienīgais ļoti lielas ģimenes apgādnieks. Ir gan šausmas!

— Vai tad nevar viņai kā palīdzēt? — satraukti čukstēja Kareņina.

Vronskis paskatījās viņā un tūlīt izgāja no vagona.

— Es tūlīt nākšu, maman, — durvīs pagriezies, viņš teica.

Kad viņš pēc dažām minūtēm atgriezās, Stepans Arkadjičs jau tērzēja ar grāfieni par jaUno dziedātāju, bet grāfiene, gaidot dēlu, nepacietībā lūkojās uz durvīm.

— Tagad iesim! — Vronskis ienākot teica.

Viņi izgāja kopā. Vronskis ar māti pa priekšu. Kareņina ar brāli gāja nopakaļus. Pie izejas Vronski panāca stacijas priekšnieks, kas viņu bija meklējis.

— Jūs nodevāt manam palīgam divsimt rubļu. Esiet tik laipni un pasakiet, kam tie domāti.

— Atraitnei, — Vronskis atbildēja, paraustot plecus. — Nesaprotu, kas tur ko jautāt.

— Jūs iedevāt? — Oblonskis, nākdams iepakaļ, sauca un, paspiedis māsas roku, piebilda: — Ļoti jauki, ļoti jauki! Lāga puisis, vai nav tiesa, ko? Visu cienību, grāfien!

Un viņi abi ar māsu apstājās, gaidot viņas apteksni.

Kad viņi iznāca no stacijas, Vronsku kariete jau bija aizbraukusi. Gājēji arvien vēl pārrunāja notikumu.

— Tā ir gan šausmīga nāve! — teica kāds kungs, iedams garām. — Esot pārgriezts pušu.

— Es gan domāju, ka tāda nāve ir visvieglākā, vienā mirklī, — otrs piezīmēja.

— Kāpēc negādā par drošību? — trešais teica.

Kareņina iekāpa karietē, un Stepans Arkadjičs ar izbrīnu ieskatījās, ka viņai trīc lūpas un viņa ar pūlēm valda asaras.

— Kas tev noticis, Anna? — viņš jautāja, kad bija pabraukuši gabaliņu nost no stacijas.

— Ļauna.zīme, — viņa sacīja.

— Kas par niekiem! — Stepans Arkadjičs iesaucās. — Galvenais, ka tu esi atbraukusi. Tu nevari pat iedomāties, kā es ceru uz tevi.

— Vai tu jau sen pazīsti Vronski? — viņa jautāja.

— Jā. Tu zini, mēs ceram, ka viņš apprecēs Kitiju.

— Ak tā? — Anna klusi teica. — Nu, labi, tagad runāsim par tevi! — viņa piebilda, sapurinājusi galvu, it kā gribēdama gluži fiziski atgaiņāt nost kaut ko lieku, kas traucēja. — Runāsim par tavām lietām! Es saņēmu tavu vēstuli un, kā redzi, esmu atbraukusi.

— Jā, visas cerības uz tevi, — Stepans Arkadjičs sacīja.

— Tad izstāsti man visu!

Un Stepans Arkadjičs sāka stāstīt.

Kad piebrauca pie mājām, Stepans Arkadjičs palīdzēja māsai izkāpt, nopūtās, paspieda viņai roku un devās uz savu darba vietu.

XIX

Kad Anna iegāja istabā, Dollija sēdēja mazajā viesu telpā kopā ar apaļīgu, gaišmatainu zēnu, jau tagad līdzīgu tēvam, un klausījās, kā viņš lasa uzdoto franču valodas gabalu. Zēns lasīja, griezdams pirkstos un pūlēdamies izraut svārciņu pogu, kas vairs tikko turējās. Māte vairākkārt atbīdīja tā roku, bet apaļā rociņa atkal ķērās pie pogas. Māte izrāva pogu un iebāza kabatā.

— Savaldi rokas, Griša! — viņa sacīja un atkal turpināja adīt savu segu — sens darbs, pie kura tā ķērās grūtos brīžos, un arī tagad viņa adīja nervozi, mezdama pār pirkstu un skaitīdama valdziņus. Kaut gan vakar tā lika pateikt vīram, ka viņai nav daļas par to, vai viņa māsa atbrauks vai neatbrauks, viņa tomēr visu sagatavoja tās uzņemšanai un ar satraukumu gaidīja svaini.

Dollija bija savu bēdu salauzta, pilnīgi to varā. Tomēr viņa atcerējās, ka svaine Anna ir ļoti ievērojama valstsvīra sieva un Pēterburgas grande datne. Un šā apstākļa dēļ viņa nedarīja tā, kā bija likusi teikt vīram, — viņa neaizmirsa svaines atbraukšanu. «Un galu galā Anna jau nav vainīga,» Dollija nodomāja. «Es par viņu neko, izņemot visu to labāko, nezinu, un pret mani viņa arvien bijusi tikai laipna un draudzīga.» Tiesa, cik viņa atcerējās savus iespaidus n® ciemošanās pie Kareņiniem Pēterburgā, viņai nepatika pati Kareņinu māja; bija kaut kas neīsts visā viņu ģimenes dzīvē. «Bet kāpēc gan es viņu lai nepieņemu? Kaut tikai viņa nesāktu mani mierināt!» Dollija domāja. «Visas tās mierināšanas, pārliecināšanas un kristīgas piedošanas — visu to es jau tūkstoškārt domās esmu pārcilājusi, un tas viss neder.»

Visas šīs dienas Dollija bija viena ar bērniem. Runāt par savām bēdām viņa nevēlējās, bet sarunāties par ko citu ar šādām bēdām uz sirds viņa nespēja. Viņa zināja, ka šā vai tā izteiks Annai visu, un brīžiem viņu priecināja doma, kā viņa izkratīs tai sirdi, brīžiem atkal pārņēma dusmas, ka tai jārunā par savu pazemojumu ar viņu, vainīgā māsu, un jādzird no tās jau gatavas mierinājuma un pārliecināšanas frāzes.

Viņa, kā tas bieži gadās, skatījās pulkstenī, ik brīdi gaidot Annas ierašanos, bet palaida garām tieši to mirkli, kad viešņa atbrauca, viņa pat nedzirdēja zvanu.

Padzirdusi tērpa un vieglu soļu švīkoņu jau durvīs, Dollija atskatījās, un viņas izmocītajā sejā gluži negribot atspoguļojās nevis prieks, bet izbrīns. Viņa piecēlās un apskāva svaini.

— Kā, jau atbrauci? — viņa sacīja, to skūpstīdama.

— Dollij, kā es priecājos tevi redzēt!

— Arī es priecājos, — Dollija teica, vāri pasmaidīdama un pūlēdamās no Annas sejas izteiksmes nolasīt, vai tā jau zina. «Laikam gan zina,» viņa nodomāja, pamanījusi Annas sejā līdzjūtības vaibstu. — Nu, iesim, es pavadīšu tevi uz tavu istabu, — viņa turpināja, cenzdamās, cik vien iespējams, attālināt izskaidrošanās mirkli.

— Tas ir Griša? Ak dievs, kā viņš izaudzis! — Anna sacīja un, noskūpstījusi zēnu, apstājās, nenovērsdama acis no Dollijas, un nosarka. — Nē, ļauj man palikt tepat!

Viņa noņēma lakatu, cepuri, aizķēra ar to savu melno, viscaur cirtaino matu sprogu un purināja galvu, atbrīvojot aizķērušos matus.

— Tu nu gan staro laimē un veselībā! — Dollija gandrīz ar skaudību teica.

— Es? … Jā, — Anna atbildēja. — Ak dievs, Taņa! Vienā vecumā ar manu Serjožu, — viņa piebilda, pagriezdamās pret ieskrējušo meitenīti. Viņa pacēla to un noskūpstīja. — Jauka meitenīte, brīnišķīga! Parādi taču man visus!

Viņa sauca tos vārdā un atcerējās ne tikai viņu vārdus, bet arī visu bērnu dzimšanas gadus un mēnešus, viņu raksturus un slimības, kādas tie gulējuši, un Dollijai gribot negribot tas patika.

— Nu, tad iesim pie bērniem! — viņa sacīja. — Žēl, ka Vasja tagad guļ.

Aplūkojušas bērnus, viņas jau vienas apsēdās viesistabā pie kafijas, Anna paņēma paplāti, bet tad atstūma to nost.

— Dollij, — viņa sacīja, — viņš man stāstīja.

Dollija salti paskatījās Annā. Viņa gaidīja, ka tagad nāks mākslotas līdzcietības frāzes, bet Anna neko tamlīdzīgu nesacīja.

— Dollij, mīļā! — viņa teica. — Es negribu ne aizrunāt par viņu, ne tevi mierināt; tas nav iespējams. Bet, mīlulīt, man tevis vienkārši žēl, no visas sirds žēl!

Aiz viņas spožo acu biezajām skropstām pēkšņi pamirdzēja asaras. Viņa pārsēdās svainei tuvāk un paņēma tās roku savā mazajā, enerģiskajā rokā. Dollija nevairījās, bet viņas sejā joprojām valdīja vēsa izteiksme. Viņa sacīja:

— Nomierināt mani nevar Viss ir zaudēts pēc tā, kas noticis, viss pagalam!

Un, tiklīdz viņa to izsacīja, sejas izteiksme tai pēkšņi atmaiga. Anna pacēla pie lūpām Dollijas kalsno, izdēdējušo roku, noskūpstīja to un teica:

— Bet ko lai dara, Dollij, ko gan lai dara? Kā labāk rīkoties šādā šausmīgā stāvoklī? Par to vajadzētu padomāt.

— Visam beigas un vairāk nekā, — Dollija teica. — Un visļaunākais ir tas, saproti taču, ka es nevaru no viņa aiziet, — bērni; es esmu saistīta. Bet dzīvot ar viņu nespēju, man jāmokās, jau paskatoties vien uz viņu.

— Dollij, labiņā, viņš man stāstīja, bet es gribu to dzirdēt no tevis, izstāsti man visu!

Dollija vaicājot paskatījās viņā.

Annas sejā bija redzama neliekuļota līdzjūtība un mīlestība.

— Labi, — Dollija pēkšņi sacīja, — bet es stāstīšu no sākuma. Tu zini, kā es izgāju pie vīra. Pēc maman audzināšanas es biju ne tikai nevainīga, es biju muļķe. Es nekā nezināju. Saka, un es to zinu, ka vīri izstāstot sievām savu agrāko dzīvi, — bet Stiva … Stepans Arkadjičs, — viņa pārlaboja, — man neko nestāstīja. Tu neticēsi, bet es līdz pat šim laikam domāju, ka esmu vienīgā sieviete, ko viņš tuvu pazinis. Tā es nodzīvoju astoņus gadus. Tu saproti, ka man ne tikai nebija aizdomu par viņa neuzticību, bet es uzskatīju to par neiespējamu, un pēkšņi, iedomājies tikai, ar tādiem ieskatiem nejauši ieraudzīt šīs šausmas, šo riebīgumu … Mēģini mani saprast! Es biju pilnīgi pārliecināta par savu laimi un pēkšņi… — Dollija turpināja, valdot elsas, — saņemt vēstuli… viņa vēstuli mīļākai, manai bērnu audzinātājai. Nē, tas ir pārāk šausmīgi! — Viņa steidzīgi izņēma lakatiņu un paslēpa tajā seju. — Es vēl saprastu aizraušanos, — brīdi klusējusi, viņa turpināja, — bet apsvērti un viltīgi mani krāpt… un ar ko? … Joprojām būt man par vīru un reizē arī ar viņu … tas ir šausmīgi! Tu nevari to saprast…

— O nē, es saprotu! Saprotu, mīļā Dollij, saprotu,— teica Anna, spiezdama viņas roku.

— Un tu domā, ka viņš saprot, cik šausmīgs mans stāvoklis? — Dollija turpināja. — Nemaz! Viņš ir laimīgs un apmierināts.

— Ak nē! — Anna aši pārtrauca. — Viņš ir sabrucis, viņš ir nožēlošanas sagrauzts …

— Vai tad viņš ir spējīgs nožēlot? — Dollija pārtrauca, uzmanīgi ielūkodamās svaines sejā.

— Jā, es viņu pazīstu. Es nevarēju bez žēlām uz viņu skatīties. Mēs abas viņu pazīstam. Viņš ir labsirdīgs, bet viņš ir lepns un tagad tik pazemots. Galvenais, kas mani aizkustināja (un te Anna uzminēja galveno, kas spētu aizkustināt Dolliju) … — viņu nomoka divas lietas: tas, ka viņam kauns no bērniem, un tas, ka viņš, tevi mīlēdams … jā, jā, mīlēdams tevi vairāk par visu pasaulē, — viņa spēji pārtrauca Dolliju, kas mēģināja iebilst, — nodarījis tev sāpes, nobeidzis tevi. «Nē, nē, viņa nepiedos,» to vien viņš saka.

Dollija domīgi lūkojās svainei garām, klausīdamās viņas vārdos.

— Jā, es saprotu, ka viņa stāvoklis ir šausmīgs; vainīgajam arvien ir grūtāk nekā nevainīgajam, — viņa teica, — ja tas jūt, ka visa nelaime ir viņa vainas dēj. Bet kā gan lai piedod, kā lai es kļūstu atkal viņa sieva pēc tās? Dzīve ar viņu tagad man būs mokas tieši tāpēc, ka es mīlu savu izgaisušo mīlestību pret viņu…

Un raudas pārtrauca viņas vārdus.

Bet, kā par spīti ikreiz, kad viņa atvilga, tā atkal sāka runāt par to, kas viņu kaitināja.

— Viņa taču ir jauna, viņa ir skaista, — Dollija turpināja. — Vai tu saproti, Anna, kas ir paņēmis manu jaunību, manu skaistumu? Viņš un viņa bērni. Es esmu viņam nokalpojusi, un šai kalpībā ir aizgājis viss, kas man bija, un viņam tagad, protams, svaiga, netikla būtne ir tīkamāka. Viņi droši vien ir runājušies savā starpā par mani vai arī noklusējuši — un tas ir vēl ļaunāk, saproti? — Viņas acis atkal iekvēlojās naidā. — Un pēc visa tā viņš atkal teiks man … Vai tad es viņam ticēšu? Nekad. Nē, visam ir beigas, visam, kas bija vienīgais mierinājums, vienīgā balva par manām pūlēm un mokām . .. Vai tu vari man ticēt? Nupat es mācīju Grišu: agrāk tas sagādāja man prieku, tagad — mokas. Kālab es cenšos, pūlos? Kādēļ bēini? Šausmīgi ir tas, ka mana dvēsele pēkšņi pārvērsta, mīlestības un maiguma vietā manī ir tikai niknums, jā7 niknums pret viņu. Es varētu viņu nogalināt un .. .

— Dollij, mīlulīt, es saprotu, bet nemoci sevi' Tu esi tik aizvainota, tik uzbudināta, ka daudz ko pārspīlē.

Dollija aprima, un viņas abas pāris minūšu klusēja.

— Ko man darīt, Anna, padomā, palīdzi! Es visādi esmu izdomājusies, bet nekā neredzu.

Annai nebija nekāda padoma, bet viņas sirds tieši atsaucās uz katru svaines vārdu, uz katru tās sejas izteiksmi.

— Es teikšu tikai vienu, — Anna iesāka, — es esmu viņa māsa, pazīstu viņa raksturu, viņa īpašību visu, visu aizmirst (Anna pamāja ar roku gar pieri), viņa spēju pilnīgi aizrauties, bet arī pilnīgi nožēlot savu kļūdu. Viņš tagad netic un pats nesaprot, kā varējis izdarīt to, ko izdarījis,

— Nē, viņš saprot un arī tad saprata! — Dollija pārtrauca. — Bet es. . tu aizmirsti mani . „ vai tad man vieglāk?

— Pagaidi! Es atzīšos, kad viņš man stāstīja, es vēl neizpratu, cik šausmīgs tavs stāvoklis. Es redzēju tikai viņu un to, ka apdraudēta ģimene; man bija žēl viņa, bet, parunājusies ar tevi, es, būdama sieviete, redzu ko citu; es redzu tavas ciešanas, un man — es nespēju tev izteikt, cik man žēl tevis! Bet, Dollij, mīlulīt, es pilnīgi saprotu tavas sāpes, tomēr viens man nav skaidrs: es nezinu .., es nezinu, cik tavā sirdī vēl mīlestības pret viņu. Tev tas jāzina, — vai ir tik daudz, ka varētu piedot. Ja ir, tad piedod!

— Nē, — Dollija iesāka, bet Anna viņu pārtrauca, vēlreiz skūpstīdama tās roku.

— Es pazīstu pasauli labāk nekā tu, — viņa teica. — Es pazīstu šos cilvēkus, tādus kā Stiva, zinu, kā* viņi uz to skatās. Tu domā, ka Stiva ar viņu ir runājis par tevi? Tas nav noticis. Šie cilvēki var kļūt neuzticīgi, bet savs ģimenes pavards un sieva — tas viņiem ir svētums. Tās sievietes viņiem kaut kā paliek nievā un netraucē ģimeni. Viņi novelk kādu nepārkāpjamu robežu starp ģimeni un tādiem sakariem. Es to nesaprotu, bet tā tas ir.

— Jā, bet viņš to ir skūpstījis …

— Dollij, paklausies, mīlulīt! Es redzēju Stivu, kad viņš bija tevī iemīlējies. Es atceros to laiku, kad viņš brauca pie manis un raudāja, stāstot par tevi, un kāda dailes virsotne tu biji viņa acīs, un es zinu arī, jo ilgāk viņš ar tevi kopā dzīvoja, jo augstāk tu viņa domās kāpi. Mēs taču bieži zobojāmies par viņu, kad tas katra vārda galā piebilda: «Dollija ir brīnišķīga sieviete.» Viņa acīs tu esi bijusi un paliec dievīga, bet tā aizraušanās viņam nav no sirds …

— Bet ja tā aizraušanās atkārtosies?

— Tas nevar būt, cik es saprotu …

— Jā, bet vai tu piedotu?

— Nezinu, nevaru spriest… Nē, varu gan, — Anna padomājusi sacīja; viņa iedomājās līdzīgu stāvokli, iekšēji to apsvēra un piebilda: — Nē, varu, varu, varu. Jā, es piedotu. Es vairs nebūtu tā pati, bet es piedotu un piedotu tā, it kā nekas nebūtu noticis, gluži nekas.

— Nu, protams, — Dollija strauji pārtrauca, it kā sacītu to, ko jau daudzkārt pārdomājusi, — citādi tā nebūtu piedošana. Ja jau piedod, tad jāpiedod pavisam, pavisam. Nu, iesim, es pavadīšu tevi uz tavu istabu, — Dollija teica pieceldamās. Iedama viņa apskāva Annu. — Mīļā, cik priecīga es esmu, ka tu atbrauci! Man kļuva vieglāk, daudz vieglāk.

XX

Visu to dienu Anna pavadīja mājās, pie Oblonskiem, un neviena nepieņēma, kaut gan daži viņas paziņas, paguvuši uzzināt par tās atbraukšanu, ieradās apciemot jau tai pašā dienā. Augu rītu Anna pavadīja ar Dolliju un bērniem. Viņa tikai nosūtīja brālim zīmīti, lai tas katrā ziņā pusdieno mājās. «Brauc mājās, dievs ir žēlīgs,» viņa rakstīja.

Oblonskis pusdienoja mājās; saruna bija kopīga, un sieva, viņu uzrunājot, sauca par «tu», ko pēdējās dienās nebija darījusi. Vīra un sievas attiecībās vēl gan bija tā pati svešatnība, bet vairs nebija runas par šķiršanos, un Stepans Arkadjičs nojauta izskaidrošanās un salabšanas iespēju.

Tūlīt pēc pusdienas atbrauca Kitija. Viņa pazina Annu Arkadjevnu, bet visai maz, un tagad brauca pie māsas ar bažām — kā viņu uzņems šī Pēterburgas augstāko aprindu dāma, kuru visi tā slavēja. Bet Annai Arkadjevnai Kitija patika, — to viņa tūlīt vēroja. Anna, kā redzams, priecājās par tās skaistumu un jaunību, un Kitija nepaguva ne attapties, kad jau juta sevi ne tikai viņas iespaidā, bet sajuta, ka ir iemīlējusies viņā, kā vien jaunas meitenes spēj iemīlēties precētās dāmās, kas vecākas par viņām. Anna neizskatījās kā augsta dāma un astoņgadīga dēla māte; ar savu kustību vieglumu, ar savu svaigumu un sejai piemītošo dzīvesprieku, kas izpaudās gan smaidā, gan skatienā, viņa vairāk līdzinājās divdesmitgadīgai meitenei, ja vien viņas acīs nebijis nopietnās, dažkārt skumīgās izteiksmes, kas Kitiju pārsteidza un saistīja. Kitija juta, ka Anna ir ļoti vienkārša un neko neslēpj, bet ka viņā ir vēl kāda cita, Kitijai neaizsniedzama augstāku, sarežģītu un daiļu interešu pasaule.

Pēc pusdienām, kad Dollija devās savā istabā, Anna strauji piecēlās un piegāja pie brāļa, kas pašlaik aizkūpināja cigāru.

— Stiva, — viņa tam teica, jautri pamirkšķinādama acis un pārmezdama tam krustu, norādot ar skatienu uz durvīm. — Ej, un lai dievs tev palīdz!

Viņš saprata, nometa cigāru un pazuda aiz durvīm.

Kad Stepans Arkadjičs aizgāja, Anna atgriezās uz dīvāna, kur bija sēdējusi, bērnu aplenkta. Vai nu tāpēc, ka bērni redzēja, ka māte mīl šo krustmāti, vai arī tāpēc, ka viņi paši juta tās sevišķo jaukumu, bet abi vecākie un tiem līdzi arī mazie, kā tas bieži ar bērniem gadās, jau priekš pusdienām aplipa ap jauno krustmāti un neatkāpās no tās ne soli. Un starp viņiem izveidojās kaut kas līdzīgs rota|ai, kur tie visi centās apsēsties jo tuvāk krustmātei, pieskarties tai, turēt viņas mazo roku, skūpstīt viņu, spēlēties ar viņas gredzenu vai vismaz aiztikt viņas tērpa apmali.

— Nu, nu, tāpat kā mēs pirmīt sēdējām, — Anna sacīja, apsēžoties savā vietā.

Un Griša atkal pabāza galvu viņai zem rokas, piespiedās ar vaigu pie viņas tērpa un viss staroja priekā un lepnumā.

— Kad tad nu balle? — Anna vaicāja Kitijai.

— Nākamajā nedēļā — un lieliska balle. Viena no tādām ballēm, kurās aizvien jautri.

— Vai tad ir tādas, kur aizvien jautri? — ar maigu zobgalību jautāja Anna.

— Dīvaini, bet ir. Pie Bobriščeviem vienmēr jautri, pie Nikitiniem tāpat, bet pie Mežkoviem vienmēr garlaicīgi. Vai tad jūs to neesat ievērojusi?

— Nē, mana sirds, man vairs negadās tādas balles, kur būtu jautri, — Anna sacīja, un Kitija ieraudzīja viņas acīs to sevišķo pasauli, kas tai nebija atvērta. — Man ir tikai tādas, kur mazāk grūti un mazāk garlaicīgi…

— Kā gan jums var būt ballē garlaicīgi?

— Kāpēc tad man nevarētu būt ballē garlaicīgi? — Anna vaicāja.

Un Kitija manīja, ka Anna zina, kādu atbildi tā saņems.

— Tāpēc, ka jūs vienmēr esat par visām skaistāka.

Annai piemita spēja nosarkt. Viņa nosarka un teica:

— Pirmkārt, nekad, un, otrkārt, ja arī tā būtu, kam man tas vajadzīgs?

— Vai jūs brauksiet uz šo bali? — Kitija vaicāja.

— Domāju, ka būs vien jābrauc. Ņem šo! — viņa sacīja Taņai, kas novilka tai no slaidā, baltā pirksta viegli slīdošo gredzenu.

— Es būšu ļoti priecīga, ja jūs brauksiet. Es tik ļoti vēlētos jūs redzēt ballē.

— Ja būs jābrauc, tad man vismaz būs mierinājums, ka tas sagādā jums prieku … Griša, lūdzu, nerausti, man jau tā visi izspūruši, — viņa sacīja, sakārtodama atrisušo matu cirtu, ar kuru Griša bija spēlējies.

— Iedomājos, ka ballē jūs būsiet mēļā tērpā.

— Kāpēc tad katrā ziņā mē|ā? — Anna smaidot jautāja. — Nu, bērni, ejiet, ejiet! Vai dzirdat? Mis Gula jūs sauc tēju dzert, — viņa sacīja, atraudama bērnus no sevis un izbīdīdama tos ēdamistabā.

— Bet es zinu, kāpēc jūs aicināt mani uz balli. Jūs daudz gaidāt no šās balles, un jums gribas, lai visi tur būtu klāt, lai visi piedalītos.

— Kā jūs to zināt? Jā.

— O! Cik jauks ir jūsu laiks! — Anna turpināja.

— Atceros un pazīstu šo zilgano miglu, līdzīgu tai, kāda klāj Šveices kalnus. Šo miglu, kas visu sedz tai svētlaimes laikā, kad nupat, nupat beigsies bērnība, un no šā milzīgā laimes un prieka loka ceļš kļūst arvien šaurāks un šaurāks, un ir jautri un baigi ieiet šai telpu virknē, kaut arī tās liekas gaišas un skaistas … Kurš gan nav tām cauri gājis?

Kitija smaidot klusēja. «Bet kā gan viņa to ceļu ir gājusi? Kā es vēlētos zināt visu viņas romānu!» Kitija nodomāja, atcerēdamās tās vīra, Alekseja Aleksandroviča, nepievilcīgo ārieni.

— Es šo to zinu. Stiva man teica, un es jūs apsveicu, viņš man ļoti patīk, — Anna turpināja, — es sastapu Vronski stacijā.

— Ak viņš bija tur? — Kitija nosarkusi jautāja.

— Ko tad Stiva jums teica?

— Stiva man visu izpļāpāja. Un es ļoti priecātos par to.

— Es vakar braucu kopā ar Vronska māti, — viņa turpināja, — un māte man nemitīgi par viņu stāstīja; tas ir viīias mīlulis; es gan zinu, cik mātes ir neobjektīvas, tomēr…

— Ko tad māte jums stāstīja?

— Ak, ļoti daudz! Un, kaut es zinu, ka viņš ir tās mīlulis, tomēr redzams, ka viņš ir bruņinieks … Nu,

piemēram, viņa stāstīja, ka tas gribējis atdot visu mantojumu brālim, ka jau bērnībā tas paveicis kaut ko izcilu, izglābis kādu slīkstošu sievieti. Vārdu sakot, varonis, — Anna smaidot teica, atcerēdamās gadījumu ar divsimt rubļiem, ko tas bija iedevis stacijas priekšniekam.

Bet viņa nestāstīja par šiem divsimt rubļiem. Nezin kāpēc viņai netikās to atcerēties. Viņa juta, ka šajā notikumā bija kaut kas tāds, kas saistījās ar viņu, un tāds, kas nedrīkstēja būt.

— Viņa ļoti lūdza, lai es atbraucot ciemos, — Anna turpināja, — un es priecāšos vecenīti satikt; es jau rīt braukšu pie viņas. Bet Stiva, paldies dievam, ilgi kavējas Dollijas kabinetā, — Anna piebilda, mainot sarunas tematu un pieceļoties; Kitijai šķita, ka viņa ar kaut ko nav apmierināta.

— Nē, es papriekšu! Nē, es! — bērni klaigāja, padzēruši tēju un steigdamies atkal pie krustmātes Annas.

— Visi reizē! — Anna sauca un smiedamās skrēja tiem pretī, apskāva un sagāza jūklī visu šo kustīgo un sajūsmā spiedzošo bērnu baru.

XXI

Kad pasniedza tēju pieaugušiem, Dollija iznāca no savas istabas. Stepans Arkadjičs neiznāca. Viņš, jādomā, bija izgājis no sievas istabas pa otrām durvīm.

— Es baidos, vai tev augšā nebūs vēsi, — Dollija teica Annai, — man gribētos pārvietot tevi uz apakšstāvu, tad mēs būsim arī tuvāk kopā.

— Ak, ko nu, par mani gan nerūpējies, — Anna atteica, ielūkodamās Dollijas sejā un pūlēdamās uzminēt, vai salabšana ir vai nav notikusi.

— Šeit tev būs gaišāks, — svaine sacīja.

— Es tev teicu, ka guļu visur un vienmēr kā murkšķis.

— Par ko jūs runājat? — Stepans Arkadjičs, iznācis no kabineta, jautāja sievai.

Un Kitija un Anna no viņa balss skaņas tūlīt noprata, ka salabšana notikusi.

— Es gribu pārvietot Annu šurp lejā, bet jāmaina aizkari. Neviens to nepratīs izdarīt, jāķeras man pašai, — Dollija viņam atbildēja.

«Dievs to zina, vai tikai ir galīgi salabuši,» Anna nodomāja, izdzirdusi viņas balss noskaņu, saltu un mierīgu.

— Ak Dollij, mitējies taču visur meklēt grūtības, — vīrs sacīja. — Ja vēlies, es visu izdarīšu .. .

«Jā, laikam ir gan salabuši,» Anna nodomāja.

— Zinu, kā tu visu izdarīsi, — Dollija atteica, — liksi Matvejam izdarīt to, kas nav iespējams, un pats aizbrauksi, bet viņš visu sajauks, — un, to sakot, parastais zobgalīgais smaids ievilkās Dollijai lūpu kaktiņos.

«Pilnīgs, pilnīgs izlīgums, pilnīgs,» Anna nosprieda, «paldies dievam!» — un, priecādamās, ka bijusi tam par cēloni, viņa piegāja pie Dollijas un to noskūpstīja.

— Tā nemaz nav, kāpēc tu mūs ar Matveju tā nicini? — Stepans Arkadjičs ar vieglu smaidu teica.

Visu vakaru Dollija kā allaž bija mazliet zobgalīga, runājot ar vīru, bet Stepans Arkadjičs likās apmierināts un jautrs, tomēr tādā mērā, lai neizrādītu, ka, saņēmis piedošanu, viņš jau būtu aizmirsis savu vainu.

Pusdesmitos gauži priecīgo un tīkamo ģimenes tērzēšanu pie vakara tējas galda Oblonsku namā pārtrauca šķietami parasts gadījums, bet šis parastais gadījums visiem nezin kāpēc izlikās savāds. Runājoties par kopīgiem Pēterburgas paziņām, Anna pēkšņi piecēlās.

— Dēla ģīmetne ir albumā, — viņa teica, — es jums parādīšu savu Serjožu, — viņa piebilda ar lepnu mātes smaidu.

Ap desmitiem viņa parasti atvadījās no dēla un bieži vien pati pirms braukšanas uz balli nolika to gulēt, un tagad Annai k]uva skumji, ka viņa atrodas tik tālu no dēla; un, lai ko viņa runāja, domās tā atkal un atkal atgriezās pie sava cirtainā Serjožas. Viņai iegribējās palūkoties tā ģīmetnē un parunāties par viņu. Izmantodama pirmo ieganstu, viņa piecēlās un savā vieglajā, noteiktajā gaitā devās pēc albuma. Kāpnes augšup uz viņas istabu veda no siltās priekštelpas, kur bija ari kāpnes lejup uz izeju.

Tai brīdī, kad viņa izgāja no viesistabas, priekštelpā atskanēja zvans.

— Kas tas varētu būt? — Dollija prātoja.

— Pēc manis braukt par agru, bet kādam citam ierasties — par vēlu, — Kitija piezīmēja.

— Jādomā, ar papīriem, — Stepans Arkadjičs piebilda, un, kad Anna gāja gar ārējām kāpnēm, sulainis pašlaik skrēja augšup, lai pieteiktu atbraucēju, bet pats atbraucējs stāvēja zem spuldzes. Paskatījusies lejup, Anna tūdaļ pazina Vronski, un dīvaina tīksmes un reizē neskaidra baiļu izjūta pēkšņi iesmeldzās viņas sirdī. Viņš stāvēja, mēteli nenoģērbis, un kaut ko ņēma ārā no kabatas. Mirklī, kad tā atradās pret kāpņu augšgala vidu, viņš pacēla acis, ieraudzīja Annu, un viņa sejas izteiksmē atplaiksnīja it kā sakaunēšanās un izbailes. Viņa mazliet nolieca galvu un pagāja garām, bet tūlīt aiz viņas jau atskanēja Stepana Arkadjiča skaļā balss, kas aicināja nākt iekšā, un paklusā, mīkstā, mierīgā Vronska balss, kas aicinājumu noraidīja.

Kad Anna atgriezās ar albumu, viņš jau bija projām, un Stepans Arkadjičs stāstīja, ka tas iegriezies uzzināt par mielastu, ko viņi rīt rīkojot kādai iebraukušai slavenībai.

— Un neparko nenāca iekšā. Viņš likās tāds savāds, — Stepans Arkadjičs piebilda.

Kitija nosarka. Viņa domāja, ka vienīgā ir sapratusi, kāpēc Vronskis te atbraucis un kāpēc nav nācis iekšā. «Viņš bijis pie mums,» viņa sprieda, «mani nav atradis mājās un nodomājis, ka esmu šeit, bet iekšā nenāca tāpēc, ka domāja — ir jau vēls un arī Anna šeit.»

Visi saskatījās, nekā nesacīdami, un sāka šķirstīt Annas albumu.

Nebija jau nekas neparasts, ne savāds, ja cilvēks pusdesmitos iegriezies pie drauga, lai aprunātos par rīkojamo mielastu, un nav nācis iekšā, bet visiem tas šķita dīvaini. Un visvairāk dīvaini un nelabi tas likās Annai,

XXII

Balle nupat bija sākusies, kad Kitija ar māti kāpa augšup pa platajām, gaismas pielietajām kāpnēm, kur abās malās bija nostādīti puķu trauki un pūderēti sulaiņi sarkanās livrejās. No zālēm atšalca vienmērīga kustības čaloņa kā no bišu stropa; un, kad viņas kāpņu laukumiņā pie spoguļa starp zaļumu kokiem sakārtoja frizūras un tērpus, no zāles jau atskanēja orķestra vijoļu dzidri vārās skaņas, kas ievadīja pirmo valsi. Vecītis civilā, kas pie otra spoguļa tikko bija saglaudis savus sirmos deniņus un izplatīja ap sevi smaržu vilni, sadūrās ar viņām uz kāpnēm un pagrieza ceļu, ar neslēptu tīksmi noskatīdamies uz Kitiju, kuru tas nepazina. Bezbārdis jauneklis, viens no tiem augstāko aprindu jauniešiem, kurus vecais kņazs Ščerbackis saukāja par sprukstiem, pārmērīgi izgrieztā vestē, pa ceļam kārtodams balto kravati, palocījās viņām, paskrēja garām, tad atgriezās un aicināja Kitiju uz kadriļu. Pirmā kadriļa jau bija apsolīta Vronskim, viņai nācās atdot šim jauneklim otro. Kāds virsnieks, pogādams ciet cimdu, grieza tām ceļu pie durvīm un, ūsas glauzdams, ar tīksmi noraudzījās rožainajā Kitijā,

Kaut gan ģērbšanās, matu sasukājums un visa gatavošanās ballei prasīja no Kitijas daudz pūļu un pārdomu, tagad viņa savā sarežģītajā tila tērpā ar rožainu pamatu iesoļoja ballē tik brīvi un vienkārši, it kā visām šīm rozetēm un mežģinēm, visiem tērpa sīkumiem ne viņa pati, ne viņas mājinieki nebūtu veltījuši ne mirkli uzmanības, it kā viņa jau būtu dzimusi šai tilā un mežģīnēs, ar šo augsto matu sasukājumu, ar šo rozi un divām lapiņām virs tās.

Kad vecā kņaziene pie ieejas zālē gribēja sakārtot viņai jostiņas lentu, kas bija sagriezusies, Kitija viegli atvairījās. Viņa juta, ka tās tērpā visam pašam par sevi jābūt daiļam un vijīgam un nekas nav jālabo.

Kitija juta, ka šī ir viena no viņas laimīgajām dienām. Tērps nekur nebija neērts, mežģines visur labi piegula, rozetes nebija saburzītas un norautas; iesārtās kurpītes ar augstiem, izliektiem papēžiem nespieda, bet

mudināja kājiņu. Biezās gaišo matu pīnes gluži kā savējās turējās uz mazās galviņas. Visas trīs garā cimda pogas aizpogājās labi un neiztrūka, cimds apskāva viņas roku, nemainot tās veidojumu. Medaljona melnā samta saite jo maigi apņēma kaklu. Šī saite bija tik jauka, ka mājās, spogulī lūkojoties uz savu kaklu, Kitija juta saiti runājam. Par visu pārējo vēl varēja šaubīties, bet saite bija brīnišķīga. Kitija pasmaidīja arī še, ballē, paskatījusies spogulī uz melno saiti. Atsegtajos plecos un rokās Kitija juta marmora vēsumu, un šī sajūta tai sevišķi patika. Acis mirdzēja, un sārtās lūpas nespēja, nesmaidīt savas pievilcības apziņā. Viņa vēl nebija paguvusi ieiet zālē un nokļūt līdz krāsainajam tilā, lentās un mežģinēs tērptajam dāmu pulkam, kas gaidīja aicinājumu uz deju (Kitija nekad nestāvēja šai barā), kad viņu jau lūdza uz valsi un uzlūdza vislabākais kavalieris, galvenais baļļu hierarhijas kavalieris, slavenais deju vadītājs un ceremoniju meistars visās ballēs, precētais, skaistais un staltais vīrietis — Jegoruška Korsunskis. Tikko palaidis vaļā grāfieni Baņinu, ar kuru tas bija nodejojis pirmo valša apli, viņš stāvēja un pārlūkoja savu saimniecību — dažus pārus, kas bija sākuši dejot, — kad ieraudzīja ienākam Kitiju, pieskrēja tai ar īpašo, tikai deju vadītājiem raksturīgo līgani slīdošo gaitu un palocījies, nemaz nejautādams, vai viņa vēlas, pacēla roku, lai apskautu tās slaido vidukli. Viņa atskatījās, meklēdama, kam pasniegt vēdekli, un namamāte, viņai uzsmaidīdama, to paņēma.

— Cik jauki, ka jūs laikā atbraucāt, — viņš tai sacīja, apskaudams viņas vidukli, — jo kas tā par manieri — nokavēt!

Viņa uzlika saliektu kreiso roku tam uz pleca, un mazās kājiņas rožu kurpītēs ātri, viegli un ritmiski sāka kustēties mūzikas taktī pa slideno parketu.

— Ar jums valsējot, cilvēks atpūšas, — viņš sacīja, uzsākot pirmos vēl palēnos valša soļus. — Brīnišķīgi, kāds vieglums, precision , — viņš tai sacīja to pašu, ko mēdza teikt gandrīz visām labi pazīstamām dāmām.

Viņa pasmaidīja par slavējumu un turpināja raudzīties tam pār plecu zālē. Viņa nebija ne jauna iesācēja, kurai ballē visas sejas saplūst vienā burvīgā ainā; viņa nebija arī no tām meitenēm, kas tik daudz vazātas uz ballēm, ka visas sejas tām jau līdz apnikumam pazīstamas; viņa atradās šo divu pakāpju vidū — bija satraukta, tomēr valdīja pār sevi tiktāl, ka spēja novērot. Zāles kreisajā stūrī viņa redzēja pulcējamies sabiedrības ziedu. Tur bija līdz galējai iespējai atsegtā skaistule Lidija, Korsunska sieva; tur bija namamāte, tur spīdināja savu kailo galvvirsu Krivins, kas vienmēr atradās tur, kur bija sabiedrības zieds; turp lūkojās jaunekli, neiedrošinādamies tuvoties; un tur viņa saskatīja Stivu un vēlāk ieraudzīja arī Annas daiļo seju un stāvu melnā samta tērpā. Arī viņš bija tur. Kitija nebija sastapusi viņu kopš tā vakara, kad atteica Levinam. Ar savām tālredzīgajām acīm viņa tūdaļ to pazina un pat ievēroja, ka tas uz viņu lūkojas.

— Ko, varbūt vēl vienu apli? Jūs taču neesat nogurusi! — Korsunskis mazliet aizelsies teica.

— Nē, pateicos, pietiks.

— Kur tad jūs pavadīt?

— Liekas, tur ir Kareņina… pavadiet mani pie viņas!

— Kur vien pavēlat.

Un Korsunskis, mazinādams soli, valsēja tieši pūlī, virzīdamies uz kreiso zāles stūri un atvainodamies: «Pardon, mesdames, pardon, pardon, mesdames,» — un, izlocījies cauri tila, lentu un mežģiņu jūrai, neaizķēris ne spalviņas, strauji sagrieza savu dāmu, tā ka atsedzās viņas ažūrzeķēs tērptās slaidās kājiņas, bet šlepe izpletās kā vēdeklis un apklāja Krivinam ceļgalus. Korsunskis palocījās, izslēja balto krūti un sniedza roku, lai pavadītu Kitiju pie Annas Arkadjevnas. Kitija piesārtusi noņēma šlepi Krivinam no ceļiem un mazliet apreibusi lūkojās apkārt, meklēdama Annu. Anna nebija mēļā tērpā, kā Kitija tik ļoti vēlējās, bet gan melnā, dziļi izgrieztā samta tērpā, kas atsedza viņas pilnīgos, kā no ziloņkaula veidotos plecus un krūtis, apaļīgās rokas ar šaurajām, smalkajām delnām. Viss tērps bija rotāts ar

Venēcijas mežģinēm. Uz galvas viņai melnajos matos, savējos bez piejaukuma, rotājās maza atraitnīšu vija, un tāda pati bija piesprausta arī pie melnās jostas starp baltajām mežģinēm. Viņas matu sasukājums bija nemanāms. Manāmas bija tikai īsās un nepaklausīgās cirtaino matu sprogas, kas viņai allaž raisījās pie deniņiem un pakauša un ļoti viņu greznoja. Ap vingro, slaidi veidoto kaklu vijās pērļu virkne.

Kitija redzēja Annu ik dienas, bija iemīlējusies viņā un iedomājusies, ka tā katrā ziņā būs mēļā tērpā. Bet tagad, redzot to melnā, viņa sajuta, ka nav izpratusi, cik tā jauka. Tagad viņa to ieraudzīja jaunā un gluži negaidītā gaismā. Tagad viņa saprata, ka Anna nevarēja būt mēļā, ka viņas daiļums bija tāds, kas allaž izcēlās pāri tērpam, ka viņas ietērps nekad nevarēja kļūt redzams. Arī melnais tērps ar kuplajām mežģinēm nebija redzams, viņu uzskatot; tas bija tikai ietvars, un redzama bija tikai viņa pati, vienkārša, dabiska, daiļa un reizē jautra, un dzīvespriecīga.

Viņa stāvēja kā vienmēr ļoti stalti un, Kitijai pie savrupā pulciņa pienākot, sarunājās ar namatēvu, mazliet pavērsusi pret to galvu.

— Nē, es nemetīšu akmeni, — viņa atbildēja uz kādu tā vaicājumu, — lai gan nesaprotu, — viņa turpināja, paraustījusi plecus, un tūdaļ ar maigu aizgādības smaidu pievērsās Kitijai. Ašā sievietes skatienā viņa aptvēra tās tērpu un tikko manāmi, bet Kitijai saprotami pamāja ar galvu, tā izsakot labvēlīgu novērtējumu tās tērpam un skaistumam. — Jūs pat zālē ienākat dejodama, — viņa piebilda.

— Tā ir viena no manām uzticamākajām palīdzēm, — sacīja Korsunskis, palocīdamies Annai Arkadjevnai, ar kuru vēl nebija ticies. — Kņaze palīdz darīt balli jautru un košu. Anna Arkadjevna, vienu valsi! — viņš teica pieliekdamies.

— Vai tad jūs esat pazīstami? — jautāja namatēvs.

— Ar ko gan mēs neesam pazīstami? Mēs ar sievu esam kā balti vilki, mūs pazīst visi, — Korsunskis atbildēja. — Vienu valsi, Anna Arkadjevna!

— Ja vien drīkst nedejot, es nedejoju, — viņa sacīja.

— Bet šodien nedrīkst, — Korsunskis atbildēja.

Tai brīdī pienāca Vronskis,

— Nu, ja šodien nedrīkst nedejot… tad iesim, — viņa teica, neievērodama Vronska paklanīšanos, un strauji uzlika roku Korsunskim uz pleca.

«Kāpēc viņa ir nelaipna pret Vronski?» Kitija prātoja, ievērojusi, ka Anna tīši neatbild uz viņa sveicinājumu. Vronskis pienāca pie Kitijas, atgādināja par pirmo kadriļu un izteica nožēlu, ka tam visu šo laiku neesot bijis izdevības viņu redzēt. Kitija klausījās viņā, tīksmi raudzīdamās uz valsējošo Annu. Viņa gaidīja, ka Vronskis aicinās uz valsi, bet tas neaicināja, un viņa izbrīnā to uzlūkoja Viņš nosarka un steigšus aicināja valsēt, bet, tikko bija apskāvis viņas slaido vidukli un spēra pirmo soli, muziķa pēkšņi apklusa. Kitija ielūkojās viņa sejā, kas bija tai tik ļoti ļoti tuvu, un vēlāk ilgi, pat pēc vairākiem gadiem, atceroties šo mīlas pilno skatienu, ar kādu tā viņā lūkojās un uz kuru viņš tai neatbildēja, Kitijas sirdi allaž sažņaudza sāpīgs kauns.

— Pardon, pardon! Valsi, valsi! — otrā zāles galā iesaucās Korsunskis un, paķēris pirmo jaunavu, kas gadījās pa rokai, arī pats devās dejot.

XXIII

Vronskis nodejoja ar Kitiju vairākus apļus. Pēc valša Kitija piegāja pie mātes un bija paguvusi pārmīt tikai dažus vārdus ar Nordstoni, kad Vronskis jau nāca vest viņu uz pirmo kadriļu. Dejodami kadriļu, tie neko nozīmīgu viens otram nepateica, risinājās saraustīta tērzēšana gan par Korsunskiem, vīru un sievu, kurus viņš ļoti jocīgi raksturoja, dēvēdams par mīlīgiem četrdesmitgadīgiem bērniem, gan par nākamo pašu spēkiem rīkojamo lugas izrādi, un tikai vienubrīd saruna Kitiju aizskāra dziļāk, kad viņš vaicāja par Levinu, vai arī tas esot šeit, un sacīja, ka Levins viņam ļoti iepaticies. Bet Kitija neko vairāk no kadriļas arī necerēja. Ar sirds trīsām viņa gaidīja mazurku. Viņai šķita, ka mazurkas laikā visam jāizšķiras. Viņu neuztrauca tas, ka jau kadriļas laikā viņš nelūdza to uz mazurku. Viņa bija pārliecināta, ka mazurku dejos ar viņu, tāpat kā iepriekšējās baliēs, un pieciem atsacīja, piebilzdama, ka ir jau uzlūgta. Visa balle līdz pēdējai kadriļai Kitijai pagāja kā burvīgs krāšņu ziedu, skaņu un kustību sapnis. Viņa nedejoja tikai tad, ja jutās pārguruši un lūdza atelpas. Bet, dejojot kadriļu ar kādu no garlaicīgajiem jaunekļiem, kuram nevarēja atteikt, viņai nejauši iznāca atrasties visāvis ar Vronski un Annu. Viņai nebija gadījies sastapties ar Annu kopš paša balles sākuma, un nu viņa pēkšņi ieraudzīja to atkal gluži citādā un negaidītā gaismā. Viņa saskatīja Annā pašai tik pazīstamo aizraušanos ar panākumu. Viņa redzēja, ka Anna ir apreibusi no tai veltītās sajūsmas. Kitija pazina šīs jūtas, zināja to pazīmes un redzēja tās Annā — redzēja trīcam liesmaino mirdzumu tai acīs, redzēja laimes un saviļņojuma smaidu neviļus rotājamies tai uz lūpām, vingro grāciju, drosmi un vieglumu kustībās.

«Kurš?» viņa sev jautāja. «Visi vai viens?» Un, nepalīdzēdama jauneklim, ar kuru dejoja un kurš gauži nopūlējās sasaistīt pārtrūkušo sarunas pavedienu, ārēji pakļaudamās Korsunska jautri skaļajiem pavēļu saucieniem, kas brīžiem visus meta gan grand rond , gan izlocīja chaine , Kitija turpināja novērot, un viņas sirds sažņaudzās arvien vairāk un vairāk. «Nē, Anna nav apreibusi no pūļa sajūsmas, bet no viena pielūgsmes. Bet kurš ir šis viens? Vai tiešām tas ir viņš?» Ikreiz, kad Vronskis runāja ar Annu, tai acīs uzzibsnīja prieka mirdzums un laimes smaids izlocīja viņas sārtās lūpas. Viņa it kā apspieda sevi, lai neizpaustu šīs prieka zīmes, bet tās pašas no sevis atspoguļojās viņas sejā. «Un ko tad viņš?» Kitija paskatījās uz Vronski, un viņu pārņēma šausmas. To, ko Kitija tik skaidri lasīja Annas vaibstu spogulī, viņa ieraudzīja arī Vronska sejā. Kur izgaisusi viņa arvien mierīgā, stingrā stāja un bezbēdīgi rāmā sejas izteiksme? Nē, tagad viņš ikreiz, kad uzrunāja Annu, mazliet nolieca galvu, it kā vēlēdamies krist ceļos tās priekšā, un viņa skatienā bija vienīgi padevības un baiļu izteiksme. «Nevis aizvainot es gribu,» it kā runāja ikreiz viņa skatiens, «bet sevi glābt gribu un nezinu — kā.» Viņa sejā bija tāda izteiksme, kādu Kitija nekad agrāk nebija redzējusi.

Viņi sarunājās par kopīgiem paziņām, tā bija visnenozīmīgākā tērzēšana, bet Kitijai šķita, ka ik vārds, ko tie izsacīja, izšķir viņu un viņas likteni. Un dīvaini: kaut gan viņi patiešām tērzēja par to, cik smieklīgs ir Ivans Ivanovičs ar savu franču valodu, un par to, ka Jeļecka būtu varējusi taisīt labāku partiju, tomēr šie vārdi tiem bija nozīmīgi, un viņi to juta tāpat kā Kitija. Kitijas dvēselē sabiezēja tāda migla, kas aizsedza visu balli, visu pasauli, visu, visu. Tikai stingrā audzināšanas skola, ko tā bija baudījusi, to saturēja un lika tai darīt visu, ko no tās prasīja: dejot, atbildēt uz jautājumiem, sarunāties, pat smaidīt. Bet priekš mazurkas sākuma, kad sāka izvietot krēslus un daži pāri jau devās no mazajām uz lielo zāli, Kitija piedzīvoja izmisuma un šausmu brīdi. Pieciem viņa bija atteikusi un tagad nedejos mazurku. Nebija pat cerības, ka kāds to lūgtu — tieši tāpēc, ka tai bija pārāk lieli panākumi sabiedrībā, un nevienam pat prātā nevarēja nākt doma, ka viņa līdz šim laikam vēl nav uzlūgta. Vajadzētu sacīt mātei, ka viņa jūtas nevesela, un braukt mājās, bet viņai nebija spēka to izdarīt. Viņa jutās galīgi salauzta.

Kitija ielavījās mazās viesistabas kaktā un atlaidās sēdeklī. Gaisīgais tērps kā mākonis pacēlās ap viņas trauslo stāvu; viena kailā, kalsnā, maigā meitenes roka, bezspēkā nolaista, ieslīga rožaino svārku krokās; otrā viņa turēja vēdekli un ātrām, īsām kustībām vēsināja savu sakarsušo seju. Un, kaut gan viņa izskatījās kā taurenītis, kas nupat nolaidies uz smildziņas un tūlīt, tūlīt atkal pacelsies, izpletis košos spārnus, baigs izmisums žņaudza viņas sirdi.

«Bet varbūt es maldos, varbūt tā nemaz nebija?»

Un viņa atkal domās pārcilāja visu redzēto.

— Kitij, kas tad tas? — grāfiene Nordstone iesaucās, klusi pienākusi tai klāt pa grīdas paklāju. — Es to nesaprotu.

Kitijai sadrebēja apakšlūpa; viņa strauji piecēlās.

— Kitij, tu nedejo mazurku?

— Nē, nē, — Kitija atsaucās, un viņas balss trīcēja asarās.

— Es biju klāt, kad viņš aicināja viņu uz mazurku, — Nordstone teica, zinādama, ka Kitija sapratīs, kuri ir tie «viņš» un «viņa». — Viņa tam saka: vai tad jūs nedejojat ar kņazi Ščerbacku?

— Ak, man vienalga! — Kitija iesaucās.

Neviens, izņemot viņu pašu, nesaprata tās stāvokli,

neviens nezināja, ka vakar viņa atsacījusi cilvēkam, kuru tā varbūt mīlēja, un atsacījusi tādēļ, ka ticēja citam.

Grāfiene Nordstone sameklēja Korsunski, ar kuru tai vajadzēja dejot mazurku, un lika viņam uzlūgt Kitiju.

Kitija dejoja pirmajā pārī, un — viņai par laimi — tai nevajadzēja sarunāties, jo Korsunskis visu laiku skraidīja, rīkodams savu saimniecību. Vronskis ar Ansiu sēdēja viņai gandrīz pretī. Viņa ar savām tālredzīgajām acīm redzēja tos iztālēm, redzēja arī tuvumā, kad viņu pāri dejā satikās, un, jo vairāk viņa tos vēroja, jo vairāk pārliecinājās, ka viņas nelaime ir notikusi. Viņa redzēja, ka tie šai ļaužu pilnajā zālē jūtas esam divatnē. Un Vronska sejā, allaž tik cietā un neatkarīgā, viņa redzēja to mulsuma un padevības izteiksmi, kas viņu pirmīt pārsteidza: tāds izskatās gudrs suns, kad tas jūtas vainīgs.

Ja Anna smaidīja, smaids pielipa arī viņam. Ja Anna kļuva domīga, arī viņš kļuva nopietns. Kāds nepārvarams spēks saistīja Kitijas skatienu pie Annas sejas. Anna bija skaista savā vienkāršajā, melnajā tērpā, skaistas bija viņas pilnīgās rokas ar sprādzēm, skaists vingrais kakls ar pērļu virkni, skaisti cirtainie mati ar pajukušo sasukājumu, skaistas graciozās un vieglās mazo kāju un roku kustības, skaista šī seja savā dzīvespriekā, bet bija kas šausmīgs un nežēlīgs viņas skaistumā.

Kitija lūkojās viņā ar vēl lielāku apbrīnas jūsmu nekā agrāk un cieta arvien vairāk un vairāk. Kitija jutās samīta, un tas izpaudās viņas sejā. Kad Vronskis viņu ieraudzīja, sadūries mazurkā, viņš pirmajā mirklī Kitiju nepazina — tik ļoti viņa bija pārvērtusies.

— Jauka ballef — viņš teica, lai kaut ko sacītu.

— Jā, — viņa atbildēja.

Mazurkas vidū, atkārtojot sarežģītu gājienu, ko Korsunskis nupat bija izdomājis, Anna iznāca loka vidū, paņēma divus kavalierus un aicināja pie sevis vēl vienu dāmu un Kitiju. Kitija tuvodamās ar bailēm lūkojās viņā. Anna, piemiegusi acis, paskatījās viņā, paspieda roku un pasmaidīja. Bet, pamanījusi, ka Kitijas seja viņas smaidam atbild tikai ar izbrīna un izmisuma izteiksmi, viņa novērsās un sāka jautri tērzēt ar otru dāmu.

«Jā, viņā ir kaut kas svešs, velnišķīgs un daijš,» Kitija sev sacīja.

Anna negribēja palikt uz vakariņām, bet namatēvs mēģināja viņu pierunāt.

— Palieciet, Anna Arkadjevna! — iejaucās arī Korsunskis, paņemdams viņas kailo roku zem savas frakas piedurknes. — Kāda man ir kotiljona ideja! Un bijou!

Un viņš pamazām kustējās ēdamzāles virzienā, cenzdamies viņu aizvilināt līdzi. Namatēvs mudinot smaidīja.

— Nē, es nepalikšu, — Anna smaidot atbildēja; un, kaut gan viņa smaidīja, gan Korsunskis, gan namatēvs no viņas noteiktā toņa, kādā tā atbildēja, saprata, ka viņa nepaliks.

— Nē, es jau tagad Maskavā vienā jūsu ballē esmu dejojusi vairāk nekā Pēterburgā visu ziemu, — Anna sacīja, atskatīdamās uz blakus stāvošo Vronski. — Jāatpūšas pirms ceļa.

— Vai jūs noteikti rīt braucat? — Vronskis jautāja.

— Jā, es tā domāju, — Anna atbildēja, it kā izbrīnījusies par viņa jautājuma pārdrosmi, bet reizē ar šiem vārdiem Vronski apdedzināja viņas acu trīcošais un nevaldāmais mirdzums un smaids.

Anna Arkadjevna nepalika uz vakariņām un aizbrauca.

XXIV

«Jā, manī ir kaut kas pretīgs, atbaidošs,» Levins nodomāja, iznācis no Ščerbacku nama un dodamies kājām pie brāļa. «Un es nederu satiksmē ar citiem ļaudīm. Saka, tā esot lepnība. Nē, arī lepnuma manī nav. Ja man būtu lepnums, es nebūtu nostādījis sevi tādā stāvoklī.» Un viņš iztēlojās Vronski, laimīgu, labsirdīgu, gudru un mierīgu, kas droši vien nekad nav bijis tik šausmīgā stāvoklī, kādā viņš, Levins, bija nokļuvis šai vakarā. «Jā, Kitijai bija jāizvēlas Vronskis. Tā tam jābūt, un man nav kam sūdzēties un nav arī par ko sūdzēties. Vainīgs esmu es pats. Kāda man bija tiesība domāt, ka viņa gribēs savienot savu dzīvi ar manējo? Kas es esmu? Un kāds es esmu? Niecīgs cilvēks, nevienam un nekam nevajadzīgs.» Un viņš atcerējās brāli Nikolaju un ar prieku pieķērās šai domai. «Vai gan Nikolajam nav taisnība, ka pasaulē viss ir ļauns un riebīgs? Un ir jāšaubās, vai mēs pareizi esam sprieduši un spriežam par brāli Nikolaju. Protams, no Prokofija viedokļa, kad Prokofijs viņu ieraudzījis piedzērušos un nodrjskātā kažokā, viņš ir nicināms cilvēks; bet es viņu pazīstu no citas puses. Es pazīstu viņa dvēseli un zinu, ka mēs esam līdzīgi viens otram. Taču es nevis devos uzmeklēt viņu, bet braucu kaut kur pusdienot un vēl šajos ciemos.» Levins piegāja pie laternas, izlasīja brāļa adresi, kas tam bija kabatas portfelī, tad pasauca važoni. Visu garo ceļu līdz brāļa mītnei Levins pārcilāja atmiņā tam zināmos gadījumus no brāļa Nikolaja dzīves. Atcerējās, kā brālis, universitātē būdams, un arī vēl gadu pēc tam, par spīti biedru zobgalībām, dzīvoja kā mūks, stingri pildot visus reliģijas nosacījumus — dievkalpojumus, gavēņus — un atturoties no jebkādām izpriecām un baudām, īpaši no sievietēm; un kā vēlāk viņš pēkšņi it kā no saites norāvies sāka saieties ar vispretīgākajiem ļaudīm un nodevās visnevaldāmākajai uzdzīvei. Tālāk Levins atcerējās notikumu ar zēnu, ko brālis bija atvedis no sādžas, lai audzinātu, bet dusmu lēkmē tā piekāvis, ka tiesā bija ierosināta pret viņu sūdzība par miesas bojājumiem. Vēlāk atcerējās notikurnu ar blēdi, kuram brālis bija paspēlējis naudu uz kārtīm un izdevis vekseli, bet pats vēlāk iesūdzējis blēdi tiesā par krāpšanu. (Tā bija tā nauda, ko samaksāja Sergejs Ivaničs.) Tad vēl atcerējās, kā brālis bija pavadījis nakti policijas iecirknī par trakošanu dzērumā. Atcerējās viņa ierosināto apkaunojošo prāvu pret brāli vSergeju Ivaniču par to, ka tas it kā neesot viņam izmaksājis mantojuma daļu no mātes muižas; un pēdējo notikumu, kad viņš aizbrauca dienestā Rietumu guberņās un tur bija nodots tiesai par staršinas piekaušanu … Tas viss bija šausmīgi un riebīgi, bet Levinam tas nemaz nelikās tik riebīgi, kā vajadzēja likties tiem, kas Nikolaju Levinu nepazina un nezināja visu viņa dzīves gaitu, nepazina viņa sirdi.

Levins atcerējās, ka tad, kad Nikolajs vēl atradās savā dievticības, gavēņu, mūku un dievkalpojumu godināšanas periodā, kad brālis reliģijā meklēja palīdzību, lai savaldītu savu kaislo dabu, neviens ne tikai neatbalstīja Nikolaju, bet visi, arī Konstantins Levins, smējās par viņu. Viņu ķircināja, saukāja par Noasu, par mūku, bet, kad viņš norāvās kā no valga, tad neviens viņam nepalīdzēja, bet visi ar šausmām un riebumu novērsās.

Levins juta, ka brālim Nikolajam sirdī, pašos sirds dziļumos, ar visu viņa dzīves nejēdzību nebija mazāk taisnības kā tiem ļaudīm, kas viņu nicināja. Viņš nebija vainīgs, ka piedzimis ar savu nevaldāmo raksturu un dīvaini ierobežoto prātu. Bet vienmēr viņš vēlējās būt labs. «Es viņam izteikšu visu un likšu arī viņam pašam izsacīt visu un rādīšu, ka mīlu viņu un tāpēc viņu saprotu,» Levins sevī nolēma, piebraukdams vienpadsmitajā stundā pie adresē norādītās viesnīcas.

— Augšā, divpadsmitais un trīspadsmitais, — šveicars atbildēja uz Levina jautājumu.

— Vai ir mājās?

— Laikam gan mājās.

Divpadsmitā numura durvis bija pusviru, un no turienes gaismas strēlē plūda biezi nelāgas un nestipras tabakas dūmi un skanēja Levinam nepazīstama balss;

bet Levins tūdaļ uztvēra, ka brālis ir te, — viņš sadzirda tā kāsēšanu.

Kad viņš iegāja pa durvīm, nepazīstamā balss teica:

— Viss atkarīgs no tā, cik gudri un apzinīgi lieta tiks vadīta.

Konstantins Levins ieskatījās pa durvīm un ieraudzīja, ka runā jauns cilvēks vamzī, ar milzīgu izspūrušu matu kodaļu, bet uz dīvāna sēž jauna, mūsaina sieviete vilnas ģērbā bez piedurkņu atlokiem un apkaklītes. Brālis nebija redzams. Konstantīnam sāpīgi sažņaudzās sirds, iedomājot, kādu svešu ļaužu vidū dzīvo viņa brālis. Neviens nedzirdēja viņu ienākam, un, novilkdams galošas, Konstantins ieklausījās, ko runāja kungs vamzī. Tas stāstīja par kādu uzņēmumu.

— Nu, velns lai viņas parauj, tās privileģētās šķiras! — atkāsēdamās teica brāļa balss. — Maša! Sagādā tu mums vakariņas un dod degvīnu, ja ir palicis pāri; ja nav, sūti, lai atnes!

Sieviete piecēlās, iznāca priekštelpā un ieraudzīja Konstantīnu.

— Kāds kungs atnācis, Nikolaj Dmitrič, — viņa sacīja.

— Ko vajag? — dusmīgi jautāja Nikolaja Levina balss.

— Tas esmu es, — Konstantins Levins atbildēja, panākdams gaismā.

— Kāds es? — Nikolaja balss vēl dusmīgāk atkārtoja. Bija dzirdams, ka tas aši pieceļas, kaut ko aizķerdams, un Levins ieraudzīja durvīs tik pazīstamo, savā mežonībā un slimīgumā tomēr pārsteidzoši milzīgo, kaulaino un sakumpušo brāļa stāvu un tā lielās, izbiedētās acis.

Brālis bija vēl vājāks nekā pirms trim gadiem, kad Konstantins Levins pēdējo reizi to tika redzējis. Viņš bija ģērbies īsos svārkos. Gan rokas, gan platie kauli šķita vēl milzīgāki. Mati kļuvuši retāki, tās pašas taisnās ūsas nokārās pār lūpām, tās pašas acis dīvaini un naivi lūkojās ienācējā.

— A, Kostja! — viņš pēkšņi iesaucās, pazinis brāli, un viņa acis iemirdzējās priekā. Bet jau nākamajā

mirklī brālis atskatījās uz jauno cilvēku un izdarīja Konstantinam tik pazīstamo konvulsīvo galvas un kakla kustību, it kā apkakle tam žņaugtu; un gluži cita — mežonīga ciešanu un nežēlības izteiksme sastinga viņa izdilušajā sejā.

— Es rakstīju jums un arī Sergejam Ivaničam, ka nepazīstu jūs un arī nevēlos pazīt. Ko tev … ko jums vajag?

Brālis izskatījās pavisam citāds, nekā Konstantins viņu bija iedomājies. Domādams par viņu, Konstantins Levins bija piemirsis pašu smagāko un Jaunāko tā raksturā, kas satiksmi ar viņu darīja tik grūtu; un tagad, ieraugot tā seju, it īpaši šo konvulsīvo galvas grozīšanu, viņš visu to atcerējās.

— Neesmu ieradies nekādas vajadzības dēļ, — viņš bikli atbildēja. — Es vienkārši atbraucu, lai tevi satiktu.

Brāļa biklums, šķiet, mīkstināja Nikolaja sirdi. Viņš paraustīja lūpas.

— Ā, tu tāpat vien? — viņš sacīja. — Nu, nāc iekšā, sēdies! Vai vēlies vakariņas? Maša, atnes trīs porcijas! Nē, pagaidi! Vai tu zini, kas tas ir? — viņš jautāja brālim, norādot uz kungu vamzī. — Tas ir Kricka kungs, mans draugs vēl no Kijevas laikiem, ļoti ievērojams cilvēks. Viņu, zināms, vajā policija, tāpēc ka viņš nav nelietis.

Un pēc sava paraduma viņš pārlaida skatienu visiem, kas atradās istabā. Pamanījis, ka sieviete, kas stāvēja durvīs, grasās iet, viņš tai uzsauca: «Pagaidi, es teicu!» Un ar Konstantinam tik pazīstamo runas neprasmi un nesakarību viņš sāka stāstīt brālim par Kricki, atkal visus aplūkodams. Stāstīja, kā Krickis padzias no universitātes, tāpēc ka dibinājis palīdzības biedrību trūcīgiem studentiem un rīkojis svētdienas Skolas, kā vēlāk iestājies par skolotāju tautskolā, bet arī no turienes padzīts un kā vēlāk par kaut ko tiesāts.

— Jūs no Kijevas universitātes? — Konstantins Levins Krickim jautāja, lai izbeigtu neveiklo klusumu, kas bija iestājies.

— Jā, biju Kijevas universitātē, — sabozies nelaipni atbildēja Krickis.

— Bet šī sieviete, — Nikolajs Levins pēkšņi viņu pārtrauca, norādīdams uz sievieti, — ir mana dzīvesbiedre, Marja Nikolajevna. Es viņu paņēmu no nama,— un, to sacīdams, viņš atkal paraustīja kaklu. — Bet es viņu mīlu un cienu un visus, kas grib būt ar mani pazīstami, — viņš turpināja skaļākā balsī un sabozies, — lūdzu to mīlēt un cienīt. Viņa man ir tikpat kā sieva, gluži kā sieva. Tātad tagad tu zini, ar ko tev darīšana. Un, ja tu domā, ka tas tevi pazemo, tad te ir durvis.

Un viņa skatiens atkal jautājot visus pārlūkoja.

— Es nesaprotu, kāpēc tas mani var pazemot.

— Tad saki, Maša, lai atnes vakariņas: trīs porcijas, degvīnu un vīnu… Nē, pagaidi… Nē, nevajag… Ej!

XXV

— Tad lūk, — Nikolajs Levins turpināja, piepūlē saraukdams pieri un raustīdamies. Redzams, viņam bija grūti aptvert, kas būtu sakāms un darāms. — Vai redzi… — Viņš norādīja uz dzelzs gabaliem, kas ar auklu sasieti mētājās istabas kaktā. — Vai tu redzi tos? Tie ir pirmie soļi jaunam pasākumam, pie kā mēs esam ķērušies. Šis pasākums ir ražošanas artelis …

Konstantins gandrīz nemaz neklausījās. Viņš lūkojās brāļa slimīgajā, diloņa novājinātajā sejā, un viņam arvien vairāk un vairāk kļuva tā žēl, un viņš nevarēja piespiest sevi klausīties brāļa stāstā par arteli. Viņš saprata, ka šis artelis ir tikai glābšanās enkurs, lai nenoslīktu pašnicināšanā. Nikolajs Levins turpināja runāt.

— Tu zini, ka kapitāls nospiež darba cilvēku, — mūsu darba cilvēki, zemnieki, nes visu darba slogu un ir nostādīti tā, lai kā tie pūlētos, viņi nespēj izrauties no sava darba lopu stāvokļa. Visu darba algas uzviju, par kuru tie varētu uzlabot savu stāvokli, sagādāt sev brīvu brīdi un līdz ar to arī izglītību, visu atalgojuma

virspeļņu tiem atņem kapitālisti. Un sabiedrība ir tā iekārtota — jo vairāk strādā, jo vairāk iedzīvosies tirgotāji un zemes īpašnieki, bet strādātāji paši vienmēr paliks darba lopu stāvoklī. Un šī kārtība ir jāmaina, — viņš nobeidza, jautājot lūkodamies brālī.

— Jā, protams, — Konstantins teica, vērodams sārtumu, kas brālim parādījās zem izspiestajiem vaigu kauliem.

— Un mēs nu rīkojam atslēdznieku arteli, kur visa ražošana un visa peļņa, un, galvenais, darba rīki — viss būs kopīgs.

— Kur tad būs tas artelis? — Konstantins Levins jautāja.

— Vozdremas ciemā, Kazaņas guberņā.

— Kāpēc tad uz laukiem? Uz laukiem, manuprāt, jau tā darba pilnas rokas. Kam gan laukos vajadzīgs atslēdznieku artelis?

— Tāpēc, ka zemnieki tagad ir tādi paši vergi, kādi tie bija senāk. Un tāpēc jau jums ar Sergeju Ivaniču tas nepatīk, ka viņus grib izraut no šās verdzības, — Nikolajs Levins sacīja, iebilduma sakaitināts.

Konstantins Levins nopūtās, aplūkodams tai brīdī istabu, kas bija drūma un netīra. Šī nopūta, liekas, vēl vairāk sakaitināja Nikolaju.

— Es zinu, kādi jums ar Sergeju Ivaniču aristokrātiski uzskati. Zinu, ka viņš visu sava prāta spēku piepūlē, lai attaisnotu pastāvošo ļaunumu.

— Nē, bet kāpēc tu te runā par Sergeju Ivaniču? — Levins smaidot sacīja.

— Sergeju Ivaniču? Lūk, kāpēc! — dzirdot Sergeja Ivaniča vārdu, Nikolajs Levins pēkšņi iekliedzās — Lūk, kāpēc.«, Bet nav vērts runāt. Tikai vienu .. . Kāpēc tu atbrauci pie manis? Tu visu to nicini, un tas ir jauki, staigā laimīgs, staigā! — viņš kliedza, piecēlies no krēsla. — Ej savu ceļu, ej!

— Es nemaz nenicinu, — Konstantins Levins bikli sacīja. — Es pat neapstrīdu.

Tai brīdī atgriezās Marja Nikolajevna. Nikolajs Levins dusmīgi uz to paskatījās. Viņa aši piegāja tam klāt un kaut ko pačukstēja.

— Es esmu nevesels, es ātri iekaistu, — nomierinādamies un smagi elpodams, Nikolajs Levins teica, — un_ tu man vēl te runā par Sergeju Ivaniču un viņa sacerējumu. Tās ir tādas blēņas, tādi meli, tāda pašapmānīšanās! Ko gan var rakstīt par taisnīgumu cilvēks, kurš taisnīgumu nepazīst? Vai esat lasījis viņa rakstu?— Nikolajs jautāja Krickim, atkal apsēzdamies pie galda un norausdams uz vienu galu tur izbērtos papirosus, lai atbrīvotu vietu.

— Neesmu lasījis, — Krickis drūmi atbildēja, acīm redzot nevēlēdamies iesaistīties sarunā.

_ — Kādēļ tā? — Nikolajs Levins tagad aizkaitināts vērsās pret Kricki.

— Tāpēc, ka ieskatu par nevajadzīgu velti tērēt laiku.

— Bet atļaujiet, — kā tad jūs varat zināt, ka velti tērēsiet laiku? Daudziem šis raksts ir neaizsniedzams, stāv tiem pāri. Bet man ir citādi, es viņa domas redzu caur un cauri un zinu, kāpēc tas viss ir vāji.

Visi apklusa. Krickis lēnām piecēlās un ņēma cepuri.

— Vakariņas nevēlaties? Nu, ardievu! Rīt nāciet kopā ar atslēdznieku!

Tikko Krickis bija izgājis, Nikolajs Levins pasmaidīja un pamirkšķināja ar aci.

— Arī paviegls, — viņš sacīja. — Es taču redzu …

Bet Krickis tai brīdī parādījās durvīs un paaicināja

viņu.

— Ko vēl vajag? — viņš teica un izgāja pie tā gaitenī. Palicis vienatnē ar Marju Nikolajevnu, Levins to uzrunāja.

— Vai jūs jau sen ar brāli? — viņš tai jautāja.

— Nu jau būs otrs gads. Ar veselību viņiem ļoti vāji. Daudz dzer, — viņa teica.

— Kā tā — daudz dzer?

— Degvīnu dzer, bet tas viņiem kaitīgs.

— Vai tiešām daudz dzer? — Levins čukstēja.

— Jā, — viņa sacīja, bailīgi atskatīdamās uz durvīm, kur parādījās Nikolajs Levins.

— Par ko jūs runājāt? — tas jautāja sadrūmis, lūkodamies izbiedētām acīm gan vienā, gan otrā.

— Par ko?

— Ne par ko, — Konstantins samulsis atteica.

— Nu, ja negribat teikt, dariet, kā vēlaties. Tikai nav tev ar Marju ko runāt. Viņa ir paklīduši meita, bet tu esi kungs, — viņš sacīja, raustīdams kaklu.

— Es redzu, ka tu visu esi sapratis un novērtējis un ar nožēlošanu lūkojies uz maniem maldiem, — viņš pēc brīža turpināja skaļākā balsī.

— Nikolaj Dmitrič, Nikolaj Dmitrič, — Marja Nikolajevna atkal čukstēja, iedama tam klāt.

— Nu labi labi! … Bet kur tad vakariņas? Ā, nupat jau nāk, — viņš piebilda, ieraudzījis sulaini ar paplāti.

— Te, te noliec! — viņš dusmīgi teica un tūlīt ņēma degvīnu, pielēja glāzīti un kāri izdzēra. — Iedzer, gribi? — viņš piedāvāja brālim, tūdaļ kļuvis jautrāks.

— Nu, diezgan par Sergeju Ivaniču! Es tomēr priecājos, tevi redzot. Vari sacīt ko gribēdams, tomēr mēs neesam sveši. Nu, iedzer taču! Pastāsti, ko tu dari! — viņš turpināja, kāri gremodams maizes kumosu un pieliedams otru glāzīti. — Kā tu dzīvo?

— Dzīvoju viens uz laukiem, tāpat kā līdz šim, saimniekoju, — Konstantins atbildēja, šausmu pilns vērodams rijību, ar kādu brālis dzēra un ēda, un pūlēdamies slēpt, ka viņš to mana.

— Kādēļ tu neprecies?

— Nav iznācis, — Konstantins nosarcis atbildēja.

— Kādēļ tā? Man ir beigas! Es savu dzīvi esmu sabojājis. Un to es saku un teikšu: ja toreiz man būtu atdevuši manu daļu, kad man tā bija vajadzīga, visa mana dzīve būtu gluži citāda.

Konstantins Dmitričs pasteidzās novirzīt sarunu.

— Bet vai tu zini, ka tavs Vaņuša strādā pie manis Pokrovā par kantoristu? — viņš sacīja.

Nikolajs paraustīja kaklu un nogrima domās.

— Jā, pastāsti taču man, kas notiek Pokrovā! Ko, vai māja arvien vēl stāv tāpat un bērzi, un mūsu klases istaba? Un dārznieks Filips, vai tiešām viņš vēl dzīvs? Cik labi es atceros lapeni un dīvānu! Taču pielūko, neko mājā nepārgrozi, bet ātrāk precies un ierīko visu tā, ka bija! Tad es aizbraukšu pie tevis, ja tikai tava sieva bus laba.

— Atbrauc taču tagad pie manis! — Levins teica. — Cik jauki mēs iekārtotos!

— Es aizbrauktu pie tevis, ja zinātu, ka nesatikšu Sergeju Ivaniču.

— Tu viņu nesatiksi. Es dzīvoju pilnīgi neatkarīgi no viņa.

— Jā, bet saki, ko gribi, tev tomēr vajadzēs izvēlēties starp mani un viņu, — Nikolajs teica, bikli lūkor damies brālim acīs. Sis biklums Konstantinu aizkustināja.

— Ja tu vēlies dzirdēt visu manu grēksūdzi šai ziņā, tad es tev teikšu, ka jūsu ķildā ar Sergeju Ivaniču es neesmu ne vienā, ne otrā pusē. Jūs abi esat netaisni. Tu esi_ netaisns vairāk ārēji, bet viņš vairāk iekšēji.

— A, ā! Tu to esi sapratis, tu to esi sapratis? — Nikolajs priecīgi iekliedzās.

— Bet es personīgi, ja tu vēlies zināt, vairāk vērtēju draudzību ar tevi, tāpēc ka …

— Kāpēc, kāpēc?

Konstantins nevarēja pateikt, ka viņa draudzību vērtē vairāk tāpēc, ka Nikolajs ir nelaimīgs un draudzība tam vajadzīga. Bet Nikolajs saprata, ka tieši to viņš gribējis sacīt, un sadrūmis atkal ķērās pie degvīna.

— Pietiks, Nikolaj Dmitrič! — Marja Nikolajevna teica, sniegdamās ar kailo un tuklo roku pēc karafītes.

— Laid! Nemaisies! Sitīšu! — viņš kliedza.

Marja Nikolajevna pasmaidīja savu lēnprātīgo un

labsirdīgo smaidu, kas pielipa arī Nikolajam, un paņēma degvīnu.

— Tu domā, ka viņa nekā nesaprot? — Nikolajs sacīja. — Viņa to visu saprot vēl labāk nekā mēs. Viņā ir kaut kas labs, mīļš, vai nav tiesa?

— Vai jūs agrāk nekad neesat bijusi Maskavā? — Konstantins tai vaicāja, lai kaut ko teiktu.

— Nesaki taču viņai jūsViņa baidās no tā. Viņai neviens, izņemot miertiesnesi, kad viņu tiesāja par to, ka viņa gribēja aiziet no netiklības nama, — neviens viņai nav teicis jūs. Ak dievs, kāda nekrietnība notiek pasaulē! — viņš pēkšņi iekliedzās. — Tās jaunās iestādes, tie miertiesneši, zemstes, kāda tā ir nejēdzība!

Un viņš sāka stāstīt par savām sadursmēm ar jaunajām iestādēm.

Konstantins Levins klausījās viņā, un visu sabiedrisko iestāžu jēgas noliegšana, kurai tas piekrita un kuru ari pats bieži bija paudis, tagad, no brāļa mutes dzirdēta, viņam bija nepatīkama.

— Viņpasaulē visu to izpratīsim, — viņš jokodams teica.

— Viņpasaulē? E, nepatīk man viņpasaule! Nepatīk, — Nikolajs sacīja, vērdamies brālim sejā ar savām izbiedētajām, mežonīgajām acīm. — Un taču šķiet, ka būtu labi aiziet no visas šās neķītrības, juceklības, pašam no savas un no visu citu, bet man ir ļoti bail no nāves, šausmīgi bail no nāves. — Viņš nodrebēja. — Nu, iedzer taču kaut ko! Gribi šampanieti? Vai arī brauksim kaut kur! Brauksim pie čigāniem! Zini, esmu ļoti iemīļojis čigānus un krievu dziesmas.

Viņam sāka mežģīties mēle, un runādams viņš svaidījās no «jautājuma uz jautājumu. Konstantins ar Mašas palīdzību pierunāja viņu nekur nebraukt un galīgi piedzērušos noguldīja gultā.

Maša solījās trūcības gadījumā rakstīt Konstantinam un pierunāt Nikolaju Levinu braukt dzīvot pie brāļa.

XXVI

Rītā Konstantins Levins izbrauca no Maskavas un pievakarē jau bija mājās. Pa ceļam vagonā viņš runājās ar kaimiņiem par politiku, par jaunajiem dzelzceļiem, un, tāpat kā Maskavā, viņu nomāca jēdzienu juceklis, neapmierinātība ar sevi, kauns par kaut ko; bet, kad viņš izkāpa savā stacijā, ieraudzīja vienaci kučieri Ignatu ar saslieto virssvārka apkakli, ieraudzīja nespodrajā gaismā, kas plaiksnīja no stacijas ēkas logiem, savas kamanas ar mīksto segu, savus zirgus ar atsietajām astēm, gredzeniem un pušķiem rotātā aizjūgā, kad kučieris Ignats, jau kamanās iekravājoties, paguva izstāstīt viņam sādžas jaunumus — to, ka uzņēmējs atnācis līgt, ka Pavai atskrējis teļš, — viņš manīja, ka juceklis pamazām sāk skaidroties, ka neapmierinātība un kauns pamazām izgaist. To viņš sajuta, jau Ignatu vien un zirgus uzskatot; bet, kad viņš uzģērba atvesto aitādas kažoku, ievīstījās tajā, iesēdās kamanās un sāka braukt, pārdomādams rīkojumus, kas dodami sādžā, un vērodams piejūga zirgu, noskrietu, bet strauju donieti, kas agrāk bijis jājamais, viņš gluži citādi sāka raudzīties uz to, kas ar viņu bija noticis. Viņš sajuta sevi tādu, kāds viņš bija, un citāds negribēja būt. Viņš tikai vēlējās tagad kļūt vēl labāks, nekā bijis agrāk. Pirmkārt, viņš nolēma, ka, sākot ar šo dienu, vairs necerēs uz pārmērīgu laimi, kādu domāja gūt apprecoties, un tāpēc vairāk cienīs to, kas viņam ir. Otrkārt, viņš nekad vairs neļausies aizrauties ar pretīgu kaisli, kuras mirkļus atceroties viņam bija tik ļoti jācieš, kad tas devās bildināt Kitiju. Vēlāk, atceroties brāli Nikolaju, viņš nolēma sevī, ka nekad vairs neļaus sev viņu aizmirst, sekos viņam un vienmēr paturēs viņu acīs, lai palīdzētu, kad tam klāsies grūti. Bet tas notiks drīz, to viņš nojauta. Turklāt arī brāļa valodas par komunismu, kuras viņš vakar tik nevērīgi uzklausīja, tagad tam lika iegrimt dziļās pārdomās. Ekonomisko apstākļu pārveidošanu viņš uzskatīja par blēņām, bet allaž sajuta, ka viņa dzīve pārpilnībā salīdzinājumā ar tautas nabadzību ir netaisna, un nolēma sevī, ka viņš, lai justos pilnīgi taisnīgs, kaut arī jau agrāk daudz strādāja un nedzīvoja grezni, turpmāk vēl vairāk strādās un dzīvos vēl vienkāršāk. Un visu to viņam šķita tik viegli paveikt, ka visu ceļu viņš pavadīja visjaukākajos nākotnes sapņos. Možās cerībās uz jaunu, labāku dzīvi viņš devītajā vakara stundā piebrauca pie savas mājas.

Agafja Mihailovna, vecā aukle, kas viņa mājā pildīja saimniecības vadītājas pienākumus, vēl negulēja. Gaisma no viņas istabas logiem apspīdēja sniega klāto laukumiņu mājas priekšā. Kuzma, Agafjas Mihailovnas pamodināts, miegains, basām kājām izskrēja uz lieveņa. Izdrāzās arī putnu kuce Laska, gandrīz nogāzdama Kuzmu no kājām, kaukdama trinās Levinam gar ceļgaliem, slējās pakaļkājās, gribēdama, bet neiedrošinādamās uzmesties ar priekšķepām tam uz krūtīm.

— Drīz gan, kungs, atgriezāties, — sacīja Agafja Mihailovna.

— Sailgojos, Agafja Mihailovna. Ciemos labi, bet mājās vēl labāk, — viņš tai atbildēja un iegāja kabinetā.

Kabinetu lēni iegaismoja atnestā svece. Kļuva redzamas pazīstamās lietas: briežu ragi, grāmatu plaukti, krāsns puse ar aizvirtni, ko sen jau vajadzēja izlabot, tēva dīvāns, lielais galds, atvērta grāmata uz galda, sadauzīts pelnu trauks, burtnīca ar paša ierakstiem. Kad Levins visu to ieraudzīja, viņam uz mirkli atkal uznāca šaubas, vai spēs iekārtot to jauno dzīvi, par kādu ceļā sapņojis. Visas šīs Levina dzīves pēdas it kā satvēra viņu un teica: «Nē, tu neizbēgsi no mums un nekļūsi citāds, bet paliksi tāds pats, kā bijis — ar šaubām, ar mūžīgo neapmierinātību ar sevi, ar veltīgām pūlēm laboties, lai atkal kristu, ar mūžīgām ilgām pēc laimes, kura tev izslīdēja no rokām un nav tev sasniedzama.»

Tā runāja lietas, bet kāda iekšēja balss viņam teica, ka nevajag pakļauties pagātnei un ka sevi ir iespējams pilnīgi pārveidot. Un, klausoties šai balsī, viņš nogāja kaktā, kur atradās divas pudu smagas svaru bumbas, un sāka vingrot, tās cilādams, lai iedvestu sev mundruma sajūtu. Aiz durvīm iečīkstējās soļi. Viņš steidzīgi nolika bumbas.

Ienāca muižas pārvaldnieks un sacīja, ka viss, paldies dievam, esot labā kārtībā, bet tad paziņoja, ka griķi jaunajā kaltē sagruzduši. Šī ziņa Levinu nokaitināja. Jaunā kalte bija daļēji paša Levina izgudrota un celta. Pārvaldnieks vienmēr bija tās pretinieks un tagad ar apslēptu prieku ziņoja, ka griķi sagruzduši. Levins turpretim bija cieši pārliecināts — ja tie arī ir sagruzduši, tad tikai tādēļ, ka nav darīts tā, kā viņš simtiem reižu pavēlējis. Viņam aptecējās sirds, un viņš izteica pārvaldniekam rājienu Bet bija arī viens svarīgs un priecīgs notikums: atnesusies Pava, labākā un dārgākā, izstādē pirktā govs.

— Kuzma, dod kažoku! Bet jūs lieciet paņemt lukturi, es iešu paskatīties, — viņš sacīja pārvaldniekam.

Vērtīgo govslopu kūts atradās turpat aiz dzīvojamās mājas. Šķērsojis pagalmu, apejot kupenas zem ceriņu krūmiem, viņš nonāca pie kūts. Kad atvērās piesalušās durvis, izplūda silti un smacīgi kūtsmēslu garaiņi, govis, izbrīnījušās par neparasto luktura gaismu, sakustējās uz svaigajiem salmiem. Pavīdēja gludā, melnraibā un platā holandietes mugura. Bullis Berkuts, kas gulēja ar savu gredzenu purnā, gribēja piecelties, bet tad atmeta šo nodomu un tikai nošņācās pāris reižu, kad tam gāja garām. Košā skaistule Pava, milzīga kā nīlzirgs, pagrieza pret nācējiem krustus, sargādama telēnu un ošņādama to.

Levins iegāja aizgaldā, apskatīja Pavu un uzslēja telēnu uz garajām, ļodzīgajām kājām. Satrauktā Pava sākumā ieīdējās, bet, kad Levins tai piebīdīja telīti tuvāk, nomierinājās un, smagi nopūtusies, sāka to laizīt ar savu raupjo mēli. Telīte, meklēdama zīst, bakstīja ar purnu mātei paslēpenēs un plītēja ar astīti.

— Rādi taču te, Fjodor, sniedz te to lukturi! — Levins sauca, aplūkodams telīti. — Mātē atsitusies! Lai gan pēc spalvas tēvā. Ļoti laba. Gara un cirksnīga. Vai nav laba, Vasilij Fjodorovič? — viņš jautāja pārvaldniekam, aiz prieka par telīti pilnīgi piedodams tam griķus.

— No kā tad šī rāsies nelaba? Bet uzņēmējs Semjons jau otrā dienā pēc jūsu aizbraukšanas atnāca. Vajadzēs ar viņu nolīgt, Konstantin Dmitrič, — pārvaldnieks sacīja. — Par mašīnu es jums jau agrāk ziņoju.

Jau šis jautājums vien Levinu pilnīgi iesaistīja visos lielās un sarežģītās saimniecības sīkumos, un viņš tieši no govju kūts devās uz kantori, kur pārrunāja darbus ar pārvaldnieku un uzņēmēju Semjonu, tad atgriezās mājā un uzgāja tieši augšā, viesistabā.

XXVII

Tā bija liela veclaiku ēka, un, kaut gan Levins dzīvoja viens, viņš kurināja un apdzīvoja visu māju. Viņš zināja, ka tas ir muļķīgi, zināja, ka tas ir pat nelabi un pretrunā ar viņa tagadējiem jaunajiem nodomiem, bet šī māja Levinam bija vesela pasaule. Tā bija pasaule, kurā dzīvojuši un miruši viņa vecāki, tēvs un māte. Te viņi bija dzīvojuši to dzīvi, kāda Levinam likās pašas pilnības ideāls un kādu tas sapņoja atkal dzīvot kopā ar savu sievu, ar savu ģimeni.

Savu māti Levins loti maz spēja atcerēties. Tās tēls bija viņa svētākā atmiņa. Un viņš arvien sevī iedomājās, ka viņa nākamajai sievai jābūt tā daiļā, svētā sievietes ideāla atkārtojumam, kādu viņš atmiņā iztēlojās māti.

Mīlestību pret sievieti viņš ne tikai nespēja iedomāties bez laulības, bet vispirms viņš iztēlojās ģimeni un tikai tad sievieti, kas viņam šo ģimeni dos. Tāpēc viņa ieskati par precēšanos nelīdzinājās viņa paziņu vairuma ieskatiem, jo tiem laulība bija tikai viena no daudzām sadzīves lietām; Levinam tas bija galvenais dzīves jautājums, no kura atkarīga visa viņa dzīves laime. Un tagad no tā bija jāatsakās!

Kad viņš ienāca nelielajā viesistabā, kur arvien mēdza dzert tēju, un atlaidās ar grāmatu savā krēslā, bet Agafja Mihailovna viņam atnesa tēju un ar savu parasto teicienu: «Bet es atsēdīšos, kungs,» — apmetās krēslā pie loga, viņš sajuta, lai cik savādi tas liktos, ka nav ticis vaļā no savām ilgām un ka nespēj bez tām dzīvot. Vai ar Kitiju vai ar kādu citu, bet tas būs. Viņš lasīja grāmatu, domāja par to, ko lasīja, apstādamies, lai paklausītos Agafjā Mihailovnā, kas nemitīgi pļāpāja; un reizē visādas saimniecības un nākamās ģimenes dzīves ainas tēlojās tam iedomā. Viņš juta, ka dvēseles dzīlēs tam kaut kas iegulās, nolīdzinājās un nokārtojās.

Viņš klausījās Agafjas Mihailovnas sūrošanos, ka Prohors esot aizmirsis dievu: par to naudu, ko Levins tam dāvinājis zirga iegādei, tas plītējot bez atmodas, sievu esot piekāvis līdz nāvei; Levins klausījās, lasīja grāmatu un mēģināja izsekot visam savu domu gājienam, ko lasītais bija ierosinājis. Tā bija Tindala grāmata par siltumu. Viņš atcerējās savus pārmetumus Tindalam par tā pašapmierinātību ar veiklajiem mēģinājumiem, par to, ka tam trūkst filozofiskas pieejas. Un pēkšņi radās priecīga doma: «Pēc diviem gadiem man ganāmpulkā būs jau divas holandietes, un ari pati Pava vēl var būt dzīva, divpadsmit jaunas Berkuta meitas, un. ja vajag palepoties, tad vēl varēs piesviest šīs trīs — brīnumi!» Un viņš atkal noliecās pār grāmatu.

«Nu labi, elektrība un siltums ir viens un tas pats; bet vai, šo jautājumu izšķirot, vienādojumā ir iespējams viena lieluma vietā likt otru? Nē. Nu, un tad? Ar instinktu vien jau ir jūtama saistība starp visiem dabas spēkiem … Patīkamākais ir tas, ka Pavas meita jau būs sarkanraiba govs, tāpat kā viss ganāmpulks, kuram pievienosies šīs trīs … Skaisti! Iziet kopā ar sievu un viesiem, kad ganāmpulks nāks mājās … Sieva sacīs: «Šo telīti mēs ar Kostju kopām kā bērnu.» — «Kā tādas lietas jūs tik ļoti var interesēt?» teiks viesis. «Viss, kas interesē manu vīru, interesē arī mani.» «Bet kas būs šī viņa?» Un viņam nāca prātā tas, kas bija noticis Maskavā … «Nu, ko lai dara? … Es neesmu vainīgs. Bet tagad viss ies jaunās sliedēs. Tas ir nieki, ka dzīve neļaus, ka pagātne neļaus. Ir jācīnās, lai dzīvotu labāk, daudz labāk …» Viņš mazliet pacēla galvu un nogrima domās. Vecā Laska, vēl līdz galam neizbaudījusi prieku par saimnieka atbraukšanu, bija izskrējusi pagalmā pariet un tagad atgriezās, luncinādama asti un ienesdama sev līdzi saltā gaisa smaržu, piegāja viņam klāt, pabāza galvu tam zem rokas un žēli smilkstēja, prasot, lai viņu paglauda.

— Valodas vien trūkst, — Agafja Mihailovna teica. — Bet suns… Taču saprot, ka saimnieks atbraucis un ka tam skumīgi.

— Kādēļ tad skumīgi?

— Vai tad es neredzu, mīļais? Laiks jau man kungus pazīt. No mazām dienām pie kungiem ēsmu uzaugusi. Nekas, mīļais. Ja tikai laba veselība un tīra sirdsapziņa.

Levins uzmanīgi viņā nolūkojās, brīnīdamies, ka tā uzminējusi viņa domas.

— Varbūt atnest vēl tēju? — viņa sacīja, paņēma tasīti un izgāja.

Laska arvien vēl bāza galvu saimniekam zem rokas. Viņš kuci paglaudīja, un tā turpat pie viņa kājām saritinājās kamolā, uzlikdama galvu uz izlaistās pakaļējās ķepas. Un par zīmi, ka tagad viss ir labi un pienācīgā kārtībā, viņa mazliet pavēra muti, pačāpstināja, ērtāk sakārtoja valganās lūpas virs vecajiem zobiem un aprima svētlaimīgā mierā. Levins uzmanīgi vēroja viņas kustības.

«Tāpat arī es!» viņš sev sacīja. «Tāpat arī es! Nekas … Viss labi.»

XXVIII

Pēc balles agri no rīta Anna Arkadjevna nosūtīja vīram telegramu, ka izbrauc no Maskavas tai pašā dienā.

— Nē, man ir jābrauc, jābrauc, — viņa skaidroja svainei'savu pēkšņo lēmumu tādā tonī, it kā būtu atcerējusies tik daudz darīšanu, ka ne nosaukt, — nē, labāk jau šodien!

Stepans Arkadjičs neieradās mājās pusdienās, bet solījās atbraukt pulksten septiņos māsu pavadīt.

Arī Kitija neatbrauca, bet atsūtīja zīmīti, ka viņai sāpot galva. Dollija un Anna pusdienoja vienas kopā ar bērniem un anglieti. Vai nu tāpēc, ka bērni ir nepastāvīgi, vai arī tāpēc, ka tie bija ļoti jūtīgi un nojauta, ka Anna šai dienā ir gluži citāda nekā tad, kad viņi to tik loti iemīļoja, ka tā vairs nedomā par viņiem, — lai nu kā, bet tie pēkšņi izbeidza savu rotaļāšanos ar krustmāti, aizmirsa savu mīlestību pret viņu un bija gluži vienaldzīgi, ka tā brauc projām. Augu rītu Anna gatavojās ceļam. Viņa rakstīja zīmītes Maskavas paziņām, pierakstīja savus maksājamos rēķinus un kravāja somas. Dollijai vispār šķita, ka Anna nav labā omā, atrodas tajā rūpju noskaņā, ko Dollija pati labi pazina un kas nekad neuznāk bez iemesla, bet gandrīz vienmēr slēpj neapmierinātību ar sevi. Pēc pusdienām Anna devās uz savu istabu ģērbties, un Dollija gāja viņai līdzi.

— Cik tu šodien savāda! — Dcllija teica.

— Es? Tev tā šķiet? Es neesmu savāda, bet esmu nelaba. Tas ar mani gadās. Man visu laiku gribas raudāt. Tas ir ļoti muļķīgi, bet tas pāriet, — Anna ātri atbildēja un nolieca piesarkušo seju pār miniatūru somiņu, kur novietoja naktsaubīti un batista kabatas lakatiņus. Viņas acis savādi mirdzēja un allaž pierietēja ar asarām. — Man tik ļoti negribējās braukt projām no Pēterburgas, bet tagad negribas braukt projām no šejienes.

— Tu atbrauci uz šejieni un izdarīji labu darbu, — teica Dollija, uzmanīgi viņu vērodama.

Anna paskatījās viņā asaru valgām acīm.

— Nerunā tā, Dollij! Es neko neesmu izdarījusi un arī nevarēju darīt. Es bieži brīnos, kāpēc ļaudis norunājuši mani samaitāt. Ko tad es izdarīju un ko varēju darīt? Tev sirdī atradās tik daudz mīlestības, lai spētu piedot. .

— Bez tevis te dievs zin kas būtu noticis! Cik tu esi laimīga, Anna! — Dollija iesaucās. — Dvēselē tev viss skaidri un labi.

— Katram dvēselē ir savi skeletons , kā saka angļi.

— Kādi tad tev skeletons? Tev viss ir tik dzidrs.

— Ir! — Anna pēkšņi sacīja, un pēc asarām tik negaidīti viņas lūpas izlocījās viltīgā un mazliet zobgalīgā smaidā.

— Nu, tie jau ir jautri, tie tavi skeletons, ne jau drūmi, — Dollija smaidot teica.

— Nē, drūmi. Vai tu zini, kāpēc es braucu šodien, nevis rīt? Tā būs atzīšanās, es gribu tev izsacīt to, kas mani nomāc, — Anna teica, apņēmīgi atsliedamās krēslā un lūkodamās Dollijai taisni acīs.

Un ar izbrīnu Dollija ieraudzīja, ka Anna nosarkst līdz ausu galiem, līdz nepaklausīgajām melno matu sprogām uz kakla.

— Jā, — Anna turpināja. — Vai tu zini, kāpēc Kitija neatbrauca pusdienot? Viņa ir greizsirdīga uz mani. Es sabojāju … es biju par iemeslu tam, ka šī balle viņai prieka vietā sagādāja tikai mocības. Bet es tiešām, tiešām neesmu vainīga vai arī vainīga tikai mazdrusciņ, — viņa sacīja, sīkā balsī nostiepdama vārdu «mazdrusciņ».

— O, cik līdzīgi Stivam tu to pateici! — Dollija smiedamās piezīmēja.

Anna apvainojās.

— O nē, o nē! Es neesmu Stiva, — viņa teica, saraukusi pieri. — Es tev saku to tāpēc, ka pat ne mirkli neļaušu pašai par sevi šaubīties, — Anna sacīja.

Bet tai pašā mirklī, kad izteica šos vārdus, viņa sajuta, ka tie nav patiesi; viņa ne tikai šaubījās par sevi: jau iedomājot vien Vronski, viņa izjuta saviļņojumu un brauca projām agrāk, nekā bija gribējusi, tikai tāpēc, lai vairs nesatiktos ar viņu.

— Jā, Stiva man teica, ka tu dejojusi ar Vronski mazurku un ka viņš …

— Tu nevari iedomāties, cik tas jocīgi iznāca. Es tikai gribēju būt par precinieci — un pēkšņi pavisam kas cits. Es varbūt gluži negribot…

Viņa nosarka un apklusa.

— O, viņi to tūlīt jūt! — Dollija teica.

— Bet es justos ļoti izmisusi, ja no viņa puses te būtu kas nopietns, — Anna viņu pārtrauca. — Un esmu pārliecināta, ka tas viss aizmirsīsies un Kitijai vairs nebūs pret mani naida.

— Starp citu, Anna, es, taisnību sakot, ne visai vēlos, lai Kitija ar viņu apprecētos. Un labāk lai tas pajūk, ja jau Vronskis no vienas pašas reizes varēja tevī iemīlēties.

— Ak dievs, cik tas būtu muļķīgi! — Anna iesaucās, un tumšs tīksmes sārtums atkal pārklāja viņas seju, dzirdot vārdos izsacītu to domu, kas viņai neļāva mieru. — Un tā es aizbraukšu, iemantojusi sev par ienaidnieku Kitiju, kuru tik ļoti esmu iemīļojusi. Ak, cik viņa ir jauka! Bet tu taču to izlabosi, Dollij? Jā?

Dollija ar pūlēm novaldīja smaidu. Viņa mīlēja Annu, bet tomēr bija patīkami redzēt, ka arī tai ir vājības.

— Ienaidnieku? Tas nevar būt.

— Es tik ļoti gribu, lai jūs visi mani mīlētu, tāpat kā es jūs mīlu; un tagad es vēl vairāk esmu jūs iemīļojusi, — ar asarām acīs viņa sacīja. — Ak, kāda es šodien esmu muļķe!

Viņa uzmanīgi noslaucīja seju lakatiņā un sāka ģērbties.

Jau pirms pašas aizbraukšanas nosebojies ieradās Stepans Arkadjičs ar sārtu, jautru seju un vīna un cigāru smaržu.

Annas juteklība pielipa arī Dollijai, un, apskaudama svaini pēdējo reizi, viņa čukstēja:

— Atceries, Anna: es nekad neaizmirsīšu to, ko tu izdarīji manis labā. Un atceries, ka es tevi mīlu un vienmēr mīlēšu kā savu labāko draugu!

— Es nesaprotu, par ko, — Anna sacīja, skūpstīdama viņu un slēpdama asaras.

— Tu mani saprati un sapratīsi. Ardievu, mana jaukā!

XXIX

«Nu viss ir beidzies — un paldies dievam!» tā bija pirmā doma, kas ienāca prātā Annai Arkadjevnai, kad viņa pēdējo reizi atvadījās no brāļa, kas līdz trešajam zvanam stāvēja vagona ejā, aizsprostodams ceļu. Viņa apsēdās blakus Annuškai uz sava dīvāniņa un aplūkoja krēslaini apgaismoto guļamvagonu. «Paldies dievam, rīt redzēšu Serjožu un Alekseju Aleksandroviču, un ies mana dzīve, laba un ierasta, atkal vecajās sliedēs.»

Arvien vēl tai pašā rūpju noskaņā, kādā atradās visu dienu, Anna ar patiku un noteiktību iekārtojās ceļam; ar savām mazajām, veiklajām rokām viņa atslēdza un aizslēdza sarkano somiņu, izņēma spilventiņu, nolika sev uz ceļiem, rūpīgi apsedza kājas un mierīgi atlaidās sēdeklī. Slimā dāma jau taisījās gulēt. Divas citas dāmas sāka runāties ar Annu, bet resnā vecene vīstīja kājas un izsacīja piezīmes par apkuri. Anna atbildēja dažus vārdus dāmām, bet negaidīja no šās sarunas nekā interesanta, tāpēc palūdza Annušku pasniegt laterniņu, piestiprināja to pie sēdekļa roktura un izņēma no somiņas papīrnazīti un angļu romānu. Pirmajā brīdī lasīšana tai neveicās. Sākumā traucēja kņada un staigāšana; vēlāk, kad vilciens sāka kustēties, nevarēja ne

ieklausīties tā trokšņos; pēc tam viņas uzmanību saistīja sniegs, kas sitās kreisajā logā un lipa pie stikla, tad konduktors, kas pagāja garām, satuntuļojies un apputināts ar sniegu no viena sāna, tāpat runas par to, ka tagad ārā esot baigs putenis. Tālāk atkārtojās tas pats: tā pati vienmuļā kratīšanās un klaboņa, tas pats sniegs logā, tās pašas straujās pārejas no tvaika karstuma uz aukstumu un atkal uz karstumu, to pašu seju ņirboņa puskrēslā, tās pašas balsis, un Anna sāka lasīt un izprast lasāmo. Annuška jau snauda, turēdama klēpī sarkano somiņu, aptvērusi to platām rokām pirkstainos cimdos, no kuriem viens bija caurs. Anna Arkadjevna lasīja un saprata, bet viņai nepatika lasīt, nepatika sekot citu cilvēku dzīves notēlojumam. Viņai pašai tik ļoti gribējās dzīvot. Kad viņa lasīja, kā romāna varone kopj slimnieku, viņai pašai gribējās staigāt klusiem soļiem pa slimnieka istabu; kad viņa lasīja, kā parlamenta loceklis teic runu, viņa pati vēlējās šo runu teikt; kad lasīja, kā lēdija Merija jāšus auļo pakaļ suņu baram, kaitina svaini un pārsteidz visus ar savu drosmi, viņai pašai gribējās visu to veikt. Bet nebija nekā ko darīt, un, grozīdama savās mazajās rokās gludo nazīti, viņa pūlējās lasīt.

Romāna varonis jau tuvojās savai angliskajai laimei, barona titulam un muižai, un Anna vēlējās kopā ar viņu doties uz šo muižu, kad pēkšņi sajuta, ka tam vajadzētu kaunēties un ka arī viņai ir kauns par to pašu. Bet par ko tad viņam jākaunas? «Par ko man ir kauns?» ar aizvainotu izbrīnu viņa sev jautāja. Viņa nolika grāmatu un atmetās sēdekļa atzveltnē, cieši abām rokām sažņaugusi papīrnazīti. Nekas apkaunojošs nebija noticis. Viņa pārcilāja atmiņā visus Maskavas notikumus. Atcere par tiem bija laba un tīkama. Viņa atcerējās balli, atcerējās Vronski un tā iemīlējušos, padevīgo seju, pārbaudīja visu savu izturēšanos pret viņu: nebija nekā, par ko būtu jākaunas. Un tomēr tieši šai atmiņu brīdī kauna sajūta pieauga, it kā tieši tagad, atceroties Vronski, kāda iekšēja balss tai teiktu: «Silti, ļoti silti, karsti.» — «Nu, kas tad ir?» viņa apņēmīgi sev sacīja, pārvietodamās sēdeklī. «Ko tas nozīmē? Vai gan es bīstos to aplūkot

bez aplinkiem? Kas tad ir? Vai tiešām man ar šo jauniiio virsnieku ir un varētu būt kādas sevišķas attiecības, citādas, nekā mēdz būt ar jebkuru paziņu?» Viņa nicīgi pasmīnēja un atkal ķērās pie grāmatas, bet vairs nekādi nespēja apjēgt lasāmo. Viņa pārvilka ar papīrnazīti pār loga stiklu, tad piekļāva nazīša gludo un vēso virsmu pie vaiga un tikko noturējās, lai sbaņi neiesmietos aiz prieka, kas to pēkšņi bez kāda iemesla pārņēma. Viņa juta, ka nervi tai saspringti kā stīgas un savelkas arvien ciešāk un ciešāk uz kādām neredzamām vītnēm. Viņa juta, ka acis ieplešas arvien plašāk un plašāk, ka roku un kāju pirksti nervozi kustas, ka krūtīs kaut kas smacē elpu un ka visi tēli un skaņas šai šaudīgajā puskrēslā viņu iespaido neparasti spilgti. Ik brīdi viņai uzmācās šaubas: vai vagons kustas uz priekšu vai arī atpakaļ, vai varbūt tas stāv gluži uz vietas? Vai blakus viņai sēž Annuška vai kāda svešiniece? «Kas tur uz roktura — kažoks vai zvērs? Un kas es pati šeit esmu? Vai tā esmu es vai kāda cita?» Viņai bija baigi ļauties šai nemaņai. Bet kaut kas viņu vilka tajā, un viņa varēja darīt, kā gribēja: vai nu ļauties šai nemaņai, vai atturēties. Viņa piecēlās, lai atjēgtos, atsedza pledu un nometa siltā tērpa pelerīni. Uz mirkli viņa atguvās un apjēdza, ka ienākušais kalsnais vīrs garā nankina mētelī ar iztrūkušu pogu ir kurinātājs, ka tas skatās uz termometru, ka viņam līdzi pa durvīm iebrāzies vējš un sniegs; tad atkal viss sajuka … Šis vīrs ar apžmaugto vidukli sāka kaut ko grauzt pie sienas, vecenīte izstiepa kājas visa vagona garumā un piepildīja telpu ar melnu mākoni; tad kaut kas sāka briesmīgi čīkstēt un klaudzēt, it kā kādu plēstu pušu; tad sarkana uguns apžilbināja acis, pēc tam visu aizsedza siena. Anna sajuta, ka krīt dzelmē. Tomēr no visa tā nebija baigi, bet jautri. Satuntuļota un sniega apputināta cilvēka balss kaut ko izkliedza viņai pie auss. Viņa piecēlās un attapās; saprata, ka vilciens ir apstājies stacijā un ka kliedzējs bijis konduktors. Viņa lūdza Annušku pasniegt noņemto pelerīni un lakatu, aplika tos un devās uz durvīm.

— Iesiet ārā? — Annuška jautāja.

— Jā, gribas paelpot. Te ļoti karsts.

Un viņa atvēra durvis. Putenis un vējš brāzās tai pretī un sāka cīnīties ar viņu par durvīm. Arī tas viņai šķita jautri. Viņa atvēra durvis un izgāja. Vējš, it kā viņu vien gaidījis, priecīgi iesvilpās un gribēja to satvert un aiznest, bet viņa pieķērās ar roku pie saltā tverekļa un, tērpu pieturēdama, nokāpa uz perona, un pagāja blakus vagonam. Uz kāpnēm vējš pūta spēcīgāk, bet uz perona aiz vagoniem bija aizvējš. Ar baudu viņa pilnu krūti ieelpoja sniegaino, salto gaisu un, stāvot blakus vagonam, aplūkoja peronu un apgaismoto stacijas ēku.

XXX

Barga vētra plosījās un svelpa starp vagonu riteņiem un gar stabiem ap stacijas ēkas stūri. Vagoni, stabi, ļaudis, viss, kas bija redzams, — viss bija no vienas puses apputināts ar sniegu un tika apputināts arvien vairāk un vairāk. Brīžiem vētra pierima, bet tad atkal brāzās ar tādu spēku, ka šķita — tai nav iespējams pretoties. Tomēr ļaudis skraidīja, jautri sarunādamies, čīkstinādami perona dēļu klāju un nemitīgi virinādami platās durvis. Pielīkusi cilvēka ēna paslīdēja viņai gar kājām, un bija dzirdami āmura klaudzieni pret dzelzi. «Sūti telegramu!» atskanēja dusmīga balss no pretējās puses, kur bija tumsa un vētra. «Lūdzu, šeit! Numurs 28!» sauca tālāk dažādas balsis, un, sniega apputināti, steidzās satuntuļoti ļaudis. Garām pagāja divi nepazīstami kungi ar papirosu uguntiņu mutē. Viņa vēlreiz nopūtās, lai pievilktu pilnas krūtis gaisa, un jau izņēma roku no uzroča, lai satvertu rokturi un iekāptu vagonā, kad vēl kāds cilvēks karavīra mētelī nostājās viņai tieši blakus un aizsedza šaudīgo laternas gaismu. Viņa atskatījās un tai pašā mirklī pazina Vronska seju. Pielicis roku pie cepures naga, viņš noliecās un jautāja, vai viņai ko nevajagot, vai viņš nevarot tai pakalpot. Viņa diezgan ilgi neatbildēja, lūkodamās viņā, un, kaut gan viņš stāvēja ēnā, tā redzēja vai arī viņai šķita, ka redz gan viņa sejas, gan acu izteiksmi. Tā atkal bija tā

pati godbijīgas sajūsmas izteiksme, kas tik loti iespaidoja Annu vakar. Vairākkārt šais pēdējās dienās un vēl nupat viņa sev bija teikusi, ka Vronskis tai ir tikai viens no tiem mūžam vienādajiem un visur sastopamajiem jaunekļiem, kādu ir simti, un ka viņa nekad neļaus sev pat domāt par viņu; bet tagad, pirmajā sastapšanās mirklī, viņu pārņēma priecīga lepnuma izjūta. Viņai nebija jājautā, kāpēc viņš ir šeit. Viņa zināja to tikpat droši kā tad, ja tas būtu teicis, ka atrodas šeit tāpēc, lai būtu tur, kur ir viņa.

— Es nezināju, ka jūs braucat. Kāpēc jūs braucat? — viņa jautāja, nolaizdama roku, ar kuru jau bija satvērusi kāpņu rokturi. Un nevaldāms prieks un dzīvības spraigums staroja viņas sejā.

— Kāpēc es braucu? — viņš atkārtoja, raudzīdamies tai tieši acīs. — Jūs zināt, ka es braucu tāpēc, lai būtu tur, kur esat jūs, — viņš teica, — es nevaru citādi.

Un tai pašā mirklī, it kā pārvarējis kādu pretestību, vējš sāka bērt sniegu no vagonu jumtiem, sāka dauzīt kādu atrautu skārda plāksni, bet priekšā sērīgi un drūmi iekaucās lokomotīves dobjā, valganā svilpe. Puteņa baigums Annai tagad šķita vēl skaistāks. Viņš bija pateicis tieši to, kā ilgojās viņas dvēsele, bet no kā viņa baidījās ar savu saprātu. Viņa neko neatbildēja, un viņš redzēja tās sejā cīņu.

— Piedodiet man, ja jums ir nepatīkams tas, ko es teicu! — viņš padevīgi piebilda.

Viņš runāja ar cieņu un godbijību, bet tik stingri un neatlaidīgi, ka viņa ilgi nespēja neko atbildēt.

— Tas ir nelabi, ko jūs runājat, un es jūs lūdzu, ja esat krietns cilvēks, aizmirstiet to, ko teicāt, tāpat kā aizmirsīšu es, — viņa beidzot sacīja.

— Nevienu jūsu vārdu, nevienu jūsu kustību es nekad neaizmirsīšu un nespēju .. .

— Diezgan, diezgan! — viņa iesaucās, velti cenzdamās piešķirt bargu izteiksmi savai sejai, kurā tas alkatīgi lūkojās. Un, satvērusi salto rokturi, viņa devās augšup pa kāpšļiem un aši iegāja vagona priekštelpā. Bet šai mazajā priekštelpā viņa apstājās, pārdomādama savā iztēlē to, kas bija noticis. Neatceroties ne savus, ne viņa vārdus, tā ar jūtām saprata, ka šī acumirklīgā saruna tos ir briesmīgi tuvinājusi, un viņa jutās izbijusies un reizē laimīga par to. Pastāvējusi dažus mirkļus, viņa iegāja vagonā un apsēdās savā vietā. Tā saspringtības sajūta, kāda viņu mocīja sākumā, ne tikai atjaunojās, bet vēl pastiprinājās un pieauga tiktāl, ka viņai uzmācās bailes, ka nupat nākamajā mirklī viņā pārtrūks kaut kas pārāk cieši sastiepts. Viņa negulēja visu nakti. Bet šai saspringtībā un šajos nomoda sapņos, kas pārņēma viņas iztēli, nebija nekā netīkama un drūma; taisni otrādi, šie sapņi bija priecīgi, kvēli un uzbudinoši. Uz rīta pusi Anna iesnaudās turpat sēdeklī, un, kad pamodās, bija jau gaišs, balts un vilciens tuvojās Pēterburgai. Tūdaļ viņu apņēma domas par māju, par vīru un dēlu, rūpes par šodienu un nākamajām dienām.

Pēterburgā, tikko apstājās vilciens un viņa izkāpa, pirmā seja, kas piesaistīja viņas uzmanību, bija vīra seja. «Ak dievs! Kāpēc viņam ausis kļuvušas tik savādas?» viņa nodomāja, vērodama tā vēso un cienīgo stāvu un it īpaši ausu skrimšļus, kas balstīja apaļās gardibenes malas un šoreiz viņu tik ļoti pārsteidza. Ieraudzījis Annu, tas nāca pretī, savilcis lūpas parastajā zobgalīgajā smaidā un tieši raudzīdamies viņā savām lielajām, nogurušajām acīm. Kāda nepatīkama sajūta sažņaudza viņai sirdi, kad viņa sastapa tā ciešo un gurdeno skatienu, it kā būtu cerējusi ieraudzīt vīru citādu. Visvairāk Annu pārsteidza tas, ka, sastopot vīru, viņa izjuta neapmierinātību pati ar sevi. Tā bija sena, pazīstama sajūta, līdzīga izlikšanās sajūtai, kādu tā izjuta savās attiecībās pret vīru; taču agrāk viņa šo sajūtu nemanīja, bet tagad skaidri un sāpīgi to apzinājās.

— Jā, kā redzi, maigs vīrs, maigs, gluži kā otrajā laulības gadā, degu nepacietībā tevi redzēt, — viņš sacīja savā gausajā, sīkajā balsī un tai tonī, kādu tas gandrīz vienmēr lietoja, runādams ar viņu; tas bija zobgalīgs tonis, it kā viņš zobotos par kādu, kas tamlīdzīgus vārdus sacītu nopietni.

— Vai Serjoža vesels? — viņa jautāja.

— Un tā ir vienīgā balva, — viņš teica, — par manu kvēli? Vesels, vesels …

XXXI

Vronskis visu to nakti pat nemēģināja iemigt. Viņš sēdēja savā atzveltnē, gan raudzīdamies taisni sev priekšā, gan aplūkodams ienācējus un izgājējus, un, ja arī agrāk viņš pārsteidza un uztrauca nepazīstamus ļaudis ar savu nesatricināmo mieru, tad šoreiz likās vēl lepnāks un noslēgtāks. Viņš lūkojās uz ļaudīm kā uz lietām. Nervozs jauneklis, apgabaltiesas ierēdnis, kas sēdēja viņam iepretim, sāka ienīst viņu šā mierīguma dēļ. Jauneklis gan piesmēķēja pie viņa papirosa, gan uzrunāja viņu, gan centās viņu pat pagrūst, lai liktu tam just, ka viņš nav priekšmets, bet cilvēks, tomēr Vronskis joprojām skatījās uz viņu tāpat kā uz lukturi, un jaunais cilvēks nikni vaibstījās, juzdams, ka zaudē pašsavaldību, jo viņu nekādi negribēja atzīt par cilvēku.

Vronskis nekā un neviena neredzēja. Viņš jutās kā valdnieks — ne jau tādēļ, ka domājās atstājis iespaidu uz Annu, — viņš vēl nebija par to pārliecināts, — bet gan tādēļ, ka Annas iespaids uz viņu pašu deva tam laimi un lepnumu.

Viņš nezināja un pat nedomāja, kas no visa tā iznāks. Viņš juta, ka visi viņa līdz šim vaļīgi izlaistie un izkliedētie spēki tagad bija sakļauti vienkop un ar milzu enerģiju tika virzīti uz vienu svētlaimes mērķi. Un tāpēc viņš bija laimīgs. Viņš zināja tikai to, ka ir pateicis viņai patiesību, ka viņš dodas turp, kur ir viņa, ka tagad viņam visa dzīves laime, vienīgā dzīves jēga ir redzēt viņu un dzirdēt viņas balsi. Un, kad viņš Bologoja izgāja no vagona, lai iedzertu zelteri, un ieraudzīja Annu, ar pirmajiem vārdiem viņš neviļus pateica tai tieši to, ko domāja. Un yiņš priecājās, ka ir viņai to pateicis, ka tagad viņa to zina un domā par to. Viņš negulēja visu nakti. Atgriezies savā vagonā, viņš nemitīgi pārcilāja atmiņā visus stāvokļus, kādos to bija redzējis, atcerējās visus vārdus, ko tā bija teikusi, un viņam pamira sirds, iztēlojoties dažādās iespējamās nākotnes ainas.

Pēterburgā, izkāpis no vagona, viņš jutās pēc bezmiega nakts možs un svaigs kā pēc aukstas vannas. Viņš apstājās pie sava vagona un gaidīja Annu iznākam. «Vēlreiz redzēšu,» viņš sev sacīja, neviļus pasmaidīdams, «redzēšu viņas gaitu, viņas seju; varbūt viņa kaut ko pateiks, pagriezīs galvu, paskatīsies, pasmaidīs.» Bet, vēl neieraudzījis Annu, viņš pamanīja tās vīru, ko stacijas priekšnieks goddevīgi pavadīja cauri drūzmai. «Ak jā, vīrs!» Tikai tagad Vronskis pirmoreiz skaidri saprata, ka vīrs ir ar Annu saistīta persona. Viņš zināja, ka tai ir vīrs, bet neticēja tā esamībai un pilnīgi tam noticēja tikai tad, kad ieraudzīja viņu, ar tā galvu, pleciem un kājām melnās biksēs; īpaši tad, kad viņš redzēja, ar kādu mieru un īpašnieka sajūtu šis vīrs saņēma viņas roku.

Ieraudzījis Alekseju Aleksandroviču ar tā pēterburdziski svaigo seju un stingri pašpārliecināto stāvu, apaļā gardibenē, ar mazliet uzkumpušu muguru, viņš sāka ticēt tā esamībai, un viņu pārņēma nepatīkama sajūta, līdzīga tai, kāda pārņem cilvēku, kad tas, slāpju mocīts, nokļūst līdz avotam un pēkšņi atrod šai avotā aitu, cūku vai suni, kas izdzēris un saduļķojis ūdeni. Vronski sevišķi aizvainoja Alekseja Aleksandroviča gaita, kad tas soļoja ar savām strupajām kājām, gurnus gorīdams. Vronskis atzina, ka vienīgi viņam pieder neapstrīdamas tiesības mīlēt Annu. Bet viņa bija arvien tāda pati, un viņas izskats to arvien tāpat vēl iespaidoja, fiziski rosinot, uztraucot un piepildot dvēseli ar saviļņojumu un laimi. Viņš lika vācietim sulainim, kas tam pieskrēja klāt no otrās klases, paņemt mantas un braukt, bet pats devās pie viņas. Viņš redzēja vīra un sievas pirmo tikšanos un ar mīlētāja gaišredzību pamanīja vieglo mulsumu, ar kādu tā sarunājās ar vīru «Nē, viņa to nemīl un nevar mīlēt,» viņš sevī nosprieda.

Jau tai brīdī, kad viņš no otras puses tuvojās Annai Arkadjevnai, Vronskis ar prieku pamanīja, ka viņa jūt tā tuvošanos un atskatās, bet, ieraudzījusi viņu, atkal pievēršas vīram.

— Kā labi pavadījāt nakti? — Vronskis jautāja, palocīdamies viņai un vīram, abiem kopā, un ļaudams Aleksejam Aleksandrovičam pieņemt šo palocīšanos kā viņam domātu un darīt, kā tīk: vai nu pazīt, vai nepazīt viņu.

— Pateicos, ļoti labi, — viņa atbildēja.

Viņas seja likās nogurusi, un tajā neredzēja bijušā dzīvesprieka, kas lauztos ārup vai nu smaidā, vai skatienā; bet vienu mirkli, uzskatot Vronski, kaut kas pazibēja viņas acīs, un viņš bija laimīgs par šo mirkli, kaut arī uguntiņa tūdaļ nodzisa. Viņa uzlūkoja vīru, vēlēdamās zināt, vai viņš pazīst Vronski. Aleksejs Aleksandrovičs skatījās uz Vronski ar nepatiku, izklaidīgi mēģinādams atcerēties, kas tas varētu būt. Vronska miers un pašpaļāvība te kā izkapts pret akmeni atdūrās pret Alekseja Aleksandroviča salto pašpaļāvību.

— Grāfs Vronskis, — Anna sacīja.

— A! Mēs laikam esam pazīstami, — Aleksejs Aleksandrovičs vienaldzīgi teica, sniegdams roku. — Turp brauci kopā ar māti, atpakaļ kopā ar dēlu, — viņš sacīja Annai, skaidri izrunādams un katru vārdu kā rubli dāvinādams. — Jūs laikam no atvaļinājuma? — viņš piebilda un, atbildi nenogaidījis, pavērsās pret sievu, un jautāja viņai savā zobgalīgajā tonī: — Nu, vai daudz asaru tika liets Maskavā šķiroties?

Ar šo pievēršanos sievai viņš lika Vronskim just, ka vēlas palikt vienatnē, un, pagriezies pret viņu, pieskārās ar roku pie platmales, bet Vronskis uzrunāja Annu Arkadjevnu:

— Ceru, ka man būs tas gods jūs apmeklēt, — viņš sacīja.

Aleksejs Aleksandrovičs nogurušām acīm paskatījās uz Vronski.

— Ļoti priecājos, — viņš salti teica, — pirmdienās mēs pieņemam. — Un, atlaidis Vronski pavisam, viņš sacīja sievai: — Cik labi gan, ka man gadījās tieši pusstunda laika, lai tevi sagaidītu, un ka es varēju demonstrēt tev savu maigumu, — viņš turpināja tai pašā zobgalīgajā tonī.

— Tu pārāk uzsver savu maigumu, laikam gribi, lai es to īpaši novērtēju, — viņa atbildēja līdzīgā jokošanās tonī, neviļus ieklausīdamās Vronska soļos, kurš nāca viņiem iepakaļ. «Bet kāda man daļa?» viņa nodomāja un sāka taujāt vīru par Serjožu, kā tas pavadījis laiku bez viņas.

— O, lieliski! Mariete teic, ka viņš bijis ļoti rātns, un … man nāksies tevi sarūgtināt… neesot ilgojies tevis tā kā tavs vīrs. Bet vēlreiz mērci, mans draugs, par to, ka dāvāji man šo dienu! Mūsu mīļais patvāris būs sajūsmināts. (Par patvāri viņš dēvēja slaveno grāfieni Lidiju Ivanovnu, tāpēc ka tā vienmēr un par visu uzbudinājās un iekarsa.) Viņa vaicāja par tevi. Un zini, ja es drīkstu ieteikt, tu aizbrauc gan pie viņas šodien! Viņai taču par visu sāp sirds. Pašlaik bez visām citām rūpēm viņa noraizējusies par Oblonsku samierināšanu.

Grāfiene Lidija Ivanovna bija viņas vīra draugs un centrs vienā no tiem Pēterburgas sabiedrības pulciņiem, ar kuru Anna vīra dēļ visciešāk bija saistīta.

— Bet es taču viņai rakstīju.

— Viņa tomēr grib visu zināt sīkāk. Aizbrauc, ja neesi nogurusi, mans draugs! Karieti tev pados Kondratijs, bet man jābrauc uz komiteju. Nu atkal vairs nebūs jāēd pusdienas vienam, — Aleksejs Aleksandrovičs jau nopietnā tonī turpināja. — Ja tu zinātu, kā esmu pieradis …

Un viņš ilgi spieda tai roku un ar savādu smaidu palīdzēja iekāpt karietē.

XXXII

Pirmais, ko Anna sastapa, ieejot namā, bija dēls. Kaut gan audzinātāja rājās, viņš izšāvās pretī uz kāpnēm un ar nevaldāmu sajūsmu kliedza: «Māmiņ, māmiņ!» Pieskrējis mātei klāt, viņš pakārās tai kaklā.

— Es jums teicu, ka tā ir māmiņa! — viņš kliedza audzinātājai. — Es zināju!

Arī dēls, tāpat kā vīrs, radīja Annā it kā vilšanās sajūtu. Viņa bija iztēlojusies to labāku, nekā tas īstenībā bija. Viņai nācās nolaisties līdz īstenībai, lai baudītu prieku par viņu tādu, kāds viņš bija. Bet arī tāds, kāds bija, viņš bija jauks ar savām gaišajām matu cirtām, zilajām acīm un apaļīgajām, slaidajām kājām cieši pieguļošās zeķēs. Anna izjuta gandrīz fizisku baudu no viņa tuvības un glāstiem, izjuta morālisku apmierinātību, sastopot viņa vaļsirdīgo, uzticīgo un mīlošo skatienu un dzirdot viņa naivos jautājumus. Anna salūkoja dāvanas, ko sūtīja Dollijas bērni, un pastāstīja dēlam, ka Maskavā ir meitenīte Taņa un ka šī Taņa prot lasīt un pat māca citus bērnus.

— Vai tad es esmu sliktāks par viņu? — Serjoža jautāja.

— Man tu esi labāks par visiem pasaulē.

— To es zinu, — Serjoža smaidot teica.

Anna vēl nebija paguvusi padzert kafiju, kad pieteica grāfieni Lidiju Ivanovnu. Grāfiene Lidija Ivanovna bija gara auguma pilnmiesīga sieviete ar slimīgi dzeltenu sejas krāsu un skaistām, sapņainām, melnām acīm. Anna viņu labi ieredzēja, bet šodien it kā pirmoreiz viņu ieraudzīja ar visiem tās trūkumiem.

— Nu, mans draugs, aiznesāt olīvas zaru? — grāfiene Lidija Ivanovna jautāja, tikko ienākusi istabā.

— Jā, tas viss ir beidzies, bet tas arī nemaz nebija tik nopietni, kā mēs domājām, — Anna atbildēja. — Vispār mana belle soeur ir pārāk apņēmīga.

Bet grāfiene Lidija Ivanovna, interesēdamās par visu, gar ko tai nebija nekādas daļas, bija radusi nekad neklausīties, kad tai stāstīja to, kas viņu interesēja; viņa pārtrauca Annu:

— Jā, pasaulē ir daudz bēdu un ļaunuma, bet es šodien esmu tik ļoti nomocīta.

— Kas tad noticis? — Anna vaicāja, pūlēdamās apspiest smaidu.

— Es sāku pagurt no veltīgas šķēpu laušanas par taisnību un dažreiz jūtos galīgi sagrauzta. Māsiņu lieta (tā bija filantropiska, reliģiozi patriotiska iestāde) būtu veikusies lieliski, bet ar tiem kungiem jau neko nav iespējams izdarīt, — grāfiene Lidija Ivanovna piebilda ar zobgalīgu padevību liktenim. — Viņi tai domai pieķērās, izkropļoja to un tagad apspriež tik sekli un sīkumaini. Divi trīs cilvēki, tai skaitā arī jūsu vīrs, saprot šā pasākuma lielo nozīmi, bet citi tikai pazemo, padara to niecīgu. Vakar man atrakstīja Pravdins…

Pravdins bija pazīstams panslavists un dzīvoja ārzemēs. Grāfiene Lidija Ivanovna izklāstīja viņa vēstules saturu.

Tad viņa pastāstīja vēl par nepatikšanām un intrigām pret baznīcu apvienošanas lietu un steidzīgi aizbrauca, jo šai pašā dienā viņai vēl bija jābūt kādas biedrības sēdē un Slavu komitejā.

«Tas viss taču viņai bija arī agrāk; bet kāpēc agrāk es to neievēroju?» Anna sev sacīja. «Vai varbūt viņa šodien pārāk nokaitināta? Bet patiesībā tas ir smieklīgi: viņas mērķis ir labdarība, viņa ir kristiete, bet allaž dusmojas, visi viņai ir ienaidnieki un visi ir ienaidnieki kristietības un labdarības darbā.»

Pēc grāfienes Lidijas Ivanovnas aizbraukšanas ieradās Annas draudzene, departamenta direktora sieva, un pastāstīja visus pilsētas jaunumus. Pulksten trijos arī tā aizbrauca, solīdamās ierasties uz pusdienām. Aleksejs Aleksandrovičs bija ministrijā. Palikusi viena, Anna izmantoja priekšpusdienu, lai pasēdētu pie dēla, kamēr tas ēda pusdienas (viņš pusdienoja atsevišķi), un lai sakārtotu savas lietas, izlasītu zīmītes un vēstules, kas bija sakrājušās uz galda, un atbildētu uz tām.

Satraukuma un neizskaidrojamā kauna sajūta, kas to vajāja ceļā, bija galīgi izgaisusi. Ierastajos dzīves apstākļos viņa atkal jutās stingra un nevainojama.

Ar izbrīnu viņa atcerējās savu vakardienas stāvokli. «Kas tad tur notika? Nekas. Vronskis pateica muļķību, kurai viegli novelkamas robežas, un es viņam atbildēju tā, kā pienākas. Vīram tas nav jāstāsta, un to arī nevar stāstīt. Runāt par to nozīmē piešķirt svarīgumu tam, kas nemaz nav svarīgs.» Viņa atcerējās, ka kādreiz bija vīram pastāstījusi, kā tai gandrīz atklājis mīlestību te, Pēterburgā, kāds jauns, viņas vīram padots ierēdnis, un Aleksejs Aleksandrovičs toreiz bija viņai atbildējis, ka ikvienai sievietei, dzīvojot augstākajā sabiedrībā, var nākt priekšā tamlīdzīgs gadījums, bet ka viņš pilnīgi uzticoties Annas taktam un nekad neļaušoties pazemot sevi un viņu līdz greizsirdībai. «Tātad nav iemesla stāstīt? Jā, paldies dievam, nav ko stāstīt,» viņa sev teica.

XXXIII

Aleksejs Aleksandrovičs pārradās no ministrijas pulksten četros, bet, kā tas bieži gadījās, nepaguva pie viņas ienākt. Viņš devās tieši kabinetā pieņemt lūdzējus, kas gaidīja, un parakstīt dažus papīrus, ko bija atnesis lietu pārvaldnieks. Uz pusdienām (pie Kareņiniem allaž pusdienoja divi trīs ciemiņi) atbrauca Alekseja Aleksandroviča vecīgā māsīca, departamenta direktors ar sievu un kāds jauns cilvēks, ieteikts dienestam Alekseja Aleksandroviča vadītajā resorā. Anna iznāca viesistabā, lai pakavētu tiem laiku. Tieši pulksten piecos — Pētera I laika bronzas pulkstenis vēl nepaguva noskandināt piekto sitienu — ienāca Aleksejs Aleksandrovičs baltā kravatē un frakā ar divām zvaigznēm, jo tūlīt pēc pusdienām viņam bija jābrauc. Ikkatra dzīves minūte Aleksejam Aleksandrovičam bija aizņemta un iedalīta. Un, lai pagūtu paveikt visu to, kas ik dienas bija darāms, viņš turējās pie visstingrākās noteiktības. «Bez steigas un bez atpūtas» — bija viņa devīze. Viņš ienāca zālē, sasveicinājās ar visiem un tūlīt apsēdās, uzsmaidīdams sievai.

— Jā, nu ir beigusies mana vientulība. Tu neticēsi, cik neveikli ir pusdienot vienam (viņš uzsvēra vārdu neveikli).

Pie pusdienu galda viņš parunājās ar sievu par Maskavas lietām, ar zobgalīgu smīnu iztaujāja par Stepanu Arkadjiču, bet galvenokārt risinājās vispārēja saruna par Pēterburgas sabiedriskajām un dienesta lietām. Pēc pusdienām viņš pusstundu pavadīja ar viesiem, tad atkal smaidīdams paspieda sievai roku, izgāja — un aizbrauca uz padomi. Anna šoreiz neaizbrauca ne pie kņazienes Betsijas Tverskas, kas bija uzzinājusi par viņas atgriešanos un aicināja vakarā ciemos, ne uz teātri, kur Annai šovakar bija loža. Viņa nebrauca visvairāk tāpēc, ka tērps, uz kuru tā cerēja, nebija gatavs. Vispār pēc ciemiņu aizbraukšanas Anna sāka darboties ar saviem tērpiem un pavisam sabojāja omu. Aizbraucot uz Maskavu, viņa, ļoti labi prazdama ne visai dārgi, bet gaumīgi ģērbties, bija nodevusi šuvējai pārtaisīt trīs tērpus.

Pārtaisīt vajadzēja tā, lai tos nevarētu pazīt, un tiem jau priekš trijām dienām vajadzēja būt gataviem. Izrādījās, ka divi tērpi vēl nepavisam nebija gatavi, bet viens pārtaisīts citādi, nekā Anna vēlējās. Šuvēja atbrauca izskaidroties un apgalvoja, ka tā būšot iabāk, un Anna tik ļoti iekaisa, ka vēlāk pašai bija kauns, to atceroties. Lai galīgi nomierinātos, viņa devās uz bērnistabu un augu vakaru pavadīja kopā ar dēlu, pati to apguldīja, pārmeta tam krustu un apsedza ar segu. Viņa priecājās, ka nekur nav braukusi un tik labi pavadījusi šo vakaru. Viņai kļuva tik viegli un rāmi ap sirdi, viņa tik skaidri redzēja, ka viss, kas vilcienā tai šķita ļoti nozīmīgs, ir bijis tikai viens no parastajiem un niecīgajiem augstākās sabiedrības sadzīves gadījumiem un ka viņai nav par ko kaunēties ne sevis, ne kāda cita priekšā. Anna apsēdās pie kamīna un, lasīdama angļu romānu, gaidīja vīru. Tieši pusdesmitos atskanēja viņa zvans un viņš ienāca istabā.

— Beidzot taču tu! — viņa sacīja, sniegdama tam roku.

Viņš noskūpstīja tai roku un apsēdās blakus.

— Vispār es skatos, ka tavs brauciens ir izdevies, — viņš teica.

— Jā, ļoti, — viņa atbildēja un sāka tam stāstīt visu no sākuma: par savu ceļojumu kopā ar grāfieni Vronsku, par iebraukšanu Maskavā, par gadījumu stacijā. Pēc tam pastāstīja, ka sākumā tai bijis žēl brāļa, vēlāk — Dollijas.

— Es nedomāju, ka iespējams attaisnot tādu cilvēku, kaut arī viņš ir tavs brālis, — Aleksejs Aleksandrovičs stingri sacīja.

Anna pasmaidīja. Viņa saprata, ka vīrs to pateica tieši tādēļ, lai parādītu, ka radniecības apsvērumi nespēj aizkavēt viņu izsacīt savus patiesos ieskatus. Viņa pazina šo vīra rakstura īpašību, un tā viņai patika.

— Es priecājos, ka viss ir laimīgi beidzies un tu esi atgriezusies, — viņš turpināja. — Nu, ko tur runā par jauno nolikumu, kuru es izdabūju cauri padomē?

Anna neko nebija dzirdējusi par šo nolikumu un tagad sev pārmeta, ka tik viegli varējusi aizmirst to, kas viņam tik svarīgs.

— Te nu gan tas sacēla lielu troksni, — viņš sacīja ar pašapmierinātu smaidu.

Viņa manīja, ka Aleksejs Aleksandrovičs grib tai pastāstīt kaut ko sev patīkamu par šo lietu, un ar jautājumiem viņa to pavedināja stāstīt. Ar to pašu apmierināto smaidu viņš pastāstīja par ovācijām, kādas viņam veltītas pēc šā nolikuma pieņemšanas.

— Es biju ļoti ļoti priecīgs. Tas pierāda, ka beidzot pie mums sāk nodibināties sapratīgs un stingrs ieskats par šo jautājumu.

Izdzēris otro glāzi tējas ar krējumu un maizi, Aleksejs Aleksandrovičs piecēlās, lai dotos uz kabinetu.

— Un tu nekur nebrauci šovakar? Tev laikam bija garlaicīgi, — viņš teica.

— O nē! — viņa atbildēja, piecēlusies tam līdzi un vadīdama to cauri zālei uz kabinetu. — Ko tad tu pašreiz lasi? — viņa vaicāja.

— Tagad es lasu Duc de Lille, Poesie des e nfers — viņš atbildēja. — Ļoti ievērojama grāmata.

Anna pasmaidīja, kā smaida par mī|otu cilvēku vājībām, un, ielikusi savu roku viņa elkonī, pavadīja vīru līdz kabineta durvīm. Viņa zināja, ka tā paradums — vakaros lasīt — jau bija kļuvis tam par nepieciešamību Viņa zināja, ka ar visiem saviem dienesta pienākumiem, kas aizņēma gandrīz visu viņa laiku, tas uzskatīja par savu uzdevumu sekot visam ievērojamam, kas parādījās prātniecības laukā. Viņa zināja arī, ka tas patiešām interesējas par politiskām, filozofiskām un reliģiskām grāmatām, ka māksla pilnīgi sveša viņa raksturam, bet ka, nelūkojoties uz to, vai arī, labāk sakot, tieši tāpēc, Aleksejs Aleksandrovičs nepalaida garām neko, kas sacēlis troksni šai laukā, un turēja par savu pienākumu visu to lasīt. Viņa zināja, ka politikas, filozofijas un reliģijas laukā Aleksejs Aleksandrovičs šaubījās vai meklēja, bet mākslas un dzejas, it īpaši mūzikas jautājumos, kur tam nebija ne mazākās jēgas, viņš allaž

1 Hercogs de Lils, Elles poēzija.

turējās pie visnoteiktākajiem un stingrākajiem uzskatiem. Viņam patika runāt par Šekspīru, Rafaelu, Bēthovenu, par jauno virzienu nozīmi dzejā un mūzikā, par ko tam bija savi noteikti un nelokāmi spriedumi.

— Nu, dievs ar tevi! — viņa sacīja kabineta durvīs, kur bija redzams tam sagatavotais abažūrs virs sveces un ūdens karafe blakus krēslam. — Bet es rakstīšu vēstuli uz Maskavu.

Viņš paspieda tai roku un atkal noskūpstīja to.

«Tomēr viņš ir labs cilvēks, taisnīgs, labsirdīgs un ievērojams savā darbā,» Anna sev sacīja, atgriezusies savā istabā, it kā aizstāvēdama viņu kāda priekšā, kas to apsūdzējis un sacītu, ka viņu nevar mīlēt. «Bet kāpēc viņam ausis tik savādi izslējušās! Vai viņš būtu matus apgriezis?»

Tieši divpadsmitos, kad Anna vēl sēdēja pie rakstāmgalda, beigdama rakstīt vēstuli Dollijai, atskanēja vienmērīgi, naktskurpēs autu kāju soļi un Aleksejs Aleksandrovičs nomazgājies un sasukājies ar grāmatu padusē pienāca pie viņas.

— Ir laiks, ir laiks, — viņš sacīja, nozīmīgi smaidīdams, un devās uz guļamistabu.

«Bet kā viņš drīkstēja tā uz viņu skatīties?» Anna nodomāja, atcerēdamās, kā Vronskis bija noskatījies uz Alekseju Aleksandroviču.

Izģērbusies viņa iegāja guļamistabā, bet sejā tai ne tikai nebija vairs tā dzīvesprieka, kas Maskavā pavadītajās dienās strāvot strāvoja viņas acīs un smaidā, gluži otrādi, — uguns viņā tagad šķita apdzēsta un paslēpta kaut kur dziļi dziļi.

XXXIV

Aizbraucot no Pēterburgas, Vronskis savu lielo dzīvokli Jūras ielā atstāja draugam un mīļotam dienesta biedram — Petrickim.

Petrickis bija gados jauns poručiks, ne sevišķi augstas kārtas, ne tikai nemantīgs, bet parādos līdz ausīm, pievakarē allaž piedzēries, bieži par dažādiem jocīgiem un netīriem gadījumiem viņš sēdēja virssardzē, tomēr biedri un priekšniecība viņu ieredzēja. Piebraucot divpadsmitajā stundā no dzelzceļa stacijas pie sava dzīvokļa, Vronskis ieraudzīja pie lieveņa pazīstamu važoņa karieti. Jau piezvanot viņš sadzirdēja aiz durvīm skaļus vīriešu smieklus un sievietes balss čalas, un Petricka saucienu: «Ja kāds no ļaundariem, tad nelaist iekšā!» Vronskis neļāva denščikam teikt, ka ieradies, un paklusām iegāja pirmajā istabā. Baronese Šiltone, Petricka draudzene, gaišmate ar sārtu sejiņu, spīdīgā, mēļā atlasa tērpā, vidžināja kā kanārijputniņš un piepildīja visu telpu ar savu Parīzes izrunu. Viņa sēdēja pie apaļā galda un vārīja kafiju. Petrickis mētelī un rotmistrs Kamerovskis pilnā uniformā, šķiet, tikko nākdams no dienesta, sēdēja tai blakus.

— Bravo! Vronskis! — Petrickis iesaucās, pietrūkdamies kājās un dārdinādams krēslu. — Pats saimnieks! Baronese, dodiet viņam kafiju no jaunās kafijkannas! Tiešām negaidījām! Ceru, ka tu esi apmierināts ar sava kabineta jauno rotu, — viņš sacīja, norādot uz baronesi. — Jūs taču esat pazīstami?

— Un kā vēl! — Vronskis teica, jautri smaidot, un paspieda baroneses mazo rociņu. — Protams! Veci draugi.

— Jūs atgriežaties mājās no ceļojuma, — baronese sacīja, — tad es mūku. Ak, es varu aizbraukt šai pašā mirklī, ja traucēju.

— Jūs esat mājās tur, kur esat, baronese, — Vronskis teica. — Sveiks, Kamerovski! — viņš piebilda, vēsi paspiežot Kamerovskim roku.

• — Bet jūs nekad neprotat pateikt tik jauki, — baronese vērsās pie Petricka.

— Nu, kāpēc gan ne? Pēc pusdienām arī es pratīšu runāt tikpat labi.

— Pēc pusdienām tas nav nekāds nopelns! Nu, tad es jums došu kafiju, ejiet mazgāties un apkopties! — baronese sacīja, atkal apsēzdamās un rūpīgi griezdama jaunās kafijkannas krāniņu. — Pjer, dodiet kafiju! — viņa pievērsās Petrickim, kuru tā dēvēja par Pjeru, pēc

viņa uzvārda — Petrickis, neslēpjot savas attiecības ar viņu. — Es piebēršu klāt.

— Sabojāsiet.

— Nē, nesabojāšu! Nu, un jūsu sieva? — baronese pēkšņi jautāja, pārtraukdama Vronska sarunu ar biedru. — Mēs te jūs apprecinājām. Vai pārvedāt sievu?

— Nē, baronese. Esmu dzimis čigāns un nomiršu kā čigāns.

— Jo labāk, jo labāk. Dodiet roku!

Un baronese, neatlaizdama Vronski, pa starpām bārstīdama jokus, sāka tam klāstīt savus jaunākos dzīves plānus un lūdza viņa padomu.

— Viņš arvien vēl negrib dot man šķiršanos! Nu, ko lai es daru? (Viņš bija tās vīrs.) Tagad es gribu ierosināt prāvu. Ko jūs man ieteiktu? Kamerovski, uzmaniet kafiju — ies pāri; jūs taču redzat, ka esmu aizņemta ar svarīgām lietām! Es gribu sākt prāvu, tāpēc ka man vajadzīgs mans īpašums. Vai jūs saprotat to muļķību, ka es it kā esot viņam neuzticīga, — viņa ar nicināšanu sacīja, — un tāpēc viņš grib izmantot manu muižu.

Vronskis ar patiku klausījās šo skaistas sievietes jautro čalošanu, piebalsoja viņai, pa pusei jokodams deva padomus un vispār tūlīt uzņēma savu parasto toni satiksmē ar šāda veida sievietēm. Viņa Pēterburgas pasaulē visi ļaudis dalījās divās gluži pretējās šķirās. Viena — zemākā šķira: banāli, muļķīgi un, galvenais, smieklīgi cilvēki, kas tic, ka vienam vīram jādzīvo ar vienu sievu, ar kuru tas salaulāts, ka meitenei jābūt nevainīgai, sievietei — kautrai, vīrietim — vīrišķīgam, atturīgam un stingram, ka jāaudzina bērni, jāpelna sava maize, jāmaksā parādi, — un dažādas tamlīdzīgas muļķības. Tā bija vecmodīgu un smieklīgu cilvēku šķira. Bet bija vēl otra — īstu cilvēku šķira, pie kuras viņi visi piederēja un kurā galvenokārt bija jābūt elegantam, skaistam, augstsirdīgam, drosmīgam, jautram, nesarkstot jāļaujas ikvienai kaislībai un par visu pārējo jāpasmejas.

Vronskis tikai pirmajā mirklī jutās apmulsis pēc iespaidiem, ko bija pārvedis no Maskavas, no gluži citas pasaules; bet tūdaļ, it kā būtu ieāvis kājas ievalkātās kurpēs,_ viņš ieslīga savā vecajā jautrajā un tīkamajā pasaule.

Kafija tā arī neuzvārījās, bet apšļāca visus un izkūsāja pāri malām un panāca tieši to, kas bija vajadzīgs: deva iemeslu kņadai un smiekliem un aplēja dārgo paklāju un baroneses tērpu.

— Nu tagad ardievu, citādi jūs nekad nenomazgāsieties un uz manas sirdsapziņas gulsies vissmagākais krietna cilvēka noziegums — miesas netīrība. Tātad jūs ieteicat — ar nazi pie rīkles?

— Katrā ziņā un tā, lai jūsu rociņa atrastos labi tuvu viņa lūpām. Viņš noskūpstīs jūsu rociņu, un viss beigsies laimīgi, — Vronskis attrieca.

— Tātad šovakar Franču teātrī! — un, tērpam šalcot, viņa pazuda.

Piecēlās arī Kamerovskis, bet Vronskis, negaidīdams viņa aiziešanu, sniedza tam roku un devās uz mazgājamo istabu. Kamēr viņš mazgājās, Petrickis tam īsos vilcienos attēloja savu stāvokli, ciktāl tas mainījies pēc Vronska aizbraukšanas. Naudas neesot nemaz. Tēvs teicis, ka nedošot un parādus nemaksāšot. Drēbnieks gribot iesēdināt, un arī otrs draudot katrā ziņā iesēdināt. Pulka komandieris paziņojis, ka gadījumā, ja šie skandāli nemitēšoties, esot jāatstāj dienests. Baronese apnikusi kā sīvs rutks, īpaši tāpēc, ka arvien gribot dot naudu; bet esot kāda meitene, viņš to Vronskim parādīšot, brīnums, burvīga, stingrā austrumnieku stilā, «genre verdzene Rebeka, vai saproti?». Arī ar Berkoševu vakar esot salamājies, un tas teicies šorīt atsūtīt sekundantus, bet nekas jau, protams, neiznākšot. Bet vispār klājoties lieliski un ārkārtīgi jautri. Un, neļaudams biedram iedziļināties sava stāvokļa sīkumos, Petrickis sāka stāstīt tam visus interesantākos jaunumus. Klausoties tik pazīstamos Petricka stāstus savā tik pazīstamajā dzīvoklī, kurā viņš bija dzīvojis jau trīs gadus, Vronskis tīksmi izjuta atgriešanos ierastajā un bezrūpīgajā Pēterburgas dzīvē.

— Nevar būt! — viņš sauca, atlaizdams mazgājamā trauka vārstuli, zem kura aplaistīja savu sarkano, veselīgo kaklu. — Nevar būt! — viņš iesaucās, dzirdot, ka Lora saejoties ar Mi|ejevu un esot pametusi Fertinhofu. — Un viņš arvien vēl tikpat muļķīgs un apmierināts? Nu, un ko Buzulukovs?

— O, par Buzulukovu ir vesels stāsts — brīnišķīgs! — Petrickis sauca. — Tu taču zini, ka viņa kaislība ir balles, viņš nevienu galma balli nelaiž garām. Un tā viņš dodas uz lielo balli ar jauno ķiveri galvā. Tu esi redzējis jaunās ķiveres? Ļoti labas, vieglākas. Tā viņš stāv … Nē, tu paklausies!

— Es jau klausos, — rīvēdamies pūkainā dvielī, Vronskis atbildēja.

— Iet garām lielkņaze ar kādu sūtni, un, Buzulukovam par nelaimi, tie sāk runāt par jaunajām ķiverēm. Nu, un lielkņaze grib parādīt sūtnim jauno ķiveri… Viņa redz: stāv mūsu draudziņš. (Petrickis attēloja, kā tas stāvējis ar ķiveri.) Lielkņaze lūgusi pasniegt tai ķiveri, — šis nedod. Ko tas nozīmē? Citi viņam mirkšķina, māj, rauc pieri, sak, dod! Šis nedod. Stāv sastindzis. Vari iedomāties… Tad tas… kā viņu sauca… jau grib paņemt no viņa ķiveri… Šis nedod! Tas izrauj un sniedz lielkņazei. «Lūk, tā ir jaunā,» lielkņaze saka. Apgriež ķiveri otrādi, un, vai tu vari iedomāties, no turienes — bac! — bumbieris, konfektes, divas mārciņas konfekšu! .. Visu to viņš pievācis, draudziņš!

Vronskis raustījās smieklos. Un vēl ilgi pēc tam, runājot par citām lietām, viņš nevarēja novaldīties, tiklīdz iedomājās ķiveri, un pilnā kaklā smēja savus veseJīgos smieklus, atsegdams stipros, vienādos zobus.

Uzzinājis visus jaunumus, Vronskis ar sulaiņa palīdzību apģērbās mundierī un aizbrauca ziņot priekšniecībai par ierašanos. Pēc tam viņš bija nodomājis aizbraukt pie brāja, pie Betsijas un izdarīt vēl dažus apciemojumus, lai sāktu apmeklēt to sabiedrību, kur varētu sastapt Kareņinu. Kā allaž Pēterburgā — viņš izbrauca no mājas, lai neatgrieztos līdz vēlai naktij.

OTRA DALA

.

I

Ziemas beigās Ščerbacku namā notika konsilijs, kurā bija jānoskaidro Kitijas veselības stāvoklis un jāizlemj, kas darāms, lai atjaunotu viņas izsīkstošos spēkus. Viņa bija slima, un, pavasarim tuvojoties, tās veselība pasliktinājās vēl vairāk. Mājas ārsts tai deva zivju eļļu, vēlāk dzeizi, tad ellas akmeni, bet, tā kā nelīdzēja ne viens, ne otrs, ne trešs un tā kā viņš ieteica pavasarī braukt uz ārzemēm, tad tika pieaicināts kāds slavens ārsts. Slavenais ārsts, vēl pajauns, visai skaists vīrietis, pieprasīja, lai tam ļauj slimnieci izmeklēt. Šķiet, ar sevišķu patiku viņš apgalvoja, ka meitenīga kautrība esot barbarisma atliekas un ka esot ļoti dabiski, ja vēl pajauns vīrietis aptaustot jaunu izģērbtu meiteni. Viņš uzskatīja to par dabisku, jo darīja to katru dienu, un tam šķita, ka, to darot, viņš nejūt un nedomā neko ļaunu, tāpēc meitenes kautrību viņš uzskatīja ne tikai par barbarisma palieku, bet arī sev par apvainojumu.

Vajadzēja padoties, jo, kaut gan visi ārsti bija mācījušies vienā skolā, pēc vienām un tām pašām grāmatām, bija apguvuši vienu un to pašu zinātni un kaut gan daži runāja, ka šis slavenais ārsts esot slikts ārsts, kņazienes namā un viņai tuvās aprindās nezin kāpēc domāja, ka vienīgi šis slavenais ārsts zinot kādu sevišķu līdzekli un vienīgi viņš spējot Kitiju glābt. Apmulsušo un aiz kauna apstulbušo slimnieci centīgi izmeklējis un izklauvējis, slavenais ārsts, rūpīgi nomazgājis rokas, stāvēja viesistabā un sarunājās ar kņazu. Kņazs rauca pieri un krekšķināja, klausīdamies ārstā. Būdams pieredzējis

cilvēks, vesels un diezgan gudrs, viņš neticēja medicīnai un sirdī dusmojās par visu šo komēa'iju, jo vairāk tādēļ, ka viņš gandrīz vai vienīgais pilnīgi izprata Kitijas vārguma īsto cēloni. «Ir gan vankšķis,» viņš nodomāja, lietodams attiecībā pret slaveno ārstu šo mednieku leksikas vārdu un klausīdamies viņa melšanā par Kitijas slimības pazīmēm. Ārsts tai pašā laikā tikko valdīja nicināšanas izpausmi pret šo veco kundziņu un ar grūtībām nolaidās līdz viņa sajēgas zemajam līmenim. Viņš saprata, ka ar veci nav ko runāt, ka īstā galva šai namā ir māte. Lūk, viņas priekšā tas bija nodomājis izkaisīt savas zinību pērles. Tai brīdī kņaziene kopā ar mājas ārstu ienāca viesistabā. Kņazs atgāja sānis, cenzdamies neizrādīt, cik smieklīga viņam šķiet visa šī komēdija. Kņaziene bija apmulsusi un nezināja, ko darīt. Viņa jutās vainīga Kitijas priekšā.

— Nu, dakter, izšķiriet mūsu likteni! — kņaziene sacīja. — Sakiet man visu! — «Vai ir cerība?» viņa gribēja jautāt, bet lūpas tai ietrīcējās, un viņa nespēja izteikt šo vaicājumu. — Nu, kā ir, dakter? .,.

— Tūliņ, kņazien, es aprunāšos ar kolēģi, un tad man būs tas gods jums ziņot savu slēdzienu.

— Vai atstāt jūs vienus?

— Kā vēlaties.

Kņaziene nopūtusies izgāja.

Kad viņi palika vieni, mājas ārsts bikli sāka izklāstīt savas domas, sacīdams, ka esot tuberkulozes procesa sākums, bet… un tā tālāk. Slavenais ārsts klausījās viņā un tā runas vidū paskatījās savā masīvajā zelta pulkstenī.

— Tā, — viņš sacīja, — bet…

Mājas ārsts godbijīgi apklusa teikuma vidū.

— Kā jūs zināt, noteikt tuberkulozes procesa sākumu mēs nespējam; līdz tam laikam, kamēr parādās kavernas, nav nekādu noteiktu pazīmju. Bet aizdomas mums var būt. Un ir arī pazīmes: slikta ēstgriba, nervozitāte un tā tālāk. Jautājums ir šāds: kas būtu darāms, lai ierosinātu ēstgribu, ja ir aizdomas par tuberkulozes procesu?

— Bet jūs taču zināt, ka tādos gadījumos allaž ir kādi apslēpti jutekliski morālas dabas cēloņi, — mājas ārsts ar smalku smaidu atļāvās iebilst.

— .Jā, tas pats par sevi saprotams, — slavenais ārsts atbildēja, atkal palūkodamies pulkstenī. — Atvainojie;, — kā ir, vai Jauzas tilts jau ielikts vai arvien vēl jābrauc pa apkārtceļu? — viņš jautāja. — Ak tā, ir jau ielikts! Nu, tad es divdesmit minūtēs varu nokļūt. Tātad mēs secinājām, ka uzdevums ir šāds: uzlabot ēstgribu un stiprināt nervus. Šie jautājumi viens ar otru saistīti, jāiedarbojas uz abām šā loka pusēm.

— Bet ceļojums uz ārzemēm? — mājas ārsts jautāja.

— Esmu ārzemju ceļojumu pretinieks. Un, lūdzu, ievērojiet: ja ir tuberkulozes procesa sākums, ko gan mēs nevaram zināt, tad ceļojums uz ārzemēm nelīdzēs. Nepieciešams tāds līdzeklis, kas uzlabotu ēstgribu un nebūtu kaitīgs.

Un slavenais ārsts izklāstīja savu dziedināšanas plānu, uzsvērdams, ka esot jāārstē ar Sodenas ūdeņiem, un to ieteikšanas galvenais pamats acīm redzot bija tas, ka tie nevar kaitēt.

Mājas ārsts uzmanīgi un godbijīgi uzklausīja.

— Bet par labu ārzemju ceļojumam es tomēr minētu dzīves apstākļu pārmaiņu, attālināšanos no vides, kas modina atmiņas. Un arī māte vēlas braukt, — viņš sacīja.

— Ā! Nu, tādā gadījumā nekas, lai brauc; tikai baidos, ka par ļaunu vien nāks tie vācu šarlatānu padomi… Vajadzētu panākt, lai viņas klausa mūs… Nu, lai tad brauc vien.

Viņš atkal paskatījās pulkstenī.

— O! Jau laiks. — Un viņš devās uz durvīm.

Slavenais ārsts paziņoja kņazienei (pieklājība to

prasīja), ka viņam vēlreiz esot jāapskata slimniece.

— Ko! Vēlreiz izmeklēt! — māte ar šausmām iesaucās.

— O nē, man tikai jāpārbauda dažas detaļas, kņazien.

' — Laipni lūdzu!

Un māte, ārsta pavadīta, iegāja viesistabā pie Kitijas.

Novājējusi un sasārtusi, ar savādu spožumu acis pārciestā kauna dēļ Kitija stāvēja istabas vidū. Kad ienāca ārsts, viņa nosarka vēl vairāk, un acis tai pielija asarām. Visa viņas slimība un tās ārstēšana Kitijai likās ļoti muļķīga un pat smieklīga lieta! Šī ārstēšana tai šķita tikpat smieklīga kā sadauzītas vāzes lausku līmēšana. Viņas sirds bija sadauzīta gabalos. Un viņi domā to dziedināt ar pilieniem un pulverīšiem? Bet nedrīkstēja aizvainot māti, jo sevišķi tādēļ, ka māte sevi turēja par vainīgu.

— Papūlieties apsēsties, kņaze! — slavenais ārsts sacīja.

Ar smaidu viņš apsēdās tai iepretim, klausījās pulsu un atkal uzstādīja dažādus garlaicīgus jautājumus. Viņa tam atbildēja, tad pēkšņi noskaitās un piecēlās.

— Atvainojiet mani, ārst, bet tas patiešām neko nelīdzēs. Jūs man jau trešo reizi jautājat vienu un to pašu.

Slavenais ārsts neapvainojās.

— Slimīgs uzbudinājums, — viņš teica kņazienei, kad Kitija izgāja no viesistabas. — Bet es jau arī esmu beidzis…

Un ārsts kņazienei kā izcili gudrai sievietei zinātniski izskaidroja kņazes slimību un nobeidza ar pamācību, kā dzerami tie ūdeņi, kas bija nevajadzīgi. Pēc jautājuma, vai derētu braukt uz ārzemēm, ārsts nogremdējās dziļās pārdomās, it kā tam būtu jāatrisina grūta problēma. Beidzot tika izsacīts lēmums: braukt un neticēt šarlatāniem, bet visos jautājumos griezties tikai pie viņa.

It kā kas priecīgs būtu atgadījies pēc ārsta aizbraukšanas, māte kļuva jautrāka, ieejot pie meitas, un arī Kitija izlikās, ka kļuvusi priecīgāka. Viņai tagad bieži, gandrīz vienmēr nācās izlikties.

— Patiešām es esmu vesela, maman. Bet, ja jūs vēlaties braukt, tad brauksim! — viņa sacīja un, cenzdamās izlikties, ka interesējas par gaidāmo braucienu, sāka runāt par gatavošanos ceļojumam.

II

Drīz pēc ārsta aizbraukšanas ieradās Dollija. Tā zināja, ka šodien jānotiek konsilijam, un, lai gan nesen bija uzcēlusies no gultas pēc dzemdībām (ziemas beigās tai piedzima meitiņa), lai gan viņai bija daudz savu bēdu un rūpju, tā pameta zīdāmu bērnu un saslimušu meiteni un atbrauca uzzināt Kitijas likteni, kam šodien bija jāizšķiras.

— Nu, kā ir? — viņa jautāja, ienākot viesistabā un nenoņemot cepuri. — Jūs visi esat priecīgi? Tad jau laikam ir labi?

Viņai pūlējās izstāstīt to, ko teicis ārsts, bet izrādījās, ka ārsts gan bija ilgi un ļoti tekoši runājis, bet nekādi nebija iespējams atstāstīt, ko tas teicis. Interesanti bija vienīgi tas, ka nolemts doties uz ārzemēm.

Dollija neviļus nopūtās. Māsa, viņas labākais draugs, aizceļo. Bet Dollijas dzīve nebija priecīga. Attiecības ar Stepanu Arkadjiču pēc salabšanas bija kļuvušas pazemojošas. Saliedējums, ko bija veikusi Anna, izrādījās visai nestiprs, un ģimenes saskaņa aizlūza atkal tai pašā vietā. Noteikta gan nekā nebija, bet Stepans Arkadjičs gandrīz nekad nerādījās mājās, arī naudas gandrīz nekad nebija, un Dolliju nemitīgi mocīja aizdomas par vīra neuzticību, un viņa jau sāka no tām gaiņāties, baidīdamās ciest jau pazīstamās greizsirdības sāpes. Pirmais jau reiz pārciestais greizsirdības uzliesmojums vairs nevarēja atkārtoties, un pat neuzticības atklāšana vairs nespētu Dolliju iespaidot tā kā pirmajā reizē. Līdzīga atklāsme tagad viņai laupītu vienīgi ģimeniskos ieradumus, tāpēc viņa ļāva, lai vīrs krāpj, nicinādama viņu, bet visvairāk sevi par šo vājību. Turklāt viņu nerimtīgi grauza rūpes par lielo ģimeni: gan neveicās ar zīdaiņa barošanu, gan aukle aizgāja no darba, gan atkal, kā pašreiz, kāds no bērniem saslima.

— Nu, kā tavējie? — māte vaicāja.

— Ak maman, jums jau savu bēdu netrūkst. Lilija ir saslimusi, un es baidos, vai nav šarlaks. Es vēl šoreiz atbraucu, lai uzzinātu par Kitiju, bet tagad var gadīties, ka neiziešu vairs no mājas ne soli, ja — nedod dievs — būs šarlaks.

Ari vecais kņazs pēc ārsta aizbraukšanas iznāca no sava kabineta, pielieca Dollijai vaigu skūpstam, parunājās ar viņu, tad jautāja sievai:

— Kā tad izlēmāt, brauksiet? Nu, un ko ar mani gribat iesākt?

— Es domāju, ka tev vajadzēs palikt, Aleksandr, — sieva teica.

— Kā vēlaties.

— Maman, kāpēc tad tēvs nevar braukt mums līdzi? — Kitija teica. — Būs jautrāk ir viņam, ir mums.

Vecais kņazs piecēlās un noglaudīja Kitijai matus. Tā pacēla galvu, ar varu pasmaidīja un lūkojās tēvā. Tai allaž šķita, ka tēvs labāk par citiem ģimenes locekļiem viņu saprot, kaut gan viņš maz ar meitu runājās. Būdama jaunākā, viņa bija tēva mīlule, un tai šķita, ka šī mīlestība piešķir tēvam spēju dziļāk ielūkoties viņas dvēselē. Tagad, kad viņas skatiens sastapās ar tēva zilajām, labsirdīgajām acīm, kas viņā vērīgi lūkojās, Kitijai šķita, ka viņš redz tai cauri un saprot visu to nelabo, kas viņā norisinās. Viņa sarkdama tiecās tēvam klāt, gaidot skūpstu, bet viņš tikai pabužināja tai matus un teica:

— Šie muļķīgie liekie mati! Savai īstajai meitai nemaz netiec klāt, bet glāsti nosprāgušu sievu matus. Nu, kā iet, mīļā Dollij? — viņš uzrunāja vecāko meitu. — Ko tavs ercens dara?

— Nekas, tēt, — Dollija atbildēja, saprazdama, ka tēvs jautā par viņas vīru. — Arvien braukā, es viņa gandrīz neredzu, — viņa nenocietās, nepiebildusi ar zobgalīgu smaidu.

— Ko, vai tad viņš vēl nav aizbraucis uz laukiem mežu pārdot?

— Nē, arvien vēl taisās.

— Lūk, kā! — kņazs novilka. — Tad arī man posties ceļā? Klausos, — viņš sacīja sievai apsēzdamies. — Bet tu, Katja, dari tā, — viņš piebilda, pagriezies pret jaunāko meitu, — kādā jaukā dienā tu pamosties un saki sev: es taču esmu gluži vesela un jautra, un mēs iesim atkal abi ar papa no rītiem agri pastaigāties, kad sals kniebj vaigos. Jā?

Šķiet, nebija nekā sevišķa tēva teiktajos vārdos, bet Kitija, tos dzirdot, samulsa un apjuka kā pieķerts noziedznieks. «Jā, viņš visu zina, visu saprot un ar šiem vārdiem grib man sacīt, — lai arī ir kauns, tomēr šo savu kaunu vajag pārvarēt.» Viņa nespēja saņemties, lai kaut ko atbildētu. Gandrīz jau gribēja runāt, tad pēkšņi izplūda asarās un izskrēja no istabas.

— Te nu bija tavi joki! — kņaziene uzbruka vīram, — Tu vienmēr … — viņa sāka savu pārmetumu virkni.

Kņazs diezgan ilgi klausījās kņazienes pārmetumus un klusēja, bet viņa vaigs arvien vairāk un vairāk sadrūma.

— Viņa, nabadzīte, tik nožēlojama, tik nožēlojama, bet tu jau nejūti, ka viņai sāp ikviens atgādinājums par tās bēdu cēloni. Ak! Tā maldīties cilvēkos! — kņaziene sacīja, un no viņas balss maiņas Dollija un kņazs noprata, ka viņa runā par Vronski. — Es nesaprotu, kāpēc nav likumu pret tādiem nelietīgiem, negodīgiem cilvēkiem

— Negribas ne klausīties tevī! — kņazs drūmi sacīja, pieceldamies no krēsla un it kā gribēdams aiziet, bet apstājās durvīs. — Likumi ir gan, māmiņ, un, ja jau tu mani pavedināji par to runāt, tad es tev pateikšu, kas visā tai lietā vainīgs: tu, tu un vienīgi tu. Likumi pret tādiem kundziņiem vienmēr ir bijuši un ir arī tagad! Jā, ja nebūtu noticis tā, kā tas nedrīkstēja notikt, tad es, kaut arī esmu sirms, būtu izsaucis uz divkauju to švītu. Jā, bet tagad ārstējiet vien un vadājiet te mājās tos šarlatānus.

Kņazam, kā likās, bija vēl daudz kas sakāms, bet, tiklīdz kņaziene izdzirda šo vīra balss noskaņu, viņa kā allaž tādos nopietnos gadījumos tūdaļ padevās un nožēloja grēkus.

— Alexandre, Alexandre, — viņa čukstēja tuvodamās un sāka raudāt.

Un, tikko viņa sāka raudāt, ari kņazs aprima. Viņš piegāja tai klāt.

— Nu, diezgan, diezgan! Ari tev ir grūti, es zinu. Ko lai dara? Nav jau liela nelaime. Dievs ir žēlīgs… pateicies … — viņš sacīja, vairs pats neapjēgdams, ko runā, un atbildēdams uz kņazienes mitro skūpstu, ko sajuta sev uz rokas. Viņš izgāja no istabas.

Jau tai brīdī, kad Kitija raudādama izskrēja no istabas, Dollija ar savu ģimenes mātes nojautu tūdaļ saprata, ka te viņu gaida sievietes darbs, un sagatavojās to veikt. Viņa noņēma cepuri un domās atrotīja piedurknes, lai ķertos pie lietas. Kad māte uzbruka tēvam, Dollija centās māti atturēt, cik to ļāva meitas cienība pret māti. Kad aizsvilās kņazs, viņa klusēja; viņa sajuta kaunu mātes dēļ un maigumu pret tēvu par to, ka tas tik drīz kļuva atkal labs; bet, kad tēvs aizgāja, viņa sataisījās paveikt galveno, kas bija nepieciešams, — iet pie Kitijas un to nomierināt.

— Es jau sen gribēju jums jautāt, maman, — vai jūs zināt, ka Levins gribēja Kitiju bildināt — tolaik, kad viņš pēdējo reizi bija šeit? Viņš teicis Stivam.

— Nu, un tad? Es nesaprotu ..

— Vai nav tā, ka Kitija viņu ir noraidījusi? Vai viņa neko jums nav stāstījusi?

— Nē, viņa neko nav stāstījusi ne par vienu, ne par otru — viņa ir pārāk lepna. Bet es zinu, ka viss ir tā paša dēļ…

— Jā, jūs varat iedomāties, kā tas ir, ja viņa atsacījusi Levinam, — bet viņa tam neatteiktu, ja nebijis tā otra, es zinu . r.. Un vēlāk tas otrs tik šausmīgi viņu piekrāpa.

Kņazienei bija pārāk baigi domāt, cik ļoti viņa vainīga meitas nelaimē, un viņa sadusmojās.

— Ak, es vairs itin nekā nesaprotu! Tagad visi grib dzīvot paši pēc sava prāta, mātei neko nestāsta, bet vēlāk — tad iznāk …

— Maman, es iešu pie viņas.

— Ej! Vai tad es tev liedzu? — māte sacīja.

III

Iegājusi mazajā Kitijas kabinetā, jaukā, rožainā istabiņā, greznotā vieux saxe lellītēm, tikpat jauniņā, rožainā un priecīgā, kāda vēl pirms pāris mēnešiem bija arī pati Kitija, Dollija atcerējās, ar kādu prieku un mīlestību viņas abas kopā posušas un iekārtojušas šo istabiņu pagājušajā gadā. Sirds viņai pamira, kad viņa ieraudzīja Kitiju sēžam turpat pie durvīm uz krēsla un ar sastingušu skatienu raugāmies uz paklāja stūri. Kitija paskatījās uz māsu, bet saltā un mazliet cietā sejas izteiksme nemainījās.

— Es tagad aizbraukšu un tupēšu mājās, un tu nedrīkstēsi pie manis nākt, — Darja Aleksandrovna teica, apsēzdamās tai blakus. — Tāpēc man gribas parunāt ar tevi.

— Par ko? — Kitija sabijusies pacēla galvu un steidzīgi jautāja.

— Par ko gan citu, ja ne par tavām bēdām.

— Man nav bēdu.

— Mitējies, Kitij! Vai tiešām tu domā, ka es varētu nezināt? Es zinu visu. Un, tici man, tas ir tik niecīgi… Mēs visas to esam pārcietušas.

Kitija klusēja, un viņas sejā bija barga izteiksme.

— Viņš nav tā vērts, ka tu viņa dēļ ciet, — Darja Aleksandrovna turpināja, ķerdamās tieši pie lietas.

— Jā, tāpēc ka viņš mani noniecinājis, — Kitija metalskanīgā un drebošā balsī teica. — Nerunā! Lūdzama, nerunā!

— Bet kas tad tev to saka? Neviens to nav teicis. Esmu pārliecināta, ka viņš bija tevī iemīlējies un arī vēlāk tevi mīlēja, bet…

— Ak, visšausmīgāk man derdzas visas šīs līdzjūtības! — Kitija iesaucās, pēkšņi noskaitusies. Viņa pagriezās krēslā uz otru pusi, nosarka un ātri sāka kustināt pirkstus, žņaudzīdama gan ar vienu, gan ar otru roku jostiņas sprādzi, ko bija satvērusi. Dollija pazina šo māsas ieradumu tvarstīt kaut ko ar rokām, kad tā uztraucās; viņa zināja, ka šādos iekaisuma mirkļos Kitija var zaudēt pašsavaldību un sarunāt daudz lieka un nepatīkama, tāpēc Dollija gribēja viņu nomierināt, bet bija jau par vēlu.

— Ko, ko tu gribi man likt sajust, ko? — Kitija ātri runāja. — To, ka es biju iemīlējusies cilvēkā, kurš neko negribēja par mani dzirdēt, un ka tagad es mirstu aiz mīlestības pret viņu, jā? Un to man saka māsa, kura domā, ka . . ka … viņa jūt man līdz!.. . Man nav vajadzīgas šīs nožēlošanas un izlikšanās!

— Kitij, tu esi netaisna!

— Kādēļ tu mani moki?

— Es taču gluži otrādi… Es redzu, tu esi sarūgtināta …

Bet Kitija savā kaislumā nekā nedzirdēja.

— Man nav ne ko bēdāties, ne ko mierināties. Man ir tik daudz lepnuma, ka es nekad sev neļaušu mīlēt cilvēku, kas nemīl mani.

— Es jau arī nesaku … Tikai vienu — saki man patiesību, — Darja Aleksandrovna teica, saņemdama viņas roku, — saki man, vai Levins tev teica …

Dzirdot minam Levina vārdu, Kitija, šķiet, zaudēja pēdējo pašsavaldības spēju; viņa uzlēca no krēsla, nosvieda sprādzi uz grīdas un, mētādama rokas, sauca:

— Kāds te sakars vēl ar Levinu? Es nesaprotu, kāpēc tev patīk mani mocīt? Es jau teicu un atkārtoju, ka esmu lepna un nekad, nekad nedarīšu tā, kā dari tu, — atgriezdamās pie cilvēka, kurš tevi pievīlis, kurš iemīlējis citu sievieti. Es to nesaprotu, nesaprotu! Tu tā vari, bet es nevaru!

Un, izteikusi šos vārdus, viņa paskatījās māsā, un, redzēdama, ka Dollija klusē, skumji nodūrusi galvu, Kitija neizskrēja vis no istabas, kā bija nodomājusi darīt, bet apsēdās pie durvīm un sakņupa, paslēpusi seju lakatā.

Klusums ilga pāris minūšu. Dollija domāja par sevi. Tā sevis pazemošana, ko viņa vienmēr bija jutusi, tagad jo sevišķi sāpīgi iedūra sirdī, kad to atgādināja māsa Tādu cietsirdību viņa no māsas nebija gaidījusi un sadusmojās uz viņu. Bet pēkšņi Dollija izdzirda drēbju čaukstoņu, un reizē atskanēja arī aizturēti šņuksti un divas rokas no lejas apvijās tai ap kaklu. Kitija bija nometusies ceļos viņas priekšā.

— Mīļā Dollij, es esmu tik nelaimīga! — viņa vainīgi čukstēja.

Un no asarām valgā, mīļā seja paslēpās Darjas Aleksandrovnas tērpa krokās.

Itin kā asaras būtu tā nepieciešamā ziede, bez kuras nespēja sekmīgi darboties abu māsu savstarpējās saprašanās mašīna, — pēc asarām māsas vairs nerunāja par to, kas nodarbināja viņu abu domas, bet arī, runājot par blakus lietām, viņas saprata viena otru. Kitija saprata, ka viņas vārdi par māsasvīra neuzticību un māsas pazemošanos, ko tā bija izteikusi dusmu lēkmē, sāpīgi aizvainojuši nelaimīgo māsu, bet tā viņai piedod. Dollija savukārt saprata visu, ko bija gribējusi noskaidrot; viņa pārliecinājās, ka tās minējumi bijuši pareizi, ka Kitijas bēdu, nelabojamo bēdu cēlonis ir tieši tas, ka Levins viņu bildinājis, bet viņa tam atteikusi un Vronskis viņu piemānījis un ka tā ir gatava mīlēt Levinu un ienīst Vronski. Taču Kitija ne vārda par to nesacīja; viņa runāja tikai par savu dvēseles stāvokli.

— Man nav nekādu bēdu, — nomierinājusies viņa teica, — bet vai tu vari saprast, ka viss man kļuvis pretīgs, riebīgs, rupjš un pirmām kārtām es pati. Tu nevari iedomāties, cik riebīgas ir manas domas par visu!

— Kādas gan tev var būt riebīgas domas? — Dollija smaidot jautāja.

— Visriebīgākās un visnejaukākās; es nevaru tev pateikt. Tās nav ne skumjas, ne garlaicība, bet kaut kas daudz ļaunāks. It kā viss, kas manī bijis labs, būtu paslēpies, bet palicis tikai visriebīgākais. Nu, kā tev lai pasaka? — viņa turpināja, redzēdama māsas acīs nesapratni. — Tēvs man nupat gribēja teikt… man liekas, viņš domā vienīgi to, ka man vajadzētu apprecēties. Māte ved mani uz ballēm, un man šķiet, ka viņi mani ved tikai tādēļ, lai ātrāk izdotu pie vīra un tiktu no manis vaļā. Es zinu, tas nav tiesa, bet nespēju atvairīt šīs domas. Tā saucamos līgavaiņus es

ne acu galā negribu redzēt. Man šķiet, ka viņi noņem man mēru. Agrāk man bija vienkārši prieks izbraukt kaut kur balles tērpā, es pati līksmoju par sevi; tagad man kauns, neveikli. Nu, kur vien skaties! Ārsts … Nu . ..

Kitija aprāvās; tālāk viņa gribēja teikt, ka, kopš tā laika, kad ar viņu notikusi šī pārmaiņa, Stepans Arkadjičs tai kļuvis neciešami pretīgs un viņa nespēj to ne uzskatīt, lai tūlīt neiedomātos visrupjākās un visnetīrākās lietas.

— Nu jā, viss man tēlojas visrupjākā, visnejaukākā veidā, — viņa turpināja. — Tā ir mana slimība. Var jau būt, ka tas pāries …

— Bet tu nedomā …

— Nevaru. Vienīgi ar bērniem man ir labi, vienīgi pie tevis.

— 2ēl, ka tu nevarēsi pie manis nākt.

— Nē, es braukšu pie tevis. Esmu slimojusi ar šarlaku, un es pierunāšu maman.

Kitija panāca savu un dzīvoja pie māsas visu laiku, kamēr tās ģimenē plosījās šarlaks, kas patiešām uznāca. Viņa kopa slimos bērnus. Abas māsas laimīgi izglāba visus sešus bērnus, bet Kitijas veselība neuzlabojās, un ap lielā gavēņa laiku Ščerbacki aizceļoja uz ārzemēm.

IV

Pēterburgas augstākās sabiedrības loks patiesībā bija tikai viens; visi tur pazina cits citu, pat apmeklēja cits citu. Bet šajā lielajā lokā bija savi iedalījumi. Annai Arkadjevnai bija draugi un ciešas saites trijos dažādos lokos. Viens bija viņas vīra oficiālais dienesta loks; tajā ietilpa viņa darbabiedri un padotie, kas sabiedriskā plāksnē bija savstarpēji visdīvainākā kārtā nošķiroti un reizē vienoti. Anna tagad ar pūlēm spēja atcerēties tās gandrīz vai dievinošās cienīšanas jūtas, kādas tai sākumā bija pret šiem ļaudīm. Tagad viņa visus tos pazina tā, kā ļaudis pazīst cits citu apriņķa pilsētā; zināja katra ieradumus un vājības; zināja, kāda kurpe kuram spiež; zināja to attiecības citam pret citu un pret galveno centru; zināja, kurš kuram un kādā veidā ir pieķēries, kurš ar kuru un kādā ziņā ir vienis prātis vai arī atrodas pretējos ieskatos; bet šis valdības lietu un vīrišķu interešu loks, kaut gan grāfiene Lidija Ivanovna mēģināja Annu ietekmēt, nespēja viņu interesēt, un viņa vairījās no tā.

Otrs Annai tuvs pulciņš bija tas, ar kura palīdzību Aleksejs Aleksandrovičs bija taisījis savu karjeru. Šā pulciņa centrs bija grāfiene Lidija Ivanovna. Tas bija vecu, neglītu, tikumīgu un dievticīgu sieviešu un gudru, mācītu, godkāru vīriešu pulciņš. Kāds gudrs vīrs, pats šā pulciņa dalībnieks, dēvēja to par «Pēterburgas sabiedrības sirdsapziņu». Aleksejs Aleksandrovičs loti augstu vērtēja šo pulciņu, un Anna, kas tik labi prata ar visiem sadzīvot, jau savas Pēterburgas dzīves pirmajos gados atrada sev draugus arī šais aprindās. Tomēr tagad, pēc atgriešanās no Maskavas, šis pulciņš tai kļuva neciešams. Viņai šķita, ka tiklab viņa pati, kā arī visi citi te izliekas, un šai sabiedrībā tai kļuva tik garlaicīgi un neērti, ka viņa, cik iespējams, retāk sāka apmeklēt grāfieni Lidiju Ivanovnu.

Beidzot, trešais loks, kur viņai bija sakari, tā bija pati augstākā sabiedrība — baļļu, mielastu un spožu tērpu pasaule, kas ar vienu roku turējās pie galma, lai nenoslīdētu līdz vidējās sabiedrības līmenim, kuru šās augstākās sabiedrības locekļi domājās nicinām, bet ar kuru tiem gaume bija ne tikai līdzīga, bet gluži vienāda. Saites ar šo loku Anna uzturēja caur kņazieni Betsiju Tversku, sava brālēna sievu, kurai bija simt divdesmit tūkstoši gada ienākuma un kura bija sevišķi iemīļojusi Annu kopš viņas pirmās parādīšanās sabiedrībā, draudzējās ar viņu un visādi centās ievilkt savā pulciņā, izsmiedama grāfienes Lidijas Ivanovnas pulciņu.

— Kad būšu veca un neglīta, tad arī es kļūšu tāda pati, — Betsija mēdza sacīt, — bet jums, jaunai, daiļai sievietei, vēl par agru uzturēties šai veceņu patversmē.

Sākumā Anna cik spēdama vairījās no kņazienes

Tverskas paziņu loka, jo saiešanās ar tiem prasīja izdevumus pāri viņas līdzekļiem, un šī sabiedrība viņai arī patika mazāk nekā iepriekšējā; bet pēc Maskavas brauciena viss sagriezās otrādi. Viņa sāka vairīties no saviem tikumīgajiem draugiem un parādījās lielajā sabiedrībā. Tur viņa vienmēr sastapa Vronski un, to satiekot, izbaudīja satraucošu prieku. Visbiežāk viņa sastapa Vronski pie Betsijas, kas bija dzimusi Vronska, bija tam māsīca. Vronskis ieradās visur, kur vien cerēja sastapt Annu, un, kad vien varēja, runāja tai par savu mīlestību. Viņa nedeva tam nekādu iemeslu tā runāt, bet ikreiz, kad satikās ar viņu, sirdī tai iedegās tā pati dzīvesprieka dzirksts, kāda iekvēlojās tai dienā, kad viņa Vronski pirmoreiz ieraudzīja dzelzceļa vagonā. Viņa pati juta, ka, Vronski ieraugot, tai prieks staro acīs un lūpas savelkas smaidā, bet nespēja apslāpēt šo prieka izpausmi.

Sākumā Anna patiesi ticēja, ka ir sašutusi par to, ka Vronskis atļaujas viņu vajāt, bet jau drīz pēc atgriešanās no Maskavas, ieradusies kādā viesību vakarā, kur domāja to satikt, Anna pēkšņi noskuma, kad viņa tur nebija, un no šīm skumjām saprata, ka māna sevi, ka viņa vajāšana tai ne tikai nav nepatīkama, bet ir viss viņas dzīves saturs.

Slavenā dziedātāja uzstājās otru reizi, un viss sabiedrības zieds bija teātrī. Ieraudzījis no sava pirmās rindas krēsla māsīcu, Vronskis, negaidot starpbrīdi, devās pie viņas ložā.

— Kāpēc jūs neatbraucāt pusdienās? — viņa tam jautāja. — Es apbrīnoju šo iemīlējušos gaišredzību, — viņa piemetināja ar smaidu tā, lai tikai viņš vien dzirdētu, — viņa nebija ieradusies. Bet atbrauciet pēc izrādes!

Vronskis jautājoši uzlūkoja Betsiju. Tā pamāja ar galvu. Viņš smaidā izteica viņai pateicību un apsēdās blakus.

— Bet kā es atceros jūsu zobgalības! — kņaziene Betsija turpināja, izbaudot sevišķu prieku šās mīlestības panākumu vērošanā. — Kur tas viss pazudis? Jūs esat sagūstīts, mans mīļais.

— Es te vien vēlos, lai tiktu sagūstīts, — Vronskis atbildēja ar savu rāmo, labsirdīgo smaidu. — Ja es sūdzos, tad vienīgi par to, ka vēl par maz esmu sagūstīts, ja gribat dzirdēt patiesību Es sāku zaudēt cerības.

— Kādas tad jums vai būt cerības? — Betsija sacīja, apvainojusies par savu draudzeni. — Etitendons nous , . — Bet viņas acīs zibēja liesmiņas, kas liecināja, ka viņa ļoti labi, tikpat labi kā viņš saprot, kādas tam var būt cerības.

— Nekādas, — smiedamies un rādīdams savus ciešos zobus, Vronskis sacīja. — Atvainojiet, — viņš piebilda, paņemdams no viņas rokām binokli, un sāka lūkoties pār viņas kailo plecu uz pretējo ložu rindu. — Es baidos, ka kļūstu jau smieklīgs.

Viņš ļoti labi zināja, ka Betsijas un visu citu augstākās sabiedrības ļaužu acīs tas neriskē kļūt smieklīgs. Viņš ļoti labi zināja, ka šo ļaužu acīs smieklīga var būt tāda cilvēka loma, kas nelaimīgi iemīlējies kādā meitenē vai vispār neprecētā sievietē, bet cilvēks, kas pieķēries precētai sievietei un neatlaidīgi veltī savu dzīvi vienīgam mērķim — ievilināt viņu laulības pārkāpumā, — tas nekad nevar būt smieklīgs, jo tādai aizrautībai piemīt īpašs skaistums un lieliskums, tāpēc Vronskis ar lepnu un jautru smaidu, kas plaiksnījās tam zem ūsām, nolaida binokli un pavērās māsīcā.

— Bet kāpēc tad jūs neatbraucāt uz pusdienām? — viņa vaicāja, priecādamās par tā labo izskatu.

— To es jums izstāstīšu Es biju aizņemts, un vai zināt, kādā lietā? Varat minēt simt un tūkstoškārt, — neuzminēsiet. Es pūlējos pierunāt kādu vīru izlīgt ar tā sievas apvainotāju. Jā, patiešām!

— Nu, un vai pierunājāt?

— Gandrīz.

— Tas jums man jāizstāsta, — viņa teica pieceldamās. — Ienāciet nākamajā starpbrīdī!

— Nevaru; es braukšu uz Franču teātri.

— Aizbrauksiet no Nilsones? — Betsija ar šausmām iesaucās, lai gan nepavisam neprata atšķirt Nilsoni no kuras katras koristes.

— Ko lai dara? Man tur norunāta satikšanās, viss tai pašā samierināšanas lietā.

— Svētlaimīgi ir tie miera nesēji, jo tie glābs savu dvēseli, — Betsija sacīja, atcerēdamās, ka kaut ko līdzīgu no kāda dzirdējusi.

— Nu, tad sēdiet, stāstiet, kā tur bija!

Un viņa atkal apsēdās.

V

— Tas ir mazlietiņ nekaunīgs, bet tik jauks notikums, ka šausmīgi gribas pastāstīt, — Vronskis sacīja, lūkodamies viņā smejošām acīm. — Es neviena nesaukšu vārdā.

— Jo labāk. Es mēģināšu uzminēt.

— Tad klausieties: brauc divi jautri jaunekļi…

— Protams, jūsu pulka virsnieki?

— Es nesaku, ka virsnieki, vienkārši divi pabrokastojuši jauni cilvēki…

— Tulkojiet: iedzēruši.

— Varbūt. Brauc pie drauga pusdienot, abi visjautrākajā garastāvoklī. Un redz, ka skaista sieviete aizsteidzas tiem garām važonī, atskatās, un viņiem vismaz tā šķiet, ka tā viņiem māj ar galvu un smejas. Viņi, protams, tai pakaļ. Auļo, cik jaudas. Tiem par brīnumu, skaistule apstājas pie tā paša nama durvīm, uz kuru devušies arī viņi. Skaistule skrien pa kāpnēm uz augšējo stāvu. Viņi pagūst saskatīt vienīgi sārtas lūpiņas zem īsa plīvura un mazas, daiļas kājiņas.

— Jūs ar tādu iejūtu stāstāt, ka man sāk likties, vai tikai jūs pats neesat viens no tiem diviem.

— Bet ko jūs nupat man apsolījāt? Nu, jaunie cilvēki ieiet pie sava drauga, tam ir atvadu pusdienas. Te viņi patiešām iedzer mazliet pavairāk — kā allaž atvadu pusdienās. Un pie pusdienu galda sāk iztaujāt, kas tai namā dzīvo augšstāvā. Neviens to nezina, un tikai namatēva sulainis uz viņu vaicājumu paskaidro: augšā dzīvojot mamzelcs un to tur esot loti daudz. Pēc pusdienām jaunie cilvēki dodas namatēva kabinetā un raksta nepazīstamajai vēstuli. Uzraksta kaislu vēstuli, atklāj mīlestību un paši nes vēstuli augšā, lai personīgi paskaidrotu visu to, kas vēstulē nebūtu pietiekami skaidri izsacīts.

— Kāpēc jūs man stāstāt tādas jēlības? Nu?

— Piezvana. Iznāk kalpone, viņi nodod tai vēstuli un stāsta, ka abi esot tik ļoti iemīlējušies, ka tūlīt turpat pie durvīm nomiršot. Kalpone ir pārsteigta un sāk viņus izprašņāt. Pēkšņi iznāk kungs ar desām līdzīgām vaigubārdām, sarkans kā vēzis un paziņo, ka neviena cita sieviete, izņemot viņa sievu, tai dzīvoklī nedzīvojot, un iztriec abus laukā.

— Kā tad jūs zināt, ka viņam ir desām līdzīgas vaigubārdas, kā jūs sakāt?

— Klausieties tālāk! Šodien es biju pie viņiem, lai tie izlīgst.

— Nu, un kas tad notika?

— Te jau sākas visinteresantākais. Izrādās, ka tas ir laimīgs laulāts pāris, titulārpadomnieks ar savu titulārpadomnieci. Titulārpadomnieks iesniedz sūdzību, un es kļūstu par samierinātāju un turklāt par kādu! … Varat ticēt, ka Taleirans salīdzinājumā ar mani nav nekas.

— Kur tad te slēpjas tās grūtības?

— Klausieties vien … Mēs, kā nākas, atvainojamies: «Mēs esam izmisuši, mēs lūdzam piedot nelaimīgo pārpratumu.» Titulārpadomnieks ar desiņām sāk kust, bet arī vēlas izsacīt savas jūtas, un, tiklīdz viņš sāk tās izsacīt, tūdaļ iekaist un sāk runāt rupjības, un man atkal nākas likt lietā visus savus diplomāta talantus. «Es jums pilnīgi piekrītu, ka viņu rīcība bijusi nekorekta, bet lūdzu jūs ņemt vērā pārpratumu, viņu jaunos gadus; un pie tam jaunie cilvēki tai dienā bija tikko pabrokastojuši. Jūs saprotat. Viņi nožēlo no visas sirds un lūdz piedošanu.» Titulārpadomnieks atkal atmaigst: «Es jums piekrītu, grāf, un esmu gatavs piedot, bet saprotiet, ka mana sieva, mana sieva, godīga sieviete, tiek vajāta, tai jādzird rupjības un bezkaunības no kaut kādiem puikām, no nelie …» Bet jūs saprotat, ka tas puika stāv turpat blakus, un man jāpanāk, lai viņi izlīgtu miera ceļā. Es atkal laižu darbā diplomātiju, un atkal, tikko esam jau pie vienošanās, mans titulārpadomnieks iekaist, piesarkst, saslien savas vaigu desiņas, un atkal man jāizdara smalks diplomātisks gājiens.

— Ak, tas nu gan jāpastāsta arī jums! — Betsija smiedamās teica dāmai, kas ienāca viņas ložā. — Viņš mani ļoti sasmīdināja.

— Nu, bonne chance — viņa piebilda, sniegdama Vronskim brīvo pirkstu, jo turēja rokā vēdekli; ar plecu kustību viņa nolaida zemāk tērpa krūšturi, lai, kā pienākas, būtu kaila jo kaila, kad paies priekšā pie rampas, gāzes spuldžu gaismā un visas publikas acīs.

Vronskis devās uz Franču teātri, kur tam patiešām vajadzēja satikt pulka komandieri, kas nepalaida garām nevienu izrādi Franču teātrī; Vronskim bija jārunā ar pulka komandieri tā paša izlīguma lietā, kas yiOu nodarbināja un uzjautrināja nu jau trešo dienu. Šai lietā bija iejaukts Petrickis, Vronska mīlulis, un vēl otrs, nesen iestājies dienestā, lāga zēns, lielisks biedrs, jaunais kņazs Kedrovs. Bet, galvenais, te bija apdraudēts pulka gods.

Abi vainīgie dienēja Vronska eskadronā. Pie pulka komandiera nesen bija ieradies kāds ierēdnis, titulārpadomnieks Vendens, un sūdzējies, ka pulka virsnieki apvainojuši viņa sievu. Viņa jaunā sieva, kā Vendens stāstīja — viņš tikai kopš pusgada esot precējies, — bijusi kopā ar māti baznīcā un pēkšņi zināma stāvokļa dēļ sajutusies nevesela, nav varējusi ilgāk nostāvēt un braukusi mājās ar pirmo važoni, kas pagadījies. Tad viņai sākuši dzīties pakaļ virsnieki, viņa sabijusies, no bailēm sagurusi vēl vairāk un uzskrējusi pa kāpnēm dzīvoklī. Pats Vendens, kas tikko atgriezies no savas iestādes, izdzirdis zvanu un svešas balsis, izgājis, ieraudzījis piedzērušos virsniekus ar vēstuli un izgrūdis tos ārā. Viņš pieprasīja tos stingri sodīt.

— Nē, kā nu gribat, — pulka komandieris Vronskim sacīja, ataicinājis to pie sevis, — Petrickis kļūst neciešams. Nepaiet neviena nedēļa bez skandāla. Šis ierēdnis to lietu neatstās, viņš ies tālāk.

Vronskis saprata, cik šis notikums nejauks, un arī to, ka divkauja te nedrīkst notikt, ka jādara viss, lai pielabinātu šo titulārpadomnieku un gadījumu notušētu. Pulka komandieris tieši tāpēc ataicināja Vronski, ka pazina to kā bruņniecisku un gudru cilvēku un, galvenais, — .kā cilvēku, kam dārgs pulka gods. Viņi apspriedās un nolēma, ka Petrickim un Kedrovam jābrauc kopā ar Vronski pie šā titulārpadomnieka atvainoties. Pulka komandieris un Vronskis abi saprata, ka Vronska vārds un flīģeladjutanta venzelis var ļoti palīdzēt titulārpadomnieka dusmu mīkstināšanā. Un, tiešām, šie abi līdzekļi izrādījās diezgan iedarbīgi, bet izlīguma rezultāts, kā jau Vronskis stāstīja, pagaidām vēl bija apšaubāms.

Aizbraucis uz Franču teātri, Vronskis izgāja ar pulka komandieri foajē un izstāstīja viņam par savu veiksmi vai neveiksmi. Visu apsvēris, pulka komandieris nolēma atstāt lietu bez tālākas virzības, bet tad prieka pēc sāka iztaujāt Vronski par viņa tikšanās sīkumiem un ilgi nespēja novaldīt smieklus, klausoties Vronska stāstu, kā aprimušais titulārpadomnieks pēkšņi atkal iekaisis, atcerēdamies notikuma detaļas, un kā Vronskis, laipodams pie pēdējā izlīguma pusvārda, kāpies sānis un grūdis sev priekšā Petricki.

— Nejēdzīgs gadījums, bet gauži jocīgs. Nevar taču Kedrovs duelēties ar šo kungu! Ak šausmīgi uztraucās gan? — smiedamies viņš vēlreiz vaicāja. — Bet kāda šodien Klēra! Brīnums! — viņš teica, runādams par jauno franču aktrisi. — Skaties, cik gribi, viņa katru dienu citāda. Vienīgi franči to spēj.

Kņaziene Betsija aizbrauca no teātra, nenogaidījusi pēdējā cēliena beigas. Tikko viņa paguva ieiet savā tualetes istabā, apkaisīt savu gareno, bālo seju ar pūderi, to noslaucīt, sakārtot matus un izrīkot, lai pasniedz

lielajā viesistabā tēju, kad cita pēc citas pie viņas milzīgā nama Lielajā Jūras ielā jau brauca klāt karietes. Viesi uznāca pa platajām ārējām kāpnēm, un tuklais šveicars, kas rītos garāmgājējiem par bijāšanu lasīja avīzi aiz stikla durvīm, tagad bez trokšņa atvēra šīs milzīgās durvis, ielaizdams atbraucējus.

Gandrīz vienā un tai pašā laikā ienāca namamāte ar atsvaidzinātu frizūru un atsvaidzinātu seju pa vienām durvīm, viesi pa otrām; visi ienāca lielajā viesistabā ar tumšām sienām, mīkstiem paklājiem un spilgti apgaismotu galdu, uz kura sveču gaismā mirdzēja balts galdauts, sudraba patvāris un tējas trauku caurspīdīgais porcelāns.

Namamāte apsēdās pie patvāra un novilka cimdus. Pārbīdot h nemanāmo sulaiņu palīdzību krēslus, viesi izvietojās, nodaloties divās grupās — pie patvāra ar saimnieci un pratējā viesistabas galā — pie skaistās sūtņa sievas melnā samtā un ar spilgtām, melnām uzacīm. Saruna abos centros nevedās, kā jau allaž pirmajās minūtēs; to pārtrauca sastapšanās, sveicinājumi, tējas piedāvājumi, un šķita, ka tā meklē, pie kā apstāties.

— Viņa ir ļoti laba tēlotāja; redzams, ka izstudējusi Kaulbahu, — runāja diplomāts sūtņa sievas pulciņā, — vai jūs ievērojāt, kā viņa nokrita …

— Ak, lūdzu, nerunāsim par Nilsoni! Par viņu nav iespējams pateikt neko jaunu, — sacīja resna, sarkana, gaišmataina dāma bez uzacīm, ar liekiem matiem, vecā zīda tērpā. Tā bija kņaziene Mjagkaja, pazīstama ar savu vienkāršību, rupjo izturēšanos un iesaukta par enfant terrible x. Kņaziene Mjagkaja sēdēja vidū starp abiem pulciņiem un, vērīgi klausīdamās, piedalījās gan vienā, gan otrā. — Šodien man jau trīs cilvēki teikuši šo pašu frāzi par Kaulbahu, itin kā būtu tīši norunājuši. Un es nezinu, ar ko gan tā frāze viņiem tik ļoti iepatikusies.

Šī piezīme pārtrauca sarunu, un vajadzēja atkal domāt par jaunu tematu.

— Pastāstiet mums kaut ko jocīgu, tikai ne ļaunu, — sacīja sūtņa sieva, liela smalkas tērzēšanas pratēja — tādas tērzēšanas, ko angliski dēvē par smalltalk; to viņa teica, vērsdamās pie diplomāta, kas arī bija neziņā, ko tagad iesākt.

— Runā, ka tas esot loti grūti, ka tikai Jauni joki izraisot smieklus, — viņš smaidot teica. — Es tomēr mēģināšu. Dodiet tematu! Viss atkarīgs no temata. Ja temats ir dots, tad šķetināt to ir jau viegli. Es bieži esmu domājis, ka pagājušā gadsimta slavenie runātāji šodien nezin vai prastu gudri runāt. Viss gudrais ir tā apnicis …

— Tas jau sen ir sacīts, — smiedamās sūtņa sieva viņu pārtrauca.

Tērzēšana bija sākusies ļoti jauki, bet taisni tāpēc, ka tā bija pārāk jauka, tā atkal izsīka. Vajadzēja ņemt palīgā mēlnesību, drošāko līdzekli, kas nekad nepievīla.

— Vai jums neliekas, ka Tuškevičā ir kaut kas no Louis XV? — diplomāts jautāja, norādot ar acīm uz skaistu, gaišmatainu jaunekli, kas stāvēja pie galda.

— O jā! Viņš ir pieskaņots viesistabai, tāpēc tik bieži šeit ierodas.

Šī saruna guva atbalstu, jo runāts tika ar divdomīgiem mājieniem un tieši par to, par ko šai viesistabā nedrīkstēja runāt — par Tuškevičā attiecībām ar namamāti.

Tai pašā laikā saruna pie patvāra un namamātes gluži tāpat zināmu laiku svārstījās ap trim neizbēgamiem tematiem: pēdējie jaunumi sabiedrībā, teātris un savu tuvāko aprunāšana, un nostabilizējās tāpat pie pēdējā temata — mēlnesības.

— Vai esat dzirdējuši, arī Maltiščeva — nevis meita, bet māte — šujot sev diable rose tērpu.

— Nevar būt! Nē, tas gan ir skaisti!

— Es brīnos, kā viņa, prātīga sieviete, nesaprot, cik tā kļūst smieklīga. Viņa taču nav muļķe.

Ikvienam bija kas sakāms nelaimīgās Maltiščevas nonievāšanai un apsmiešanai, un tērzēšana sāka jautri sprakstēt kā iekurējies ugunskurs.

Kņazienes Betsijas vīrs, labsirdīgs resnis, kaislīgs gravīru krājējs, uzzinājis, ka sievai viesi, pirms došanās uz klubu ienāca viesistabā. Nedzirdami pa mīksto paklāju viņš piegāja pie kņazienes Mjagkajas.

— Kā jums patika Nilsone? — viņš vaicāja.

— Ai! Kā nu tā drīkst piezagties? Kā jūs mani sabiedējāt! — viņa teica, — Nerunājiet, lūdzu, ar mani par operu, jūs taču mūzikā nekā nesajēdzat. Es labāk nolaidīšos līdz jūsu līmenim un sarunāšos ar jums par grebumiem un majolikām. Nu, kādu dārgumu tad jūs nesen krāmu tirgū nopirkāt?

— Gribat? Es jums parādīšu! Bet jūs jau neprotat novērtēt.

— Parādiet! Es pie tiem … kā viņus sauc… pie baņķieriem,., iemācījos… tiem ir skaistas gravīras Viņi mums rādīja.

— Ko? Jūs bijāt pie Šucburgiem? — namamāte pie patvāra jautāja.

— Bijām, ma chēre. Viņi mūs ar vīru uzaicināja uz pusdienām, un daži man teica, ka mērce šais pusdienās maksājusi tūkstoš rubļu, — kņaziene Mjagkaja skaļi stāstīja, juzdama, ka visi viņā klausās, — un ļoti riebīga mērce, kaut kas zaļš. Arī mums pēc tam bija jāaicina uz pusdienām viņi, un es pagatavoju mērci par astoņdesmit piecām kapeikām, un visi bija ļoti apmierināti Es nevaru sev atļauties tūkstoš rubļu mērces.

— Viņa ir nepārspējama! — sacīja namamāte.

— Apbrīnojama! — teica kāds cits.

Kņazienes Mjagkajas runu radītais efekts allaž bija vienāds, un šā efekta cēlonis slēpās tai apstāklī, ka viņa izsacīja vienkāršas lietas, kam bija kāda jēga, kaut arī ne vienmēr tas gadījās īstā vietā un reizē, tāpat kā nupat. Šai sabiedrībā, kur viņa dzīvoja, tamlīdzīgi vārdi iedarbojās kā visspožākās asprātības. Kņaziene Mjagkaja nevarēja saprast, kāpēc tie tā iedarbojas, bet zināja, ka iedarbojas, un šo apstākli izmantoja.

Tā kā kņazienes Mjagkajas stāsta laikā visi klausījās viņā un saruna sūtņa sievas pulciņā pārtrūka, namamāte nolēma sasaistīt visus viesus vienkop un vērsās pie sūtņa sievas.

— Jūs noteikti negribat tēju? Būtu labāk pārnākuši te pie mums.

— Nē, mums te ļoti labi, — sūtņa sieva ar smaidu atbildēja un turpināja sākto sarunu.

Saruna bija Joti patīkama. Aprunāja Kareņinus, sievu un vīru.

— Anna ļoti pārmainījusies pēc sava Maskavas brauciena. Viņā ir kaut kas savāds, — sacīja Annas draudzene.

— Galvenā pārmaiņa ir tā, ka viņa atvedusi sev līdzi Alekseja Vronska ēnu, — teica sūtņa sieva.

— Kas tur sevišķs? Grimmam ir pasaka: cilvēks bez ēnas, cilvēks, kas zaudējis savu ēnu. Un tas viņam ir sods par kaut ko. Es nekad neesmu varējusi saprast, kur te slēpjas sods. Bet sievietei gan ir nepatīkami būt bez ēnas.

— Jā, bet sievietes ar ēnu parasti nelāgi beidz, — sacīja Annas draudzene.

— Pipars jums uz mēles, — pēkšņi kņaziene Mjagkaja iesaucās, padzirdusi šos vārdus. — Kareņina ir jauka sieviete. Viņas vīrs man nepatīk, bet viņa man ļoti patīk.

— Kāpēc tad jums nepatīk viņas vīrs? Viņš taču tik ievērojams cilvēks, — sūtņa sieva teica. — Mans vīrs saka, ka visā Eiropā neesot daudz tādu valstsvīru.

— Arī mans vīrs man saka to pašu, bet es neticu, — kņaziene Mjagkaja teica. — Ja mūsu vīri tā nesacītu, tad mēs redzētu to, kas ir, bet Aleksejs Aleksandrovičs, manuprāt, ir vienkārši muļķis. Es saku to čukstus … Un viss kļūst skaidrs, vai nav tiesa? Agrāk, kad man lika turēt viņu par gudru vīru, es visu laiku skatījos, bet nevarēju to gudrību ieraudzīt un domāju, ka pati esmu muļķe, viņa gudrības neredzēdama; bet, līdzko es sev klusiņām pačukstēju: viņš ir muļķis, — viss tūdaļ kļuva pilnīgi skaidrs, vai nav tiesa?

— Cik jūs šodien ļauna!

— Nemaz! Man nav citas izejas. Viens no mums abiem ir muļķis, viņš vai es. Nu, bet jūs taču zināt, ka par sevi to nekad nedrīkst teikt.

— Neviens nav apmierināts ar savu bagātību, bet ikviens ir apmierināts ar savu prātu, — diplomāts nocitēja franču divrindu.

— Lūk, lūk, patiešām tā, — kņaziene Mjagkaja strauji pret viņu pavērsās. — Bet Annu gan es jums neatdošu. Viņa ir tik jauka un mīla. Ko tad viņa lai dara, ja visi viņā iemīlējušies un kā ēnas staigā pakaļ?

— Bet es taču nemaz netaisos viņai pārmest, — Annas draudzene taisnojās.

— Ja mums pašām neviens kā ēna nestaigā pakaļ, tad tas vēl neliecina, ka mums ir tiesības citus nosodīt.

Un, nozilinājusi, kā nākas, Annas draudzeni, kņaziene Mjagkaja piecēlās un kopā ar sūtņa sievu piebiedrojās pulciņam pie galda, kur risinājās kopīga saruna par Prūsijas karali.

— Par ko jūs tur mēļojāt? — Betsija jautāja.

— Par Kareņiniem. Kņaziene raksturoja Alekseju Aleksandroviču, — sūtņa sieva atbildēja, smaidīdama un sēzdamās pie galda.

— Zēl, ka mēs nedzirdējām, — namamāte teica, lūkodamās uz ieejas durvīm. — Ā, beidzot arī jūs! — ar smaidu viņa uzrunāja Vronski, kas nāca iekšā.

Vronskis bija ar visiem ne tikai pazīstams, bet visus, ko viņš te sastapa, tas redzēja katru dienu, tāpēc viņš ienāca ar tik mierīgām kustībām, ar kādām ļaudis mēdz atgriezties istabā, no kuras tikko izgājuši.

— No kurienes es nāku? — viņš atbildēja uz sūtņa sievas vaicājumu. — Neko darīt, vajadzēs atzīties. No Bufa. Liekas, skatos jau vai simto reizi un arvien ar jaunu prieku. Jauki! Es zinu, ka vajadzētu kaunēties, tomēr — operā es guļu, bet Bufā nosēžu līdz pēdējam mirklim, un man ir jautri. Šovakar…

Viņš nosauca franču aktrisi un gribēja par viņu kaut ko stāstīt, bet sūtņa sieva ar komiskām šausmām to pārtrauca:

— Lūdzu, nestāstiet par šīm šausmām!

— Labi labi, nestāstīšu, jo vairāk tādēļ, ka visi tās šausmas ir redzējuši.

— Un visi labprāt dotos uz turieni, ja tas būtu pieņemts tāpat kā operas apmeklēšana, — kņaziene Mjagkaja piebilda.

VII

Aiz ieejas durvīm atskanēja soļi, un kņaziene Betsija, zinādama, ka nāk Kareņina, paskatījās uz Vronski. Viņš lūkojās uz durvīm, un viņa sejā bija dīvaina, neredzēta izteiksme. Priecīgi, cieši un reizē bikli viņš skatījās uz nācēju un lēnām cēlās kājās. Viesistabā ienāca Anna. Turēdamās kā vienmēr ļoti stalti, viņa ar savu ātro, noteikto un vieglo soli, kas tik krasi atšķīrās no citu augstākās sabiedrības sieviešu gaitas, nemainīdama skatiena virzienu, veica to mazo gabaliņu, kas viņu šķīra no namamātes, paspieda tai roku, pasmaidīja un ar šo smaidu atskatījās uz Vronski. Vronskis zemu palocījās un pievirzīja tai krēslu.

Viņa atbildēja tikai ar galvas mājienu, nosarka un sarauca pieri. Bet tūdaļ jau, ātri mādama sveicinājumus paziņām un spiezdama sniegtās rokas, viņa griezās pie namamātes.

— Es biju pie grāfienes Lidijas un gribēju atbraukt jau agrāk, bet aizkavējos. Pie viņas viesojas sers Džons. Ļoti interesants.

— Ak tas misionārs?

— Jā, viņš ļoti interesanti stāstīja par indiāņu dzīvi.

Atbraucējas pārtrauktā saruna atkal sāka plīvot kā

dziestošas lampas liesma.

— Sers Džons! Jā, sers Džons. Esmu viņu redzējusi. Viņš labi runā. Vlasjeva gluži samīlējusies viņā.

— Bet vai tas tiesa, ka jaunākā Vlasjeva precoties ar Topovu?

— Jā, dzird, ka tas esot galīgi nolemts.

— Es brīnos par vecākiem. Stāsta, ka tā esot kaislu jūtu laulība.

— Kaislu jūtu laulība? Kādas jums antidiluviālas domas! Kas gan mūsu laikos runā par kaislību? — sacīja sūtņa sieva.

— Ko lai dara? Šī muļķīgā vecā mode arvien vēl neizzūd, — Vronskis teica.

— Jo ļaunāk tiem, kas turas pie šās modes. Ēs zinu, ka laimīgas ir tikai prāta laulības.

— Jā, bet toties cik bieži šādu prāta laulību laime

pajūk kā putekļi tieši tādēļ, ka ierodas tā pati kaislība, kas netika atzīta, — Vronskis sacīja.

— Bet par prāta laulībām taču mēs saucam tādas, kur abi jau iztrakojušies. Tas ir šarlaks, to vajag izslimot.

— Tad vajag iemācīties potēt mīlestību mākslīgi — kā bakas.

— Jaunībā es biju iemīlējusies psalmotājā, — kņaziene Mjagkaja teica. — Nezinu, vai man tas ko līdzējis.

— Nē, bez jokiem, es domāju, ka mīlestību iepazīst tikai tad, ja maldās un vēlāk labojas, — kņaziene Betsija sacīja.

— Arī pēc laulībām? — sūtņa sieva jokodama jautāja.

— Nekad nav par vēlu nožēlot grēkus, — diplomāts teica angļu parunu.

— Patiešām, — Betsija to uztvēra, — vajag maldīties un pēc tam laboties. Kā jūs par to domājat? — viņa vērsās pie Annas, kas ar tikko samanāmu stingušu smaidu uz lūpām .klusēdama klausījās šai sarunā.

— Es domāju, — Anna teica, spēlēdamās ar novilkto cimdu, — es domāju … ja saka: cik galvu, tik prātu, tad arī cik siržu, tik mīlestības veidu.

Vronskis skatījās Annā un ar pamirušu sirdi gaidīja, ko viņa sacīs. Viņš nopūtās kā pēc briesmām, kad viņa izteica šos vārdus.

Anna pēkšņi griezās pie viņa:

— Bet es saņēmu no Maskavas vēstuli. Man raksta, ka Kitija Ščerbacka esot ļoti slima.

— Vai tiešām? — Vronskis sadrūmis sacīja.

Anna viņu stingri uzlūkoja.

— Jūs tas neinteresē?

— Gluži otrādi, ļoti. Ko īsti jums raksta, ja drīkst zināt? — viņš jautāja.

Anna piecēlās un devās pie Betsijas.

— Dodiet man tasi tējas! — viņa teica, apstājusies aiz viņas krēsla atzveltnes.

Kamēr kņaziene Betsija lēja viņai tēju, Vronskis pienāca Annai klāt.

— Ko tad jums raksta? — viņš atkārtoja,

— Es bieži domāju, ka vīrieši nesaprot, kas ir bruņnieciskums, bet arvien par to runā, — Anna sacīja, neatbildot viņam. — Es jau sen gribēju jums teikt, — viņa piebilda, pagāja dažus soļus sānis un apsēdās kaktā pie albumu galda.

— Es ne visai saprotu jūsu vārdu nozīmi, — viņš teica, pasniegdams tai tējas tasi.

Viņa paskatījās uz dīvānu sev blakus, un viņš tūdaļ tur apsēdās.

— Jā, es gribēju jums teikt, — viņa sacīja, neskatīdamās uz viņu. — Jūs esat rīkojies nelabi, ļoti nelabi.

— Vai tad es nezinu, ka esmu rīkojies nelabi? Bet kas gan ir tam cēlonis, ka esmu tā darījis?

— Kāpēc jūs man to sakāt? — viņa jautāja, bargi to uzlūkodama.

— Jūs zināt, kāpēc, — viņš drosmīgi un priecīgi atbildēja, uztverdams viņas skatienu un nenovērsdams acis.

"Nevis viņš, bet viņa samulsa.

— Tas pierāda tikai to, ka jums nav sirds,— viņa teica. Bet tās skatiens liecināja, ka viņa zina gan, ka tam ir sirds, un taisni tādēļ bīstas no viņa.

— Tas, ko jūs nupat pieminējāt, bija kļūda, bet ne mīlestība.

— Jūs atceraties, ka es jums aizliedzu izrunāt šo vārdu, šo nejauko vārdu, — sadrebējusi Anna teica, bet tai pašā mirklī viņa sajuta, ka ar šo vienīgo vārdu — aizliedzu — viņa ir pierādījusi, ka piesavinās sev zināmas tiesības uz Vronski un ar to jo vairāk pavedina to runāt par mīlestību. — Es jau sen gribēju jums to teikt, — viņa turpināja, apņēmīgi lūkodamās tam acīs un kvēli sarkdama pār visu seju, — un šodien es tīšām atbraucu šurp, zinādama, ka jūs satikšu. Es atbraucu jums pateikt, ka tam ir jāizbeidzas. Es nekad neviena .priekšā neesmu sarkusi, bet jūs liekat man justies nezin par ko vainīgai.

Viņš lūkojās viņā un bija pārsteigts par to jauno iekšējo daiļumu, kas atstaroja viņas sejā.

— Ko jūs gribat no manis? — viņš vienkārši un nopietni jautāja.

— Es gribu, lai jūs brauktu uz Maskavu un lūgtu Kitijai piedošanu, — viņa sacīja.

— To jūs negribat, — viņš teica.

Viņš redzēja, ka viņa saka to, ko ir sev likusi sacīt, nevis to, ko vēlas.

— Ja jūs mīlat mani, kā jūs sakāt, — viņa čukstēja, — tad dariet tā, lai es būtu mierīga.

Viņa seja sāka starot.

— Vai tad jūs nezināt, ka esat man visa dzīve, bet miera es nepazīstu un nespēju sniegt arī jums. Visu sevi, mīlestību … jā. Es nespēju domāt par jums un par sevi atsevišķi. Jūs un es, tas man ir viens. Un es neredzu turpmāk miera iespējas ne sev, ne jums. Es redzu izmisuma un nelaimes iespēju … vai arī redzu laimes, lielas laimes iespēju… Vai tiešām tā nav iespējama? — viņš piebilda tikai ar lūpu kustību, bet viņa to dzirdēja.

Viņa sasprindzināja visus savus prāta spēkus, lai pateiktu, kas bija jāsaka, bet īstenībā viņa uzlūkoja to ar ilgu, mīlas pilnu skatienu un nekā neatbildēja.

«Lūk, kad tas sākas!» viņš ar sajūsmu domāja. «Tagad, kad es jau biju izmisis, kad šķita, ka tam nekad nebūs gala, — lūk, kad tas sākas! Viņa mīl mani. Viņa atzīstas man mīlestībā.»

— Tad dariet taču man to prieku, nekad nesakiet man tādus vārdus, un būsim labi draugi, — viņa vārdos sacīja, bet gluži ko citu pauda viņas skatiens.

— Draugi mēs nebūsim, jūs pati to zināt. Bet, vai mēs būsim laimīgākie vai arī nelaimīgākie cilvēki pasaulē, — tas ir jūsu varā.

Viņa gribēja ko sacīt, bet viņš to pārtrauca.

— Es taču izlūdzos no jums tikai vienu, tikai tiesību cerēt, mocīties, tāpat kā tagad; bet, ja arī to nedrīkst, tad pavēliet man pazust, un es pazudīšu. Jūs vairs neredzēsiet mani, ja mana klātbūtne ir jums par nastu.

— Es negribu jūs nekur aizdzīt.

— Tikai negroziet nekā! Atstājiet visu tā, kā ir, — viņš drebošā balsī teica. — Lūk, arī jūsu vīrs.

Tiešām, tai brīdī savā rāmajā un neveiklajā gaitā viesistabā ienāca Aleksejs Aleksandrovičs.

Uzmetis skatienu Vronskim un sievai, viņš devās pie namamātes un, apsēdies pie tējas tases, sāka runāt savā gausajā, vienfnēr dzirdamajā balsī, saVā ierastajā zobgalīgajā tonī, arvien par kādu pavīpsnādams.

— Jūsu Rambuljē pilnā sastāvā, — viņš teica, aplūkodams visus viesus, — grācijas un mūzas.

Bet kņaziene Betsija nevarēja ciest šo viņa toni, sneering ^ kā viņa to apzīmēja, un, būdama sapratīga namamāte, tūdaļ uzvedināja viņu uz nopietnu sarunu par vispārējo karaklausību. Aleksejs Aleksandrovičs tūlīt aizrāvās ar sarunu un sāka jauno likumu jau nopietni aizstāvēt pret kņazieni Betsiju, kura tam uzbruka.

Vronskis un Anna joprojām sēdēja pie mazā galda.

— Tas jau kļūst nepieklājīgi, — kāda dāma čukstēja, norādot ar acīm uz Annu un Vronski un uz Alekseju Aleksandroviču.

— Ko es jums teicu? — Annas draudzene atbildēja.

Bet ne tikai šīs dāmas vien, gandrīz visi, kas atradās

viesistabā, pat kņaziene Mjagkaja un pati Betsija vairākkārt paskatījās uz abiem, kas bija pametuši kopīgo pulciņu, it kā tas viņus traucētu. Vienīgi Aleksejs Aleksandrovičs ne reizes nepaskatījās uz to pusi un nezaudēja interesi par uzsākto sarunu.

Manīdama nepatīkamo iespaidu, kādu tas uz visiem atstāj, kņaziene Betsija pabīdīja Aleksejam Aleksandrovičam savā vietā citu klausītāju un piegāja pie Annas.

— Es vienmēr apbrīnoju jūsu vīra izteiksmes skaidrību un precizitāti, — viņa sacīja. — Vistranscendentālākie jēdzieni man kļūst saprotami, kad viņš tos izsaka.

— O jā! — Anna teica, starodama laimes smaidā un neapjēgdama ne vārda no tā, ko Betsija tai saka. Viņa pārvietojās pie lielā galda un iekļāvās vispārējā sarunā.

Pusstundu pasēdējis, Aleksejs Aleksandrovičs piegāja pie sievas un aicināja to kopā braukt mājup, bet

' — zobgalīgo.

viņa, acis uz viru nepaceldama, atbildēja, ka palikšot uz vakariņām. Aleksejs Aleksandrovičs palocījās pret visiem un aizgāja.

Vecais, resnais tatārs, Kareņinas kučieris, spīdīgā ādas mētelī, piebraucis pie lieveņa, ar pūlēm valdīja pārsalušo kreiso pelēci, kas slējās pakaļkājās. Sulainis stāvēja, atvēris karietes durtiņas. Šveicars stāvēja, pieturēdams ārdurvis. Anna Arkadjevna ar mazo, maigo roku kabināja vaļā piedurknes mežģines, kas bija aizķērušās aiz kažoka āķa, un, galvu noliekusi, ar sajūsmu klausījās Vronska vārdos, ko tas, viņu pavadīdams, sacīja.

— Jūs neko nepateicāt; protams, es jau arī neko neprasu, — viņš teica, — bet jūs zināt, ka ne jau draudzība man .ir vajadzīga, man dzīvē iespējama tikai viena

laime, tas ir tas vārds, kurš jums tik ļoti nepatīk jā,

mīla ..

— Mīla … — viņa krūšu balsī lēni atkārtoja un pēkšņi tai brīdī, kad bija atkabinājusi mežģines, piebilda: — Tāpēc jau šis vārds man nepatīk, ka man tas pārāk claudz nozīmē, daudz vairāk, nekā jūs to spējat saprast, — un ielūkojās tam sejā. — Uz redzēšanos!

Viņa sniedza tam roku, straujiem, vingriem soļiem pagāja garām šveicaram un nozuda karietē.

Viņas skatiens, rokas pieskāriens Vronski apdedzināja. Viņš noskūpstīja savu delnu tai vietā, kur viņa bija pieskārusies, un brauca mājās laimīgā apziņā, ka šai vakarā tas sava mērķa sasniegšanai tuvojies daudz vairāk nekā abos pēdējos mēnešos.

VIII

Aleksejs Aleksandrovičs nesaskatīja tur nekā sevišķa un nepieklājīga, ka viņa sieva sēdēja ar Vronski pie atsevišķa galda un dedzīgi par kaut ko sarunājās, bet viņš manīja, ka citiem viesistabā tas bija licies kaut kas sevišķs un nepiedienīgs, tāpēc arī viņam tas šķita nepiedienīgs. Viņš nolēma, ka sievai tas jāpasaka.

Atgriezies mājās, Aleksejs Aleksandrovičs iegāja savā kabinetā, kā allaž mēdza darīt, apsēdās atzveltnes krēslā, atšķīra grāmatu par pāvestību tai vietā, kur bija aizlikts papīrnazis, un lasīja līdz pulksten vieniem kā parasti; tikai paretam viņš paberzēja savu augsto pieri un sapurināja galvu, it kā ko atgaiņādams. Parastā laikā viņš piecēlās un sakopās naktsguļai. Annas Arkadjevnas vēl nebija. Ar grāmatu padusē viņš uzgāja augšstāvā, bet šovakar viņa domas nekavējās pie dienesta lietām kā parasti; tās bija nodarbinātas ar sievu un ar kaut ko nepatīkamu, kas ar to noticis. Pretēji savam ieradum'am viņš neapgūlās gultā, bet, sakrampējis rokas aiz muguras, sāka staigāt turp atpakaļ pa istabām. Viņš nevarēja likties gultā, jo juta, ka vispirms tam jāapsver jaunais apstāklis, kāds bija radies.

Tai brīdī, kad Aleksejs Aleksandrovičs sevī nolēma, ka jārunā ar sievu, viņam tas šķita ļoti viegli un vienkārši izdarāms; turpretim tagad, kad viņš sāka apsvērt šo jaunradušos stāvokli, tas likās viņam ļoti sarežģīts un grūts.

Aleksejs Aleksandrovičs nebija greizsirdīgs Pēc viņa pārliecības, greizsirdība apvaino sievu, un pret sievu jābūt uzticībai. Kāpēc jābūt uzticībai, citiem vārdiem,— pilnīgai pārliecībai, ka viņa jaunā sieva vienmēr viņu mīlēs, — to viņš sev nejautāja, bet neuzticība viņam bija sveša, tāpēc viņš uzticējās un sacīja sev, ka ir jāuzticas. Turpretim tagad, kaut arī nebija lauzta viņa pārliecība, ka greizsirdība ir apkaunojoša un ka ir jāuzticas, viņš tomēr juta, ka nostādīts aci pret aci kaut kā neloģiska un nejēdzīga priekšā un nezina, ko darīt. Aleksejs Aleksandrovičs bija sadūries aci pret aci ar pašu dzīvi, ar to, ka viņa sievā varēja mosties mīlestība pret kādu citu, izņemot viņu, un tas, lūk, viņam likās loti nejēdzīgi un nesaprotami, jo tā bija pati dzīve. Visu savu mūžu Aleksejs Aleksandrovičs bija dzīvojis un strādājis dienesta sfērā, kur bija darīšana ar dzīves atspulgu Un katru reizi, kad viņš sadūrās ar pašu dzīvi, viņš atvairījās no tās. Tagad viņš jutās tā, kā justos cilvēks, kas būtu mierīgi pārgājis pa tiltu pāri bezdibenim un pēkšņi ieraudzītu, ka šis tilts ir izjaukts un apakšā dzelme. ŠI dzelme bija īstā dzīve, tilts — tā mākslīgā dzīve, kādu bija dzīvojis Aleksejs Aleksandrovičs. Pirmoreiz viņš sadūrās ar jautājumu, ka viņa sieva var iemīlēt ērtu, un tas viņā modināja šausmas.

Neizģērbies viņš vienmērīgā solī staigāja turp un atpakaļ pa skanīgo ēdamistabas parketu, ko apgaismoja tikai viena lampa, pa tumšās viesistabas paklāju, kur gaisma atspoguļojās vienīgi lielajā nesen gleznotajā viņa paša ģīmetnē, kas bija pakārta virs dīvāna, un cauri viņas kabinetam, kur dega divas sveces, apgaismojot viņas tuvinieku un draudzeņu ģīmetnes un skaistos, viņam jau sen pazīstamos nieciņus uz sievas rakstāmgalda. Cauri viņas istabai viņš gāja līdz guļamistabas durvīm, tad griezās atpakaļ.

Katrā savas pastaigas gājienā un visbiežāk uz gaišās ēdamistabas parketa viņš apstājās un sacīja sev: «Jā, tas ir jāizšķir un jāizbeidz, jāizsaka mans ieskats par to un mans lēmums.» Un viņš griezās atpakaļ. «Bet ko lai izsaku? Kādu lēmumu?» viņš sev jautāja viesistabā un nerada atbildes. «Un, beidzot,» viņš sev jautāja pirms pagrieziena uz kabinetu, «kas tad noticis? Nekas. Viņa ilgi ar to sarunājās. Nu, un kas par to? Vai mazums, ar ko sieviete sabiedrībā var sarunāties? Un pie tam — būt greizsirdīgam, tas nozīmē pazemot ir sevi, ir viņu,» viņš sev sacīja, ieejot viņas kabinetā, bet šis prātojums, kuram agrāk viņa pārliecībā bija tik liela nozīme, tagad likās gluži mazsvarīgs un nenozīmīgs. Un no guļamistabas durvīm viņš atkal griezās uz zāli, bet, tiklīdz viņš nonāca atpakaļ tumšajā viesistabā, kāda balss viņam teica, ka tas nav tā, un, ja jau citi to ievērojuši, tad tas nozīmē, ka kaut kas ir. Un ēdamistabā viņš atkal sev sacīja: «Jā, tas ir jāizlemj un jāizbeidz un jāizsaka savs ieskats …» Un atkal viesistabā pirms pagrieziena viņš sev jautāja, — bet kā izlemt? Un tālāk jautāja sev, — kas tad noticis? Un atbildēja: nekas, un atcerējās arī to, ka greizsirdība ir tādas jūtas, kas pazemo sievu, bet viesistabā atkal nāca pie pārliecības, ka kaut kas ir noticis. Viņa domas, tāpat kā augums, veica noslēgtu apli, nesastopot nekā jauna. Viņš pamanīja to, paberzēja sev pieri un apsēdās viņas kabinetā.

Te, skatīdamies uz viņas galdu, uz kura bija malahīta rakstāmpiederumi un aizsākta zīmīte, viņš pēkšņi mainīja savas domas. Viņš sāka domāt par sievu, par to, ko viņa domā un jūt. Pirmoreiz viņš skaidri iztēlojās sev viņas personīgo dzīvi, viņas domas, viņas vēlēšanās; un doma, ka tai var būt un droši vien ir sava īpaša dzīve, viņam šķita tik briesmīga, ka viņš pasteidzās to atvairīt. Tā bija tā dzelme, kurā viņam bija bail ieskatīties. Iejusties citas būtnes domās un jūtās — tā bija Aleksejam Aleksandrovičam sveša garīga darbība. Šādu garīgu darbību viņš uzskatīja par kaitīgu un bīstamu fantazēšanu.

«Un visšausmīgākais ir tas,» viņš domāja, «ka tieši tagad, kad tuvojas noslēgumam mans darbs (viņš domāja par likumprojektu, kura pieņemšanu tas pašlaik sirdīgi aizstāvēja), kad man vajadzīgs pilnīgs miers un visi dvēseles spēki, tieši tagad man uzvēlas šis bezjēdzīgais satraukums. Bet ko lai dara? Es neesmu no tiem cilvēkiem, kas pacieš nemieru un satraukumu, neiedrošinādamies ieskatīties tiem tieši vaigā.»

— Man ir jāapsver, jāizlemj un jāatmet nost, — viņš izsacīja balsī.

«Jautājumi par viņas jūtām, par to, kas ir norisinājies un var norisināties viņas dvēselē, — tā nav mana darīšana, tā ir viņas pašas sirdsapziņas lieta, un tā jāizšķir reliģijai,» viņš sev sacīja, juzdamies atvieglots, jo bija atradis to likumības punktu, kuram varēja pakļaut radušos apstākli.

«Tātad,» Aleksejs Aleksandrovičs sev teica, «jautājumi par viņas jūtām un tā tālāk ir viņas pašas sirdsapziņas jautājumi, gar kuriem man nevar būt nekādas daļas. Turpretim mans pienākums izvirzās ļoti skaidri. Būdams ģimenes galva, es esmu persona, kam pienākums savu sievu vadīt, un tāpēc esmu zināmā mērā atbildīga persona; man ir jiaizrāda uz briesmām, kuras es redzu, jābrīdina un pat jāizlieto vara. Man viņai ir jāsaka.»

Un galvā Aleksejam Aleksandrovičam sāka veidoties viss, ko viņš tagad sacīs sievai. Apdomādams, ko teiks, viņš sajuta nožēlu, ka tik neievērojami — mājas vajadzībai — jāpatērē savs laiks un prāta spēki; tomēr, nelūkojoties uz to, viņam galvā skaidri un noteikti kā referāts izveidojās nākamās runas forma un secība. «Man ir jāsaka un jāpasaka sekojošais: pirmkārt, sabiedriskās domas un pieklājības nozīmes izskaidrojums; otrkārt, laulības reliģiskais izskaidrojums; treškārt, ja vajadzīgs, norādījums uz to, ka tas var atnest nelaimi dēlam; ceturtkārt, norādījums uz viņas pašas nelaimi.» Un, sakrampējis roku pirkstus ar delnām uz leju, Aleksejs Aleksandrovičs tos pastiepa, un pirkstu locītavas noknaukšķēja.

Šī kustība, nelāga ieradums — sakrampēt plaukstas un knaukšķināt pirkstu locītavas, — arvien viņu nomierināja un ievadīja noteiktībā, kas tagad tam bija tik nepieciešama. No lieveņa bija dzirdams piebraukušas karietes troksnis. Aleksejs Aleksandrovičs apstājās zāles vidū.

Pa kāpnēm skanēja augšup sievietes so|i. Aleksejs Aleksandrovičs, sagatavojies savai runai, stāvēja, spaidīdams savus sakrustotos pirkstus, un gaidīja, vai vēl kaut kur neknaukšķēs. Viena locītava noknaukšķēja.

Jau no vieglo soļu skaņas uz kāpnēm viņš sajuta tās tuvošanos, un, lai gan viņš bija apmierināts ar savu sagatavoto runu, viņam kļuva baigi no gaidāmās izskaidrošanās …

IX

Anna nāca, noliekusi galvu un spēlēdamās ar bašlika pušķiem. Viņas seja staroja gaišā spožumā, bet šis spožums nebija jautrs — tas atgādināja drausmīgu ugunsgrēka spožumu tumšā naktī. Ieraudzījusi vīru, Anna pacēla galvu un pasmaidīja it kā pamozdamās.

— Tu vēl neesi gultā? Tas gan ir brīnums! — viņa sacīja, noraisīja bašliku un neapstādamās gāja tālāk, uz ģērbistabu. — Ir laiks, Aleksej Aleksandrovič, — viņa teica aiz durvīm.

— Anna, man ar tevi jārunā.

— Ar mani? — viņa izbrīnā sacīja, iznāca pa durvīm un paskatījās uz vīru. — Kas tad ir? Par ko jārunā? — apsēzdamās viņa jautāja. — Nu labi, parunāsimies, ja tas vajadzīgs. Bet labāk gan vajadzētu likties gulēt.

Anna teica pirmo, kas pagadījās uz mēles, un, klausīdamās sevī, pati brīnījās par savām melošanas spējām. Cik vienkārši un dabiski bija viņas vārdi un cik saprotami šķita, ka viņai vienkārši nāk miegs! Viņa juta sevi ietērptu nesatriecamās melu bruņās. Viņa juta, ka kāds neredzams spēks viņai palīdz un atbalsta viņu.

— Anna, esmu spiests tevi brīdināt, — viņš sacīja.

— Brīdināt? — viņa jautāja. — No kā?

Viņa lūkojās tik vienkārši, tik jautri, ka tas, kas nepazītu viņu tā, kā pazina vīrs, — tas nevarētu manīt nekā nedabiska ne viņas vārdu saturā, ne balsī. Bet viņam, kas Annu pazina, kas zināja, ka tad, ja viņš piecas minūtes vēlāk gāja gulēt, viņa tūlīt to ievēroja un jautāja par kavēšanās cēloni; viņam, kas zināja, ka ikvienu savu prieku, jautrību, bēdas tā tūdaļ stāstīja vīnam, — viņam tagad, redzot, ka tā negrib ievērot viņa nemieru, ne vārdu negrib teikt par sevi, — viņam tas daudz ko nozīmēja. Viņš redzēja, ka sievas dvēseles dziļumi, kas agrāk arvien tam bija atvērti, tagad viņa priekšā ir aizvērti. Un turklāt no Annas balss noskaņas viņš manīja, ka viņa par to nesamulst, bet it kā tīši saka viņam: jā, aizvērti, un tam tā jābūt, un turpmāk tas tā būs. Viņš pašreiz jutās tā, kā justos cilvēks, kas atgriežas mājās un atrod savu namu aizslēgtu. «Bet varbūt atslēga vēl atradīsies,» Aleksejs Aleksandrovičs domāja.

— Es gribu tevi brīdināt no tā, — viņš klusā balsī teica, — ka neuzmanības un vieglprātības dēļ tu vari sagādāt sabiedrībai iemeslu nevalodām par tevi. Tava pārāk aizrautīgā saruna ar grāfu Vronski šodien (viņš stingri un ar mierīgu uzsvaru izteica Vronska vārdu) vērsa uz sevi uzmanību.

Viņš runāja un skatījās viņas smejošajās acīs, kas tagad tam šķita tik baigas savā noslēgtībā, un runādams juta, cik viņa vārdi veltīgi un lieki.

— Tu vienmēr tā, — viņa atbildēja, it kā pilnīgi nesaprastu vīru, it kā ar nolūku saprastu tikai viņa pēdējos vārdus. — Dažreiz tev nepatīk, ja es garlaikojos, citreiz nepatīk, ja esmu jautra. Garlaicīgi man nebija. Vai tas tevi apvaino?

Aleksejs Aleksandrovičs nodrebēja un salieca rokas, lai tās noknaukšķinātu.

— Ak, lūdzams, neknaukšķini, man tik ļoti nepatīk, — viņa iesaucās

— Anna, vai tiešām tu tā esi? — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja, ar pūlēm savaldījis sevi un apturējis roku kustību.

— Jā, ko tad tas nozīmē? — viņa ar ļoti patiesu un komisku izbrīnu jautāja. — Ko tev no manis vajag?

Aleksejs Aleksandrovičs brīdi klusēja un paberzēja ar roku pieri un acis. Viņš manīja, ka nedara to, ko gribējis, nebrīdina sievu no kļūdas sabiedrības priekšā, bet gluži negribot uztraucas par to, kas attiecas uz viņas sirdsapziņu, un cīnās ar kādu paša iedomātu sienu.

— Lūk, ko es gribu teikt, — viņš salti un rāmi turpināja, — un es tevi lūdzu mani uzklausīt. Kā tu zini, greizsirdību es uzskatu par apvainojošām un pazemojošām jūtām un nekad sev neļaušu vadīties no šīm jūtām, bet ir zināmi pieklājības likumi, kurus nevar nesodīti pārkāpt. Es šodien neievēroju, bet, spriežot pēc iespaida sabiedrībā, visi bija ievērojuši, ka tu neesi uzvedusies un izturējusies gluži tā, kā varētu vēlēties.

— Itin nekā nesaprotu, — Anna teica, paraustot plecus. «Viņam vienalga,» viņa nodomāja. «Bet sabiedrībā ievērojuši, un tas viņu uztrauc.» — Tu neesi vesels, Aleksej Aleksandrovič, — viņa piebilda pieceldamās un gribēja iziet pa durvīm, bet viņš sakustējās uz priekšu, it kā vēlēdamies to aizturēt.

Viņa seja bija neglīta un drūma, kādu Anna nekad to nebija redzējusi. Viņa apstājās un, atliekusi galvu, sāka ar savu ašo roku izņemt matadatas.

— Nu, nu, es klausos, kas būs, — viņa mierīgi un zobgalīgi sacīja. — Un pat ar interesi klausos, tāpēc ka gribētu saprast, kas īsti noticis.

Viņa runāja un brīnījās par dabiski rāmo, drošo balsi, kādā viņa runāja, un par vārdu izvēli, kurus viņa lietoja.

— Iedziļināties visos tavu jūtu sīkumos man nav tiesības, un vispār es to uzskatu par veltīgu un pat kaitīgu, — Aleksejs Aleksandrovičs iesāka. — Rakņādamies savā dvēselē, mēs bieži vien uzrokam kaut ko tādu, kas tur būtu gulējis nemanīts. Tavas jūtas — tā ir tavas sirdsapziņas lieta, bet man ir pienākums pret tevi, pret sevi pašu un arī dieva priekšā — aizrādīt tev uz taviem pienākumiem. Mūsu dzīve ir saistīta, un nevis cilvēku, bet dieva saistīta. Saraut šīs saites var tikai noziegums, un šāda veida noziegums tiek bargi sodīts.

— Nekā nesaprotu. Ak dievs, un man, kā par nelaimi, tik ļoti nāk miegs! — viņa teica, ātri šķirstīdama ar roku matus un meklēdama atlikušās matadatas.

— Anna, dieva dēļ, nerunā tā! — viņš bikli teica. — Varbūt es maldos, bet tici, ka to, ko es saku, es saku tikpat daudz savā, kā arī tavā labā. Es esmu tavs vīrs un mīlu tevi.

Uz mirkli viņas seja saplaka un nodzisa zobgalīgā dzirksts viņas skatienā, bet vārds «mīlu» atkal izraisīja viņā sašutumu. Viņa nodomāja: «Mīlot? Vai tad viņš spēj mīlēt? Ja viņš nebūtu dzirdējis, ka tāda mīlestība vispār mēdz būt, viņš nekad nebūtu pat lietojis šo vārdu. Viņš pat nezina, kas tas ir — mīla.»

— Aleksej Aleksandrovič, es patiešām nesaprotu, — viņa teica. — Saki skaidri, ko tu domā ,..

— Atvaino, ļauj man izteikt līdz galam! Es tevi mīlu. Bet es nerunāju par sevi; galvenās personas te ir mūsu dēls un tu pati. Atkārtoju: ļoti var būt, ka mani vārdi tev liksies gluži veltīgi un nevietā teikti; var jau būt, ka tos radījusi mana maldīšanās. Tādā gadījumā es tevi lūdzu mani atvainot. Bet, ja tu pati jūti, ka ir kaut mazākais pamats, tad es tevi lūdzu padomāt un, ja sirds tev liks, izstāstīt man …

Aleksejs Aleksandrovičs, pats to nemanīdams, runāja gluži ko citu, nekā bija sagatavojis.

— Man nav ko stāstīt. Un ir jau … — viņa pēkšņi un ātri teica, ar pūlēm valdot smaidu, — patiešām laiks gulēt.

Aleksejs Aleksandrovičs nopūtās un, neteicis vairāk ne vārda, devās uz guļamistabu.

Kad viņa iegāja guļamistabā, tas jau bija gultā. Viņa lūpas bija cieši sakniebtas, un acis nelūkojās uz sievu. Anna apgulās savā gultā un ik mirkli gaidīja, ka tas vēlreiz atsāks ar viņu runāt. Viņa reizē gan baidījās no tā, ka viņš sāktu runāt, un reizē arī vēlējās to. Bet viņš klusēja. Viņa ilgi nekustēdamās gaidīja un jau aizmirsa viņu. Viņa domāja par otru, viņa redzēja to un juta, ka, domājot par viņu, sirds tai pielīst ar satraukumu un noziedzīgu prieku. Pēkšņi viņa izdzirda vienādus un rāmus deguna svilpienus. Pirmajā brīdī Aleksejs Aleksandrovičs pats it kā sabijās no saviem svilpieniem un mitējās, bet pēc diviem elpas vilcieniem svilpšana atskanēja no jauna rāmā vienmērībā.

— Par vēlu, par vēlu, jau par vēlu, — viņa čukstēja ar smaidu. Viņa ilgi gulēja nekustēdamās, vaļējām acīm, un viņai šķita, ka tumsā pati saredz to spožumu.

X

Kopš tā vakara Aleksejam Aleksandrovičam un viņa sievai sākās jauna dzīve. Nekas sevišķs nebija noticis. Anna kā allaž izbrauca sabiedrībā, sevišķi bieži viņa apmeklēja kņazieni Betsiju un visur satikās ar Vronski.

Aleksejs Aleksandrovičs to redzēja, bet neko nevarēja darīt. Visiem viņa mēģinājumiem izskaidroties tā stādīja pretim nepārvaramu itin kā jautras nesapratnes sienu. Arēji viss bija tāpat kā agrāk, bet iekšēji viņu attieksmes pilnīgi pārvērtās. Aleksejs Aleksandrovičs, būdams tik varens vīrs valsts lietās, te jutās bezspēcīgs. Kā kaujams vērsis, padevīgi noliecis galvu, viņš gaidīja pieta triecienu, jo juta, ka cirvis pacelts pār viņu. Ikreiz, kad viņš sāka par to domāt, viņš juta, ka jāmēģina vēlreiz, ka ar labsirdību, maigumu un pārliecināšanu vēl ir cerības Annu glābt, likt tai atjēgties, un katru dienu tas gatavojās runāt ar viņu. Bet ikreiz, kad viņš sāka to darīt, viņš juta, ka tas ļaunuma un melu gars, kas bija sagrābis sievu, sāk apsēst arī viņu pašu, un viņš runāja ar sievu pavisam ko citu un pavisam citādā tonī, nekā bija vēlējies. Gluži negribot viņš runāja ar to savā parastajā pazobošanās tonī, kādā izsmietu cilvēku, kas tā runātu. Bet, šādā tonī runājot, nebija iespējams pasacīt to, kas tai bija jāsaka.

XI

Tas, kas Vronskim gandrīz veselu gadu bija vienīgā vēlēšanās dzīvē, kas bija aizstājusi visas viņa līdzšinējās vēlēšanās; tas, kas Annai likās neiespējams, šausmīgs un tādēļ jo vilinošāks laimes ilgu sapnis, — tas bija piepildījies. Bāls, ar drebošu apakšžokli, viņš stāvēja, noliecies pār viņu, un lūdza to apmierināties, pats neapjēgdams, par ko un kā.

— Anna! Anna! — viņš drebošā balsī atkārtoja. — Anna, dieva dēļ! …

Taču, jo skaļāk viņš runāja, jo zemāk viņa lieca savu citkārt tik lepno, jautro, bet tagad tik apkaunoto galvu un pati visa saguma un slīdēja nost no dīvāna, uz kura sēdēja, lai kristu uz grīdas, pie viņa kājām; un viņa būtu nokritusi uz paklāja, ja viņš nebūtu Annu saturējis.

— Ak dievs! Piedod man! — elsodama asarās, viņa sacīja, spiežot pie savas krūts viņa rokas.

Viņa jutās tik ļoti noziegusies un vainīga, ka tai atliek tikai zemoties un lūgt piedošanu, bet neviena cita, izņemot viņu, tai dzīvē tagad nebija, tāpēc arī uz viņu tā vērsa savu lūgumu piedot. Raudzīdamās uz viņu, tā fiziski juta savu pazemojumu un nespēja neko citu izsacīt. Viņš turpretim jutās kā slepkava, kas ierauga upuri, kam tas laupījis dzīvību. Šis upuris, kam te laupīta dzīvība, bija viņu mīlestība, viņu mīlas pirmais laiks. Bija šausmīgi un pretīgi domāt par to, kas bija gūts pret šo briesmīgo kaunu. Kauns par savu garīgo kailumu Annu nomāca, un tā iespaids pielipa arī viņam. Tomēr, par spīti visām šausmām, ko izjuta slepkava, skatot savu upuri, nogalināto ķermeni vajadzēja griezt gabalos un apslēpt, vajadzēja izmantot to, ko slepkava ar šo nogalināšanu bija ieguvis.

Un ar niknumu, it kā ar kaislību slepkava metas klāt nogalinātā līķim un velk to projām, un graiza gabalos; tā arī viņš klāja skūpstiem viņas seju un plecus. Viņa turēja tā roku un nekustējās. Jā, šie skūpsti — tas, kas iegūts par šo kaunu. Jā, un arī šī roka, kas vienmēr piederēs man, — tā ir mana līdzvainīgā roka. Viņa pacēla šo roku un noskūpstīja. Viņš nometās ceļos un gribēja ieskatīties tai sejā, bet tā slēpa savu seju no viņa un nekā nerunāja. Beidzot, it kā pārvarējusi sevi, tā piecēlās un atgrūda viņu. Viņas seja arvien vēl bija tikpat skaista, tomēr it kā nožēlojama.

— Viss pagalam, — viņa teica. — Man nav nekā cita, izņemot tevi. Atceries to!

— Es nevaru neatcerēties to, kas ir mana dzīvība Par šo laimes mirkli…

— Kas par laimi! — ar šausmām un riebumu viņa sacīja, un šīs šausmas negribot pielipa arī viņam. — Dieva dēļ, ne vārda, ne vārda vairāk!

Viņa strauji piecēlās un atvairījās no viņa.

— Ne vārda vairāk! — viņa atkārtoja un šķīrās no tā ar saltu izmisuma izteiksmi vaigā, kas tam šķita tik savāds. Viņa juta, ka šai brīdī nespēj izsacīt vārdos to kauna, laimes un šausmu izjūtu, kas viņu pārņēma, jaunā dzīvē ieejot, un negribēja par to runāt, lai ar neizteiksmīgiem vārdiem nepadarītu šo sajūtu banālu. Bet arī vēlāk, gan otrajā, gan trešajā dienā, viņa ne tikai neatrada vārdus, ar kādiem varētu izteikt, cik sarežģītas ir šīs jūtas, bet nerada arī tādas domas, ar kurām spētu pati sevī pārdomāt visu to, kas norisa viņas dvēselē.

Viņa sev teica: «Nē, tagad es nespēju par to domāt; vēlāk, kad es kļūšu mierīgāka.» Bet šis domu miers nekad neiestājās, katru reizi, kad viņa sāka domāt par to, ko izdarījusi un kas ar viņu notiks, un kas tai būtu jādara, viņu pārņēma šausmas, un viņa dzina projām no sevis šīs domas.

— Vēlāk, vēlāk, — viņa sacīja, — kad es būšu mierīgāka.

Toties sapņos, kad tai nebija varas pār savām domām, viņas stāvoklis tai atklājās visā savā nejēdzīgajā kailumā. Kāds sapnis tai rādījās gandrīz katru nakti. Viņa sapņoja, ka abi reizē tie ir viņai vīri, abi viņu glāsta. Aleksejs Aleksandrovičs raudādams skūpstīja tai rokas un teica: cik tagad ir labi! Un arī Aleksejs Vronskis tur bija klāt, un arī viņš bija tai vīrs. Un viņa, brīnīdamās, ka agrāk tas viņai licies neiespējami, smiedamās tiem skaidroja, ka tā ir daudz vienkāršāk un ka tagad tie abi ir apmierināti un laimīgi. Bet šis sapnis viņu nomocīja kā murgs, un viņa šausmās modās.

XII

Sākumā pēc atgriešanās no Maskavas, kad Levins, atceroties noraidījuma negodu, katrreiz vēl drebēja un sarka, viņš sev sacīja: «Tāpat es sarku un drebēju, domādams, ka viss pagalam, toreiz, kad dabūju vieninieku fizikā un paliku otrajā kursā; tāpat es uzskatīju sevi par pazudinātu, kad ievirzīju neceļā man uzticēto māsas prāvu. Un kas notika? — Tagad, kad pagājuši gadi, es atceros un brīnos, kā esmu varējis par to bēdāties. Tas pats būs arī ar šīm bēdām. Paies laiks, un es kļūšu pret tām vienaldzīgs.»

Bet pagāja trīs mēneši, un viņš nekļuva pret tām vienaldzīgs, viņam, visu to atceroties, bija tikpat sāpīgi kā pirmajās dienās. Viņš nevarēja nomierināties, tāpēc ka tik ilgi bija sapņojis par ģimenes dzīvi, ka jutās tik Joti tai nobriedis, un tomēr nebija precējies, bet atradās no precēšanās tālāk nekā jebkad. Viņš pats it sāpīgi izjuta, tāpat izjuta visi viņa apkārtējie ļaudis, ka nav labi viņa gados cilvēkam būt vienam. Viņš atcerējās, kā pirms braukšanas uz Maskavu bija teicis savam lopu kopējam Nikolajam, naivam zemniekam, ar kuru tam patika parunāties: «Nu, Nikolaj! Es gribu precēties,» — un kā Nikolajs aši bija atbildējis, it kā runātu par darīšanu, kur nevar būt nekādu šaubu: «Nu sen jau laiks, Konstantin Dmitrič.? Bet tagad precēšanās tam bija kļuvusi tālāka nekā jebkad agrāk. Vieta bija aizņemta, un, ja viņš domās tagad šai vietā iztēlojās kādu citu pazīstamu meiteni, tad juta, ka tas ir pilnīgi neiespējams. Bez tam, atceroties noraidījumu un savu toreizējo izturēšanos, viņu mocīja kauns. Lai cik viņš sev atkārtoja, ka tā ne mazākā mērā nav viņa vaina, tomēr atcere par to viņam lika drebēt un sarkt, tāpat kā visas citas līdzīgas apkaunojošas atceres. Pagātnē viņam, tāpat kā katram cilvēkam, bija savi ļauni darbi, ko tas apzinājās un kam vajadzēja mocīt tā sirdsapziņu; bet atmiņas par ļaunajiem darbiem ne tuvu nemocīja viņu tā, kā mocīja šīs sīkās, bet kauna pilnās atceres. Šādas vātis nekad neaizdzīst. Un līdzās šāda veida atcerēm tagad nostājās arī noraidījums un tas nožēlojamais stāvoklis, kādā viņš citu acīs bija nokļuvis tai vakarā. Tomēr laiks un darbs darīja savu. Smagās atceres arvien vairāk un vairāk aizēnoja nemanāmie, bet ievērojamie lauku dzīves notikumi. Ar katru nedēļu viņš jo retāk atcerējās Kitiju. Ar nepacietību viņš gaidīja ziņu, ka tā jau apprecējusies vai arī tuvākajās dienās iziet pie vīra, cerēdams, ka šāda vēsts, gluži kā slima zoba izraušana, viņu izdziedinās pavisam.

Pa to laiku pienāca pavasaris, jauks, straujš, bez gaidīšanas un pavasarīgas mānīšanās, viens no tiem retajiem pavasariem, par kuriem priecājas augi, dzīvnieki un cilvēki. Šis jaukais pavasaris vēl vairāk satrauca Levinu un stiprināja viņa apņemšanos atsacīties no visa bijušā, lai droši un neatkarīgi veidotu savu vientulīgo dzīvi. Kaut gan daudzi no tiem nodomiem, ar kādiem viņš atgriezās laukos, vēl nebija paveikti, tomēr pašu galveno — šķīsto dzīvi viņš bija ieturējis. Viņam nebija jāizjūt kauns, kāds viņu parasti tirdīja pēc grēkos krišanas, un viņš droši varēja raudzīties ļaudīm acīs. Jau februārī viņš bija saņēmis vēstuli no Marijas Nikolajevnas, ka brāļa Nikolaja veselības stāvoklis kļūstot arvien ļaunāks, bet viņš negribot ārstēties, un sakarā ar šo vēstuli Levins aizbrauca uz Maskavu pie brāļa un pierunāja to apspriesties ar ārstu un braukt veseļoties uz kādu dziedniecības vietu ārzemēs. Viņam tik labi izdevās brāli pārliecināt un aizdot tam ceļa naudu, nesakaitinot viņu, ka šai ziņā Levins jutās ar sevi apmierināts. Bez darba saimniecībā, kas pavasarī prasīja sevišķu uzmanību, bez lasīšanas Levin^ šai ziemā bija sācis rakstīt arī sacerējumu par lauksaimniecību; sacerējuma plāns bija tāds, ka strādnieka raksturs lauksaimniecībā ir jāuzskata par tikpat absolūtu komponentu kā klimats un augsne un ka tātad visi zinātnes slēdzieni lauksaimniecības jautājumos jāsecina ne tikai no klimata un augsnes īpatnībām, bet no augsnes, klimata un strādnieka zināmā un nemainīgā rakstura īpatnībām. Tādā kārtā ar visu savu vientulību — vai arī tieši šās vientulības dēļ — viņa dzīve bija ārkārtīgi pilnestīga, un tikai retumis viņš izjuta nepiepildītu vēlēšanos izteikt savas domas, kas tam jaucās galvā, arī kādam citam, ne tikai Agafjai Mihailovnai, lai gan arī ar viņu tam nereti nācās prātot gan par fiziku, gan par lauksaimniecības teoriju, bet it sevišķi par' filozofiju; filozofija bija Agafjas Mihailovnas mīļākais sarunu priekšmets.

Pavasaris ilgi negribēja iesilt. Pēdējās gavēņa nedēļās vēl bija skaidrs sala laiks. Dienā piesaulē kusa, bet naktī nokrita līdz septiņiem grādiem; sērsna bija tik stipra, ka ar vezumiem varēja braukt gluži bez ce]a. Lieldienas pienāca sniegā. Tad pēkšņi otrajā svētku dienā sāka pūst silti vēji, uzblīva mākoņi, un trīs dienas un trīs naktis lija brāzmains un silts lietus. Ceturtdien vējš aprima un uzklīda bieza, pelēka migla, it kā aizsegdama dabā norisošo pārmaiņu noslēpumu. Miglā sāka plūst ūdeņi, krakstēdams sakustējās ledus, arvien straujāk sāka gāzties lejup duļķainās, putojošās straumes, un uz pašu Lieldienu atsvēti jau no vakara.izklīda migla, mākoņi pajuka sīkiem baltas vilnas kamoliem, noskaidrojās, un pavērās īsts pavasaris. Rītā uzlēca spoža saule un ātri saēda plāno nakts ledutiņu, kas bija pārklājis ūdeņus, un siltais gaiss viss trīsēja no modušās zemes garaiņiem, kas cēlās augšup. Atzēla vecā zāle, adatainiem asniem līda laukā jaunā zālīte, piebrieda irbenāju, jāņogu krūmu un medaini lipīgo bērzu pumpuri, un zeltainiem pūpolziediem rotātos kārklu ceros iedūcās tur izliktās un jau lidot apradušās bites. Pār samtainajiem ziemāju zelmeņiem un apledojušiem rugājiem sāka skandināt savu dziesmu neredzamie cīruļi, virs rūsganu un nenoskrējušu ūdeņu pilnajām zemienēm un purviem ieraudājās ķīvītes, un augstu gaisos ar pavasarīgām klaigām aizsteidzās dzērves un zosis. Ganībās iebaurojās noplukušie, tikai vietumis vēl veco spalvu nenometušie lopi, spēlēdamies lēkāja līkkāji jēri ap blējošām, plūksnainām mātēm, žiglie ātrkāji puikas sāka skraidīt pa žūstošām, basu kāju nopēdotām taciņām, pie dīķa ietarkšķējās jautras sievu balsis ap linu audekliem, un sētās klaudzēja zemnieku cirvji, labojot arklus un ecēšas. Bija pienācis īsts pavasaris.

XIII

Levins apāva lielos zābakus, pirmoreiz uzģērba nevis kažoku, bet vadmalas vamzi un devās apskatīt saimniecību, laipodams pāri strautiem, kas žilbināja acis ar savu spožumu saules gaismā, soļodams gan pa gāli, gan pa lipīgiem dubļiem.

Pavasaris ir nodomu un ieceru laiks. Un, izgājis pagalmā, ^.evins, gluži kā koks pavasarī, kad tas nezina, kur un kā pletīsies tā jaunās atvases un zari, kas vēl slēpjas piebriedušajos pumpuros, pats vēl īsti nezināja, pie kādiem pasākumiem viņš tagad ķersies savā iemīļotajā saimniecībā, bet juta, ka viņš ir vislabāko nodomu un ieceru pilns. Vispirms viņš gāja aplūkot ganāmpulku. Govis bija izlaistas laidarā un, ar jauno, gludo spalvu spīdēdamas, saulē sasildījušās, māva, prasīdamās laukā, ganībās. Nopriecājies par govīm, kas viņam bija pazīstamas līdz pēdējam sīkumam, Levins lika dzīt tās ganībās, bet laidarā izlaist teļus. Gans priecīgi aizskrēja posties uz ganībām. Lopkopes sievas, lindrakus sacēlušas, basām un baltām, vēl saulē neiedegušām kājām pa dubļiem brizdamas, ar rīkstēm rokās skraidīja pakaļ pavasara priekā apstulbušiem un maurojošiem teļiem, dzīdamas tos laidarā.

Nopriecājies par šā gada pieaugumu, kas bija neparasti labs — agrīnie teļi zemnieka govs lielumā, Pavas trīs mēnešus vecā tele bija augumā gluži kā gadu veca govs, — Levins lika iznest tiem ārā sili un ielikt redelēs sienu. Bet izrādījās, ka laidarā, kas nebija lietots kopš rudens, visas redeles salauztas. Viņš aizsūtīja pēc galdnieka, kam šodien saskaņā ar norīkojumu vajadzēja strādāt pie kūlēja labošanas. Bet izrādījās, ka galdnieks lāpīja ecēšas, kurām vajadzēja būt salabotām jau priekš vastlāvja. Tas Levinu loti nokaitināja. Viņš noskaitās tāpēc, ka šī nevīžība saimniecībā mūžīgi atkārtojās, lai gan viņš tik daudzus gadus cīnījās pret to visiem spēkiem. Viņš noskaidroja, ka redeles, kas ziemā nebija vajadzīgas, aiznestas uz darba zirgu kūti un tur salauztas, jo bija viegli darinātas — kā jau teļu barojamās. Reizē noskaidrojās arī, ka ecēšas un visi zemkopības rīki stāvēja neizlaboti, lai gan tos apskatīt un salabot bija pavēlēts jau ziemā — šim nolūkam īpaši tika noalgoti trīs namdari, — un tomēr ecēšas lāpīja tikai tagad, kad jau bija jāiet uz lauka. Levins sūtīja pēc pārvaldnieka, bet tūdaļ arī pats devās to meklēt. Pārvaldnieks, starodams tāpat, kā staroja viss šai dienā, puskažociņā ar jērādas apkakli nāca no piedarba, pirkstos salmiņu lauzīdams.

— Kāpēc galdnieks nav pie kūlēja?

— Es jau vakar gribēju ziņot: ecēšas jāsalabo. Nupat jau būs jāsāk art.

— Un ko tad ziemā darījāt?

— Bet kādam nolūkam jums galdnieks vajadzīgs?

— Kur teļu laidara redeles?

— Liku atnest un nolikt vietā. Ko tu darīsi ar tādiem ļautiņiem! — pārvaldnieks sacīja, atmezdams ar roku.

— Nevis ar tādiem ļautiņiem, bet ar tādu pārvaldnieku! — Levins iekaisis teica. — Nu, kāpēc es jūs turu! — viņš iekliedzās. Bet, atjēdzies, ka ar to nekas nebūs līdzēts, aprima pusvārdā un tikai nopūtās. — Nu, kā ir, vai sēt jau varēs? — brīdi klusējis, viņš jautāja.

— Aiz Turkina rīt vai parīt jau varēs.

— Un āboliņu?

— Norīkoju Vasiliju un Mišku, — jau sēj. Tikai nezinu, vai tiks virsū: vēl stieg.

— Uz cik desetīnām?

— Uz sešām.

— Kādēļ tad uz visām nesējat? — Levins iesaucās.

Ka āboliņu sēj tikai uz sešām, ne uz visām divdesmit

desetīnām, tas vēl vairāk kaitināja. Āboliņa sējumi, gan pēc teorijas, gan arī pēc Levina paša pieredzes, tikai tad labi padevās, ja iesēja agri jo agri, gandrīz vēl sniegā. Bet nekad Levins to nespeja panākt.

— Nav cilvēku. Ko lai iesāk ar tiem ļaudīm? Trīs neieradās. Lūk, arī Semjons …

— Jūs taču varējāt noņemt no salmiem.

— Es jau noņēmu arī.

— Kur tad ir tie ļaudis?

— Pieci taisa kompotu (tas nozīmēja — kompostu). Četri pārber auzas; baidos, ka nesāk kveldēt, Konstantin Dmitrič.

Levins ļoti labi zināja: šis «ka nesāk kveldēt» nozīmēja, ka angļu sēklas auzas jau sabojātas, — atkal nav izdarīts tas, ko viņš pavēlējis.

— Bet es taču jau gavēņa laikā teicu, caurās galvas … — viņš iesaucās.

— Neraizējieties, visu izdarīsim laikā.

Levins dusmīgi atmeta ar roku, aizgāja uz klētīm apskatīt auzas un atgriezās pie zirgu kūts. Auzas vēl nebija bojājušās. Bet strādnieki pārbārstīja tās ar lāpstām, kad tik labi būtu varēts tās pārbērt tieši apakšstāva apcirkņos, un, devis vajadzīgo rīkojumu un tā atbrīvojis no šā darba divus strādniekus, un nosūtījis tos uz āboliņa sēju, Levins juta, ka dusmas uz pārvaldnieku aprimst. Un arī diena bija tik jauka, ka nebija iespējams dusmoties.

— Ignat! — viņš uzsauca kučierim, kas, atrotījis piedurknes, mazgāja pie akas vieglo karieti. — Apseglo man . ..

— Kuru pavēlēsiet?

— Nu, kaut vai Kolpiku

— Klausos!

Kamēr segloja zirgu, Levins atkal paaicināja pārvaldnieku, kas grozījās turpat tuvumā, un sāka runāt ar viņu par nākamajiem pavasara darbiem un saimnieciskajiem plāniem, gribēdams ar pārvaldnieku salabt.

Mēslu vešana jāsāk agrāk, lai līdz agrīnā siena pļaujai ar visu to būtu galā. Bet ar arkliem — bez pārtraukuma art tālīno lauku, lai tas nogulētos melnajā papuvē.

Siena pļauju neizdot pusgrauda pļāvējiem, bet visu sienu novākt ar algotiem strādniekiem.

Pārvaldnieks klausījās uzmanīgi un, redzams, pūlējās piekrist saimnieka nodomiem; tomēr viņam sejā bija Levinam tik pazīstamais bezcerīgais un bēdīgais vaibsts, kas viņu allaž kaitināja. Šis vaibsts it kā sacīja: tas viss ir labi, bet kā nu dievs dos.

Nekas nespēja Levinu tā sarūgtināt kā šāda valoda. Bet šāda valoda bija vienāda visiem pārvaldniekiem, cik vien to viņam bijis. Un visiem bija vienāda attieksme pret viņa nodomiem, un tāpēc tagad viņš vairs nedusmojās, bet tikai bija sarūgtināts un jutās vēl vairāk satraukts cīņai ar šo it kā stihisko spēku, kuru viņš citādi neprata nosaukt kā par «ko dievs dos» un kurš vienmēr stājās viņam ceļā.

— Kā pagūsim, Konstantin Dmitrič, — pārvaldnieks teica

— Kāpēc tad nepagūsiet?

— Visādā ziņā vajadzētu pieņemt vēl strādniekus, kādus piecpadsmit. Redziet, ka nenāk. Šodien bija, prasa septiņdesmit rubļu par vasaru.

Levins apklusa. Atkal viņam pretī tika nostādīts šis spēks. Viņš zināja, lai kā viņi pūlējās, nekad nevarēja salīgt vairāk par trīsdesmit septiņi, trīsdesmit astoņi, četrdesmit strādnieku par īstu algu; četrdesmit salīga, bet vairāk ne. Un tomēr viņš nespēja necīnīties.

— Sūtiet uz Sūriem, uz Cefirovku, ja neatnāks. Vajag meklēt.

— Sūtīt jau nu es aizsūtīšu, — bēdīgi sacīja Vasilijs Fjodorovičs. — Bet arī zirgi, kā redzat, ļoti izkritušies.

— Piepirksim klāt. Un es taču zinu, — viņš smiedamies piebilda, — jūs arvien gribat mazāk un sliktāk, bet šogad es jums vairs neļaušu darīt pēc sava prātā. Visu noteikšu pats.

— Jūs jau tā, liekas, maz guļat. Mums jautrāk, ja saimnieks uzrauga …

— Ak jūs sakāt, ka āboliņu sēj aiz Bērzu Lejas? Aizjāšu paskatīties, — viņš teica, sēzdamies uz mazā, palsenā Kolpika, ko kučieris pieveda klāt.

— Pāri strautam netiksiet, Konstantin Dmitrič, — kučieris sauca pakaļ.

— Nu, tad pa mežu.

Un labais zirdziņš nostāvējies žigli aiznesa Levinu veicīgiem aidinieka rikšiem pāri dubļainajam pagalmam un pa vārtiem uz lauku, nokrakdamies pie peļķēm un pavilkdams pavadu.

Ja Levins jutās priecīgs laidarā un klētīs, tad jo priecīgāks viņš kļuva, jādams pa laukiem. Vienmērīgi šūpodamies labā aidinieka riksī, ieelpodams silto gaisu, kam vēl piemita sniega svaigums, jājot cauri mežam pa šur tur vēl nenokusušo, izburbušo sniegu ar izplūdušām pēdām, Levins priecājās par katru savu koku ar atdzīvojušos sūnu uz mizas un piebriedušiem pumpuriem. Kad Levins izjāja cauri mežam, viņa priekšā milzīgā plašumā kā līdzens samta paklājs izpletās ziemāju zelmenis bez mazākā plikuma un ūdeņu izgulējuma, tikai vietumis zemienēs vēl baloja kūstošā sniega atlieku plankumi. Viņā neiztaisīja dusmas ne ieraudzītais zemnieka zirgs un kumeļš, kas izmina viņa ziemājus (saticis kādu zemnieku, viņš lika tam zirgus izdzīt), ne arī zemnieka Ipata zobgalīgā un muļķīgā atbilde, kad viņš, to sastapis, vaicāja: «Ko, Ipat, drīz jāsēj?» — «Vispirms vajag apart, Konstantin Dmitrič,» Ipats atbildēja. Jo tālāk Levins jāja, jo priecīgāks tas kļuva, un saimniekošanas plāni tam nāca prātā cits par citu labāki: iestādīt ap laukiem kārklu žogus, ieturot žogu līnijas dienvidu virzienā, lai paēnās nenovēlotos sniega kušana; iedalīt sešus laukus, ko mēslot ar kūtsmēsliem, bet trīs rezerves laukus apsēt ar zālājiem; tālā lauka galā uzcelt govju kūti un izrakt dīķi, bet zemes mēslošanai lopus ganīt pārvietojamos aplokos. Un tad trīssimt desetīnu kviešu, simt kartupeļu un simt piecdesmit āboliņa un nevienas noplicinātas desetīnas.

Ar tādiem sapņiem, uzmanīgi vadīdams zirgu pa ežām, lai nemīdītu savus ziemājus, viņš piejāja pie strādniekiem, kas sēja āboliņu. Sēklu vezums nebija nobraukts uz ežas, bet uz lauka, un ziemas kviešu zelmenis bija riteņu sagraizīts un zirgu izdangāts. Abi strādnieki sēdēja uz ežas, domājams, pīpēdami kopīgu pīpi.

Zeme, ar ko sēkla bija sajaukta, gulēja ratos neirdināta, sacietējusi un gabalos sasalusi. Pamanījis saimnieku, kalps Vasilijs devās pie ratiem, bet Miška sāka sēt. Tas bija nelāgi, bet uz strādniekiem Levins reti dusmojās. Kad Vasilijs pienāca klāt, Levins lika tam izbraukt zirgu uz ežas.

— Nekas, kungs, aizaugs, — Vasilijs atbildēja.

— Lūdzu, neprāto, bet dari, ko liek! — Levins teica.

— Klausos, — Vasilijs atbildēja un saņēma zirgu aiz apaušiem. — Bet sējums gan, Konstantin Dmitrič, — viņš pielabinādamies teica, — pirmā zorte! Tikai staigāt ir briesmas! Pa pudam pie vīzes jācilā.

— Bet kāpēc jums zemes nav izsijātas? — Levins jautāja.

— Mēs jau saberžam, — Vasilijs atbildēja, iegrābdams sēklu un ar delnām izrīvēdams zemi.

Vasilijs nebija vainīgs, ka tam iebēruši nepārsijātu zemi. Bet Levins tomēr saīga.

Jau vairākkārt sekmīgi pārbaudījis tam zināmo līdzekli, ar ko kliedēt savu īgnumu, un visu, kas licies nelabs, darīt atkal labu, Levins arī šoreiz izlietoja šo līdzekli. Viņš noskatījās, kā so|o Miška, cilādams pie katras kājas pielipušās milzu zemes pikas, nokāpa no zirga, paņēma no Vasilija sētuvi un gāja sēt.

— Kurā vietā tu apstājies?

Vasilijs parādīja ar kāju iešņāpto zīmi, un Levins kā mācēdams sāka sēt ar zemi sajaukto sēklu. Paiet bija grūti, kā pa purvu, un Levins, apsējis vienu birzi, nosvīda un apstājies atdeva sētuvi.

— Nu, kungs, vasarā gan nebariet mani par šo birzi, — Vasilijs sacīja.

— Kas tad ir? — Levins jautri vaicāja, juzdams, ka pielietotais līdzeklis jau iedarbojas.

— Gan jau vasarā redzēsiet. Atšķirsies. Jūs paskatieties, kur es pagājušajā pavasarī sēju. Kā iedēstīts! Es taču jums, Konstantin Dmitrič, gluži kā savam tēvam cenšos. Man i pašam nepatīk slikti strādāt, i citiem es tā ne)auju. Ja saimniekam labi, tad arī mums labi. Kad paskaties, lūk, — norādot uz lauku, Vasilijs sacīja, — sirds priecājas.

— Bet ir gan jauks pavasaris, Vasilij!

— Nu tāds pavasaris, kādu pat veči neatmin. Es nupat biju mājās, tur mūsu vecais ari iesējis trīs astotdajas kviešu. Tad viņš saka, ka no rudziem nevarot atšķirt.

— Vai jūs jau sen esat sākuši kviešus audzēt?

— Nu, jūs pats taču aizpagājušā gadā iemācījāt; jūs vēl man divus mērus sēklas uzdāvinājāt. Cetvertu pārdevām, bet trīs astotdaļas iesējām.

— Nu, pielūko, tās pikas izberzē gan, — Levins teica, iedams pie zirga, — un Mišku pieskati! Ja būs labs zēlums, dabūsi piecdesmit kapeikas par desetīnu.

— Padevīgi pateicamies! Mēs ar jums jau tā, kā liekas, esam pilnībā apmierināti.

Levins uzkāpa zirgā un jāja uz lauku, kur bija pērnējais āboliņš, tad uz to, kas bija aparts vasaras kviešiem.

Āboliņa zelmenis virs kviesājiem bija brīnišķīgs. Tas viss jau bija atzēlis un droši zaļoja virs salauzītajiem pērno kviešu stiebriem. Zirgs stiga līdz potītēm, un katra kāja tam šmūkšķēja, izraujot no atkusušās zemes. Bet pa uzarto lauku nepavisam nebija iespējams jāt; tur vien negrima, kur vēl bija ledus, bet atkusušās vagās kāja zirgam stiga pāri potītēm. Arums bija teicams; pēc pāris dienām varēs ecēt un sēt. Viss bija skaisti, viss iepriecināja. Atpakaļ Levins jāja pāri strautam, cerēdams, ka ūdens būs krities. Un tiešām, viņš tika pāri un izcēla divas pīles. «Jābūt jau arī slokām,» Levinam ienāca prātā, un tieši pie pagrieziena uz māju viņš sastapa mežsargu, kas viņa domas par slokām apstiprināja.

Levins jāja mājup rikšiem, lai pagūtu ieturēt pusdienas un sagatavot uz vakaru bisi.

XIV

Vislabākajā garastāvoklī tuvodamies mājai, Levins galvenās ieejas pusē sadzirdēja skanam zvārguļus.

«Tas taču no stacijas,» viņš nodomāja, «pašā laikā no Maskavas vilciena … Kas tas varētu būt? Vai tiešām brālis Nikolajs? Viņš jau teica: varbūt aizbraukšu uz kūrvietu, bet varbūt arī atbraukšu pie tevis.» Pirmajā mirklī viņam kļuva baigi un netīkami, ka brāļa Nikolaja klātbūtne izjauks laimīgo pavasara noskaņu. Bet viņš sakaunējās par šo sajūtu un tūdaļ it kā pavēra savus dvēseles skāvienus, ar mīļu prieku gaidīdams un no visas sirds tagad vēlēdamies, lai tas būtu brālis. Viņš paskubināja zirgu, pajāja garām akācijai un ieraudzīja dzelzceļa stacijas važoņa trijjūgu un kažokā ģērbtu kungu. Brālis tas nebija. «Ak, kaut nu būtu kāds patīkams cilvēks, ar kuru varētu parunāties!» viņš nodomāja. _

— A! — Levins priecīgi iekliedzās, saceldams abas rokas gaisa. — Tas gan ir jauks ciemiņš! Ak, kā es priecājos, ka tu esi atbraucis! — viņš sauca, pazinis Stepanu Arkadjiču.

«Noteikti uzzināšu, vai ir apprecējusies vai arī kad taisās precēties,» viņš nodomāja.

Un šai skaistajā pavasara dienā tas sajuta, ka atmiņas par viņu tam n ?maz nav sāpīgac.

— Ko, negaidīji? — Stepans Arkadjičs sacīja, izkāpdams no kamanām, ar dubļu traipiem starp acīm, uz vaiga un uzacs, tomēr starodams priekā un veselībā. — Atbraucu, pirmkārt, lai redzētu tevi, otrkārt, lai palūkotu, kā velk slokas, un, treškārt, lai pārdotu Jerg.ušovas mežu.

— Skaisti! Bet kāds pavasaris, ko! Kā tu kamanās varēji atkulties?

— Ratos vēl sliktāk, Konstantin Dmitrič, — važonis, gadījies pazīstams, atbildēja.

— Tiešām, esmu ļoti ļoti priecīgs par tavu ierašanos, — 'sirsnīgi smaidot bērnišķi priecīgu smaidu, Levins atkārtoja.

Levins ieveda savu viesi atbraucēju istabā, kur tika ienestas arī Stepana Arkadjiča mantas: maiss, bise pārvalkā, cigāru soma, un, atstājis viņu mazgāties un pārģērbties, pats pagaidām devās uz kantori pateikt par aršanu un āboliņu. Agafja Mihailovna, allaž ļoti rūpēdamās par mājas godu, sastapa viņu priekštelpā un jautāja par pusdienām.

— Taisiet, kā gribat, tikai drīzāk! — viņš sacīja un aizgāja pie pārvaldnieka.

Kad viņš atgriezās, Stepans Arkadjičs nomazgājies, sasukājies, smaidā starodams, nāca no savas istabas, un viņi reizē kāpa augšējā stāvā.

— Es nu gan esmu priecīgs, ka beidzot nokļuvu pie tevis! Tagad es redzēšu, kas tie.ir par noslēpumiem, ko tu te dari. Nu, patiešām es tevi apskaužu. Tāda māja, viss tik jauki! Gaiši, priecīgi, — Stepans Arkadjičs sacīja, aizmirsdams, ka ne vienmēr ir pavasaris un tik saulains laiks kā šodien. — Un arī tava aukle ir jauka! Vēlamāk, protams, būtu glītiņa apteksne ar priekšautiņu, bet pie tavas mūka atturības un stingrā dzīves stila tas ļoti labi piederas.

Stepans Arkadjičs pastāstīja daudz interesantu jaunu ziņu, bet sevišķi interesanta Levinam bija ziņa, ka brālis Sergejs Ivanovičs esot nodomājis pavadīt šo vasaru pie viņa laukos.

Neviena vārda Stepans Arkadjičs neminēja par Kitiju un vispār par Ščerbackiem, tikai nodeva sveicienus no sievas. Levins bija pateicīgs viņam par šo smalkjūtību un ļoti priecājās par ciemiņu. Kā vienmēr savas vientulības laikā Levinam bija sakrājies milzums domu un jūtu, kurās nevarēja dalīties ar apkārtējiem ļaudīm, un tagad viņš apbēra Stepanu Arkadjiču gan ar dzejisku pavasara prieku, gan ar saimniecības plāniem un neveiksmēm, gan ar domām un piezīmēm par grāmatām, kuras bija lasījis, bet īpaši ar sava sacerējuma idejas izklāstu, kur pamatā, viņam pašam to neapzinoties, bija visu veco lauksaimniecības apcerējumu kritika. Stepans Arkadjičs, kas allaž bija mīļš un visu saprata no pusvārda, šoreiz uzvedās sevišķi laipni, un Levins ievēroja, ka tas izturas pret viņu ar jo īpašu cieņas un maiguma iezīmi, un tas viņam glaimoja.

Agafjas Mihailovnas un pavāra pūlēm, lai pusdienas būtu sevišķi labas, bija vienīgi tādas sekas, ka abi izsalkušie draugi apsēdās pie uzkožamiem un saēdās maizi ar sviestu, žāvētu gaļu un sālītas sēnes, un arī tas vēl, ka Levins lika pasniegt zupu bez pīrādziņiem, ar kuriem pavārs bija gribējis viesi jo sevišķi pārsteigt, Bet Stepans Arkadjičs, kaut arī radis ēst gluži citādas pusdienas, visu lieliski slavēja: gan zāļu šņabis, gan maize, gan sviests, gan it īpaši žāvētā gaļa, gan sēnes, gan nātru zupa, gan vista baltajā mērcē, gan baltais Krimas vīns — viss bija lielisks un brīnišķīgs.

— Skaisti, skaisti, — viņš teica, iepīpēdams pēc cepeša resnu cigāru. — Es te pie tevis gluži kā no kuģa pēc trokšņa un zvalstīšanās klusā krastā esmu izkāpis. Tātad tu saki, k»a pats strādnieks ir jāpētī kā īpašs elements un jāņem vērā, izvēloties apsaimniekošanas veidu. Es taču šai jautājumā esmu profāns, bet man šķiet, ka šī teorija un tās pielietošana dzīvē iespaidos arī strādnieku.

— Jā, bet pagaidi; es taču nerunāju par politisko ekonomiju, es runāju par lauksaimniecības zinātni. Tai jākļūst līdzīgai dabas zinātnēm un jāpētī šīs parādības, jāpētī arī strādnieks ar tā ekonomiskām, etnogrāfiskām …

Tai brīdī Agafja Mihailovna ienesa ievārījumu.

— Nu, Agafja Mihailovna, — Stepans Arkadjičs tai teica, skūpstīdams savu apaļo pirkstu galus, — kāda jums žāvētā gaļiņa, kāds zāļu šņabītis! . . . Bet klau, Kostja, vai mums nav laiks? — viņš piebilda.

Levins paskatījās logā, kur bija redzama aiz meža kailajām galotnēm rietošā saule.

— Ir laiks, ir laiks, — viņš sacīja, — Kuzma, iejūgt līnijratos! — un noskrēja pa kāpnēm lejā.

Stepans Arkadjičs, nonācis lejā, pats rūpīgi noņēma audekla pārvalku lakotajam bises futrālim, atvēra to un sāka likt kopā savu dārgo jaunās sistēmas bisi. Kuzma, jau nojauzdams krietnu dzeramnaudu, neatkāpās no Stepana Arkadjiča ne soli un uzāva tam gan zeķes, gan zābakus, ko Stepans Arkadjičs labprāt ļāva viņam darīt.

— Norīko, Kostja, ja atbrauc tirgonis Rjabiņins, — es liku viņam šodien atbraukt, — lai viņu pieņem un lai viņš pagaida .. .

— Vai tad mežu tu pārdod Rjabiņinam?

— Jā. Vai tu viņu pazīsti?

— Kā tad, pazīstu. Ir man bijušas ar viņu darīšanas «noteikti un galīgi».

Stepans Arkadjičs iesmējās. «Galīgi un noteikti» — tie bija tirgoņa iemīļotie vārdi.

Jā, viņš apbrīnojami jocīgi runā. Saprati, uz kurieni saimnieks taisās! — viņš piebilda, pabužinādams ar roku Lasku, kas iesmilkstēdamās lēkāja ap Levinu un laizīja tam gan roku, gan zābakus, gan bisi.

Līnijrati jau bija piebraukti pie lieveņa, kad viņi izgāja ārā.

— Es liku iejūgt, lai gan nav tālu; bet varbūt iesim kājām?

— Nē, labāk brauksim, — Stepans Arkadjičs teica, iedams pie ratiem. Viņš iesēdās, ietina sev kājas svītrainā segā un aizpīpēja cigāru. — Kāpēc gan tu nesmēķē? Cigārs — tā ir ne tikvien bauda, bet baudas izpausme un vainagojums. Lūk, tā ir dzīve! Cik jauki! Šeit gan es vēlētos dzīvot!

— Kas tad tev neļauj? — Levins smaidot jautāja.

— Nē, tu esi laimīgs cilvēks. Viss, kas vien tev patīk, tev ir. Tev patīk zirgi — tie tev ir, suņi — ir, medības — ir, saimniecība — ir.

— Varbūt tādēļ, ka es priecājos par to, kas man ir, un neskumstu pēc tā, kā man nav, — Levins teica, atcerēdamies Kitiju.

Stepans Arkadjičs saprata, paskatījās viņā, bet neķā neteica.

Levins bija pateicīgs Oblonskim par to, ka tas ar savu parasto takta izjūtu, manīdams, ka Levins baidās no sarunas par Ščerbackiem, nerunāja par tiem; bet tagad Levinam jau gribējās uzzināt to, kas viņu tik ļoti mocīja, bet viņš neiedrošinājās sākt par to runāt.

— Nu, un kā tev klājas? — Levins vaicāja, jo viņam ienāca prātā, ka tas dara pavisam nelabi, domādams tikai par sevi.

Stepanam Arkadjičam acis jautri iedzirkstījās.

— Tu taču neatzīsti, ka var iekārot veģi, ja pienācīgā deva ir saņemta miltos, — tev liekas, ka tas ir noziegums, bet es neatzīstu dzīvi bez mīlestības, — viņš teica, izprazdams Levina vaicājumu pēc sava prāta. — Ko lai dara, tāds esmu piedzimis. Un patiešām ļoti maz ļauna ar to kādam tiek nodarīts, bet pašam tik liels baudījums …

— Ko, vai tad ir kas jauns? — Levins jautāja.

— Ir, brāl! Vai tu zini… tu pazīsti Osiana tipa sievietes … sievietes, kuras tu redzi sapņos … Lūk, šādas sievietes gadās arī īstenībā … un šīs sievietes ir šausmīgas. Sieviete, vai zini, ir tāds priekšmets — lai cik tu to pētītu, arvien nāks kaut kas pilnīgi jauns.

— Tad jau labāk nepētīt.

— Nē. Kāds matemātiķis teicis, ka bauda neesot patiesības atklāšanā, bet tās meklēšanā.

Levins klausījās klusēdams un, lai gan ar vislielākajām pūlēm mēģināja sevi piespiest, tomēr nespēja iejusties sava drauga dvēseles pārdzīvojumos, izprast tā jūtas un šādu sieviešu pētīšanas jaukumus.

XV

Sloku vilkšanas vieta bija netālu no upītes apšu smalksnē. Kad piebrauca pie meža, Levins izkāpa no ratiem un aizvadīja Oblonski uz sūnainas un staignas pļaviņas stūri, kas jau bija atbrīvojusies no sniega. Pats atgriezās pļaviņas otrā galā pie divžuburu bērza, pieslēja bisi pie sausā apakšējā zara žākles, novilka garos virssvārkus, sajozās un pamēģināja, vai rokas var kustēties brīvi.

Vecā, sirmā Laska, kas tekāja viņam pa pēdām, uzmanīgi notupās pretī un saslēja ausis. Saule grima aiz lielā meža; rieta blāzmas apspīdēti, skaidri iezīmējās apsājā izkaisītie bērziņi ar saviem nokarenajiem zariem un piebriedušajiem pumpuriem, kas kuru katru brīdi taisījās pārsprāgt.

No biezā meža, kur vēl gulēja sniegs, maziem līkloču strautiņiem tikko dzirdami tecēja ūdens. Sīkie putniņi čivināja un paretam pārlaidās no koka uz koku.

īsajos starpbrīžos, kad iestājās pilnīgs klusums, bija sadzirdama pērno lapu čabēšana, jo, zemei atkūstot un zālei augot, tās kustējās.

«Lūk, kā! Var dzirdēt un redzēt, kā zāle aug!» Levins sevi sacīja, pamanījis sakustamies slapju, zilganpelēku apses lapu, kas gulēja blakus jaunās zāles adatiņai. Viņš stāvēja un klausījās, lūkodamies gan lejup uz mitro, sūnaino zemi, gan uz Lasku, kas dzirdīgi ausījās, gan uz kailo koku galotņu jūru, kura izpletās viņa priekšā kalna pakājē, gan uz krēslaino debesi, kas bija baltām mākoņu svītrām klāta. Augstu virs tālā meža, gausi spārnus cilādams, pārlidoja vanags; gluži tāpat un tai pašā virzienā aizlidoja un nozuda arī otrs. Putni biezoknī čivināja arvien skaļāk un rosīgāk. Netālu iebrēcās ūpis, un Laska sadrebējusi uzmanīgi paspēra dažus soļus, pielieca galvu sānis un vērīgi klausījās Aiz upītes iekūkojās dzeguze. Divas reizes viņa nokūkoja savu parasto kūkojienu, bet tad iegārdzās, sāka steigties un sajuka.

— Skaties tikai! Jau dzeguze kūko! — Stepans Arkadjičs teica, panākdamies no krūma ēnas.

— Jā, es dzirdu, — Levins atbildēja, nelabprāt traucēdams meža klusumu ar savu pašam nepatīkamo balsi — Tagad jau drīz.

Stepana Arkadjiča stāvs atkal nozuda aiz krūma, un Levins redzēja tikai sērkociņa uguns spožo uzliesmojumu, kura vietā tūliņ radās papirosa sarkanā oglīte un zilu dūmu strūkliņa.

Cik! čik! — noskanēja Stepana Arkadjiča uzvilktie bises gaiļi.

— Bet kas tas tur kliedz? — Oblonskis jautāja, likdams Levinam ieklausīties gari stieptā ūjāšanā, it kā tur niķodamies smalkā balsī zviegtu kumeļš.

— Ko, vai tu nezini? Tas ir zaķa tēviņš. Nu, diezgan runāts! Dzirdi, lido! — Levins gandrīz vai iekliedzās, uzvilkdams gaiļus.

Atskanēja tāls, smalks svilpiens un vienmērīgi, pēc medniekiem tik pazīstamas takts — tieši pēc divām sekundēm — otrs, trešs, un pēc trešā svilpiena jau bija sadzirdama horkšķēšana.

Levins pameta skatienu pa labi, pa kreisi, un, lūk, viņa priekšā miglaini zilajās debesīs virs sakļautiem un maigiem apšu galotņu dzinumiem parādījās lidojošs putns. Tas lidoja tieši uz viņu: tuvās horkšķēšanas skaņas, kas atgādināja vienmērīgu stipras drānas plēšanu, atskanēja pie pašas auss; jau bija saredzams putna garais knābis un kakls, un tai mirklī, kad Levins pielika bisi pie vaiga, no krūma ēnas, kur stāvēja Oblonskis, izsprāga sarkans zibens; putns kā bulta metās lejup, tad atkal uzšāvās gaisā. Atkal noblāzmoja zibens un nodārdēja šāviens; un, spārnus ātri vēcinādams, it kā gribētu noturēties gaisā, putns apstājās, palika mirkli uz vietas, tad smagi nokrita uz staignās zemes.

— Vai tiešām garām? — Stepans Arkadjičs sauca, jo aiz dūmiem tam nekas nebija redzams.

— Te viņa ir! — Levins teica, norādot uz Lasku, kas, saslējusi vienu ausi un augstu mētādama kuplās astes galiņu, lēniem soļiem, itin kā gribēdama paildzināt sev prieku un it kā smaidīdama, nesa nošauto putnu savam saimniekam. — Nu, es priecājos, ka tev izdevās, — Levins teica, reizē juzdams arī skaudību, ka šo sloku nav izdevies nošaut viņam.

— Nelāga pūdelis no labā stobra, — Stepans Arkadjičs atbildēja, pielādēdams bisi. — Sš … lido!

Patiešām, atskanēja skani, viens otram strauji sekojoši svilpieni. Divi sloku gaiļi, spēlēdamies un dzīdamies viens otram pakaļ un tikai svilpdami, bet nehorkšķēdami pārlidoja medniekiem tieši virs galvas. Noskanēja četri šāvieni, un slokas gluži kā bezdelīgas aši pašāvās sānis un pazuda no redzes loka.

Slokas vilka lieliski. Stepans Arkadjičs nošāva vēl divas, un arī Levins — divas, no tām vienu neatrada. Sāka jau tumst. Skaidrā, sudrabainā Venera zemu rietumos jau spīdēja savā maigajā spožumā aiz bērziņiem, un augstu austrumos jau mirgoja savām sarkanām ugunīm drūmais Arkturs. Virs galvas Levins jau sameklēja un atkal pazaudēja Lielā Lāča zvaigznes. Slokas vairs nevilka, tomēr Levins nolēma vēl pagaidīt, kamēr Venera pacelsies pāri bērza zariņam, zem kura tā pašlaik bija redzama, un kad kļūs skaidri saredzamas visas Lielā Lāča zvaigznes. Venera pacēlās pāri zariņam, Lielā Lāča līkais zvaigznājs jau viss bija skaidri redzams tumši zilajās debesīs, bet viņš arvien vēl gaidīja.

— Vai nebūtu laiks? — Stepans Arkadjičs teica.

Mežā jau bija kluss, un neviens putnelis nekustējās.

— Pastāvēsim vēl! — Levins sacīja.

— Kā vēlies.

Viņi tagad stāvēja soļus piecpadsmit viens no otra.

— Stiva! — Levins pēkšņi gluži negaidot ierunājās. — Ko tad tu man nestāsti, vai tava sievasmāsa ir apprecējusies vai kad viņa precas?

Levins jutās tik nosvērts un mierīgs, ka nekāda atbilde, viņš domāja, nespētu to satraukt. Bet nekādi viņš nebija gaidījis to, ko pateica Stepans Arkadjičs.

— Nav pat domājusi un arī nedomā precēties, bet viņa ir ļoti slima, un dakteri aizsūtīja viņu uz ārzemēm. Baidās pat par viņas dzīvību.

— Ko tu saki! — Levins iesaucās. — Ļoti slima? Kas viņai kaiš? Kā viņa …

Tai brīdī, kad viņi tā runājās, Laska uzmanīgi ausījās, lūkodamās gan augšup debesīs, gan ar pārmetumu uz viņiem abiem.

«Ir gan atraduši laiku sarunāties,» viņa domāja. «Bet viņa lido … Tur jau viņa ir, kā tad! Nogulēs …» Laska domāja.

Bet tai pašā mirklī viņi abi pēkšņi izdzirda spalgu svilpienu, kas it kā iecirta tiem ausīs, un viņi abi spēji satvēra bises, un divējas ugunis nozibsnīja, un divēji dārdieni noskanēja vienā un tai pašā mirklī. Sloka lidoja augstu, pēkšņi tā vienā rāvienā sakļāva spārnus un nokrita biezoknī, pieliecot tievos zarus.

— Re, cik skaisti! Kopīga! — Levins iesaucās un skrēja līdzi Laskai biezoknī meklēt sloku. «Ak jā, kas tur bija nepatīkams?» viņš atcerējās sarunu. «Jā, Kitija slima ._.. Ko lai dara, ļoti žēl,» viņš domāja.

— Ā, atradi! Tu gan esi gudriniece, — viņš teica, izņemdams Laskai no mutes silto putnu un likdams to gandrīz pilnajā medību somā. — Atradu, Stiva! — viņš sauca.

XVI

Atgriežoties mājās, Levins iztaujāja visus sīkumus par Kitijas slimību un Ščerbacku nodomiem, un, lai gan viņam pašam būtu kauns atzīties, Levinam bija patīkams tas, ko viņš uzzināja. Patīkami arī tāpēc, ka tagad vēl bija cerība, bet vēl patīkamāk tāpēc, ka viņai sāp, tai, kura nodarīja tik lielas sāpes viņam. Bet, kad Stepans Arkadjičs sāka runāt par slimības cēloņiem un minēja Vronska vārdu, Levins viņu pārtrauca.

— Man nav nekādu tiesību zināt ģimenes noslēpumus un, patiesību sakot, nav arī nekādas intereses.

Stepans Arkadjičs tikko jūtami pasmaidīja, manījis Levina vaibstos tik pazīstamo spējo pārmaiņu: viņa seja pēkšņi kļuva tikpat drūma, cik tā bija jautra nupat, pirms maza brīža.

— Vai tu par mežu ar Rjabiņinu jau galīgi esi nolīdzis? — Levins jautāja.

— Jā, galīgi. Skaista cena, trīsdesmit astoņi tūkstoši. Astoņi tūlīt, bet pārējie — sešos gados. Es ilgi ar to lietu ķēpājos. Neviens vairāk nedeva.

— Tas nozīmē, ka tu esi atdevis mežu par velti, — Levins drūmi sacīja.

— Kā tad tā — par velti? — Stepans Arkadjičs ar labsirdīgu smaidu jautāja, zinādams, ka Levinam tagad nekas nebūs diezgan labs.

— Tāpēc, ka mežs maksā vismaz piecsimt rubļu desetīnā, — Levins atbildēja.

— Ak, ir gan tie lauku saimnieki! — Stepans Arkadjičs jokodams teica. — Šis jūsu nicinošais tonis, kad jūs runājat par mums, pilsētniekiem! … Bet, ja kāda lieta jāizdara, tad vienmēr mēs to izdarām labāk. Tici man, ka es visu aprēķināju, — viņš teica, — un mežs ir pārdots ļoti izdevīgi, tā ka es pat baidos, vai viņš vēl neatteiksies. Tas taču nav lietas koku mežs, — Stepans Arkadjičs sacīja, gribēdams ar vārdu lietas koku galīgi pārliecināt Levinu, ka viņa šaubas ir nepamatotas, — bet galvenokārt malkas mežs. Un nesanāks vairāk par trīsdesmit asīm no desetīnas, bet viņš man dod pa divsimt rubļu.

Levins nicīgi pasmīnēja. «Pazīstu,» viņš nodomāja, «šo manieri, kas piemīt ne tikai viņam, bet visiem pilsētniekiem, kuri desmit gados pāris reižu izbrauc laukos, noklausas divus trīs laucinieku vārdus un lieto tos vietā un nevietā, cieši pārliecināti, ka nu jau viņi visu zina. Lietas koks, sanāks trīsdesmit asis. Vārdus izsaka, bet pašam nav nekādas jēgas.»

— Es tevi neņemšos mācīt tajās lietās, ko tu tur savā iestādē raksti, — viņš teica, — un, ja būs vajadzīgs, prasīšu tev padomu. Bet tu esi tik pārliecināts, ka saproti visu to meža gudrību. Tā ir grūta lieta. Vai tu kokus saskaitīji?

— Kā, skaitīt kokus? — Stepans Arkadjičs smiedamies jautāja, gribēdams izkliedēt drauga nelāgo garastāvokli. — Kaut arī spētu dižens prāts gan smilšu graudus, zvaigznes skaitīt…

— Nu jā, bet Rjabiņina diženais prāts to spēj. Un neviens tirgonis nepirks mežu, nesaskaitījis kokus, ja tikai tam neatdos par velti — tā kā tu. Tavu mežu es zinu. Es katru gadu tur braucu medībās, un tavs mežs ir vērts piecsimt rubļu par desetīnu skaidrā naudā, bet viņš tev dod divi simti uz nomaksu. Tātad tūkstošus trīsdesmit tu viņam esi uzdāvinājis.

— Nu, nu, neaizraujies! — Stepans Arkadjičs bēdīgi teica. — Kāpēc tad neviens vairāk nesolīja?

— Tāpēc, ka viņam ar tirgoņiem ir slepena noruna; viņš ir samaksājis atkāpšanās naudu. Man ar viņiem visiem bijušas darīšanas, es viņus pazīstu. Tie jau nav tirgotāji, bet augļotāji. Viņš nemaz neielaidīsies tādā darījumā, kur tam būs paredzami tikai desmit piecpadsmit procenti; viņš meklē, kur varēs par divdesmit kapeikām rubli pirkt.

— Nu, nu, rimsties! Tu esi nelāgā omā.

— Nepavisam, — Levins drūmi atteica, un tai brīdī viņi tuvojās mājām.

Pie lieveņa jau stāvēja ar dzelzi stingri apkalti un ar ādu stingri pārsegti rati, kuros platās dzeņaukstēs bija stingri iejūgts labi barots zirgs. Ratos stingri sēdēja, aiz asiņu pārpilnības vai pušu plīsdams, stingri sajozies komijs, kas Rjabiņinam aizstāja arī kučieri. Pats Rjabiņins jau bija iegājis iekšā un sagaidīja abus nācējus priekštelpā. Rjabiņins bija liela auguma kalsnējs vīrs vidējos gados, ar ūsām un noskūtu, uz priekšu izbīdītu zodu, izspīlētām, nespodrām acīm. Viņš bija ģērbies garos zilas vadmalas svārkos ar pogām lejpus sēžamvietai un garstulmainos zābakos, ap potītēm sakrunkātos, bet ap lieliem taisnos, un uz zābakiem vēl bija uzautas lielas galošas. Ar apaļīgu kustību viņš noslaucīja lakatā seju un, aizpogājis svārkus, kas jau tā gluži labi turējās ciet, ar smaidu sveicināja ienācējus, sniegdams Stepanam Arkadjičam roku tā, it kā gribētu kaut ko saķert._

— Ā, jūs jau esat atbraucis, — Stepans Arkadjičs sacīja, pastiepdams tam roku. — Skaisti!

— Neiedrošinājos nepaklausīt jūsu gaišības pavēlei, kaut gan ceļš pārlieku nelādzīgs. Galīgi visu ceļu kājām gāju, bet ierados laikā. Konstantin Dmitrič, visu cienību, — viņš vērsās pie Levina, cenzdamies notvert arī tā roku, bet Levins, saraucis pieri, izlikās, ka neredz Rjabiņina roku, un ņēma ārā no medību somas slokas. — Ar medībām labpatika laiku pakavēt? Kas tad tie par putniem būtu? — Rjabiņins piebilda, nicinoši skatīdamies uz slokām. — Laikam jau ir kāda garša. — Un viņš neatzinīgi pašūpoja galvu, it kā ļoti šaubīdamies par to, vai šī spēlīte atmaksājas.

— Varbūt gribi kabinetā? — drūmi viebdamies, Levins Stepanam Arkadjičam franciski jautāja. — Ejiet kabinetā, tur varēsiet izrunāties.

— Ļoti varam, kur tikai vēlaties, — Rjabiņins ar nicīgu pašapziņu teica, it kā gribēdams likt sajust, ka citiem var gadīties grūtības — tiem, kas nezina, kā un ar ko apieties, bet viņam nekad un nekur nekādu grūtību nevar būt.

Iegājis kabinetā, Rjabiņins aiz paraduma palūkojās apkārt, it kā meklēdams svētbildes, bet, ieraudzījis tās, nekrustījās vis. Viņš šaubu pilns aplūkoja skapjus un plauktus ar grāmatām tāpat kā pirms brīža slokas, nicinoši pasmīnēja un neatzinīgi pašūpoja galvu, nekādi nevarēdams pieļaut, ka arī šī spēlīte jel cik varētu atmaksāties.

— Nu, kas ir, atvedāt naudu? — Oblonskis jautāja.

— Sēdieties!

— Ar naudu mums kavēkļu nebūs. Satikties, parunāties atbraucu.

— Kas tad vēl jārunā? Sēdiet taču!

— To var, — Rjabiņins sacīja, apsēdās un pavisam neērtā veidā atbalstījās uz krēsla atzveltnes. — Vajag nolaist, kņaz. Būs grēks. Bet nauda ir galīgi sagatavota, līdz pēdējai kapeikai. Naudas ziņā nekādas kavēšanās nebūs.

Levins, nolicis tobrīd skapī bisi, pašlaik jau gāja uz durvīm, bet izdzirda tirgoņa sacīto un apstājās.

— Jau tā par velti to mežu esat dabūjis, — viņš teica. — Par vēlu viņš atbrauca pie manis, citādi es gan būtu noteicis cenu.

Rjabiņins piecēlās un klusēdams paskatījās Levinā no apakšas uz augšu.

— Pārlieku skops ir Konstantins Dmitričs, — viņš ar smaidu teica, vērsdamies pie Stepana Arkadjiča,

— galīgi nekā nevar nopirkt. Gribēju pirkt kviešus, bargu naudu sasolīju — nekā.

— Kāpēc tad man sava manta jums par velti jāatdod? Es taču to neesmu ne zemē atradis, ne zadzis.

— Apžēlojieties, tagadējos laikos zagt nu galīgi nemaz nav iespējams. Tagadējos laikos visur galīgi atklāta tiesāšana, viss tagadiņ cēli; kur nu vēl zagt. Mēs pa godam runājām. Dārgi prasāt par mežu, nejaudāšu ne galus savilkt kopā. .Lūdzu kaut maķenīt nolaist.

— Vai tad jums lieta ir nodarīta vai nav? Ja nodarīta, tad nav ko kaulēties, bet, ja nav nodarīta, — Levins sacīja, — tad es pērku to mežu.

Rjabiņinam pēkšņi smaids nozuda no sejas. Viņa vaibstos iegulās plēsonīga un cieta vanaga izteiksme. Ātriem, kaulainiem pirkstiem viņš atpogāja svārkus, pavērdams skatieniem pāri biksēm izlaisto kreklu, vesti ar vara pogām un pulksteņa važiņu, un aši izrāva vecu un biezu naudas maku.

— Lūgtum, mežs ir mans, — viņš izsacīja, ātri pārmezdams krustu un sniegdams roku. — Ņem naudu, mežs mans! Redz, kā Rjabiņins tirgo, nevis grašus

skaita! — viņš turpināja runāt, raukdams pieri un vicinādams naudas maku.

— Es tavā vietā nebūtu steidzies, — Levins teica.

— Apžēlojies, — Oblonskis ar izbrīnu sacīja, — es taču esmu devis vārdu!

Levins izgāja no istabas, aizcirzdams durvis. Rjabiņins, lūkodamies uz durvīm, smaidot pašūpoja galvu.

— Viss jaunības dēļ, nu galīga bērnišķība. Es taču pērku tikai tāpat vien, ticiet godam, kā teikt, galīgi slavas dēļ; sak, lūk, Rjabiņins un neviens cits no Oblonska mežu nopirka. Un dievs vien zina, kā izdosies rēķinus savilkt kopā. Ticiet dievam! Lūgtum! Rakstiet nolīgumu …

Pēc stundas tirgonis, rūpīgi aizdarījis uzsvārci, aizāķējis svārkus, ar nolīgumu kabatā iesēdās savos stingri apkaltajos ratos un brauca mājās.

— Ak, tie kungi, kungi! — viņš sacīja komijam. — Tīrais negals.

— Tā jau tas ir, — komijs piekrita, sniegdams viņarn grožus un aizkabinādams ādas ratu segu. — Vai var apsveikt ar pirkumiņu, Mihail Ignatič?

— Nu, nu …

XVII

Stepans Arkadjičs kāpa augšā ar izspiedušos kabatu, kur bija sabāztas naudas zīmes, saņemtas no tirgoņa par trīs mēnešiem uz priekšu. Meža lieta bija nodarīta, nauda kabatā, slokas vilka lieliski, un Stepans Arkadjičs bija visomulīgākajā noskaņā, tāpēc viņam jo sevišķi gribējās izkliedēt drūmo garastāvokli, kas bija uznācis Levinam. Viņam gribējās pabeigt dienu pie vakariņām tikpat patīkami, kā tā bija sākta.

Levins patiešām bija nelādzīgā omā, un, lai kā viņš vēlējās būt laipns un uzmanīgs pret savu mīļo viesi, tomēr nespēja sevi pārvarēt. Viņu pamazām sāka reibināt ziņa, ka Kitija nav apprecējusies.

Kitija nav apprecējusies un ir slima, slima aiz mīlas pret cilvēku, kas to noniecinājis. Šis apvainojums it kā skāra ari viņu, Levinu. Vronskis noniecinājis Kitiju, bet Kitija noniecināja viņu, Levinu. Tātad Vronskim ir tiesības nicināt Levinu, un tādēļ viņš ir Levina ienaidnieks. Bet Levins jau visu to tā nedomāja. Viņš tikai neskaidri juta, ka visā šai lietā ir kaut kas tāds, kas viņu apvaino, un tāpēc pašlaik dusmojās nevis uz to, kas bija viņa nelādzīgās omas cēlonis, bet skaitās par visu, kas pagadījās. Muļķīgā meža pārdošana, krāpšana, kurai bija padevies Oblonskis un kura norisinājās Levina mājā, viņu kaitināja.

— Nu, pabeidzi? — viņš sacīja, sagaidīdams Stepanu Arkadjiču augšā. — Vēlies vakariņas?

— Jā, neatteikšos. Kāda man laukos ēstgriba, taisni brīnums! Ko tad tu Rjabiņinam nepiedāvāji iekost?

— A, velns ar viņu!

— Bet kā tu pret viņu izturies! — Oblonskis teica. — Tu pat roku viņam nesniedzi. Kāpēc tad nevar sniegt viņam roku?

— Tāpēc, ka sulainim es nesniegšu roku, bet sulainis simtkārt labāks par viņu.

— Kāds tu gan esi atpakaļrāpulis! Bet kārtu saplūšana? — Oblonskis jautāja.

— Kam patīk saplūšana, lai saplūst veseli, bet man tā pretīga.

— Es redzu, ka tu noteikti esi atpakaļrāpulis.

— Patiešām, es nekad neesmu domājis, kas es esmu. Esmu Konstantins Levins, vairāk nekas.

— Un Konstantins Levins, kurš visai nelādzīgā omā, — Stepans Arkadjičs smaidot teica.

— Jā, esmu nelādzīgā omā, un vai zini, kādēļ? Atvaino mani — tava muļķīgā pārdevuma dēļ.

Stepans Arkadjičs labsirdīgi saviebās — kā cilvēks, kuram nodara nepelnītu pārestību un bojā garastāvokli.

— Mitējies taču! — viņš sacīja. — Vai tad kādreiz ir gadījies, ka kāds būtu ko pārdevis un viņam tūlīt pēc pārdevuma neteiktu: «Lēti! Tas taču maksā daudz dārgāk!» Bet līgšanas laikā neviens to dārgo cenu nesola … Nē, es redzu,' tev ir zobs uz šo nelaimīgo Rjabiņinu.

— Varbūt arī ir. Un vai tu zini, kādēļ? Tu atkal teiksi, ka esmu atpakaļrāpulis, vai minēsi vēl kādu briesmīgāku vārdu; un tomēr man ir rūgti un sāpīgi redzēt, ka visās malās slīd nabadzībā muižniecība, pie kuras piederu arī es, un, par spīti kārtu saplūšanai, es ļoti priecājos, ka piederu pie tās. Un muižniecība slīd nabadzībā nevis tādēļ, ka grezni dzīvotu, — tas nebūtu nekas; kundziski mūžu aizvadīt, tas ir muižniecības tikums, to prot tikai muižnieki. Tagad zemnieki mums visapkārt uzpērk zemi, — arī tas mani nesarūgtina. Kungs nekā nedara, zemnieks strādā un izstumj dīko cilvēku. Tā tam jābūt. Un es ļoti priecājos par zemnieku. Bet man ir rūgti, kad es redzu, ka šī muižniecības slīdēšana nabadzībā notiek aiz kaut kāda, ja varētu tā sacīt, naivuma. Tur nomnieks polis par puscenu nopērk brīnišķīgu muižu no kādas kundzes, kas pati dzīvo Nicā. Citur iznomā tirgonim zemi par rubli desetīnā, kad tā ir vērta desmit rubļu. Te atkal tu pats bez kāda iemesla uzdāvini tam blēdim trīsdesmit tūkstošu rubļu.

— Ko tad darīt? Skaitīt katru koku?

— Visādā ziņā skaitīt! Tu, lūk, neskaitīji, bet Rjabiņins skaitīja. Un Rjabiņina bērniem būs līdzekļi dzīvei un izglītībai, bet taviem bērniem laikam gan nebūs!

— Nu, atvaino mani, bet tādā skaitīšanā tomēr ir kaut kas sīkumains. Mums ir sava nodarbība, viņiem sava, un jāļauj viņiem nopelnīt. Un galu galā — lieta ir izbeigta un cauri. Bet, lūk, arī vēršacs, mans mīļākais olu ēdiens! Un Agafja Mihailovna vēl pasniegs mums to brīnišķīgo zāļu šņabīti…

Stepans Arkadjičs apsēdās pie galda un sāka jokot ar Agafju Mihailovnu, apgalvodams tai, ka tik brīnišķas pusdienas un vakariņas viņš sen neesot ēdis.

— Jūs kaut vai paslavējat, — Agafja Mihailovna teica, — bet Konstantins Dmitričs — liec tu viņam priekšā, ko gribi, kaut vai maizes garoziņu, — paēdīs un aizies.

Lai kā Levins pūlējās sevi pārvarēt, viņš tomēr bija drūms un nerunīgs. Viņam bija kas jājautā Stepanam Arkadjičam, bet viņš nespēja saņemties un neatrada ne piemērota brīža, ne vārda, lai to izdarītu. Stepans Arkadjičs jau bija nogājis lejā savā istabā, noģērbies, atkal nomazgājies, uzģērbis krokotu naktskreklu un apgūlies, bet Levins arvien vēl kavējās viņa istabā, runādams par dažādiem niekiem un nevarēdams sadūšoties pajautāt to, ko vēlējās.

— Cik apbrīnojami pagatavo ziepes, — viņš teica, aplūkodams un attīdams smaržīgo ziepju gabalu, ko Agafja Mihailovna bija nolikusi ciemiņam, bet ko Stepans Arkadjičs nelietoja. — Tu paskaties, tas taču mākslas darbs.

— Jā, visās lietās tagad notiek dažādi moderni uzlabojumi, — Stepans Arkadjičs sacīja, valgi un svētlaimīgi žāvādamies. — Teātri, piemēram, un tās izpriecu iestādes … aaa! — viņš žāvājās. — Visur elektriskā gaisma … aa!

— Jā, elektriskā gaisma, — Levins teica. — Jā. Nu, un kur Vronskis tagad? — viņš pēkšņi jautāja, nolicis ziepes.

— Vronskis? — Stepans Arkadjičs atkārtoja, apturējis žāvas. — Viņš tagad Pēterburgā. Aizbrauca drīz pēc tevis un pēc tam ne reizes nav bijis Maskavā. Un vai zini, Kostja, es tev teikšu taisnību, — viņš turpināja, atbalstījies pret galdu un nolicis uz rokas savu glīto, sārto seju, kurā kā zvaigznes staroja valganās, labsirdīgās un miegainās acis. — Tu pats biji vainīgs. Tu nobijies no sāncenša. Bet es, kā jau toreiz tev teicu, — es nezinu, kuram no jums bija vairāk izredžu. Kāpēc tu nelauzies tieši uz mērķi? Es toreiz tev teicu, ka … — viņš nožāvājās tikai ar žokļiem, neatvērdams muti.

«Vai viņš zina vai nezina, ka esmu bildinājis?» Levins nodomāja, viņā lūkodamies. «Jā, viņa sejā ir kaut kas viltīgs, diplomātisks.» Un, juzdams, ka nosarkst, viņš klusēdams skatījās Stepanam Arkadjičam taisni acīs.

— Ja viņai toreiz arī kaut kas bija, tad tā bija tikai aizraušanās ar ārieni, — Oblonskis turpināja. — Tas līdz galam izsmalcinātais aristokrātisms, zini, un nākamais stāvoklis sabiedrībā ietekmēja nevis viņu, bet viņas māti.

Levins sarauca pieri. Noraidījuma izraisītais apvainojums, ko viņš bija pārcietis, it kā jauna, tikko cirsta vāts apdedzināja sirdi. Bet viņš bija mājās, un mājās pat sienas palīdz.

— Pagaidi, pagaidi, — viņš ierunājās, pārtraukdams Oblonski, — tu saki: aristokrātisms. Bet atļauj vaicāt, kas tad ir šis Vronska vai jebkura cita līdzīga aristokrātisms, — tāds aristokrātisms, kura dēļ varētu noniecināt mani? Tu Vronski uzskati par aristokrātu, bet es ne. Cilvēks, kura tēvs bijis līdējs un tikai tā izkūlies no nabadzības, kura mātei bijuši miesīgi sakari nezin ar ko … Nē, atvaino, bet par aristokrātu es uzskatu sevi un man līdzīgus ļaudis, kuri pagātnē var uzrādīt trijās četrās godīgās paaudzēs tādas ģimenes, kas stāvējušas uz augstākā izglītības līmeņa (apdāvinātība un prāts — tā ir cita lieta), un kuri nekad neviena priekšā nav zemojušies, nekad ne no viena nav bijuši atkarīgi, bet dzīvojuši tā kā mans tēvs, mans vectēvs. Un es daudzus tādus pazīstu. Tev liekas pazemojoši, ja es skaitu kokus mežā, bet tu dāvini Rjabiņinam trīsdesmit tūkstošus; tu saņemsi renti un es nezinu, ko vēl, bet es nesaņemšu nekā, un tādēļ man rūp dzimtais un darbā iegūtais īpašums … Aristokrāti esam mēs, nevis tie, kuri dzīvo tikai no dāvanām, ko tiem atmet šās pasaules varenie, un kurus var nopirkt par divdesmitkapeiku gabalu.

— Kam tad tu uzbrūc? Esmu ar tevi pilnīgi vienis prātis, — Stepans Arkadjičs jautri un sirsnīgi teica, lai gan juta, ka Levins starp tiem, kurus var nopirkt par divdesmitkapeiku gabalu, bija domājis arī viņu, Levina satraukums viņam patiesi patika. — Kam tu uzbrūc? Lai gan tavos vārdos par Vronski ir arī daudz nepatiesības, bet par to es nerunāšu. Es tev sacīšu atklāti, ka, būdams tavā vietā, es reizē ar mani tagad brauktu uz Maskavu un …

— Nē, es nezinu, vai tev ir zināms vai nav, bet man tas ir vienalga. Un es tev pateikšu: es bildināju un saņēmu noraidījumu, un Katrina Aleksandrovna manī tagad modina tikai smagas un apkaunojošas atmiņas.

— Kādēļ tad tā? Tīrās blēņas!

— Nu, nerunāsim! Lūdzu, atvaino mani, ja es biju rupjš pret tevi! — Levins teica. Tagad, visu izteicis, viņš atkal kļuva tāds, kāds bija no rīta. — Tu taču nedusmojies uz mani, Stiva? Lūdzu, nedusmo! — viņš smaidot teica un satvēra tā roku.

— Nē taču, itin nemaz, un nav jau par ko. Esmu priecīgs, ka mēs tikām skaidrībā. Bet vai zini, arī rītos slokas labi velk. Vai neaizbrauksim, ko? Tad es nemaz vairs neliktos gulēt, bet no medībām taisni uz staciju.

— Nu lieliski!

XVIII

Kaut gan visu iekšējo dzīvi Vronskim piepildīja viņa kaislība, ārējā dzīve tam nemainīgi un neatturami ritēja vecajās, ierastajās, ar augstākās sabiedrības un pulka sakariem un interesēm saistītās sliedēs. Pulka interesēm bija svarīga loma Vronska dzīvē arī tādēļ, ka viņš mīlēja pulku, un jo vairāk tādēļ, ka pulkā mīlēja viņu. Pulkā Vronski ne tikai mīlēja, bet viņu arī cienīja un lepojās ar viņu, lepojās tāpēc, ka šis cilvēks, būdams milzīgi bagāts, ar lielisku izglītību un spējām, cilvēks, kuram ceļš bija vaļā uz visāda veida panākumiem, uz slavu un godkāres apmierināšanu, — visu to augstu nevērtēja un no visām dzīves interesēm visvairāk ņēma pie sirds pulka un biedriskuma intereses. Vronskis zināja šos biedru ieskatus un ne tikai mīlēja šādu dzīvi, bet arī juta sevī pienākumu užturēt šādus ieskatus, kas par viņu bija nodibinājušies.

Pats par sevi saprotams, ka viņš ne ar vienu no biedriem nerunāja par savu mīlestību, neizpļāpājās pat visstingrākās iedzeršanas reizēs (viņš tomēr nekad tā neiereiba, lai nevaldītu pār sevi) un aizbāza muti visiem tiem vieglprātīgajiem biedriem, kas mēģināja izsacīt divdomīgus mājienus par viņa sakaru. Un, kaut gan par viņa mīlestību zināja visa pilsēta — visi daudzmaz pareizi nojauta to, kādas viņam attiecības ar Annu Kareņinu, — lielākais jauno cilvēku vairums viņu apskauda tieši par to, kas bija vismocošākais viņa mīlestībā, — par Kareņina augsto stāvokli un par to, ka šā stāvokļa dēļ Vronska mīlas sakars bija sabiedrības uzmanības degpunktā.

Vairums jauno sieviešu, kuras Annu apskauda un kurām sen bija apnicis, ka viņu dēvē par taisnīgu, priecājās, ka ir noticis tā, kā viņas paredzējušas, un gaidīja tikai sabiedriskās domas pagrieziena apstiprinājumu, lai gāztos Annai virsū ar visu savas nicināšanas smagumu. Viņas jau gatavoja dubļu pikas, ar ko apmētāt Annu, kad pienāks laiks. Vairums pusmūža cilvēku un augstāk stāvoši cilvēki bija neapmierināti, ka briest šāds sabiedrisks skandāls.

Vronska māte, uzzinājusi par dēla sakaru, sākumā bija apmierināta — gan tādēļ, ka pēc viņas ieskata nekas spožam jauneklim nedod tik labu pēdējo slīpējumu kā sakars ar augstākās sabiedrības sievieti, gan arī tādēļ, ka Kareņina, kas tik ļoti viņai bija iepatikusies un tik daudz bija runājusi par savu dēlu, tomēr bija tāda pati vien kā visas skaistās un krietnās sievietes grāfienes Vronskas izpratnē. Bet nupat viņa bija uzzinājusi, ka dēls atteicies no tam piedāvāta karjerai svarīga amata tikai tādēļ, lai paliktu pulkā, kur tas varēja tikties ar Kareņinu; māte uzzināja, ka ar šādu rīcību esot neapmierinātas augstu stāvošas personas, un mainīja savus ieskatus. Viņai nepatika arī tas, ka, spriežot pēc visa, ko viņa par šo sakaru dzirdējusi, tas nebija viens no tiem spožajiem un graciozajiem augstākās sabiedrības romāniem, kādus viņa būtu atzinusi, bet gan kaut kāda gluži traka verteriska kaisle, kā viņai stāstīja, kas varēja pavedināt dēlu uz muļķībām. Viņa nebija to redzējusi kopš viņa pēkšņās un negaidītās aizbraukšanas no Maskavas un tagad ar vecākā dēla starpniecību pieprasīja, lai jaunākais dēls atbrauc pie viņas.

Vecākais brālis arī bija neapmierināts ar jaunākā rīcību. Viņš gan neprātoja, kāda ir šī mīlestība — liela vai maza, kaisla vai nekaisla, tikumiska vai netikumiska (viņš pats, būdams ģimenes tēvs, uzturēja dejotāju un tādēļ bija iecietīgs pret tādām lietām), bet viņš zināja, ka šī mīlestība ir tāda, kas nepatīk tiem, kam vajadzēja izpatikt, un tāpēc bija neapmierināts ar brāļa rīcību.

Bez dienesta un sabiedriskiem pienākumiem Vronskim bija vēl viena nodarbība — zirgi, jo viņš bija kaislīgs jātnieks.

Un šogad bija izziņotas virsniekiem jāšanas sacīkstes ar šķēršļiem Vronskis pieteicās šais sacīkstēs, nopirka tīrasiņu angļu ķēvi un, par spīti savai mīlestībai, bija kaislīgi, kaut arī atturīgi aizrāvies ar gaidāmajām sacīkstēm …

Šīs divas kaislības viena otru netraucēja. Gluži otrādi, viņam bija nepieciešama šāda nodarbība un no mīlestības neatkarīga aizrautība, jo te viņš atsvaidzinājās un atpūtās no pārāk uzbudinošiem iespaidiem.

XIX

Krasnoje Selo sacīkšu dienā Vronskis agrāk nekā parasti ieradās pulka restorāna kopējā zālē apēst bifšteku. Vispār viņam nenācās sevi pārāk ierobežot, jo viņam bija tieši nosacītais svars — četrarpus pudi, bet nedrīkstēja arī uzbaroties, tāpēc viņš vairījās no miltu un saldajiem ēdieniem. Atpogājis svārkus virs baltās vestes, viņš sēdēja pie galda, atbalstījies uz tā ar abām rokām, un, gaidot pasūtīto bifšteku, skatījās atvērtajā franču romāna sējumā, kas tam gulēja priekšā uz šķīvja. Viņš skatījās grāmatā tikai tāpēc, lai nebūtu jārunā ar virsniekiem, kas te nāca un gāja; viņš nelasīja, bet domāja.

Viņš domāja par to, ka Anna viņam ir apsolījusi tikšanos šodien pēc sacīkstēm. Bet trīs dienas viņš to nav redzējis, un no ārzemēm ir atgriezies viņas vīrs, tāpēc viņš nezina, vai satikšanās šodien būs iespējama, un nezina arī, kā to varētu noskaidrot. Pēdējo reizi viņš bija ticies ar Annu māsīcas Betsijas vasarnīcā. Kareņinu vasarnīcu viņš apmeklēja, cik vien iespējams, reti. Tomēr šodien viņš gribēja braukt uz turieni un pašlaik apsvēra, kādā veidā to darīt.

«Protams, es teikšu, ka Betsija mani sūta jautāt, vai Anna ieradīsies uz sacīkstēm. Protams, es braukšu,» viņš sevī izlēma, paceldams galvu no grāmatas. Un viņa seja atstaroja laimē, kad viņš iedomājās, ka redzēs viņu.

— Aizsūti uz manu māju, lai steidzami iejūdz karietē trijjūgu! — viņš sacīja sulainim, kad tas pasniedza bifšteku uz karsta sudraba šķīvja, tad piebīdīja šķīvi sev tuvāk un sāka ēst.

No biljarda istabas, kas bija blakus, skanēja bumbu sitienu troksnis, sarunas un smiekli. Pa ārdurvīm ienāca divi virsnieki: viens jauniņš, ar vārgu, smalku seju, nesen ieradies pulkā no Pāžu korpusa; otrs tukls, vecs virsnieks, ar rokas sprādzi ap dilbu un ar mazām, aiztūkušām ačtelēm.

Vronskis palūkojās uz viņiem, sarauca pieri un, iešķībi skatīdamies grāmatā, turpināja ēst un lasīt, it kā nebūtu viņus pamanījis.

— Ko? Stiprinies darbam? — tuklais virsnieks teica, apsēzdamies blakus.

— Kā redzi, — Vronskis atsacīja, raukdams uzacis, un, nemaz nepaskatījies uz runātāju, noslaucīja muti.

— Un tu nebīsties kļūt resnāks? — tas jautāja, piebīdīdams krēslu jauniņajam virsniekam.

— Ko? — Vronskis dusmīgi atsaucās, saviebdamies un riebumā atsegdams savus vienādos zobus.

— Nebīsties kļūt resnāks?

— Sulain, heresu! — Vronskis sauca, neatbildējis pārlika grāmatu otrā pusē un turpināja lasīt.

Tuklais virsnieks paņēma vīnu karti un pagriezās pret jauniņo.

— Tu izvēlies pats, ko mēs dzersim! — viņš sacīja, sniegdams tam karti un skatīdamies uz viņu.

— Varbūt Reinas vīnu, — jauniņais virsnieks sacīja, bikli šķielēdams uz Vronski un cenzdamies ar pirkstiem satvert tikko uzdīgušās ūsiņas. Redzēdams, ka Vronskis negriežas uz viņu pusi, jauniņais piecēlās.

— Iesim biljarda istabā! — viņš teica.

Tuklais virsnieks paklausīgi piecēlās, un viņi abi devās uz durvīm.

Tai brīdī istabā ienāca augumā garais un staltais rotmistrs Jašvins, nicīgi pamāja aizejošiem virsniekiem, paraudams galvu uz augšu, un devās pie Vronska.

— Ā! Re, kur viņš ir! — Jašvins iesaucās, spēcīgi uzsizdams ar savu lielo roku tam uz uzpleča. Vronskis dusmīgi atskatījas, bet tūdaļ viņa seju apstaroja parastais rāmais un stingrais smaids.

— Gudri darīts, Aļoša, — rotmistrs skaļā baritonā runāja. — Tagad paēd un iedzer vienu glāzīti!

— Negribas jau ēst.

— Tie ir gan nešķirami, — Jašvins piebilda, ar smīnu nolūkodamies pakaļ abiem virsniekiem, kas patlaban izgāja pa durvīm. Un viņš apsēdās Vronskim blakus, saliekdams asos līkumos savus samērā ar krēsla augstumu pārmērīgi garos stilbus un biksēs iespīlētos lielus. — Kāpēc tu vakar neiegriezies Krasnoje Selo teātrī? Numerova nebija slikta. Kur tu biji?

— Es pie Tverskiem ilgi nosēdēju, — Vronskis teica.

— Ak tā! — Jašvins atsaucās.

Jašvins, spēlmanis un uzdzīvotājs, ne tikai cilvēks bez jebkādiem principiem, bet cilvēks ar visnetikumiskākiem principiem, — Jašvins pulkā bija Vronska labākais draugs. Vronskim viņš patika ar savu neparasto fizisko spēku, ko tas lielāko tiesu demonstrēja tādā kārtā, ka spēja dzert kā muca, negulēt un arvien palikt svaigs, kā bijis, un arī ar savu milzīgo morālo spēku, kas izpaudās viņa attieksmēs pret priekšniekiem un biedriem, izraisot bailes un cieņu, un izpaudās arī spēlē, jo viņš spēlēja par desmitiem tūkstošu un vienmēr, par spīti dzērumam, spēlēja tik smalki un stingri, ka tika uzskatīts par labāko spēlmani visā angļu klubā. Vronskis viņu mīlēja un cienīja vēl it īpaši tādēļ, ka juta: Jašvins viņu nemīl viņa vārda un bagātības dēļ, bet mīl viņu pašu — kā cilvēku. Un Jašvins bija vienīgais no visiem ļaudīm, ar kuru Vronskis būtu labprāt runājis par savu mīlestību. Viņš juta, ka vienīgi Jašvins, kaut arī tas, šķiet, nicināja jebkādas jūtas, — vienīgi viņš, tā Vronskim likās, spētu saprast to spēcīgo kaisli, kas pašreiz piepildīja visu viņa dzīvi. Bez tam viņš bija pārliecināts, ka Jašvins jau nu nekādā ziņā nemeklēs sev prieku pļāpāšanā un skandālā, bet izpratīs šīs jūtas, kā pienākas, jo tas zina un tic, ka mīlestība nav joks, nav izprieca, bet kas nopietnāks un svarīgāks.

Vronskis nebija runājis ar viņu par savu mīlestību, bet nojauta, ka tas visu zina, visu pienācīgi saprot, un viņam bija patīkami vērot to no drauga acīm.

— Ak tā, — tas atsaucās uz Vronska paskaidrojumu, ka aizkavējies pie Tverskiem, paspīdināja savas melnās acis, satvēra kreiso ūsu un, pēc sava |aunā paraduma, sāka to bāzt mutē.

— Nu, un kā tev vakar veicās? Vinnēji? — Vronskis jautāja.

— Astoņi tūkstoši. Bet trīs ir nelāgi, šaubos, vai atdos.

— Nu, tad jau uz mani tu vari pazaudēt, — Vronskis smiedamies sacīja. (Jašvins bija noslēdzis lielas derības uz Vronski.)

— Nekādā ziņā nezaudēšu. Vienīgi Mahotins bīstams.

Un viņi sāka sarunāties par šodienas sacīkšu izredzēm, jo tikai par sacīkstēm Vronskis pašlaik spēja domāt.

— Iesim, esmu beidzis, — Vronskis sacīja un piecēlies devās uz durvīm. Arī Jašvins piecēlās, izstiepdams taisni savas milzīgās kājas un garo muguru.

— Pusdienot man vēl par agru, bet iedzert vajag. Es tūlīt nākšu. Ei, vīnu! — viņš uzkliedza savā sulīgajā, komandieru aprindās slavenajā balsī, kas drebināja logu rūtis. — Nē, nevajag, — viņš tūlīt atkal atsauca. — Ja tu uz mājām, tad es eju līdzi.

Un viņi abi aizgāja.

XX

Vronskis bija apmeties plašā un tīrā, divās daļās pārdalītā somu istabā. Petrickis arī šeit nometnē dzīvoja kopā ar viņu. Kad Vronskis kopā ar Jašvinu ienāca istabā, Petrickis vēl gulēja.

— Celies augšā, diezgan gulēts, — Jašvins teica, iegājis aiz šķērssienas un piegrūzdams Petrickim pie pleca; tas gulēja izspūris un iespiedis degunu spilvenā.

Petrickis vienā rāvienā pietrūkās sēdus un sāka skatīties apkārt.

— Tavs brālis bija šeit, — viņš sacīja Vronskim.

— Uzmodināja mani, velns viņu parāvis, un teica, ka nākšot atkal. — Un viņš atkal iemetās spilvenā un vilka segu pār galvu. — Liecies taču mierā, Jašvin! — viņš dusmīgi uzsauca Jašvinam, kas vilka tam nost segu.

— Liecies mierā! — Viņš apgriezās uz muguras un atvēra acis. — Tu labāk pasaki, ko lai iedzer; mutē tāds draņķis, ka . ..

— Vislabāk degvīnu, — Jašvins savā basā teica.

— Tereščenko! Degvīnu kungam un skābētus gurķus, — viņš sauca, redzams, tīksminādamies ar savu balsi.

— Tu domā — degvīnu? Ko? — Petrickis jautāja, viebdamies un berzēdams acis. — Vai arī tu dzersi? Ja abi kopā, tad dzersim! Vronski, vai tu dzersi? — Petrickis sauca, piecēlies un līdz padusēm ievīstījies svītrainajā segā.

Viņš iznāca no nodalījuma, pacēla rokas gaisā un franciski dziedāja: — «Bija karalis Tuuulā.» Vronski, vai tu dzersi?

— Vācies! — Vronskis teica, pašreiz uzģērbdams sulaiņa pasniegtos svārkus.

— Uz kurieni tad tu? — Jašvins viņam jautāja.

— Arī trijjūgs jau klāt, — viņš piebilda, ieraudzījis pa logu, ka piebrauc kariete.

— Uz staļļiem, un tad man vēl jāaizbrauc pie Brjanska — par zirgiem, — Vronskis sacīja.

Vronskis patiešām bija solījies aizbraukt pie Brjanska, kas dzīvoja desmit verstu attālumā no Pēterhofas, un aizvest tam naudu par zirgiem; un viņš bija nodomājis paspēt aizbraukt ari uz turieni. Bet biedri tūdaļ saprata, ka viņš nebrauc tikai pie Brjanska vien.

Petrickis, turpinādams dziedāt, pamirkšķināja aci un piepūta lūpas, it kā sacīdams: «Zinām, kas tas par Brjanski.»

Jašvins teica tikai:

— Pielūko, ka nenokavē! — Un, lai novirzītu sarunu:

— Ko, vai mans pātais labi kalpo? — viņš, logā lūkodamies, vaicāja par trijjūga vidējo zirgu, kuru bija Vronskim pārdevis.

— Pagaidi! — Petrickis uzsauca Vronskim, kad tas

jau gāja ārā. — Tavs brālis tev atstāja vēstuli un zīmīti. Paga, kur tad es tās liku?

Vronskis apstājās.

— Nu, kur tad tās ir?

— Kur tās ir? Lūk, tas jau ir tas jautājums! — Petrickis svinīgi sacīja, celdams rādītāja pirkstu no deguna augšup.

— Nu, saki taču, tas jau ir muļķīgi! — Vronskis smaidot teica.

— Kamīnu neesmu kurinājis. Kaut kur tepat jābūt.

— Nu, pietiek muldēt! Kur tad ir vēstule?

— Nē, patiešām esmu aizmirsis. Vai tad es to pa sapņiem būtu redzējis? Pagaidi, pagaidi! Nav#ko dusmoties! Ja tu būtu izdzēris kā es vakar pa četrām pudelēm uz vīra, tu būtu aizmirsis, kur tu guli. Pagaidi, tūlīt atcerēšos!

Petrickis iegāja aiz šķērssienas un atgulās savā gultā.

— Paga! Tā es gulēju, tā viņš stāvēja. Jājājājā … Te tā ir! —9 Un Petrickis izņēma vēstuli no matrača apakšas, kur bija to noglabājis.

Vronskis paņēma vēstuli un brāļa zīmīti. Tas bija tas pats, ko viņš jau bija gaidījis, — vēstule no mātes ar pārmetumiem, ka viņš nav braucis pie tās, un brāļa zīmīte, kurā sacīts, ka esot jāparunājas. Vronskis zināja, ka viss ir tās pašas lietas dēļ. «Kas viņiem par daļu!» viņš nodomāja, saburzīja vēstules un iebāza tās starp svārku pogām, lai uzmanīgāk pārlasītu ceļā. Priekšnamā viņš satika divus virsniekus: viens bija viņu, otrs — cita pulka.

Vronska dzīvoklis allaž bija kā iebraucamā vieta visiem virsniekiem.

— Uz kurieni?

— Vajag, uz Pēterhofu.

— Vai zirgs no Carskoje jau klāt?

— Ir klāt, bet es vēl neesmu redzējis.

— Stāsta, ka Mahotina Gladiators sācis klibot.

— Blēņas! Tikai kā jūs tādos dubļos auļosiet? — otrs teica.

— Re, kur mani glābēji! — Petrickis, nācējus ierau

dzijis, sauca; viņa priekšā stāvēja denščiks ar degvīnu un skābētu gurķi uz paplātes. — Jašvins te man liek dzert, lai atsvaidzinātos.

— Nu, uzrīkojāt gan jūs mums vakar, — viens no atnācējiem teica, — visu nakti neļāvāt gulēt.

— Nē, bet kā mēs nobeidzām! — Petrickis stāstīja.

— Volkovs uzkāpa uz jumta un teica, ka šim esot skumji. Es saku: dodiet muziķu, sēru maršu! Un tā viņš arī aizmiga tur, uz jumta, sēru maršam skanot.

— Iedzer, iedzer degvīnu katrā ziņā, bet pēc tam zelteri un labi daudz citrona, — Jašvins runāja, pārliecies Petrickim pāri kā māte, kas pierunā bērnu iedzert zāles,

— tad vēlāk jau varēs mazliet šampanieša. — tā, kādu pudelīti.

— Tas gan ir prātīgi. Pagaidi, Vronski, iedzersim!

— Nē, ardievu, kungi, šodien es nedzeru.

— Ko, vai domā, ka pieņemsies svarā? Nu, tad mēs vieni paši. Dod zelteri un citronu!

— Vronski! — kāds vēl sauca, kad viņš jau bija izgājis priekštelpā.

— Kas ir?

— Tev vajadzētu matus apgriezt, citādi tie tev tādi pasmagi, īpaši uz plikā paura.

Vronskis patiešām bez laika sāka kļūt plikpaurains. Viņš jautri iesmējās, rādīdams savus vienādos zobus, uzlika cepuri uz plikā paura, izgāja ārā un iesēdās karietē.

— Uz staļļiem! — viņš sacīja un izņēma abas vēstules, lai tās pārlasītu, bet tad nolēma neizkliedēt uzmanību līdz zirga apskatei. «Vēlāk!…»

XXI

Pagaidu staļļi — dēļu barakas — bija uzcelti turpat pie hipodroma, un vakar tur vajadzēja būt atvestam Vronska zirgam. Viņš vēl nebija to redzējis. Šais pēdējās dienās viņš pats nebija braucis uz izjādi, bet uzticējis to trenerim un tagad nepavisam nezināja, kādā stā

voklī atvests un ir viņa zirgs. Tikko viņš izkāpa no ratiem, viņa zirgu puisis (grums), tā dēvētais zēns, jau pa gabalu pazinis viņa karieti, tūlīt pasauca treneri. Kalsens anglis garos zābakos un īsā žaketē, ar vienu vienīgu spalvu kušķīti zem zoda, izpletis elkoņus, līgodamies naca pretim neveiklā žokeja gaitā.

— Nu, kā jūtas FruFru? — Vronskis angliski jautāja.

— All righl, sir, — viss kārtībā, kungs, — kaut kur rīkles dziļumos nogārdza angļa balss. — Labāk neejiet! — viņš piebilda, paceldams cepuri. — Es uzliku uzpurni, un zirgs ir uztraukts. Labāk nevajadzētu iet, tas uzbudina zirgu.

— Nē, es tomēr ieiešu. Man gribas uzmest aci.

— Iesim! — arvien tāpat, neatvērdams muti, anglis teica, saraucis uzacis; un, vēzēdams elkoņus, viņš devās uz priekšu savā izļodzītajā gaitā.

Viņi iegāja aizžogojumā barakas priekšā. Dežurants tīrā vamzī, labi ģērbies, brašs zēns ar slotu rokā, sagaidīja ienācējus un gāja tiem līdzi. Barakas atsevišķajos steliņģos stāvēja pieci zirgi, un Vronskis zināja, ka šodien te ir atvests un kaut kur stāv arī viņa galvenais sāncensis, rudais, piecus veršokus augstais Mahotina Gladiators. Vēl vairāk nekā savu zirgu Vronskim gribējās apskatīt Gladiatoru, kuru viņš nekad nebija redzējis, bet Vronskis zināja, ka saskaņā ar zirgu sporta pieklājības likumiem Gladiatoru ne tikai nedrīkst redzēt, bet ir nepieklājīgi pat iztaujāt par to. Tai brīdī, kad viņš gāja pa barakas gaiteni, zēns atvēra durvis uz otro steliņģi kreisajā pusē un Vronskis ieraudzīja lielu, rudu zirgu baltām kājām. Viņš zināja, ka tas ir Gladiators, bet novērsās ar tādu sajūtu, ar kādu novēršas cilvēks, kad tas ierauga atvērtu cita vēstuli, un devās uz FruFru steliņģi.

— Tas zirgs pieder Mak … Mak … nekad nevaru izteikt to vārdu, — anglis sacīja, atskatīdamies pār plecu un norādīdams ar lielu pirkstu, kam bija netīrs nags, uz Gladiatora steliņģi.

— Mahotinam? Jā, tas ir mans vienīgais nopietnais sāncensis, — Vronskis sacīja.

— Ja jus jātu ar to, — anglis teica, — es par jums derētu.

— FruFru ir nervozāka, bet Gladiators spēcīgāks,— Vronskis piezīmēja, smaidīdams, ka uzslavēta viņa jāšanas prasme.

— Sacīkstēs ar šķēršiem viss atkarīgs no jātnieka prasmes un pluck, — anglis sacīja.

Vronskis sevī juta ne tikai pietiekami daudz šā pluck, kas nozīmēja enerģiju un drosmi, bet bija pat cieši pārliecināts, ka nevienam pasaulē šā pluck nevarēja būt vairāk kā viņam, un tas bija vēl svarīgāk.

— Bet vai jūs droši zināt, ka nav vajadzīga lielāka sviedrēšana?

— Nav vajadzīga, — anglis atbildēja. — Lūdzu nerunājiet skaļi! Zirgs uztraucas, — viņš piebilda, pamādams ar galvu uz aizslēgtā steliņģa pusi, pie kura viņi stāvēja, un dzirdēja, kā kājas mīņājas pa salmiem.

Anglis atvēra durvis, un Vronskis iegāja krēslainajā steliņģī, kur gaisma iespīdēja tikai pa mazu lodziņu. Mīņādamies uz svaigiem salmiem, te stāvēja dūkanbērs zirgs ar dzelteniem raibumiem ap muti un sāniem, ar uzpurni galvā. Aplūkojies steliņģa puskrēslā, Vronskis neviļus atkal vienā vispārējā skatienā ietvēra visas sava iemīļotā zirga īpašības. FruFru bija vidēja lieluma ķēve, augumā ne gluži bez trūkumiem. Kaulos tā viscaur bija diezgan pašaura; lai gan krūteža tai krietni izspiedās uz priekšu, krūtis tomēr bija šauras. Krusti mazliet nolaideni, priekšējās, bet īpaši pakaļējās kājas krietni greizas. Pakaļējo un arī priekšējo kāju muskuli ne visai lieli; toties sedulkas vieta tai bija neparasti plata, kas jo sevišķi dūrās acīs tagad, kad FruFru bija noliesējusi un ar ierautu vēderu. Viņas kāju kauli lejpus ceļiem no priekšas izskatījās tikai pirksta resnumā, toties no sāniem tie bija ārkārtīgi plati. Viņa visa, izņemot ribu kurvi, izskatījās saspiesta no sāniem un izstiepta garumā. Bet šai ķēvei augstākajā mērā piemita kāda īpašība, kas lika aizmirst visus viņas trūkumus; šī īpašība bija tirasiniba, tā tīrasinība, kas izpaužas, kā mēdz sacīt angļi. Asi iezīmētie muskuļi zem dzīslu tīkla, kas audās cauri plānajai, elastīgajai ādai, gludai kā atlass, šķita tikpat cieti kā kauls. Kalsnā galva ar apaļām, spožām un jautrām acīm purngalā izpletās platāka un veidoja izspīlētas nāsis ar asinīm pieplūdušu šķērsplēvi. Visā viņas stāvā, bet it īpaši galvā izpaudās noteikta, enerģiska un reizē maiga izteiksme. Viņa bija no tādiem dzīvniekiem, uz kuriem raugoties šķiet, ka tie nerunā tikai tādēļ, ka mutes ierīce tiem nav attiecīgi iekārtota.

Vronskim vismaz šķita, ka tā saprata visu, ko viņš pašlaik, uz to skatīdamies, izjuta.

Tikko Vronskis pie viņas ienāca, tā dziļi ievilka gaisu, skatījās uz ienācējiem pār muguru, tik ļoti šķielēdama ar savu izvalbīto aci, ka baltums pielija ar asinīm, purināja uzpurni un elastīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

— Nu, jūs redzat, cik viņa satraukta, — anglis sacīja.

— Nu, mīļā! Nu! — Vronskis runāja, iedams ķēvei klāt un to labinādams.

Bet, jo tuvāk viņš nāca, jo vairāk tā uztraucās. Tikai tad, kad viņš tai pienāca pie galvas, tā pēkšņi aprima, un zem plāsās, maigās spalvas tai sāka trīcēt muskuļi. Vronskis noglauda viņas spēcīgo kaklu, sakārtoja krēpes uz asā skausta, kur viena šķipsna bija pārmetusies uz otru pusi, un tuvināja seju tās izstieptajām nāsīm, plānām kā sikspārņa lidplēve. Viņa skanīgi ievilka saspringtajās nāsīs gaisu un tūlīt to izpūta, sadrebēja, piekļāva Vronskim savu smailo ausi un pastiepa spēcīgo, melno lūpu, it kā gribēdama satvert viņa piedurkni. Bet atcerējās uzpurni, sapurināja to un atkal sāka mīņāties uz savām smalkajām kājām.

— Apmierinies, mīļā, apmierinies! — viņš runāja, noglaudīdams tai arī krustus, un izgāja no steliņģa priecīgā apziņā, ka zirgs ir vislabākajā stāvoklī.

Zirga satraukums pielipa arī Vronskim; viņš juta, ka asinis pieplūst sirdī un ka viņam, gluži kā zirgam, gribas kustēties, kost; bija reizē baigi un jautri.

— Nu tad es paļaujos uz jums, — viņš anglim teica, — pusseptiņos jābūt pie starta.

— Viss kārtībā, — anglis sacīja. — Bet uz kurieni jūs braucat, milord? — viņš negaidīti jautāja, lietodams šo apzīmējumu myLord, ko tas gandrīz nekad nelietoja.

Vronskis izbrīnā pacēla galvu un paskatījās anglim nevis acīs, bet pierē, kā tikai viņš prata skatīties, pārsteigts par šāda jautājuma pārdrošību. Bet, sapratis, ka anglis, tā jautādams, ir uzrunājis viņu nevis kā saimnieku, bet kā žokeju, Vronskis tam atbildēja:

— Man jāaizbrauc pie Brjanska, pēc stundas būšu mājās.

«Jau kuro reizi man šodien to jautā!» viņš sevī nodomāja un nosarka, kas ar viņu reti gadījās. Anglis uzmanīgi viņā paskatījās un piebilda tā, it kā zinātu, uz kurieni Vronskis nolēmis braukt:

— Pats svarīgākais — pirms sacīkstēm jābūt mierīgam, — viņš sacīja, — esiet labā garastāvoklī un lai nekas jūs neuztrauc!

— All right, — Vronskis smaidot atbildēja, ielēca karietē un lika braukt uz Pēterhofu.

Tikko viņš bija nobraucis pāris soļu, uznāca mākonis, kas draudēja ar lietu jau kopš paša rīta, un sākās lietusgāze.

«Nelāgi!» Vronskis nodomāja, paceldams karietes jumtu. «Jau tā bija dubļi, bet tagad būs galīgs purvs.» Sēdēdams viens slēgtajā karietē, viņš sameklēja mātes vēstuli un brāļa zīmīti un pārlasīja tās.

Jā, viss te bija par to pašu un tikai par to. Visi, viņa māte, viņa brālis, — visi turēja par vajadzīgu iejaukties viņa sirdslietās. Sī iejaukšanās modināja viņā niknumu, — jūtas, kas tam uznāca visai reti. «Kāda viņiem daļa? Kādēļ ikviens uzskata par savu pienākumu rūpēties par mani? Kāpēc viņi man uzbāžas? Tāpēc, ka viņi saskata te kaut ko tādu, kas tiem nav saprotams. Ja tas būtu sabiedrībā parastais banālais sakars, viņi atstātu mani mierā. Viņi jūt, ka te ir kas cits, ka tā nav rotaļa, ka šī sieviete man dārgāka par dzīvību. Un tas, lūk, viņiem nav saprotams un tāpēc kaitina viņus. Lai nu kāds ir un būs mūsu liktenis, mēs paši to esam veidojuši un nesūdzamies par to,» viņš sacīja, vārdā mēs savienodams sevi ar Annu. «Nē, bet viņiem katrā ziņā vajag mūs iemācīt dzīvot. Viņiem nav pat nojēgas par to, kas ir laime, viņi nezina, ka bez šās mīlas mums nav ne laimes, ne nelaimes — mums nav dzīves,» viņš domāja.

Viņš tieši tādēļ dusmojās uz visiem par šo iejaukšanos, ka sirds dziļumos juta — viņiem ir taisnība, šiem visiem. Viņš juta, ka mīla, kas viņu saistīja ar Annu, nav acumirkļa aizraušanās, kas pāriet kā visi viegli sakari, neatstājot ne viņa, ne viņas dzīvē nekādu citu pēdu kā vien tīkamas vai netīkamas atmiņas. Viņš juta, cik mocošs ir viņa paša un viņas stāvoklis, cik grūti, atrodoties visas sabiedrības acīs, slēpt savu mīlestību, melot un mānīt; melot, mānīt, izlikties un lietot dažādas viltības, nemitīgi domājot par citiem taisni tad, kad kaisle, kas viņus vienoja, bija tik stipra, ka tie abi aizmirsa visu citu, izņemot savu mīlestību.

Viņš skaidri atcerējās visus tos nepieciešamos melu un mānīšanās gadījumus, kas tik bieži atkārtojās un bija tik pretīgi viņa dabai; sevišķi skaidri viņš atcerējās vairākkārt vēroto viņas kaunu, ka šī mānīšanās un meli ir nepieciešami. Un viņu pārņēma savādas jūtas, kas nereti tam uzmācās, kopš bija sācies viņa sakars ar Annu. Tā bija dīvaina pretīguma sajūta pret kaut ko: vai nu pret Alekseju Aleksandroviču, vai pašam pret sevi, vai pret visu pasauli, — to viņš nespēja lāgā izprast. Bet allaž viņš gaiņāja projām no sevis šo dīvaino sajūtu. Arī tagad sapurinājies viņš turpināja savu domu pavedienu.

«Jā, agrāk viņa bija nelaimīga, bet lepna un mierīga, bet tagad viņa nespēj būt mierīga un pašcieņas pilna, kaut arī cenšas to neizrādīt. Jā, tas ir jāizbeidz,» viņš sevī nolēma.

Un pirmoreiz viņam iešāvās prātā skaidra doma, ka nepieciešams izbeigt šos melus un, jo drīzāk, jo labāk. «Man un viņai viss jāpamet un jānozūd kaut kur vieniem ar savu mīlestību,» viņš sev sacīja.

XXII

Lietusgāze nebija ilga, un, kad Vronskis tuvojās Pēterhofai, ilkšu zirgam pilnā sparā rikšojot un stiepjot sev līdzi piejūga zirgus, kas lēkšoja jau bez grožu pievilkšanas, atkal atspīdēja saule un vasarnīcu jumti, vecās liepas dārzos abpus galvenās ielas atmirdzēja valgā spožumā, no zariem jautri pilēja un no jumtiem plūda ūdens. Viņš vairs nedomāja par to, ka šī lietusgāze sabojās hipodromu, bet gan priecājās tagad tāpēc, ka šā lietus dēļ droši sastaps Annu mājās un turklāt vienu, jo viņš zināja, ka Aleksejs Aleksandrovičs, kas nesen atgriezies no ārzemju kūrorta, vēl nav pārcēlies no Pēterburgas uz vasarnīcu.

Cerēdams sastapt Annu vienu, Vronskis, kā allaž mēdza darīt, lai mazāk pievērstu sev uzmanību, izkāpa, vēl neaizbraucis līdz tiltiņam, un devās tālāk kājām. Viņš negāja iekšā pa galveno ieeju no ielas, bet iegriezās pagalmā.

— Vai kungs ir atbraucis? — viņš vaicāja dārzniekam.

— Nē, nav. Kundze ir mājās. Bet jūs ejiet, lūdzu, no lieveņa puses; tur ir ļaudis, atslēgs, — dārznieks atbildēja.

— Nē, es iešu caur dārzu.

Un, pārliecinājies, ka viņa viena, un vēlēdamies viņu pārsteigt, jo viņš nebija solījies šodien nākt un arī viņa droši vien nedomāja, ka viņš varētu atbraukt pirms sacīkstēm, Vronskis, pieturēdams zobenu un uzmanīgi soļodams pa celiņa smiltīm, devās gar puķu dobēm uz terasi, kas veda no nama dārzā. Tagad viņš bija aizmirsis visu, ko ceļā domāja par sava stāvokļa smagumu un grūtībām. Viņš domāja vienīgi par to, ka tūlīt redzēs viņu ne tikai iztēlē, bet dzīvu, visu tādu, kāda tā ir īstenībā. Viņš jau kāpa augšup pa lēzenajām terases kāpnēm, likdams uzreiz visu pēdu, lai nesaceltu troksni, kad pēkšņi atcerējās to, ko tas vienmēr aizmirsa, to, kas visvairāk mocīja attieksmēs ar Annu, — viņas dēlu ar tā jautājošo skatienu, kas Vronskim šķita pretīgs.

Sis puisēns vairāk nekā visi citi traucēja viņu attiecības. Kad viņš bija klāt, tad ne Vronskis, ne Anna ne tikai neatļāvās sev runāt kaut ko tādu, ko tie nevarētu atkārtot citu klātbūtnē, bet viņi neļāva sev pat izteikt nevienu tādu mājienu, ko zēns nebūtu sapratis. Viņi to nebija norunājuši, bet tas tā iznāca pats no sevis. Viņiem šķita, ka tie apvainotu paši sevi, ja mānītu šo bērnu. Viņam klātesot, tie sarunājās kā paziņas. Bet, neraugoties uz visu uzmanību, Vronskis bieži redzēja uz sevi. vērsto ciešo un nesapratnē jautājošo bērna skatienu, manīja zēna attieksmē pret sevi dīvainu biklumu, svārstīšanos, gan maigumu, gan vēsumu un kautrību. It kā bērns nojaustu, ka viņa mātei ar šo cilvēku ir kādas svarīgas attiecības, kuru nozīmi tas nespēj izprast.

Patiešām, puisēns juta, ka viņš nespēj izprast šīs attiecības, un pūlējās, bet nespēja sevī noskaidrot, ar kādām jūtām tam jāizturas pret šo cilvēku. Ar bērnam piemītošu jūtu asumu viņš skaidri manīja, ka tēvs, audzinātāja, aukle — visi Vronski ne vien nemīlēja, bet uzlūkoja to ar bailēm un pretīgumu, lai gan neko par viņu nerunāja, bet māte to uzlūkoja par savu labāko draugu.

«Ko gan tas nozīmē? Kas viņš ir? Kā viņš jāmīl? Ja es to nesaprotu, tad tā ir mana vaina, vai arī es esmu muļķis un nelabs zēns,» bērns domāja; un tā radās tā pētījošā, jautājošā, dažkārt pat naidīgā izteiksme, tas biklums un svārstīšanās, kas Vronski tik ļoti apgrūtināja. Šā bērna klātbūtne Vronski vienmēr un noteikti radīja to pretīguma sajūtu, kas viņu pēdējā laikā vajāja. Šā bērna klātbūtnē Vronskis un Anna jutās tā, kā jūtas kuģinieks, kas pēc kompasa redz, ka virziens, kādā strauji slīd viņa kuģis, nepavisam nav tas, kādā vajadzētu doties, taču kuģi apturēt viņš nespēj, un katra minūte to arvien vairāk un vairāk attālina no vajadzīgā virziena, bet atzīt šo kļūdu nozīmē atzīt savu bojā eju.

Šis bērns ar savu naivo ieskatu par dzīvi bija kompass, kas tiem rādīja, cik tālu viņi novirzījušies no tā, ko tie zināja, bet ko nevēlējās zināt.

Šoreiz Serjožas nebija mājās, un viņa gluži viena sēdēja uz terases, gaidot pārnākam dēlu, kas bija aizgājis pastaigāties un ko lietusgāze kaut kur pārsteiguši.

Viņa bija aizsūtījusi kalpu un meiteni zēnu meklēt un apsēdusies, to gaidīdama Ģērbusies baltā tērpā ar platu izšuvumu, viņa sēdēja terases stūrī aiz puķēm un nedzirdēja Vronski ienākam. Noliekusi savu melnsprogaino galvu, viņa spieda pieri pie vēsās, uz margām noliktās lejkannas, pieturēdama to ar abām savām daiļajām rokām, uz kurām mirdzēja viņam tik pazīstamie gredzeni. Viss viņas auguma, galvas, kakla un roku skaistums Vronski ikreiz kā negaidīts no jauna pārsteidza. Viņš apstājās un ar sajūsmu uzlūkoja Annu. Bet, tiklīdz viņš gribēja spert soli, lai ietu tai klāt, viņa jau sajuta tā tuvošanos, atbīdīja lejkannu un pavērsa pret viņu savu kvēlojošo seju.

— Kas jums kaiš? Jūs esat nevesela? — viņš franciski jautāja, iedams tai klāt. Viņš gribēja skriet pie tās, bet atģidās, ka tuvumā var būt ļaudis, atskatījās uz balkona durvīm un nosarka, kā viņš allaž sarka, kad juta, ka jābūt piesardzīgam un jāglūn apkārt.

— Nē, esmu vesela, — viņa sacīja, pieceldamās un cieši paspiezdama viņa sniegto roku. — Es negaidīju … tevi.

— Mans dievs! Cik aukstas rokas! — viņš iesaucās.

— Tu mani sabaidīji, — viņa teica. — Esmu viena un gaidu Serjožu, — viņš aizgāja pastaigāties; viņi nāks no šās puses.

Un, kaut gan viņa centās būt mierīga, viņai trīcēja lūpas.

— Piedodiet man, ka esmu atbraucis, bet es nespēju aizvadīt ne dienu, jūs neredzējis, — viņš turpināja franciski, kā tas vienmēr šādās reizēs runāja, vairīdamies no viņu starpā neiespējami aukstā krieviskā jūs un bīstamā tu.

— Ko tad lai piedodu? Esmu tik priecīga!

— Bet jūs esat nevesela vai arī apbēdināta, — viņš turpināja, neatlaizdams tās roku un noliekdamies pār viņu. — Par ko jūs domājāt?

— Arvien par to pašu, — viņa smaidot teica.

Viņa runāja patiesību. Lai vai kad, lai vai kurā mirklī viņai jautātu, par ko viņa domā, viņa bez kļūdīšanās varēja atbildēt: par to pašu vienīgo, par savu laimi un par savu nelaimi. Tieši šai brīdī, kad viņš to pārsteidza, viņa domāja, lūk, ko: kāpēc citām — piemēram, Betsijai (viņa zināja par Betsijas slepeno sakaru ar Tuškeviču) — tas viss norisa tik viegli, bet viņai tik mocoši? Šodien dažu apsvērumu dēļ šī doma viņu sevišķi mocīja. Viņa ievaicājās Vronskim par sacīkstēm. Viņš tai atbildēja un, redzēdams, ka tā ir uztraukta, centās viņu izklaidēt, un sāka visikdienišķākā tonī sīki jo sīki stāstīt par gatavošanos sacīkstēm.

«Teikt vai neteikt?» viņa domāja, lūkodamās tā mierīgajās, glāstošajās acīs. «Viņš ir tik laimīgs, tik aizņemts ar savām sacīkstēm, ka nesapratīs to tā, kā vajadzētu, nesapratīs, cik liela nozīme šim notikumam mūsu abu dzīvē.»

— Jūs tomēr nepateicāt, par ko jūs domājāt tai brīdī, kad es ienācu, — viņš sacīja, pārtraukdams savu stāstu, — lūdzu, pasakiet!

Viņa neatbildēja un, mazliet pieliekusi galvu, caur pieri jautājoši lūkojās viņā ar savām garo skropstu ēnā mirdzošajām acīm. Viņas roka, spēlēdamās ar norautu lapu, drebēja. Vronskis to redzēja, un viņa sejā parādījās tā padevības un verdziskas uzticības izteiksme, kas Annu tik ļoti valdzināja.

— Es redzu, ka ir kaut kas noticis. Vai gan es spēju kaut mirkli būt mierīgs, zinot, ka jums ir bēdas, kurās es nevaru dalīties? Pasakiet taču, dieva dēļ! — viņš lūdzot atkārtoja.

«Es taču viņam nepiedošu, ja viņš nesapratīs, cik tas nozīmīgi. Labāk jau neteikt, kāpēc tā pārbaudīt?» viņa domāja, arvien vēl tāpat Vronskī lūkodamās un juzdama, ka roka ar lapu tai sāk drebēt arvien vairāk un vairāk.

— Dieva dēļ! — viņš atkārtoja, saņemdams tās roku.

— Pateikt?

— Jā, jā, jā …

— Es esmu stāvoklī, — viņa klusi un lēni teica. Lapa viņas rokā iedrebējās vēl vairāk, bet viņa nenovērsa acis no Vronska, lai redzētu, kā viņš to uzņems. Viņš nobalēja, gribēja ko sacīt, tad aprāvās, palaida vajā viņas roku un nolieca galvu. «Jā, viņš saprot, cik nozīmīgs šis notikums,» viņa nodomāja un ar pateicību paspieda tam roku.

Bet viņa maldījās, domādama, ka viņš ir sapratis šās ziņas nozīmi tā, kā to izprata viņa, sieviete. Dzirdot šo ziņu, viņš sajuta ar desmitkārtēju spēku uznākam to savādo, nezin pret ko vērsto pretīguma lēkmi, kas viņu vajāja, bet reizē viņš saprata arī, ka tagad iestāsies tā krize, ko viņš vēlējies, ka nevar vairs ilgāk slēpt no vīra, ka nepieciešams jo ātrāk tā vai citādi izbeigt šo nedabisko stāvokli. Un bez tam viņam fiziski pielipa tās satraukums. Viņš nolūkojās uz to ar padevīgu, aizkustinājuma pilnu skatienu, noskūpstīja tai roku, piecēlās un klusēdams pagājās turp atpakaļ pa terasi.

— Jā, — viņš sacīja, apņēmīgi nākdams tai klāt.

— Ne es, ne jūs — mēs neesam skatījušies uz mūsu attiecībām kā uz rotaļu, bet tagad mūsu liktenis ir izšķirts. Ir nepieciešams izbeigt, — viņš sacīja atskatīdamies,

— tos melus, kuros mēs dzīvojam.

— Izbeigt? Bet kā lai izbeidz, Aleksej? — viņa klusi jautāja. Tagad viņa bija nomierinājusies, un viņas vaigs staroja maigā smaidā.

— Aiziet no vīra un savienot mūsu dzīvi.

— Tā jau tāpat ir savienota, — viņa tikko dzirdami atbildēja.

— Jā, bet pavisam, pavisam.

— Bet kā, Aleksej, pamāci mani, — kā? — viņa vaicāja, skumji pasmīnot par savu bezizejas stāvokli.

— Vai tad no šāda stāvokļa ir kāda izeja? Vai tad es neesmu sava vīra sieva?

— No katra stāvokļa ir izeja. Vajag apņemties, — viņš teica. — Jebkāds stāvoklis ir labāks par to, kādā tu dzīvo. Es taču redzu, kā tu mocies visa dēļ, gan sabiedrības, gan dēla, gan vīra dēļ.

— Ak, tikai ne vīra dēļ, — ar vienkāršu smīnu tā sacīja. — Es nezinu, es nedomāju par viņu. Viņa nav.

— Tu nerunā patiesi. Es tevi pazīstu. Tu mocies arī viņa dēļ.

— Un viņš jau pat nezina, — viņa teica, un pēkšņi kvēls sārtums sāka pārklāt viņas seju; viņai nosarka vaigi, piere, kakls un kauna asaras ierietēja acīs. — Labāk nemaz nerunāsim par viņu.

XXIII

Vronskis jau vairākkārt bija mēģinājis, kaut gan ne tik noteikti kā šoreiz, pamudināt viņu apsvērt savu stāvokli — un katru reizi sadūrās ar to paviršību un vieglumu spriedumos, ar kādu tā arī tagad atbildēja uz viņa ierosinājumu. It kā šai lietā bijis kaut kas tāds, ko viņa nevarēja vai arī negribēja skaidri izprast, un šķita, ka, tiklīdz viņa sāka par to runāt, īstā Anna tūdaļ paslēpās kaut kur sevī un viņa priekšā nostājās gluži cita — savāda un viņam sveša sieviete, kura tam nepatika, no kuras tas baidījās un kura tam cīnījās pretī. Bet šoreiz viņš nolēma izteikt visu.

— Vai nu viņš zina, vai nezina, — Vronskis sacīja savā parastajā stingrajā un nosvērtajā balsī, — vai nu viņš zina, vai nezina, par to mums nav jārūpējas. Bet mēs nevaram … jūs nevarat tā palikt, īpaši tagad.

— Ko tad lai dara, pēc jūsu domām? — viņa vaicāja ar to pašu vieglo smīnu. Viņai, kas pirmīt tik ļoti baidījās, lai viņš pārāk viegli neuzņemtu ziņu par tās grūtniecību, tagad nepatika, ka viņš no tā secina nepieciešamību kaut ko uzsākt.

— Paziņot viņam visu un aiziet no viņa.

— Ļoti labi; pieņemsim, ka es to izdarīšu, — viņa teica. — Vai jūs zināt, kas tur iznāks? Es jums jau iepriekš varu pastāstīt. — Un ļauna uguns iedegās viņas acīs, kas nupat vēl bija tik maigas. — «Ak jūs mīlat citu un esat stājusies ar to noziedzīgos sakaros? (Viņa atdarināja vīru un gluži tāpat uzsvēra vārdu noziedzīgos, kā to mēdza darīt Aleksejs Aleksandrovičs.) Es jūs brīdināju par sekām reliģiskā, civilā un ģimenes plāksnē. Jūs man nepaklausījāt. Tagad es nevaru ļaut negodam savu vārdu … un savu dēlu,» viņa gribēja sacīt, bet ar dēlu nespēja jokot… «negodam savu vārdu,» un vēl kaut ko līdzīgā garā, — viņa piebilda. — Vispār viņš ļoti skaidri un noteikti savā valstsvīra tonī paziņos, ka nevar ļaut man aiziet, bet ka spers visus no viņa atkarīgos soļus, lai novērstu skandālu. Un mierīgi un apsvērti izdarīs visu to, ko teicis. Lūk, tā tas notiks. Tas nav cilvēks, bet mašīna un ļauna mašīna, kad sadusmojas, — viņa piebilda, iedomādamās tai brīdī Alekseju Aleksandroviču ar visām viņa savdabībām augumā, runas veidā, raksturā, piedēvēdama tam ļaunā visu, ko vien nelabu spēja viņā sameklēt, un nepiedodama tam it neko, tādēļ ka tik baigi bija pret viņu noziegusies.

— Bet, Anna, — Vronskis pārliecinošā un laipnā balsī teica, cenzdamies viņu nomierināt, — tomēr ir jāpasaka viņam viss un pēc tam jau jārīkojas atkarīgi no tā, ko viņš uzsāks.

— Ko tad, aizbēgt?

— Kāpēc gan arī neaizbēgt? Es neredzu iespējas tā turpināt. Un ne jau sevis dēļ, — es redzu, ka jūs ciešat.

— Jā, aizbēgt; un man kļūt par jūsu mīļāko? — viņa ļauni teica.

— Anna! — viņš ar maigu pārmetumu iesaucās.

— Jā, — viņa turpināja, — kļūt par jūsu mīļāko un pazudināt visu …

Viņa atkal gribēja sacīt: «Dēlu,» — bet nespēja izteikt šo vārdu.

Vronskis nevarēja saprast, kā viņa ar savu stipro un godīgo raksturu spēj paciest šo melīgo stāvokli un nevēlas no tā izkļūt, bet viņam nenāca ne prātā, ka galvenais tā cēlonis bija tas vārds dēls, ko viņa nespēja izsacīt Kad viņa domāja par dēlu un tā nākamajām attiecībām pret māti, kas pametusi viņa tēvu, tai arvien kļuva tik baigi par to, ko izdarījusi, ka viņa vairs nespēja neko ar prātu apsvērt, bet, būdama sieviete, centās tikai mierināt sevi ar mānīgiem spriedelējumiem un vārdiem, lai tikai viss paliktu, kā bijis, un lai varētu aizmirst baigo jautājumu — kas notiks ar viņas dēlu?

— Es tevi lūdzu, es tevi no visas, sirds lūdzu, — viņa pēkšņi gluži citā — sirsnīgā un maigā balsī sacīja, satverdama viņa roku, — nekad nerunā ar mani par to!

— Bet, Anna …

— Nekad! Atstāj to manā ziņā. Es apzinos, cik zemisks, cik šausmīgs mans stāvoklis, bet to nevar izšķirt tik viegli, kā tu domā Un atstāj to manā ziņā un klausi mani! Nekad nerunā ar mani par to! Vai tu man apsoli? … Nē, nē, apsoli!.. .

— Es apsolu visu, bet nevaru būt mierīgs, sevišķi pēc tā, ko tu man pateici. Es nespēju būt mierīgs, kad tu nevari būt mierīga …

— Es! — viņa atkārtoja. — Jā, es dažreiz nomocos, bet tas pāries, ja tu nekad ar mani par to nerunāsi. Tikai tad jau tas mani moca, kad tu ar mani par to runā.

— Es nesaprotu, — viņš sacīja.

— Es zinu, — viņa to pārtrauca, — cik tev, godīgas dabas cilvēkam, grūti melot, un man ir žēl tevis. Es bieži domāju par to, kā tu manis dēļ esi sapostījis savu dzīvi.

— Es nupat domāju to pašu, — viņš teica, — kā tu esi varējusi visu ziedot manis dēļ? Es nevaru sev to piedot, ka tu esi nelaimīga.

— Es nelaimīga? — viņa sacīja, tuvodamās tam un uzlūkodama to ar jūsmīgu mīlas smaidu. — Es esmu kā izsalcis cilvēks, kuram devuši paēst. Varbūt viņam salst, un apģērbs tam ir saplēsts, un viņam ir kauns, bet viņš nav nelaimīgs. Es nelaimīga? Nē, lūk, mana laime…

Viņa izdzirda pārnākušā dēla balsi un, ātrā skatienā aplūkojusi terasi, strauji piecēlās. Viņas skatienā iekvēlojās Vronskim pazīstamā uguns, ar ātru kustību viņa pacēla savas daiļās, gredzenotās rokas, saņēma viņa galvu, ilgā skatienā viņu uzlūkoja, tad tuvināja viņam savu seju ar pavērtām, smaidošām lūpām, strauji noskūpstīja viņu uz mutes un uz abām acīm un atgrūda. Viņa gribēja iet projām, bet viņš to aizturēja.

— Kad? — viņš čukstēja, ar aizgrābtību viņā raudzīdamies.

— Šonakt vienos, — viņa čukstēja, tad smagi nopūtās un savā vieglajā, raitajā solī devās pretī dēlam.

Lietus bija pārsteidzis Serjožu lielajā dārzā, un viņi abi ar aukli patvērušies lapenē.

— Nu, uz redzēšanos! — viņa sacīja Vronskim. — Tagad jau drīz jābrauc uz sacīkstēm. Betsija solījās iegriezties un paņemt mani līdzi.

Vronskis paskatījās pulkstenī un steidzīgi aizbrauca.

XXIV

Kad Vronskis Kareņinu verandā skatījās pulkstenī, viņš bija tik uztraukts un domās nogrimis, ka redzēja gan rādītājus uz ciparnīcas, bet neapjēdza, cik tie rāda. Viņš izgāja uz šosejas un, uzmanīgi laipodams pa dubļiem, devās uz saviem ratiem. Viņš bija tik pilns mīlestības pret Annu, ka pat nepadomāja par to, cik tagad pulkstenis un vai viņam vēl atliek laika, lai brauktu pie Brjanska. Viņam bija palikusi, kā tas bieži gadās, tikai ārēja atceres spēja, kas atgādina, kādā secībā tas un tas jādara. Viņš piegāja pie sava kučiera, kas bija iesnaudies uz bukas jau slīpajā kuplas liepas ēnā, ar interesi noskatījās uz spīguļojošiem knišļu bariem, kas sijājās virs sasvīdušajiem zirgiem, tad uzmodināja kučieri, ielēca karietē un lika braukt pie Brjanska. Tikai tad, kad jau bija nobrauktas kādas septiņas verstis, viņš tiktāl atjēdzās, ka paskatījās pulkstenī un saprata, ka ir jau pusseši un ka viņš ir nokavējis.

Tai dienā bija jātnieku sacensības vairākās distancēs un veidos: konvojnieku sacīkstes, tad virsnieku divverstu jājiens, četrverstu jājiens un, beidzot, tas, kurā piedalījās viņš. Līdz savam jājienam viņš vēl varēja atgriezties, bet, ja viņš brauks pie Brjanska, tad tikko pagūs atskriet uz pašu sākumu, kad būs sapulcējies jau viss galms. Tas nebija labi. Bet viņš Brjanskim bija devis vārdu, ka ieradīsies pie viņa, tāpēc nolēma braukt tālāk un pavēlēja kučierim netaupīt trijjūgu.

Viņš aizbrauca pie Brjanska, sabija pie tā piecas minūtes un joņoja atpakaļ. Sis ātrais brauciens viņu nomierināja. Viss smagais, kas bija viņa attiecībās ar Annu, viss nenoteiktais, kas palika pēc viņu abu sarunas, — viss izgaisa tam no galvas; ar satraukumu un baudu viņš tagad domāja par sacīkstēm, par to, ka viņš

tomēr vēl pagūs ierasties laikā, un tikai brīžiem viņa iztēlē ar spožu gaismu uzliesmoja gaidāmās nakts satikšanās laimes ainas.

Jo tālāk viņš auļoja, steigdamies garām ekipāžām, kas brauca uz sacīkstēm no Pēterburgas un no vasarnīcām, un jo dziļāk līdz ar to viņu pārņēma sacīkšu jūtoņa, jo vairāk viņu aizrāva gaidāmo sacensību noskaņa.

Viņa dzīvoklī neviena vairs nebija: visi aizbraukuši uz sacīkstēm, un sulainis viņu gaidīja pie vārtiem. Kamēr viņš pārģērbās, sulainis pastāstīja, ka esot sācies jau otrs jājiens, ka daudzi kungi esot nākuši apvaicāties par viņu un ka divi lāgi jau skrējis šurp zēns no staļļiem.

Bez steigas pārģērbies (viņš nekad nesteidzās un nezaudēja pašsavaldību), Vronskis lika braukt uz barakām. No barakām viņam jau kļuva saredzama ekipāžu, kājāmgājēju un kareivju jūra, kas aplenca hipodromu, bija redzamas arī ļaužu pilnās tribīnes. Liekas, bija sācies otrais jājiens, jo, ieiedams barakā, viņš dzirdēja zvanu. Tuvodamies staļļiem, viņš sastapa rudo Mahotina Gladiatoru, kuru, apsegtu ar zirga segu oranžā un zilā krāsā, tā ka ausis tam šķita milzīgas un ar zilu apmali rotātas, pašlaik veda uz hipodromu.

— Kur Kords? — viņš jautāja zirgu puisim.

— Stallī, pašlaik seglo.

Steliņģa durvis bija vaļā, un FruFru jau stāvēja apseglota. To pašlaik taisījās vest ārā.

— Vai neesmu nokavējies?

— All right! Ati right! Viss kārtībā, viss kārtībā, — anglis teica — Tikai neuztraucieties!

Vronskis vēlreiz pārlaida acis iemīļotā zirga skaistajam stāvam, kas viss drebēja, un, ar pūlēm atrāvies no šā skata, izgāja no barakas. Viņš piebrauca pie tribīnēm visizdevīgākā brīdī, neviens nepievērsa viņam uzmanību. Nupat tuvojās noslēgumam divverstu jājiens, un visu skatieni bija vērsti uz kavalērgardu, kas jāja pirmais, un uz leibhuzāru, kas nāca aiz viņa; tuvodamies finiša stabam, tie abi pēdējiem spēkiem dzina savus zirgus. No apļa vidus un no ārpuses visi spiedās tuvāk stabam, un kavalērgardu virsnieku un kareivju pulciņš  skaļiem saucieniem pauda prieka gaviles par sava virsnieka un biedra gaidāmo uzvaru. Vronskis nemanīts iejuka puļa vidū gandrīz tieši tai brīdī, kad atskanēja zvans, kas vēstīja jājiena beigas, un garais, dubļiem notašķītais kavalērgards, kurš bija pienācis pie mērķa pirmais, atlaidās seglos un palaida vaļīgāk pavadu savam pelēkajam, sviedros nomelnējušajam un smagi elsojošajam ērzelim.

Ērzelis, ar pūlēm durteniski atsperdamies, centās apturēt sava lielā ķermeņa ātro skrējienu, un virsnieks kavalērgards, kā cilvēks, kas pamodies no smaga murga, palūkojās apkārt un tikko spēja pasmaidīt. Savējo un svešu ļaužu pūlis viņu ielenca.

Vronskis ar nolūku vairījās no tā izlasītā augstākās sabiedrības pūļa, kas sarunādamies apvaldīti un brīvi kustējās gar tribīnēm. Viņš uzzināja, ka tur esot gan Kareņina, gan Betsija, gan viņa brāļasieva, bet negāja turp tīšu prātu, lai neizklaidētos. Tomēr ik uz soļa viņu apturēja paziņas, stāstīdami par notikušo sacensību norisi un taujādami par viņa aizkavēšanos.

Tai brīdī, kad jājiena dalībniekus uzaicināja tribīnē, lai pasniegtu tiem balvas, un visu uzmanība bija vērsta uz turieni, pie Vronska pienāca viņa vecākais brālis Aleksandrs, pulkvedis ar akselbantēm, augumā neliels, tikpat plecīgs kā Aleksejs, tikai vēl glītāks un sārtāks, ar sarkanu degunu un atklātu dzērāja seju.

— Tu saņēmi manu zīmīti? — viņš vaicāja. — Tevi nekad nevar sastapt.

Aleksandrs Vronskis, būdams slavens ar savu izlaidīgo dzīvi, it īpaši ar dzeršanu, tomēr bija pilnā mērā galma cilvēks.

Tagad, runādams ar brāli par ļoti nepatīkamu lietu un zinādams, ka daudzas acis var būt vērstas uz viņiem, viņš smaidīja, it kā jokodamies tērzētu ar brāli par kādiem niekiem.

— Saņēmu, bet tiešām nesaprotu, ko tu rūpējies, — Aleksejs sacīja.

— Es rūpējos tādēļ, ka nupat vēl man tika izsacīta piezīme, ka tevis nav un ka pirmdien tu esot redzēts Pēterhofā.

— Ir lietas, kuru apspriešana piederas tikai tiem cilvēkiem, kas tajās personīgi ieinteresēti, un šī lieta, par kuru tu tik ļoti rūpējies, ir tāda …

— Jā, bet tad nevar atrasties dienestā, nevar…

— Es tevi lūdzu neiejaukties, tas ir viss.

Aleksejs Vronskis sarauca pieri un nobālēja, viņa

spēcīgais apakšžoklis drebēja, kas tam ļoti reti gadījās. Būdams ļoti labsirdīgs cilvēks, viņš reti dusmojās, bet, ja jau sadusmojās un ja tam drebēja apakšžoklis, viņš kļuva bīstams, un Aleksandrs Vronskis to zināja. Viņš jautri pasmaidīja.

— Es tikai gribēju tev nodot māmuļas vēstuli. Aizraksti viņai un neuztraucies pirms jājiena! Bonne chance, — viņš smaidot piebilda un gāja projām.

Bet tūlīt pēc viņa aiziešanas Vronski atkal apturēja draudzīgs sveicinājums.

— Negribi vairs pazīt draugus! Sveiks, mon cher— sauca Stepans Arkadjičs, kas arī šeit, šai Pēterburgas spožumā, ne mazāk kā Maskavā atšķīrās ar savu sārto seju un vizošo, labi sasukāto vaigubārdu. — Vakar atbraucu un esmu ļoti priecīgs, ka redzēšu tavu triumfu. Kad tiksimies?

— Ienāc rīt mūsu pulka restorānā, — Vronskis teica, atvainodamies paspieda tam mēteļa piedurkni un devās uz hipodroma vidu, kur jau izveda zirgus lielajam jājienam ar šķēršļiem.

Zirgu puiši veda projām sviedrainos, nomocītos zirgus, kas jau bija piedalījušies sacīkstēs, un cits pēc cita uz laukuma parādījās jauni, nākamā skrējiena, spēka pilni, lielāko tiesu angļu zirgi, kas ar savām skausta sedzenēm un ierautajiem vēderiem līdzinājās dīvainiem milzu putniem. Pa labi vadāja kalsno skaistuli FruFru, kas ar savām elastīgajām kājām un diezgan paaugstajām potītēm soļoja kā uz atsperēm. Netālu no viņas pašlaik noņēma segu lutausim Gladiatoram. Vronska uzmanību piesaistīja šā ērzeļa lielais un skaistais, ļoti labi veidotais augums ar brīnišķīgajiem krustiem un neparasti zemām, virs pašiem paka: viem iezīmētām potītēm. Vronskis jau gribēja iet pie sava zirga, kad viņu atkal aizturēja kāds paziņa.

— Āre, kur Kareņins, — paziņa, ar kuru Vronskis sarunājās, tam teica. — Viņš meklē sievu, bet tā ir tribīnē pašā vidū. Vai jūs viņu neesat redzējis?

— Nē, neesmu redzējis, — Vronskis atbildēja un, pat neatskatījies uz tribīni, kur tam rādīja esam Kareņinu, aizgāja pie sava zirga.

Vronskis vēl nebija paguvis aplūkot seglus, par kuriem gribēja dot kādu norādījumu, kad jājiena dalībniekus jau aicināja pie tribīnes, lai izlozētu numurus un dotos uz startu. Ar nopietnām, stingrām sejām, daudzi nobāluši, septiņpadsmit virsnieki sapulcējās pie tribīnes un izlozēja numurus. Vronskis izvilka septīto numuru. Atskanēja: «Seglos!»

Juzdams, ka līdz ar citiem jājiena dalībniekiem viņš ir uzmanības centrā, uz kuru vērstas visu acis, Vronskis saspringtā stāvoklī, kādā tas allaž mēdza kļūt gauss un mierīgs kustībās, piegāja pie sava zirga. Kords svinīgajā sacīkšu gadījumā bija ģērbies savā parādes tērpā: melni, cieši aizpogāti svārki, stīvi sastērķelēta apkaklīte, kas balstīja tam vaigus, melna katliņveida platmale galvā, garie jātnieka zābaki kājās. Viņš bija nosvērts un cienīgs kā vienmēr un pats turēja zirgu pie pavadas, stāvēdams tam cieši pie galvas. FruFru arvien vēl drebēja kā drudzī. Viņas ugunīgā acs pašķielēja uz pienākušo Vronski. Vronskis pabāza pirkstu zem seglu jostas. Zirgs pašķielēja vēl vairāk, atņirdza zobus un pieglauda ausis. Anglis savaibstīja lūpas, gribēdams pasmaidīt par to, ka pārbauda viņa seglojumu.

— Sēdieties seglos, būs mazāk jāuztraucas!

Vronskis pēdējo reizi aplūkoja savus sāncenšus. Viņš zināja, ka jājiena laikā tos vairs neredzēs. Divi jau jāja uz priekšu, uz starta vietu. Gaļcins, viens no bīstamiem sāncenšiem un Vronska draugs, lēkāja ap savu bēro ērzeli, kas neļāva sēsties seglos. Maza auguma leibhuzārs šaurās jātnieka biksēs, gribēdams atdarināt angļus, aizauļoja, uzmetis kūkumu kā saniknots kaķis. Kņazs Kuzovļevs bāls sēdēja uz savas Grabovska zirgaudzētavā pirktās tīrasiņu ķēves, un anglis veda to pie pavadās. Vronskis un visi viņa biedri pazina Kuzovlevu kā cilvēku ar ļoti «vājiem» nerviem un briesmīgu patmīlību. Viņi zināja, ka tam no visa kā bija bailes, viņš baidījās jāt arī ar kaujas zirgu; bet šoreiz viņš bija nolēmis piedalīties sacīkstēs tieši tādēļ, ka tas bija baigi, tādēļ, ka cilvēki te lauza kaklu, ka pie katra šķēršļa stāvēja ārsts, lazaretes rati ar uzšūtu krustu un žēlsirdīgā māsa. Viņu skatieni sastapās, un Vronskis laipni un uzmundrinoši pamirkšķināja Kuzovļevam ar aci. Tikai viena viņš neredzēja — sava galvenā sāncenša Mahotina ar Gladiatoru.

— Nesteidzieties, — Kords Vronskim teica, — un atcerieties vienu: pie šķēršļiem nepieturiet un arī nemudiniet, ļaujiet tai darīt tā, kā viņa vēlas.

— Labi labi, — Vronskis, saņemdams pavadu, attrauca.

— Ja iespējams, vadiet skrējienu, bet nekrītiet izmisumā līdz pēdējam mirklim arī tad, ja esat iepakaļ.

Zirgs nepaguva ne sakustēties, kad Vronskis ar vingru un spēcīgu kustību ielika kāju rievainajā tērauda kāpslī un viegli, droši uzmeta savu muskuļaino augumu čīkstošajos ādas seglos. Ielicis arī labo kāju kāpslī, viņš ar ierastu kustību izlīdzināja pirkstos pavadas staras, un Kords atlaida rokas. It kā nezinādama, ar kuru kāju spert pirmo soli, FruFru, stiepdama pavadu ar savu garo kaklu, devas uz priekšu, šūpodama jātnieku uz savas elastīgās muguras kā uz atsperēm. Kords, pielikdams soli, gāja līdzi. Satrauktais zirgs raustīja pavadu gan uz vienu, gan uz otru pusi, cenzdamies piemānīt jātnieku, un Vronskis veltīgi pūlējās gan ar balsi, gan ar roku zirgu nomierināt.

Viņi jau tuvojās aizdambētajai upītei, dodamies uz starta vietu. Daudzi sacīkšu dalībnieki jau bija priekšā, citi aiz muguras, kad Vronskis pēkšņi sadzirda aiz sevis pa dubļiem auļojoša zirga pakavu šļakstus, un viņam garām aizjāja Mahotins uz sava baltkājainā lutauša Gladiatora. Mahotins pasmaidīja, rādīdams savus garos zobus, bet Vronskis uz viņu paskatījās ar dusmām. Viņam tas jau vispār nepatika, bet tagad viņš to uzskatīja par savu visbīstamāko sāncensi un noskaitās uz viņu par to, ka tas aizsteidzās garām, satraukdams viņa zirgu. FruFru uzmeta kreiso kāju, gribēdama pāriet auļos, izdarīja divus lēcienus un, dusmodamās uz savilkto pavadu, uzņēma lēkājošu riksi, kratīdama jātnieku. Arī Kords sarauca pieri un gandrīz skriešus skrēja blakus Vronskim.

XXV

Jājienā pavisam piedalījās septiņpadsmit virsnieki. Skrējienam vajadzēja notikt četru verstu lielā elipses veida aplī tribīnes priekšā. Šai aplī bija ierīkoti pavisam deviņi šķēršļi: upe, liela, divi aršīnas augsta dēļu siena pašā tribīnes priekšā, sauss grāvis, grāvis ar ūdeni, uzkalns, īru bankete (viens no visgrūtākajiem šķēršļiem), ko veidoja žagariem apspraudīts valnis, aiz kura bija zirgam neredzams grāvis; tālab zirgam vajadzēja vai nu pārlēkt abus šķēršļus, vai nosisties; tad vēl bija divi grāvji ar ūdeni un viens sauss, — un skrējiena nobeigums bija iezīmēts pašā tribīnes priekšā. Taču skrējienam vajadzēja sākties nevis uz apļa līnijas, bet simt asu atstatu, un šai gabalā jau bija pirmais šķērslis — aizdambētā upe, trīs aršīnas plata; to jātnieki varēja veikt pēc vēlēšanās: vai nu pārlēkt, vai jāt tai pāri brišus.

Reizes trīs jātnieki līdzinājās, bet ikreiz kādam zirgs izrāvās uz priekšu, un vajadzēja līdzināties no jauna. Starta pratējs, pulkvedis Sestrins, jau sāka dusmoties, kad ceturtajā reizē beidzot tas varēja uzkliegt: «Aiziet!» — un jātnieki devās uz priekšu.

Visu acis, visi binokļi bija vērsti uz raibo jātnieku pulciņu, kamēr tie līdzinājās.

Pēkšņi pēc gaidu klusuma no visām malām atskanēja: «Palaida! Auļo!»

Un pūlīši un vientuļi gājēji sāka skriet no vienas vietas uz otru, lai labāk redzētu. Jau pirmajā minūtē blīvais jātnieku pulciņš izstiepās un bija redzams, kā tie pa divi, pa trīs un cits aiz cita tuvojas upei. Skatītājiem šķita, ka tie sākuši auļot visi reizē, bet jātniekus šķīra sekundes, un tām bija liela nozīme.

Satrauktā un pārāk nervozā FruFru nokavēja pirmo mirkli, un daži zirgi uzsāka skrējienu pirms viņas, bet jau līdz upei Vronskis, visiem spēkiem saturēdams pavadā iegulušo zirgu, viegli pagāja garām trijiem, un priekšā vairs bija tikai sarkanbrūnais Mahotina Gladiators, kas vienmērīgi un viegli meta gaisā savas pakaļkājas Vronskim gluži zem deguna, un vēl tālāk pati pirmā auļoja brīnišķīgā Diana, kas ne dzīvu, ne mirušu nesa Kuzovļevu.

Pirmajās minūtēs Vronskis vēl nejaudāja valdīt ne sevi, ne zirgu. Līdz pirmajam šķērslim, upei, viņš vēl nespēja vadīt zirga skrējienu.

Gladiators un Diana pienāca pie pirmā šķēršļa reizē, un gandrīz vienā mirklī tie viens divi pacēlās virs upes un pārlidoja uz otru krastu; nemanot, it kā spārnos aiz tiem pacēlās FruFru, bet tai pašā mirklī, kad Vronskis sajutās lidojam pa gaisu, viņš pēkšņi ieraudzīja otrā krastā gandrīz zem FruFru kājām ķepurojoties Kuzovļevu un viņa Dianu (Kuzovļevs pēc lēciena bija atlaidis pavadu, un zirgs kopā ar viņu apmetis kūleni). Notikuma sīkumus Vronskis uzzināja vēlāk, bet tagad viņš redzēja tikai to, ka tieši zem viņiem, kur FruFru pēc lēciena vajadzēja atsperties uz zemes, var pakļūt vai nu Dianas kāja, vai galva. Tomēr FruFru, gluži kā krītoša kaķe, lēcienā izdarīja saspringtu kustību ar kājām un muguru un, pāršāvusies Dianai pāri, auļoja tālāk.

«Mīļa!» Vronskis nodomāja.

Pēc upes Vronskis pilnīgi jau valdīja pār zirgu un sāka to pieturēt, nolēmis pārlēkt lielajai dēļu sienai aiz Mahotina un tikai nākamajā pāris simt asu garajā, gludajā posmā mēģināt aiziet tam garām.

Lielā dēļu siena atradās tieši cara tribīnes priekšā. Ķeizars un viss galms, un lielais skatītāju pūlis — visi lūkojās uz viņiem — uz Vronski un uz Mahotinu, kas par zirga tiesu bija viņam priekšā, kad tie abi tuvojās velnam (kā dēvēja lielo dēļu sienu). Vronskis juta šīs acis, kas vērsās uz viņu no visām pusēm, bet viņš neredzēja nekā cita kā vien sava zirga kaklu un ausis, zemi, kas skrēja pretim, un Gladiatora krustus un baltās kājas, kuras ātri sita takti viņa priekšā, paliekot arvien tai pašā atstatumā. Gladiators pacēlās un bez mazākā klaudziena, novēcinājis asti, pazuda Vronskim no acīm.

— Bravo! — kāda vientuļa balss iesaucās.

Tai pašā mirklī Vronska acu priekšā, viņa paša priekšā pazibēja dēlu siena. Bez mazākās pārmaiņas kustībā zirgs viņu pacēla gaisā; dēļu siena nozuda, un tikai kaut kas noklaudzēja aiz muguras. Sakaitināta par to, ka Gladiators tai iet pa priekšu, FruFru bija pārāk tālu no barjeras pacēlusies lēcienam un skārusi dēli ar pakaļējo pakavu. Bet viņas gaita nemainījās, un Vronskis, kam sejā ietriecās dubļu pika, saprata, ka viņš atkal atrodas tādā pašā atstatumā no Gladiatora. Viņš atkal ieraudzīja savā priekšā tā krustus, īso asti un atkal tās pašas baltās kājas, kas ātri kustējās, bet neattālinājās.

Tai pašā mirklī, kad Vronskis nodomāja, ka tagad vajadzētu paiet Mahotinam garām, FruFru pati, jau sapratusi viņa nodomu, bez kāda pamudinājuma piespieda daudz stiprāk un sāka tuvoties Mahotinam no visizdevīgākās puses, gar virvi. Bet Mahotins neatlaidās no virves, un, tiklīdz Vronskim iešāvās prātā doma, ka var aiziet garām arī pa ārējo malu, FruFru jau mainīja soli un sāka apiet tieši tādā veidā. No sviedriem satumsušais FruFru plecs bija blakus Gladiatora krustiem. Dažus lēcienus viņi gāja blakus. Bet, tuvojoties šķērslim, Vronskis, lai izrautos no lielā apļa, sāka mudināt zirgu ar pavadu un ātri, pašā uzkalnā, pagāja garām Mahotinam. Viņš redzēja pavīdam tā dubļiem aptašķīto seju. Viņam pat šķita, ka tas pasmaidīja. Vronskis bija Mahotinam garām, bet juta to nākam cieši aiz sevis un nemitīgi turpat aiz muguras dzirdēja vienmērīgos Gladiatora auļus un aprauto, vēl gluži svaigo elpu.

Nākamie divi šķēršļi, grāvis un barjera, tika veikti viegli, bet Vronskis Gladiatora sēkšanu un auļus jau sadzirdēja tuvāk. Viņš pamudināja zirgu un ar prieku juta, ka tas viegli palielina ātrumu, un Gladiatora pakavu žvaksti atkal bija dzirdami agrākajā atstatumā.

Vronskis veda skrējienu — tas bija tas, ko viņš bija vēlējies panākt un ko viņam ieteica arī Kords, un tagad Vronskis bija pārliecināts par sekmēm. Viņa satraukums, prieks un maigums pret FruFru arvien auga. Gribējās atskatīties, bet viņš nedrīkstēja to darīt un centās sevi nomierināt un nemudināt zirgu, lai aiztaupītu tajā tikpat spēku, cik vēl bija Gladiatoram. Bija atlicis vēl viens un visgrūtākais šķērslis: ja to viņš veiks citiem pa priekšu, tad pie mērķa nonāks pirmais. Viņš tuvojās īru banketei. Abi ar FruFru viņi jau iztālēm ieraudzīja šo banketi, un viņiem abiem reizē, jātniekam un zirgam, uz mirkli uznāca šaubas. No ausu kustības viņš noprata zirga nedrošumu un pacēla pātagu, bet tūdaļ sajuta, ka viņa šaubas bijušas bez pamata: zirgs zināja, kas darāms. FruFru kāpināja ātrumu un vienmērīgi, tieši tā, kā viņš bija paredzējis, pacēlās, un, atspērusies no zemes, atdevās inerces spēkam, kas to aiznesa tālu pāri grāvim; un tai pašā ritmā, bez piepūles, tai pašā solī FruFru turpināja auļot.

— Bravo, Vronski! — viņš izdzirda balsis no laužu pulciņa, kas stāvēja pie šā šķēršļa; viņš zināja, ka tie ir draugi un ļaudis no viņa pulka; viņš pazina Jašvina balsi, bet neredzēja viņu.

«Tu mana jaukā!» viņš nodomāja par FruFru, ieklausīdamies, kas notiek aizmugurē. «Pārlēca!» viņš nodomāja, sadzirdis aiz sevis Gladiatora auļus. Bija atlicis vairs tikai pēdējais divi aršīnas platais grāvītis. Vronskis pat neskatījās uz to, bet, vēlēdamies pienākt pie mērķa tālu visiem priekšā, sāka lokveidīgi raustīt pavadu, zirga lēcienu taktī paceldams un nolaizdams zirga galvu. Viņš juta, ka zirgs lēkšo ar pēdējiem spēkiem: ne vien kakls un pleci tam bija slapji, bet sviedru lāses tam spīdēja arī uz skausta, uz galvas, uz smailajām ausīm, un tas elpoja īsiem un straujiem elsieniem. Bet Vronskis zināja, ka šo spēku pilnīgi pietiks atlikušajām divsimt asīm. Tikai no tā, ka viņš sajuta sevi noslīdam tuvāk zemei, un no gaitas īpatnējā viegluma viņš nojauta, cik ļoti kāpinājis ātrumu viņa zirgs. Grāvīti FruFru pārlidoja gluži nemanot. Viņa pārlidoja to kā putns, bet tai pašā mirklī Vronskis ar šausmām sajuta, ka, nepaguvis pieskaņoties zirga gaitai lēciena brīdī, viņš, pats to neapjēgdams, izdarījis nepiedodamu kustību, atlaizdamies seglos. Viņa stāvoklis pēkšņi pārmainījās, un viņš saprata, ka noticis kas briesmīgs. Viņš vēl nebija paguvis apjēgt notikušo, kad jau tieši blakus viņam pazibēja sarkanbrūnā ērze|a baltās kājas un Mahotins straujos lēkšos aizjāja tam garām. Vronskim viena kāja vilkās pa zemi, un viņa zirgs svērās uz to pusi. Viņš tikko paguva izraut kāju no kāpšļa, kad FruFru jau nokrita uz viena sāna; smagi krācot, tā veltīgi pūlējās piecelties, staipīdama savu slaido, nosvīdušo kaklu un raustīdamās zemē pie viņa kājām kā aizšauts putns. Vronska izdarītā neveiklā kustība bija lauzusi tai muguru. Bet to viņš saprata daudz vēlāk. Tagad viņš redzēja tikai to, ka Mahotins ātri attālinās, bet viņš grīļodamies stāv viens uz nekustīgās, dubļainās zemes, un viņa priekšā, smagi elsodama, guļ FruFru un, atliekusi uz viņa pusi galvu, skatās uz viņu ar savu skaisto aci. Arvien vēl neapjēgdams notikušo, Vronskis vilka zirgu aiz pavadas. FruFru atkal sāka raustīties kā zivs, seglu sāniem krakšķot, tā atbrīvoja priekšējās kājas, bet, nespēdama pacelt krustus, tūdaļ sāka svaidīties un atkal pakrita uz sāniem. Ar kaislē izķēmotu vaigu, bāls, ar drebošu apakšžokli Vronskis iespēra tai ar papēdi pa vēderu un atkal vilka aiz pavadas. Bet FruFru nekustējās; iegrūdusi purnu zemē, tā tikai skatījās saimniekā ar savām it kā runājošām acīm.

— Aāā! — Vronskis ieīdējās, saķerdams galvu. — Aāā! Ko es esmu izdarījis! — viņš iekliedzās. — Un sacīkste zaudēta! Un paša vaina, nepiedodama, kauna pilna! Un šis nelaimīgais, mīļais, pazudinātais zirgs! Aāā! Ko es esmu izdarījis!

Ļaudis, ārsts un feldšeris, viņa pulka virsnieki jau skrēja pie Vronska. Sev par nelaimi, viņš juta, ka ir sveiks un vesels. Zirgam bija lauzta mugura, un tika nolemts to nošaut. Vronskis nebija spējīgs atbildēt uz jautājumiem, nespēja ne ar vienu runāt. Viņš pagriezās un, nepacēlis nokritušo cepuri, gāja projām no hipodroma, pats nezinādams, uz kurieni. Viņš jutās nelaimīgs. Pirmoreiz mūžā viņš izbaudīja vissmagāko nelaimi, tādu nelaimi, kura nav labojama un kurā viņš pats vainīgs.

Jašvins panāca viņu, nesdams cepuri, pavadīja viņu līdz mājām, un pēc pusstundas Vronskis atguva līdzsvaru. Bet atmiņas par šīm sacīkstēm ilgu laiku palika viņa dvēselē kā vissmagākais un vismocošākais pārdzīvojums viņa mūžā.

XXVI

Ārēji Alekseja Aleksandroviča attiecības ar sievu palika tādas pašas kā agrāk. Vienīgā starpība bija tā, ka viņš bija vēl vairāk aizņemts un nevaļīgāks nekā agrāk. Tāpat kā iepriekšējos gados, viņš, pavasarim iestājoties, aizbrauca uz ārzemju kūrortu, lai uzlabotu savu veselību, ko ik gadus sašķobīja intensīvais ziemas darbs, un atgriezās, kā parasti, jūlijā, lai ar divkāršu enerģiju tūlīt ķertos pie sava ierastā darba. Viņa sieva, kā jau parasti, pārcēlās uz vasarnīcu, bet viņš palika Pēterburgā.

Kopš tā iaika, kad notika viņu saruna pēc viesošanās pie kņazienes Tverskas, viņš nekad vairs nerunāja ar Annu par savām aizdomām un greizsirdību, un viņa parastā valoda, it kā viņš kādu tēlotu, bija īsti labi piemērota viņa tagadējām attiecībām pret sievu. Viņš bija kļuvis mazliet vēsāks pret sievu. It kā būtu saglabājis mazu nepatiku pret viņu tās pirmās nakts sarunas dēļ, kuru tā atvairīja. Viņa attiecībām pret sievu bija maza saīguma piekrāsa, ne vairāk. «Tu nevēlējies izskaidroties ar mani,» viņš it kā uzrunāja to domās, «jo ļaunāk tev pašai. Tagad tu vari kaut lūgties manā priekšā, bet es ar tevi neizskaidrošos. Jo ļaunāk tev pašai,» viņš domās sacīja, gluži kā cilvēks, kurš velti pūlējies dzēst ugunsgrēku, tad saskaities par savām veltajām pūlēm un teiktu: «Tad še tev par to! Tad dedz arī nost!»

Viņš, šis dienesta lietās tik gudrais un smalkais cilvēks, neizprata, cik neprātīga šāda izturēšanās pret sievu. Viņš to neizprata tāpēc, ka viņam bija pārāk baigi apjēgt savu īsto stāvokli, un viņš aizvēra, noslēdza un aizzīmogoja savā dvēselē to atvilktni, kur tarn glabājās viņa ģimenes jūtas, jūtas pret sievu un dēlu. Viņš bija uzmanīgs tēvs, bet kopš šās ziemas beigām kļuva sevišķi vēss pret dēlu un izturējās pret to tikpat zobgalīgi kā pret sievu. «A! Jaunais cilvēk!» viņš to uzrunāja.

Aleksejs Aleksandrovičs domāja un stāstīja, ka nevienu gadu tam neesot bijis tik daudz darba dienesta lietās kā šogad; bet viņš neapzinājās, ka šogad pats sev sadomā tos daudzos dienesta darbus, ka tas ir viens no līdzekļiem, ar ko turēt noslēgtu to atvilktni, kur glabājās viņa jūtas pret sievu un ģimeni un domas par šīm jūtām, un ka šīs domas kļuva arvien baigākas, jo ilgāk tās tur glabājās. Ja kādam būtu bijušas tiesības jautāt Aleksejam Aleksandrovičam, ko viņš domā par savas sievas uzvedību, tad biklais un rāmais Aleksejs Aleksandrovičs neko neatbildētu, bet ļoti sadusmotos uz cilvēku, kas viņam to jautātu. Tālab jau bija Alekseja Aleksandroviča sejā tā lepnā un bargā izteiksme, kas parādījās ikreiz, ja kāds tam apvaicājās par sievas veselību. Aleksejs Aleksandrovičs negribēja neko domāt par savas sievas uzvedību un jūtām, un patiešām — viņš neko par to arī nedomāja.

Alekseja Aleksandroviča pastāvīgā vasarnīca bija Pēterhofā, un parasti vasaru turpat kaimiņos un draudzīgā satiksmē ar Annu pavadīja arī grāfiene Lidija Ivanovna. Šogad grāfiene Lidija Ivanovna atteicās dzīvot Pēterhofā, ne reizes neieradās ciemos pie Annas Arkadjevnas un izteica Aleksejam Aleksandrovičam mājienu, ka neesot ērti, ja Anna arvien ciešāk saejoties ar Betsiju un Vronski. Aleksejs Aleksandrovičs viņu ātri pārtrauca, izsacīdams uzskatu, ka viņa sieva stāvot pāri katrām aizdomām, un kopš tā laika vairījās satikt grāfieni Lidiju Ivanovnu. Viņš negribēja redzēt un neredzēja, ka sabiedrībā jau daudzi skatās greizi uz viņa sievu, negribēja saprast un nesaprata, kāpēc sieva tik ļoti vēlējās, lai viņi pārceltos dzīvot uz Carskoje, kur dzīvoja Betsija un no kurienes nebija tālu līdz Vronska pulka nometnei. Aleksejs Aleksandrovičs neļāva sev par to domāt un arī nedomāja, taču reizē ar to viņš savas sirds dziļumos, pats sev nekad to nesacīdams, neredzēdams tam ne tikai nekādus pierādījumus, bet arī iemeslu aizdomām, tomēr nešaubīgi zināja, ka viņš ir pievilts vīrs, un tādēļ bija dziļi nelaimīgs.

Cik gan reižu savos astoņos laimīgas laulības dzīves gados, redzot svešas neuzticīgas sievas un pieviltus vīrus, Aleksejs Aleksandrovičs netika sev sacījis: «Kā var tiktāl pieļaut? Kā var neatrisināt tik nejēdzīgu stāvokli?» Bet tagad, kad nelaime bija nākusi pār viņa paša galvu, viņš ne tikai nedomāja par to, kā šo stāvokli atrisināt, bet nemaz nevēlējās to redzēt, nevēlējās redzēt tieši tāpēc, ka tas bija pārāk šausmīgs, pārāk nedabisks.

Kopš atgriešanās no ārzemēm Aleksejs Aleksandrovičs divas reizes bija ieradies vasarnīcā. Vienreiz uz pusdienām, otrreiz pavadīja vakaru kopā ar viesiem, bet ne reizes nepalika pa nakti, lai gan agrākos gados parasti palika pārnakšņot.

Sacīkšu diena Aleksejam Aleksandrovičam bija ļoti nevaļīga diena, bet, jau no rīta sastādījis sev dienas iedalījumu, viņš nolēma, ka tūdaļ pēc agrām pusdienām aizbrauks uz vasarnīcu pie sievas un no turienes dosies uz sacīkstēm, kur būs viss galms un kur arī viņam jābūt klāt. Pie sievas bija jāiebrauc tāpēc, ka viņš bija nolēmis reizi nedēļā pieklājības dēļ to apmeklēt. Bez tam šai dienā viņam saskaņā ar ieviesto kārtību vajadzēja iedot sievai uz piecpadsmito datumu naudu kārtējiem izdevumiem.

Paradis valdīt pār savām domām un apsvēris visu vajadzīgo par sievu, viņš neļāva savām domām par viņu vērsties tālāk.

Šis rīts Aleksejam Aleksandrovičam bija ļoti aizņemts. Iepriekšējā dienā grāfiene Lidija Ivanovna bija tam atsūtījusi slavena Ķīnas apceļotāja brošūru; ceļotājs pašreiz atradās Pēterburgā, un brošūrai pievienotajā vēstulē grāfiene lūdza pieņemt šo ceļotāju, kas visādu apsvērumu dēļ esot ļoti interesants un noderīgs cilvēks. Aleksejs Aleksandrovičs vakarā nepaguva brošūru izlasīt un pabeidza lasīšanu jau no rīta. Vēlāk ieradās lūdzēji, sākās ziņojumi, apmeklētāju pieņemšana, iecelšanas, atcelšanas, balvu, pensiju un algu piešķiršana, sarakstīšanās — visa parastā darba ikdiena, kā Aleksejs Aleksandrovičs to dēvēja un kas aizņēma tik daudz laika. Tad sākās personīgas lietas, ieradās ārsts un lietu pārvaldnieks. Lietu pārvaldnieks ilgi neaizkavēja. Viņš tikai nodeva Aleksejam Aleksandrovičam vajadzīgo naudu un īsi ziņoja par lietu stāvokli, kas nebija visai labs, jo šogad sakarā ar daudziem izbraukumiem bija iztērēts vairāk un radies deficīts. Toties ārsts, slavens Pēterburgas dakteris, kas ar Alekseju Aleksandroviču bija draudzīgās attiecībās, aizņēma daudz laika. Aleksejs Aleksandrovičs šodien viņu nemaz nebija gaidījis un ļoti izbrīnījās par tā ierašanos un vēl jo vairāk par to, ka ārsts ļoti uzmanīgi un sīki jo sīki taujāja Alekseju Aleksandroviču par veselības stāvokli, izklausīja krūtis, izklauvēja un iztaustīja aknas. Aleksejs Aleksandrovičs nezināja, ka viņa draugs Lidija Ivanovna, ievērojusi, ka Alekseja Aleksandroviča veselība šogad nav laba, bija lūgusi ārstu aizbraukt un izmeklēt slimnieku. «Izdariet to manis dēļ,» grāfiene Lidija Ivanovna ārstam teikusi.

— Es darīšu to Krievijas dēļ, grāfien, — ārsts atbildējis.

— Tas ir neatsverams cilvēks! — grāfiene Lidija Ivanovna sacījusi.

Ārsts bija ļoti neapmierināts ar Alekseja Aleksandroviča veselības stāvokli. Viņš konstatēja, ka aknas ļoti palielinājušās, barošanās pavājināta un ka ārstēšanās kūrortā neko nav devusi. Viņš ieteica jo vairāk fizisku kustību un pēc iespējas mazāk garīgas piepūles, bet, galvenais, nekādu sarūgtinājumu, tātad tieši to, kas Aleksejam Aleksandrovičam bija tikpat neiespējams kā dzīvot bez gaisa, un aizbrauca, atstājis Alekseju Aleksandroviču nepatīkamā apziņā, ka kaut kas viņa organismā nav kārtībā, bet labot to nav iespējams.

Izejot no Alekseja Aleksandroviča nama, ārsts uz lieveņa sadūrās ar viņam labi pazīstamo Sļudinu, Alekseja Aleksandroviča lietu pārvaldnieku. Viņi bija studiju biedri un, lai gan reti tikās, cienīja viens otru, un palika labi draugi, tāpēc nevienam citam kā Sļudinam ārsts nebutu tik vaļsirdīgi izteicis savus ieskatus par slimnieka stāvokli.

— Esmu ļoti priecīgs, ka jūs viņu izmeklējāt, — Sļudins teica. — Viņš neizskatās labi, un man liekas… Nu, kā ir?

— Lūk, tā, — ārsts sacīja, mādams pāri Sļudina galvai savam kučierim, lai tas brauc klāt. — Lūk, tā, — ārsts uzsvēra, saņemdams savās baltajās rokās smalkādas cimda pirkstu un uzmaukdams to. — Nesavelciet stīgas un mēģiniet tās pārraut — būs ļoti grūti, bet savelciet līdz pēdējai iespējai un uzgulstiet ar pirksta svaru uz savilktās stīgas — tā pārtrūks. Bet viņš savā darba cītībā un apzinībā ir uzvilkts līdz pēdējai iespējair un spiediens no malas ir, pie tam ļoti smags, — ārsts nobeidza, zīmīgi saceldams uzacis. — Sacīkstēs būsiet? — viņš piebilda, dodamies lejup pa kāpnēm uz karieti, kas bija jau piebraukta. — Jā, jā, protams, tas prasa daudz laika, — ārsts vēl teica, atbildot Sļudinam uz kaut ko tādu, ko nebija sadzirdējis.

Tūlīt pēc ārsta, kas bija aizņēmis tik daudz laika, ieradās slavenais ceļotājs, un Aleksejs Aleksandrovičs, izmantodams nule brošūrā lasīto un arī savas agrākās zināšanas par šo jautājumu, pārsteidza ceļotāju ar savām dziļajām zināšanām šai nozarē un ar savu plašo izglītota cilvēka vērienu.

Reizē ar ceļotāja ierašanos pieteica, ka ieradies kāds guberņas muižniecības maršals, kurš bija iebraucis Pēterburgā un ar kuru bija jāaprunājas. Pēc tā aizbraukšanas vajadzēja pabeigt dienišķās darīšanas ar lietu pārvaldnieku un vajadzēja vēl kādā svarīgā un nopietnā lietā aizbraukt pie vienas augstu stāvošas personas. Aleksejs Aleksandrovičs tik tikko paspēja pulksten piecos, savā parastajā pusdienas laikā, atgriezties mājās; paēdis pusdienas kopā ar lietu pārvaldnieku, viņš uzaicināja to braukt līdzi uz vasarnīcu un no turienes uz sacīkstēm.

Pats to neapzinoties, Aleksejs Aleksandrovičs tagad allaž meklēja trešo personu, kas būtu klāt tajos brīžos, kad viņš satikās ar sievu.

XXVII

Anna stāvēja augšā pie spogu|a, piesprauzdama ar Annuškas palīdzību pēdējo sava tērpa lentu, kad izdzirda žvirkstam pie vārtiem riteņus uz sasmalcinātām akmens šķembām.

«Betsijai vēl par agru,» viņa nodomāja un, paskatījusies pa logu, ieraudzīja karieti un no tās izliekušos melnu katliņu, un tik pazīstamās Alekseja Aleksandroviča ausis. «Nu gan ir nelaikā; vai tiešām paliks pa nakti?» viņa nodomāja, un viņai likās viss tik šausmīgs un baigs, kas tādā gadījumā varētu notikt, ka tā, ne mirkli nevilcinoties, ar priecīgu un starojošu seju devās tiem pretim un, sajuzdama sevī uznākam tai jau zināmo melu un viltus garu, tūlīt pa|āvās šim garam, un sāka runāt, pati nezinot, ko sacīs.

— Ak, cik tas ir mī]i! — viņa teica, sniegdama vīram roku un sasveicinādamās ar mājas cilvēku Sļudinu. — Es ceru, tu paliksi pa nakti? — bija pirmais vārds, ko viņai pačukstēja melu gars. — Bet tagad kopā brauksim. 2ēļ tikai, ka es apsolīju Betsijai. Viņa piebrauks, lai paņemtu mani līdzi.

Dzirdot Betsijas vārdu, Aleksejs Aleksandrovičs saviebās.

— O, es nešķiršu nešķiramās, — viņš sacīja savā ierastajā zobgalīgajā tonī. — Mēs brauksim kopā ar Mihailu Vasiļjeviču. Arī ārsti man ieteic pastaigāties. Pa ceļam paiešos gabaliņu kājām un iedomāšos, ka esmu atbraucis kūrortā.

— Nav vēl nekur jāsteidzas, — Anna sacīja. — Varbūt gribat tēju? — viņa piezvanīja.

— Pasniedziet tēju un pasakiet Serjožam, ka Aleksejs Aleksandrovičs atbraucis. Nu, kā tava veselība? Mihail Vasiļjevič, jūs sen neesat pie manis bijis; paskatieties, cik man verandā skaisti! — viņa runāja, vērsdamas gan pie viena, gan pie otra.

Viņa runāja ļoti vienkārši un dabiski, bet pārāk daudz un pārāk ātri. Viņa pati to sajuta, jp vairāk tāpēc, ka no ziņkārā skatiena, ar kādu Mihails Vasiļjevičs uz viņu nolūkojās, tā manīja, ka viņš to it kā novēro.

Mihails Vasiļjevičs tūlīt izgāja uz terases.

Viņa apsēdās vīram blakus.

— Tev nav visai labs izskats, — viņa sacīja.

— Jā, — viņš teica, — šodien pie manis bija ārsts un atņēma man veselu stundu laika. Es jaušu, ka kāds no maniem draugiem to man uzsūtījis — tik dārga mana veselība …

— Nu, un ko tad viņš teica?

Viņa izvaicāja vīru par viņa veselību un darbu, centās pierunāt viņu atpūsties un pārcelties dzīvot te pie viņas.

Visu to viņa runāja jautri, ātri un ar savādu spožumu acīs, bet Aleksejs Aleksandrovičs tagad nepievērsa viņas tonim ne mazākās vērības. Viņš dzirdēja tikai tās vārdus un uztvēra tos vienīgi tiešajā nozīmē. Un viņš tai atbildēja vienkārši, lai gan zobgalīgi. Visā šajā sarunā nebija nekā sevišķa, bet vēlāk Anna nekad nevarēja bez sāpīgām kauna jūtām atcerēties šo īso ainu.

Ienāca Serjoža, audzinātājas vadīts. Ja Aleksejs Aleksandrovičs būtu atļāvies sev novērot, viņš būtu pamanījis biklo, apmulsušo skatienu, ar kādu Serjoža paskatījās uz tēvu, tad uz māti. Bet viņš neko negribēja redzēt un arī neredzēja.

— A, jaunais cilvēk! Viņš ir izaudzis. Patiešām, jau īsts vīrietis. Sveiks, jaunais cilvēk!

Un viņš sniedza izbiedētajam Serjožam roku.

Serjoža jau agrāk pret tēvu izturējās ļoti bikli, bet tagad, kad Aleksejs Aleksandrovičs viņu sāka saukāt par jauno cilvēku un kad zēnam galvā iesēdās neuzminama mīkla — kas ir Vronskis? Draugs vai ienaidnieks? — viņš sāka vairīties no tēva. It kā glābiņu meklēdams, viņš atskatījās uz māti. Vienīgi ar māti viņš jutās labi. Bet Aleksejs Aleksandrovičs, sācis tai brīdī runāt ar audzinātāju, turēja dēlu pie pleca, un Serjožam kļuva tik mocoši neveikli, ka Anna redzēja — viņš tūlīt sāks raudāt.

Anna, nosarkusi tai mirklī, kad ienāca dēls, un pamanījusi, ka Serjožam ir neveikli, ātri piecēlās, noņēma Alekseja Aleksandroviča roku dēlam no pleca, noskūpstīja zēnu, izveda to uz terases un tūdaļ atgriezās

— Tomēr būtu jau laiks, — viņa teica, paskatījusies savā pulkstenī, — nez kāpēc tā Betsija vēl nebrauc! …

— Jā, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja un piecēlies aizlika rokas aiz muguras un noknakšķināja. — Es iegriezos arī tādēļ, lai atvestu tev naudu, jo no zila gaisa vien jau nevar dzīvot, — viņš teica. — Tev droši vien vajag.

— Nē, nevajag … jā, vajag gan, — viņa atbildēja, neskatīdamās viņā un nosarkdama līdz ausu galiem. — Bet tu taču, es domāju, vēl iegriezīsies te arī pēc sacīkstēm.

— O jā! — Aleksejs Aleksandrovičs teica. — Lūk, arī Pēterhofas daile, grāfiene Tverska, — viņš piebilda, paskatījies pa logu uz piebraukušo angļu ekipāžu ar šorām un ļoti augstu saceltu miniatūru karosēriju. — Kāds greznums! Brīnišķīgi! Nu, tad brauksim arī mēs.

Kņaziene Tverska neizkāpa no ekipāžas, pie lieveņa nolēca tikai viņas sulainis puszābakos, pelerīnā un melnā platmalītē.

— Es eju, sveicināti! — Anna teica; noskūpstījusi dēlu, viņa piegāja pie Alekseja Aleksandroviča un sniedza tam roku. — Tu esi ļoti mīļš, ka atbrauci.

Aleksejs Aleksandrovičs noskūpstīja tai roku.

— Nu, tad uz redzēšanos! Tu iebrauksi padzert tēju, tas ir skaisti! — viņa sacīja un izgāja starojoša un priecīga. Bet, tiklīdz Anna viņu vairs neredzēja, tā tūdaļ sajuta to vietu uz rokas, kur bija pieskārušās viņa lūpas, un riebumā nodrebēja.

XXVIII

Kad Aleksejs Aleksandrovičs ieradās sacīkšu vietā, Anna jau sēdēja blakus Betsijai tribīnē — tajā tribīnē, kur pulcējās visa augstākā sabiedrība. Viņa jau iztālēm ieraudzīja vīru. Divi cilvēki, vīrs un mīļākais, bija kļuvuši viņai par diviem dzīves centriem, un viņa sajuta to tuvumu pat bez ārēju jutekļu palīdzības. Viņa jau iztālēm sajuta vīra tuvošanos un negribot sekoja tā kustībai

caur viļņojošo pūli. Viņa redzēja to nākam arvien tuvāk tribīnei, gan laipni atbildot uz padevīgiem sveicinājumiem, gan draudzīgi un izklaidīgi sasveicinoties ar sev līdzīgiem, gan centīgi gaidot uztvert šās pasaules vareno skatienus un pacelt savu lielo katliņveida platmali, kas tam spieda ausu galus. Viņa pazina visus šos paņēmienus, un tie visi viņai riebās. «Vienīgi godkāre, vienīgi cenšanās kāpt augstāk — tas ir viss, kas slēpjas tā dvēselē,» viņa domāja, «bet cēlie tikumi, izglītības cildināšana, reliģija, tas viss — tikai ieroči, lai gūtu panākumus.»

No viņa skatieniem uz dāmu tribīni (viņš skatījās tieši viņai sejā, bet muslīna, lentu, spalvu, saulessargu un ziedu jūrā nepazina sievu) viņa noprata, ka tas meklē viņu, bet viņa tīšām izlikās vīru nemanām.

— Aleksej Aleksandrovič! — kņaziene Betsija viņam sauca. — Jūs laikam meklējat sievu; viņa ir šeit!

Viņš pasmaidīja savu salto smaidu.

— Šeit ir tik daudz spožuma, ka man apžilba acis, — viņš sacīja un uznāca tribīnē. Viņš uzsmaidīja sievai, kā smaidītu vīrs, sastopot sievu, ar kuru nupat bijis kopā, un sasveicinājās ar kņazieni un citiem paziņām, veltīdams katram pienācīgo vērību, pajokojās ar dāmām un pārmija sveicinājumu vārdus ar vīriešiem. Lejā pie tribīnes stāvēja ar savu prātu un izglītību pazīstams ģenerāladjutants, kuru Aleksejs Aleksandrovičs ļoti cienīja. Aleksejs Aleksandrovičs sāka ar to sarunāties.

Pašlaik bija skrējienu starplaiks un sarunu nekas netraucēja. Ģenerāladjutants neatzina skriešanās sacīkstes. Aleksejs Aleksandrovičs pret to iebilda un sacīkstes aizstāvēja. Anna klausījās viņa sīkajā, vienmuļajā balsī, neizlaizdama nevienu vārdu, un ik vārds tai šķita neīsts un sāpīgi dūrās ausīs.

Kad sākās četrverstu skrējiens ar šķēršļiem, viņa paliecās uz priekšu un, nenovērsdama acis, lūkojās uz Vronski, kas piegāja pie zirga un ielēca seglos, un tai pašā laikā viņa klausījās šai pretīgajā un nerimtīgajā vīra balsī. Viņu nomocīja bailes par Vronski, bet vēl vairāk viņu nomocīja neapklusināmā, kā tai likās, un sīkā vīra balss ar tās pazīstamajām noskaņām.

«Es esrnu slikta sieviete, es esmu pazudusi sieviete,» viņa domāja, «tomēr man nepatīk melot, es nevaru paciest melus, bet viņa (vīra) dzīves saturs ir meli. Viņš visu zina, visu redz; ko tad viņš spēj just, ja var tik mierīgi runāt? Būtu viņš mani nogalinājis, būtu nogalinājis Vronski, tad es viņu cienītu. Bet nē, viņam vajadzīgi tikai meli un pieklājība,» Anna sev sacīja, nedomādama par to, ko tad īsti viņa grib no vīra, kādu tad īsti viņa vēlētos to redzēt. Viņa nesaprata arī to, ka Alekseja Aleksandroviča īpašā runība šodien, kas Annu tik ļoti kaitināja, bija tikai viņa iekšējā nemiera un satraukuma izpausme. Kā sadauzījies bērns lēkādams darbina savus muskuļus, lai noslāpētu sāpes, tā arī Aleksejam Aleksandrovičam bija nepieciešama prāta darbība, lai apslāpētu domas par sievu, kuras viņas un Vronska klātbūtnē, nemitīgi dzirdot daudzinām tā vārdu, neatlaidīgi saistīja viņa uzmanību. Un, kā bērnam lēkāt ir dabiski, tā arī viņam bija dabiski gudri un veikli runāt. Viņš runāja:

— Bīstamība jātnieku, armijas kavalēristu sacīkstēs ir šo sacīkšu nepieciešama īpašība. Ja Anglija savā karu vēsturē var uzrādīt visspožākos kavalērijas kauju panākumus, tad tikai pateicoties tam, ka tā vēsturiski ir attīstījusi sevī šīs dzīvnieku un cilvēku spējas. Sportam, manuprāt, arvien ir liela nozīme, bet mēs kā vienmēr redzam tikai lietas virspusi.

— Tā nav virspuse, — kņaziene Tverska teica.

— Dzird, ka kāds virsnieks esot lauzis divas ribas.

Aleksejs Aleksandrovičs pasmaidīja savu smaidu,

kas tikai atsedza zobus, bet neko vairāk neizteica.

— Pieņemsim, kņazien, ka tā nav virspuse, — viņš sacīja, — bet kodols. Tomēr tas nav galvenais, — viņš atkal pievērsās ģenerālim, ar kuru runāja nopietni,

— neaizmirstiet, ka jāj karavīri, kas izvēlējušies sev šo profesiju, un jums būs jāpiekrīt, ka katram amatam ir arī medaļas otra puse. Tas taču ietilpst karavīra tiešajos pienākumos. Dūru cīņas vai spāņu toreadoru nejēdzīgais sports ir barbarisma pazīme. Bet specializēts sports ir attīstības pazīme.

— Nē, vairāk gan es uz šejieni nebraukšu; mani tas pārāk uztrauc, — kņaziene Betsija sacīja. — Vai nav tiesa, Anna?

— Uztrauc, bet nevar ne acis novērst, — teica cita dāma. — Ja es būtu romiete, es nelaistu garām nevienu cirka spēli.

Anna neteica neko un, tālskati no acīm neatņemdama, lūkojās vienā virzienā.

Tai brīdī tribīnei cauri gāja gara auguma ģenerālis. Pārtraucis sarunu, Aleksejs Aleksandrovičs steidzīgi, bet ar cieņu piecēlās un zemu palocījās ģenerālim, kas gāja garām.

— Jūs nepiedalāties sacīkstēs? — ģenerālis pajokoja.

— Manas sacīkstes ir grūtākas, — Aleksejs Aleksandrovičs goddevīgi atbildēja.

Un, kaut gan šī atbilde bija nenozīmīga, ģenerālis izlikās, ka ir dzirdējis prātīgu vārdu no gudra cilvēka un pilnīgi saprot la pointe de la sauce .

— Ir divas "puses, — Aleksejs Aleksandrovičs atkal turpināja, — izpildītāji un skatītāji; un tas, ka šādi skati ļaudīm patīk, ir drošākā liecība par skatītāju zemo attīstības līmeni, tam es piekrītu, tomēr …

— Kņazien, saderam! — no lejas atskanēja Stepana Arkadjiča balss, kas uzrunāja Betsiju. — Par kuru jūs derat?

— Mēs ar Annu — par kņazu Kuzovļevu, — Betsija atbildēja.

— Es — par Vronski. Uz cimdu pāri.

— Lai iet!

— Bet cik skaisti, vai ne?

Aleksejs Aleksandrovičs uz brīdi apklusa, kamēr viņam blakus sarunājās, tad turpināja atkal.

— Es piekritu, bet vīrišķīgas sporta spēles… — viņš jau iesāka.

Bet tai brīdī jātniekus palaida no starta, un visas sarunas izbeidzās. Arī Aleksejs Aleksandrovičs apklusa, un visi piecēlās un raudzījās uz upi. Aleksejs Aleksandrovičs par sacīkšu iznākumu neinteresējās, tāpēc arī nelūkojās uz jātniekiem, bet izklaidīgi pārlaida savas nogurušās acis skatītājiem. Viņa skatiens apstājās pie Annas.

Viņas seja bija bāla un nopietna. Jādomā, viņa neredzēja neviena cita un nekā, izņemot vienu. Viņas roka krampjaini žņaudza vēdekli, un viņa neelpoja. Aleksejs Aleksandrovičs paskatījās uz viņu un steidzīgi novērsās, aplūkodams citas sejas.

Pirmais Kuzovļeva kritiens pie upes visus satrauca, bet Aleksejs Aleksandrovičs skaidri redzēja Annas bālajā, gavilējošajā sejā, ka tas, uz kuru skatījās viņa, nav pakritis. Pēc tam kad Mahotins un Vronskis pārlēca lielajai dēļu sienai, nākamais jātnieks tūlīt turpat krita uz galvas un uz vietas bija beigts; šausmu šalkoņa pārskrēja visam skatītāju pūlim, bet Aleksejs Aleksandrovičs redzēja, ka Anna kritienu nemaz nav pamanījusi un tikai ar pūlēm saprot, par ko visapkārt sāka runāt. Tagad viņš arvien biežāk un biežāk un ar ciešāku neatlaidību sāka lūkoties tās sejā. Anna, aizrautīgi raugoties uz auļojošo Vronski, sajuta no sāniem uz sevi vērsto vīra salto acu skatienu.

Viņa uz mirkli atskatījās, jautājot to uzlūkoja un, mazliet saraukusi uzacis, atkal novērsās.

— Ak, man vienalga, — viņa tam it kā sacīja un vairs ne reizi uz to nepaskatījās.

Skrējiens bija nelaimīgs — no septiņpadsmit virsniekiem vairāk nekā puse krita un sadauzījās. Uz skrējiena beigām visus bija pārņēmis uzbudinājums, jo lielāks tāpēc, ka arī ķeizars bija neapmierināts.

XXIX

Visi skaļi izsacīja savu neapmierinātību, visi atkārtoja kāda palaistu teicienu: «Trūkst tikai cirka ar lauvām,» — un visi sajuta šausmas, tāpēc nebija nekā neparasta, ka tai brīdī, kad Vronskis krita, Anna skaļi iekliedzās. Bet tūlīt pēc tam Annas seja tik ļoti pārvērtās, ka tas jau bija noteikti nepieklājīgi. Viņa pilnīgi zaudēja pašsavaldību. Viņa sāka raustīties kā notverts putns: gan gribēja celties un kaut kur iet, gan griezās pie Betsijas.

— Brauksim, brauksim! — viņa sacīja.

Bet Betsija viņu nedzirdēja. Pārliekusies lejup, viņa sarunājās ar kādu pienākušu ģenerāli.

Aleksejs Aleksandrovičs piegāja Annai klāt un pieklājīgi sniedza tai elkoni.

— Iesim, ja jūs vēlaties, — viņš franciski teica, bet Anna vērīgi klausījās ģenerāļa stāstā un nepamanīja vīru.

— Arī esot lauzis kāju, kā dzird, — ģenerālis stāstīja. — Tā nu nav nekāda jēga.

Anna, neatbildējusi vīram, pacēla tālskati un skatījās uz to vietu, kur Vronskis nokrita, bet bija tik tālu un tur pulcējās tik daudz ļaužu, ka nekā nevarēja saredzēt. Viņa nolaida tālskati un gribēja iet, bet tai brīdī atauļoja virsnieks un kaut ko ziņoja ķeizaram. Anna izliecās uz priekšu ieklausīdamās.

— Stiva! Stiva! — viņa sauca brāli.

Bet brālis viņu nedzirdēja. Viņa atkal dzīrās iet projām.

— Es vēlreiz piedāvāju jums savu roku, ja jūs vēlaties iet, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja, pieskardamies viņas rokai.

Anna ar riebumu no viņa atvairījās un, nepaskatījusies tam sejā, atteica:

— Nē, nē, lieciet mani mierā, es palikšu.

Tagad viņa redzēja, ka no Vronska kritiena vietas pāri laukumam uz tribīni skrien virsnieks. Betsija tam māja ar lakatiņu. Virsnieks atskrēja ar ziņu, ka jātnieks neesot nosities, bet zirgam lauzta mugura.

To dzirdot, Anna ātri apsēdās un aizsedza seju ar vēdekli. Aleksejs Aleksandrovičs redzēja, ka tā raud un nespēj noturēt ne vien asaras, bet arī elsas, kas cilāja viņas krūtis. Aleksejs Aleksandrovičs aizsedza viņu ar savu augumu, dodams tai laiku saņemties.

— Es trešo reizi piedāvāju jums savu roku, — viņš pēc kāda brīža teica, pagriezies pret sievu. Anna skatījās viņā un neapjēdza, ko atbildēt. Kņaziene Betsija nāca viņai palīgā.

— Nē, Aleksej Aleksandrovič, es Annu šurp atvedu, un es solījos viņu arī aizvest, — Betsija iejaucās.

— Atvainojiet mani, kņazien, — viņš, goddevīgi smaidīdams, tomēr stingri tai lūkodamies acīs, teica, — bet es redzu, ka Anna nav gluži vesela, un vēlos, lai viņa brauktu kopā ar mani.

Anna izbijusies atskatījās, padevīgi piecēlās un ielika savu roku vīra elkonī.

— Es aizsūtīšu pie viņa, uzzināšu un sūtīšu, lai jums pasaka, — Betsija tai pačukstēja.

Aizejot no tribīnes, Aleksejs Aleksandrovičs, tāpat kā vienmēr, sarunājās ar tiem, ko sastapa ceļā, un Anna bija spiesta, kā parasts, runāt un atbildēt, bet viņa bija kā bez atmaņas un gāja ar vīru zem rokas kā pa sapņiem.

«Nosities vai dzīvs? Vai tā ir tiesa? Atnāks vai neatnāks? Vai es viņu redzēšu šovakar vai neredzēšu?» viņa domāja.

Klusēdama viņa iekāpa Alekseja Aleksandroviča karietē un klusēdama izbrauca cauri ekipāžu drūzmai. Aleksejs Aleksandrovičs, par spīti visam redzētajam, tomēr neļāva sev domāt par īsteno savas sievas stāvokli. Viņš saskatīja tikai ārējās pazīmes. Viņš redzēja, ka tā izturas nepieklājīgi, un uzskatīja par savu pienākumu viņai to pateikt. Bet viņam bija ļoti grūti nepasacīt vairāk, pateikt tikai to vien. Viņš pavēra muti, lai teiktu viņai, ka tā nepieklājīgi uzvedusies, bet negribot izsacīja gluži ko citu.

— Cik tomēr mēs visi esam kāri uz šādiem nežēlīgiem skatiem, — viņš teica. — Es sāku novērot. . .

— Ko? Es nesaprotu, — Anna nicinoši iesaucās.

Viņš apvainojās un tūlīt sāka runāt to, ko bija gribējis.

— Man jums jāsaka, — viņš ieteicās.

«Nu reiz būs izskaidrošanās,» viņa nodomāja, un tai kļuva baigi.

— Man jums jāsaka, ka šodien jūs izturējāties nepiedienīgi, — viņš tai franciski sacīja.

— Kādā veidā es izturējos nepiedienīgi? — viņa skaļi jautāja, aši pagriezdama pret viņu seju un skatīdamās tam tieši acīs, tomēr jau pavisam bez agrākās kaut ko slēpjošās jautrības, bet gan ar drosmīgu apņēmību, zem kuras ar pūlēm slēpa uznākušās bailes.

— Neaizmirstiet! — viņš tai atgādināja, norādot, ka logs uz kučiera nodalījumu ir vaļā.

Viņš piecēlās un aizbīdīja rūti.

— Ko jūs atzīstat par nepiedienīgu? — viņa atkārtoja.

— To izmisumu, ko jūs nepratāt apslēpt, kad krita viens no jātniekiem.

Viņš gaidīja, ka tā iebildīs, bet viņa klusēja, lūkodamās uz priekšu.

— Es jau lūdzu jūs izturēties sabiedrībā tā, lai arī ļaunas mēles neko nevarētu par jums teikt. Bija laiks, kad es runāju par iekšējām attiecībām, tagad es par tām nerunāju. Tagad es runāju par ārējām attiecībām. Jūs uzvedāties nepieklājīgi, un es vēlētos, lai tas vairs neatkārtotos.

Viņa nedzirdēja ne pusi no tā, ko viņš runāja, tā baidījās no viņa un domāja par to, vai tiesa, ka Vronskis nav nosities. Vai tas bija viņš, par kuru stāstīja, ka tas esot vesels, bet zirgam lauzta mugura? Kad Aleksejs Aleksandrovičs beidza, viņa tikai māksloti pasmīnēja un neko neatbildēja, tāpēc ka nedzirdēja, ko viņš tai saka. Aleksejs Aleksandrovičs sākumā runāja drosmīgi, bet, kad pats skaidri apjēdza, ko viņš runā, tad bailes, kas bija pārņēmušas Annu, pielipa arī viņam. Viņš ieraudzīja tās smīnu, un viņu sagrāba dīvaini maldi.

«Viņa smaida par manām aizdomām. Jā, viņa tūlīt teiks to, ko sacīja man toreiz: ka manām aizdomām nav pamata, ka tas ir smieklīgi.»

Tagad, kad pār viņu savilkās patiesības atklāsmes drauds, viņš neko tik ļoti nevēlējās kā vienīgi to, lai Anna, tāpat kā toreiz, zobgalīgi atbildētu, ka viņa aizdomas ir smieklīgas un bez pamata. Tik baigs bija tas, ko viņš nojauta, ka tagad viņš bija gatavs ticēt katram tās vārdam. Bet viņas sejas izteiksme, izbiedēta un drūma, šoreiz nesolīja pat maldus.

— Iespējams, ka es kļūdos, — viņš teica. — Tādā gadījumā lūdzu mani atvainot.

— Nē, jūs neesat kļūdījies, — viņa lēni sacīja, ar izmisumu ielūkodamās viņa saltajā sejā. — Jūs neesat kļūdījies. Es biju un esmu izmisusi. Es klausos jūsu vārdos, bet domāju par viņu. Es mīlu viņu, esmu viņa mīļākā, bet jūs es nevaru ciest, es bīstos no jums, es jūs ienīstu .. . Dariet ar mani, ko gribat.

Un, atkritusi karietes kaktā, viņa sāka skaļi raudāt, aizsegdama ar rokām seju. Aleksejs Aleksandrovičs nepakustējās un neizmainīja taisni uz priekšu vērstā skatiena virzienu. Bet visa viņa seja pēkšņi ieguva svinīgu miroņa stingumu, un šī izteiksme nemainījās visu ceļu, kamēr viņi aizbrauca līdz vasarnīcai. Piebraucot pie mājas, viņš pagriezās pret Annu ar to pašu izteiksmi sejā.

— Tā! Es tomēr prasu ievērot ārējās pieklājības nosacījumus līdz tam laikam, — viņa balss sāka drebēt, — kamēr es speršu soļus, kas nodrošina manu godu, un darīšu jums tos zināmus.

Viņš izgāja pirmais un palīdzēja tai izkāpt. Kalpotājiem redzot, viņš klusēdams paspieda tai roku, iekāpa karietē un aizbrauca uz Pēterburgu.

Drīz pēc tam ieradās kņazienes Betsijas sulainis un atnesa Annai zīmīti:

«Es sūtīju pie Alekseja uzzināt par viņa veselību, un viņš man raksta, ka esot sveiks un vesels, bet izmisumā.»

«Tad viņš atnāks!» viņa nodomāja. «Cik labi es darīju, ka pateicu viņam visu.»

Viņa paskatījās pulkstenī. Vēl atlika trīs stundas, un atmiņas par iepriekšējās satikšanās mirkļiem iekvēlināja viņai asinis.

«Ak dievs, cik gaišs! Tas ir briesmīgi, bet man patīk redzēt viņa seju un patīk šī fantastiskā gaisma … Vīrs! Ak jā … Nu, un paldies dievam, ka ar viņu viss izbeigts.»

XXX

Kā visās vietās, kur sapulcējas ļaudis, tā arī nelielajā vācu kūrortā, uz kurieni aizbrauca Ščerbacki, norisinājās parastā it kā sabiedrības kristalizācija, kas nosaka katram tās loceklim savu zināmu un nemaināmu vietu. Kā ūdens lāse aukstumā iegūst zināmu noteiktu un nemainīgu sniegpārslas kristālā veidu, gluži tāpat katra jauna persona, kas ieradās kūrortā, tūlīt tika nostatīta viņai piedienīgā vietā.

Fūrst Ščerbackis samt Gemahlin und Tochter gan dzīvokļa ziņā, kādu tie ieņēma, gan vārda pēc, gan arī pēc paziņām, kādus tie šeit sastapa, tūdaļ izkristalizējās un ieņēma savu noteikto, tiem piedienīgo vietu.

Kūrortā šai gadā bija arī kāda īsta vācu Furstin, kādēļ sabiedrības kristalizēšanās norisinājās jo intensīvāk. Kņaziene katrā ziņā vēlējās stādīt priekšā princesei savu meitu un jau otrā dienā izpildīja šo rituālu. Kitija savā no Parīzes izrakstītajā ļoti vienkāršajā, citiem vārdiem sakot, ļoti greznajā vasaras tērpā taisīja zemu un graciozu piesēdienu. Princese sacīja: «Ceru, ka rozes drīz atgriezīsies šai daiļajā sejiņā,» — un Ščerbackiem tūdaļ stingri iezīmējās savas noteiktas dzīves sliedes, no kurām vairs nevarēja novirzīties. Ščerbacki iepazinās gan ar angļu lēdijas ģimeni, gan ar vācu grāfieni, gan ar tās pēdējā karā ievainoto dēlu, gan ar zviedru zinātnieku, gan ar M. Canut un viņa māsu. Bet gluži neviļus Ščerbackiem visbiežāk iznāca satikties ar kādu Maskavas dāmu, Marju Jevgeņjevnu Rtiščevu un tās meitu, kura Kitijai nepatika, tāpēc ka bija saslimusi gluži tāpat kā viņa — mīlestības dēļ, un ar kādu Maskavas pulkvedi, kuru Kitija bija redzējusi un pazina jau kopš bērnības un tikai mundierī un uzplečos, bet kurš te ar savām mazajām ačtelēm un vaļējo kaklu puķainā kravatē izskatījās ļoti smieklīgs un bija apnicīgs tāpēc, ka no viņa nekā nevarēja tikt vaļā. Kad tas viss turpinājās dienu no dienas, Kitijai kļuva ļoti garlaicīgi, jo vairāk tādēļ, ka kņazs aizbrauca uz Karlsbadi un viņa palika viena ar māti. Viņa neinteresējās par tiem, kurus pazina, juzdama, ka nekā jauna no tiem nesagaidīs. Viņas galvenais prieks te, kūrortā, tagad bija novērojumi un minējumi par tiem, kurus tā nepazina. Pēc sava rakstura Kitija cilvēkos vienmēr iedomājās visu to skaistāko un it īpaši tajos, kurus vēl nepazina. Un tagad, minēdama, kas tie kurš ir, kādas viņu savstarpējās attieksmes un kas tie par cilvēkiem, Kitija piedēvēja tiem visbrīnišķākos un visjaukākos raksturus un savos novērojumos arvien atrada tam apliecinājumu.

No šādām personām viņu it īpaši nodarbināja kāda krievu meitene, kas bija ieradusies kūrortā līdzi slimai krievu dāmai, madam Štālai, kā visi to dēvēja. Madam Štāla piederēja pie augstākās sabiedrības, bet bija tik slima, ka nespēja staigāt, un tikai retās jaukās dienās parādījās pie veselības avotiem savos ratiņos. Bet, kā domāja kņaziene, viņa ne tik daudz slimības dēļ, cik aiz lepnības nebija pazīstama ne ar vienu no krieviem Krievu meitene kopa madam Štālu, bet, kā Kitija novēroja, sagājās arī ar visiem smagi slimajiem, kādu kūrortā bija daudz, un visdabiskākā kārtā tiem palīdzēja. Šī krievu meitene, pēc Kitijas novērojumiem, nebija rada madam Štālai un tomēr nebija arī algota izpalīdze. Madam Štāla sauca to par Vareņku, bet citi par «mlle Vareņku». Nerunājot jau par to, ka Kitijai patika vērot šīs meitenes attiecības pret Štāla kundzi un pret citām viņai pazīstamām personām, Kitija, kā tas bieži gadās, sajuta neizskaidrojamas simpātijās pret šo mlle Vareņku un no sastaptiem skatieniem nojauta, ka arī viņa tai patīk.

Nevarētu sacīt, ka šī mlle Vareņka vairs nebūtu jauna; viņa bija it kā radījums bez jaunības: viņai varēja dot tikpat labi deviņpadsmit, kā trīsdesmit gadu. Ja sāktu pētīt viņas izskatu, tad, kaut arī tai bija slimīga sejas krāsa, viņa bija drīzāk skaista nekā neglīta. Arī augums viņai būtu labi veidots, ja nebijis pārāk kalsns, un galva bija pārāk nesamērīga ar viņas vidēja lieluma stāvu; bet vīriešiem tā nevarēja likties pievilcīga. Viņa bija līdzīga vēl ziedlapu pilnai, bet jau noziedējušai un smaržu zaudējušai puķei. Bez tam'viņa nevarēja būt pievilcīga vīriešiem vēl ari tādēļ, ka viņai trūka tā, kā pārāk daudz bija Kitijai — apvaldītas dzīvības kvēles un savas pievilcības apziņas.

Viņa vienmēr likās aizņemta kādās darīšanās, par kuru svarīgumu nevarēja rasties ne mazāko šaubu, tāpēc šķita, ka nekas cits to nevar interesēt. Kitija saskatīja viņā šo savu pretstatu, un tas viņu jo sevišķi saistīja. Kitija juta, ka šai meitenē, tās dzīvē viņa atradīs to paraugu, kādu tik mocoši meklēja: rast dzīves interesi, dzīves vērtību kaut kur ārpus tām Kitijai tagad tik pretīgajām lielās pasaules meitenes attiecībām pret vīriešiem, tām attiecībām, kas tagad viņai šķita kā apkaunojoša preces izstāde, kurai gaida pircējus. Jo vairāk Kitija vēroja savu nepazīstamo draugu, jo vairāk pārliecinājās, ka šī meitene tiešām ir tas pilnības paraugs, kādu viņa to bija iedomājusies, un tāpēc jo vairāk vēlējās ar Vareņku iepazīties.

Abas meitenes sastapās vairākas reizes dienā, un katrreiz sastopoties Kitijas acis pauda: «Kas jūs esat? Kāda jūs esat? Tas taču tiesa, ka jūs esat jauka būtne, kādu es jūs iztēlojos! Bet, dieva dēļ, nedomājiet,» viņas skatiens piebilda, «ka es atļaušos uzbāzties jums ar savu vēlēšanos iepazīties. Es vienkārši priecājos jūs redzēt un mīlu jūs.» — «Arī es jūs mīlu, un jūs esat ļoti ļoti jauka. Un vēl vairāk es jūs mīlētu, ja man būtu vairāk vaļas,» nepazīstamās meitenes skatiens atbildēja. Un, patiešām, Kitija redzēja, ka tā vienmēr ir aizņemta: vai nu viņa aizved no avotiem krievu ģimenes bērnus, vai atnes slimniecei segu un sasedz viņu, vai arī cenšas izklaidēt saīgušu slimnieku, vai atkal meklē un pērk kādam cepumus kafijai.

Drīz pēc Ščerbacku atbraukšanas rīta reizēs pie avotiem parādījās vēl divas personas, kas pievērsa sev vispārēju nedraudzīgu uzmanību. Šīs personas bija ļoti garš, sakumpis vīrietis ar milzīgām rokām, īsā, augumam nepiemērotā un vecā mētelī, ar melnām, naivām un tomēr briesmīgām acīm, un mūsaina, piemīlīga sieviete, ļoti slikti un bezgaumīgi ģērbusies. Redzēdama, ka šie ļaudis ir krievi, Kitija jau sāka iedomās veidot par tiem skaistu un aizgrābjošu romānu. Bet kņaziene, noskaidrojusi pēc Kurliste l, ka tas ir Nikolajs Levins ar Marju Nikolajevnu, paskaidroja Kitijai, cik nelabs cilvēks esot šis Levins, un visi sapņi par šīm divām personām izgaisa. Ne tik daudz aiz tā iemesla, ko pastāstīja māte, bet vairāk tādēj, ka tas bija Konstantina brālis, šie divi cilvēki Kitijai pēkšņi likās augstākā mērā nepatīkami. Šis Levins ar savu ieradumu savādi raustīt galvu tagad radīja viņā nepārvaramas pretīguma jūtas.

Viņai šķita, ka tā lielajās, briesmīgajās acīs, kas viņu neatlaidīgi vēroja, viņa jūt naidu un izsmieklu, un Kitija vairījās to sastapt.

XXXI

Bija apmākusies diena, augu rītu lija lietus, un slimnieki ar lietussargiem drūzmējās galerijā.

Kitija pastaigājās kopā ar māti un Maskavas pulkvedi, kas priecīgs lepojās savā eiropeiskajā, Frankfurtē gatavā veidā pirktajā svārciņā. Viņi pastaigājās vienā galerijas malā, vairīdamies no Levina, kas staigāja otrā malā. Vareņka savā tumšajā tērpā un melnā platmalē ar zemu nolocītām malām pastaigājās ar aklu francūzieti, soļodama turp atpakaļ visā galerijas garumā, un ikreiz, kad tā sastapās ar Kitiju, viņas uzmeta viena otrai draudzīgu skatienu.

— Māt, vai es drīkstu viņu uzrunāt? —Kitija vaicā ja, acīm sekodama savai nepazīstamajai draudzenei un ievērodama, ka tā aiziet pie avota, kur tās abas varētu satikties.

— Jā, ja tu tik ļoti vēlies, es vispirms ievākšu par viņu ziņas un tad pati pie viņas pieiešu, — māte atbildēja. — Ko gan sevišķu tu viņā esi ieskatījusi! Jādomā, laika kavētāja. Ja vēlies, es iepazīšos ar madam Štālu. Es pazinu viņas bellesoeur — kņaziene piebilda, lepni sasliedama galvu.

Kitija zināja, ka kņaziene ir apvainojusies, tāpēc ka Štāla kundze it kā vairījās ar viņu iepazīties. Kitija neuzstāja.

— Brīnums, cik jauka! — viņa iesaucās, skatīdamās Vareņkā, kas pašlaik sniedza francūzietei glāzi. — Redziet, cik viņai viss vienkārši un mīļi iznāk!

— Tiešām jocīgas visas tavas engouements , — kņaziene sacīja, — nē, griezīsimies labāk atpakaļ, — viņa piebilda, pamanījusi nākam pretim Levinu ar viņa dāmu un vācu ārstu, kuram viņš kaut ko skaļi un dusmīgi pārmeta.

Viņi griezās, lai ietu atpakaļ, kad pēkšņi izdzirda ne tikai vairs skaļu runāšanu, bet kliegšanu Levins apstājies kliedza, un arī ārsts bija uzbudināts. Ap viņiem pulcējās ļaudis. Kņaziene un Kitija steigšus devās projām, bet pulkvedis pievienojās pūlim, lai uzzinātu, kas noticis.

Pēc dažām minūtēm pulkvedis viņas panāca.

— Kas tad tur bija? — kņaziene vaicāja.

— Kauns un negods! — pulkvedis iesaucās. — No tā vien jābaidās — satikties ārzemēs ar krieviem. Šis garais kungs salamājās ar dakteri, sarunāja tam rupjības, ka tas it kā nepareizi viņu ārstējot, un pat atvēzējās ar nūju. Vienkārši kauns!

— Ai, cik nepatīkami! — kņaziene teica. — Nu, un kā tad beidzās?

— Par laimi, tur iejaucās tā… tā ar to sēnes cepuri. Laikam krieviete? — pulkvedis stāstīja.

— Mlle Vareņka? — Kitija priecīgi vaicāja.

— Jā, jā. Viņa attapās ātrāk par visiem, viņa paņēma šo kungu zem rokas un aizveda.

— Dzirdiet, māmiņ, — Kitija teica mātei, — jūs brīnāties, bet es jūsmoju par viņu.

Nākamajā dienā Kitija, vērojot savu nepazīstamo draudzeni, pamanīja, ka mlle Vareņkai gan ar Levinu, gan ar viņa sievieti jau nodibinājušās tādas pašas attiecības kā ar viņas pārējiem proteges . Viņa gāja tiem klāt, sarunājās, pakalpoja sievietei kā tulks, jo tā neprata runāt nevienā svešvalodā.

Kitija vēl vairāk sāka lūgties mātei, lai tā atļauj viņai iepazīties ar Vareņku. Un, lai cik nepatīkami kņazienei bija it kā spert pirmo soli nolūkā iepazīties ar Štāla kundzi, kas atļāvās nezin kāpēc būt lepna, viņa tomēr ievāca ziņas par Vareņku un noskaidroja par viņu visus sīkumus, kas ļāva secināt, ka šāda pazīšanās nesola nekā slikta, lai gan arī labuma no tās maz, tad pati gāja pirmā Vareņkai klāt un iepazinās ar viņu.

Izraudzījusi brīdi, kad Kitija aiziet uz avotu, bet Vareņka viena apstājas pie maiznīcas, kņaziene piegāja viņai klāt.

— Atļaujiet man ar jums iepazīties! — viņa sacīja ar savu cienīgo smaidu. — Mana meita ir jūs iemīlējusi, — viņa teica. — Jūs varbūt nepazīstat mani. Es ..

— Tā ir vairāk nekā abpusēja mīlestība, kņazien, — Vareņka pasteidzās ar atbildi.

— Cik labu darbu jūs izdarījāt vakar mūsu nožēlojamam tautietim! — kņaziene sacīja.

Vareņka nosarka.

— Es neatceros, man šķiet, ka es neko nedarīju, — viņa teica.

— Kā nu ne, jūs paglābāt šo Levinu no nepatikšanām.

— Jā, sa compagne mani pasauca, un es centos Levinu nomierināt: viņš ir ļoti slims un bija neapmierināts ar ārstu. Bet es esmu pieradusi kopt šādus slimniekus.

— Jā, esmu dzirdējusi, ka jūs dzīvojot Mentonā kopā ar savu krustmāti, mme Štālu, kā liekas. Es pazinu viņas bellesoeur.

— Nē, viņa nav mana krustmāte. Es viņu saucu par maman, bet neesmu viņai radiniece; esmu viņas uzaudzināta, — atkal nosarkusi, Vareņka atbildēja.

Tas tika pateikts tik vienkārši, patiesā un atklātā sejas izteiksme bija tik piemīlīga, ka kņaziene saprata, kāpēc viņas Kitija šo Vareņku tik ļoti iemīlējusi.

— Nu, un ko tad šis Levins? — kņaziene vaicāja.

— Viņš aizbrauc, — Vareņka atbildēja.

Tai brīdī, starodama priekā par to, ka māte iepazinusies ar viņas nepazīstamo draudzeni, avotam tuvojās Kitija.

— Redzi nu, Kitij, tava liela vēlēšanās iepazīties ar mlle…

— Vareņku, — meitene smaidot pateica priekšā, — tā mani visi sauc.

Kitija nosarka aiz prieka un ilgi klusēdama spieda sava jaunā drauga roku, kas neatbildēja viņas spiedienam, bet nekustīgi gulēja viņas rokā. Roka neatbildēja spiedienam, bet mlle Vareņkas seja atplauka klusā un priecīgā, lai gan arī mazliet skumīgā smaidā, kas atsedza lielus, bet skaistus zobus.

— Es pati jau sen to vēlējos, — viņa teica.

— Bet jūs esat tik nevaļīga …

— Ak, gluži otrādi, es nemaz neesmu nevaļīga, — Vareņka atbildēja, bet tai pašā mirklī bija spiesta atstāt savus jaunos paziņas, jo pie viņas atskrēja divas mazas krievu meitenītes, kāda slimnieka meitas.

— Vareņka, mamma jūs sauc! — viņas aicināja.

Un Vareņka aizgāja tām līdzi.

XXXII

Sīkākās ziņas, ko kņaziene ievāca par Vareņkas pagātni un attiecībām ar madam Štālu, bija šādas.

Madam Štāla, par kuru daži stāstīja, ka tā esot nobendējusi savu vīru, bet citi teica, ka vīrs ar savu netikumīgo uzvedību esot sabendējis viņu, arvien bijusi slimīga un jūsmīga sieviete. Kad viņa jau pēc šķiršanās no vīra dzemdējusi pirmo bērnu, šis bērns tūlīt nomiris, un Štāla kundzes tuvinieki, zinot viņas jūtīgumu un baidīdamies, ka šāda ziņa varētu māti nogalināt, nomirušā vietā nolikuši tai citu bērnu, aizņemdamies tai pašā naktī un tai pašā Pēterburgas namā piedzimušo galma pavāra meitiņu. Tā bijusi Vareņka. Vēlāk madam Štāla uzzinājusi, ka Vareņka nav viņas meita, bet turpinājusi to audzināt, jo vairāk tāpēc, ka drīz pēc tam Vareņka palikusi bez vecākiem un tuviniekiem.

Madam Štāla jau vairāk nekā desmit gadus bez pārtraukuma dzīvojot ārzemēs, dienvidos, un nekad neceļoties no gultas. Un daži teica, ka madam Štāla esot ieguvusi sabiedrībā labdarīgas un dziļi reliģiozas sievietes slavu; citi sacīja, ka arī savos sirds dziļumos tā esot ļoti tikumīga būtne, par kādu to uzskatot, un dzīvojot tikai labdarībā savam tuvākam. Neviens nezināja, pie kādas reliģijas tā pieder — pie katoļiem, protestantiem vai pareizticīgiem, bet viens bija skaidrs: tai bija ciešas draudzības saites ar visu baznīcu un ticību visaugstāk stāvošām personām.

Vareņka pastāvīgi dzīvoja pie viņas ārzemēs, un visi, kas pazina madam Štālu, pazina un ieredzēja mlle Vareņku, kā visi viņu dēvēja.

Ievākusf visas šīs sīkās ziņas, kņaziene nolēma, ka nav nekā nosodāma, ja viņas meita tuvināsies Vareņkai, jo vairāk tāpēc, ka Vareņkai bija vislabākās manieres un audzināšana: viņa teicami runāja franciski un angliski, bet, galvenais, — Vareņka Štāla kundzes uzdevumā izteica nožēlošanu, ka slimības dēļ tai esot laupīts prieks iepazīties ar kņazieni.

Iepazinusies ar Vareņku, Kitija arvien vairāk un vairāk sajūsminājās par savu draugu un ar katru dienu saskatīja tajā jaunas cēlas īpašības.

Kņaziene, padzirdusi, ka Vareņka labi dziedot, uzaicināja to atnākt vakarā pie viņām padziedāt.

— Kitija spēlē, un klavieres mums ir, tiesa, ne visai labas, bet jūs mums sagādāsiet lielu prieku, — kņaziene teica ar savu māksloto smaidu, kas šoreiz Kitijai it sevišķi nepatika, jo viņa manīja, ka Vareņkai negribas dziedāt. Tomēr vakarā Vareņka atnāca un atnesa līdzi nošu burtnīcu. Kņaziene bija uzaicinājusi Marju Jevgeņjevnu ar meitu un arī pulkvedi.

Vareņka likās esam gluži vienaldzīga, ieraugot te svešus cilvēkus, un tūlīt gāja pie klavierēm. Viņa neprata pati spēlēt pavadījumu, bet lieliski dziedāja pēc notīm. Kitija, kas labi spēlēja klavieres, viņu pavadīja.

— Jums ir izcils talants, — kņaziene teica, kad Vareņka jauki nodziedāja pirmo gabalu.

Marja Jevgeņjevna un tās meita viņai pateicās un uzslavēja viņu.

— Skatieties, — sacīja pulkvedis, lūkodamies pa logu, — kāda publika sanākusi jūs klausīties! — Patiešām, aiz loga bija sanācis prāvs pulciņš ļaužu.

— Es ļoti priecājos, ka tas sagādā jums patiku, — Vareņka vienkārši atbildēja.

Kitija ar lepnumu lūkojās uz savu draugu. Viņa jūsmoja gan par tās mākslu, gan par tās balsi, gan par tās seju, bet visvairāk sajūsminājās par tās manierēm, par to, ka Vareņka acīm redzot neko daudz nedomāja par savu dziedāšanu un bija pilnīgi vienaldzīga pret uzslavām; viņa it kā vaicāja tikai, — vai vajadzētu vēl dziedāt vai arī jau pietiek?

«Ja tā būtu es,» Kitija klusībā domāja, «kā gan es ar to lepotos! Kā es priecātos, redzot šo pūli aiz logiem! Bet viņai pilnīgi vienalga. Viņu pamudina tikai vēlēšanās neatteikt un darīt prieku maman. Kas tad viņā slēpjas? Kas viņai dod šo spēku būt pret visu vienaldzīgai, būt neatkarīgai un mierīgai? Kā es vēlētos to uzzināt un iemācīties šo viņas mākslu!» lūkodamās viņas mierīgajā sejā, Kitija domāja. Kņaziene lūdza Vareņku dziedāt vēl, un Vareņka nodziedāja otru gabalu tikpat nosvērti, skaidri un labi, taisni stāvēdama pie klavierēm un sizdama uz tām takti ar savu kalsno, brūno roku.

Burtnīcā nākamā bija itāliešu dziesma. Kitija nospēlēja prelūdiju un atskatījās uz Vareņku.

— Šo izlaidīsim, — Vareņka teica nosarkusi.

Kitija satrūkās un it kā vaicājot ielūkojās Vareņkai

sejā.

— Tad citu, — viņa aši iesaucās, pāršķirdama lapas, tūlīt sapratusi, ka ar šo dziesmu kaut kas saistīts.

— Nē, — Vareņka sacīja, uzlikusi roku nošu burtnīcai un pasmaidīdama, — nē, dziedāsim to pašu. — Un viņa nodziedāja to tikpat mierīgi, vēsi un labi kā iepriekšējās.

Kad viņa beidza dziedāt, visi atkal tencināja, tad devās dzert tēju. Kitija ar Vareņku izgāja dārziņā, kas bija turpat pie mājas.

— Jums ar to dziesmu saistās kādas atmiņas, vai nav tiesa? — Kitija vaicāja. — Jūs nestāstiet, — viņa steidzīgi piebilda, — tikai pasakiet, — vai tas ir tiesa?

— Nē, kādēļ? Es izstāstīšu, — Vareņka vienkārši sacīja un, negaidīdama atbildi, turpināja: — Jā, tās

ir atmiņas un kādreiz bija smagas. Es mīlēju kādu cilvēku un šo dziesmu dziedāju viņam.

Kitija lielām, ieplestām acīm klusēdama un ar maigumu lūkojās Vareņkā.

— Es mīlēju viņu, un viņš mīlēja mani, bet viņa māte negribēja, un viņš apprecēja citu. Tagad viņš dzīvo netālu no mums, un dažreiz es viņu redzu. Jūs laikam nedomājāt, ka arī man varētu būt romāns? — viņa sacīja, un viņas skaistajā sejā tikko manāmi iegailējās tā uguntiņa, kas kādreiz, kā Kitija nojauta, bija apstarojusi viņu visu.

— Kāpēc nedomāju? Ja es būtu vīrietis, es nevarētu mīlēt nevienu citu, kopš esmu iepazinusi jūs. Es tikai nesaprotu, kā viņš, iztapdams mātei, varēja jūs aizmirst un darīt nelaimīgu; viņam nav bijis sirds.

— Nē, nē, viņš ir ļoti labs cilvēks, un es neesmu nelaimīga; gluži otrādi, esmu ļoti laimīga. Nu, tad šovakar vairāk nedziedāsim? — viņa piebilda, griežoties uz mājas pusi.

— Cik jūs esat jauka, cik jūs jauka! — Kitija iesaucās un, apturējusi viņu, noskūpstīja. — Ja es kaut mazlietiņ varētu būt jums līdzīga!

— Kāpēc jums jābūt kādam līdzīgai? Jūs esat jauka tāda, kāda esat, — smaidot savu lēnprātīgo un gurdo smaidu, Vareņka teica.

— Nē, es nepavisam neesmu jauka. Nu, sakiet man … Pagaidiet, pasēdēsim! — Kitija sacīja, atkal apsēdinādama viņu sev līdzās uz sola. — Sakiet, — vai tiešām jūs neaizvaino doma, ka cilvēks ir noniecinājis jūsu mīlestību, ka viņš nav gribējis? …

— Viņš taču nav noniecinājis; es ticu, ka viņš mīlēja mani, bet viņš bija paklausīgs dēls …

— Jā, un ja nu viņš būtu aizgājis nevis mātes spiests, bet tāpat, pats? … — Kitija jautāja, juzdama, ka ir atklājusi savu noslēpumu un ka viņu nodod jau seja vien, kas kvēloja kauna sārtumā.

— Tad viņš būtu darījis ļauni un es nenožēlotu viņa aiziešanu, — Vareņka atbildēja, redzams, sapratusi, ka runa vairs nav par viņu pašu, bet par Kitiju.

— Bet apvainojums? — Kitija sacīja. — Apvainojumu nevar aizmirst, nevar aizmirst, — viņa atkārtoja, atcerēdamās savu skatienu pēdējā ballē, kad pārtrūka muziķa.

— Kur te apvainojums? Jūs taču neesat ļauni rīkojusies!

— Vēl vairāk nekā ļauni, — apkaunojoši.

Vareņka pašūpoja galvu un uzlika savu roku Kitijas rokai.

— Nu, kur tad ir tas apkaunojums? — viņa jautāja. — Jūs taču nevarējāt teikt cilvēkam, kas pret jums vienaldzīgs, ka mīlat viņu?

— Protams, ne; es nekad netiku teikusi neviena vārda, bet viņš zināja. Nē, nē, ir īpaši skatieni, ir izturēšanās. Es dzīvošu simt gadu, bet neaizmirsīšu.

— Ko tad? Es nesaprotu. Galvenais ir tas, vai jūs viņu tagad vēl mīlat vai nemīlat vairs, — Vareņka teica, saukdama lietas īstā vārdā.

— Es vinu ienīstu; es nevaru sev piedot.

— Ko tad?

— Kaunu, apvainojumu.

— Ak, ja visas būtu tik jūtīgas kā jūs! — Vareņka iesaucās. — Nav tādas meitenes, kas nebūtu to izcietusi. Un tas viss ir tik nesvarīgi.

— Un kas tad ir svarīgi? — Kitija vaicāja, ar ziņkāru izbrīnu lūkodamās viņas sejā.

— Ak, daudz kas ir svarīgs, — Vareņka smaidot teica.

— Bet kas tad?

— Ak, daudz kas ir svarīgaks, — Vareņka atbildēja, nezinādama, ko lai saka. Bet tai brīdī logā atskanēja kņazienes balss:

— Kitij, vēss! Vai nu paņem šalli, vai nāc iekšā!

— Tiešām ir laiks! — Vareņka pieceldamās teica. — Man vēl jāieskrien pie mme Berthe; viņa mani lūdza.

Kitija turēja viņas roku un kaislā ziņkārē ar skatienu lūdzās: «Kas tad, kas tad ir tas vissvarīgākais, kas dod tādu mieru? Jūs to zināt, pasakiet man!» Bet Vareņka pat nesaprata, ko tai jautā Kitijas skatiens. Viņai prātā bija tikai tas, ka šovakar viņai vēl jāiegriežas pie mrne Berthe un uz pulksten divpadsmitiem jāpagūst atgriezties mājās pie maman uz tēju. Viņa iegāja dzīvoklī, savāca notis, atvadījās no visiem un dzīrās iet projām.

— Atļaujiet, es jūs pavadīšu! — pulkvedis teica.

— Nu jā, kā tad viena lai iet tagad naktī? — kņaziene piekrita. — Es kaut vai Parašu sūtīšu līdzi.

Kitija redzēja, ka Vareņka ar pūlēm valda smaidu, dzirdēdama, ka viņu vajagot pavadīt.

— Nē, es vienmēr staigāju viena un nekad man nekas nenotiek, — viņa teica, ņemdama cepuri. Un, vēlreiz noskūpstījusi Kitiju un tā arī nepateikuši, kas ir tas svarīgākais, viņa mundriem soļiem ar nošu mapi padusē nozuda vasaras nakts krēslā, aiznesdama sev līdzi savu noslēpumu par to, kas ir svarīgākais un kas tai dod šo apskaužamo mieru un cēlumu.

XXXIII

Kitija iepazinās arī ar Štāla kundzi, un šī pazīšanās kopā ar Vareņkas draudzību viņu ne tikai ļoti ietekmēja, bet arī mierināja bēdās. Mierināja tāpēc, ka ar šo pazīšanos tai atklājās pilnīgi jauna pasaule, kurai nebija nekā kopīga ar viņas pagātni, cēla un daiļa pasaule, no kuras augstumiem varēja mierīgi nolūkoties uz šo pagātni. Viņai atklājās tas, ka bez instinktu dzīves, kādai Kitija līdz šim bija nodevusies, ir arī garīga dzīve. Šo dzīvi pavēra reliģija, bet tāda reliģija, kurai nebija nekā kopīga ar to, kādu Kitija pazina kopš bērnības un kura izpaudās rīta un vakara dievkalpojumos Atraitņu namā, kur varēja satikties ar paziņām, un mācītāja uzdoto galvas gabalu atskaitīšanā senslāvu valodā; šī reliģija bija cildena, noslēpumaina, saistīta ar daudzām skaistām domām un jūtām; tai varēja ne vien ticēt, tāpēc ka tā likts, bet to varēja iemīļot.

Kitija neuzzināja visu to no vārdiem. Madam Štāla sarunājās ar Kitiju kā ar mīļu bērnu, par kuru priecājas kā par savas jaunības atmiņām, un tikai vienu reizi ieminējās, ka mierinājumu visās ļaužu bēdās spējot dot vienīgi mīlestība un ticība un ka Kristus līdzcietībai pret mums neviena bēda neesot par sīku, un tūdaļ novirzīja sarunu uz citu jautājumu. Bet Kitija katrā viņas kustībā, katrā vārdā, katrā viņas debesīgajā skatienā, kā Kitija mēdza teikt, un it īpaši visā viņas dzīves stāstā, ko bija dzirdējusi no Vareņkas, — visur viņa atklāja to, «kas bija svarīgs» un ko viņa līdz tam laikam nebija zinājusi.

Bet, lai cik cēls bija madam Štālas raksturs, lai cik aizgrābjošs bija viss viņas dzīves stāsts, lai cik cēla un maiga tās valoda, Kitija negribot ievēroja viņā tādas īpašības, kas mulsināja. Viņa novēroja, ka, izvaicādama Kitiju par viņas tuviniekiem, madam Štāla nicinoši pasmīnēja, kas taču nesaskanēja ar kristīgu mīlestību. Viņa novēroja arī, ka toreiz, kad viņa sastapa pie tās katoļu mācītāju, madam Štāla cītīgi centās turēt savu seju abažūra ēnā un kaut kā sevišķi smaidīja. Lai cik niecīgi bija šie divi novērojumi, tie mulsināja Kitiju, un viņa sāka šaubīties par madam Štālu. Toties Vareņka, vientuļā Vareņka, bez tuviniekiem un draugiem, ar skumju vilšanos sirdī, Vareņka, kas neko nevēlējās, neko nenožēloja, — tā bija tā pilnība, par kādu Kitija sev atļāvās tikai sapņot. Vērojot Vareņku, viņa saprata, ka vajag tikai aizmirst sevi un mīlēt citus, un tu būsi mierīga, laimīga un daiļa. Un Kitija vēlējās kļūt tāda. Skaidri sapratusi tagad, kas bija tas vissvarīgākais, Kitija neapmierinājās tikai ar jūsmošanu par to, bet tūdaļ ar visu sirdi nodevās šai jaunajai, viņai pavērtajai pasaulei. Pēc Vareņkas nostāstiem par madam Štālas un citu viņas minētu personu darbiem Kitija jau iecerēja savas nākamās dzīves plānu. Viņa, tāpat kā Štāla kundzes krustmeita Aline, par kuru Vareņka daudz stāstīja, visur, lai kur ņa atrastos, uzmeklēs nelaimīgos, palīdzēs tiem, cik spēs, izdalīs evaņģēliju, lasīs priekšā evaņģēliju slimniekiem, noziedzniekiem, mirējiem. Doma lasīt evaņģēliju noziedzniekiem, kā darot Aline, Kitiju jo sevišķi valdzināja. Bet visi tie bija slepeni sapņi, par kuriem Kitija nekā neteica ne mātei, ne Vareņkai.

Tomēr, gaidot to laiku, kad varēs piepildīt savus plānus pilnos apmēros, Kitija jau tagad kūrortā, kur bija tik daudz slimu un nelaimīgu, viegli atrada iespēju realizēt dzīvē savas jaunās idejas, atdarinot Vareņku.

Sākumā kņaziene manīja tikai to, ka Kitija atrodas ļoti stiprā savu engouement iespaidā, kā viņa tās dēvēja, attiecinot to uz Štāla kundzi, bet visvairāk uz Vareņku. Viņa redzēja, ka Kitija atdarina Vareņku ne tikai tās darbībā, bet neviļus atdarina arī viņas gaitu, runas veidu, acu mirkšķināšanu. Bet vēlāk kņaziene ievēroja, ka meitā neatkarīgi no šās aizrautības norisinās kāds nopietns garīgs apvērsurņs.

Kņaziene redzēja, ka Kitija vakaros lasa franču evaņģēliju, ko Štāla kundze tai bija dāvinājusi; agrāk Kitija to nekad nebija darījusi; kņaziene novēroja, ka viņa vairās no saviem augstākās sabiedrības paziņām un saietas ar slimniekiem, kas atradās Vareņkas aizgādībā, it īpaši ar kāda slima un nabadzīga gleznotāja Petrova ģimeni. Kitija, redzams, lepojās ar to, ka pilda šai ģimenē žēlsirdīgās māsas pienākumus. Tas viss būtu labi, un kņazienei pret to nebija iebildumu, jo vairāk tādēļ, ka Petrova sieva bija gluži kārtīga sieviete un ka princese, ievērojusi Kitijas darbību, viņu uzslavēja, nosaukdama par mierinātāju eņģeli. Tas viss būtu ļoti labi, ja nebijis pārmērību. Bet kņaziene redzēja, ka meita krīt galējībā, un viņa to sacīja meitai.

— II ne faut jamais rien outrer , — viņa tai teica.

Bet meita viņai neko neatbildēja; viņa tikai savā sirdī

nodomāja, ka kristīgā mīlestībā nevar būt nekādas pārmērības. Kāda gan var būt pārmērība, sekojot mācībai, kas liek pagriezt otru vaigu, ja tev pa vienu iesit, un atdot kreklu, ja tev novelk svārkus? Bet kņazienei šī pārmērība nepatika, un vēl vairāk viņai nepatika tas, ka Kitija, kā viņa nojauta, negrib tai atklāt visu savu sirdi. Kitija patiešām slēpa no mātes savus jaunos uzskatus un jūtas. Viņa tos slēpa nevis tāpēc, ka necienītu vai nemīlētu savu māti, bet gan tikai tāpēc, ka tā bija viņas māte. Jebkuram svešiniekam viņa tos spētu atklāt vieglāk nekā savai mātei.

— Nez kāpēc Anna Pavlovna vairs nenāk pie mums ciemos, — kādreiz kņaziene sacīja, runādama par Petrova sievu. — Es viņu aicināju. Bet viņa, liekas, ar kaut ko nav apmierināta.

— Nē, maman, es to neesmu ievērojusi, — Kitija piesarkdama teica.

— Vai tu sen neesi bijusi pie viņiem?

— Mēs norunājām rīt doties pastaigā kalnos, — Kitija atbildēja.

— Nu, nekas, brauciet vien! — kņaziene sacīja, vērodama meitas samulsušo vaigu un pūlēdamās uzminēt šā samulsuma cēloni.

Tai pašā dienā ieradās uz pusdienām Vareņka un paziņoja, ka Anna Pavlovna esot pārlikusi un rit nebraukšot kalnos. Un kņaziene ievēroja, ka Kitija atkal piesarka.

— Kitij, vai tev ar Petroviem nav atgadījies kas nepatīkams? — kņaziene vaicāja, kad viņas bija palikušas vienas. — Kāpēc Anna Pavlovna vairs nelaiž pie mums savus bērnus un arī pati nenāk?

Kitija atbildēja, ka starp viņām nekas neesot noticis un ka viņa nekādi nesaprotot, kāpēc Anna Pavlovna esot ar viņu it kā nemierā. Kitija runāja skaidru patiesību. Viņa nezināja, kāds cēlonis šai Annas Pavlovnas pārmaiņai pret viņu, bet nojauta šo cēloni. Viņa nojauta to, ko nevarēja sacīt mātei un ko nesacīja arī pati sev. Tā bija viena no tādām lietām, kuras cilvēks zina, bet kurās nedrīkst pat sev pašam atzīties: tik baigi un apkaunojoši ir maldīties.

Viņa atkal un atkal pārcilāja atmiņā visu savu izturēšanos pret šo ģimeni. Viņa atcerējās naivo prieku, kāds allaž izpaudās Annas Pavlovnas apaļīgajā un labsirdīgajā sejā, kad viņas satikās; atcerējās abu slepenās sarunas par slimnieku, abu sazvērestības, lai tikai atrautu viņu no darba, kas tam bija aizliegts, un piedabūtu pastaigāties; atcerējās mazākā zēna pieķeršanos, kurš uzrunāja viņu «mana Kitij» un negribēja bez viņas iet gulēt. Cik viss bija labi! Tad viņa atcerējās Petrova kalsnim kalsno stāvu brūnajos svārkos, viņa garo kaklu, viņa plānos, cirtainos matus, jautājošās un sākumā Kitijai tik baigās zilās acis, viņa slimīgo cenšanos likties možam un dzīves priecīgam, viņai klātesot. Viņa atcerējās, cik sākumā tai bija grūti pārvarēt pretīgumu, ko tā sajuta pret viņu, tāpat kā pret visiem diloņslimiem, un tās pūles, ar kādām viņa centās kaut ko izdomāt, ko varētu tam pateikt. Viņa atcerējās tā biklo un jūsmīgo skatienu, ar kādu tas viņu uzlūkoja, un dīvaino līdzcietības un neveiklības sajūtu, bet vēlāk arī savas labdarības apziņu, ko tādos brīžos pati izjuta Cik tas viss bija labi! Bet tas viss tā bija sākumā. Turpretim tagad, kopš dažām dienām, viss pēkšņi izjuka. Anna Pavlovna sagaidīja Kitiju ar mākslotu laipnību un abus, viņu un savu vīru, nemitīgi novēroja.

Vai tiešām viņa aizrautīgais prieks, kad Kitija tam tuvojās, bijis par iemeslu Annas Pavlovnas vēsumam?

«Jā,» viņa atcerējās, «Annā Pavlovnā bija kaut kas nedabisks un pavisam nesaskanīgs ar viņas labsirdību, kad tā aizvakar īgni teica: «Redziet nu, visu laiku gaidīja jūs, bez jums negribēja pat kafiju dzert, kaut gan ir šausmīgi saguris.»»

«Jā, varbūt arī tas viņai nepatika, ka es tam pasniedzu segu. Viss taču bija tik parasti, bet viņš to tik neveikli saņēma un tik ilgi tencināja, ka arī man kļuva neveikli. Un tad vēl tā mana ģīmetne, ko viņš tik labi uzgleznojis. Bet, galvenais, viņa skatiens, tik apmulsis un maigs! Jā, jā, tas ir tā!» Kitija ar šausmām sev atkārtoja. «Nē, tas nevar būt, tas nedrīkst būt! Viņš ir tik nožēlojams!» viņa tūlīt pēc tam sev sacīja.

Šīs šaubas saindēja viņas jaunās dzīves prieku.

XXXIV

Jau uz dziedniecības kursa beigām kņazs Ščerbackis, aizbraucis pēc Karlsbades vēl uz Bādeni un Kisingenu pie saviem Krievijas paziņām, lai smeltos krievu garu, kā viņš pats sacīja, atgriezās pie savējiem.

Kņaza un kņazienes ieskati par dzīvi ārzemēs bija pilnīgi pretēji. Kņazienei te viss likās brīnišķīgs, un, kaut gan viņai bija stabils stāvoklis krievu sabiedrībā, ārzemēs viņa centās izskatīties kā eiropeiska dāma, kāda viņa nebija, jo bija krievu muižniece, un viņai vajadzēja izlikties, kādēļ brīžam viņa jutās neveikli. Kņazs turpretim atzina, ka ārzemēs viss ir nejauks, eiropeiskais dzīves veids viņu apgrūtināja, viņš centās saglabāt savas krieviskās parašas un, ārzemēs būdams, tīšām pūlējās izlikties mazāk eiropietis, nekā patiesībā bija.

Kņazs atgriezās novājējis, ar ļenganiem ādas maisiņiem ap vaigiem, bet visjautrākā garastāvoklī. Viņa priecīgā noskaņa vēl vairāk palielinājās, kad viņš ieraudzīja Kitiju gluži veselu. Ziņa par Kitijas draudzību ar Stāla kundzi un Vareņku, tāpat kņazienes izteiktie vērojumi par kādu Kitijā it kā notikušo pārmaiņu kņazu samulsināja un radīja viņā parastās greizsirdības jūtas pret visu, kas valdzināja viņa meitu un atrāva to no tēva, un bailes, ka meita varētu atraisīties no viņa ietekmes un aiziet kādā tam nepieejamā sfērā. Bet šīs nepatīkamās ziņas nogrima tai labsirdības un jautrības jūrā, kas viņā allaž mājoja un ko Karlsbades ūdeņi bija jo sevišķi vairojuši.

Otrā dienā pēc atbraukšanas kņazs savā garajā mētelī, ar savām krieviskajām sejas grumbām un noļukušajiem, stērķelētas apkakles izspīlētiem vaigiem visjautrākajā noskaņā devās kopā ar meitu uz veselības avotiem.

Rīts bija jauks: tīrās, jautrās mājiņas ar dārziņiem, alus nobarotās vācu kalpones, kas jautri strādāja, sārtām sejām un sarkanām rokām, spožā saule — viss ielīksmoja sirdi, bet, jo tuvāk avotiem viņi gāja, jo biežāk sastapa pretimnācējus slimniekus, un to izskats labierīkotās vācu dzīves parasto apstākļu vidū šķita vēl jo nožēlojamāks. Kitiju šis pretstats vairs nepārsteidza. Spožā saule, priecīgā zaļumu zaiga, mūzikas skaņas viņai šķita tikai kā dabisks ietvars visām šīm pazīstamajām sejām un visām pārmaiņām uz labo vai ļauno pusi to slimnieku veselībā, kurus viņa vēroja, bet kņazam šā spožā jūnija rīta gaišums un orķestris, kas atskaņoja modernu un jautru valsi, un it sevišķi veselīgo kalpoņu izskats līdzās šiem miroņiem, kas, sapulcējušies no visām Eiropas malām, šeit skumīgi klaiņāja, šķita nepiedienīgs un kropls savienojums.

Kaut gan viņš jutās lepns un it kā jaunību atguvis, iedams ar savu mīļoto meitu zem rokas, viņam tagad tomēr kļuva it kā neērti un kauns par savu spēcīgo gaitu, par saviem lielajiem, tauku klātajiem locekļiem. Viņš gandrīz jutās kā ļaudīs izgājis neapģērbts cilvēks.

— Iepazīstini, iepazīstini mani ar saviem jaunajiem draugiem! — viņš sacīja meitai, spiezdams ar elkoni tās roku. — Es pat šo riebīgo Sodenu esmu iemīlējis, tāpēc ka tā tevi tik ļoti uzlabojusi. Tikai skumji, skumļi pie jums. Kas tas?

Kitija nosauca viņam to pazīstamo un svešo vārdus, ko viņi sastapa. Pie pašas ieejas dārzā viņi satika aklo mme Berthe ar pavadoni, un kņazs nopriecājās par jūsmīgo izteiksmi vecās francūzietes sejā, kad tā izdzirda Kitijas balsi. Viņa tūlīt ar pārlieku francisku laipnību sāka ar viņiem sarunāties, slavēdama kņazu, ka tam tik jauka meita, un bez kādiem aplinkiem cēla Kitiju vai debesīs, dēvēdama to par dārgumiņu, pērli un labdarības eņģeli.

— Nu, tad jau viņa būs eņģelis numur divi, — kņazs smaidot sacīja. — Jo par eņģeli numur viens viņa sauc mlle Vareņku.

— Oh! Mlle Vareņka, tā ir īsts eņģelis, allez , — mme Berthe uztvēra.

Galerijā viņi sastapa arī pašu Vareņku. Tā steidzīgi nāca viņiem pretī, nesdama elegantu, sarkanu somiņu.

— Lūk, arī tētis ir atbraucis! — Kitija viņai teica.

Vareņka vienkārši un dabiski, kā viņa darīja visu, iztaisīja kaut ko vidēju starp palocīšanos un piesēdienu un tūdaļ sāka runāt ar kņazu brīvi un nepiespiesti, kā viņa sarunājās ar visiem.

— Protams, es jūs pazīstu, ļoti pazīstu, — kņazs tai teica ar smaidu, no kā Kitija ar prieku secināja, ka viņas draugs tēvam ir iepaticies. — Kur tad jūs tā steidzaties?

— Maman ir šeit, — viņa sacīja, vērsdamās pie Kitijas. — Viņa visu nakti negulēja, un ārsts viņai ieteica izbraukt svaigā gaisā. Es nesu viņai darbu.

— Tad šis ir tas eņģelis numur viens, — kņazs teica, kad Vareņka aizgāja.

Kitija manīja, ka viņam gribas pazoboties par Vareņku, bet ka viņš to nekādi nespēj, jo Vareņka tam patika.

— Nu, tagad redzēsim visus tavus draugus, — viņš piebilda, — ari madam Stālu, ja viņai labpatiksies mani atcerēties.

— Vai tad tu viņu esi pazinis, tēt? — Kitija ar bailēm jautāja, ievērojusi pazibam izsmiekla guntiņas kņaza acīs, kad tas minēja madam Štālas vārdu.

— Pazinu viņas vīru un mazlietiņ arī viņu pašu, — jau tolaik, kad viņa vēl nebija pietistēs ierakstījusies.

— Kas tas ir — pietiste, tēt? — Kitija vaicāja, sabijusies jau no tā, ka īpašībai, ko viņa madam Štālā tik augstu vērtēja, ir kāds apzīmējums.

— Es arī pats labi nezinu. Zinu tikai, ka viņa par visu pateicas dievam, par katru nelaimi un arī par to, ka viņai miris vīrs, viņa dievam pateicīga. Nu, un iznāk smieklīgi, jo viņi ļoti nelabi dzīvoja.

— Kas tas tāds? Cik nožēlojama seja! — viņš jautāja, ievērojis sēžam uz soliņa neliela auguma slimnieku brūnā mētelī un baltās biksēs, kas dīvaini krokojās uz viņa bezmiesīgo kāju kauliem.

Šis kungs pacēla savu salmeni virs plāniem, cirtainiem matiem, atsegdams augstu, no platmales spiediena slimīgi piesarkušu pieri.

— Tas ir Petrovs, gleznotājs, — Kitija atbildēja nosarkdama. — Un tā ir viņa sieva, — viņa piebilda, norādot uz Annu Pavlovnu, kas tai mirklī, kad viņi nāca klāt, it kā tīšām aizgāja pie bērna, kurš bija patecējis pa celiņu.

— Cik nožēlojams, un cik lādzīga viņam seja! — kņazs teica. — Kāpēc tad tu nepiegāji klāt? Viņš taču gribēja tev kaut ko teikt?

— Nu labi, pieiesim, — Kitija sacīja, apņēmīgi pagriezdamās atpakaļ. — Kā jūs šodien jūtaties? — viņa vaicāja Petrovam.

Petrovs piecēlās, atbalstīdamies uz nūjas, un bikli palūkojās uz kņazu.

— Tā ir mana meita, — kņazs teica. — Atļaujiet iepazīties!

Gleznotājs palocījās un pasmaidīja, atsegdams baltus, savādi spīdošus zobus.

— Mēs jūs vakar gaidījām, kņaze, — viņš teica Kitijai.

Viņš sagrīļojās, to sacīdams, un atkārtoja šo kustību, lai rādītu, ka viņš to darījis tīši.

— Es gribēju iet, bet Vareņka pateica, Anna Pavlovna likusi sacīt, ka jūs nebraukšot.

— Kā — nebrauksim? — piesarcis un tūdaļ sākdams klepot, Petrovs iesaucās, acīm meklēdams sievu. — Anete! Anete! — viņš skaļi sauca, un uz viņa baltā, tievā kakla kā auklas izspiedās resnas dzīslas.

Anna Pavlovna pienāca klāt.

— Kā tad tu esi sūtījusi teikt kņazei, ka mēs nebraukšot! — zaudējis balsi, viņš īgni tai čukstēja.

— Sveicināti, kņaze! — Anna Pavlovna teica ar darinātu smaidu, un tas nemaz neatgādināja viņas agrāko izturēšanos. — Ļoti patīkami iepazīties, — viņa griezās pie kņaza. — Jūs jau sen tikāt te gaidīts, kņaz.

— Kā tad tu esi sūtījusi teikt kņazei, ka mēs nebraukšot? — gleznotājs piesmacis čukstēja vēl dusmīgāk, kā redzams, skaizdamies arī tādēļ, ka balss tam neklausa un viņš nevar piešķirt saviem vārdiem vēlamo izteiksmi.

— Ak mans dievs! Es domāju, ka mēs nebrauksim,— sieva ar nepatiku atbildēja.

— Kā tad tā, kad … — viņu sagrāba kāss, un viņš atmeta ar roku.

Kņazs pacēla cepuri un kopā ar meitu gāja projām.

— Ai, ai! — viņš smagi nopūtās. — Ak nelaimīgie!

— Jā, tēt, — Kitija teica. — Un jāņem vērā, ka viņiem trīs bērni, neviena kalpotāja un gandrīz nekādu līdzekļu. Kaut ko viņš saņemot no Akadēmijas, — viņa steidzīgi stāstīja, pūlēdamās apslāpēt satraukumu, ko bija radījusi dīvainā pārmaiņa Annas Pavlovnas attieksmēs pret viņu.

— Un, lūk, arī madam Štāla, — Kitija teica, norādot uz ratiņiem, kuros zem saulessarga gulēja kaut kas spilveniem aplikts, pelēkā un gaišzilā tērpts.

Tā bija Stāla kundze. Viņai aiz muguras stāvēja drūms un spēcīgs kalps, vācietis, kas viņu vizināja. Blakus stāvēja zviedru grāfs, kuru Kitija pazina vārda pēc. Daži slimnieki iedami pakavējās pie šiem ratiņiem, skatīdamies uz šo dāmu kā uz kaut ko neparastu.

Kņazs piegāja tai klāt. Un Kitija tūlīt pamanīja viņa acīs to izsmiekla guntiņu, kas viņu pirmīt samulsināja. Viņš piegāja madam Stālai klāt un sāka ārkārtīgi laipni un pieklājīgi runāt tik smalkā franču valodā, kādā tagad vairs tikai retie runāja.

— Nezinu, vai jūs mani vēl atcerēsieties, bet esmu spiests jums sevi atgādināt tāpēc, lai pateiktos jums par jūsu laipnību pret manu meitu, — viņš tai sacīja, noņēmis platmali un paturēdams to rokā.

— Kņazs Aleksandrs Sčerbackis, — teica madam Stāla, paceldama uz viņu savas debesīgās acis, kurās Kitija pamanīja nepatiku. — Ļoti priecājos. Es tik cieši esmu iemīļojusi jūsu meitu.

— Jūsu veselība arvien vēl neuzlabojas?

— Nu jau esmu pieradusi, — madam Stāla sacīja un iepazīstināja kņazu ar zviedru grāfu.

— Bet jūs esat maz pārvērtusies, — kņazs viņai teica. — Man nav bijis gods jūs redzēt desmit vai vienpadsmit gadu.

— Jā, dievs dod krustu un dod arī spēku to panest. Bieži brīnos, kāpēc gan tik ilgi velkas šī dzīve… No otras malas! — viņa īgni uzsauca Vareņkai, kas nespēja tai pa prātam ietīt kājas pledā.

— Laikam gan tāpēc, lai darītu labus darbus, — kņazs teica, smiedamies ar acīm.

— Par to nu mēs nevaram spriest, — Stāla kundze sacīja, pamanījusi kņaza sejas izteiksmes noskaņu. — Tātad jūs atsūtīsiet man to grāmatu, mīļais grāf? Būšu jums ļoti pateicīga, — viņa vērsās pie jaunā zviedra.

— Ā! — kņazs iesaucās, ieraudzījis turpat blakus Maskavas pulkvedi, un, palocījies Stāla kundzei, kopā ar meitu un piebiedrojušos Maskavas pulkvedi gāja tālāk.

— Tā ir musu aristokrātijā, kņaz! — gribēdams likties zobgalīgs, Maskavas pulkvedis sacīja, jo bija

mazliet aizvainots, ka neatrodas Štāla kundzes paziņu skaitā.

— Arvien tāda pati, — kņazs atbildēja.

— Vai jūs, kņaz, viņu pazināt jau pirms saslimšanas, pareizāk sakot, pirms viņa nolikās guļus?

— Es taču redzēju, kad viņa iegula, — kņazs teica.

— Stāsta, ka viņa neceļoties jau desmit gadu …

— Neceļas tāpēc, ka ir strupkāje. Viņai ļoti neglīts augums.

— Tēt, nevar būt! — Kitija iesaucās.

— Ļaunas mēles tā runā, manu draudziņ. Bet tavai Vareņkai gan neklājas viegli, — viņš piebilda. — Ai, šīs slimās kundzes! …

— Ai nē, tēt! — Kitija dedzīgi iebilda. — Vareņka viņu dievina. Un viņa taču dara tik daudz laba! Pajautā, kam gribi! Par viņu un Aline Štālu visi zina.

— Var jau būt, — viņš sacīja, paspiezdams ar elkoni meitas roku. — Bet labāk gan ir tad, ja labu dara tā, ka neviens nezina, lai jautā kam jautādams.

Kitija apklusa; gan ne tāpēc, ka tai nebūtu ko sacīt, bet arī tēvam viņa negribēja atklāt savas slepenās domas. Tomēr dīvaini: kaut gan viņa tik ļoti apņēmās nepadoties tēva iespaidam, neļaut viņam ieeju savā svētnīcā, viņa juta, ka tas dievišķīgais Štāla kundzes tēls, kādu Kitija veselu mēnesi bija lolojusi savā dvēselē, ir neatgūstami zudis; tā dažkārt maldu tēls, kas radies, ieraugot pamestas drēbes, pēkšņi izgaist, kad saskati, kā šīs drēbes guļ. Palika tikai strupkājaina sieviete, kas neceļas tāpēc, ka tai neglīts augums, un kas tirda pacietīgo Vareņku, kad tā neieloka pledu viņai pa prātam. Un nekāda iztēles piepūle vairs nebija spējīga atdzīvināt bijušo madam Štālas tēlu.

XXXV

Kņazs ar savu jautro garastāvokli ietekmēja gan savus mājiniekus, gan paziņas un pat saimnieku — vācieti, pie kura Ščerbacki bija apmetušies.

Atgriezies kopā ar Kitiju no veselības avotiem un

uzaicinājis pie sevis uz kafiju gan pulkvedi, gan Marju Jevgeņjevnu, gan Vareņku, kņazs lika iznest galdu un krēslus dārziņā zem kastaņkoka un tur klāt brokastis. Tiklab saimnieks, kā ari kalpotāji kņaza priecīgās noskaņas iespaidā kļuva jautrāki. Viņi zināja tā devīgo roku, un pēc pusstundas slimais Hamburgas ārsts, kas dzīvoja augšstāvā, ar skaudību noraudzījās pa logu uz šo jautro, veselīgo krievu cilvēku pulciņu zem kastaņkoka. Apļiem krītošajā un kustīgajā lapotnes ēnā pie galda, kas klāts ar baltu galdautu un bagātīgi servēts ar kafijkannām, maizi, sviestu, sieru, aukstiem medītu putnu cepešiem, sēdēja kņaziene mēļām lentām pušķotā galvas sedzenē un izdalīja kafijas tases un sviestmaizes. Pretējā galda galā sēdēja kņazs, dūšīgi ēzdams un skaļi un jautri runādams. Kņazs bija izlicis sev blakus savus iepirkumus — kokgriezēju darinātas lādītes, visvisāda veida papīrnazīšus un dažādus nieciņus, ko kaudzēm sapircies visos kūrortos un tagad visiem dāvināja, ieskaitot arī kalponi Lishenu un mājas saimnieku, ar kuru jokojās savā smieklīgi sliktajā vācu valodā, iegalvodams tam, ka Kitiju neesot vis izdziedinājuši veselības avoti, bet viņa, saimnieka, lieliskie ēdieni, īpaši viņa žāvēto plūmju vira. Kņaziene šad tad pazobojās par vīra krieviskajām ierašām, bet bija tik priecīga un jautra, kāda nebija redzēta visu laiku, kopš viņi dzīvoja kūrortā. Pulkvedis kā allaž smaidīja par kņaza jokiem, bet ieskatos par Eiropu, kuru, kā viņš pats domāja, tas esot labi izpētījis, viņš turējās kņazienes pusē. Labsirdīgā Marja Jevgeņjevna aizraudamās smējās par visiem kņaza joku stāstiem, un arī Vareņkā kņaza joki izraisīja klusinātus, bet nevaldāmus smieklus, ko Kitija nekad vēl nebija pieredzējusi.

Tas viss Kitiju iepriecināja, tomēr viņa nespēja aizmirst savas raizes. Viņa nespēja atrisināt jautājumu, kas bija radies tāpēc, ka tēvs tik zobgalīgi izteicās par viņas draugiem un to dzīvi, ko viņa tik ļoti bija iemīļojusi. Šim jautājumam pievienojās arī pārmaiņas viņas attiecībās ar Petroviem, kas šodien izpaudās tik skaidri un nepatīkami. Visiem bija jautri, bet Kitija nespēja būt jautra, un tas viņu vēl vairāk sāpināja. Viņa jutās

tā kā dažkārt bērnībā, kad par sodu bija ieslēgta savā istabā un klausījās māsu jautros smieklus.

— Nu kam tu esi sapircis tik bezgala daudz? — kņaziene smaidot teica, sniegdama vīram kafijas tasi.

— Ja cilvēks iziet pastaigāties, nu, pieiet pie veikaliņa, jau viņu lūdz, lai nopērk: «Erlaucht, Ekszellenz, Durchlaucht.» Nu, kad jau saka: «Durchlaucht,» — tad es vairs nevaru — un desmit dālderi pagalam.

— Tas tikai aiz garlaicības, — kņaziene teica.

— Protams, aiz garlaicības. Tāda garlaicība, māmiņ, ka nezini, kur dēties.

— Kā nu var garlaikoties, kņaz? Vācijā tagad tik daudz interesanta, — Marja Jevgeņjevna iebilda.

— Es taču ar visu interesanto jau esmu iepazinies: ar žāvēto plūmju viru, ar zirņu desām. Es visu zinu.

— Nē, sakiet, ko gribat, kņaz, bet iestādes viņiem interesantas, — teica pulkvedis.

— Kas tad tur interesants? Viņi visi ir priecīgi kā pimberi; visus uzvarējuši. Nu, bet par ko tad es lai priecātos? Es neviena neesmu uzvarējis, bet zābaki man jāmauc nost pašam, un vēl aiz durvīm tie man pašam jāizliek. Rītos piecelies, tūlīt jāģērbjas un jāiet salonā dzert draņķīgu tēju. Mājās pavisam cita lieta! Pamodies lēnītiņām, padusmojies uz kādu, pakurni, atjēdzies labi krietni, visu apdomā, bez kādas steigas.

— Bet laiks ir nauda, to jūs aizmirstat, — pulkvedis sacīja.

— Kāds laiks! Dažs laiks ir tāds, ka veselu mēnesi par pusrubli varētu atdot, bet citreiz pat pusstundu ne par kādu naudu negribēsi dot. Vai nav tiesa, Katiņ? Ko tu tāda skumīga?

— Es neko.

— Kur tad jūs? Pasēdiet vēl! — viņš pagriezās pret Vareņku.

— Man jāiet mājās, — Vareņka pieceldamās teica un atkal iespurdzās smieklos.

Saņēmusies viņa atvadījās un gāja iekšā mājā, lai paņemtu cepuri. Kitija devās viņai līdzi. Pat Vareņka

viņai tagad likās citāda. Tā nebija kļuvusi sliktāka, bet izskatījās citāda nekā tā, kādu Kitija viņu sevī bija iedomājusies līdz šim.

— Ak, es sen nebiju tā smējusiesl — Vareņka teica, ņemdama saulessargu un somiņu. — Cik viņš jauks, jūsu tēvs!

Kitija klusēja.

— Kad mēs atkal tiksimies? — Vareņka vaicāja.

— Maman gribēja aiziet pie Petroviem. Vai jūs tur nebūsiet? — Kitija jautāja, gribēdama Vareņku pārbaudīt.

— Es būšu, — Vareņka atbildēja. — Viņi taisās braukt projām, un es apsolījos palīdzēt sakravāties ceļam.

— Nu, tad arī es aiziešu.

— Nē, ko tad jūs tur?

— Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc? — Kitija iesaucās plaši ieplestām acīm, satvērusi Vareņkas saulessargu, lai nelaistu viņu projām. — Nē, pagaidiet, kāpēc?

— Tāpat vien; jums ir atbraucis tēvs, un turklāt viņi no jums kautrējas.

— Nē, jūs man pasakiet, kādēļ jūs negribat, ka es šad tad aizeju pie Petroviem! Jūs taču negribat, ka es to daru? Kāpēc?

— To es neesmu teikusi, — Vareņka mierīgi atbildēja:

— Nē, lūdzu, pasakiet!

— Visu teikt? — Vareņka jautāja.

— Visu, visu! — Kitija uztvēra.

— Nekā sevišķa jau nav, tikai Mihails Aleksejevičs (tā sauca gleznotāju) agrāk steidzināja ar prombraukšanu, bet tagad vairs negrib braukt, — Vareņka smaidot teica.

— Nu! Nu! — Kitija mudināja, drūmi lūkodamās Vareņkā.

— Nu, un Anna Pavlovna nezin kādēļ domā un tā arī pateica, ka viņš negribot braukt tāpēc, ka jūs esot šeit. Protams, tas bija nelāgi sacīts, bet tieši tā dēļ, jūsu dēļ, izcēlās ķilda. Un jūs zināt, cik šie slimie ātri iekaist.

Kitija, vēl vairāk sadrūmusi, klusēja, un Vareņka turpināja runāt, pūlēdamās mīkstināt iespaidu un nomierināt viņu, redzēdama, ka tuvojas izvirdums, tikai nebija zināms — kāds: asaru vai vārdu.

— Tāpēc ir labāk, ka jūs neejat… Un jums jāsaprot, jums nevajag apvainoties …

— To es esmu pelnījusi, esmu pelnījusi! — Kitija ātri runāja, izķerdama Vareņkai no rokām saulessargu un lūkodamās garām sava drauga skatienam.

Vareņkai gribējās pasmaidīt, vērojot sava drauga bērnišķīgo sašutumu, bet viņa baidījās Kitiju apvainot.

— Kā — pelnījusi? Es nesaprotu, — viņa teica.

— Esmu pelnījusi tāpēc, ka tas viss bija izlikšanās, tāpēc, ka tas viss bija sadomāts, nevis no sirds. Kāda man daļa gar svešu cilvēku? Un, lūk, iznāca, ka esmu par cēloni ķildai un ka esmu darījusi to, ko neviens man nav lūdzis darīt. Tāpēc, ka viss ir tikai izlikšanās! Izlikšanās! Izlikšanās!…

— Bet ar kādu nolūku tad būtu jāizliekas? — Vareņka klusi jautāja.

— Ak, cik muļķīgi, riebīgi! Kam man to vajadzēja … Viss tikai izlikšanās! — viņa runāja, atvērdama un aizvērdama saulessargu.

— Bet ar kādu nolūku?

— Lai izliktos labāka ļaužu acīs, pati sev, dieva priekšā, lai visus piekrāptu. Nē, tagad es vairs tam nepaļaušos! Labāk jau palikt sliktai, bet vismaz nemelot, nekļūt par krāpnieci!

— Bet kurš tad krāpj? — Vareņka ar pārmetumu sacīja. — Jūs runājat tā, it kā …

Bet Kitijai bija uznākusi iekaisuma lēkme. Viņa neļāva Vareņkai runāt.

— Es nerunāju par jums, par jums nepavisam ne. Jūs esat pilnība. Jā, jā, es zinu, ka jūs esat pilnība; bet ko lai dara, ja es esmu slikta? Ja es nebūtu slikta, tad tas nebūtu noticis. Tad jau labāk lai palieku, kāda esmu, bet neizlikšos. Kāda man daļa gar Annu Pavlovnu! Lai viņi dzīvo, kā grib, un es dzīvošu, kā es gribēšu. Es nespēju būt savādāka … Un tas viss ir pavisam citādi, citādi!

— Bet kas tad ir citādi? — Vareņka nesapratnē jautāja.

— Viss ir citādi. Es nevaru dzīvot savādāk kā vienīgi pēc savas sirdsbalss, bet jūs dzīvojat pēc noteikumiem. Es jūs iemīļoju vienkārši, bet jūs droši vien tikai tādēļ, lai mani glābtu, lai mani mācītu!

— Jūs esat netaisna, — Vareņka teica.

— Bet es taču par citiem neko nesaku, es runāju par sevi.

— Kitij! — atskanēja mātes balss. — Nāc šurp, parādi tēvam savu rotu!

Kitija ar lepnu izskatu, nesalabusi ar savu draugu, paņēma no galda kārbiņu ar rotu un devās pie mātes.

— Kas tev noticis? Kāpēc tu tik pietvīkusi? — māte un tēvs viņai vienā balsī vaicāja.

— Nekas, — viņa atbildēja, — es tūlīt nākšu, — un skrēja atpakaļ.

«Viņa vēl ir šeit!» viņa nodomāja. «Ko es viņai teikšu! Ak dievs, ko es izdarīju, ko es viņai sarunāju! Kāpēc es viņai nodarīju pāri! Ko tagad lai iesāku? Ko lai saku viņai?» Kitija domāja un apstājās durvīs.

Vareņka ar cepuri galvā un saulessargu rokās sēdēja pie galda un pētīja Kitijas salauzto atsperi. Viņa pacēla galvu.

— Vareņka, piedodiet man, piedodiet! — Kitija čukstēja, iedama tai klāt. — Es pati nezinu, ko sarunāju. Es…

— Es patiešam negribēju jūs sarugtinat, — Vareņka smaidīdama teica.

Miers bija noslēgts. Tomēr ar tēva atbraukšanu Kitijai pārmainījās visa tā pasaule, kurā viņa dzīvoja. Viņa neatsacījās no visa tā, ko bija atzinusi, bet saprata, ka viņa sevi krāpusi, domādama, ka varēs kļūt tāda, kāda iegribēja būt. Viņa it kā atjēdzās; sajuta, cik grūti bez izlikšanās un lielības noturēties tai augstumā, kādā tā gribēja pacelties; bez tam viņa sajuta arī to, cik loti smaga šī bēdu, slimību un mirēju vide, kur tā dzīvoja, un viņai sāka likties pārāk mocošas tās pūles, ar kādām viņa sevi piespieda visu to mīlēt, un viņai uznāca vēlēšanās jo ātrāk atgriezties svaigā gaisā, Krievijā, Jergušovā, kur, kā viņa pēc vēsfules zināja, jau aizbraukusi pavadīt vasaru viņas māsa Dollija ar bērniem.

Bet viņas mīlestība uz Vareņku nemazinājās. Atvadoties Kitija aicināja atbraukt uz Krieviju pie viņiem.

— Es aizbraukšu, kad jūs precēsieties, — Vareņka teica.

— Es nekad neprecēšos.

— Nu, tad es nekad neaizbraukšu.

— Nu, tad es tikai tādēļ vien precēšos. Pielūkojiet, turiet savu solījumu! — Kitija sacīja.

Ārsta paredzējums piepildījās. Kitija atgriezās mājās, Krievijā, izdziedināta. Viņa gan vairs nebija tik bezrūpīga un jautra kā senāk, bet jutās mierīga. Viņas Maskavas bēdas bija kļuvušas par atmiņām.

TREŠA DALA

.

I

Sergejs Ivanovičs Kozniševs gribēja atpūsties pēc garīga darba un nebrauca, kā parasti, uz ārzemēm, bet devās maija beigās uz laukiem pie brāļa. Viņš bija pārliecināts, ka labākā dzīve ir laukos. Tagad viņš ieradās pie brāļa, lai baudītu šo dzīvi. Konstantins Levins bija ļoti priecīgs, jo vairāk tādēļ, ka brāli Nikolaju viņš šovasar vairs negaidīja. Tomēr, lai gan viņš Sergeju Ivanoviču cienīja un mīlēja, Konstantinam Levinam brāļa klātbūtne laukos bija neērta. Viņam bija neērti un pat nepatīkami redzēt brāļa attieksmi pret sādžu. Konstantinam Levinam lauki un sādža bija viņa dzīves vieta, tātad prieku, ciešanu un pūliņu vieta; Sergejam Ivanovičam lauki, no vienas puses, bija atpūta pēc darba, no otras, — veselīga pretinde pret samaitātību, pretinde, ko viņš lietoja ar patiku, apzinādamies tās derīgumu. Konstantinam Levinam lauku dzīve bija laba tāpēc, ka tā pavēra plašumu neapšaubāmi derīgam darbam; Sergejam Ivanovičam lauku dzīve šķita sevišķi laba tai ziņā, ka tur var un vajag neko nedarīt. Turklāt Konstantinu nepatīkami aizskāra Sergeja Ivanoviča attieksme pret tautu — pret vienkāršiem ļaudīm. Sergejs Ivanovičs mēdza sacīt, ka viņš mīlot un pazīstot tautu, un ar zemniekiem bieži sarunājās, ko viņš labi prata, bez izlikšanās un ķēmošanās, un no katras tādas sarunas viņš secināja vispārējus slēdzienus par labu tautai un par pierādījumu tam, ka viņš tautu pazīst. Šāda izturēšanās pret tautu Konstantinam Levinam nepatika. Konstantinam Levinam vienkāršā tauta bija tikai galvenais kopīgā darba dalībnieks, un ar visu savu cienību un kādu dīvainu

dziļu mīlestību pret zemnieku, ko viņš, kā pats mēdza sacīt, esot laikam gan iesūcis ar zemnieces zīdītājas pienu, viņš, būdams ar zemnieku kopīga darba dalībnieks, dažkārt sajūsminājās par šo ļaužu spēku, lēnprātību un taisnīgumu, bet ļoti bieži, kad kopīgajā darbā bija vajadzīgas citas īpašības, kļuva nikns un dusmojās uz tautu par tās bezrūpību, nevīžību, žūpību, meliem. Ja Konstantinam Levinam jautātu, vai viņš tautu mīl, tas nemaz nezinātu, ko atbildēt. Viņš tautu mīlēja un nemīlēja tāpat, kā mīlēja un nemīlēja ļaudis vispār. Protams, būdams labsirdīgs cilvēks, viņš ļaudis vairāk gan mīlēja nekā nemīlēja un tālab tāpat arī tautu. Bet mīlēt vai nemīlēt tautu kā kaut ko atsevišķu viņš nespēja, tāpēc ka ne vien dzīvoja kopā ar tautu, ne tikai visas viņa intereses bija saistītas ar tautu, bet viņš arī sevi turēja par tautas daļu, nesaskatīja ne sevī, ne tautā nekādu sevišķu labu īpašību, ne trūkumu un nevarēja sevi nostatīt pretī tautai. Un, kaut gan viņš ilgi bija dzīvojis ar zemniekiem vistuvākajās attiecībās, būdams saimnieks un vidutājs, bet galvenokārt — padomdevējs (zemnieki viņam ticēja un pat no četrdesmit verstu attāluma nāca pie viņa pēc padoma), viņam tomēr nebija nekādu noteiktu uzskatu par vienkāršo tautu, un, ja tam vaicātu, vai viņš tautu pazīst, viņš tāpat nezinātu atbildēt kā uz jautājumu, vai viņš tautu mīl. Sacīt, ka viņš pazīst tautu, viņam nozīmēja to pašu kā sacīt, ka viņš pazīst cilvēkus. Viņš vienmēr novēroja un iepazina dažādus cilvēkus un tai skaitā arī zemnieku cilvēkus, kurus turēja par labiem un interesantiem ļaudīm un arvien atrada tajos jaunas īpašības, mainīja savus līdzšinējos ieskatus par viņiem un pamatoja jaunus. Sergejs Ivanovičs gluži otrādi. Tieši tāpat, kā viņam patika lauku dzīve un viņš to slavēja kā pretstatu tai dzīvei, kas viņam nepatika, — tāpat arī vienkāršo tautu viņš mīlēja kā pretstatu tai ļaužu šķirai, ko viņš nemīlēja, un arī pazina viņš šo tautu kā kādu pretstatu ļaudīm vispār. Viņa metodiskajā prātā bija skaidri izveidojušās noteiktas tautas dzīves formas, secinātas daļēji no pašas tautas dzīves, bet galvenokārt no šādas pretstatīšanas.

Viņš nekad negrozīja savus uzskatus par tautu un savu līdzjutēja izturēšanos pret to.

Domstarpībās, kas gadījās starp brāļiem spriedumos par tautu, Sergejs Ivanovičs arvien guva virsroku pār brāli tieši ar to, ka Sergejam Ivanovičam bija noteikti jēdzieni par tautu, tās raksturu, īpašībām un gaumi; Konstantinam Levinam turpretim nekāda noteikta un negrozāma jēdziena nebija, tāpēc šādos strīdos Konstantins allaž tika pieķerts pretrunās pats saviem spriedumiem.

Pēc Sergeja Ivanoviča domām, tā jaunākais brālis bija lāga zēns, ar labi nostādītu sirdi (kā viņš franciski mēdza sacīt), bet, kaut arī prāta ziņā diezgan attapīgs, tomēr padots acumirkļa iespaidiem, tāpēc pretrunu pilns. Ar laipnu vecākā brāļa iecietību viņš tam dažkārt skaidroja lietu būtību, bet strīdi ar to viņam nesagādāja nekāda prieka, jo pārāk ātri viņš jaunāko brāli ikreiz sakāva.

Konstantins Levins skatījās uz brāli kā uz cilvēku ar diženu prātu un lielu izglītību, kā uz cilvēku, kas cildens šā vārda vislabākajā nozīmē un apveltīts ar spējām darīt labu vispārībai. Bet sirds dziļumos viņš juta, jo vecāks viņš kļūst, jo tuvāk iepazīst savu brāli, jo biežāk un biežāk nāk prātā, ka šī spēja darboties vispārības labā, ar kādu viņš pats nemaz nejutās apbalvots, varbūt nemaz nav laba īpašība, bet, gluži otrādi, kāds trūkums — ne jau labu, godprātīgu un cildenu centienu un gaumes trūkums, bet gan dzīves spēka trūkums — tā spēka, ko dēvē par sirds degsmi, tās tieksmes, kas liek cilvēkam no visiem neskaitāmiem dzīves ceļiem izvēlēties vienīgo un traukties tikai pa to. Jo vairāk viņš brāli iepazina, jo vairāk ievēroja, ka tiklab Sergejs Ivanovičs, kā arī daudzi citi vispārības labuma darboņi nav vis ar sirdi nonākuši pie šās vispārības labuma mīlestības, bet gan ar prātu izlēmuši, ka ir labi ar to nodarboties, un tikai tāpēc pie tā ķērušies. So Levina slēdzienu apstiprināja arī vēl tāds novērojums, ka brālis jautājumus par vispārības labklājību un dvēseles nemirstību nemaz neņēma vairāk pie sirds kā dažu šaha partiju un asprātīgu jaunas mašīnas ierīci.

Bez tam Konstantinam Levinam brā|a klātbūtne laukos bija neērta vēl ari tādēļ, ka laukos, īpaši vasarā, Levins allaž bija nodarbināts saimniecībā un garā vasaras diena tam vēl bija par īsu, lai apdarītu visu, kas darāms, bet Sergejs Ivanovičs atpūtās. Un, kaut gan viņš te atpūtās, tā sakot, nestrādāja pie sava sacerējuma, viņš tomēr tik ļoti bija pieradis pie prāta darbības, ka tam patika skaistā un grodā formā izsacīt savas domas, kas ienāca prātā, un patika arī, ja ir kāds, kas tās uzklausa. Un visparastākais un dabiskākais klausītājs taču bija viņa brālis. Tāpēc Konstantins, kaut gan viņu attieksmes bija vienkāršas un draudzīgas, jutās neērti, atstādams brāli vienatnē. Sergejam Ivanovičam patika atgulties zālītē, cepināties saulē un laiski tērzēt.

— Tu nevari iedomāties, — viņš teica brālim, — kādu baudījumu man sagādā šāds mazkrievu laiskums. Nevienas domas galvā, kā izslaucīts.

Bet Konstantinam Levinam bija garlaicīgi sēdēt un klausīties brāļa tērzēšanā, sevišķi tāpēc, ka viņš zināja, — pašlaik bez viņa uzraudzības ved kūtsmēslus nesabiržotā tīrumā un, ja nepieskatīs, tos izgāzīs diezin kā; un arī lemešus arkliem nepieskrūvēs, bet vēl noņems un vēlāk teiks, ka lemešu arkls ir tukša izdoma, ka vecais spīļarkls pavisam cita lieta, un tamlīdzīgi.

— Rimsties taču staigāt tādā tveicē! — Sergejs Ivanovičs viņam teica.

— Nē, man tikai uz brītiņu jāieskrien kāntorī, — Levins atsaucās un bēga uz tīrumu.

II

Jūnija pirmajās dienās gadījās, ka auklei un saimniecības vadītājai Agafjai Mihailovnai, nonesot pagrabā trauciņu ar pašas tikko iesālītām sēnēm, paslīdēja kāja, viņa pakrita un sagrūda roku delnas locītavā. Atbrauca jauns, pļāpīgs, tikko studijas beidzis zemstes ārsts. Tas apskatīja roku, pateica, ka izmežģīta neesot, uzlika kompreses un, palicis pusdienot, ar redzamu labpatiku baudīja izdevību patērzēt ar slaveno Sergeju Ivanoviču Kozniševu, un, lai pierādītu savus izglītota vīra uzska(us, izklāstīja tam visas apriņķa tenkas, sūdzēdamies par zemstes darba slikto stāvokli. Sergejs Ivanovičs uzmanīgi klausījās, iztaujāja, jauna klausītāja ierosmē kļuva runīgs un izsacīja dažas svarīgas un trāpīgas piezīmes, ko jaunais ārsts novērtēja ar cieņu un atzinību; Sergejs Ivanovičs bija atkal savā brālim tik pazīstamā rosīgā omā, kāda tam allaž uznāca pēc spožas un raitas sarunas. Pēc tam kad ārsts aizbrauca, Sergejs Ivanovičs izteica vēlēšanos doties ar makšķeri uz upi. Viņam patika makšķerēt zivis, un viņš it kā lepojās ar to, ka viņam patīk šāda niekošanās.

Konstantinam Levinam bija jāsteidzas pie arējiem un uz pļavu, un viņš piedāvājās aizvest brāli līdz upei kabrioletā.

Bija tas gadalaiks, vasaras vidus, kad šā gada raža jau kļūst redzama, kad jau sākas rūpes par sēju nākamajam gadam un tuvojas siena pļauja, kad rudzi visi jau pilnos stiebros un pelēkzaļi, vēl vieglām, nepiebriedušām vārpām viļņojas vējā, kad zaļojošās auzas ar tajās izkaisītiem dzeltenas zāles kušķiem nelīdzeni plešas vēlīnajos sējumos, kad agrīnie griķi jau sakuplojuši un aizsedz zemi, kad papuves, lopu nomīdītas kā klons, jau pa pusei apartas, atstājot tikai sacietējušās ceļu vietas, ko spīļu arkls nav varējis pieveikt, kad izvesto kūtsmēslu kaudzes kalstot izgaro un to smaka ausmā un rietos saplūst ar zālāju medaino smaržu, kad ieplakās, izkapti gaidot, kā nebeidzama jūra plešas taupītās pļavas ar šur tur izmētātajām izravēto zirga skābeņu stublāju melnajām gubiņām.

Bija tas laiks, kad lauku darbos iestājas īsa atelpa pirms ražas novākšanas, kas ik gadus atkārtojas un ik gadus prasa visus ļaužu spēkus. Raža bija lieliska, un pieturējās skaidras, karstas vasaras dienas ar īsām, rasas bagātām naktīm.

Lai nokļūtu līdz pļavām, brāļiem bija jābrauc cauri mežam. Sergejs Ivanovičs visnotaļ priecājās par lapotnes zaļumā slīgstošā meža skaistumu, norādīdams brālim gan uz veco, ēnas pusē tumšo, pusplaukušiem ziediem apbērto liepu, izraibinātu dzeltenām pielapēm, gan uz jaunajiem, smaragda zaļumā mirdzošajiem koku šā gada dzinumiem. Konstantinam Levinam nepatika runāt un ari klausīties jūsmošanā par dabas skaistumu. Viņam allaž šķita, ka vārdi atņem skaistumu tam, ko redz viņa skatiens. Viņš piebalsoja brālim, bet neviļus sāka domāt par ko citu. Kad viņi izbrauca cauri mežam, visu viņa uzmanību saistīja papuves lauks uzkalnā, vietām dzeltējošas zāles klāts, vietām izmīdīts un rūtīm izraibināts, citur gubām piegāzts, bet vietumis jau arī aparts. Pa lauku virknē brauca mēslu vedēji. Levins saskaitīja vezumus un jutās apmierināts, jo bija redzams, ka viss paredzētais tiks izvests, un, ieraugot pļavas, viņa domas sāka nodarbināt siena pļauja. Siena laiks viņu arvien kaut kā īpaši un dziļi aizkustināja. Piebraucis pie pļavmalas, Levins apturēja zirgu.

Zāles biezumā vēl bija rīta rasas mitrums, un Sergejs Ivanovičs, negribēdams samērcēt kājas, palūdza, lai viņu aizved kabrioletā pāri pļavai līdz zināmajam kārklu ceram, pie kura kodās asari. Lai arī Konstantinam Levinam bija ļoti žēl nosliedēt zāli, viņš iegrieza zirgu pļavā. Lielā zāle mīksti apskāva riteņus un zirga kājas, pamezdama savas sēklas uz slapjiem riteņu spieķiem un rumbām.

Brālis apsēdās zem krūma un atritināja makšķeres, bet Levins paveda zirgu nostāk, piesēja, tad iebrida milzīgajā pelēkzaļajā un rāmajā pļavas jūrā. Briestošo sēklu pilnā, zīdainā zāle pārplūstošajās vietās sniedzās gandrīz līdz viduklim.

Šķērsojis pļavu, Levins izgāja uz ceļa un sastapa sirmgalvi ar aiztūkušu aci; tas nesa spieta grozu ar bitēm.

— Ko? Vai tiešām saķēri, Fomič? — Levins vaicāja.

— Kur nu saķersi, Konstantin Mitrič! Kaut varējis savas vien nosargāt! Jau otru reizi jaunais spiets aizlaidās … Paldies puišiem, ka jāšus noķēra. Jūsu arēji. Izjūdza zirgu un aizauļoja pakaļ…

— Nu, ko teiksi, Fomič, — pļaut vai vēl nogaidīt?

— Ko lai saka! Pēc mūsu prāta, līdz Pēterdienai vēl jānogaida. Bet jūs jau allažiņ agrāk pļaujat. Nu nekas, dievs dos, zāle laba. Būs lopiem brīvāk.

— Bet par laiku kā tu domā?

— Dieva rokā. Var gadīties, ka arī laiks būs labs.

Levins atgriezās pie brāļa. Nekas nebija ķēries, bet

Sergejs Ivanovičs negarlaikojās un šķita esam vislabākajā omā. Levins redzēja, ka saruna ar ārstu brāli ierosinājusi un tas grib parunāties. Levinam turpretim gribējās ātrāk nokļūt mājās, lai dotu rīkojumu saziņot uz rītdienu pļāvējus un ar to izkliedētu šaubas par pļaujas sākšanu, kas saistīja visas viņa domas.

— Nu, brauksim! — viņš sacīja.

— Kur tad jāsteidzas? Pasēdēsim. Skat, kā tu esi nobridies! Kaut arī neķeras, tomēr ir jauki. Tālab jau ikvienas medības ir labas, ka esi saskarsmē ar dabu. Paskaties tjkai, cik brīnišķīgi šie tērauda nokrāsas ūdeņi! — Sergejs Ivanovičs teica. — Šīs krastmalas pļavas, — viņš turpināja, — man vienmēr atgādina kādu mīklu, — zini? Zāle saka ūdenim: bet mēs palīgosimies, palīgosimies .. .

— Es nezinu tādu mīklu, — Levins skumji atbildēja.

III

— Vai zini, es domāju par tevi, — Sergejs Ivanovičs teica. — Tas nu ne pēc kā neizskatās, kas jums apriņķī notiek, kā man šis ārsts stāstīja; viņš ir ļoti prātīgs puisis. Un es tev jau teicu un teikšu: nav labi, ka tu nebrauc uz sapulcēm un vispār esi pametis zemstes lietas. Ja kārtīgi cilvēki sāks no tām novērsties, tad, protams, viss ies diezin kā. Naudu mēs maksājam, tā aiziet algām, bet nav ne skolu, ne feldšeru, ne vecmāšu, ne aptieku, nekā nav.

— Es taču mēģināju, — Levins klusi un nelabprāt atbildēja, — nevaru! Ko lai dara!

— Nu ko tad tu nevari? Jāatzīstas, ka es nesaprotu. Es nevaru iedomāties, ka tā būtu vienaldzība, neprasme; vai tiešām vienkārši slinkums?

— Ne viens, ne otrs, ne trešs. Es mēģināju — un redzu, ka neko nevaru izdarīt, — Levins sacīja.

Viņš maz iedziļinājās brāļa runā. Lūkodamies pāri upei uz tīrumu, viņš saskatīja kaut ko melnu, bet nevarēja izšķirt, vai tas ir zirgs vai pārvaldnieks jāšus.

— Kāpēc tad tu neko nevari izdarīt? Tu pamēģināji, un, kad neiznāca pēc tava prāta, tu padevies. Kā gan var nejust patmīlību?

— Patmīlību, — Levins sacīja, brāļa vārdu aizskarts, — es nesaprotu. Ja universitātē man teiktu, ka citi spēj izprast integrālrēķinus, bet es nespēju, — tur būtu patmīlība. Bet te vispirms jābūt pārliecībai, ka tev ir zināmas dāvanas šim darbam un, galvenais, ka visas tās lietas ir ļoti svarīgas.

— Nu, un tad? Vai tad tas nav svarīgi? — Sergejs Ivanovičs jautāja, juzdamies aizskarts gan tādēļ, ka brālis uzskata par nesvarīgu to, kas nodarbina viņa domas, bet visvairāk tādēļ, ka brālis acīm redzot viņā gandrīz nemaz neklausās.

— Man tas neliekas svarīgi, neaizkustina mani, ko tad tu gribi? … — Levins atbildēja, saskatījis, ka tas, ko viņš redz, ir pārvaldnieks un ka pārvaldnieks laikam gan atļāvis zemniekiem beigt aršanu. Viņi pašlaik apvēla otrādi arklus. «Vai tiešām jau beigs art?» viņš nodomāja.

— Bet paklausies taču, — saraucis nopietnā vaibstā savu skaisto un gudro seju, vecākais brālis teica, — visam ir robežas. Tas ir ļoti labi, ja esi savādnieks un patiess cilvēks, kas nemīl izlikties, — to visu es saprotu; taču tam, ko tu saki, vai nu nav nekādas jēgas, vai arī ir pavisam nelāga jēga. Kā tu vari sacīt, ka nav svarīgi, ja tauta, kuru tu mīli, kā pats to apgalvo …

«Es nekad to neesmu apgalvojis,» Konstantins Levins nodomāja.

— … mirst bezpalīdzībā? Stulbas bērnu saņēmējas nobendē jaunpiedzimušos, tauta grimst trulā gara tumsībā un ir pakļauta ikviena skrīvera varai, bet tev rokās dots līdzeklis posta novēršanai, tu vari palīdzēt, bet nepalīdzi tāpēc, ka, tavuprāt, tas nav svarīgi.

Un Sergejs Ivanovičs nostādīja viņu dilemmas priekšā: vai nu tu esi tik neattīstīts, ka nespēj saskatīt visu to, ko tu varētu darīt, vai arī negribi ziedot savu mieru, godkāri un nezin ko vēl, lai to paveiktu.

Konstantins Levins juta, ka viņam atliek tikai padoties vai ari atzīties, ka viņš nepietiekami mīl vispārības lietu. Un tas viņu apvainoja un sarūgtināja.

— Kā viens, tā otrs, — viņš apņēmīgi sacīja. — Es neredzu, ka būtu iespējams …

— Kā? Nav iespējams sniegt ārsta palīdzību, ja pareizi izvieto naudu?

— Man šķiet, ka nav iespējams… Mūsu apriņķī ar četriem tūkstošiem kvadrātverstu, ar mūsu plūdiem, puteņiem, karsta darba laiku, — es neredzu iespējas sniegt ārsta palīdzību visur uz vietām. Un vispār es neticu medicīnai.

— Nu, atļauj; tas nav taisnība … Es tev minēšu tūkstošiem piemēru … Nu, bet skolas?

— Kāpēc vajadzīgas skolas?

— Ko tu runā? Vai var būt šaubas par izglītības derīgumu? Ja tā dod labumu tev, tad dod arī citiem.

Konstantins Levins jutās morāliski piespiests pie sienas, tāpēc iekaisa un negribot izsacīja, kāds ir galvenais cēlonis viņa vienaldzībai pret vispārības lietu.

— Var jau būt, ka viss tas ir labi; bet kāpēc gan man jārūpējas, lai tiktu ierīkoti medicīniskie punkti, kurus es nekad nelietošu, skolas, kurās es savus bērnus nesūtīšu, kurās arī zemnieki negrib sūtīt savus bērnus, un es vēl neesmu arī visai pārliecināts, ka tos vajadzētu sūtīt! — viņš sacīja.

Šis negaidītais ieskats Sergeju Ivanoviču uz mirkli pārsteidza, bet viņš tūdaļ iecerēja jaunu uzbrukuma plānu.

Viņš brīdi klusēja, izcēla vienu makšķeri, pārmeta to citā vietā un smaidot pagriezās pret brāli.

— Nu, atļauj… Pirmkārt, medicīniskā punkta vajadzība tev jau gadījās. Mēs taču sūtījām pēc zemstes ārsta, lai tas atbrauc pie Agafjas Mihailovnas.

— Es domāju, ka roka paliks greiza.

— Tas vēl ir jautājums … Un tad — lasīt pratējs zemnieks, strādnieks, tev pašam ir vajadzīgāks un vērtīgāks.

— Nē, pajautā, kam gribi, — Konstantins Levins noteikti atbildēja, — lasīt pratējs strādnieks ir daudz

sliktāks. Un ceļus izlabot nav iespējams, bet tiltus, tiklīdz uzceļ, tūlīt nozog.

— Tomēr, — Sergejs Ivanovičs sadrūmis teica, jo viņam nepatika iebildumi, īpaši tādi, kas nemitīgi lēkāja no viena jautājuma uz otru un bez kādas sakarības minēja jaunus pierādījumus, tā ka nevarēja pat saprast, uz ko lai atbild, — tomēr tas nav galvenais. Atļauj! Vai tu atzīsti, ka izglītība nāk tautai par svētību?

— Atzīstu, — Levins neviļus izsacīja un tūlīt nodomāja, ka nav pateicis to, ko domā. Viņš juta, ka pēc šās atzīšanās viņam tiks pierādīts, ka viņš runā muļķības, kurām nav nekādas jēgas. Kā tas tiks pierādīts, to viņš nezināja, bet zināja, ka neapšaubāmi tas tiks viņam loģiski pierādīts, un gaidīja šo pierādījumu.

Arguments iznāca daudz vienkāršāks, nekā Konstantins Levins bija gaidījis.

— Ja tu atzīsti, ka izglītība nāk tautai par svētību, — Sergejs Ivanovičs teica, — tad tu, būdams godīgs cilvēks, nevari šādu lietu nemīlēt, nejust tai līdzi un tādēļ nevari arī nevēlēties darboties tās labā.

— Bet es vēl neesmu atzinis, ka šī lieta ir laba, — Konstantins Levins nosarcis teica.

— Kā? Bet tu taču nupat sacīji…

— Es gribu teikt, ka neatzīstu to ne par labu, ne par iespējamu.

— To tu nevari zināt, kamēr neesi pats pūlējies.

— Nu, pieņemsim, — Levins teica, kaut gan nemaz tā nedomāja, — pieņemsim, ka tas ir tā, bet es tomēr neredzu, kāpēc man par to būtu jārūpējas.

— Kā tad tā?

— Ne, ja jau esam sākuši par to runāt, tad tu izskaidro man no filozofijas viedokļa! — Levins sacīja.

— Es nesaprotu, kāds te sakars ar filozofiju, — Sergejs Ivanovičs, kā Levinam šķita, teica to tādā tonī, it kā viņš neatzītu, ka brālim ir tiesības spriest par filozofiju. Un tas Levinu kaitināja.

— Lūk, kāds sakars! — viņš iekaisdams runāja. — Es domāju, ka visas mūsu darbības dzenulis tomēr ir cilvēka paša laime. Būdams muižnieks, es pašlaik zemstes iestādēs neredzu nekā, kas veicinātu manu labklājību. Ceļi nav labāki un nevar būt labāki; mani zirgi vizina mani arī pa sliktiem. Ārsts un medicīniskais punkts man nav vajadzīgs, miertiesnesis man nav vajadzīgs, — es nekad pie tā neesmu griezies un negriezīšos. Skolas man ne tikai nav vajadzīgas, bet pat kaitīgas, kā es tev jau sacīju. Zemstes iestādes man nozīmē vienkārši pienākumu maksāt astoņpadsmit kapeikas no desetīnas, braukāt uz pilsētu, nakšņot blakšainās istabās un klausīties visādas blēņas un nejēdzības, bet personīga interese mani nemudina.

— Atļauj, — Sergejs Ivanovičs smaidot pārtrauca, — personīga interese mūs nemudināja arī darboties zemnieku atbrīvošanas labā, bet mēs darbojāmies.

— Nē! — Konstantins pārtrauca, arvien vairāk iekaisdams. — Zemnieku atbrīvošana bija kas cits. Tur bija personīga ieinteresētība. Gribējās nomest no sevis to jūgu, kas visus mūs, krietnos cilvēkus, nomāca. Bet būt par deputātu, spriedelēt par to, cik vajadzīgs ateju tīrītāju un kā ierīkot kanalizāciju pilsētā, kurā es nedzīvoju; būt par piesēdētāju un tiesāt zemnieku, kas nozadzis gaļas šķiņķi, un sešas stundas klausīties visādas muļķības, ko melš aizstāvji un prokurori un kā priekšsēdētājs jautā manam vecajam plānprātiņam Aļoškam: «Kungs apsūdzētais, vai jūs atzīstat šķiņķa zādzības faktu?» — «Koē?»

Konstantins Levins jau aizrāvās, sāka tēlot priekšsēdētāju un plānprātiņu Aļošku; viņam šķita, ka tas viss piederas pie lietas.

Bet Sergejs Ivanovičs paraustīja plecus.

— Nu, un ko tad tu gribi sacīt?

— Es gribu sacīt tikai to, ka tiesības, kas skar mani… manas intereses, es vienmēr un visiem spēkiem aizstāvēšu; kad pie mums, studentiem, izdarīja kratīšanu un žandarmi lasīja mūsu vēstules, es biju gatavs visiem spēkiem sargāt mūsu tiesības, sargāt savas tiesības uz izglītību, brīvību. Es saprotu karaklausību, kas skar manu bērnu, manu brāļu un arī manis paša likteni; esmu gatavs apspriest to, kas attiecas uz mani, bet spriedelēt par to, kā sadalīt četrdesmit

tūkstošus zemstes naudas vai tiesāt plānprātiņu Aļošku, — to es nesaprotu un nevaru.

Konstantins Levins runāja tā, it kā būtu parautas vaļā viņa vārdu slūžas. Sergejs Ivanovičs pasmaidīja.

— Bet rīt tiesās tevi: nu, vai tad tev būs patīkamāk, ja tevi tiesās vecajā kriminālpalātā?

— Mani netiesās. Es neviena nenokaušu, un man tas nav vajadzīgs. Patiešām! — viņš turpināja, atkal pārlekdams uz domu, kas nepavisam nesaistījās ar lietu.

— Mūsu zemstes iestādes un tas viss ir it kā bērziņi, ko mēs esam saspraudījuši gluži kā Vasarsvētkos, lai izskatītos pēc meža, kāds Eiropā izaudzis pats, un es nevaru no sirds laistīt šos bērziņus un tiem ticēt!

Sergejs Ivanovičs tikai paraustīja plecus, izsacīdams ar šo kustību izbrīnu par šiem nez no kurienes viņu strīdā iepītiem bērziņiem, lai gan tūlīt arī saprata, ko viņa brālis ar to gribējis sacīt.

— Atvaino, bet tā taču nevar prātot, — viņš piezīmēja.

Tomēr Konstantinam Levinam gribējās attaisnoties par tam piemītošo trūkumu, kādu tas pats sevī apzinājās, — par vienaldzību pret vispārības labumu, un viņš turpināja:

— Es domāju, — Konstantins teica, — ka nekāda darbība nevar būt stabila, ja pamatā tai nav personīgas ieinteresētības. Tā ir vispārēja, filozofiska patiesība, — viņš sacīja, ar uzsvaru atkārtodams vārdu filozofiska, it kā gribēdams parādīt, ka arī viņam, tāpat kā jebkuram katram, ir tiesības runāt par filozofiju.

Sergejs Ivanovičs vēlreiz pasmaidīja. «Arī viņam, skat, ir tur kaut kāda sava filozofija, kas kalpo viņa tieksmēm,» viņš nodomāja.

— Nu, filozofiju gan tu liec mierā! — viņš sacīja.

— Galvenais filozofijas uzdevums visos laikos ir bijis tieši šāds: atrast nepieciešamo sakaru starp personiskām un vispārības interesēm. Bet tas neattiecas uz jautājumu; uz jautājumu attiecas tikai tas, ka man tavā salīdzinājumā jāizdara labojums. Bērziņi nav vis saspraudīti, bet gan citi stādīti, citi sēti, un ar tiem jāapietas uzmanīgāk. Tikai tām tautām ir nākotne, tikai tās tautas var nosaukt par vēsturiskām, kuras spēj nojaust to, kas viņu iestādījumos ir svarīgs un nozīmīgs, un kuras spēj šos iestādījumus pienācīgi novērtēt.

Un Sergejs Ivanovičs pārnesa jautājumu filozofiski vēsturiskā plāksnē, Konstantinam Levinam nepieejamā, un pierādīja, cik netaisns viņa uzskats.

— Un, ja runājam par to, ka tas tev nepatīk, tad — atvaino mani, bet tas ir tikai mūsu krieviskais laiskums un kundziskums, un es esmu pārliecināts, ka tā tev ir īslaicīga maldīšanās, kas pāries.

Konstantins klusēja. Viņš juta, ka ir sakauts no visām pusēm, bet reizē juta arī to, ka viņa brālis nav sapratis, ko viņš tam gribēja sacīt. Konstantins tikai nezināja, kādēļ brālis viņu nav sapratis: vai nu tādēļ, ka viņš nav pratis skaidri izteikt to, ko gribēja teikt, vai tādēļ, ka brālis nav vēlējies vai arī nav spējis viņu saprast. Tomēr viņš vairs nenodziļinājās šais pārdomās, neko arī neiebilda brālim, bet nogrima gluži citās domās — par savu personīgo lietu.

Sergejs Ivanovičs satina pēdējo makšķeri, atsēja zirgu, un viņi brauca mājās.

IV

Personīgā lieta, kas nodarbināja Levinu sarunas laikā ar brāli, bija šāda: pērnajā gadā, aizbraucis kādreiz uz siena pļauju un noskaities uz pārvaldnieku, Levins izlietoja savu nomierināšanās līdzekli — paņēma no zemnieka izkapti un sāka pļaut.

Šis darbs viņam tik ļoti iepatikās, ka viņš vairākkārt ķērās pie pļaušanas; nopļāva visu piemājas pļavu un šogad jau pašā pavasarī ierakstīja savā darba plānā, ka pļaus kopā ar zemniekiem — caurām dienām. Kopš brāļa atbraukšanas viņš prātoja — pļaut vai nepļaut? Viņam bija neērti augām dienām pamest brāli vienu, un viņš baidījās, ka brālis sāks viņu izsmiet. Bet, pastaigājies pa pļavu, atcerējies pļaušanas iespaidus, viņš gandrīz jau nolēma, ka pļaus. Un pēc netīkamās sarunas ar brāli viņš atkal atcerējās šo nodomu.

«Nepieciešama fiziska kustība, citādi mans raksturs galīgi bojājas,» viņš nodomāja un nolēma, ka pļaus, lai cik tas būtu neērti brāļa un ļaužu acīs.

Pievakarē Konstantins Levins aizgāja uz kantori, deva vajadzīgos rīkojumus par darbiem un nosūtīja ziņnešus uz sādžām, lai izsauktu uz rītdienu pļāvējus, nolēmis sākt pļauju Irbenāju pļavā, pašā lielākajā un labākajā.

— Un nosūtiet, lūdzu, Titam manu izkapti, lai viņš izkapina un rīt atnes; es varbūt arī pats pļaušu, — viņš teica, pūlēdamies nesakaunēties.

Pārvaldnieks pasmaidīja un sacīja:

— Klausos.

Vakarā pie tējas galda Levins to pateica arī brālim.

— Šķiet, ka laiks pieturēsies, — Levins sacīja. — Rīt sākšu sienu pļaut.

— Man ļoti patīk šis darbs, — Sergejs Ivanovičs sacīja.

— Man šausmīgi patīk. Es pats dažreiz esmu pļāvis kopā ar zemniekiem un rīt gribu pļaut visu dienu.

Sergejs Ivanovičs pacēla galvu un ar interesi paskatījās brālī.

— Kā tu saki? Līdzi zemniekiem, augu dienu?

— Jā, tas ir ļoti patīkami, — Levins sacīja.

— Tas ir jauks fizisks vingrinājums, tikai jāšaubās, vai tu varēsi to izturēt, — Sergejs Ivanovičs bez kādas ironijas teica.

— Esmu mēģinājis. Sākumā bija grūti, bet vēlāk ielocījos. Domāju, ka arī šoreiz tikšu līdzi…

— Lūk, kā! Bet saki, — kā zemnieki uz to skatās? Laikam gan smejas, ka lielskungs ērmojas.

— Nē, nedomāju vis; un tas jau ir tik jautrs un reizē tik grūts darbs, ka nav laika domāt.

— Bet kā tad tu ar viņiem kopā pusdienosi? Sūtīt tev uz turieni vīnu un ceptu tītaru nebūs visai ērti.

— Nē, kamēr viņi pūtīsies, es atjāšu mājās.

Otrā rītā Konstantins Levins piecēlās agrāk nekā parasti, bet rīkojumi, kas bija dodami saimniecībā, viņu aizkavēja, un, kad viņš aizjāja pļavā, pļāvēji jau gāja otru vālu.

Jau no kalna viņam pavērās piekalnē ēnainā, jau nopļautā pļavas daļa ar pelēcīgajiem vāliem un melnajām kaftānu kaudzītēm, ko pļāvēji bija pametuši tai vietā, no kuras sākuši pirmo vālu.

Jo tuvāk viņš jāja, jo labāk saskatāmi kļuva zemnieki, kas gāja garā virknē cits aiz cita un dažādi vēzēja izkaptis; daži bija kaftānos, daži vienos kreklos. Viņš saskaitīja četrdesmit divus pļāvējus.

Tie lēni kustējās pa nelīdzeno pļavas lēzenumu, senu dīķa dibenu. Dažus savējos Levins pazina. Tur sirmgalvis Jermils ļoti garā, baltā kreklā pielīcis vēzēja savu izkapti; tur jaunais puisis Vasjka, kādreizējais Levina kučieris, ar sparu ņēma katru cirtienu. Tur bija arī Tits, Levina skolotājs pļaušanā, mazs, kalsens vīrelis. Nepieliekdamies tas gāja pats pirmais un it kā rotaļādamies ar izkapti grieza savu plato vālu.

Levins nokāpa no zirga, piesēja to ceļmalā un sastapās ar Titu, kas jau bija izcēlis no krūma otru izkapti un sniedza to Levinam.

— Gatava, kungs; tik asa, ka skuj, pati pļauj, — Tits sacīja, smaidot noņemdams cepuri un sniegdams Levinam izkapti.

Levins paņēma izkapti un sāka to izmēģināt. Savus vālus beigušie pļāvēji nosvīduši un jautri cits aiz cita iznāca uz ceļa un pasmiedami sasveicinājās ar kungu. Viņi visi skatījās uz to, bet neviens nekā nesacīja, kamēr uz ceļa iznāca gara auguma vecs vīrs ar sakrunkotu un bezbārdainu seju, aitādas vamzī; tas Levinu uzrunāja.

— Pielūko, kungs, ja esi ķēries pie dīseles, tad turies līdzi! — viņš teica, un Levins izdzirda pļāvēju pulkā aizturētus smieklus.

— Centīšos turēties līdzi, — viņš sacīja, nostādamies aiz Tita un gaidīdams, kad varēs sākt.

— Pielūko! — vecais atkārtoja.

Tits atbrīvoja vietu, un Levins devās tam pakaļ. Ceļmalas zāle bija zema, Levins sen nebija pļāvis, turklāt vēl apjuka no daudzajiem skatieniem, kas bija vērsti uz viņu, un tāpēc pirmajā brīdī pļaušana neveicās, lai gan viņš spēcīgi vēzēja izkapti. Aiz muguras atskanēja balsis:

— Nav labi iesieta, rokturis par zemu, re, kā viņam jāpieliecas, — kāds sacīja.

— Pēdu vairāk piespied! — teica cits.

— Nekas, būs labi, iešvīkāsies, — turpināja vecais. — Re, kā sāk iet… Neņem tik platu vālu, piekusīsi… Saimnieks, citādi nevar, pats savā labā pūlas! Bet, re, kāds pavāls paliek! Mums par tādu dažkārt pa kupri belza.

Tālāk zāle nāca mīkstāka, un Levins klausīdamies, bet neatbildēdams sekoja Titam un centās pļaut cik vien varēdams labāk. Viņi bija nogājuši jau savus simt soļus. Tits pļāva arvien tālāk neapstādamies, nerādīdams ne mazākā noguruma, bet Levinu jau pārņēma bailes, ka neizturēs:, tik ļoti viņš bija noguris.

Viņš juta, ka vēzē jau ar pēdējiem spēkiem, un nolēma lūgt Titu, lai apstājas. Bet tai pašā brīdī Tits jau apstājās pats, pieliecās, paņēma zāles vīkšķi, noslaucīja izkapti un sāka to asināt. Levins atliecās taisni, uzelpoja un atskatījās atpakaļ. Vīrs, kas nāca aiz viņa, arī, kā redzams, bija noguris, jo tūlīt, pat neaizpļāvis līdz Levinam, apstājās un sāka asināt izkapti. Tits uzstrīķēja savu un Levina izkapti, un viņi pļāva tālāk.

Otrā gājienā notika tas pats. Tits vēzēja soli pa solim neapstādamies un nepagurdams. Levins viņam sekoja, cenzdamies nepalikt iepakaļ, un viņam kļuva arvien grūtāk un grūtāk: nāca mirklis, kad viņš juta, ka viņam nav vairs spēka, bet tai pašā brīdī Tits apstājās un sāka strīķēt.

Tā viņi nopļāva pirmo vālu. Un šis garais vāls Levinam likās sevišķi grūts; toties, kad vāls bija galā un Tits, uzmetis izkapti plecā, lēniem soļiem devās pa savu papēžiem iemīto sliedi atpakaļ uz pļavmali, arī Levins gluži tāpat soļoja atpakaļ pa savu vāla sliedi. Un, kaut gan sviedri aumaļām plūda pār seju, pilēja no degungala un visa mugura bija slapja kā ūdenī mērkta, viņš tomēr jutās ļoti labi. īpaši priecīgs viņš bija tāpēc, ka tagad zināja, ka izturēs.

Viņa prieku saindēja vienīgi tas, ka viņa vāls nebija labs. «Mazāk vēzēšu ar rokām, bet vairāk ar visu augumu,» viņš nodomāja, salīdzinādams kā pa diedziņu nogriezto Tita vālu ar savu izkaisīto un nelīdzeno pļāvumu.

Levins manīja, ka pirmo vālu Tits pļauj sevišķi ātri, acīm redzot gribēdams kungu pārbaudīt, un arī vāls bija pagadījies garš. Nākošie vāli jau bija vieglāki, tomēr Levinam vajadzēja sasprindzināt visus savus spēkus, lai nepaliktu iepakaļ zemniekiem.

Viņš nekā nedomāja, nevēlējās nekā cita kā vienīgi noturēties līdzi pļāvējiem un jo labāk veikt darbu. Viņš dzirdēja tikai izkapšu šņākoņu un redzēja savā priekšā virzāmies Tita taisno stāvu, redzēja savu pusaplī izliekto cirtiena vietu, redzēja lēnām un līgani nolīgstam pār savas izkapts asmeni zāli un puķu galviņas un skatījās uz vāla galu, kur nāks atpūta.

Neapjēgdams, kas tas ir un no kā tas nāk, darba gaitā viņš pēkšņi sajuta tīkamu vēsumu līstam uz sviedrainajiem un sakarsušajiem pleciem. Izkapts asināšanas brīdī viņš pacēla acis pret debesīm. Bija uznācis zems, smags mākonis, un lija brangs lietus. Daži zemnieki devās pie drēbēm un uzģērba kaftānus; citi, gluži tāpat kā Levins, tikai priecīgi izstaipīja plecus zem tīkamā atsvaidzinājuma.

Gāja vālu pēc vāla. Gadījās gari un īsi vāli, nāca laba un slikta zāle. Levins bija zaudējis jebkādu laika izjūtu un nemaz vairs neapjēdza, vai ir agrs vai vēls. Viņa darbā tagad sāka iestāties kāda pārmaiņa, kas tam sagādāja milzīgu baudu. Darba gaitā viņam uznāca tādi brīži, kad viņš aizmirsa, ko dara, viņam kļuva viegli, un tādos brīžos vāls iznāca gandrīz tikpat līdzens un labs kā Titam. Bet, tiklīdz viņš atcerējās, ko dara, un sāka censties darīt vēl labāk, tūdaļ sajuta, cik darbs smags, un vāls iznāca slikts.

Kad bija nopļauts vēl viens vāls, viņš jau gribēja doties uz atsākumu, bet Tits apstājas, piegāja pie veca vīra un klusi tam kaut ko teica. Viņi abi palūkojās saulē. «Ko viņi tur sarunājas, kāpēc nesāk jaunu vālu?» Levins nodomāja, neaptverdams, ka zemnieki bez apstājas pļāvuši jau četras stundas un tiem laiks ieturēt azaidu.

— Azaidā, kungs! — vecais sacīja.

— Vai ir jau laiks? Labi, azaidā!

Levins atdeva izkapti Titam un kopā ar zemniekiem, kas gāja pie kaftāniem pēc maizes, devās pār garo, lietus aprasināto pļāvumu pēc zirga. Tikai tagad viņš saprata, ka nav uzminējis, kāds būs laiks, un lietus mērcē viņa sienu.

— Sabojās sienu, — viņš sacīja.

— Nekas, kungs, lietū pļausi, saulē krausi! — teica vecais.

Levins atsēja zirgu un jāja mājās dzert kafiju.

Sergejs Ivanovičs tikko bija piecēlies. Padzēris kafiju, Levins atkal aizjāja uz pļavu, pirms vēl Sergejs Ivanovičs bija paguvis apģērbties un iznākt ēdamistabā.

V

Pēc brokastīm Levins vairs netika pļāvēju rindā agrākajā vietā, bet starp veco jokotāju, kas aicināja viņu sev blakus, un jaunu puisi, kurš tikai pagājušajā rudenī bija apprecējies un pļāva pirmo vasaru.

Vecais, turēdamies taisni, gāja uz priekšu, vienmērīgi un plati pārlikdams izrieztās kājas, un ar noteiktiem un vienmērīgiem vēzieniem, kas, šķiet, neprasīja no viņa vairāk pūļu kā roku vēzēšana soļojot, kā spēlēdamies gāza vienādu, biezu vālu. It kā tas nebūtu viņš, kas pļauj, bet asā izkapts pati žvīkstētu sulīgajā zālē.

Levinam aiz muguras nāca jaunais Miška. Viņa tīkamā, jauneklīgā seja ar svaigas zāles grīstīti ap matiem bija darbīgi saspringta piepūlē, bet, tiklīdz uz viņu paskatījās, viņš smaidīja. Viņš, kā redzams, drīzāk bija gatavs mirt nekā atzīties, ka tam grūti.

Levins gāja starp viņiem. Pašā dienas tveicē pļaušana viņam vairs nelikās tik grūta. Aumaļām plūstošie sviedri deva atvēsinājumu, bet saule, kas dedzināja muguru, galvu un līdz elkonim atrotīto roku, iedvesa stiprumu un neatlaidību darbā; un arvien biežāk un biežāk uznāca tie bezapziņas brīži, kad varēja nedomāt par to, ko dari. Izkapts pļāva pati no sevis. Tie bija laimīgi mirkļi. Vēl līksmāki bija mirkļi, «kad, nonākot pie upes, izbeidzās vālu rinda, vecais slaucīja izkapti ar biezu zāli, skaloja asmeni svaigajā upes ūdenī, piesmēla strīķa maksti un cienāja Levinu.

— Nu, pagaršojiet manu kvasu! Labs, ko? — viņš sacīja, piemiegdams acis.

Un patiešām — Levins nekad nebija dzēris tik garšīgu dzērienu kā šis siltais ūdens ar tajā peldošās zāles un skārda maksts rūsas piegaršu. Un tūdaļ pēc tam nāca lēnās pastaigas tīksme, kad, ejot ar izkapti rokā, varēja noraust plūstošos sviedrus, atelpot pilnu krūti, pārskatīt visu garo pļāvēju rindu un redzēt arī to, kas notiek apkārt, mežā un laukā.

Jo ilgāk Levins pļāva, jo biežāk un biežāk viņam uznāca aizmirstības brīži, kad izkapti vairs necilāja viņa rokas, bet izkapts pati virzīja sev līdzi visu viņa dzīvības pilno augumu, kas sevi apzinājās, un kad darbs, pareizs un noteikts, veicās it kā pats no sevis, bez domāšanas par to, it kā pēc burvja mājiena. Tie bija vislaimīgākie mirkļi.

Grūti klājās vienīgi tad, kad nācās pārtraukt šo kustību, kas jau bija kļuvusi neapzināta, un domāt; kad bija jāappļauj kāds cinītis vai neizravēts nezaļu cers. Vecais darīja to viegli. Nāca cinītis, viņš mainīja kustību un īsiem vēzieniem vietām ar izkapts pēdu, vietām ar galu appļāva cinīti no abām pusēm. Un, to darīdams, viņš apskatīja un vēroja visu, kas atklājās priekšā; te viņš noplūca skābeni un apēda to vai arī pacienāja Levinu, te aizmeta ar izkapts tievgali kādu zariņu, te aplūkoja ligzdiņu, no kuras pie paša izkapts asmeņa izlidoja paipala, te ķēra čūskulēnu, kas bija pagadījies ceļā, un, uzdūris to uz izkapts kā uz dakšiņas, rādīja Levinam, un aizmeta projām.

Gan Levinam, gan jaunajam puisim, kas nāca aiz viņa, šī kustību maiņa radīja grūtības. Viņi abi, iemanījušies vienādu, sasprindzinātu kustību, bija nonākuši darba azartā un nespēja vienā un tai pašā laikā mainīt kustību un vērot visu to, kas bija tiem acu priekšā.

Levins nemanīja, kā aizrit laiks. Ja viņam jautātu, cik ilgi tas pļāvis, viņš teiktu, ka pusstundu, — bet tuvojās jau dienvidus. Sākot jaunu vālu, vecais vīrs vērsa Levina uzmanību uz meitenītēm un puišeļiem, kas tikko saredzami nāca no visām pusēm pa lielo zāli un pa ceļu uz pļāvēju pusi, smagi stiepdami roķelēs maizes sainīšus un ar lupatām aizbāztas kvasa krūzes.

— Re, kukaineļi jau tek! — viņš teica, rādīdams uz tiem, un, aizsedzis ar delnu pieri, paskatījās saulē.

Nopļāva vēl divus vālus, un vecais apstājās.

— Nu, kungs, pusdienās! — viņš noteikti sacīja. Un, nonākuši līdz upei, pļāvēji devās pāri vāliem pie drēbēm, kur, viņus gaidot, sēdēja bērni, kas bija atnesuši pusdienas. Zemnieki sapulcējās — tālākie zem ratiem, tuvākie zem kārklu krūma, kuram uzmeta zāles klēpjus.

Levins apsēdās pie zemniekiem; viņam negribējās doties projām.

Jau sen neviens vairs nekautrējās no kunga klātbūtnes. Zemnieki gatavojās pusdienot. Daži mazgājās, jaunākie puiši peldējās upē, citi iekārtoja vietu atpūtai, raisīja vaļā ēdamā kulītes un ņēma laukā aizbāžņus kvasa krūzēm. Vecais sadrupināja bļodiņā maizi, sasmalcināja to ar karotes kātu, pielēja no strīķa maksts ūdeni, vēl nogrieza maizi, piebēra sāli un, pavērsies uz austrumu pusi, sāka skaitīt lūgšanu.

— Nu, kungs, iebaudi manu strebjamo! — viņš teica, nometies ceļos pie bļodiņas.

Maizes berzenis ūdenī bija tik garšīgs, ka Levins nolēma nejāt mājās pusdienās. Viņš paēda kopā ar veco vīru un sāka runāties un rosīgi apvaicāties par viņa mājas dzīvi, pastāstīja tam arī visas savas darīšanas un apstākļus, kas veco varēja interesēt. Viņš jutās tam tuvāks nekā brālim un neviļus pasmaidīja aiz maiguma, ko izjuta pret šo cilvēku. Kad vecais atkal piecēlās un, noskaitījis lūgšanu, atgūlās turpat zem krūma, palicis sev pagalvī zāles vīkšķi, arī Levins darīja tāpat, un, kaut arī neatlaidīgi uzmācās mušas un knišļi, kas saulē spindzot kairināja viņa sasvīdušo seju un augumu, viņš tūlīt aizmiga un pamodās tikai tad, kad saule jau bija aiztecējusi otrpus krūma un sāka spīdēt viņam virsū. Vecais jau sen bija augšā un sēdēja, kapinādams jauno puišu izkaptis.

Levins palūkojās apkārt un nepazina vairs šo vietu, tik ļoti viss bija pārvērties. Milzīgs pļavas klajš bija nopļauts un, vakara saules ieslīpi apspīdēts, mirdzēja īpašā jaunā spožumā ar saviem jau smaržojošiem siena vāliem. Gan appļautie upmalas krūmi, gan pati upe, kas no rīta vēl nebija redzama, bet tagad spīdēja savos līkumos kā tērauds, gan ļaudis, kas kustējās un cēlās augšā, gan stāvā nepļautās zāles siena, gan vanagi, kas riņķoja gaisos virs kailās pļavas, — viss bija gluži jauns. Atjēdzies Levins sāka prātot, cik jau nopļauts un cik vēl šodien varēs paveikt.

Četrdesmit divi cilvēki bija padarījuši ārkārtīgi daudz. Nopļauta visa lielā pļava, kuru klaušu laikos ar trīsdesmit izkaptīm pļāva divas dienas. Nepļauti palikuši tikai stūri ar īsajiem vāliem. Bet Levinam gribējās šodien nopļaut pēc iespējas vairāk, un bija jādusmojas uz sauli, kas tik ātri laidās uz rietu. Viņš nejuta nekāda noguruma; viņam tikai gribējās strādāt vēl ātrāk un ātrāk un padarīt, cik vien iespējams, vairāk.

— Bet kā tu domā, — vai Mašas rozu vēl nopļausim, ko? — viņš vaicāja vecajam.

— Kā dievs dos, saule vairs nav augstu. Ja nu pasolītu puišiem šņabīti?

Launaga laikā, kad visi atkal apsēdās un pīpmaņi sapīpēja, vecais paziņoja puišiem: «Ja nopļaus Mašas rozu, būs šņabis.»

— Kas tur ko nenopļaut! Stājies vālā, Tit! Norausim kā nieku! Paēdīsim naktī. Sāc! — atskanēja balsis, un, vēl ēzdami maizi, pļāvēji devās uz atsākumu.

— Nu, zēni, saturieties! — Tits teica un gandrīz teciņus sāka pļaut pa priekšu.

— Vico, vico! — vecais atsaucās, steigdams tam līdzi un viegli viņu iedzīdams. — Aizcirtīšu! Sargies!

Gan vecie, gan jaunie pļāva kā sacenzdamies. Bet, lai kā viņi steidza, zāli tie nebojāja, un vāli nogula tikpat tīri un līdzeni. Atlikušā stūra strēle tika nogāzta piecās minūtēs. Pēdējie pļāvēji vēl beidza savus vālus, kad priekšējie jau ķēra kaftānus plecos un soļoja pāri ceļam uz Mašas rozu.

Saule jau sēdās aiz koku galotnēm, kad viņi, strīķu makstīm klaudzot, iegāja Mašas rozas ieplakā meža vidū. Ieplakas vidū zāle sniedzās līdz jostas vietai, maiga un laipni mīksta, vietumis izraibināta jāņzāļu ziediem.

Pēc īsas apspriedes — vai ņemt vālus šķērsām pāri vai gareniski — Prohors Jermiļins, arī izdaudzināts pļāvējs, varena auguma melnīgsnējs vīrs, iesāka pirmais. Viņš izgāja pirmo vālu, pagriezās atpakaļ un atgāza pretējo, tad visi devās viņam pakaļ, ņemdami vālus lejup pa nogāzi pāri ieplakai un atkal augšā līdz pašai mežmalai. Saule nogrima aiz meža. Jau bija uzkritusi rasa, un pļāvējiem tikai no uzkalna bija saredzama saule, bet ieplakā, no kuras jau cēlās migla, un arī meža pusē nācās pļaut svaigā, rasotā ēnā. Darbs kūsāja.

Ar sulīgu skaņu grieztā un reibīgi smaržojošā zāle gulās augstos vālos. Pļāvēji, īsajos vālos no visām pusēm saspiesti, mudināja cits citu ar jautriem saucieniem, klaudzēja strīķu makstis, skanēja izkaptis, nejauši sasitoties, žvirkstēja strīķi gar asmeņiem.

Levins pļāva arvien vēl tāpat — priekšā viņam bija vecais vīrs, bet nopakaļus nāca jaunais puisis. Vecais, uzģērbis savu aitādas kažociņu, bija arvien vēl tikpat jautrs, zobgalīgs un brīvs kustībās. Mežmalā zem izkapts cirtiena sulīgajā zālē allaž gadījās piebriedušas bērzlapes. Bet vecais, ieraugot sēni, ikreiz pieliecās, pacēla to un iebāza azotē. «Vēl viens ciemkukulis vecenei,» viņš piebilda.

Lai cik viegli bija pļaut valgo un mīksto zāli, grūta bija laišanās lejā un kāpšana augšā pa stāvajām ieplakas nogāzēm. Bet veco vīru tas neapgrūtināja. Arvien tāpat izkapti vēzēdams, viņš sīkiem un stingriem lielās vīzēs apauto kāju soļiem lēnām kāpa pret kalnu un, lai gan trīcēja ar visu augumu un drebināja zemāk par kreklu nošļukušās ūzas, tomēr nepalaida garām savā ceļā nevienu zālīti, nevienu sēni un allaž tikpat jautri jokojās ar zemniekiem un ar Levinu. Levins pļāva aiz viņa un bieži domāja, ka nupat katrā ziņā kritīs, rāpdamies ar izkapti tik stāvā paugurā, kur pat bez izkapts grūti uztikt; bet viņš uzrāpās un darīja to, kas bija darāms. Viņš juta, ka kāds ārējs spēks viņu virza uz priekšu.

VI

Nopļāva Mašas rozu, nobeidza pēdējos vālus, uzģērba kaftānus un jautri devās uz mājām. Levins uzsēdās zirgā, ar nožēlu atvadījās no zemniekiem un jāja mājup. Kalnā viņš atskatījās; tie nebija redzami miglā, kas cēlās no ielejas; bija sadzirdamas tikai jautrās rupjās balsis, smiekli un izkapšu šķindoņa, gājējiem kopā sagrūžoties.

Sergejs Ivanovičs jau sen bija paēdis pusdienas un dzēra ūdeni ar citronu un ledu, sēžot savā istabā un pārskatot nupat no pasta saņemtos laikrakstus un žurnālus, kad Levins ar sapinkotiem un sviedros pie pieres pielipušiem matiem, ar nomelnējušu, slapju muguru un krūtīm jautri runīgs iedrāzās viņa istabā.

— Nogāzām visu pļavu! Ai, cik labi, apbrīnojami! Un kā tu te dzīvo? — Levins sauca, gluži aizmirsis vakarējo nepatīkamo sarunu.

— Draudziņ! Kāds tu izskaties! — Sergejs Ivanovičs iesaucās, pirmajā mirklī ar nepatiku atskatīdamies uz brāli. — Un aizver taču durvis, durvis! — viņš sauca. — Nu jau būsi ielaidis veselu desmitu.

Sergejs Ivanovičs nevarēja ciest mušas, tāpēc logus savā istabā atvēra tikai naktī, arvien rūpīgi aizvērdams durvis.

— Nudien, nevienas. Un, ja kādu esmu ielaidis, noķeršu. Tu nevari iedomāties, kāda bauda! Un kā tu pavadīji dienu?

— Es — labi. Bet vai tu patiešām augu dienu pļāvi? Nu gan laikam esi izsalcis kā vilks. Kuzma tev visu ir sagatavojis.

— Nē, pat ēst man negribas. Es jau tur paēdu. Bet nomazgāties gan iešu.

— Nu, ej, ej, arī es tūlīt lešu pie tevis, — Sergejs Ivanovičs sacīja, lūkodamies brālī un pašūpodams galvu. — Ej taču ātrāk! — viņš smaidot piebilda, pieceldamies un savākdams savas grāmatas, lai ietu līdzi. Arī viņam pēkšņi kļuva jautri un negribējās šķirties no brāļa. — Nu, bet kur tu biji pa lietus laiku?

— Kas tad tas par lietu! Tikai pasmidzināja. Nu, es tūlīt būšu klāt. Tad tu saki, — ka labi pavadīji dienu? Tad ir pavisam jauki. — Un Levins aizgāja ģērbties.

Pēc piecām minūtēm brāļi satikās ēdamistabā. Lai gan Levinam šķita, ka viņam negribas ēst, un viņš apsēdās pie galda tikai tādēļ, lai neapvainotu Kuzmu, taču, kad viņš sāka ēst, pusdienas tam likās ārkārtīgi garšīgas. Sergejs Ivanovičs smaidīdams viņā nolūkojās.

— Ak jā, tev ir vēstule, — viņš teica. — Kuzma, lūdzu, uznes to augšā! Bet pielūko, aizver durvis!

Vēstule bija no Oblonska. Levins to izlasīja skaļi. Oblonskis rakstīja no Pēterburgas: «Es saņēmu vēstuli no Dollijas, viņa ir Jergušovā, un viņai nekas neveicas. Aizbrauc, lūdzams, pie viņas un palīdzi ar padomu, tu jau visu proti. Viņai būs liels prieks tevi redzēt. Viņa, nabadzīte, ir gluži viena. Sievasmāte ar pārējiem vēl ārzemēs.»

— Tas ir jauki! Es katrā ziņā aizbraukšu uz turieni, — Levins sacīja. — Bet varbūt aizbrauksim abi. Viņa ir tik lādzīga. Vai nav tiesa?

— Vai tad viņu muiža nav tālu no šejienes?

— Kādas trīsdesmit verstis. Varbūt sanāks visas četrdesmit. Bet ceļš teicams. Jauki izbrauksimies.

— Ar lielāko prieku, — Sergejs Ivanovičs sacīja, arvien vēl smaidīdams.

Jaunākā brāļa izskats viņam iedvesa priecīgu noskaņu.

— Ir gan tev ēstgriba! — viņš teica, uzlūkodams pār šķīvi noliekto brāļa sarkanbrūni iedegušo seju un kaklu.

— Lieliski! Tu nevari iedomāties, cik šāds režīms derīgs pret visādām kaitēm! Es gribu padarīt medicīnu bagātāku ar jaunu terminu: Arbeitscur K

— Nu, tev jau nu gan tas nav vajadzīgs, kā liekas.

— Nē, bet dažādiem nervu slimniekiem gan.

— Jā, to vajadzētu pārbaudīt. Un es taču jau gribēju aiziet uz pļavu, lai paskatītos uz tevi, bet karstums bija tik neciešams, ka tālāk par mežmalu netiku. Es pasēdēju un pa mežu aizgāju uz sādžu, satiku savu zīdītāju un aplinkus viņai iztaujāju, ko zemnieki par tevi domā. Cik es noprotu, viņi nejūsmo par to, ka tu pats pļauj. Viņa teica: «Tas nav kunga darbs.» Vispār man šķiet, ka tautas izpratnē ļoti stingri nodibinājušies ieskati par zināmu, kā viņi saka, «kungu» darbu. Un viņi nepieļauj tādu iespēju, ka kungi pārkāptu šo viņu izpratnē nodibināto darbības loku.

— Var jau būt, bet tā ir tāda bauda, kādu savu mūžu neesmu izjutis. Un ļauna taču tur nekā nav. Vai nav tiesa? — Levins atbildēja. — Ko lai dara, ja viņiem tas nepatīk! Bet es gan domāju, ka nekas. Ko?

— Vispār, — Sergejs Ivanovičs turpināja, — tu, kā redzu, ar savu dienas gaitu esi apmierināts.

— Ļoti apmierināts. Mēs nopļāvām visu pļavu. Un ar kādu vecu vīru es tur sadraudzējos! Tu nevari iedomāties, cik jauks!

— Tātad tu esi apmierināts ar savu dienu. Arī es esmu apmierināts. Pirmkārt, es atrisināju divus šaha uzdevumus, un viens no tiem ir ļoti skaists — sākas ar bandinieka gājienu. Es tev parādīšu. Bet vēlāk pārdomāju mūsu vakardienas sarunu.

— Ko? Mūsu vakardienas sarunu? — Levins atsaucās, svētlaimīgi piemiegdams acis un pūzdams pēc notiesātās maltītes, bet nekādi nespēja atcerēties, kāda bijusi tā vakardienas saruna.

— Es nācu pie slēdziena, ka daļēji tev taisnība. Starpība mūsu ieskatos ir tāda, ka tu par virzošo spēku nostādi personīgo interesi, bet es domāju, ka katram cilvēkam, kas stāv uz zināmas izglītības pakāpes, jābūt interesei par vispārības labumu. Varbūt tev arī taisnība, ka vēlamāka būtu materiāla ieinteresētība. Vispār tev ir pārāk prime soutiere raksturs, kā saka franči; tu vēlies vai nu aizrautīgu, enerģisku darbību, vai neko.

Levins klausījās brālī un galīgi nekā nesaprata un arī negribēja saprast. Viņš tikai baidījās, ka brālis viņam neuzdod tādu jautājumu, no kura tas varēs noprast, ka viņš nekā nav dzirdējis.

— Lūk, tā, draudziņ, — Sergejs Ivanovičs teica, aizskardams viņa plecu.

— Jā, protams. Kā tad! Es jau nestrīdos, — Levins ar vainīgu bērna smaidu atbildēja. «Bet par ko gan es strīdējos?» viņš domāja. «Protams, taisnība ir man, un taisnība ir arī viņam, un viss ir jauki. Jāiet tikai uz kantori un jādod rīkojumi.» Viņš piecēlās staipīdamies un smaidīdams.

Arī Sergejs Ivanovičs pasmaidīja.

— Ja gribi pastaigāties, iesim kopā, — viņš teica, nevēlēdamies šķirties no brāļa, no kura strāvot strāvoja svaigums un možums. — Iesim, iegriezīsimies arī kantorī, ja tev vajadzīgs.

— Ak tu tētīt! — Levins iesaucās tik skaļi, ka Sergejs Ivanovičs sabijās.

— Kas, kas ir?

— Kā tad Agafjas Mihailovnas roka? — Levins jautāja, iesizdams sev pa galvu. — Es to biju galīgi aizmirsis.

— Daudz labāk.

— Nu, es tomēr ieskriešu pie viņas. Tu vēl nebūsi paguvis uzlikt platmali galvā, kad es jau būšu atpakaļ.

Un viņš noklabināja ar papēžiem kā ar klabikli, skriedams lejā pa kāpnēm.

VII

Pa to laiku, kamēr Stepans Arkadjičs bija aizbraucis uz Pēterburgu, lai izpildītu visdabiskāko, visiem ierēdņiem zināmo, kaut arī tiem, kas nebija ierēdņi, nesaprotamo, tomēr visvajadzīgāko pienākumu, bez kura nav iespējams kalpot par ierēdni, — aizbraucis atgādināt par sevi ministrijā, — un, pildot šo pienākumu un paņēmis līdzi no mājas gandrīz visu naudu, jautri un patīkami pavadīja laiku hipodromā un vasarnīcās, Dollija ar bērniem bija pārvākusies uz laukiem, lai, cik iespējams, sašaurinātu izdevumus. Viņa pārvācās uz savu pūrā saņemto sādžu Jergušovu — uz to pašu, kur pavasarī tika pārdots mežs un kura atradās piecdesmit verstu attālumā no Levina Pokrovas ciema.

Jergušovā lielā, vecā dzīvojamā ēka jau sen bija noplēsta, un pats kņazs jau savā laikā bija pārbūvējis lielāku un iekārtojis dzīvošanai sētas māju. Pirms kādiem divdesmit gadiem, kad Dollija vēl bija maza meitene, sētas māja bija ietilpīga un ērta, kaut gan novietota — kā visas sētas mājas — sāņus no iebraucamās alejas un pret dienvidiem. Bet tagad sētas māja bija veca un satrunējusi. Jau toreiz, kad Stepans Arkadjičs pavasarī brauca pārdot mežu, Dollija lūdza, lai viņš apskata ēku un liek pielabot visu, kas vajadzīgs. Stepans Arkadjičs kā visi vīri, kas jūtas vainīgi, ļoti rūpējās, lai sievai būtu ērti, pats apskatīja ēku un deva rīkojumus par visu, kas, pēc viņa domām, tur bija vajadzīgs. Pēc viņa prāta, vajadzēja pārvilkt ar jaunu kretonu visas mēbeles, pielikt aizkarus, iztīrīt dārzu, uzbūvēt tiltiņu pie dīķa un iedēstīt puķes, bet viņš aizmirsa daudzas citas nepieciešamas lietas, kuru trūkums vēlāk Darju Aleksandrovnu ļoti nomocīja.

Lai kā Stepans Arkadjičs pūlējās būt rūpīgs tēvs un vīrs, viņš nekādi nespēja paturēt prātā, ka viņam ir sieva un bērni. Viņam bija vecpuiša gaume un ierašas, un tikai saskaņā ar tām viņš rīkojās. Atgriezies Maskavā, viņš lepni paziņoja sievai, ka viss esot sagatavots, ka māja būšot kā konfekte un ka viņš ļoti ieteicot braukt. Sievas aizbraukšana uz laukiem Stepanam Arkadjičam bija ļoti patīkama no visiem viedokļiem: gan bērniem veselīgāk, gan mazāk izdevumu, gan pašam brīvāk. Bet Darja Aleksandrovna pārvākšanos pa vasaru uz laukiem uzskatīja par nepieciešamu bērnu veselības dēļ, īpaši meitenītes dēļ, kas arvien vēl nebija atspirgusi pēc pārciestā šarlaka, un, beidzot, arī tādēļ, lai paglābtos no šiem sīkajiem parādiem malkas piegādātājam, zivju pienesējam, kurpniekam, lai paglābtos no šiem sīkajiem pazemojumiem, kas viņu bija galīgi nomocījuši. Turklāt aizbraukšana tai likās patīkama arī vēl tādēļ, ka viņa cerēja atvilināt pie sevis uz laukiem māsu Kitiju, kurai ap vasaras vidu vajadzēja atgriezties no ārzemēm un kurai bija ieteikts peldēties. Kitija rakstīja no kūrorta, ka viņa ne par ko tā nesapņojot kā par iespēju pavadīt vasaru kopā ar Dolliju Jergušovā, kur tik daudz viņu abu bērnības atmiņu.

Sākumā lauku dzīve Dollijai bija ļoti grūta. Viņa bija dzīvojusi laukos bērnībā, un atmiņā bija palicis iespaids, ka laukos rodams glābiņš no visām pilsētas dzīves nepatikšanām, ka lauku dzīve gan nav skaista (ar to Dollija viegli varēja samierināties), toties lēta un ērta: visa kā diezgan, viss lēts, visu var dabūt un bērniem tur ir labi. Bet tagad, atbraukusi laukos jau kā saimniece, viņa redzēja, ka viss ir gluži citādi, nekā domāts.

Otrā dienā pēc viņu atbraukšanas uznāca liela lietus gāze, un naktī ūdens sāka tecēt gan gaitenī, gan bērnistabā; gultiņas bija jāpārvāc uz viesistabu. Ļaužu virējas nebija; no deviņām govīm, pēc lopu kopējas stāstījuma, dažas bija grūsnas, citas pirmpienes, citas pārāk vecas, bet pārējās cietiem cičiem; sviesta un piena pat bērniem nepietika. Olu nebija. Vistas nevarēja dabūt; cepa un vārīja vecus, zilganus, dzīslainus gaiļus. Nevarēja sadabūt sievas, kas izmazgātu grīdas, — visas aizņemtas pie kartupeļiem. Nevarēja vizināties, jo viens zirgs pastāvīgi klupa un raustīja aizjūgu. Nebija kur peldēties — viss upes krasts lopu izmīdīts un klajš uz ceļa pusi; pat pastaigāties nevarēja iziet, jo lopi caur salauzto sētu nāca dārzā, un bija viens briesmīgs bullis, kas bauroja un tālab droši vien arī badījās. Skapju drēbju novietošanai nebija. Tos, kas bija, nevarēja aizvērt, un tie paši no sevis vērās vaļā, kad tiem staigāja garām. Čuguna katlu un podu nebija; trūka arī katla veļas mazgātavā un pat gludināmā dēļa meitu istabā.

Sākumā, ieguvusi nevis mieru un atpūtu, bet nokļuvusi šajās, pēc viņas domām, baigajās nelaimēs, Darja Aleksandrovna bija izmisusi: pūlējās visiem spēkiem, juta stāvokļa bezizeju un ik mirkli valdīja asaras, kas tai rietēja acīs. Pārvaldnieks, bijušais vahtmistrs, kuru

Stepans Arkadjičs bija iemīļojis un paņēmis un iecēlis amatā no šveicariem viņa skaistā un cienīgā izskata dēļ, nemaz nejuta līdzi Darjai Aleksandrovnai viņas nelaimēs un sacīja tikai: «Nekādi nav iespējams, ļaudis tik nejauki,» — un nekur nepalīdzēja.

Šķita, ka nav nekādas izejas. Bet Oblonsku namā, tāpat kā visos ģimeņu namos, bija kāda nemanāma, bet ļoti svarīga un ļoti noderīga persona — Matrjona Fiļimonovna. Tā mierināja kundzi, apgalvodama, ka viss nokārtosies (tas bija viņas izteiciens, un Matvejs to bija aizguvis no viņas), un pati bez steigas un uztraukuma darbojās.

Viņa tūdaļ sadraudzējās ar pārvaldnieka sievu un jau pirmajā dienā kopā ar to un ar pašu pārvaldnieku dzēra tēju zem akācijām un pārsprieda visas darīšanas. Drīz vien zem akācijām nodibinājās Matrjonas Fiļimonovnas klubs, un te, šai klubā, kurā bija pārvaldnieka sieva, sādžas vecākais un kantorists, pamazām sāka nolīdzināties visas dzīves grūtības, un pēc nedēļas patiešām viss nokārtojās. Salaboja jumtu, sameklēja virēju — sādžas vecākā kūmu, nopirka vistas, govis sāka dot pienu, dārzu aizžogoja ar kārtīm, veļas rulli pagatavoja galdnieks, skapjiem pierīkoja krampīšus, un tie vairs patvarīgi nevērās vaļā, ar zaldātu vadmalu pārvilktais gludināmais dēlis nogulās no krēsla atzveltnes uz kumodi, un meitu istabā sāka ost pēc gludekļa.

— Nu re! Bet jūs jau sākāt krist izmisumā, — Matrjona Fiļimonovna teica, norādot uz dēli.

Pat peldētavu ierīkoja no pītiem salmu režģiem. Lilija sāka peldēties, un kaut daļēji piepildījās Darjas Aleksandrovnas ilgas pēc ērtas, kaut arī ne visai mierīgas lauku dzīves. Mierīga ar sešiem bērniem Darja Aleksandrovna nevarēja būt. Viens saslima, otrs varēja saslimt, trešajam kaut kā trūka, ceturtajam parādījās slikta rakstura pazīmes un tā tālāk un tā joprojām. Reti reti pagadījās īsi miera brīži. Bet šīs rūpes un nemiers Darjai Aleksandrovnai bija vienīgā iespējamā laime. Ja to nebūtu, viņa paliktu gluži viena ar savām domām par vīru, kas viņu nemīlēja. Un bez tam, lai cik lielas mātei bija bailes no slimībām, lai cik smagas pašas šīs slimības un bēdas par sliktajām tieksmēm, kas atklājās bērnu raksturā, — paši bērni tagad jau atmaksāja tai ar sīkiem priekiem par viņas bēdām. Šie prieki bija tik sīciņi un nemanāmi kā zelta graudiņi smiltīs, un ļaunos mirkļos viņa redzēja tikai bēdas, tikai smiltis; bet bija arī labi brīži, kad viņa redzēja vienīgi prieku, vienīgi zeltu.

Tagad lauku vientulībā, viņa arvien biežāk un biežāk sāka apzināties šos priekus. Bieži, lūkodamās uz saviem bērniem, viņa visvisādi pūlējās, lai pārliecinātu sevi, ka maldās, ka, būdama māte, nav objektīva pret viņiem, tomēr nespēja nesacīt sev, ka viņai ir brīnišķīgi bērni, visi seši, dažādos veidos, tomēr tādi, kādi reti gadās, — un bija laimīga ar viņiem un lepojās ar viņiem.

VIII

Maija beigās, kad viss jau vairāk vai mazāk bija nokārtojies, viņa saņēma no vīra atbildi uz savu sūdzēšanos par lauku dzīves neērtībām. Viņš rakstīja tai, lūgdams piedošanu par to, ka neesot visu apsvēris, un solījās atbraukt, tiklīdz radīšoties iespēja. Šāda izdevība neradās, un Darja Aleksandrovna līdz jūnija sākumam nodzīvoja laukos viena.

Pēterdienas gavēņa svētdienā Darja Aleksandrovna veda visus savus bērnus uz baznīcu pie dievgalda. Darja Aleksandrovna intīmās filozofiskās sarunās ar māsu, māti, draugiem ļoti bieži tos pārsteidza ar savu brīvdomību par reliģiju. Viņai bija sava dīvaina metempsihozes reliģija, kurai tā nešaubīgi ticēja, maz rūpēdamās par baznīcas dogmatiem. Bet ģimenē viņa — un ne tikai tādēļ, lai rādītu priekšzīmi, bet no visas sirds, — stingri pildīja visus baznīcas priekšrakstus, un tas, ka bērni gandrīz gadu nav bijuši pie dievgalda, viņu ļoti uztrauca, un viņa ar pilnīgu Matrjonas Fiļimonovnas atbalstu un piekrišanu nolēma to izdarīt tagad, vasarā.

Darja Aleksandrovna jau kopš vairākām dienām prātoja, kā visus bērnus apģērbt. Tika šūdināti, pārtaisīti un mazgāti svārciņi, tika izlaistas iešuves un apšuves, piešūtas podziņas un sagatavotas lentas. Daudz galvas sāpju Darjai Aleksandrovnai sagādāja Taņas tērps, kuru apņēmās šūt angliete. Pāršūdama angliete bija nevietā iztaisījusi izgriezumu, pārmērīgi ieņēmusi piedurknes un tērpu gandrīz pavisam sabojājusi. Taņai bija tā sažņaugti pleci, ka negribējās ne skatīties. Bet Matrjonai Fiļimonovnai iešāvās prātā ielaist ķīlīšus un uztaisīt pelerīnīti. Kļūda tika izlabota, bet ar anglieti iznāca gluži vai ķilda. No rīta tomēr viss nokārtojās, un ap pulksten deviņiem, līdz kādam laikam mācītājs bija lūgts novilcināt dievkalpojuma sākumu, uzpostie un priekā starojošie bērni stāvēja lieveņa priekšā pie ekipāžas, gaidot māti.

Ekipāžā klūpošā Meļņa vietā pēc Matrjonas Filimonovnas protekcijas iejūdza pārvaldnieka Brūni, un Darja Aleksandrovna, aizkavējusies rūpēs par savu tualeti, iznāca baltā muslīna tērpā, lai sēstos ratos.

Darja Aleksandrovna kārtoja matus un ģērbās ar rūpēm un satraukumu. Agrāk viņa bija ģērbusies pati sev, lai būtu skaista un patiktu; vēlāk, jo vecāka kļuva, jo vairāk tai netikās ģērbties; viņa redzēja, cik neglīta ir kļuvusi. Bet tagad viņa atkal ģērbās ar prieku un satraukumu. Tagad viņa vairs neģērbās pati sev, savam skaistumam, bet gan tāpēc, lai viņa, būdama šo brīnišķīgo būtņu māte, nebojātu kopējo iespaidu. Un, palūkojusies pēdējo reizi spogulī, bija apmierināta ar sevi. Viņa bija glīta. Ne jau tik glīta, cik glīta kādreiz vēlējās būt ballē, bet diezgan glīta tam mērķim, kāds tagad stāvēja viņas priekšā.

Baznīcā nebija neviena cita kā tikai zemnieki, muižas kalpi un viņu sievas. Bet Darja Aleksandrovna redzēja — vai arī tai šķita, ka redz, — sajūsmu par viņas bērniem un viņu pašu. Bērni bija jauki ne vien ar savu izskatu un ar saviem svētku tērpiem, bet tie bija jauki arī ar savu uzvedību. Tiesa, Aļoša stāvēja ne visai rātni: viņš allaž grozījās un gribēja apskatīt savu kamzolīti no mugurpuses, tomēr viņš bija neparasti jauks. Taņa stāvēja kā liels cilvēks un uzraudzīja mazos. Bet mazākā, Lilija, bija aizkustinoša savā naivajā izbrīnā par visu, un grūti bija nepasmaidīt, kad, apēdusi dievmaizīti, viņa sacīja: «Please, some more.»

Atgriežoties mājās, bērni juta, ka norisinājies kas svinīgs, un bija ļoti rātni.

Arī mājās viss gāja labi, bet pie brokastgalda Griša bija sācis svilpot un, kas pats ļaunākais, nepaklausījis anglietei, par ko atstāts bez saldā pīrāga. Ja Darja Aleksandrovna pati būtu bijusi klāt, viņa nebūtu ļāvusi šādā dienā nonākt līdz sodam, bet vēlāk jau vajadzēja atbalstīt anglietes rīkojumu, un viņa apstiprināja tās lēmumu, ka Griša nedabūs saldo pīrāgu. Tas mazliet sabojāja vispārējo prieku.

Griša raudāja, sacīdams, ka arī Koļeņka esot svilpojis, bet tas, lūk, neesot vis sodīts, un ka viņš raudot nevis pīrāga dēļ, — viņam esot viss vienalga, — bet gan tādēļ, ka pret viņu izturoties netaisni. Tas jau bija pārāk skumji, un Darja Aleksandrovna nolēma aprunāties ar anglieti, lai Grišam.piedotu, un devās pie tās. Un tad, iedama cauri zālei, Darja Aleksandrovna ieraudzīja skatu, kas piepildīja viņas sirdi ar tādu prieku, ka asaras saskrēja acīs, un viņa pati apžēloja noziedznieku.

Sodītais sēdēja zālē uz stūra loga palodas; viņam blakus stāvēja Taņa ar šķīvi. Teikdamās aiznest pusdienu lellēm, viņa bija izlūgusies no anglietes atļauju aiznest savu pīrāga gabalu uz bērnistabu, bet atnesusi to brālim. Turpinādams raudāt par netaisnipiespriesto sodu, tas ēda atnesto pīrāgu un elsodams bilda: «Ēd arī pati, ēdīsim abi… abi kopā.»

Taņu sākumā bija saviļņojis žēlums pār Grišu, vēlāk savas labdarīgās rīcības apziņa, un arī viņai bija asaras acīs, bet viņa neatsacīdamās ēda savu tiesu.

Ieraudzījuši māti, viņi izbijās, bet, .ielūkojušies tai sejā, saprata, ka darījuši labi, iesmējās un, kaut gan mutes bija pilnas pīrāga, sāka slaucīt ar rokām smaidošās lūpas un nozieda savas starojošās sejas ar asarām un ar ievārījumu.

— Mīļie! Jauno, balto kleitu! Taņa! Griša! — māte sauca, pūlēdamās paglābt tērpu un ar asarām acīs smaidīdama svētlaimīgu sajūsmas smaidu.

Jaunos tērpus noģērba, meitenēm lika uzvilkt blūzītes, bet zēniem vecos kamzolīšus, lika iejūgt līnijratus — atkal pārvaldniekam par sarūgtinājumu Brūni vidū, — lai brauktu sēņot un uz peldētavu. Bērnistabā sacēlās sajūsmas spiedzienu vētra un neaprima līdz pat braukšanai uz peldētavu.

Sēņu salasīja veselu grozu, pat Lilija atrada bērzlapi. Agrāk notika tā, ka mis Gula sameklēja un viņai parādīja, bet tagad viņa pati uzgāja prāvu bērzlapes podiņu, un atskanēja vispārējs sajūsmas sauciens: «Lilija atrada podiņu!»

Vēlāk nobrauca pie upes, novietoja zirgus zem bērziņiem un devās uz peldētavu. Kučieris Terentijs, piesējis pie koka zirgus, kas kāvās ar dunduriem, atgulās bērza ēnā, noviļādams zāli, un pīpēja savu tīteni, bet no peldētavas viņam skanēja ausīs nerimtīga un jautra bērnu spiegšana.

Lai gan grūti bija uzraudzīt visus bērnus un uzmanīt viņu nerātnības, lai gan grūti bija paturēt prātā un nesajaukt visas tās zeķītes, biksītes un zābaciņus no tik daudzām un dažādām kājām, atraisīt, atpogāt un aizsiet visas šīs lentītes un podziņas, Darjai Aleksandrovnai nebija lielākas baudas kā peldēties kopā ar bērniem, jo viņai arī pašai peldēšanās allaž patika un viņa to uzskatīja par ļoti veselīgu bērniem. Un viņai bija liela bauda aptaustīt visas šīs kājiņas, uzmaucot tām zeķītes, ņemt rokās un peldināt ūdenī kailos augumiņus un dzirdēt gan prieka, gan izbīļa spiedzienus, redzēt šīs aizelsušās sejiņas ar platajām, izbiedētajām un priecīgajām acīm, redzēt šos savus ķerubiņus, kas cits citam šļāca virsū ūdeni.

Kad puse bērnu bija jau apģērbti, pie peldētavas pienāca un bikli apstājās svētku drānās saģērbušās sievas, kas bija gājušas lasīt vilkpienes un zaķakāpostus.

Matrjona Fiļimonovna pasauca vienu no viņām, lai iedotu pažāvēt ūdenī iekritušo palagu un kreklu, un Darja Aleksandrovna sāka ar sievām runāties. Sievas sākumā ķiķināja delnā un neapjēdza, ko tām jautā, bet tad kļuva drošākas un iesila tērzēšanā, tūdaļ izpelnīdamās Darjas Aleksandrovnas labvēlību, jo visas tās sirsnīgi jūsmoja par viņas bērniem.

— Re, kāda skaistulīte, balta kā cukurs, — sacīja viena, lūkodamās uz Taņečku un pašūpodama galvu — Bet vājina gan …

— Jā, bija slima.

— Vai tu re, arī to peldinājāt, — sacīja cita, domādama zīdaini.

— Nē, viņam tikai trīs mēneši, — Darja Aleksandrovna ar lepnumu atbildēja.

Vai tu re!

— Vai tev arī ir bērni?

— Bija četri, palika divi: puisēns un meitenīte. Jau pirms pagājušā gavēņa atšķīru no krūts.

— Cik tad viņai ir?

— Otrais gadiņš.

— Kāpēc tad tu tik ilgi zīdīji?

— Tāds jau mūsu ieradums: trīs gavēņus …

Un saruna Darjai Aleksandrovnai kļuva ļoti interesanta: kā notika dzemdības? Ar ko bērns slimoja? Kur vīrs? Vai bieži pārrodas mājās?

Darjai Aleksandrovnai negribējās šķirties no sievām, tik ļoti viņai patika ar tām sarunāties, tik vienādas bija viņu intereses. Bet visvairāk Darjai Aleksandrovnai patika tas, ka viņa skaidri redzēja — visas šīs sievietes priecājas pa to, cik viņai daudz bērnu un cik jauki tie visi. Sievas sasmīdināja Darju Aleksandrovnu un nokaitināja anglieti ar to, ka tā bija kļuvusi viņām par neizprotamu smieklu iemeslu. Kāda no jaunajām sievām cieši lūkojās anglietē, kas ģērbās pati pēdējā, un, kad tā uzmauca jau trešos svārkus, jaunā sieva vairs nenocietās, neizteikuši piezīmi: «Vai tu re, tīņā un tīņā, bet vēl nav diezgan!» — viņa sacīja, un visas izplūda skaļos smieklos.

IX

Izpeldināto bērnu vidū, kas slapjiem matiem sēdēja tai visapkārt ratos, Darja Aleksandrovna ar lakatiņu galvā jau tuvojās mājai, kad kučieris sacīja:

— Kāds kungs nāk, liekas, Pokrovas kungs.

Darja Aleksandrovna palūkojās uz to pusi un kļuva priecīga, ieraudzījusi pelēkā platmalē un pelēkā mētelī ģērbtu pazīstamo Levina stāvu; viņš nāca tiem pretim. Viņa vienmēr priecājās, Levinu satiekot, bet šodien bija jo sevišķi priecīga, ka viņš redz to visā viņas godībā. Neviens nespēja izprast viņas lepnumu labāk par Levinu.

Satiekot viņu, Levins ieraudzīja vienu no savām iedomātām nākamās ģimenes dzīves ainām.

— Jūs esat gluži kā cāļu māte, Darja Aleksandrovna.

— Ak, kā es priecājos! — viņa teica, sniegdama tam roku.

— Priecājaties, bet neziņojāt. Pie manis brālis dzīvo. Es jau no Stivas saņēmu zīmīti, ka jūs esat šeit.

— No Stivas? — Darja Aleksandrovna ar izbrīnu vaicāja.

— Jā, viņš raksta, ka jūs esot pārcēlusies šurp, un domā, ka jūs man atļaušot būt jums palīdzīgam, — Levins sacīja un, to pateicis, pēkšņi samulsa, aprāva runu un klusēdams turpināja soļot blakus līnijratiem, šad tad noraudams jauno liepu atvasītes un košļādams tās. Viņš samulsa, iedomādamies, ka Darjai Aleksandrovnai var būt nepatīkama sveša cilvēka palīdzība šādā lietā, ko taču vajadzēja izdarīt viņas vīram. Darjai Aleksandrovnai patiešām nepatika šis Stepana Arkadjiča paradums uzkraut savas ģimenes darīšanas svešiem cilvēkiem. Un viņa tūdaļ saprata, ka Levins domā par to. Lūk, tieši par šo izpratnes smalkumu, par šo smalkjūtību Darja Aleksandrovna mīlēja Levinu.

— Es, zināms, sapratu, — Levins teica, — ka tas nozīmē vienīgi to, ka jūs gribat mani redzēt, un es ļoti priecājos. Protams, varu iedomāties, ka jums, pilsētas namamātei, te viss šķiet mežonīgs, un, ja kas vajadzīgs, esmu jūsu rīcībā.

— Ai nē! — Dollija teica. — Sākumā tiešām bija daudz neērtību, bet tagad jau viss ir Joti labi nokārtojies, pateicoties manai vecajai auklei, — viņa sacīja, norādot uz Matrjonu Fiļimonovnu, kas saprata, ka runā par viņu, un jautri un draudzīgi uzsmaidīja Levinam. Viņa to pazina un zināja, ka tas ir labs līgavainis jaunkundzei, un vēlējās, lai viss laimīgi beigtos.

— Lūdzu, sēdieties ratos, mēs te saspiedīsimies ciešāk, — viņa tam teica.

— Nē, es paiešos kājām. Bērni, kurš nāks man līdzi skrieties ar zirgiem?

Bērni Levinu pazina ļoti maz, neatcerējās, kad būtu to redzējuši, tomēr viņos nemanīja tās savādās kautrības un pretīguma sajūtas pret Levinu, kādu bērni tik bieži izjūt pret liekulīgiem pieaugušiem cilvēkiem un par ko viņus tik bieži un tik sāpīgi soda. Jebkāda izlikšanās spēj piekrāpt pašu gudrāko pieaugušo cilvēku, lai gan tas, kā saka, visam redz cauri, bet visaprobežotākais bērns nojauš šādu izlikšanos un novēršas no tās, vienalga, cik veikli tā būtu apslēpta. Lai kādi trūkumi bija Levinam, bet no izlikšanās tam nebija ne vēsts, tāpēc bērni veltīja viņam tādu pašu draudzību, kādu tie redzēja mātes sejā. Pēc viņa aicinājuma divi vecākie tūdaļ nolēca no ratiem un skrēja viņam līdzi tikpat vienkārši, kā tie būtu skrējuši līdzi auklei, mis Guļai vai mātei. Arī Lilija sāka lūgties, lai to laižot pie krusttēva, un māte sniedza to viņam; Levins uzsēdināja bērnu sev plecā un sāka skriet.

— Nebīstieties, nebīstieties, Darja Aleksandrovna! — viņš sauca, jautri uzsmaidīdams mātei. — Es viņai nenodarīšu sāpes un nenometīšu zemē.

Un, lūkodamās uz viņa veiklajām, spēcīgajām, uzmanīgi rūpīgajām un pārāk saspringtajām kustībām, māte nomierinājās un priecīgi un labvēlīgi smaidīja, skatīdamās viņā.

Te, laukos, kopā ar bērniem un viņam simpātisko Darju Aleksandrovnu Levinu pārņēma tā bērnišķi jautrā noskaņa, kāda viņam bieži uznāca un kas Darjai Aleksandrovnai viņā jo sevišķi patika. Skraidīdams kopā ar bērniem, viņš mācīja tos vingrot, smīdināja mis Gulu ar savu slikto angļu valodu un stāstīja Darjai Aleksandrovnai par savu darbu laukos.

Pēc pusdienām Darja Aleksandrovna, sēžot divatā ar viņu uz balkona, sāka runāt par Kitiju.

— Vai jūs zināt? Kitija brauks šurp un visu vasaru dzīvos kopā ar mani.

— Patiešām? — viņš pietvīkdams teica un tūdaļ, lai mainītu sarunas tematu, jautāja: — Tātad atsūtīt jums divas govis? Ja jūs gribat norēķināties, tad, lūdzu, maksājiet man pieci rubļi mēnesī, ja jums tīk man pāri darīt.

— Nē, pateicos. Nu jau esam iekārtojušies.

— Tādā gadījumā apskatīšu jūsu govis un, ja atļausiet, došu rīkojumu, kā tās jābaro. Viss atkarīgs no barošanas.

Un Levins, lai tikai novirzītu sarunu, izklāstīja Darjai Aleksandrovnai veselu piensaimniecības teoriju, kuras saturs bija tāds, ka govs esot tikai mašīna barības pārstrādāšanai pienā, un tā tālāk.

To runādams, viņš kaisli vēlējās dzirdēt par Kitiju ko tuvāk un reizē baidījās no tā. Viņš baidījās, ka sagrūs viņa miers, kas bija iegūts ar tik lielām pūlēm.

— Jā, bet tas viss ir jāuzmana, un kas tad to darīs? — Darja Aleksandrovna negribīgi atbildēja.

Viņa savu saimniecību ar Matrjonas Fiļimonovnas starpniecību tagad bija tik labi nokārtojusi, ka viņai negribējās neko vairs mainīt; un viņa arī neticēja Levina lauksaimnieciskām zināšanām. Prātošana par to, ka govs esot mašīna piena taisīšanai, viņai likās aizdomīga. Tai šķita, ka līdzīgas prātošanas var saimniekošanu tikai traucēt. Tai šķita, ka viss ir daudz vienkāršāk: ka vajag tikai, kā skaidroja Matrjona Fiļimonovna, dot Raibaļai un Baltvēderei vairāk barības un dziras un nejaut pavāram stiept projām virtuves samazgas veļas mazgātājas govij. Tas bija skaidrs. Bet prātošana par miltu un zāles barību bija neskaidra un apšaubāma. Tomēr galvenais bija tas, ka viņai gribējās parunāties par Kitiju.

X

— Kitija man raksta, ka neko tik ļoti nevēloties kā vientulību un mieru, — Dollija teica pēc klusuma brīža.

— Bet kā viņai ar veselību, vai labāk? t— Levins satraukti vaicāja.

— Paldies dievam, viņa ir gluži izveseļojusies. Es nekad neticēju, ka viņai būtu kāda plaušu kaite.

— Ak, es ļoti priecājos! — Levins teica, un Dollija šķita pamanām viņa sejā kaut ko aizkustinošu un bezpalīdzīgu tai brīdī, kad Levins to sacīja un pēc tam klusēdams viņā lūkojās.

— Paklausieties, Konstantin Dmitrič, — Darja Aleksandrovna teica, smaidot savu labsirdīgo un mazliet zobgalīgo smaidu, — par ko jūs dusmojaties uz Kitiju?

— Es? Es nedusmojos, — Levins sacīja.

— Nē, jūs dusmojaties. Kāpēc jūs neapciemojāt ne mūs, ne viņus, kad bijāt Maskavā?

— Darja Aleksandrovna, — viņš teica, nosarkdams līdz matu galiem, — es tiešām brīnos, ka jūs ar savu labsirdību to nesajūtat. Kā jums nav manis vienkārši žēl, kad jūs zināt…

— Ko es zinu?

— Zināt, ka es bildināju un ka man atteica, — Levins izsacīja, un viss tas maigums, ko pirms mirkļa viņš juta pret Kitiju, pazuda, un viņa dvēseli piepildīja dusmas par aizvainojumu.

— Kādēļ jūs domājat, ka es to zinu?

— Tāpēc, ka visi to zina.

— Tur nu gan jūs maldāties; es to nezināju, kaut arī nojautu.

— Tiešām? Nu, tad tagad jūs to zināt.

— Es tikai zināju, ka noticis kaut kas tāds, kas viņu šausmīgi nomocīja, un ka viņa lūdza mani nekad par to nerunāt. Un, ja jau viņa man nav teikusi, tad viņa nevienam to nav teikusi. Bet kas tad starp jums notika? Pastāstiet man!

— Es jums jau teicu, kas notika.

— Kad?

— Toreiz, kad pēdējo reizi biju pie jums.

— Bet vai zināt, ko es jums teikšu, — Darja Aleksandrovna sacīja, — man viņas Joti ļoti žēl. Jūs ciešat tikai aiz lepnības …

— Var jau būt, — Levins teica, — bet…

Viņa to pārtrauca:

— Bet viņas, nabadzītes, man ļoti ļoti žēl. Tagad es visu saprotu.

— Nu, Darja Aleksandrovna, atvainojiet mani! — viņš teica pieceldamies. — Ardievu! Darja Aleksandrovna, uz redzēšanos!

— Nē, pagaidiet, — viņa sacīja, satverdama to pie ' piedurknes. — Pagaidiet, sēdieties!

— Lūdzu, lūdzu, nerunāsim par to! — viņš teica, apsēzdamies un reizē juzdams, ka viņa sirdī ceļas augšup un sakustas cerības, kas viņam likās jau mirušas.

— Ja es jūs nemīlētu, — Darja Aleksandrovna teica, un asaras viņai pieplūda acīs, — ja es jūs nepazītu tā, kā es jūs pazīstu …

Jūtas, kas likās mirušas, atdzīvojās arvien vairāk un vairāk, cēlās augšup un pārņēma Levina sirdi.

— Jā, tagad es visu saprotu, — Darja Aleksandrovna turpināja. — Jūs to nespējat saprast; jums, vīriešiem, kam pieder brīvība un izvēle, arvien ir skaidrs, kuru jūs mīlat. Bet meitene, kas dzīvo gaidās, ar savu sievišķo, meitenīgo kaunu, meitene, kura redz jūs, vīriešus, iztālēm, katru vārdu ņem par pilnu, — meitenei kādreiz ir un var būt tādas jūtas, kad vina nezina, ko atbildēt.

— Jā, ja sirds nesaka …

— Nē, sirds saka gan, bet jūs padomājiet: jūs, vīrieši, iecerat meiteni, jūs ciemojaties viņas namā, jūs tuvināties, izlūkojat, nogaidāt, vai atradīsiet to, ko mīlat, un tikai tad, kad esat pārliecināti, ka patiešām mīlat, jūs nākat ar bildinājumu …

— Nu, gluži tā vis nav.

— Vienalga, jūs nākat ar bildinājumu tikai tad, kad jūsu mīlestība jau nobriedusi un kad starp divām izvēlamām kādā pusē jau ir pārsvars. Bet meitenei nejautā. Grib, lai viņa pati izvēlas, bet viņa nevar izvēlēties un tikai atbild: jā vai nē.

«Jā, izvēle starp mani un Vronski,» Levins nodomāja, un mironis, kas viņa dvēselē bija atdzīvojies, atkal nomira un tikai sāpīgi spieda viņa sirdi.

— Darja Aleksandrovna, — viņš teica, — tā izvēlas tērpu vai kaut kādu pirkumu, bet ne mīlestību. Izvēle ir notikusi, un jo labāk … Un atkārtošanās vairs nevar būt.

— Ak lepnums, lepnums! — Darja Aleksandrovna teica, it kā nicinot viņu par šo jūtu zemiskumu salīdzinājumā ar kādām citām jūtām, ko pazīst vienīgi sievietes. — Toreiz, kad jūs Kitiju bildinājāt, viņa bija tieši tādā stāvoklī, kad nav iespējams atbildēt. Viņā notika svārstīšanās. Svārstīšanās: jūs vai Vronskis. Viņu tā redzēja katru dienu, jūs nebija redzējusi ļoti sen. Protams, ja viņa būtu vecāka, — es, piemēram, viņas vietā nešaubītos. Man Vronskis arvien bija pretīgs, un tā tas arī beidzās.

Levins atcerējās Kitijas atbildi. Viņa teica: «Nē, tas nevar notikt.»

— Darja Aleksandrovna, — viņš vēsi teica, — es loti cienu jūsu uzticēšanos, bet domāju, ka jūs maldāties. Un, vai nu man ir, vai nav taisnība, šis lepnums, kuru jūs tā nicināt, ir panācis to, ka nekādas domas par Katrinu Aleksandrovnu man nav iespējamas, — jūs saprotat, nemaz nav iespējamas.

— Es vēl teikšu tikai vienu: jums jāsaprot, ka es runāju par māsu, kuru mīlu kā pati savus bērnus. Es nesaku, ka viņa jūs mīl, bet es tikai gribēju teikt, ka viņas noraidījums tai brīdī vēl neko nepierāda.

— Es nezinu! — Levins iesaucās, uzlēkdams kājās. — Ja jūs zinātu, kā jūs mani sāpināt! Tas ir tāpat, kā jums būtu miris bērns, bet jums teiktu: bet viņš bija tāds un tāds un būtu varējis dzīvot, un jūs par viņu priecātos. Bet viņš ir miris, miris, miris …

— Kāds jūs jocīgs, — Darja Aleksandrovna teica ar skumju smaidu, par spīti Levina satraukumam. — Jā, tagad es arvien vairāk un vairāk saprotu, — viņa domīgi turpināja. — Tātad jūs neapciemosiet mūs, kad Kitija būs šeit?

— Nē, neapciemošu. Protams, es neizvairīšos no Kat

rinas Aleksandrovnas, bet, kur vien varēšu, centīšos pasargāt viņu no savas netīkamās klātbūtnes.

— Ļoti ļoti jocīgs jūs esat, — Darja Aleksandrovna atkārtoja, ar maigumu lūkodamās viņa sejā. — Nu labi, lai paliek tā, it kā mēs nekā par to nebūtu runājuši. Pēc kā tu ienāci, Taņa? — Darja Aleksandrovna franciski jautāja ienākušajai meitenei.

— Māmiņ, kur mana lāpstiņa?

— Es tev jautāju franciski, un tev man jāatbild tāpat.

Meitenīte gribēja atbildēt, bet bija aizmirsusi, kā sauc lāpstiņu franciski; māte tai pateica un vēlāk tāpat franciski pastāstīja, kur lāpstiņa meklējama. Un tas Levinā ieviesa nepatiku.

Tagad viņam Darjas Aleksandrovnas namā un viņas bērnos nekas vairs nelikās tik jauks kā pirmīt.

«Un kāpēc viņa sarunājas ar bērniem franciski?» viņš nodomāja. «Cik tas ir nedabiski un neīsti! Un bērni to jūt. Iemācīt franciski un atradināt no patiesīguma,» viņš sevī domāja, nezinādams, ka Darjai Aleksandrovnai pašai tas viss jau divdesmitiem reižu nācis prātā, un viņa tomēr, kaut arī par ļaunu patiesīgumam, uzskatīja par nepieciešamu šādā ceļā izglītot savus bērnus.

— Bet kur tad jums jāsteidzas? Pasēdiet vēl!

Levins palika uz tēju, bet visa viņa jautrība bija zudusi, un viņš jutās neērti.

Pēc tējas viņš izgāja priekšnamā un lika piebraukt zirgus, bet, kad atgriezās, atrada Darju Aleksandrovnu satrauktu, ar noskumušu seju un asarām acīs. Tai laikā, kamēr Levins bija izgājis, Darju Aleksandrovnu pārsteidza notikums, kas sagrāva visu viņas šās dienas prieku un lepnumu par saviem bērniem. Griša un Taņa bija sakāvušies gumijas bumbiņas dēļ. Darja Aleksandrovna, izdzirdusi kliedzienus bērnu istabā, ieskrēja tur un atrada abus šausmīgā izskatā. Taņa bija ieķērusies Grišam matos, bet tas ar dusmās izķēmotu seju dauzīja māsu ar dūrēm, kur pagadījās. Kaut kas pārtrūka

Darjas Aleksandrovnas sirdī, kad viņa to ieraudzīja. It kā tumsa būtu pārsegusi viņas dzīvi: viņa saprata, ka tie paši viņas bērni, ar kuriem viņa tā lepojās, ir ne tikai visparastākie bērni, bet pat ļauni, slikti audzināti bērni ar rupjām, zvēriskām tieksmēm.

Viņa nespēja vairs ne par ko citu runāt un domāt un nespēja arī nepastāstīt Levinam par savu nelaimi.

Levins redzēja, ka viņa ir nelaimīga, un centās to mierināt, sacīdams, ka tas vēl neliecina neko ļaunu, ka visi bērni kaujas, bet, to sacīdams, savā sirdī domāja: «Nē, es gan neķēmošos un nerunāšu ar saviem bērniem franciski, un man būs pavisam citādi bērni; nevajag tikai bērnus samaitāt un kropļot, tad tie būs jauki. Jā, man būs pavisam citādi bērni.»

Viņš atvadījās un brauca projām, un viņa necentās to aizturēt.

XI

Jūlija vidū pie Levina ieradās sādžas vecākais no māsai piederošās muižiņas, kas atradās divdesmit verstis atstatu no Pokrovas, un ziņoja par saimniecības stāvokli un siena pļauju. Māsas muižiņā galvenais ienākums bija no upmalas p]avām. Agrākos gados pļavas nomāja zemnieki par divdesmit rubļiem desetīnu. Kad muižas pārvaldīšanu uzņēmās Levins, viņš apskatīja pļavas un atzina, ka tās ir daudz vērtīgākas, un noteica cenu divdesmit pieci rubļi par desetīnu. Zemnieki negribēja tik daudz maksāt, un Levinam bija aizdomas, ka viņi atrunāja arī citus nomniekus. Tad Levins aizbrauca uz turieni pats un deva rīkojumu nopļaut pļavas daļēji ar algotiem strādniekiem, daļēji uz pusgrauda. Turienes zemnieki visiem līdzekļiem pretojās šim jaunievedumam, bet palēnām lieta sāka iet, un jau pirmajā gadā pļavas deva gandrīz divreiz lielāku ienākumu. Trešajā un arī pērnajā gadā turpinājās tā pati zemnieku pretestība un siena pļauja risinājās tādā pašā kārtā. Šogad zemnieki bija saņēmuši visas pļavas par trešdaļražu, un tagad sādžas vecākais bija atbraucis

paziņot, ka siena pļauja pabeigta un ka viņš, baidīdamies no lietus, esot pasaucis muižas kantoristu un tā klātbūtnē sadalījis visu sienu, un jau sametis vienpadsmit muižas daļas kaudzes. No nenoteiktajām atbildēm uz jautājumu, cik bijis siena lielākajā pļavā, no steigas, ar kādu sādžas vecākais sadalījis sienu bez atļaujas, no visas viņa valodas Levins noprata, ka šai siena dalīšanā kaut kas nav kārtībā, un nolēma aizbraukt pats visu pārbaudīt.

Aizbraucis ap pusdienas laiku sādžā un atstājis zirgu sētā pie kāda veca vīra, ar kuru bija draudzīgās attiecībās un kurš bija viņa brāļa kādreizējās zīdītājas vīrs, Levins devās pie tā bišu dravā, lai sīkāk uzzinātu no viņa par siena sadalīšanu. Runīgais cienīga izskata sirmgalvis Parmeničs Levinu priecīgi saņēma, izrādīja tam visu savu saimniecību, sīki jo sīki izstāstīja par savām bitēm un par šā gada spietošanu, bet uz Levina vaicājumiem par siena pļauju atbildēja negribot un nenoteikti. Tas vēl vairāk apstiprināja Levina aizdomas. Viņš aizgāja uz pļavu un apskatīja kaudzes. Kaudzēs nevarēja būt pa piecdesmit vezumu, un, lai zemniekus pieķertu, Levins tūlīt lika saukt pajūgus, kas bija veduši sienu, ņemt vienu kaudzi un pārvest to uz šķūni. No kaudzes iznāca tikai trīsdesmit divi vezumi. Kaut gan sādžas vecākais centās iegalvot, ka siens esot bijis čaugans un kaudzēs būšot sasēdies, un dievojās, ka sadalīšana bijusi taisnīga kā dieva pirksts, Levins tomēr palika pie sava, ka siens sadalīts bez viņa pavēles un tāpēc viņš nevarot pieņemt šo sienu par piecdesmit vezumiem kaudzē. Pēc ilgiem strīdiem jautājumu izšķīra tā, ka šīs vienpadsmit kaudzes jāņem zemniekiem savā daļā, rēķinot par piecdesmit vezumu kaudzē, bet muižas daļai jāsamet jaunas kaudzes. Šīs pārrunas un siena sadalīšana turpinājās līdz launagam. Kad bija sadalīts viss siens, Levins uzdeva tālāko pārraudzību kantoristam, atsēdās uz siena gubiņas, kas bija iezīmēta ar iespraustu kārkla zariņu, un lūkojās uz ļaužu pilno pļavu.

Viņa acu priekšā — upes līcī aiz purviņa, — skalām balsīm jautri čalojot, kustējās raiba sievu rinda, un no

izārdītā siena virs gaišzaļā atāla ātri veidojās pelēki un līkumoti vāli. Sievu rindai sekoja vīri ar dakšām, no vāliem izauga platas, augstas, vēderainas siena gubas. Pa kreisi, kur siens jau bija sagrābts, grabēja rati un, milzīgiem dakšu klēpjiem celtas, cita aiz citas nozuda siena gubas, un to vietā cēlās augstu krauti, smagi smaržīga siena vezumi, slīgdami pāri zirgu mugurām.

— Jānovāc, kamēr laiciņš! Tas tikai būs siens! — sacīja vecais, apsēdies Levinam blakus. — Tēja, ne siens! Re, kā knābā, gluži kā pīlēni, kuriem graudus izbēruši! — viņš piebilda, norādīdams uz siena grābējām, kas krava gubiņas. — Kopš pusdienas jau gandrīz pusi aizveduši.

— Pēdējo, vai? — viņš uzsauca puisim, kas brauca garām, stāvēdams ratu priekšā un vicinādams pakulu grožu galu.

— Pēdējo, tēt! — puisis atsaucās, pieturēdams zirgu, un smaidot atskatījās uz jautro, sārto sievu, kas sēdēja ratos un arī smaidīja, tad brauca tālāk.

— Kas tas bija? Vai dēls? — Levins vaicāja.

—Mans pastarītis, — vecais ar vēlīgu smaidu atbildēja.

— Brašs puisis!

— Puika nekas.

— Jau precējies?

— Jā, no ziemsvētku gavēņa būs trešais*gads.

— Vai tad bērni arī jau ir?

— Kas nu par bērniem! Veselu gadu nekā nesaprata un arī kaunējās, — vecais atbildēja. — Ir nu gan siens! īsta tēja! — viņš atkārtoja, gribēdams novirzīt sarunu.

Levins sāka vērīgāk lūkoties Vaņkā Parmenovā un viņa sievā. Tepat netālu tie krāva vezumu. Ivans Parmenovs stāvēja augšā, saņemdams, izlīdzinādams un piemīdāms milzīgos siena klēpjus, kurus sākumā ar rokām, bet vēlāk ar dakšām veikli deva augšā viņa jaunā skaistule sieva. Jaunā sieviete strādāja viegli, jautri, un veikli. Garais, sagulušais siens grūti bija uzdurams dakšās. Viņa vispirms to izkārtoja, iegrūda dakšas, tad ar vingru un ātfu kustību uzgula kātam ar visu sava auguma smagumu un tūdaļ, izliekdama ar sarkanu jostu apņemto muguru, izslējās taisni, un, izriezdama pilnīgo krūti zem baltās blūzītes, ar veiklu tvērienu pārķēra rokās dakšas kātu, un uzmeta klēpi augšā uz vezuma. Ivans steidzīgi, kā redzams, gribēdams pasargāt sievu no katra lieka piepūles mirkļa, plati ieplētis rokas, uztvēra sniegto klēpi un izlīdzināja to vezumā. Uzdevusi pēdējo klēpi ar grābekli, sieva nopurināja aiz kakla aizbirušos gružus, sakārtoja uz baltās, neiedegušās pieres noslīdējušo sarkano lakatu un palīda zem ratiem sasiet vezumu. Ivans tai stāstīja, kā aizmest cilpu aiz āķa, un par kaut ko viņas sacītu skali iesmējās. Viņu abu sejas izteiksmē bija redzama spēcīga, jauna, nesen modusies mīlestība.

XII

Vezums bija nosiets. Ivans nolēca zemē un paņēma krietno, labi baroto zirgu pie pavadas. Sieva uzmeta vezumā grābekli un sparīgiem soļiem, rokas vēzēdama, devās pie citām sievām, kas bija sanākušas pulkā. Ivans, izbraucis uz ceļa, ieslēdzās citu vezumu rindā. Sievas ar grābekļiem plecos, spilgtām krāsām mirdzēdamas un skaņām, jautrām balsīm čalodamas, gāja nopakaļus vezumu rindai. Kāda zema un pirmatnīga sievietes balss uzsāka dziesmu, nodziedāja to līdz atkārtojumam, tad reizē un ar lielu spēku to pašu dziesmu no gala atsāka pussimts dažādas gan zemas, gan smalkas yeselīgas balsis.

Sievas dziedādamas tuvojās Levinam, un viņam šķita, ka nāk virsū negaisa mākonis ar līksmes pērkonu. Mākonis uznāca, aizrāva viņu, un siena gubiņa, uz kuras Levins gulēja, un arī citas gubiņas un vezumi, un visa pļava ar tālo lauku — viss sakustējās un sašūpojās šās mežonīgi jautrās dziesmas iekliedzienu, uzsvilpienu un saucienu taktī. Levinu pārņēma skaudība par šo veselīgo jautrību, uznāca vēlēšanās piedalīties šai dzīves prieka izpausmē. Bet viņš nekā nevarēja darīt, viņam bija jāguļ, jāskatās un jāklausās. Kad ļaudis ar dziesmu nozuda skatam un dzirdei, Levinu pārņēma smagas vientulības skumjas, skumjas par savu fizisko dīkdienību, par savu naidīgumu pret šo svešo pasauli.

Daži no tiem pašiem zemniekiem, kas visvairāk ar viņu strīdējās par sienu, tie, kuriem viņš bija nodarījis pāri, vai arī tie, kuri gribējuši piekrāpt viņu, — šie paši zemnieki tagad jautri klanījās, viņu sveicinot, un tiem, kā redzams, nebija un nevarēja būt pret viņu nekāda ļaunuma, un tie nejuta arī ne vien sirdsapziņas pārmetumus un nožēlošanu, bet pat neatcerējās vairs to, ka gribējuši viņu piekrāpt. Tas viss bija nogrimis jautrajā kopīga darba jūrā. Dievs devis dienu, dievs devis spēku. Kā diena, tā spēks ziedots darbam, un darbā pašā ir tā alga. Bet kam šis darbs? Kādi būs darba augļi? Šādas domas te niecīgas un liekas.

Levins bieži ar prieku bija vērojis šo dzīvi, bieži apskaudis ļaudis, kas šo dzīvi dzīvo, bet šodien pirmoreiz, īpaši pēc tā, ko viņš redzēja Ivana Parmenova un viņa jaunās sievas attiecībās un kas viņu ļoti iespaidoja, — šodien pirmoreiz Levinam skaidri ienāca prātā doma, ka no viņa paša atkarīga iespēja pārmainīt šo smago, dīkdienīgo, māksloto dzīvi, arī personīgo, kādu viņš dzīvoja, pret šādu tīru un kopīgu, jauku darba dzīvi.

Vecais, kas sēdēja viņam blakus, sen jau bija aizgājis mājās; visi ļaudis bija projām. Tuvākie aizbraukuši mājās, bet tālākie sapulcējušies pļavmalē vakariņās un naktsguļai. Levins, ļaužu nemanīts, joprojām gulēja siena gubiņā un lūkojās, klausījās un pārdomāja. Ļaudis, kas bija palikuši pļavā pārnakšņot, gandrīz nemaz negulēja šai īsajā vasaras naktī. Sākumā bija dzirdami skaņi smiekli un kopīgas jautras sarunas pie vakariņām, vēlāk atkal dziesmas un smiekli.

Visa garā darba diena neatstāja viņos nekādu pēdu, atskaitot jautrību. Pirms rītausmas viss apklusa. Bija dzirdama tikai naksnīgā varžu kurkstēšana purvā un zirgu šņācieni rīta miglas klātajā pļavā. Atģidies Levins piecēlās no siena gubiņas un, paskatījies zvaigznēs, saprata, ka pagājusi nakts.

«Nu, ko tad es izdarīšu? Kā es to izdarīšu?» viņš sev vaicāja, cenzdamies izteikt pats sev visu to, ko bija pārdomājis un izjutis šai īsajā naktī. Viss, ko viņš bija pārdomājis un izjutis, sadalāms trijos atsevišķos domu gājienos. Viens — tā bija atsacīšanās no savas vecās dzīves, no savām nederīgajām zināšanām, no savas nekam nevajadzīgās izglītības. Šī atsacīšanās viņam sagādāja baudu un bija itin viegla un vienkārša. Citas domas un iztēles attiecās uz to dzīvi, kādu viņš vēlējās dzīvot turpmāk. Viņš skaidri juta šās nākamās dzīves vienkāršību, tīrību un likumību un bija pārliecināts, ka atradīs šādā dzīvē to apmierinājumu, mieru un pašvērtības apziņu, kuras trūkumu viņš tik sāpīgi izjuta. Bet trešais domu gājiens saistījās ar jautājumu, — kā izdarīt šo pāreju no vecās dzīves uz jauno? Un te viņš nekā skaidra sev nevarēja iztēloties. «Apprecēties? Meklēt darbu un darba nepieciešamību? Pamest Pokrovas muižu? Nopirkt zemi? Ierakstīties zemnieku kopienā? Apprecēt zemnieci? Kā lai izdaru šo pāreju?» atkal un atkal viņš sev jautāja un nerada atbildes. «Nu jā, es taču esmu pavadījis visu nakti bez miega un nespēju visu skaidri pārdomāt,» viņš sev sacīja. «Es izlemšu vēlāk. Tikai viens ir skaidrs, ka šī nakts izšķīrusi manu likteni. Visi mani kādreizējie sapņi par ģimenes dzīvi ir blēņas, tas nav tas,» viņš sev sacīja. «Tas viss ir daudz vienkāršāk un labāk …»

«Cik skaisti!» viņš nodomāja, lūkodamies uz dīvainajiem baltajiem mākoņu vilnīšiem, kas bija apstājušies viņam tiešivirs galvas, pašā debess vidū, un veidoja itin kā perlamutra gliemežvāku. «Cik viss ir skaists šai skaistajā naktī! Un pa kuru laiku te paguvis izveidoties šis gliemežvāks? Es taču vēl nesen skatījos debesīs, un tur nekā nebija — tikai divas baltas svītras. Jā, tā, lūk, gluži nemanot ir mainījušies arī mani uzskati par dzīvi!»

Viņš iznāca no pļavas un devās pa lielceļu uz sādžu. Sacēlās vējiņš, un kļuva pelēcīgi, drūmi. Bija iestājies apmākuma brīdis, krēslas brīdis, kāds parasti nāk pirms ausmas, iekām gaisma vēl nav guvusi pilnīgu uzvaru pār tumsu.

Sadrebinādamies no aukstuma, Levins soļoja ātri, lūkodamies uz zemi. «Kas tad tas? Kāds brauc,» viņš nodomāja, sadzirdis skanam zvārguļus, un pacēla galvu. Soļus četrdesmit no viņa pa to pašu ar mauru aizaugušo lielceļu, pa kuru viņš gāja, pretim brauca četrjūga kariete ar nolaižamu ādas virsu. Aizjūga zirgi spiedās no risām uz dīseles pusi, bet veiklais braucējs, kas sāniski sēdēja uz bukas, turēja dīseli pret vidējo, zirgu iemīto sliedi, lai riteņi ripo pa gludu vietu.

Levins tikai to vien ievēroja un, pat nedomādams, kas tur varētu braukt, izklaidīgi pameta acis uz karieti.

Karietes stūrī snauda vecenīte, bet pie loga, kā redzams, tikko pamodusies, sēdēja jauna meitene, abām rokām pieturēdama baltās naktscepurītes saites. Gaiša un domīga, visa daiļu uri sarežģītu, Levinam svešu iekšēju pārdzīvojumu pilna, viņa skatījās tam pāri uz ausmas blāzmu. Tai pašā mirklī, kad šī parādība jau gaisa, patiesīgās acis palūkojās viņā. Viņa to pazina, un priecīgs izbrīns apstaroja tās seju.

Viņš nevarēja kļūdīties. Pasaulē bija tikai vienas šādas acis. Pasaulē bija tikai viena tāda būtne, kas spēja sakoncentrēt sevī visu viņa dzīves gaišumu un jēgu. Tā bija viņa. Tā bija Kitija. Viņš saprata, ka tā brauc no dzelzceļa stacijas uz Jergušovu. Un tas viss, kas bija satraucis Levinu šai bezmiega naktī, visi viņa nodomi un pieņemtie lēmumi, — viss pēkšņi izgaisa. Viņš ar riebumu atcerējās savu sapņošanu par apprecēšanos ar zemnieci. Vienīgi tur, šai karietē, kas tagad bija pārbraukusi otrā ceļa pusē un strauji attālinājās, — vienīgi tur bija iespējamais atrisinājums viņa dzīves mrklai, kas gulēja pār Levinu visu pēdējo laiku kā smags slogs.

Vairāk viņa nepaskatījās pa karietes logu. Atsperu skaņas vairs nedzirdēja, tikko sadzirdami bija tikai zvārguļi. Suņu rejas liecināja, ka karietē jau izbraukusi cauri sādžai, — un visapkārt palika tikai tukši lauki, sādža priekšā un viņš pats, vientuļš un visam svešs, vientulīgs gājējs uz aizmirsta lielceļa.

Viņš paskatījās debesīs, cerēdams ieraudzīt gliemežvāku, par kuru nupat vēl tā priecājās un kurš personificēja sevī visas viņa pagājušās nakts domas un jūtas. Debesīs vairs neredzēja nekā gliemežvākam līdzīga.

Tur, neaizsniedzamajos augstumos, jau bija norisinājusies noslēpumainā pārvērtība. Nebija ne vēsts no gliemežvāka, bet bija vienmērīgs un līdzens arvien smalkāku un smalkāku vilnīšu paklājs, kas aizsedza gandrīz vai pusi debess. Tā jau kļuvusi gaiši zila un staroja ar tādu pašu maigumu, bet arī ar tādu pašu neaizsniedzamību atbildēja viņa vaicājošajam skatienam.

«Nē,» viņš sev teica, «lai cik laba šāda vienkārša darba dzīve, es nespēju pie tās aiziet. Es mīlu viņu.»

XIII

Neviens, izņemot pašus vistuvākos ļaudis, nezināja, ka Aleksejam Aleksandrovičam, šim izskatā visvēsākajam prāta cilvēkam, piemita kāda viņa rakstura vispārīgiem vilcieniem pretrunīga vājība. Aleksejs Aleksandrovičs nespēja vienaldzīgi dzirdēt un redzēt bērna vai sievietes asaras. Redzot asaras, viņš samulsa, apjuka un pilnīgi zaudēja spējas domāt un apsvērt. Viņa kancelejas pārvaldnieks un sekretārs to zināja un arvien brīdināja lūdzējas, lai tās nekādā ziņā neraud, ja negrib sabojāt savu lietu. «Viņš noskaitīsies un negribēs jūs uzklausīt,» viņi sacīja. Un tiešām, iekšējs satraukums, kādu Aleksejā Aleksandrovičā radīja asaras, izpaudās ātrās dusmās. «Es nevaru, neko nevaru darīt. Lūdzu, ejiet ārā!» viņš tādos gadījumos parasti kliedza.

Kad, atgriežoties no sacīkstēm, Anna viņam paziņoja par savām attiecībām ar Vronski un tūdaļ pēc tam, aizklājusi rokām seju, sāka raudāt, Aleksejs Aleksandrovičs ar visām dusmām, kādas viņā pamodās pret sievu, tai pašā laikā sajuta arī to iekšējo mulsumu, kādu viņā parasti izraisīja asaras. Zinādams to un zinādams ari, ka līdzcietības jūtu izpausme šādā mirklī būtu nesaskanīga ar radušos stāvokli, viņš centās apspiest sevī jebkādu dzīvības izpausmi un tāpēc nekustējās un neskatījās uz sievu. Tieši tādēļ viņa sejā bija iegulusi tā miroņa izteiksme, kas Annu tik ļoti pārsteidza.

Kad viņi piebrauca pie mājas, viņš palīdzēja tai izkāpt no karietes un, sevi pārvarējis, ar parasto pieklājību atvadījās un izteica vārdus, kas neuzlika viņam nekādu saistību: viņš pateica, ka rīt paziņošot tai savu lēmumu.

Sievas atzīšanās, kas apstiprināja viņa ļaunākās aizdomas, ieviesa baigas sāpes Alekseja Aleksandroviča sirdī. Šīs sāpes vēl pavairoja tā dīvainā fiziska žēluma izjūta, kādu viņā radīja sievas asaras. Bet, palicis karietē viens, Aleksejs Aleksandrovičs, sev par brīnumu un prieku, sajuta pilnīgu atbrīvošanos no šīm žēluma jūtām un arī no visām šaubām un greizsirdības mokām, kas viņu tirdīja pēdējā laikā.

Viņš jutās kā cilvēks, kuram izrauts ilgi sāpējis zobs. Pēc briesmīgām sāpēm, kad šķiet, ka no žokļa izrauj kaut ko milzīgu, lielāku par paša galvu, slimnieks pēkšņi, vēl neticēdams savai laimei, jūt, ka nav vairs tā, kas tik ilgu laiku saindējis viņa dzīvi, saistījis visu viņa uzmanību, un ka nu viņš atkal var dzīvot, domāt un interesēties ne tikai par šo zobu vien. Šāda izjūta bija arī Aleksejam Aleksandrovičam. Sāpes bija dīvainas un baigas, bet tagad jau garām; viņš juta, ka atkal var dzīvot un domāt ne tikai par sievu vien.

«Bez goda, bez sirds, bez reliģijas, samaitāta sieviete! To es vienmēr zināju un vienmēr redzēju, kaut arī pūlējos, viņu žēlodams, sevi apkrāpt,» viņš sev sacīja. Un viņam patiešām šķita, ka viņš vienmēr to ir zinājis; viņš sāka atcerēties kopīgās dzīves sīkumus, kas agrāk tam nelikās nekādā ziņā ļauni, — tagad šie sīkumi skaidri rādīja, ka tā arvien bijusi samaitāta. «Es esmu kļūdījies, saistot savu dzīvi ar viņu, bet manā kļūdā nav nekā ļauna, un tāpēc es nevaru kļūt nelaimīgs. Vainīgais neesmu es,» viņš sev teica, «bet viņa. Un gar viņu man nav nekādas daļas. Man viņa neeksistē…»

Viņš vairs nedomāja par visu to, kas draudēja viņai un dēlam, jo arī pret dēlu, tāpat kā pret sievu, viņa jūtas bija mainījušās. Viņa domas tagad nodarbināja tikai viens jautājums — jautājums par to, kā vislabāk, vispieklājīgāk un attiecībā pret sevi visērtāk, un tātad arī vistaisnīgāk nokratīt šos dubļus, ar kuriem tā viņu savā kritienā apšķaidījusi, un turpināt savu darbīgas, godīgas un derīgas dzīves ceļu.

«Es taču nevaru tādēļ kļūt nelaimīgs, ja nicināma sieviete izdarījusi noziegumu; man tikai jāatrod vislabākā izeja no tā smagā stāvokļa, kādā viņa mani nostādījusi. Un es to atradīšu,» viņš sev teica, kļūdams arvien drūmāks un drūmāks. «Ne jau es pirmais, ne pēdējais.» Un Alekseja Aleksandroviča iztēlē pazibēja vesela rinda neuzticīgu sievu augstākās aprindās, nemaz jau nerunājot par vēstures piemēriem, sākot ar visiem atmiņā atsvaidzināto Menelaja Skaisto Helenu. «Darjalovs, Poltavskis, kņazs Karibanovs, grāfs Paskudins, Drams … jā, arī Drams… tik godīgs, darbīgs cilvēks … Semjonovs, Čagins, Sigoņins,» Aleksejs Aleksandrovičs atcerējās. «Pieņemsim, ka uz šiem cilvēkiem krīt zināma ridicule ēna, bet es nekad šādo* gadījumos neesmu saskatījis nekā cita, izņemot nelaimi, un vienmēr esmu jutis viņiem līdzi,» Aleksejs Aleksandrovičs sev teica, kaut gan tas nebija tiesa, jo viņš nekad nejuta līdzi šāda veida nelaimēs, un, jo biežāk nāca priekšā gadījumi, kad sievas pievīla vīrus, jo augstāk tādos brīžos viņš vērtēja sevi. «Tā ir nelaime, kas var gadīties katram. Un nu šī nelaime ir uznākusi man. Jādomā tikai par to, kā vislabāk pārciest šo stāvokli.» Un viņš sāka sīki atcerēties, ko un kā darījuši citi ļaudis, atrazdamies līdzīgā stāvoklī.

«Darjalovs izsauca uz divkauju …»

Divkauja, īpaši jaunības dienās, ļoti saistīja Alekseja Aleksandroviča domas tieši tāpēc, ka viņš bija fiziski bailīgs cilvēks un ļoti labi to zināja. Aleksejs Aleksandrovičs nespēja bez šausmām iedomāties uz sevi vērstu pistoli un nekad savā mūžā nebija lietojis nekādu ieroci. Šīs šausmas jau kopš jaunības dienām spieda viņu bieži prātot par divkauju, iedomājoties sevi stāvoklī, kur dzīvība būtu jāpakļauj briesmām. Sasniedzis dzīvē panākumus un drošu stāvokli, viņš jau sen bija aizmirsis šīs izjūtas; šobrīd tās tomēr uzpeldēja, un bailes par savu gļēvumu arī tagad vēl bija tik stipras, ka Aleksejs Aleksandrovičs ilgi un vispusīgi apsvēra un domās mīlinājās ar jautājumu par divkauju, kaut gan jau iepriekš zināja, ka nekādā gadījumā neduelēsies.

«Nav šaubu, ka mūsu sabiedrība vēl ir tik mežonīga (nav vis tā kā Anglijā), ka ļoti daudzi, — un šo daudzo vidū bija tie, kuru domas Aleksejs Aleksandrovičs vērtēja sevišķi augstu, — skatīsies uz divkauju labvēlīgi; bet kas ar to būs panākts? Pieņemsim, ka es izsaukšu uz divkauju,» Aleksejs Aleksandrovičs turpināja sevī prātot un spilgti iztēlojās, cik grūta nakts tam būs jāpavada pēc izsaukšanas tfz divkauju, iedomājās pret sevi vērstu pistoli un nodrebēja; viņš saprata, ka nekad to neizdarīs. «Pieņemsim, ka es viņu izsaukšu uz divkauju. Pieņemsim, ka mani pamācīs,» viņš turpināja domāt, «nostādīs, es nospiedīšu sprūdu,» viņš sev sacīja, aizvēris acis, «un izrādīsies, ka esmu viņu nošāvis,» Aleksejs Aleksandrovičs sev teica un sapurināja galvu, lai aizdzītu šīs muļķīgās domas. «Kāda gan jēga nogalināt cilvēku tikai tāpēc, lai noteiktu savas attiecības pret noziedzīgu sievu un dēlu? Gluži tāpat man vajadzēs izlemt, ko darīt ar viņu. Bet vairāk gan iespējams un, bez šaubām, tā arī būs, ka nošaus vai ievainos mani. Es, nevainīgs cilvēks, būšu kļuvis par upuri, tikšu nošauts vai ievainots. Tam ir vēl mazāk jēgas. Bet tas vēl nav viss: ja es izsaukšu uz divkauju, tas no manas puses būs negodīgs solis. Vai tad es jau iepriekš nezinu, ka mani draugi nekad neļaus man duelēties — nepieļaus, ka tiktu apdraudēta valstsvīra, Krievijai nepieciešama cilvēka dzīvība? Kas tad notiks? Notiks tā, ka es, jau iepriekš zinādams, ka līdz briesmām lieta nekad nenonāks, esmu tikai gribējis ar tādu izsaukumu sagādāt sev neīstu spožumu. Tas ir negodīgi, tas ir melīgi, tā ir sevis paša un citu krāpšana. Divkauja nav iespējama, un neviens to no manis negaida. Mans uzdevums ir nodrošināt savu reputāciju, kas man nepieciešama netraucētai dienesta darbības turpināšanai.» Dienesta darbība, kam arī agrāk Alekseja Aleksandroviča acīs bija liela nozīme, tagad tam likās jo sevišķi nozīmīga.

Apsvēris un noraidījis divkauju, Aleksejs Aleksandrovičs sāka domāt par šķiršanos, kas bija otra izeja, kādu izvēlējās daži no tiem vīriem, ko viņš šobrīd atcerējās. Pārcilādams atmiņā visus tam zināmos šķiršanās gadījumus (to bija ļoti daudz pašā augstākajā, viņam labi

pazīstamajā sabiedrībā), Aleksejs Aleksandrovičs neatrada neviena tāda, kur šķiršanās mērķis būtu līdzīgs tam, kāds viņam bija padomā. Visos zināmajos gadījumos vīrs atdeva vai pārdeva neuzticīgo sievu, un tā pati vainīgā puse, kas vainas dēļ bija zaudējusi tiesības doties jaunā laulībā, stājās izdomātos, it kā likumiskos sakaros ar jaunu laulāto. Bet, apskatot savu situāciju, Aleksejs Aleksandrovičs redzēja, ka panākt likumīgu šķiršanos, tādu šķiršanos, kur būtu atgrūsta tikai noziedzīgā sieva, nav iespējams. Viņš zināja, ka sarežģītie dzīves apstākļi, kādos viņš atradās, nepieļauj to rupjo pierādījumu izmantošanu, kādus likums prasīja sievas noziedzīguma apstiprināšanai; viņš saprata, ka zināmā šās dzīves izsmalcinātība nepieļauj šādu pierādījumu izmantošanu arī tad, ja tie būtu, ka šādu pierādījumu izmantošana viņu pašu pazemotu sabiedrības acīs vēl vairāk nekā sievu.

šķiršanās mēģinājums varētu novest tikai līdz skandalozai prāvai, kas būtu īsta laime viņa ienaidniekiem, lai pazemotu un apmētātu dubļiem viņa augsto stāvokli sabiedrībā. Un galvenais mērķis — panākt stāvokļa skaidrību ar vismazāko troksni — netiktu sasniegts ari * ar šķiršanos. Bez tam bija skaidrs, ka, laulību šķirot, pat mēģinot to šķirt, sieva pārtrauks sakarus ar vīru un savienosies ar savu mīļāko. Bet Alekseja Aleksandroviča dvēselē, kaut arī tur pašreiz valdīja pilnīga, kā viņam šķita, vienaldzība un nicināšana pret sievu, tomēr bija palikušas pret viņu vienas jūtas — nevēlēšanās, lai tā netraucēti varētu savienoties ar Vronski, nevēlēšanās, lai viņas noziegums tai kļūtu izdevīgs. Jau šāda doma vien Alekseju Aleksandroviču tik ļoti saniknoja, ka viņš, jau to iedomādamies vien, ieīdējās dziļās sāpēs un pacēlās sēdeklī, pavirzījās sāņus un vēl ilgi pēc tam sadrūmis tīņāja savas kaulainās un salstošās kājas mīkstajā pledā.

«Bez formālas šķiršanās varētu vēl darīt arī tā kā Karabanovs, Paskudins un šis labais Drams — vienkārši nedzīvot ar sievu kopā,» viņš turpināja domāt, kad bija nomierinājies; bet arī šāds solis draudēja ar tām pašām negoda neērtībām kā šķiršanās un, galvenais, —

gluži tāpat kā formāla šķiršanās — meta viņa sievu Vronska apkampienos. «Nē, tas nav iespējams, nav iespējams!» viņš skaļi sacīja, atkal ņemdamies vīstīt savu pledu. «Es nedrīkstu kļūt nelaimīgs, bet arī viņa un viņš nedrīkst kļūt laimīgi.»

Greizsirdības jūtas, kas viņu mocīja neziņas laikā, bija rimušas tai mirklī, kad sievas atzīšanās ar sāpēm izrāva slimo zobu. Bet šo jūtu vietā nāca citas: vēlēšanās, lai viņa ne tikai nesvinētu uzvaru, bet saņemtu ari sodu par savu noziegumu. Viņš negribēja atzīties šais jūtās, bet dvēseles dziļumos vēlējās, lai viņa ciestu par to, ka laupījusi viņam mieru un godu. Un, atkal domās pārcilājis divkaujas, šķiršanās un atstāšanas iespējas un atkal tās atmetis, Aleksejs Aleksandrovičs pārliecinājās, ka ir tikai viena izeja: paturēt to saistītu pie sevis, noslēpjot pasaulei visu notikušo un izlietojot visus iespējamos līdzekļus, lai pārtrauktu viņas sakaru un, galvenais, — šādā domā gan viņš pats sev nebūtu atzinies — lai viņu sodītu. «Mans pienākums paziņot viņai savu lēmumu, ka, pārdomājis to smago stāvokli, kādā viņa nostādījusi ģimeni, jebkāda cita izeja abām pusēm būs sliktāka nekā ārējs status quo un ka esmu ar mieru to ievērot, bet ar stingru noteikumu, ka viņa pildīs manu gribu — pārtrauks sakarus ar mīļāko.» Kad šāds lēmums jau bija galīgi pieņemts, Aleksejam Aleksandrovičam ienāca prātā vēl kāda svarīga doma, kas šo lēmumu jo vairāk pastiprināja. «Tikai šādu lēmumu pieņemot, es būšu rīkojies saskaņā ar reliģiju,» viņš sev teica, «tikai ar šādu lēmumu es neatgrūžu no sevis noziedzīgo sievu, bet dodu tai iespēju laboties un pat ziedoju daļu savu spēku tās labošanai un glābšanai, lai cik grūti tas man nāksies.» Kaut gan Aleksejs Aleksandrovičs zināja, ka viņam nav nekāda morāla iespaida uz sievu, ka no šāda labošanas mēģinājuma nekas nevar iznākt, izņemot melus, kaut gan, šos smagos mirkļus pārdzīvodams, viņš pat ne reizes nepadomāja, ka vajadzētu meklēt palīgu reliģijā; tagad, kad viņa lēmums, kā tam šķita, sakrita ar reliģijas prasībām, šāda reliģijas sankcija deva viņam pilnīgu apmierinājumu ar pieņemto lēmumu un daļēji nomierināja arī iekšēji. Viņš ar prieku domāja, ka neviens nevarēs teikt, ka arī šādā tik svarīgā dzīves gadījumā viņš nebūtu rīkojies saskaņā ar tās reliģijas nosacījumiem, kuras karogu viņš arvien augstu turēja vispārēja vēsuma un vienaldzības vidē. Apdomājot jo sīki turpmāko rīcību, Aleksejs Aleksandrovičs neredzēja arī nekāda iemesla, kāpēc viņa attiecības pret sievu nevarētu palikt gandrīz tādas pašas kā agrāk. Bez šaubām, viņš nekad vairs nebūs spējīgs veltīt tai savu cieņu, bet viņam nebija un nevarēja būt nekādu iemeslu sabojāt savu dzīvi un ciest tikai tāpēc, ka viņa ir slikta un neuzticīga sieva. «Jā, paies laiks, laiks, kas visu nokārto, un atkal atjaunosies mūsu iepriekšējās attiecības,» Aleksejs Aleksandrovičs sev teica, «zināms, atjaunosies tādā mērā, ka es nejutīšu vairs sava dzīves plūduma traucējumu. Viņai ir jābūt nelaimīgai, bet es neesmu vainīgs un tāpēc nedrīkstu būt nelaimīgs.»

XIV

Tuvojoties Pēterburgai, Aleksejs Aleksandrovičs ne tikai pilnīgi bija pieņēmis šādu lēmumu, bet domās jau sastādījis arī vēstuli, ko viņš rakstīs sievai. Iegājis priekštelpā, kur stāvēja šveicars, Aleksejs Aleksandrovičs paskatījās no ministrijas atnestajos papīros un vēstulēs un lika tos ienest savā kabinetā.

— Atlikt un neviena nepieņemt, — viņš ar zināmu patiku atbildēja uz šveicara jautājumu, uzsvērdams vārdu «nepieņemt»; un šī patika liecināja par viņa labo garastāvokli.

Kabinetā Aleksejs Aleksandrovičs divas reizes pārsoļoja turp atpakaļ, tad apstājās pie milzīgā rakstāmgalda, uz kura iepriekš ienākušais kambarsulainis jau bija aizdedzinājis sešas sveces, noknaukšķinaja pirkstus un apsēdās, sakārtodams rakstāmlietas. Uzlicis elkoņus uz galda, viņš pielieca galvu sānis, brītiņu padomāja, tad sāka rakstīt, ne mirkli neapstādamies. Viņš rakstīja tai bez uzrunas un franciski, lietodams vietniekvārdu «jūs», kam nav tā vēsuma, kāds šim vārdam piemīt krievu valodā.

«Pēdējā mūsu sarunā es izteicu Jums savu nodomu paziņot manu lēmumu attiecībā uz šās sarunas priekšmetu. Rūpīgi visu apsvēris, es tagad Jums rakstu nolūkā izpildīt šo solījumu. Mans lēmums ir šāds: lai kādi bijuši Jūsu pārkāpumi, es uzskatu, ka man nav tiesības saraut tās saites, ar kurām mūs saistījusi augstāka vara. Ģimeni nedrīkst sagraut viena laulātā kaprīzes, patvaļības vai pat nozieguma dēļ, un mūsu dzīvei jāturpinās tālāk tādā pašā gaitā kā agrāk. Tas nepieciešams man, Jums, mūsu dēlam. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Jūs esat nožēlojusi un nožēlojat to, kas ir šās vēstules iemesls, un ka Jūs būsiet palīdzīga man, lai ar visām saknēm izrautu mūsu nesaskaņu cēloni un aizmirstu notikušo. Pretējā gadījumā Jūs pati varat iedomāties, kas sagaida Jūs un Jūsu dēlu. Par visu to ceru izrunāties sīkāk, kad tiksimies personīgi. Ņemot vērā, ka vasaras sezona beidzas, es lūgtu Jūs pārcelties atpakaļ uz Pēterburgu pēc iespējas drīzāk, ne vēlāk par otrdienu. Visi vajadzīgie rīkojumi Jūsu pārbraukšanai tiks doti. Lūdzu vērst Jūsu uzmanību uz to, ka šā mana lūguma izpildīšanu es uzskatu par sevišķi svarīgu.

A. Kareņins.

P. S. Vēstulei pievienota nauda, kas var būt Jums nepieciešama izdevumiem.»

Viņš pārlasīja vēstuli un jutās ar to apmierināts, jo sevišķi tādēļ, ka bija atcerējies pievienot naudu; nebija neviena ļauna vārda, neviena pārmetuma, bet nebija arī pieļāvības. Bet, galvenais, — bija zelta tilts, pa kuru viņa varēja atgriezties. Salocījis vēstuli, nolīdzinājis to ar lielu, masīvu ziloņkaula papīrnazi un ielicis aploksnē kopā ar naudu, Aleksejs Aleksandrovičs ar patiku, ko viņā arvien radīja darbošanās ar savām labi veidotajām rakstāmlietām, piezvanīja.

— Nodosi kurjeram, lai rīt nogādā Annai Arkadjevnai uz vasarnīcu, — viņš teica un piecēlās.

— Klausos, jūsu ekselence; vai tēju pavēlēsiet atnest kabinetā?

Aleksejs Aleksandrovičs lika pasniegt lēju kabinetā un, spēlēdamies ar masīvo papīrnazi, devās pie atzveltnes krēsla, kur blakus bija sagatavota lampa un nolikta iesāktā franču grāmata par Igubijas rakstiem. Virs krēsla karājās slavena gleznotāja teicami darināts Annas portrets ovālā zelta rāmī. Aleksejs Aleksandrovičs paskatījās uz gleznu. Noslēpumainās acis nekaunīgi un ar izsmieklu lūkojās viņā gluži tāpat kā tai vakarā, kad notika viņu pēdējā nopietnā saruna. Neciešami nekaunīgas un izaicinošas Aleksejam Aleksandrovičam likās mākslinieka jauki izveidotās melnās mežģines viņai ap galvu, melnie mati un daiļā, baltā roka ar zeltnesi pirkstu, uz kura mirdzēja daudzie gredzeni. Bridi lūkojies portretā, Aleksejs Aleksandrovičs tik spēji sadrebēja, ka tam notrīcēja lūpas, izgrūžot skaņu «brr», un viņš novērsās. Steidzīgi atsēdies krēslā, viņš atvēra grāmatu. Viņš mēģināja lasīt, bet nekādi nespēja atdzīvināt sevī to lielo interesi par Igubijas rakstiem, kāda bija agrāk. Viņš skatījās grāmatā, bet domāja par citu. Viņš nedomāja par sievu, bet par kādu sarežģījumu, kurš pēdējā laikā bija gadījies viņa valstsvīra darbā un pie kura pašreiz saistījās visas viņa dienesta darbības intereses. Viņš juta, ka pašreiz nopietnāk nekā jebkad spēj iedziļināties šajā sarežģījumā un ka viņa galvā sāk rasties — to viņš bez pašlielības varēja sacīt — kapitāla doma, kas atrisinās visu šo lietu, cels viņu augšup dienesta karjerā, pazemos viņa ienaidniekus un tādā kārtā atnesīs vislielāko labumu valstij. Tiklīdz no istabas izgāja sulainis, kas pasniedza tēju, Aleksejs Aleksandrovičs piecēlās un devās pie rakstāmgalda. Pabīdījis uz galda vidu mapi ar kārtējām lietām, viņš ar tikko manāmu pašapmierinātības smaidu izņēma no turekļa zīmuli un iedziļinājās sarežģītās lietas lasīšanā; to viņš bija īpaši pieprasījis, un tā attiecās uz gaidāmo sarežģījumu viņa dienesta darbā. Sarežģījums bija šāds: Aleksejam Aleksandrovičam kā valstsvīram piemita kāda vienīgi viņam raksturīga

īpašība, kas gadās ikvienam augšupejošam ierēdnim, — tā īpašība, kas kopā ar viņa neatlaidīgo godkāri, savaldību, godīgumu un pašpārliecinātību bija veidojusi viņa karjeru: viņš nicināja papīra birokrātismu, centās panākt sarakstīšanās mazināšanu, centās, cik vien iespējams, iedziļināties katras lietas būtībā un ievērot taupību. Bet notika tā, ka slavenās 2. jūnija komisijas sēdē bija nolikta caurskatei lieta par Zaraiskas guberņas lauku apūdeņošanu — lieta, kas gulēja Alekseja Aleksandroviča ministrijā un varēja noderēt kā spilgts neauglīgas līdzekļu šķiešanas un birokrātiskās pieejas paraugs. Aleksejs Aleksandrovičs zināja, ka šāds apvainojums ir patiess. Zaraiskas guberņas lauku apūdeņošanas lietu bija iesācis jau Alekseja Aleksandroviča priekšgājēja priekšgājējs. Un, patiešām, šai lietā bija patērēts un arī tagad vēl tika tērēts ļoti daudz naudas un gluži nelietderīgi, un visa šī lieta, kā redzams, nevarēja novest ne pie kāda lietderīga rezultāta. Aleksejs Aleksandrovičs, stādamies amatā, to tūlīt saprata un jau gribēja šo lietu apturēt, bet sākumā, kad viņš vēl jutās nedroši, to darīt nebija prātīgi, jo viņš zināja, ka šī lieta skar pārāk daudzu intereses, bet vēlāk, aizņemts ar citām lietām, viņš to vienkārši aizmirsa. Un šī lieta, tāpat kā visas citas, virzījās pati no sevis, ar inerces spēku. (Daudz ļaužu barojās no šās lietas, īpaši kāda ļoti tikumiska un muzikāla ģimene, kura visas meitas spēlēja stīgu instrumentus. Aleksejs Aleksandrovičs pazina šo ģimeni un bija pat par vedējtēvu vienai no vecākajām meitām.) Šās lietas cilāšanu bija ierosinājusi kāda naidīga ministrija, un tas, pēc Alekseja Aleksandroviča domām, bija negodīgi, jo katrā ministrijā bija līdzīgas un vēl trakākas lietas, bet, vadoties no zināmas dienesta pieklājības, neviens tās necilāja. Turpretim tagad, kad viņam tika mests šis cimds, viņš droši to cēla augšā un pieprasīja iecelt īpašu komisiju, kas pārbaudītu un izpētītu Zaraiskas guberņas lauku apūdeņošanas komisijas veikto darbu un pūles; toties viņš neko vairs nelaida garām un nepiedeva arī tiem kungiem. Viņš pieprasīja iecelt arī īpašu komisiju, kas pārbaudītu lietu par cittautiešu stāvokli. Cittautiešu stāvokļa lieta gadījuma pēc tika skarta jau 2. jūnija komitējā, un Aleksejs Aleksandrovičs šo lietu enerģiski atbalstīja kā tādu, kas necieš ne mazāko kavēšanu, jo cittautieši atrodoties ļoti bēdīgos apstākļos. Komitejā šī lieta kļuva par cēloni strīdiem vairāku ministriju starpā. Ministrija, kas bija naidīga Aleksejam Aleksandrovičam, centās pierādīt, ka cittautiešu stāvoklis esot ļoti spožs un ka paredzētie pārkārtojumi varētu tikai nākt par postu viņu plaukstošajai dzīvei, un, ja arī esot kas ļauns, tas rodoties tikai no tā, ka Alekseja Aleksandroviča ministrija neizpildot likumā nosacītos priekšrakstus. Tagad Aleksejs Aleksandrovičs bija nodomājis pieprasīt, pirmkārt, jaunas komisijas sastādīšanu, kurai būtu uzdots pārbaudīt cittautiešu stāvokli uz vietām; otrkārt, ja izrādītos, ka cittautiešu stāvoklis patiešām tāds, kāds tas atspoguļojas komitejas rīcībā esošajos oficiālajos dokumentos, tad lai tiktu nozīmēta vēl otra, jauna zinātnes vīru komisija, kas izpētītu šā cittautiešu bēdīgā stāvokļa cēloņus no šādiem viedokļiem: a) politiskā, b) administratīvā, c) ekonomiskā, d) etnogrāfiskā, e) materiālā un f) reliģiskā; treškārt, lai no naidīgās ministrijas tiktu pieprasīts sniegt ziņas par soļiem, kādus šī ministrija spērusi pēdējos desmit gados to nelāgo apstākļu novēršanai, kādos vēl šodien atrodas cittautieši, un, beidzot, ceturtkārt, lai no ministrijas tiktu pieprasīts paskaidrojums, kāpēc tā, kā redzams no komitejā iesniegtajām ziņām ar 17015. un 18308. nr. no 1863. gada 5. decembra un 1864. gada 7. jūnija, rīkojusies tieši pretēji organiskā pamatlikuma jēgai — sk. 18. pantu un piezīmi pie 36. panta. Dzīves rosmes sarkums atplauka Alekseja Aleksandroviča sejā, kad viņš ātri rakstīja šo pārdomu konspektu. Aprakstījis veselu lapu papīra, viņš piecēlās, piezvanīja un iedeva zīmīti nogādāšanai kancelejas pārvaldniekam, lai tas atsūtītu viņam vajadzīgās izziņas. Piecēlies un pastaigājies pa istabu, viņš atkal paskatījās uz portretu, sadrūma un nicīgi pasmīnēja. Palasījis vēl grāmatu par Igubijas rakstiem un atkal par tiem ieinteresējies, Aleksejs Aleksandrovičs pulksten vienpadsmitos devās gulēt, un, kad viņš tā, gultā guļot, atcerējās notikumu ar sievu, tas viņam nemaz vairs neizlikās tik pārāk drūms.

XV

Kaut gan Anna neatlaidīgi un pat ar niknumu runāja Vronskim pretim, kad tas teica, ka viņas stāvoklis esot neiespējams, nepieļaujams, un centās pierunāt Annu pateikt visu vīram, dvēseles dziļumos arī viņa pati savu stāvokli uzskatīja par nekrietnu un negodīgu un no visas sirds vēlējās to pārveidot. Atgriežoties kopā ar vīru no sacīkstēm, satraukuma brīdī viņa tam izteica visu; kaut arī tobrīd viņai bija sāpīgi, viņa tomēr priecājās par notikušo. Pēc tam kad vīrs viņu atstāja vienu, viņa sacīja sev, ka ir priecīga, ka tagad viss noskaidrosies un nebūs vismaz melu un krāpšanas. Viņa nešaubījās par to, ka tagad viņas stāvoklis noskaidrosies uz visiem laikiem. Tas var būt slikts, šis jaunais stāvoklis, bet tas būs noteikts, tajā nebūs neskaidrības un melu. Tās sāpes, ko viņa nodarīja sev un vīram, teikdama šos vārdus, tagad tiks atalgotas ar to, ka viss kļūs skaidrs. Tā viņa domāja. Tai pašā vakarā viņa tikās ar Vronski, bet nepateica tam nekā par to, kas bija noticis starp viņu un viņas vīru, kaut gan tieši Vronskim to vajadzēja pateikt, lai stāvoklis kļūtu skaidrs.

Kad viņa pamodās otrā rītā, pirmais, kas tai nāca prātā, bija vārdi, ko viņa bija teikusi vīram, un šie vārdi tai likās tik šausmīgi, ka viņa tagad nespēja saprast, kā toreiz iedrošinājusies izteikt šos dīvainos rupjos vārdus, un nevarēja arī iedomāties, kas no visa tā iznāks. Bet vārdi bija izsacīti, un Aleksejs Aleksandrovičs aizbrauca, nekā neatbildējis. «Es satiku Vronski un nekā viņam neteicu. Vēl pašā pēdējā mirklī, kad viņš jau gāja projām, es gribēju viņu aizturēt un pateikt viņam, bet atkal pārlēmu, tāpēc ka bija taču tik savādi, ka neesmu viņam to pateikusi jau pirmajā mirklī. Kāpēc es gribēju teikt un nepateicu viņam?» Un par atbildi šim vaicājumam Annas seju pārklāja karsts kauna sārtums. Viņa saprata, kas to ir atturējis teikt; viņa saprata, ka tai bijis kauns. Viņas stāvoklis, kas vakar vakarā likās noskaidrojies, tagad pēkšņi tai šķita ne tikai neskaidrs, bet pat bez izejas. Viņai kļuva baigi no negoda, par ko agrāk viņa pat nedomāja. Jau iztēlojoties vien to, ko darīs viņas vīrs, tai nāca prātā visbaigākās domas. Viņai iešāvās prātā, ka tūlīt atbrauks pārvaldnieks, izdzīs viņu no mājas un viņas negods tiks izskandināts pa visu pasauli. Viņa vaicāja sev, uz kurieni viņa dosies, kad viņu izdzīs no mājas, un neatrada atbildes.

Kad viņa domāja par Vronski, viņai šķita, ka tas viņu vairs nemīl, ka viņa jau sāk kļūt Vronskim par apgrūtinājumu, ka viņa nespēj pati tam piedāvāties, un tāpēc juta naidīgumu pret viņu. Annai šķita, ka tos vārdus, kurus viņa bija teikusi vīram un kurus nemitīgi atkārtoja savā atmiņā, — ka šos vārdus viņa ir teikusi visiem un tos dzirdējuši visi. Viņa nespēja paskatīties acīs tiem, ar ko kopā dzīvoja. Viņa neiedrošinājās pasaukt apteksni un vēl vairāk baidījās noiet lejā un sastapt dēlu un tā audzinātāju.

Apteksne, kas jau labu laiku bija klausījusies pie viņas durvīm, pati ienāca viņas istabā. Anna jautājot paskatījās apteksnei acīs un bailēs nosarka. Meitene atvainojās, ka ienākusi, sacīdama, ka tai licies, it kā esot zvanīts. Viņa atnesusi tērpu un zīmīti. Zīmīte bija no Betsijas. Betsija atgādināja, ka šorīt pie viņas atbraukšot Liza Merkalova un baronese Štolca ar saviem pielūdzējiem — Kalužski un vecīti Stremovu — uz kroketa partiju. «Atbrauciet kaut paskatīties — tikumu pētniecības nolūkā! Es jūs gaidu,» Betsija rakstīja.

Anna izlasīja zīmīti un smagi nopūtās.

— Nekā, nekā nevajag, — viņa teica Annuškai, kas pārkārtoja pudelītes un sukas uz tualetes galdiņa. — Ej, es tūlīt apģērbšos un nākšu. Nekā, nekā nevajag.

Annuška izgāja, tomēr Anna nesāka vis ģērbties, bet sēdēja tai pašā stāvoklī, nokārusi galvu un nolaidusi rokas, tikai paretam nodrebēdama ar visu augumu, it kā vēlētos izdarīt kādu kustību, kaut ko sacīt, bet tūdaļ atkal sastinga. Viņa nemitīgi sevī atkārtoja: «Mans dievs! Mans dievs!» Bet ne «mans», ne «dievs» neizteica nekādu jēgu. Kaut gan viņa nekad nešaubījās par reliģiju, kuras garā bija audzināta, tomēr doma meklēt sev palīdzību reliģijā tai šķita tikpat sveša kā doma meklēt palīdzību pie paša Alekseja Aleksandroviča. Viņa jau iepriekš zināja, ka reliģijas palīdzība iespējama tikai tādā gadījumā, ja viņa atsacītos no visa tā, kas kļuvis viss viņas dzīves saturs. Viņai bija ne tikai smagi, bet viņa sāka just bailes no tā jaunā, nekad vēl neizjustā dvēseles stāvokļa, kāds viņu pārņēma. Viņa juta, ka dvēselē tai viss sāk dubultoties, kā dažkārt dubultojas priekšmeti nogurušu acu priekšā. Dažbrīd viņa nesaprata, no ka bīstas un ko vēlas. Viņa nezināja, vai viņa bīstas no tā, kas bijis, vai no tā, kas būs, un nesaprata arī, ko viņa īsti vēlas.

«Ai, ko gan es daru!» viņa sev sacīja, pēkšņi sajutusi sāpes abās galvas pusēs. Atjēgusies viņa pamanīja, ka abām rokām satvērusi matus pie deniņiem un žņaudz tos. Viņa uzlēca kājās un sāka staigāt pa istabu.

— Kafija gatava, un jaunkundze ar Serjožu gaida, — Annuška teica, atkal ienākdama un atkal atrazdama Annu tai pašā stāvoklī.

— Serjoža? Ko Serjoža? — pēkšņi it kā atdzīvojusies Anna jautā, pirmoreiz šai rītā atcerējusies savu dēlu.

— Viņš laikam ko nodarījis, — Annuška smaidot atbildēja.

— Ko nodarījis?

— Stūra istabā jums bija nolikti firziķi; un viņš laikam paklusām vienu apēdis.

Atgādinājums par dēlu pēkšņi izsita Annu no tā bezizejas stāvokļa, kādā viņa atradās. Viņa atcerējās to daļēji patieso, kaut gan daudzējādā ziņā pārspīlēto mātes lomu, kādu pēdējos gadus bija uzņēmusies, — dzīvot tikai savam dēlam, — un tagad ar prieku juta, ka stāvoklī, kādā ta nokļuvusi, viņai tomēr ir sava pasaule, neatkarīga no tām attiecībām, kādas būs pret vīru un Vronski. Šī pasaule bija viņas dēls. Lai kāda stāvoklī viņa nokļūtu, dēlu viņa nespēja pamest. Lai vīrs viņu iegrūž negodā un padzen, lai Vronskis atsalst pret viņu un turpina savu neatkarīgo dzīvi (viņa atkal ar rūgtumu un pārmetumu viņu iedomāja), dēlu viņa nepametīs. Tātad viņai ir dzīves mērķis. Un viņai ir jārīkojas, jādarbojas, lai nodrošinātu šo stāvokli ar dēlu, lai viņai dēlu neatņemtu. Un jārīkojas drīzāk, pēc iespējas drīzāk, kamēr tas vēl viņai nav atņemts. Vajag kopā ar dēlu aizbraukt. Tas ir vienīgais, kas tagad darāms. Viņai vajadzēja nomierināties un rast izeju no šā moku pilnā stāvokļa. Doma par tiešu darbību, saistītu ar dēlu, doma tūlīt kaut kur kopā ar viņu aizbraukt deva viņai šo mierinājumu.

Viņa ātri apģērbās, nokāpa lejā un noteiktiem soļiem iegāja viesistabā, kur, kā parasti, viņu gaidīja kafija un Serjoža ar audzinātāju. Serjoža, viscaur balti ģērbts, stāvēja pie galda zem spoguļa, uzmetis kūkumu un noliecis galvu, un ar saspringtas uzmanības izteiksmi, ko Anna viņā tik labi pazina un kas darīja to līdzīgu tēvam, darbojās ap puķēm, kuras tas bija atnesis.

Audzinātājai bija ļoti bargs izskats. Serjoža spalgi iesaucās: «Ā, māmiņa!» — kā viņš bieži to mēdza darīt — un pēkšņi apstājās neziņā: vai nu pamest puķes un skriet tūlīt pie mātes sasveicināties, vai arī pabeigt pīt vainadziņu un iet ar visām puķēm.

Audzinātāja sasveicinājusies gari un sīki sāka klāstīt Serjožas izdarīto pārkāpumu, bet Anna neklausījās; viņa domāja par to, vai ņemt audzinātāju līdzi. «Nē, neņemšu,» viņa nolēma. «Es braukšu viena, tikai kopā ar dēlu.»

— Jā, tas ir ļoti slikti, — Anna teica, uzlika roku dēlam uz pleca un nevis bargi, bet bikli to uzlūkoja un noskūpstīja. Sis viņas skatiens zēnu samulsināja un iepriecināja. — Atstājiet zēnu pie manis! — viņa teica pārsteigtajai audzinātājai un, neatlaizdama zēna roku, apsēdās pie klātā kafijas galda.

— Māmiņ! Es … es … ne … — viņš teica, cenzdamies noprast no mātes sejas izteiksmes, kas viņu sagaida par firziķi.

— Serjoža, — viņa teica, tiklīdz audzinātāja izgāja no istabas. — Tas ir slikti, bet tu vairs nekad tā nedarīsi? Tu taču mīli mani?

Viņa juta, ka asaras sakāpj acīs. «Vai tad es varu viņu nemīlēt?» viņa sev sacīja, uztverdama zēna bailīgo un reizē iepriecināto skatienu. «Vai tiešām viņš ies kopā ar tēvu, lai mani sodītu? Vai tiešām viņš mani nepažēlos?» Asaras jau ritēja viņai pār vaigiem, un, lai tās noslēptu, viņa strauji piecēlās un gandrīz skriešus izskrēja terasē.

Pēc beidzamo dienu pērkona negaisiem bija iestājies vēss, skaidrs laiks. Arā bija auksts, kaut gan cauri lietus nomazgātai lapotnei spīdēja spoža saule.

Viņa sadrebinājās no aukstuma un no iekšējām šausmām, kas ar jaunu spēku viņu pārņēma, iznākot svaigā gaisā.

— Ej, ej pie Mariettel — viņa teica Serjožam, kas bija izskrējis viņai pakaļ, tad sāka staigāt terasē turp un atpakaļ pa pīto salmu paklāju. «Vai tiešām viņi man nepiedos, vai tiešām nesapratīs, ka tas viss citādi nemaz nevarēja būt?» viņa sev teica.

Apstājusies un paskatījusies uz apskaloto un vēja šūpoto apses galotni, kas salti mirdzēja vēsajā saulē, Anna saprata, ka viņi nepiedos, ka visi, itin visi būs pret viņu tikpat nežēlīgi kā šī debess, kā šī zaļā lapotne. Un atkal viņa juta, ka dvēselē viss sāk dubultoties. «Nevajag, nevajag domāt,» viņa sev sacīja. «Jāsāk kravāties. Uz kurieni? Kad? Ko ņemt līdzi? Jā, uz Maskavu, ar vakara vilcienu. Annušku un Serjožu, un tikai visnepieciešamākās lietas. Bet vispirms viņiem abiem jāaizraksta.» Viņa ātri iegāja iekšā, iesteidzās savā kabinetā, apsēdās pie galda un rakstīja vīram:

«Pēc tā, kas noticis, es nevaru ilgāk palikt Jūsu namā. Es aizbraucu un paņemu līdzi dēlu. Es nezinu likumus un tāpēc arī nezinu, pie kura no vecākiem dēlam jāpaliek, bet es to ņemu sev līdzi tāpēc, ka nevaru bez viņa dzīvot. Esiet augstsirdīgs, atstājiet viņu man!»

Līdz šai vietai viņa rakstīja ātri un nepiespiesti, bet apelēšana pie viņa augstsirdības, ko tā vīrā neatzina, un nepieciešamība beigt vēstuli ar kaut ko aizkustinošu, lika tai apstāties.

«Es nevaru neko teikt par savu vainu un nožēlošanu, jo …»

Atkal viņa apstājās, neredzēdama sakarības savās domās. «Nē,» viņa sev teica, «neko nevajag,» — saplēsa vēstuli un rakstīja jaunu, izlaizdama minējumu par augstsirdību, tad aizlīmēja aploksni.

Otra vēstule bija jāaizraksta Vronskim. «Es paziņoju vīram,» viņa sāka rakstīt un ilgi sēdēja, nespēdama uzrakstīt neko tālāk. Tas bija tik rupji, tik nesievišķīgi. «Un ko tad gan es viņam varētu rakstīt?» viņa sev vaicāja. Kauna sārtums atkal pārklāja viņas seju, atceroties Vronska nesatricināmo mieru, un īgnums pret viņu lika tai saplēst lapu ar uzrakstīto teikumu sīkās strēmelītēs. «Nekā nevajag,» viņa sev atkārtoja, aizvēra rakstāmmapi, devās augšā un paziņoja audzinātājai un ļaudīm, ka šodien braukšot uz Maskavu, un tūdaļ sāka kravāt savas lietas.

XVI

Pa visām vasarnīcas istabām staigāja sētnieki, dārznieki un sulaiņi, nesdami ārā mantas. Kumodes un skapji bija atvērti; divreiz skrēja uz bodīti pēc auklām; uz grīdas mētājās saplēstas avīzes. Divi šķirsti, maisi un saiņos sasieti pledi jau nonesti priekšnamā. Kariete un divi ormaņi jau piebraukuši pie lieveņa. Kravādamās aizmirsusi iekšējo satraukumu, Anna stāvēja savā kabinetā pie galda un kravāja ceļa somu, kad Annuška vērsa tās uzmanību uz piebraucošas ekipāžas troksni. Anna paskatījās pa logu un ieraudzīja pie lieveņa Alekseja Aleksandroviča kurjeru, kas pašreiz zvanīja pie ieejas durvīm.

— Ej paskaties, kas tur ir! — viņa teica, mierīga un sagatavojusies uz visu, apsēdās krēslā, salikdama rokas klēpī. Sulainis ienesa biezu aploksni ar Alekseja Aleksandroviča roku rakstītu adresi.

— Kurjeram pavēlēts saņemt atbildi, — viņš teica.

— Labi, — viņa sacīja un, tiklīdz sulainis bija izgājis, drebošiem pirkstiem uzplēsa aploksni. No tās izkrita paciņa nesalocītu, ar bandroli apņemtu naudas zīmju. Viņa izņēma vēstuli un sāka to lasīt no beigām. «Esmu sagatavojis visu vajadzīgo Jūsu pārbraukšanai. Mana lūguma izpildīšanu uzskatu par sevišķi svarīgu,» viņa lasīja. Viņa pārskatīja tālāk, tad atpakaļ, izlasīja visu un vēlreiz pārlasīja vēstuli no sākuma. Beigusi lasīt, viņa juta, ka viņai kļuvis auksti un ka pār viņu nākusi tik baiga nelaime, kādu viņa nepavisam nebija gaidījusi.

No rīta viņa bija nožēlojusi, ka pateikusi vīram, un bija vēlējusies tikai vienu — lai tie vārdi būtu palikuši it kā nesacīti. Un, lūk, šī vēstule atzina tos vārdus par nesacītiem un sniedza viņai to, ko tā vēlējusies. Tomēr šī vēstule tagad tai šķita visšausmīgākais, ko vien tā spēja iedomāties.

«Viņam ir taisnība! Taisnība!» viņa iesaucās. «Protams, viņam vienmēr ir taisnība, viņš ir kristietis, viņš ir augstsirdīgs! Jā, zemiskais, pretīgais cilvēks! Un neviens, izņemot mani, to nesaprot un nekad nesapratīs; un nevienam es to nevaru ieskaidrot. Viņi saka: reliģiozs, tikumīgs, godīgs, gudrs cilvēks; bet viņi neredz to, ko esmu redzējusi es. Viņi nezina, ka viņš astoņus gadus slāpējis manu dzīvi, slāpējis katru dzīvības dzirksti manī, ka ne reizes viņš nav pat iedomājies, ka esmu dzīva sieviete, kurai vajadzīga mīlestība. Viņi nezina, ka ik uz soļa viņš mani apvainojis un arvien bijis ar sevi apmierināts. Vai gan es neesmu pūlējusies, visiem spēkiem pūlējusies rast attaisnojumu savai dzīvei? Vai gan es neesmu centusies viņu mīlēt, mīlēt dēlu, kad vairs nebija iespējams mīlēt vīru? Bet pienāca brīdis, kad es sapratu, ka nespēju ilgāk sevi krāpt, ka esmu dzīvs cilvēks, ka neesmu vainīga, ja dievs mani tādu radījis, ka man vajag mīlēt un dzīvot. Un kas tad ir tagad? Ja viņš būtu nogalinājis mani, būtu nogalinājis viņu, es visu paciestu, es visu piedotu, bet nē, viņš…»

«Kā gan man neienāca prātā, ka viņš darīs tā? Viņš darīs to, kas piedienīgs viņa zemiskajam raksturam. Un viņa pusē būs taisnība, bet mani, pazudināto, viņš pazudinās vēl ļaunāk, vēl dziļāk …» — «Jūs pati varat iedomāties, kas sagaida jūs un jūsu dēlu,» viņa atcerējās vēstules teikumu. «Tie ir draudi, ka viņš atņems dēlu, un, jādomā, pēc viņu muļķīgajiem likumiem tas ir iespējams. Bet vai tad es nezinu, kāpēc viņš to saka? Viņš netic arī manai mīlestībai uz dēlu vai arī nicina (kā allaž mēdza zoboties), nicina šīs manas jūtas, bet viņš zina, ka dēlu es nepametīšu, ka dēlu es nespēju pamest, ka bez dēla man nav dzīves pat kopā ar to, kuru es mīlu, un ka, dēlu pametot un aizbēgot no tā, es rīkotos kā visnegodīgākā, nekrietnākā sieviete, — to viņš zina un zina arī, ka nespēšu to izdarīt.»

«Mūsu dzīvei jāturpinās tālāk tāpat kā agrāk,» viņa atcerējās citu vēstules teikumu. «Šī dzīve bija mocība jau agrāk, bet pēdējā laikā tā kļuvusi šausmīga. Un kas tad notiks tagad? Un viņš visu to zina, zina, ka es nespēju nožēlot to, ka elpoju, ka mīlu, zina, ka, izņemot melus un krāpšanu, nekas cits no tā nevar iznākt, bet viņam vajag joprojām mani mocīt. Es viņu pazīstu, es zinu, ka melos viņš jūtas kā zivs ūdenī, ar baudu tajos skalodamies. Bet nē, šo baudījumu es tam nesagādāšu, es saraušu šo viņa melu tīklu, kurā viņš grib mani iesaistīt; lai notiek kas notikdams. Viss ir labāk nekā meli un krāpšana!»

«Bet kā? Ak dievs! Ak dievs! Vai jel kādreiz ir bijusi kāda tik nelaimīga sieviete kā es? …»

— Nē, saraušu, saraušu šīs saites! — viņa iesaucās, uzlēkdama kājās un valdīdama asaras. Viņa devās pie rakstāmgalda, lai rakstītu tam otru vēstuli. Bet savas dvēseles dziļumos jau juta, ka nav spējīga neko saraut, ka nav spējīga izkļūt no līdzšinējā stāvokļa, lai cik melīgs un negodīgs tas būtu.

Viņa apsēdās pie rakstāmgalda, tomēr nevis rakstīja, bet nolika rokas uz galda, noguldīja uz tām galvu un izplūda asarās, elsodama un raustīdamās ar visu krūti, raudot tā, kā raud bērni. Viņa raudāja par to, ka uz visiem laikiem sagruvis sapnis par viņas stāvokļa noskaidrošanos, nokārtošanos. Viņa jau iepriekš zināja, ka viss paliks pa vecam un pat vēl daudz ļaunāk nekā pa vecam. Viņa juta, ka tas stāvoklis sabiedrībā, kāds viņai bija un kurš no rīta tai likās tik niecīgs, šis stāvoklis viņai dārgs, un viņa nebūs spējīga mainīt to pret nicinātas, savu vīru un dēlu pametušas un pie mīļākā aizgājušas sievietes stāvokli; viņa juta, lai kā pulētos, viņa nespēs pārvarēt sevi. Nekad viņa nebaudīs mīlestības brīvību, bet uz mūžu paliks noziedzīga sieva, kas pieviļ savu vīru, būdama sakarā ar svešu, neatkarīgu cilvēku, ar kuru tā nevar dzīvot kopīgu dzīvi, un ik mirkli viņa dzīvos šā nozieguma atklāsmes draudos. Viņa zināja, ka tas tā arī būs, un tomēr tas bija tik šausmīgi, ka viņa pat nespēja iedomāties, kā tas viss beigsies. Un viņa raudāja, nepūlēdamās valdīties, kā raud sodīti bērni.

Sulaiņa soļi, kas atskanēja aiz durvīm, lika viņai atjēgties; slēpdama no tā savu seju, viņa izlikās, ka raksta.

— Kurjers lūdz atbildi, — sulainis ziņoja.

— Atbildi? Jā, — Anna teica, — lai pagaida! Es piezvanīšu.

«Ko es varu rakstīt?» viņa domāja. «Ko es viena varu izlemt? Ko es zinu? Ko es gribu? Ko es mīlu?» Atkal viņa juta, ka dvēselē sākas dubultošanās. Viņa sabijās no šās sajūtas un pieķērās pirmajam darbības ieganstam, kāds tai iešāvās prātā un kas varētu novirzīt no domām par sevi. «Man jāsatiek Aleksejs (tā viņa domās mēdza dēvēt Vronski), viņš vienīgais varēs man pateikt, kas man jādara. Braukšu pie Betsijas; varbūt tur viņu satikšu,» viņa sev teica, pilnīgi piemirsusi, ka jau vakar, kad viņa tam teica, ka nebraukšot pie kņazienes Tverskas, tas atbildēja, ka tādā gadījumā arī viņš nebraukšot. Viņa devās pie galda un rakstīja vīram: «Es saņēmu Jūsu vēstuli. A.» — tad piezvanīja sulainim un nodeva vēstuli.

— Mēs nebrauksim, — viņa teica Annuškai, kad tā ienāca.

— Nemaz nebrauksim?

— Nē, lai viss paliek iesaiņots līdz rītam, arī kariete, lai paliek. Es braukšu pie kņazienes.

— Kādu tērpu tad jums sagatavot?

XVII

Kroketa partijā, uz kuru kņaziene Tverska aicināja Annu, vajadzēja piedalīties divām dāmām un viņu pielūdzējiem. Šīs divas dāmas bija galvenās jaunā Pēterburgas izlases pulciņa pārstāves — tā pulciņa, kuru, atdarinot kādu atdarinājumu, dēvēja par Ies sept merveilles du monde Šīs dāmas piederēja pie minētā pulciņa, kas, tiesa gan, bija smalkāks, bet galīgi naidīgs tam, kuru apmeklēja Anna. Turklāt vecais Stremovs, viens

1 — septiņiem pasaules brīnumiem.

no Pēterburgas iespaidīgajiem cilvēkiem, Lizas Merkalovas pielūdzējs, arī dienesta ziņā bija Alekseja Aleksandroviča ienaidnieks. Ņemot visu to vērā, Anna negribēja braukt, un uz šo viņas atteikšanos zīmējās arī kņazienes Tverskas vēstulītē izteiktie mājieni. Bet tagad cerībā sastapt Vronski Anna tomēr nolēma braukt.

Anna ieradās pie kņazienes Tverskas agrāk par citiem viesiem.

Tai brīdī, kad viņa gāja iekšā, tur devās arī Vronska sulainis, kas ar savām sasukātajām vaigubārdām izskatījās kā kambarjunkurs. Tas apstājās pie durvīm, pacēla cepuri un palaida viņu pirmo. Anna viņu pazina un tikai tagad atcerējās, ka Vronskis vakar sacījās nebraukt uz šejieni. Jādomā, viņš to ziņoja atsūtītā zīmītē.

Noģērbjot priekšnamā virsdrēbes, viņa dzirdēja, ka sulainis, pat «r» izrunādams kā kambarjunkurs, sacīja: «No grāfa kņazienei,» — un nodeva zīmīti.

Viņai gribējās tam pavaicāt, kur viņa kungs. Viņai gribējās griezties atpakaļ un sūtīt Vronskim vēstuli, lai tas atbrauktu pie viņas vai arī pašai aizbraukt pie tā. Bet nevarēja vairs izdarīt ne vienu, ne otru, ne trešo: priekšā jau bija dzirdami par viņas ierašanos ziņojošie zvani, un kņazienes Tverskas sulainis jau stāvēja iesānis pie atvērtajām durvīm, gaidot Annu ieejam iekšējās istabās.

— Kņaziene ir dārzā, viņai tūlīt pieteiks. Vai jūs nevēlētos iziet dārzā? — sacīja otrs sulainis nākamajā istabā.

Stāvokļa nenoteiktības un neskaidrības izjūta bija tāda pati kā mājās; te bija vēl ļaunāk, jo nevarēja neko uzsākt, nevarēja satikt Vronski, tomēr bija jāpaliek šeit, svešajā un viņas noskaņai tik pretējā sabiedrībā; bet viņa bija tērpā, kas viņai labi piedienēja, ko viņa pati zināja; un viņa nebija viena, apkārt bija šī ierastā svinīgās dīkdienības atmosfēra, un viņai bija vieglāk nekā mājās; viņai nevajadzēja domāt par to, kas darāms. Viss risinājās pats no sevis. Satiekot Betsiju, kas nāca pretim baltā, ar savu eleganci pārsteidzošā tērpā, Anna tai uzsmaidīja kā vienmēr. Kņaziene Tverska nāca kopā ar Tuškeviču un kādu jaunu radinieci, kas, sagādādama saviem provincē dzīvojošiem vecākiem milzīgu prieku, pavadīja vasaru pie slavenās kņazienes.

Jādomā, Annas izskatā bija kaut kas sevišķs, jo Betsija to tūdaļ ievēroja.

— Es slikti gulēju, — Anna atbildēja, vērodama sulaini, kas nāca tiem pretim un laikam gan nesa Vronska zīmīti.

— Esmu ļoti priecīga, ka jūs atbraucāt, — Betsija teica. — Es jūtos nogurusi un nupat gribēju izdzert tasi tējas, kamēr viņi atbrauks. Bet jūs varētu iet, — viņa griezās pie Tuškevičā, — abi ar Mašu iemēģināt kroketu uz apcirptā laukumiņa. Bet mēs pie tējas vēl pagūsim sirsnīgi izrunāties we'll have a cosy chat vai nav tiesa? — viņa smaidot uzrunāja Annu, spiezdama tās roku, kurā bija saulessargs.

— Jo vairāk tādēļ, ka nevarēšu ilgi pie jums palikt, man katrā ziņā jāaizbrauc vēl pie vecās Vredes. Simt gadu jau solos, — Anna teica, un meli, būtībā sveši viņas raksturam, šai sabiedrībā bija kļuvuši ne vien dabiski un saprotami, bet pat sagādāja viņai patiku.

Viņa nekādi nespētu izskaidrot, kāpēc viņa to sacīja, kaut gan pirms sekundes par" to nebija pat domājusi. Viņa izteica to vienīgi ar tādu nodomu — ja jau Vronska te nebūs, tad viņai jānodrošina sev brīvība, lai kaut kādā ceļā mēģinātu to sastapt. Bet kāpēc viņa minēja tieši veco galmadāmu Vredi, pie kuras braukt tai bija tikpat liela vajadzība kā pie jebkuras citas, to viņa neprastu paskaidrot, bet tai pašā laikā, kā vēlāk izrādījās, viņa nespēja izdomāt neko labāku, kaut arī pārcilāja domās visviltīgākos līdzekļus, kādi tai palīdzētu satikt Vronski.

— Nē, es jūs nekādā ziņā nelaidīšu, — Betsija atbildēja, uzmanīgi ielūkodamās Annai sejā. — Patiešām, es pat apvainotos, ja tik ļoti jūs nemīlētu. Var domāt,

1 — jauki patērzēsim.

ka iūs baidāties, lai mana sabiedrība jūs nesakompromitē. Lūdzu, atnesiet mums tēju mazajā viesistabā! — viņa teica, piemiegdama acis, kā darīja vienmēr, kad uzrunāja sulaini. Saņēmusi no tā zīmīti, viņa to tūlīt izlasīja. — Aleksejs ir izdarījis mums viltus lēcienu, — viņa franciski teica, — viņš raksta, ka nevarot ierasties, — viņa piebilda tik vienkāršā un dabiskā balsī, it kā tai nekad pat prātā nevarētu nākt, ka Vronskim Annas acīs būtu kāda cita nozīme nekā kroketa partnerim.

Anna zināja, ka Betsija visu zina, bet, klausoties, kā tā viņas klātbūtnē runā par Vronski, viņai arvien uz brīdi šķita, ka tā itin nekā nezina.

— Ak tā! — Anna vienaldzīgi sacīja, it kā tas viņu maz interesētu, un smaidot turpināja: — Vai tad jūsu sabiedrība var kādu kompromitēt? — Šī vārdu rotaļa, šī noslēpuma aizplīvurošana arī Annai, tāpat kā visām sievietēm, bija ļoti tīkama. Un viņu aizrāva nevis nepieciešamība slēpt, nevis slēpšanas nolūks un mērķis, bet gan pats slēpšanas process.

— Es nespēju būt katoliskāka par pāvestu, — Betsija teica. — Stremovs un Liza Merkalova — tas taču ir sabiedrības krējums. Un viņus taču pieņem visur, bet es, — viņa īpaši uzsvēra vārdu es, — nekad neesmu bijusi barga un neiecietīga. Man tādām lietām vienkārši nav vaļas.

— Nē, jūs varbūt negribat sastapties ar Stremovu? Lai viņi ar Alekseju Aleksandroviču lauž tur šķēpus savā komitejā, mūs tas neskar. Bet sabiedrībā viņš ir vislaipnākais cilvēks, kādu vien es pazīstu, un kaislīgs kroketa spēlētājs. Gan jau redzēsiet. Lai gan viņš atrodas smieklīgā stāvoklī — vecis iemīlējies Lizā, — jums jāredz, kā viņš tiek galā ar šo smieklīgo stāvokli! Viņš ir ļoti jauks. Safo Štolcu jūs nepazīstat? Tas ir jauns, gluži jauns tonis.

Betsijai visu to sakot, Anna no viņas jautrā, gudrā skatiena nojauta, ka tā pa daļai izprot viņas stāvokli un domā šai virzienā kaut ko darīt. Viņas atradās mazajā kabinetā.

— Jā, jāaizraksta taču Aleksejam. — Un Betsija atkal apsēdās pie galda, uzrakstīja dažas rindiņas, ielika aploksnē. — Es rakstu, lai viņš atbrauc pusdienot. Citādi viena dāma man paliek bez kavaliera. Izlasiet, vai skan pārliecinoši? Atvainojiet, es jūs uz mirkli atstāšu. Jūs, lūdzu, aizlīmējiet un nosūtiet! — viņa jau durvīs teica. — Man te vēl jādod daži rīkojumi.

Ne mirkli nevilcinoties, Anna ar Betsijas vēstuli rokā atsēdās pie galda un nelasīdama apakšā pierakstīja: «Man nepieciešami Jūs satikt. Atbrauciet pie Vredes dārza! Es būšu tur pulksten sešos.» Viņa aizlīmēja, un Betsija atgriezusies viņas klātbūtnē vēstuli nosūtīja.

Dzerot tēju, ko uz paplātes galdiņa viņām ienesa vēsajā, mazajā viesistabā, starp abām sievietēm patiešām izraisījās a cosy chat, kādu kņaziene Tverska bija apsolījusi, kamēr viesi vēl nebūšot ieradušies. Viņas tenkoja par tiem, ko gaidīja, un saruna apstājās pie Lizas Merkalovas.

— Viņa ir ļoti jauka un arvien man patikusi, — Anna teica.

— Jums viņa jāmīl. Viņa par jums vien sapņo. Vakar viņa pienāca man klāt pēc sacīkstēm un bija gluži izmisusi, ka neesot izdevies jūs satikt. Viņa teic, ka jūs esot īsta romāna varone, saka, ja viņa būtu vīrietis, viņa jūsu dēļ izdarītu tūkstoš muļķību. Stremovs tai sacīja, ka viņa arī tāpat šīs muļķības darot.

— Bet sakiet, lūdzu,, es nekad neesmu varējusi izprast, — Anna teica, brīdi klusējusi, tādā balsī, kas skaidri liecināja, ka tas nav tukšs jautājums, bet ka tas, ko viņa jautā, tai daudz svarīgāks, nekā drīkstētu būt. — Sakiet, lūdzu, kādas viņas attiecības ar kņazu Kalužski, tā dēvēto Mišku! Es maz ar viņiem satiekos, — kas starp viņiem ir?

Betsija ar acīm pasmaidīja un cieši palūkojās Annā.

— Jauna maniere, — viņa teica. — Viņas visas piesavinās šo manieri. Viņas ir aizmetušas sievu aubes aiz dzirnām. Bet manieres, kā to izdara, ir dažādas.

— Jā, bet kādas viņas attiecības ar Kalužski?

Betsija negaidot jautri un nevaldāmi iesmējās, kas ar viņu reti gadījās.

— Te nu jūs laužaties kņazienes Mjagkajas novadā. Tas ir tīrais bērna jautājums, — un Betsija, redzams, gribēja, bet nespēja valdīties un izplūda tais aizrautīgajos smieklos, kādus smej cilvēki, kas smejas reti. — To vajag pavaicāt viņiem pašiem, — viņa caur smieklu asarām sacīja.

— Nē, jūs smejaties, — Anna teica, juzdama, ka arī viņai negribot pielīp smiekli, — bet es nekad neesmu varējusi saprast. Es te nesaprotu vīra lomu.

— Vīrs? Lizas Merkalovas vīrs nēsā viņai līdzi viņas pledus un arvien ir gatavs pakalpot. Bet kas tur patiesībā ir tālāk, to neviens nevēlas zināt. Jūs zināt, ka labā sabiedrībā nerunā un pat nedomā par dažām apģērba detaļām. Tāpat arī tādās lietās.

— Vai jūs būsiet Rolandaki svētkos? — Anna vaicāja, lai mainītu sarunas tematu.

— Nedomāju, — Betsija atbildēja un, neskatīdamās savā draudzenē, sāka uzmanīgi liet smaržīgo tēju mazajās, caurspīdīgajās tasītēs. Piebīdījusi Annai tējas tasīti, viņa sameklēja tievu papirosu, iestiprināja to sudraba iemutī un aizpīpēja.

— Redziet nu, es esmu laimīgā stāvoklī, — viņa iesāka jau bez smiekliem, paņēmusi rokā tējas tasi. — Es saprotu jūs un saprotu Lizu. Liza — tas ir viens no tiem naivajiem raksturiem, kuri, tāpat kā bērni, nesaprot, kas labs, kas ļauns. Vismaz tad viņa nesaprata, kad vēl bija ļoti jauna. Un tagad viņa zina, ka šī nesapratne viņai piestāv. Tagad viņa varbūt ar nolūku nesaprot, — Betsija ar smalku smaidu teica.

— Un tomēr tas viņai piestāv. Iegaumējiet, ka uz vienu un to pašu lietu var skatīties traģiski un pārvērst to par mocību un var arī skatīties vienkārši un pat jautri. Iespējams, ka jūsu dabā ir skatīties uz lietām pārāk traģiski.

— Kā es vēlētos pazīt citus tā, kā pazīstu sevi! — Anna nopietni un domīgi teica. — Vai es esmu labāka vai sliktāka par citiem? Es gan domāju, ka sliktāka.

— Tīrais bērns, tīrais bērns, — Betsija atkārtoja. — Nu, lūk, arī viņi jau klāt!

XVIII

Bija dzirdami soļi un vīriešu balsis, tad sievietes balss un smiekli, un tūlīt pēc tam ienāca gaidītie viesi: Safo Štolca un veselības pārpilnībā starojošs jauns cilvēks, tā dēvētais Vasjka. Bija redzams, ka tam gājusi labumā barošanās ar asiņainu liellopu gaļu, trifeļiem un burgundieti. Vasjka palocījās dāmām un paskatījās uz viņām, bet tikai vienu mirkli. Viesistabā viņš ienāca reizē ar Safo un arī pa viesistabu tai ik uz soļa sekoja, it kā būtu viņai piesiets, un nenovērsa no tās savas spīdošās acis, šķiet, gribēdams viņu apēst. Safo Štolca bija gaišmate ar melnām acīm. Viņa ienāca sīkiem, drošiem solīšiem savās augstu papēžu kurpītēs un stipri kā vīrietis paspieda dāmām roku.

Anna ne reizes vēl nebija sastapusies ar šo jauno slavenību, un viņu pārsteidza tās skaistums, galējība, līdz kādai bija novesta viņas tualete, un viņas manieru pārdrosme. Uz galvas tai no saviem un liekiem maigi zeltainas krāsas matiem bija izveidots tik milzīgs sasukājuma tornis, ka tās galva lielumā līdzinājās viņas slaidi izliektajām un priekšā stipri atsegtajām krūtīm. Un viņas trauksme uz priekšu bija tik strauja, ka pie katras kustības tai zem tērpa iezīmējās ceļgalu un kājas augšdaļas līnijas, un neviļus uzmācās jautājums, kurā vietā, skatoties no mugurpuses, šai uzbūvētajā līganajā kalnā patiešām beidzas viņas īstais, mazais un lokanais, augšpusē tik atsegtais un lejpusē tik apslēptais augums.

Betsija pasteidzās viņu iepazīstināt ar Annu.

— Vai jūs varat iedomāties, mēs tikko nesabraucām divus zaldātus, — viņa tūdaļ sāka stāstīt, mirkšķinādama, smaidīdama un paraudama atpakaļ savu šlepi, kuru tā uzreiz bija par daudz pārmetuši uz vienu pusi. — Es braucu kopā ar Vasjku … Ak tā, jūs neesat pazīstami. — Un, nosaukdama viņa uzvārdu, stādīja priekšā jauno cilvēku, nosarkdama un skaņi iesmiedamās par savu kļūdu, ka nepazīstamai nosaukusi viņu par Va:jku.

Vasjka vēlreiz palocījās Annai, bet neko tai neteica. Viņš griezās pie Safo:

— Derības zaudētas. Mēs atbraucām pirmie. Maksājiet! — viņš smaidot teica.

Safo iesmējās vēl jautrāk.

— Taču ne tagad, — viņa teica.

— Vienalga, — saņemšu vēlāk.

— Labi labi. Ak jā! — viņa pēkšņi pagriezās pret namamāti. — Kāda gan es esmu … Es pavisam piemirsu … Es taču jums atvedu viesi. Tur viņš ir.

Negaidītais, gados jaunais viesis, kuru Safo bija atvedusi un gluži aizmirsusi, tomēr bija tik svarīgs viesis, ka abas dāmas, viņu sveicinot, piecēlās, kaut arī viņš bija ļoti jauns.

Tas bija Safo jaunais pielūdzējs. Viņš tagad, tāpat kā Vasjka, staigāja tai pa pēdām.

Drīz atbrauca kņazs Kalužskis un Liza Merkalova kopā ar Stremovu. Liza Merkalova bija kalsna tumšmate ar laisku, austrumniecisku seju un daiļām, neizprotamām, kā visi teica, acīm. Viņas tumši noskaņotais tērps (Anna to tūlīt ievēroja un novērtēja) bija pilnīgi piedienīgs viņas skaistumam. Cik Safo bija ātra un stingra, tik Liza bija mīksta un izlaidīga.

Tomēr pēc Annas gaumes Liza bija daudz pievilcīgāka. Annai Betsija par viņu stāstīja, ka tā tēlojot nesaprotošu bērnu, bet, kad Anna viņu ieraudzīja, tad sajuta, ka tas nav tiesa. Viņa tiešām bija nesaprotoša, samaitāta, bet mīļa un nevarīga sieviete. Tiesa, viņa izturējās gluži tāpat kā Safo; gluži tāpat kā Safo viņai staigāja pakaļ kā piediegti divi pielūdzēji, acīm to vai ēzdami, viens jauneklis, otrs — vecis, bet viņā bija kaut kas tāds, kas pacēlās pāri visam tam, kas bija viņai apkārt, — tas bija kā īsta briljanta mirdzums stikliņu vidū. Šis mirdzums staroja no viņas daiļajām, patiešām neizprotamajām acīm. Gurdais un reizē kaislais melniem lokiem apēnoto acu skatiens pārsteidza ar savu pilnīgo patiesīgumu. Ieskatoties šajās acīs, ikvienam šķita, ka viņš šo sievieti ir iepazinis visu un iepazinis nespēj neiemīlēt. Ieraugot Annu, visu viņas seju pēkšņi apstaroja priecīgs smaids.

— Kā es priecājos jūs redzēt! — viņa teica, pienākdama tai klāt. — Vakar sacīkstēs es tikko gribēju iet pie

jums, kad jūs aizbraucāt. Man tik ļoti gribējās tieši vakar jūs sastapt. Tas bija šausmīgi, vai nav tiesa? — viņa sacīja, lūkodamās Annā ar savu skatienu, kas it kā atsedza visu viņas dvēseli.

— Jā, es nekad nebūtu domājusi, ka tas tik ļoti var satraukt, — Anna atbildēja nosarkdama.

Tai brīdī viesi piecēlās, lai dotos dārzā.

— Es neiešu, — Liza smaidot sacīja, apsēzdamās blakus Annai. — Jūs taču arī neiesiet? Kāds gan prieks spēlēt kroketu!

— Nē, man patīk, — Anna teica.

— Nu, nu, kā jūs darāt, lai jums nebūtu garlaicīgi? Jau paskatoties vien uz jums — pārņem prieks. Jūs dzīvojat, bet es garlaikojos.

— Jūs garlaikojaties? Jūs taču piederat pie Pēterburgas jautrākās sabiedrības, — Anna teica.

— Var jau būt, ka tiem, kas nav no mūsu sabiedrības, ir vēl garlaicīgāk, bet mums, piemēram, man, nemaz nav jautri, bet šausmīgi, šausmīgi garlaicīgi.

Safo, aizpīpējusi papirosu, kopā ar diviem jaunekļiem izgāja dārzā. Betsija un Stremovs patika pie tējas galdiņa.

— Kā — garlaicīgi? — Betsija jautāja. — Safo stāsta, ka vakar viņi pie jums varen līksmojušies.

— Ak, cik tas bija šausmīgi skumji! — Liza Merkalova teica. — Pēc sacīkstēm mēs visi aizbraucām uz manu māju. Un arvien tie paši un arvien tie paši! Vienmēr viens un tas pats. Visu vakaru novalstījāmies pa dīvāniem. Kas tad tur jautrs? Nē, pastāstiet, — kā jūs darāt, lai jums nebūtu garlaicīgi? — viņa atkal jautāja Annai. — Uz jums tikai jāuzmet acis, un tūlīt redzams — lūk, sieviete, kura var būt laimīga vai nelaimīga, bet nekad negarlaikojas. Iemāciet, kā jūs to darāt!

— Nekā nedaru, — Anna atbildēja, nosarkdama no šiem uzmācīgajiem jautājumiem.

— Jā, tas ir vislabākais paņēmiens, — Stremovs iejaucās sarunā.

Stremovs bija gadus piecdesmit vecs cilvēks, pasirms, vēl svaigs, ļoti neglīts, bet ar izteiksmīgu un gudru seju. Liza Merkalova bija viņa sievas krustmeita, un visu savu brīvo laiku viņš pavadīja kopā ar to. Saticis Annu Kareņinu, viņš, būdams dienesta laukā Alekseja Aleksandroviča ienaidnieks, tomēr kā gudrs un labi audzināts cilvēks centās izturēties pret Annu, sava ienaidnieka sievu, sevišķi laipni.

— Nekā, — viņš uztvēra, smalki smaidot, — tas ir labākais līdzeklis. Es jau sen jums saku, — viņš vērsās pie Lizas Merkalovas, — lai nebūtu garlaicīgi, nedrīkst domāt, ka būs garlaicīgi. Tas ir tāpat kā nedrīkst domāt, ka neiemigsi, ja baidies no bezmiega. Tieši to jums Anna Arkadjevna arī pateica.

— Es gan ļoti priecātos, ja būtu tā teikusi, jo tas ir ne vien gudri, bet tā ir patiesība, — Anna smaidot sacīja.

— Nē, bet pasakiet, — kāpēc nevar aizmigt un nevar negarlaikoties?

— Lai aizmigtu, pirms tam ir jāpastrādā un, lai līksmotos, arī ir jāpastrādā.

— Kāpēc tad es strādāšu, ja mans darbs nevienam nav vajadzīgs? Bet izlikties es neprotu un arī negribu.

— Jūs esat nelabojama, — Stremovs teica, viņā neskatīdamies, un atkal griezās pie Annas.

Viņš Annu reti kad sastapa un nemācēja tai neko citu pateikt, izņemot banalības, bet šīs banalības par to, kad viņa domājot atgriezties Pēterburgā, par grāfienes Lidijas Ivanovnas lielo mīlestību pret Annu viņš prata pateikt ar tādu izteiksmi, kas liecināja, ka viņš no visas sirds grib būt tai patīkams, izrādīt savu cieņu un vēl vairāk.

Ienāca Tuškevičs un paziņoja, ka visi jau gaidot kroketa spēlētājus.

— Nē, lūdzu, nebrauciet projām! — Liza Merkalova lūdzās, padzirdusi, ka Anna aizbraucot. Stremovs viņas lūgumam pievienojās.

— Pārāk krass kontrasts, — viņš teica, — pēc šādas sabiedrības braukt pie vecās Vredes. Un bez tam viņai jūs sagādāsiet tikai vēl vienu ieganstu pamēļot, bet šeit jūs izraisāt citas, vislabākās un ļaunām valodām gluži pretējas jūtas, — viņš tai sacīja.

Anna uz brīdi apstājās neziņā. Šā gudrā cilvēka glaimojošā valoda, Lizas Merkalovas naivās un bērnišķīgās simpātijās, ko fā pauda pret Annu, un visa šī ierastā augstāko aprindu vide — tas viss bija ļoti viegls un gaisīgs, bet tur viņu gaidīja tik grūts uzdevums, ka uz mirkli viņa apmulsa neziņā, vai tiešām vēl nepalikt šeit, neattālināt vēl uz kādu laiku grūto izskaidrošanas mirkli. Bet, atcerējusies, kas viņu gaida mājās, kad viņa atkal būs viena, ja nepieņems nekādu lēmumu, atcerējusies to baigo kustību, kad viņa abām rokām bija sev ieķērusies matos, viņa atvadījās un aizbrauca.

XIX

Vronskis ar visu savu šķietami vieglprātīgo augstāko aprindu dzīvi bija cilvēks, kas nīda nekārtību. Jau agrā jaunībā, būdams vēl Pāžu korpusā, viņš reiz izcieta pazemojumu, kad, nonācis grūtībās, palūdza aizdot naudu un saņēma noraidījumu; kopš tā laika viņš nekad sev nepieļāva nokļūt līdzīgā stāvoklī.

Lai allaž turētu kārtībā savas personīgās lietas, viņš biežāk vai retāk — atkarībā no apstākļiem — reizes piecas gadā centās palikt viens un noskaidrot visas savas saistības. Viņš to dēvēja par sarēķināšanos vai arī par faire la lessive \parOtrā dienā pēc sacīkstēm, pamodies ļoti vēlu, Vronskis neskuvies un nemazgājies uzvilka vasaras formas svārkus, izlika uz galda naudu, rēķinus, vēstules un ķērās pie darba. Petrickis, zinādams, ka šādā stāvoklī Vronskis mēdz būt dusmīgs, pamodies un ieraudzījis draugu sēžam pie rakstāmgalda, klusi apģērbās un izgāja, lai viņu netraucētu.

Ikviens cilvēks, līdz pēdējam sīkumam pazīstot visus sarežģītos apstākļus, kādos tas dzīvo, neviļus domā, ka šie sarežģītie apstākļi un to izpratnes grūtības ir tikai viņa personīga, nejauša īpatnība, un viņam nekad nenāk prātā, ka arī citus, tāpat kā viņu, ielenc gluži tādi paši sarežģīti savas personīgās dzīves apstākļi. Tā šķita

1 — veļas mazgāšanu.

ari Vronskim. Un ne bez iekšēja lepnuma un ne bez pamata viņš domāja, ka ikviens cits viņa vietā jau sen būtu sapinies un būtu spiests uzsākt kādu nelāga rīcību, ja atrastos tikpat grūtos apstākļos kā viņš. Bet Vronskis juta, ka tieši tagad viņam nepieciešams sarēķināties un noskaidrot savu stāvokli, lai nesapītos.

Pirmais un visvieglākais, pie kā Vronskis ķērās, bija nauda lietas. Sarakstījis savā sīkajā rokrakstā uz vēstuļpapīra lapiņas visus savus parādus, viņš saskaitīja tos kopa un redzēja, ka ir parādā pavisam septiņpadsmit tūkstošus ar simtiem, kurus skaidrības labad atmeta nost. Saskaitījis naudu un noguldījumu bankas grāmatiņā, viņš konstatēja, ka paliek pāri tūkstoš astoņi simti rubļu, bet līdz Jaungadam nekādi ieņēmumi vairs nebija paredzami. Pārskatījis parādu sarakstu, Vronskis to pārrakstīja, iedalot trijos nodalījumos. Pirmajā nodalījumā ietilpa tie parādi, kas bija samaksājami vai nu tūlīt, vai arī to samaksai katrā ziņā vajadzēja turēt rezervē sagatavotu naudu, lai pēc pirmā pieprasījuma varētu bez mazākās vilcināšanās samaksāt. Tādu parādu sanāca ap četri tūkstoši: tūkstoš pieci simti par zirgu un divi tūkstoši pieci simti galvojums par jauno dienesta biedru Veņevski, kas Vronska klātbūtnē bija paspēlējis šo naudu blēdim kāršu spēlmanim. Vronskis jau tai pašā reizē gribēja to naudu samaksāt (nauda viņam bija klāt), bet Veņevskis un Jašvins neļāva, apgalvodami, ka maksāšot viņi paši, nevis Vronskis, kurš taču neesot pat spēlējis. Tas viss bija skaisti, bet Vronskis zināja, ka šai netīrajā lietā, kurā tas gan bija iejaukts tikai tik daudz, ka vārdiski uzņēmies galvojumu par Veņevski, viņam tomēr nepieciešami divi tūkstoši pieci simti rubļu, lai iesviestu tam blēdim acīs un neielaistos ar to vairāk nekādās sarunās. Tātad saskaņā ar šo pirmo svarīgāko iedalījumu viņam jābūt klāt četriem tūkstošiem. Otrā nodalījumā bija mazāk svarīgi parādi — astoņi tūkstoši. Tie bija parādi galvenokārt sakarā ar sacīkšu stalli — auzu un siena piegādātājiem, anglim — trenerim, segliniekam utt. Arī šo parādu dzēšanai vajadzēja izdalīt pāris tūkstošu, lai varētu justies gluži mierīgs. Pēdējais parādu nodalījums — veikaliem, viesnīcām un drēbniekam — tāds, par kuru nebija daudz jāraizējas. Tātad tekošiem izdevumiem vajadzīgi vismaz seši tūkstoši, bet viņam bija tikai viens tūkstotis astoņi simti. Liktos, ka cilvēkam ar simttūkstoš rubļiem gada ienākuma, kā visi vērtēja Vronska īpašumus, šādi parādi nevarētu būt nekāds apgrūtinājums; tomēr bija tā, ka viņam ne tuvu nesanāca tie simt tūkstoši. Tēva atstātais milzīgais mantojums, kas deva līdz divsimt tūkstošus gada ienākuma, brāļu starpā vēl nebija sadalīts. Tolaik, kad vecākais brālis, būdams dziļi parādos, precējās ar kņazi Varju Cirkovu, dekabrista meitu, kurai nebija nekādas mantas, Aleksejs atstāja vecāka brāļa rīcībā visu ienākumu no tēva muižām, aizrunājis sev tikai divdesmit piecus tūkstošus gadā. Toreiz Aleksejs brālim sacīja, ka šīs naudas viņam pietikšot, kamēr viņš precēšoties, kas gan laikam nekad nenotikšot. Un brālis, komandēdams vienu no visdārgākajiem pulkiem un tikko apprecējies, nevarēja šo dāvanu nepieņemt. Māte, kurai bija pašai savs atsevišķs īpašums, bez aizrunātajiem divdesmit pieciem tūkstošiem ik gadus deva Aleksejam vēl tūkstošus divdesmit, un Aleksejs tos visus notērēja. Pēdējā laikā māte, noskaitusies uz viņu par tā sakaru un aizbraukšanu no Maskavas, bija pārtraukusi sūtīt naudu. Tādā kārtā Vronskis, jau ieradis nodzīvot četrdesmit piecus tūkstošus, bet šai gadā saņēmis tikai divdesmit piecus tūkstošus, pašreiz bija nokļuvis grūtībās. Viņš tagad nevarēja lūgt mātei naudu, lai izkļūtu no šīm grūtībām. Viņas pēdējā vēstule, ko tas vakar saņēma, visvairāk kaitināja ar to, ka tur bija likts saprast, ka viņa gan gribējusi to atbalstīt, lai viņš gūtu panākumus sabiedrībā un dienestā, bet nekad neatbalstīšot tādu dzīvi, kas skandalizē visu labāko sabiedrību. Mātes vēlēšanās viņu nopirkt apvainoja Vronski līdz sirds dziļumiem, un viņš kļuva pret māti vēl vēsāks. Taču viņš nespēja atteikties no reiz dotā augstsirdīgā vārda, lai gan tagad, neskaidri nojauzdams, ka sakars ar Kareņinu sagādās neparedzētus sarežģījumus, viņš juta, ka šis augstsirdīgais vārds toreiz ir dots pārāk vieglprātīgi un ka viņam arī neprecētam var rasties vajadzība pēc visiem simt tūkstošiem gada ienākuma. Bet atteikties no dotā vārda nebija iespējams. Vajadzēja tikai atcerēties brāļasievu, atcerēties, ka šī mīļā, jaukā Varja katrā izdevīgā gadījumā viņam atgādināja, ka tā neaizmirstot un augstu vērtējot viņa pašaizliedzību, lai saprastu, ka nav iespējams atsaukt solīto. Tas bija tikpat neiespējami kā piekaut sievieti, zagt vai melot. Iespējams un darāms bija tikai viens, ko Vronskis arī izlēma bez mazākās vilcināšanās: aizņemties naudu no augļotāja, desmit tūkstošus, kas bija viegli izdarāms, sašaurināt savus izdevumus vispār un pārdot sacīkšu zirgus. To izlēmis, viņš tūdaļ uzrakstīja zīmīti Rolandaki, kas jau vairākkārt bija piedāvājies pirkt viņa zirgus. Tad aizsūtīja pēc angļa un pēc augļotāja un izlika pa rēķiniem visu to naudu, cik tam vēl bija. Pabeidzis kārtot šīs lietas, viņš uzrakstīja saltu un asu atbildi mātei. Tad sameklēja kabatas portfelī trīs Annas zīmītes, pārlasīja tās, sadedzināja un nogrima domās, atcerēdamies savu vakardienas sarunu ar viņu.

XX

Vronska dzīve bija sevišķi laimīga tai ziņā, ka viņam bija savs likumu kodekss, kas nešaubīgi noteica visu, ko drīkst un ko nedrīkst darīt. Šis likumu kodekss aptvēra ļoti šauru apstākļu loku, toties šie likumi bija neapšaubāmi, un Vronskis nekad neizgāja no šā loka, nekad ne mirkli nešaubījās, ka jāpilda tas, kas tur nosacīts. Šie likumi nešaubīgi noteica, ka kāršu blēdim nauda ir jāsamaksā, bet drēbnieks var pagaidīt, ka melot nedrīkst vīriešiem, bet sievietēm var, ka neviena nedrīkst krāpt, bet vīru var, ka nedrīkst piedot apvainojumu, bet var apvainot utt. Visi šie likumi varēja būt neprātīgi, nelabi, bet tie bija neapšaubāmi, un, tos pildot, Vronskis juta, ka ir mierīgs un var staigāt ar augstu paceltu galvu. Tikai pašā pēdējā laikā sakarā ar savām attiecībām ar Annu Vronskis sāka just, ka viņa likumu kodekss ne gluži pilnīgi aptver visus dzīves apstākļus un ka nākotnē paredzamas grūtības un šaubas, kuru atrisināšanai Vronskis vairs neatradīs vadošo pavedienu.

Viņa tagadējās attieksmes pret Annu un viņas vīru likās vienkāršas un skaidras. Tas bija skaidri un noteikti paredzēts likumos, pēc kuriem viņš vadījās.

Viņa bija krietna sieviete, viņa bija dāvinājusi tam savu mīlestību, un viņš viņu mīlēja, un tāpēc viņa acīs tā bija sieviete, kas pelna tikpat lielu un vēl lielāku cieņu nekā likumīga sieva. Viņš labāk ļautu nocirst sev roku nekā atļautos to apvainot ar vārdu vai divdomīgu mājienu un neveltītu tai tādu cieņu, uz kādu vien var cerēt sieviete.

Arī attieksmes pret sabiedrību bija skaidras. Visi varēja zināt, varēja to nojaust, bet neviens nedrīkstēja iedrošināties par to runāt. Pretējā gadījumā viņš bija gatavs piespiest runātājus klusēt un cienīt tās sievietes neesošo godu, kuru viņš mīlēja.

Attieksmes pret vīru bija visskaidrākās. Kopš tā brīža, kad Anna Vronski iemīlēja, viņš uzskatīja, ka tikai viņam vienam uz viņu ir neatņemamas tiesības. Vīrs bija tikai lieka un traucējoša persona. Bez šaubām, tas atradās nožēlojamā stāvoklī, bet ko tad varēja darīt? Vīram atlika tikai viena tiesība, viņš varēja pieprasīt gandarījumu ar ieroci rokā, un uz to Vronskis bija gatavs jau kopš pirmā mirkļa.

Bet pēdējā laikā starp viņu un Annu bija radušās jaunas iekšējas attiecības, kas Vronski biedēja ar savu nenoteiktību. Nupat vakar viņa tam paziņoja, ka esot grūta. Un viņš juta, ka šī ziņa un ari tas, ko viņa no Vronska gaidīja, prasa no viņa kaut ko tādu, kas nav gluži pilnīgi nosacīts tais likumos, pēc kuriem viņš rīkojās savā dzīvē. Un, patiešām, viņš bija tik pēkšņi pārsteigts un nesagatavots, ka pirmajā mirklī, kad viņa tam paziņoja par savu stāvokli, pati sirds tam ieteica prasīt, lai viņa pamet vīru. Viņš to arī pateica, bet tagad apdomājis skaidri redzēja, ka labāk būtu bijis iztikt bez tā; un tomēr, sev tā sacīdams, viņš reizē arī baidījās, — vai tikai tas nav nelabi?

«Ja es teicu, lai viņa pamet vīru, tad tas nozīmē savienošanos ar mani. Vai esmu gatavs uz to? Kā es viņu tagad aizvedīšu, kad man nav naudas? Pieņemsim, ka to es varētu nokārtot… Bet kā es viņu lai aizvedu, atrazdamies dienestā? Ja es to esmu teicis, tad jābūt uz to gatavam, ir jābūt naudai un jāatstāj dienests.»

Un viņš nogrima dziļās domās. Jautājums par to — atstāt vai neatstāt dienestu — novirzīja viņa domas pie kāda cita, slepena, viņam vienam zināma, gandrīz vai paša galvenā, kaut gan apslēpta viņa dzīves satura.

Godkāre bija sens viņa bērnības un jauno dienu sapnis — sapnis, par kuru viņš pat sev pašam neatzinās, bet kurš bija tik spēcīgs, ka arī pašreiz šī kaislība cīnījās ar viņa mīlestību. Viņa pirmie soļi sabiedrībā un dienestā bija veiksmīgi, bet pirms diviem gadiem viņš izdarīja rupju kļūdu. Gribēdams parādīt savu neatkarību un izvirzīties, viņš atteicās no piedāvātā amata, cerēdams, ka šī atteikšanās piešķirs viņam vēl lielāku vērtību; bet izrādījās, ka viņš bijis pārāk pārdrošs, un viņu atstāja mierā;tādā kārtā gribot negribot radījis sev neatkarīga cilvēka slavu, viņš to valkāja ļoti smalki un gudri, izturēdamies tā, it kā viņš ne uz vienu nedusmotos, it kā neviens viņam nebūtu nodarījis pāri un ka viņš vēlas tikai vienu — lai to atstāj pilnīgi mierā, tāpēc ka tam klājas jautri. Bet patiesībā viņam neklājās jautri jau kopš pagājušā gada, kad viņš aizbrauca uz Maskavu. Viņš juta, ka šī neatkarīga cilvēka slava — cilvēka, kurš gan varētu panākt visu, bet nekā negrib panākt, jau pamazām sāk zust un ka daudzi sāk domāt, ka laikam gan viņš nekā cita arī nespētu kā būt krietns un lādzīgs puisis. Viņa sakars ar Annu Kareņinu, kas bija sacēlis tik lielu troksni un pievērsis sev vispārēju uzmanību, piešķīra viņam jaunu spožumu un uz laiku nomierināja godkāres tārpu, kas viņu grauza, bet pirms kādas nedēļas šis tārps bija pamodies ar jaunu spēku. Viņa bērnības draugs Serpuhovskojs, vienu aprindu, vienas sabiedrības cilvēks un arī skolas biedrs Pāžu korpusā, zēns, ar kuru Vronskis sacentās gan klasē mācībās, gan vingrošanā, gan nerātnībās, gan arī godkāres sapņos, nupat bija atgriezies no Vidusāzijas ar divām tur iegūtām dienesta pakāpēm un ar balvu, kādu visai reti piešķir tik jauniem ģenerāļiem.

Tiklīdz viņš bija atbraucis Pēterburgā, par viņu tūlīt sāka runāt kā par austošu pirmā lieluma zvaigzni.

Būdams vienā vecumā ar Vronski, tā skolas biedrs, viņš jau bija ģenerālis un gaidīja iecelšanu amatā, kam varēja būt iespaids pat uz valsts lietu virzību, bet Vronskis, kaut arī neatkarīgs, spožs un skaistas sievietes mīlēts, tomēr bija tikai rotmistrs, kuram ļāva palikt neatkarīgam, cik vien viņš vēlas. «Protams, es Serpuhovskoju neapskaužu un nevaru apskaust, bet viņa panākumi man rāda, ka vajag tikai nogaidīt laiku un tāds cilvēks kā es ļoti ātri var taisīt karjeru. Pirms trim gadiem viņš bija gluži tādā pašā stāvoklī kā es. Ja es atstāšu dienestu, es būšu sadedzinājis aiz sevis visus kuģus. Palikdams dienestā, es nezaudēju neko. Viņa taču pati teica, ka negribot mainīt savu stāvokli. Un es ar viņas mīlestību nevaru Serpuhovskoju apskaust.» Un, lēni griezdams savas ūsas, viņš piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Viņa acis mirdzēja sevišķi spoži, un viņš sajuta to stingro, nosvērto un priecīgo noskaņu, kāda tam arvien uznāca pēc sava stāvokļa noskaidrošanas. Tāpat kā citkārt pēc sarēķināšanās viss bija kļuvis skaidrs un tīrs. Viņš noskuvās, izpeldējās aukstā vannā, apģērbās un izgāja.

XXI

— Es jau nāku tev pakaļ. Šodien tava veļas mazgāšana turpinājās ļoti ilgi, — Petrickis teica. — Nu, vai tad pabeidzi?

— Pabeidzu, — Vronskis atbildēja, smaidot tikai ar acīm un griežot ūsu galiņus tik uzmanīgi, it kā jebkāda pārāk droša un strauja kustība varētu sajaukt to kārtību, kādu viņš bija nodibinājis savās lietās.

— Pēc šādiem brīžiem tu arvien izskaties kā pēc pirts, — Petrickis sacīja. — Es nāku no Grickas (tā viņi dēvēja pulka komandieri). Tevi gaida.

Vronskis neatbildēdams skatījās biedrā, domādams par ko citu.

— Jā, vai tā muziķa pie viņa skan? — viņš vaicāja, ieklausīdamies pazīstamajās sulīgo tauru skaņās, kas pūta polkas un valšus, atšalcot arī līdz viņiem. — Kas tie par svētkiem?

— Serpuhovskojs atbraucis.

— Aā! — Vronskis iesaucās. — To es nemaz nezināju.

Viņa acu smaids atmirdzēja vēl spožāk.

Izlēmis sevī, ka viņš ir laimīgs ar savu mīlestību, ziedodams tai savu godkāri, — vismaz uzņēmies šādu lomu, — Vronskis vairs nespēja just pret Serpuhovskoju ne skaudību, ne arī kādu pārmetumu, ka, atbraucot pulkā, tas vispirms nav ieradies pie viņa. Serpuhovskojs viņam bija labs draugs, un viņš priecājās to satikt.

— A, esmu ļoti priecīgs.

Pulka komandieris Djomins apdzīvoja lielu muižas namu. Visa sabiedrība bija sapulcējusies plašajā apakšstāva balkonā. Pirmais, kas Vronskim dūrās acīs, ieejot pagalmā, bija dziesminieki baltos formas svārkos, sapulcējušies ap degvīna muciņu, un veselīgais, jautrais pulka komandiera stāvs virsnieku vidū; panācies uz balkona kāpņu pirmā pakāpiena, viņš, skaļi pārkliegdams orķestri, kas spēlēja Ofenbaha kadriļu, kaut ko žestikulēdams sauca malā stāvošajiem zaldātiem. Pulciņš zaldātu, vahmistrs un daži apakšvirsnieki reizē ar Vronski pienāca pie balkona. Atgriezies pie galda, pulka komandieris atkal panāca ar kausu uz kāpnēm un uzsauca tostu: «Uz mūsu bijušā biedra un drošsirdīgā ģenerāļa kņaza Serpuhovskoja veselību! Urā!»

Pulka komandierim līdzi ar kausu rokā smaidot iznāca arī Serpuhovskojs.

— Tu kļūsti arvien jaunāks, Bondarenko, — viņš uzrunāja priekšā stāvošo, jau otru dienesta laiku kalpojošo iznesīgo sārtvaidzi vahmistru.

Vronskis nebija redzējis Serpuhovskoju trīs gadus. Tas bija nobriedis, uzaudzējis vaigubārdu, bet izskatījās tikpat slaids un pārsteidza ne tik daudz ar skaistumu, cik ar sejas un visa stāva smalkumu un dižciltību. Viņa izskatā bija notikusi tikai viena pārmaiņa, ko Vronskis tūlīt ievēroja: klāt nācis klusais un nemitīgais spožums, ko izstaro tādu cilvēku sejas, kam ir panākumi un kas pārliecināti, ka šos panākumus visi atzīst. Vronskis pazina šo spožumu un tūdaļ to pamanīja Serpuhovskoja vaigā.

Ejot lejā pa kāpnēm, Serpuhovskojs ieraudzīja Vronski. Prieka smaids apstaroja Serpuhovskoja seju. Viņš pamāja augšup ar galvu un pacēla kausu, sveicinot Vronski un rādot ar šo kustību, ka vispirms viņam jāiet pie vahmistra, kurš izstiepies jau savilka lūpas skūpstam.

— Nu, tur jau viņš nāk! — pulka komandieris iesaucās. — Bet Jašvins man teica, ka tu esot savā drūmajā garastāvoklī.

Serpuhovskojs noskūpstīja brašo vahmistru uz svaigajām un valgajām lūpām un, slaucīdams muti ar kabatas lakatiņu, nāca pie Vronska.

— Cik man liels prieks! — viņš teica, spiezdams tam roku un aizvadīdams viņu sānis.

— Pieskatiet viņu! — pulka komandieris uzsauca Jašvinam, norādot uz Vronski, un nogāja lejā pie zaldātiem.

— Kāpēc tu vakar nebiji sacīkstēs? Es domāju, ka tur tevi satikšu, — Vronskis teica, apskatīdams Serpuhovskoju.

— Es aizbraucu gan, bet par vēlu. Atvaino, — viņš piebilda un pagriezās pret adjutantu, — lūdzu, lieciet, lai izdala zaldātiem no manis, cik tur uz cilvēku iznāk!

Un viņš steidzīgi izņēma no maka un pasniedza trīs simtrubļu naudas zīmes, un nosarka.

— Vronski! Kaut ko ēdīsi vai dzersi? — Jašvins vaicāja. — Hei, dodiet šurp grāfam kaut ko ēst! Bet šo tu iedzer!

Uzdzīve pie pulka komandiera turpinājās ilgi.

Dzēra ļoti daudz. Šūpoja un meta gaisā Serpuhovskoju. Tad meta gaisā pulka komandieri. Vēlāk pats pulka komandieris kopā ar Petricki dejoja dziesminieku vidū. Pēc tam pulka komandieris, jau mazliet pāguris, apsēdās pagalmā uz sola un sāka Jašvinam pierādīt Krievijas pārākumu pār Prūsiju, īpaši kavalērijas triecienā, un uzdzīve uz brīdi pierima. Serpuhovskojs iegāja namā, devās tualetes istabā, lai nomazgātu rokas, un atrada tur priekšā Vronski; Vronskis aplaistījās ar ūdeni. Noģērbis formas svārku, viņš turēja savu spalvaino, sarkano kaklu zem mazgājamā trauka strūklas un berzēja kaklu un visu galvu ar rokām. Beidzis mazgāties, Vronskis apsēdās pie Serpuhovskoja. Viņi sēdēja uz maza dīvāniņa, un starp viņiem sākās saruna, kas abiem bija ļoti interesanta.

— Par tevi es visu zināju no savas sievas, — Serpuhovskojs sacīja. — Esmu priecīgs, ka tu tik bieži ar viņu sastapies.

— Viņa draudzējas ar Varju, un tās ir vienīgās Pēterburgas sievietes, ar kurām man patīk satikties, — Vronskis smaidot atbildēja. Viņš smaidīja tāpēc, ka jau iepriekš bija paredzējis, kāds būs šās sarunas temats, un tas viņam bija patīkami.

— Vienīgās? — Serpuhovskojs smaidot atjautāja.

— Arī es par tevi zināju, bet ne tikai no tavas sievas, — Vronskis ar stingru sejas izteiksmi noraidīja viņa mājienu. — Es ļoti priecājos par taviem panākumiem un nemaz par to nebrīnos. Es sagaidīju vēl vairāk.

Serpuhovskojs pasmaidīja. Viņam, redzams, bija patīkams šāds vērtējums, un viņš neuzskatīja par vajadzīgu šo patiku slēpt.

— Es gan atzīšos vaļsirdīgi, ka pats gaidīju daudz mazāk. Bet es priecājos, ļoti priecājos. Esmu godkārīgs, tā mana vājība, un atzīstos, ka tāda man ir.

— Ja tev nebūtu panākumu, tad tu varbūt arī neatzītos, — Vronskis teica.

— Nedomāju vis, — Serpuhovskojs atkal pasmaidīdams teica. — Es nesacīšu, ka bez tā nebūtu vērts dzīvot, bet garlaicīgi gan būtu. Protams, es varbūt maldos, bet man šķiet, ka man ir zināmas dāvanas tai darbības nozarē, kādu esmu izvēlējies, un ka vara manās rokās, lai tā būtu kāda būdama, arvien tiks labāk izlietota, — ja to man piešķirs, — nekā tā tiek izlietota daudzu citu man zināmu cilvēku rokās, — Serpuhovskojs ar starojošu savu panākumu apziņu sacīja. — Un tāpēc, jo tuvāk tam, jo vairāk esmu apmierināts.

— Tev tas varbūt tā arī ir, bet ne visiem. Ari es kādreiz tāpat domāju, bet, lūk, dzīvoju — un atzīstu, ka nav vērts dzīvot tikai tam, — Vronskis teica.

— Tas gan! Tas gan! — Serpuhovskojs smiedams iesaucās. — Es taču tieši ar to sāku, sacīdams, ka esmu dzirdējis par tevi, par tavu atteikšanos … Protams, es tev piekritu, Bet visās lietās pasaulē ir savi paņēmieni. Un es domāju, ka pati šī rīcība bija laba, bet tu to neizdarīji gluži tā, kā vajadzīgs.

— Kas izdarīts, tas izdarīts, un tu zini, ka es nekad nenožēloju to, ko esmu darījis. Un turklāt man klājas jauki.

— Jauki — uz laiku. Bet ar to vien tu neapmierināsies. Tavam brālim es to neteiktu. Tas ir mīļš bērns, gluži tāds pats kā šis mūsu namatēvs. Tur jau viņš ir! — Serpuhovskojs piebilda, ieklausīdamies «urā» saucienos. — Un viņam ir jautri, bet tevi tas vien neapmierinās.

— Es nesaku, ka tas mani apmierinātu.

— Jā, ne tikai tas vien. Tādi cilvēki kā tu ir vajadzīgi.

— Kam?

— Kam? Sabiedrībai. Krievijai ir vajadzīgi cilvēki, vajadzīga partija, citādi viss iet un aizies pie velna.

— Kā tad tā? Berteņeva partija — pret krievu komunistiem?

— Nē, — Serpuhovskojs saviebās nepatikā par to, ka viņu tur aizdomās šādā muļķībā. — Tout ga est une blague. Tas tā vienmēr ir bijis un būs. Nekādu komunistu nav. Bet intrigu ļaudīm arvien ir jāizgudro kāda kaitīga, bīstama partija. Tas ir vecs niķis. Nē, ir vajadzīga neatkarīgu cilvēku varas partija, tādu kā tu un es.

— Bet ko tad tie? — Vronskis nosauca dažus cilvēkus, kam bija vara. — Ko tad tie? Vai tad tie nav neatkarīgi ļaudis?

— Nav — un tikai tāpēc, ka tiem nav vai arī no dzimšanas nav bijis neatkarīga stāvokļa, nav bijis vārda, nav bijis tās tuvības saulei, kādā esam dzimuši mēs. Viņus var nopirkt vai nu par naudu, vai par laipnību. Un, lai noturētos, viņiem jāizdomā virziens. Un viņi realizē kādu domu, virzienu, kuram paši netic, kurš nodara ļaunu, un viss šis virziens ir tikai līdzeklis iegūt kroņa dzīvokli un tik un tik algas. Ceļa n'est pas plus jin que ga , ja ieskaties viņu kārtīs. Varbūt es esmu

sliktāks, muļķāks par viņiem, lai gan es nesaprotu, kāpēc man vajadzētu būt sliktākam par viņiem. Bet man neapšaubāmi ir viena svarīga priekšrocība — tā, ka mūs grūtāk nopirkt. Un tādi cilvēki šodien vajadzīgi vairāk nekā jebkad.

Vronskis klausījās uzmanīgi, bet viņu ne tik daudz nodarbināja pats vārdu saturs, cik Serpuhovskoja pieeja savam darbam, viņa doma cīnīties ar varu, kur tam jau bija savas simpātijās un antipatijas, kamēr Vronskim viss viņa dienesta saturs bija tikai eskadrona intereses. Vronskis saprata arī, cik spēcīgs varēja būt Serpuhovskojs ar savu neapšaubāmo spēju apsvērt un izprast lietas, ar savu prātu un runas dāvanām, kas tik reti sastopamas tai vidē, kādā tas dzīvoja. Un, lai kā viņam bija kauns, Vronskis Serpuhovskoju apskauda.

— Man tomēr visam tam trūkst paša galvenā, — viņš atbildēja, — trūkst vēlēšanās iegūt varu. Tāda man bija, bet nu ir izgaisusi.

— Atvaino mani, bet «tas nav taisnība, — Serpuhovskojs smaidot teica.

— Nē, taisnība gan, taisnība!… Tagad, — Vronskis piebilda, lai būtu vaļsirdīgs.

— Jā, taisnība, tagad tā ir cita lieta, bet šis tagad taču nepaliks uz visiem laikiem.

— Varbūt, — Vronskis atbildēja.

— Tu saki — varbūt, — Serpuhovskojs turpināja, it kā uzminējis viņa domas, — bet es tev saku — droši, ka ne. Un tāpēc es tevi gribēju satikt. Tu darīji tā, kā pienākas darīt. To es saprotu, bet tu nedrīksti pārspīlēt. Es tikai lūdzu no tevis carte blanche . Es negribu būt tev par protežētāju… Kaut gan nebūtu nekas sevišķs, ja es tāds kļūtu. Cik reižu tu neesi bijis par protežētāju man! Ceru, ka mūsu draudzība stāv tam pāri. Jā, — viņš sacīja, uzsmaidīdams tam maigi kā sieviete. — Dod man carte blanche, atstāj pulku, un es tevi ievilkšu gluži nemanot.

— Bet saproti taču, ka man nekā nevajag, — Vronskis teica, — es tikai gribu, lai viss paliek tā, kā bijis.

Serpuhovskojs piecēlās un nostājās viņa priekšā.

— Tu saki, lai viss paliek tā, kā bijis. Es saprotu, ko tas nozīmē. Bet paklausies: mēs esam viena vecuma, skaita ziņā tu varbūt esi iepazinis vairāk sieviešu nekā es. — Serpuhovskoja smaids un kustības liecināja, ka Vronskim nav jābaidās, ka slimajai vietai viņš pieskarsies |oti maigi un uzmanīgi. — Bet es esmu precējies, un tici, ka, iepazinis vienīgi paša sievu, kuru tu mīli (kā sacījis kāds rakstnieks), tu arī visas sievietes iepazīsi labāk nekā tad, ja tu būtu bijis tuvs tūkstošām.

— Tūlīt nāksim! — Vronskis uzsauca virsniekam, kas ieskatījās istabā un aicināja viņus pie pulka komandiera.

Tagad Vronskim gribējās noklausīties visu līdz galam un dzirdēt, ko Serpuhovskojs viņam sacīs.

— Un mans ieskats ir šāds. Sievietes ir galvenais klupšanas akmens cilvēka darbībā. Ir grūti mīlēt sievieti un reizē kaut ko darīt. Ir tikai viens līdzeklis, lai varētu mīlēt ar ērtībām un bez traucējumiem, — tā ir precēšanās. Kā gan, kā lai tev izsaku savu domu, — Serpuhovskojs runāja tālāk, jo viņam patika salīdzinājumi, — pagaidi, pagaidi! Jā, tas ir tāpat kā ar fardeau to nest un reizē kaut ko darīt ar rokām var tikai tad, ja fardeau ir uzsieta uz muguras, — un tā ir precēšanās. To es sajutu, kad apprecējos. Man pēkšņi atbrīvojās rokās. Bet, ja neprecējies vilksi sev līdzi šo fardeau, rokas būs tik pilnas, ka neko citu ar tām nevarēsi darīt. Kaut vai, piemēram, Mazankovs, Krupovs. Sieviešu dēļ viņi izpostīja savu karjeru.

— Kādu sieviešu dēļ! — Vronskis teica, atcerēdamies francūzieti un aktrisi, ar kurām šiem diviem pieminētajiem cilvēkiem bija sakars.

— Jo ļaunāk, ja sievietes stāvoklis sabiedrībā augstāks, jo ļaunāk. Tas jau ir gluži tas pats, kā kad fardeau nebūtu jānes vien, bet vēl jāizrauj kādam citam no nagiem.

— Tu nekad neesi mīlējis, — Vronskis klusi sacīja, lūkodamies tālumā un domādams par Annu.

— Var jau būt. Bet tu padomā, ko es tev saku. Un tad vēl: sievietes arvien ir materiālistiskākas nekā vīrieši. Mēs no mīlestības iztaisām kaut ko milzīgu, bet viņas allaž ir terreāterre \par— Tūlīt, tūlīt! — viņš uzsauca ienākušajam sulainim. Bet sulainis nebija nācis tos atkal aicināt, kā Serpuhovskojs domāja. Sulainis ienesa Vronskim zīmīti.

— Jums to atnesa kņazienes Tverskas apkalpotājs. Vronskis atvēra vēstuli un pietvīka.

— Man sāk sāpēt galva, es iešu mājās, — viņš teica Serpuhovskojam.

— Nu, tad ardievu! Vai tu dod man carte blanche&gt;?

— Parunāsim vēlāk, es tevi sameklēšu Pēterburga.

XXII

Bija jau sestā stunda, un, lai nokļūtu laikā un tomēr nebrauktu ar saviem zirgiem, kurus visi pazina, Vronskis iesēdās Jašvina īrētajā važoņa karietē un lika braukt pēc iespējas ātrāk. Vecā, četrvietīgā ormaņu kariete bija plata un ērta. Viņš apsēdās stūrī, izstiepa kājas uz priekšējā sēdekļa un nogrima domās.

Neskaidra apziņa, ka viņš sakārtojis savas naudas lietas, neskaidra atcere par Serpuhovskoja draudzību un glaimiem, par to, ka Serpuhovskojs viņu uzskata par vajadzīgu cilvēku, un, galvenais, — satikšanās gaidas — viss apvienojās kopīgā dzīves prieka izjūtā. Šī izjūta bija tik spēcīga, ka viņš neviļus smaidīja. Viņš nocēla kājas no sēdekļa, pārlika vienu pār otru, pieliecās un aptaustīja ar roku vakar kritienā satriektās kājas elastīgo ikru, tad atgāzās sēdeklī un pāris reižu atelpoja ar pilnu krūti.

«Labi, ļoti labi!» viņš sev sacīja. Arī agrāk viņš bieži bija priecīgi izjutis savu ķermeni, bet nekad nebija sevi, savu ķermeni mīlējis tā kā šodien. Viņam bija patīkami sajust šo vieglo sāpi spēcīgajā kājā, bija tīkami izjust

krūšu muskuļu kustību elpošanas brīdī. Tā pati skaidrā un saltā augusta diena, kas tik bezcerīgi ietekmēja Annu, viņam šķita kā dzīvinošas ierosmes nesēja un atsvaidzināja viņa seju un kaklu, kas pēc apskalošanas ar ūdeni kaisa. Ūsu ziedes smarža svaigajā gaisā tam likās sevišķi patīkama. Viss, ko viņš redzēja pa karietes logu, viss šai vēsajā un dzidrajā gaisā, šai bālganajā rieta gaismā likās tikpat svaigs, prieka un spēka pilns kā viņš pats: gan māju jumti, kas mirdzēja norietošās saules staros, gan žogu un celtņu stūru asi iezīmētie leņķi, gan reto gājēju stāvi un ekipāžu silueti, gan koku un zālāju nekustīgais zaļums, gan kartupeļu lauki ar taisni iegrieztajām vagām, gan slīpās ēnas, kas krita no ēkām, no kokiem, no krūmiem un pat no tām pašām kartupeļu vagām. Viss bija skaists kā daiļa glezna, nupat pabeigta un pārklāta ar laku.

— Brauc, brauc! — viņš uzsauca važonim, izliecies pa logu, sameklēja kabatā trīsrubļu gabalu un iespieda tam saujā, kad tas atskatījās. Važoņa roka kaut ko pataustīja pie luktura, nosvilpa pātagas cirtiens, un kariete sāka straujāk ripot pa gludo šoseju.

«Nekā, nekā man nevajag, izņemot šo laimi,» viņš domāja, skatīdamies uz kaulā griezto zvana podziņu karietes logu starpā un iedomādams savā iztēlē Annu tādu, kādu to redzēja pēdējo reizi. «Un, jo tālāk, jo vairāk es viņu mīlu. Lūk, Vredes kroņa vasarnīcas dārzs jau klāt. Kur tad viņa te ir? Kur? Kā? Kāpēc viņa nolikusi satikšanos šeit — un raksta par to Betsijas vēstulē?» Viņš tikai tagad to iedomāja, bet nu vairs nebija laika domāt. Viņš lika važonim apstāties, nesasniedzot aleju, atvēra durtiņas, vēl karietei braucot, izlēca no tās un iegriezās alejā, kas veda uz dzīvojamo māju. Alejā neviena nebija, bet, paskatījies pa labi, viņš ieraudzīja Annu. Viņas seja bija aizsegta ar plīvuru, bet viņš vienā prieka skatienā uztvēra sevišķo, viņai vienīgai piemītošo soli un gaitu, plecu slīpumu, galvas pacēlumu, un tūdaļ visam viņa augumam pārskrēja it kā elektriskā strāva. Ar jaunu spēku viņš sajuta pats sevi — no pat vingro kāju soļiem līdz plaušu kustībām, un kaut kas viņam sāka kutēt uz Tupām.

Pienākusi klāt, Anna spēcīgi paspieda viņam roku.

— Tu nedusmojies, ka es tevi izsaucu? Man bija nepieciešams tevi satikt, — viņa teica; un tas nopietnais un stingrais lūpu vaibsts, ko viņš redzēja zem plīvura, tūlīt satrieca viņa iekšējo noskaņu.

— Es dusmotos! Bet kā tu te gadījies, pie kā tu te atbrauci?

— Viss vienalga, — viņa teica, ielikdama savu roku viņa elkonī, — iesim, man ar tevi jāaprunājas.

Viņš saprata, ka kaut kas noticis un ka šī tikšanās nebūs priecīga. Viņas tuvumā tas zaudēja savu gribu: vēl nezinādams viņas satraukuma cēloni, viņš jau juta, ka šis pats satraukums negribot pārņem arī viņu.

— Kas tad ir? Kas? — viņš vaicāja, paspiezdams ar elkoni viņas roku un cenzdamies, nolasīt domas viņas sejā.

Viņa gāja dažus soļus klusēdama, kā saņemdamās, tad pēkšņi apstājās.

— Es tev vakar nepateicu, — viņa iesāka, strauji un smagi elpodama, — ka, braucot mājās no sacīkstēm kopā ar Alekseju Aleksandroviču, es viņam visu paziņoju … pateicu, ka nevaru būt viņa sieva, ka … un visu pateicu.

Vronskis klausījās viņā, neviļus pieliecies ar visu stāvu, it kā vēlēdamies ar to atvieglot viņas smago stāvokli. Bet, tiklīdz viņa visu to bija izteikusi, viņš pēkšņi saslējās un viņa seja ieguva lepnu un stingru izteiksmi.

— Jā, jā, tas ir labāk, tūkstoškārt labāk! Es saprotu, cik tas bija grūti, — viņš teica.

Bet viņa nedzirdēja tā vārdus, viņa lasīja tā domas no viņa sejas izteiksmes. Viņa nevarēja zināt, ka Vronska sejas izteiksme pauda pirmo domu, kas tam iešāvās prātā, — ka tagad nenovēršama divkauja. Viņai nekad pat prātā nebija nākusi doma par divkauju, tāpēc šo acumirklīgā barguma izteiksmi viņa sejā tā sev izskaidroja gluži citādi.

Saņēmusi vīra vēstuli, viņa sirds dziļumos jau zināja, ka viss paliks pa vecam, ka viņai pietrūks spēka atsacīties no sava stāvokļa, pamest dēlu un dzīvot kopā ar mīļāko. Pie kņazienes Tverskas pavadītais rīta cēliens vēl vairāk viņu par to pārliecināja. Tomēr šī satikšanās tai bija ārkārtīgi svarīga. Viņa cerēja, ka šī satikšanās grozīs viņu stāvokli un sniegs tai glābiņu. Ja Vronskis, dzirdot šo vēsti, noteikti, kaisli, ne mirkli nevilcinādamies, tai teiks: «Pamet visu un bēdz man līdzi!» — viņa pametīs dēlu un aizies pie Vronska. Bet šī vēsts neizraisīja Vronskī to, ko viņa gaidīja: viņš tikai it kā apvainojas par kaut ko.

— Man tas nemaz nebija grūti. Tas norisinājās pats no sevis, — viņa teica mazliet aizkaitināta, — un, lūk … — viņa izvilka no cimda vīra vēstuli.

— Es saprotu, saprotu, — viņš to pārtrauca, ņemdams vēstuli, bet nelasīja to un pūlējās Annu nomierināt, — es taču vēlējos tikai vienu, lūdzu tikai vienu — izbeigt līdzšinējo stāvokli, lai visu savu dzīvi es varētu veltīt tavai laimei.

— Kāpēc tu man to saki? — viņa teica. — Vai tad es par to varu šaubīties? Ja es šaubītos…

— Kas tur nāk? — Vronskis pēkšņi teica, norādot uz divām dāmām, kas viņiem tuvojās. — Varbūt pazīst mūs. — Un viņš steidzīgi iegriezās sānceliņā, aizvilkdams Annu sev līdzi.

— Man vienalga! — viņa sacīja. Viņas lūpas nodrebēja. Un viņam šķita, ka Annas acis ar dīvainām dusmām lūkojas viņā no plīvura ēnas. — Tātad es saku, ka tas nav galvenais, par to taču es nevaru šaubīties; bet tu paskaties, ko viņš man raksta! Izlasi! — Viņa atkal apstājās.

Lasot vēstuli, Vronskis atkal, gluži tāpat kā pirmajā mirklī, kad viņa paziņoja par izskaidrošanos ar vīru, neviļus atdevās tam dabiskajam iespaidam, kādu viņā ierosināja attieksme pret pievilto vīru. Tagad, kad viņš turēja rokās tā vēstuli, viņš negribot iedomājās izaicinājumu uz divkauju, kādu, jādomā, jau šodien pat vai rīt atradīs uz sava galda, un iedomājās arī pašu divkauju, kuras laikā viņš, Vronskis, izšaus gaisā ar tādu pašu saltu un lepnu sejas izteiksmi, kāda viņam bija pašreiz, un pagriezīs krūti pret pieviltā vīra šāvienu. Un šai mirklī viņam prātā pazibēja doma par to, ko nupat viņam bija teicis Serpuhovskojs un kas no rīta arī viņam pašam bija iešāvusies prātā, — ka ir labāk, ja viņš paliek nesaistīts, — un viņš zināja, ka šo domu viņš nav spējīgs pateikt Annai.

Pārlasījis vēstuli, viņš pacēla acis uz Annu, un viņa skatienā nebija noteiktības. Viņa tūdaļ saprata, ka viņš jau agrāk sevī to pārdomājis. Viņa zināja — lai viņš tai sacītu ko sacīdams, viņš nekad tai neteiks visu, ko domā. Un viņa saprata, ka zudusi tās pēdējā cerība. Tas nebija tas, ko viņa gaidījusi.

— Tu redzi, kas tas par cilvēku, — viņa drebošā balsī sacīja, — viņš …

— Piedod man, bet es par to priecājos, — Vronskis pārtrauca. — Dieva dēļ, ļauj man izrunāt līdz galam! — viņš piebilda, ar skatienu lūgdamies, lai viņam ļauj paskaidrot savus vārdus. — Es priecājos, tāpēc ka tas nevar palikt, nekādā ziņā nevar palikt tā, kā viņš to domā.

— Kāpēc tad nevar palikt? — aizturēdama asaras, Anna teica, redzams, jau domādama, ka tam, ko viņš sacīs, nebūs nekādas nozīmes. Viņa juta, ka tās liktenis izšķirts.

Vronskis gribēja teikt, ka pēc divkaujas, kas, pēc viņa domām, nenovēršama, tas vairs tā nevarēs palikt, bet pateica ko citu.

— Nevar tā palikt. Es ceru, ka tagad tu no viņa aiziesi. Es ceru, — viņš samulsa un nosarka, — ka tu atļausi man iekārtot un apsvērt mūsu dzīvi. Rīt… — viņš iesāka.

Viņa tam neļāva pabeigt aizsākto domu.

— Bet dēls? — viņa iesaucās. — Tu redzi, ko viņš raksta? — Man jāatstāj dēls, bet to es nespēju un arī negribu darīt.

— Bet, dieva dēļ, kas tad ir labāk? Atstāt dēlu vai turpināt šo pazemojošo stāvokli?

— Kam pazemojošo stāvokli?

— Visiem, bet visvairāk tev pašai.

— Tu saki — pazemojošo… nesaki tā! Attiecībā uz mani šiem vārdiem nav jēgas, — viņa drebošā balsī teica. Tagad tai negribējās, ka viņš runātu nepatiesību. Viņai bija palikusi tikai viņa mīlestība, un viņa gribēja viņu mīiēt. — Saproti taču — kopš tās dienas, kad es tevi iemīlēju, manā dzīvē viss ir pārmainījies. Man ir tikai viena vienīga manta — tava mīlestība. Ja tā ir mana, tad es jūtos tik augstu, tik droši, ka nekas man nevar būt pazemojošs. Esmu lepna ar savu stāvokli, tāpēc ka … lepna ar to … lepna … — viņa neizteica līdz galam, ar ko tā ir lepna. Kauna un izmisuma asaras apslāpēja tai balsi. Viņa apstājās un skaņi raudāja.

Arī viņš sajuta, ka kaut kas tam iespriežas kaklā, kaut kas smeldz nāsīs, un pirmo reizi mūžā viņš juta, ka tūlīt sāks raudāt. Un viņš nevarētu pateikt, kas īsti viņu' aizkustinājis; Vronskim bija viņas žēl, un viņš juta, ka nekādi nespēj tai palīdzēt, un reizē arī zināja, ka pats vainīgs viņas nelaimē, juta, ka nodarījis kaut ko nelādzīgu.

— Vai tad šķiršanās nav iespējama? — viņš vārgi vaicāja. Neatbildēdama viņa noraidoši pašūpoja galvu. — Vai tad nevar paņemt dēlu un tomēr aiziet no vīra?

— Var, bet tas viss atkarīgs no viņa. Tagad man jābrauc pie viņa uz Pēterburgu, — viņa vēsi teica. Annas paredzējums, ka viss paliks pa vecam, bija piepildījies.

— Otrdien es būšu Pēterburgā, un viss izšķirsies.

— Jā, — viņa sacīja. — Bet nerunāsim vairs par to!

Piebrauca Annas kariete, kuru tā bija aizsūtījusi

projām, likdama pēc zināma laika ierasties pie Vredes dārza vārtiem. Anna atvadījās no Vronska un brauca mājās.

XXIII

Pirmdien bija 2. jūnija komisijas parastā sēde. Aleksejs Aleksandrovičs ienāca sēžu zālē, sasveicinājās ar komisijas locekļiem un priekšsēdētāju, kā parasti to darīja, apsēdās savā vietā un uzlika roku uz sagatavotajiem papīriem, kas tam gulēja priekšā. Starp šiem papīriem bija gan visas vajadzīgās izziņas, gan arī priekšlikuma konspekts, ko viņš bija nodomājis ierosināt. Izziņas gan viņam nemaz nebija vajadzīgas. Viņš visu atcerējās tāpat un neturēja par vajadzīgu domās vēlreiz atkārtot to, ko sacīs. Viņš zināja, ka tad, kad pienāks laiks un kad viņš ieraudzīs savā priekšā pretinieku, kas veltīgi pūlas piešķirt savai sejai vienaldzības izteiksmi, viņa runa pati no sevis iznāks labāka nekā tad, ja viņš jau tagad sāktu gatavoties. Viņš juta, ka šīs runas saturs ir tik svarīgs, ka katram vārdam būs nozīme. Tomēr, klausoties parasto ziņojumu, viņa sejā bija gluži nevainīga un nedraudīga izteiksme. Raugoties uz viņa baltajām rokām ar pietūkušajām dzīslām, kas tik maigi ar garajiem pirkstiem taustīja viņa priekšā gulošo balto papīra lapu, raugoties uz viņa sānis pieliekto galvu ar noguruma vaibstu sejā, nevienam nenāca ne prātā, ka tūlīt pār viņa lūpām plūdīs tādi vārdi, kas sacels briesmīgu vētru, liks komisijas locekļiem kliegt citam caur citu, liks priekšsēdētājam bez mitas saukt pie kārtības. Kad ziņojums beidzās, Aleksejs Aleksandrovičs savā smalkajā, klusajā balsī pateica, ka viņam esot izsakāmas dažas savas domas sakarā ar cittautiešu stāvokļa nokārtošanu. Visu uzmanība pievērsās viņam. Aleksejs Aleksandrovičs nokāsējās un, savā pretiniekā nemaz neraudzīdamies, bet izvēlējies savam skatienam, kā viņš parasti mēdza darīt, tuvāko viņam priekšā sēdošo personu — sīku, lēnprātīgu vecīti, kuram komisijas sēdēs nekad nebija nekādu savu ieskatu, — sāka izklāstīt savas domas. Kad viņš savā runā bija nonācis līdz organiskajam pamatlikumam, pretinieks uzlēca kājās un sāka skaļi iebilst. Stremovs, kas arī bija komisijas loceklis un arī jutās ļoti aizskarts, sāka taisnoties — un vispār sēde turpinājās ļoti vētraini; tomēr Aleksejs Aleksandrovičs uzvarēja, un viņa priekšlikums tika pieņemts; tika ieceltas trīs jaunas komisijas, un otrā dienā zināmajās Pēterburgas aprindās ne par ko citu nerunāja kā vienīgi par šo sēdi. Alekseja Aleksandroviča panākums bija vēl lielāks, nekā viņš to bija gaidījis.

Otrā rītā — tā bija otrdiena — Aleksejs Aleksandrovičs pamodies ar tīksmi atcerējās vakardienas uzvaru un nespēja novaldīt smaidu, kaut arī vēlējās izlikties vienaldzīgs, kad kancelejas pārvaldnieks, gribēdams tam glaimot, pastāstīja par baumām, kādas par vakarējo sēdi nonākušas arī līdz viņam.

Runādamies ar kancelejas pārvaldnieku, Aleksejs

Aleksandrovičs gluži piemirsa, ka šodien ir otrdiena — diena, kad viņš bija licis Annai Arkadjevnai atgriezties, un jutās izbrīnījies un nepatīkami pārsteigts, kad ienāca sulainis un paziņoja par tās ierašanos Pēterburgā.

Anna bija iebraukusi Pēterburgā agri no rīta; pēc viņas telegramas tai bija sūtīta kariete, un tāpēc Aleksejs Aleksandrovičs varēja zināt par viņas atbraukšanu. Bet, kad viņa atbrauca, viņš to nesagaidīja. Viņai tika pateikts, ka viņš vēl esot savās telpās un kārtojot darīšanas ar kancelejas pārvaldnieku. Viņa lika pateikt vīram, ka atbraukusi, devās savā kabinetā un sāka kravāt laukā somas, gaidot, kad viņš pie tās ienāks. Bet pagāja stunda — viņš nenāca. Viņa izgāja ēdamistabā ar ieganstu dot kādu rīkojumu un tīšām skaļi runāja, gaidot, ka viņš ienāks tur, bet viņš neienāca, kaut gan viņa dzirdēja, ka, pavadot kancelejas pārvaldnieku, viņš iznāk pa kabineta durvīm. Viņa zināja, ka viņš, kā parasti, drīz aizbrauks uz dienestu, un viņai gribējās jau pirms tam viņu sastapt, lai noskaidrotos attiecības.

Brīdi viņa pastaigājās pa zāli, tad apņēmīgi devās pie viņa. Kad Anna iegāja Alekseja Aleksandroviča kabinetā, viņš, tērpies vicmundierī, redzams, jau gatavs aizbraukšanai, sēdēja pie mazā galdiņa, atbalstījis uz tā rokas, un skumīgi lūkojās tieši uz priekšu. Anna viņu ieraudzīja pirmā un tūdaļ saprata, ka tas domājis par viņu.

Pamanījis sievu, Aleksejs Aleksandrovičs gribēja piecelties, taču pārlika, pēc tam viņa seja pietvīka, ko Anna nekad agrāk nebija redzējusi, un viņš ātri piecēlās un nāca tai pretim, neskatīdamies viņai acīs, bet kaut kur augstāk — uz viņas pieri un frizūru. Viņš pienāca tai klāt, saņēma tās roku un lūdza sēsties.

— Es ļoti priecājos, ka jūs atbraucāt, — viņš sacīja un apsēdās tai blakus, tad acīm redzot vēlējās kaut ko teikt, bet aprāvās. Vairākkārt viņš gribēja sākt runāt, bet arvien nespēja nekā izteikt… Un, kaut gan, gatavodamās uz šo sastapšanos, viņa bija mācījusi sevi nīst un vainot vīru, viņa nezināja, ko tam lai tagad saka, un viņai kļuva tā žēl. Šāda klusēšana turpinājās diezgan ilgi. — Vai Serjoža vesels? — viņš beidzot teica un, nenogaidīdams atbildi, piebilda: — Šodien es nebūšu mājās pusdienās, un man tūlīt ir jābrauc.

— Es gribēju braukt uz Maskavu, — viņa sacīja.

— Nē, jūs darījāt ļoti labi, ka atbraucāt, — viņš teica un atkal apklusa.

Redzēdama, ka tas nespēj pats sākt runāt, viņa iesāka.

— Aleksej Aleksandrovič, — viņa teica, paskatīdamās uz vīru un nenolaizdama acis no viņa skatiena, kas bija vērsts uz viņas frizūru, — es esmu noziedzīga sieviete, esmu slikta sieviete, bet esmu tāda pati, kāda biju, tāda, kā es teicu jums toreiz, un es atbraucu, lai pateiktu jums, ka neko nevaru grozīt.

— Es jums par to nekā nejautāju, — viņš pēkšņi sacīja, noteikti un naidīgi skatīdamies tai tieši acīs, — es jau tā domāju. — Kā redzams, dusmu iespaidā viņš atkal atguva visas savas spējas. — Bet, kā es jau jums toreiz teicu un arī rakstīju, — viņš sāka runāt spalgā, smalkā balsī, — es atkārtoju arī tagad, ka tas man nav jāzina. Es to ignorēju. Ne visas sievas ir tik laipnas kā jūs un steidzas paziņot vīriem tik patīkamu vēsti. — Viņš sevišķi uzsvēra vārdu «patīkamu». — Es ignorēšu to tik ilgi, kamēr to nezina pasaule, kamēr mans vārds nav aptraipīts ar negodu. Un tāpēc es jūs tikai brīdinu, ka mūsu attieksmēm jābūt tādām, kādas tās bijušas vienmēr, un ka tikai tādā gadījumā, ja jūs sevi sakompromitēsiet, es būšu spiests spert attiecīgus soļus, lai pasargātu savu godu.

— Bet mūsu attiecības nevar būt tādas kā vienmēr, — Anna ierunājās biklā balsī, ar izbailēm viņā lūkodamās.

Kad viņa redzēja atkal šīs nosvērtās kustības, dzirdēja šo griezīgo, bērnišķi sīko un izsmējīgo balsi, riebums pret viņu iznīcināja Annā pirmītējo žēlumu, un viņā palika tikai bailes, tomēr viņa katrā ziņā gribēja noskaidrot savu stāvokli.

— Es nevaru būt jūsu sieva, kad es … — viņa atkal iesāka.

Viņš iesmējās niknus un saltus smieklus.

— Laikam gan tas dzīves veids, kādu esat sev izvēlējusies, ietekmējis jūsu jēdzienu izpratni. Es pārāk cienu vai arī nīstu gan vienu, gan otru … es cienu jūsu pagātni un ienīstu tagadni… un man ne prātā nav nākusi tā interpretācija, kādu jūs piešķirat maniem vārdiem.

Anna nopūtās un nokāra galvu.

— Lai gan es nesaprotu, kāpēc jūs, juzdamās tik patstāvīga un neatkarīga, — viņš turpināja iekaisdams, — ka skaidri un gaiši paziņojat vīram par savu neuzticību un neredzat šādā rīcībā nekā nosodāma, — kāpēc gan jūs uzskatāt par nosodāmu, ja jūs pildītu sievas pienākumus attiecībā pret vīru.

— Aleksej Aleksandrovič! Ko jums no manis vajag?

— Man vajag, lai es nesastaptu šeit to cilvēku un lai jūs izturētos tā, ka ne sabiedrība, ne mājas kalpotāji nevarētu jūs turēt aizdomās… lai jūs nesatiktos ar viņu. Liekas, tas nav daudz. Un par to jums piederēs visas godīgas sievas tiesības, nepildot tās pienākumus. Tas ir viss, kas man bija jums sakāms. Tagad man laiks braukt. Pusdienās mājās nebūšu.

Viņš piecēlās un devās uz durvīm. Arī Anna piecēlās. Klusēdams palocījies, viņš palaida to pa durvīm pirmo.

XXIV

Tā nakts, ko Levins pavadīja siena gubiņā, nepalika bez iespaida uz viņu: saimniecība, ko viņš līdz šim bija vadījis, kļuva tam pretīga, viņš bija zaudējis katru interesi par to. Lai gan raža izauga lieliska, taču nekad nebija gadījies vai vismaz viņam šķita, ka nekad nav gadījies tik daudz neveiksmju un tik daudz naida starp, viņu un zemniekiem kā šogad, un šo neveiksmju un šā naida cēloņi viņam tagad bija pilnīgi skaidri. Prieks, ko viņš izbaudīja pašā darba gaitā, tuvība zemniekiem, kas no tā bija radusies, skaudība, ko tas izjuta pret viņiem un viņu dzīvi, vēlēšanās pāriet šai dzīvē, vēlēšanās, kas tajā naktī viņam vairs nebija tikai sapnis, bet nodoms, kura piepildīšanos tas jau sāka apsvērt visos sīkumos, — viss tas tiktāl mainīja viņa ieskatus par savu iekārtoto saimniecību, ka viņš nekādi vairs nespēja rast pret to agrāko interesi un gribot negribot saskatīja savu paša netīkamo izturēšanos pret strādniekiem, bet šī izturēšanās bija visam pamatā. Uzlaboti ganāmpulki, kuros būtu tadas govis kā Pava, visnotaļ mēslota un ar lemešu arkliem arta zeme, deviņi vienādi lauki, krūmu joslām apjozti, deviņdesmit desetīnas dziļi ieartu kūtsmēslu, rindu sējmašīnas utt. — tas viss būtu jauki, ja to paveiktu viņš viens pats vai kopā ar biedriem, cilvēkiem, kas domātu tāpat kā viņš. Bet tagad viņš skaidri redzēja (to saskatīt viņam ļoti palīdzēja lauksaimniecības grāmata, kuru rakstot viņš centās pierādīt, ka lauku saimniecībā galvenais elements ir strādnieks), — tagad viņš skaidri redzēja, ka tā saimniecība, kādu vada viņš, ir tikai nikna un neatlaidīga cīņa starp viņu un strādniekiem; un šai cīņā vienā pusē — viņa pusē atrodas nemitīga un saspringta tiekšanās visu pārveidot pēc iedomātā vislabākā parauga, bet otrā pusē stāv pretim dabiska lietu norises gaita. Un šai cīņā viņš redzēja, ka ar vislielāko spēku piepūli no viņa puses un bez mazakajām pūlēm un pat nolūka no otras puses tika sasniegts vienīgi tas, ka saimniecība stāvēja uz vietas, un pilnīgi veltīgi gāja bojā ļoti labi darba rīki, ļoti labi lopi un zeme. Bet pats galvenais — ne vien gluži veltīgi gāja zudumā šai darbā patērētā enerģija, bet viņš gribot negribot sajuta tagad, kad tam pilnīgi atklājās viņa saimniecības jēga, ka viņa enerģijas mērķis ir pavisam necienīgs. Jo kāds tad īstenībā bija cīņas saturs? Viņš cīnījās par katru savu grasi (un bija spiests cīnīties, jo, tiklīdz viņš mazinātu savu enerģiju, viņam tūdaļ pietrūktu naudas, ko samaksāt strādniekiem), bet viņi cīnījās tikai par to, lai varētu strādāt rāmi un ar patiku, kas nozīmēja strādāt tā, kā viņi bija raduši. Viņš bija ieinteresēts, lai ikviens strādnieks padarītu pēc iespējas vairāk un lai strādātu ar saprātu, lai papūlētos nesalauzt vētījamās mašīnas, zirgu grābekļus, kuļmašīnas, lai strādnieks vienmēr apdomātu to, ko dara; turpretim strādniekam gribējās strādāt, cik vien iespējams, tīksmāk, ar atelpām un, galvenais, — bezrūpīgi un mehāniski, bez domāšanas. Šovasar Levins to redzēja ik uz soļa. Viņš sūtīja ļaudis uz āboliņa lauku, lai tie izpļauj sienam sliktākās ar zāli un vērmelēm aizaugušās, sēklai nederīgas desetīnas, bet tie ņēma un no vietas nopļāva vislabāko sēklas āboliņu, taisnodamies, ka tā esot pavēlējis pārvaldnieks, un mierināja Levinu ar to, ka tas nu gan būšot varens siens, bet viņš zināja, ka tas izdarīts tikai tāpēc, ka šīs desetīnas bija vieglāk pļaut. Viņš lika ārdīt sienu ar ārdāmo mašīnu, — un to salauza jau pirmajos vālos, tāpēc ka zemniekam bija garlaicīgi sēdēt uz bukas zem mašīnas spārnu vēzieniem. Un Levinam teica: «Neuztraucieties, kungs, sievas viens divi izārdīs!» Lemešu arkli vienmēr izrādījās nederīgi, tāpēc ka strādniekam neienāca prātā nolaist pacelto velēnas griezēju, un, plēsdams ar varu, viņš nomocīja zirgus un bojāja lauku; un arī te Levinam sacīja, lai viņš neuztraucoties. Zirgus salaida kviešos, jo nevienam strādniekam negribējās būt par lauku sargu naktī, taču visi pēc kārtas jāja pieguļā, kaut gan bija aizliegts to darīt, un Vaņka, augu dienu nostrādājies, pieguļā aizmiga un, savu grēku nožēlodams, to vien atkārtoja: «Jūsu teikšana, kungs.» Trīs labākās teles pārēdināja, tāpēc ka bez dzirdīšanas bija izlaistas āboliņa atālā, bet ļaudis nekādi negribēja ticēt, ka tās uzpūstas no āboliņa, un Levinam par mierinājumu stāstīja, ka kaimiņam trijās dienās esot nosprāguši simt divpadsmit lopiņi. Visu to darīja ne jau tāpēc, ka kāds vēlētu ļaunu Levinam vai viņa saimniecībai; gluži otrādi, Levins zināja, ka viņu mīl, tur par vienkāršu kungu (kas bija augstākā uzslava), bet tas viss notika tikai tāpēc, ka gribējās strādāt jautri un bezrūpīgi, un viņa intereses tiem bija ne tikai svešas un nesaprotamas, bet fatāli pretējas viņu pašu taisnīgajām interesēm. Levins jau sen jutās neapmierināts par savu izturēšanos pret saimniecību. Viņš redzēja, ka laivai ir sūce, bet nespēja to atrast un arī nemeklēja, kur tā ir, varbūt pat tīši sevi maldinādams. Bet tagad viņš vairs nespēja sevi ilgāk maldināt. Saimniecība, kuru viņš bija vadījis, kļuva viņam ne tikai neinteresanta, bet pat pretīga, un viņš vairs nespēja ar to nodarboties.

Visam tam pievienojās vēl arī tas, ka trīsdesmit verstu attālumā no viņa atradās Kitija Ščerbacka, kuru viņš gribēja un tomēr nespēja sastapt. Darja Aleksandrovna Oblonska toreiz, kad viņš to apmeklēja, bija aicinājusi viņu atbraukt — atbraukt tāpēc, lai viņš vēlreiz bildinātu tās māsu, kura, kā Dollija lika nojaust, tagad viņa bildinājumu pieņemšot. Levins pats, ieraudzījis Kitiju Ščerbacku, saprata, ka nekad nav beidzis to mīlēt, bet viņš nevarēja braukt pie Oblonskiem, zinādams, ka tur ir viņa. Viņš bija to bildinājis, viņa tā bildinājumu bija noraidījusi, un tas starp viņiem abiem radījis nepārvaramu šķērsli. «Es taču nevaru lūgt, lai viņa kļūst mana sieva tikai tāpēc, ka tā nav varējusi kļūt par sievu tam, kuram gribējusi,» viņš pats sev sacīja. Šī doma viņu darīja aukstu un naidīgu pret Kitiju. «Es taču nespēšu sarunāties ar viņu bez pārmetuma jūtām, uzlūkot viņu bez niknuma, un viņa mani tikai vēl vairāk ienīdīs, kā tam arī jābūt. Un kā tad es tagad varu braukt pie viņiem ciemos pēc visa tā, ko Darja Aleksandrovna man teikusi? Vai tad es varēšu izlikties, ka nezinu, ko viņa man teica? Unes aizbraukšu, lai augstsirdīgi piedotu un apžēlotu viņu. Es viņas priekšā piedevēja un visžēlīga savas mīlas dāvātāja lomā! … Kāpēc gan Darja Aleksandrovna man to teica? Būtu es saticis Kitiju nejauši, tad viss iznāktu pats no sevis, bet tagad tas nav iespējams, nav iespējams!»

Darja Aleksandrovna atsūtīja viņam zīmīti, kurā lūdza aizdot Kitijas vajadzībām dāmu seglus. «Man stāsta, ka Jums esot tādi segli,» viņa tam rakstīja. «Ceru, ka Jūs pats tos atvedīsiet.»

To viņš vairs nespēja paciest. Kā viņa, gudra un smalkjūtīga sieviete, varēja tik ļoti pazemot māsu! Viņš uzrakstīja desmit zīmītes, visas saplēsa un aizsūtīja seglus bez kādas atbildes. Rakstīt, ka viņš aizbrauks, — nav iespējams, jo braukt viņš nevar; rakstīt, ka viņš nevar aizbraukt, tāpēc ka viņu kaut kas kavē vai arī ka viņam kaut kur jāaizceļo, — būtu vēl ļaunāk. Viņš aizsūtīja seglus bez atbildes un ar apziņu, ka izdarījis kauna darbu, un jau otrā dienā, nodevis pārvaldniekam visu savu saimniecību, kas viņam bija apriebusies, aizbrauca uz tālu apriņķi pie sava paziņas Svijažska, kura muižas tuvumā atradās lieliski ķikutu purvi un kurš vēl nesen vēstulē bija lūdzis Levinu pildīt savu seno nodomu — viņu apciemot. Ķikutu purvi Surovas apriņķī Levinu jau sen vilināja, bet saimniecības darīšanu dēļ viņš šo braucienu arvien atlika. Tagad viņš bija priecīgs aizbraukt gan no Ščerbacku tuvienes, gan arī un galvenām kārtām projām no savas saimniecības un tieši uz medībām, kas visās bēdās un raizēs viņam allaž līdzēja kā labākais mierinājums.

XXV

Ar Surovas apriņķi nebija ne dzelzceļa, ne pasta zirgu satiksmes, un Levins brauca tarantasā pats ar saviem zirgiem.

Pusceļā viņš apstājās pie bagāta zemnieka, lai pabarotu zirgus. Plikpaurains, vēl žirgts vecis ar platu, rudu, vaigos jau iesirmu bārdu atvēra vārtus, piespiezdamies pie staba, lai palaistu garām trijjūgu. Norādījis kučierim vietu lielajā, tīrajā un labā kārtībā turētajā jaunajā pagalmā zem nojumes, kur bija samesti apdeguši spīļarkli, vecis lūdza Levinu nākt istabā. Tīri ģērbta, jauna sieva ar galošās ieautām basām kājām pielikusi mazgāja grīdu jaunceltajā priekšnamā. Viņa izbijās no Levinam līdzi ieskrējušā suņa un iekliedzās, bet, uzzinājusi, ka suns neaiztikšot, tūdaļ pasmējās par savām bailēm. Norādījusi ar atrotīto roku uz istabas durvīm, viņa atkal pieliekdamās paslēpa no Levina savu skaisto seju un turpināja berzt grīdu.

— Vai patvāri uzlikt? — viņa vaicāja.

— Jā, lūdzu.

— Istaba bija liela, ar podiņu krāsni un šķērssienu. Zem svētbildēm novietots ornamentiem izrakstīts galds, sols un divi krēsli. Pie ieejas trauku skapītis. Slēģi aizvērti, mušu maz, un viss tik tīrs, ka Levins parūpējās, lai Laska, kas pa ceļam bija skraidījusi un peldējusies visās peļķēs, nepielāčotu grīdu, un norādīja tai vietu kaktā pie durvīm. Apskatījis istabu, Levins izgāja dibenspagalmā. Piemīlīgā, jaunā sieva galošās, šūpodama tukšos spaiņus uz nēšiem, skrēja viņam pa priekšu uz aku pēc ūdens.

— Veicīgi lai būtu! — vecis tai jautri uzkliedza un pienāca pie Levina. — Kā ir, kungs, vai pie Nikolaja

Ivanoviča Svijažska braucat? Arī viņš pie mums iegriežas, — vecis runīgi iesāka, atbalstījies uz lieveņa margām.

Kad viņa stāsts par pazīšanos ar Svijažski nāca jau ap vidu, vārti atkal nočīkstēja un pagalmā no lauka iebrauca strādnieki ar spīļarkliem un ecēšām. Spīļarklos un ecēšās iejūgtie zirgi bija lieli un labi baroti. Strādnieki acīm redzot bija precēti ļaudis: divi, jaunie, paša saimnieka ģimenes vīrieši, katūna kreklos un naga cepurēs, otri divi — algādži pakulu kreklos, — viens sirmgalvis, otrs jauns puisis. Nokāpis no lieveņa, vecis devās pie zirgiem un sāka tos izjūgt.

— Ko tad arāt? — Levins vaicāja.

— Kartupeļus vagojām. Arī mēs zemīti turam. Tu, Fedot, to zirgu nelaid vaļā, bet sien pie slitas, jūgsim citu.

— Tēv, es liku paņemt lemešus, vai atnest? — vaicāja spēcīgs liela auguma puisis, kā redzams, veča dēls.

— Tur… ragavās, — vecis atbildēja, saritinājis noraisītos grožus un nomezdams tos zemē. — Pierīko, kamēr paēdīs pusdienas!

Piemīlīgā jaunā sieva ar pilniem spaiņiem nēšos, kas zemu spieda tai plecu, iegāja priekšnamā. Nez no kurienes saradās arī citas sievas: jaunas, skaistas, vidēja vecuma un vecas neglītas, ar bērniem un bez bērniem.

Patvāris sāka dūkt caurulē; strādnieki un pašu ģimenes ļaudis, nokopuši zirgus, devās pusdienās. Levins, izņēmis no ratiem savu ēdamo, aicināja arī veci dzert tēju.

— Ko nu, šodien jau dzērām, — vecis sacīja, kā redzams, ar patiku pieņemdams piedāvājumu. — Ja nu vienīgi kompānijas dēļ.

Dzerot tēju, Levins uzzināja visu veča saimniecības Vēsturi. Pirms desmit gadiem vecis sācis nomāt no muižnieces simt divdesmit desetīnas, bet pērnajā gadā tās nopircis un nomājot klāt vēl trīs simti no kaimiņu muižnieka. Nelielu daļu šās zemes, pašu sliktāko, iznomājot tālāk zemniekiem, bet kādas četrdesmit desetīnas aparot pats ar savu ģimeni un diviem algotiem strādniekiem. Vecis sūdzējās, ka viņam labi nevedoties. Taču Levins saprata, ka viņš sūdzas tikai pieklājības pēc, bet ka saimniecība tam zeļ. Ja ta veiktos slikti, tad nu gan vecis nebutu _varejis_ nopirkt zemi par simt pieci rubļi desetīna, nebutu varējis apprecināt trīs dēlus un krustdēlu, nebutu varējis_ divas reizes par jaunu būvēties pēc ugunsgrēkiem un būveties arvien labāk un labāk. Pretēji veča želabam bija redzams, ka viņš ir pamatoti lepns par savu labklajību, lepns par saviem dēliem, krustdēliem, vedeklām, zirgiem, govīm un it īpaši par to, ka visa šī saimniecība plaukst. No sarunas ar veci Levins uzzinaja, ka viņš nav arī jaunievedumu pretinieks. Viņš dēstīja daudz kartupeļu, un viņa kartupeļi, kurus Levins redzēja piebraukdams, jau beidza ziedēt un riesa bumbuļus, kamēr Levina kartupeļi vēl tikai sāka ziedēt. Zemi kartupeļiem vecis bija aris ar lemesnieku, kā viņš dēvēja no muižnieka patapināto lemešu arklu. Viņš audzēja arī kviešus. Bet Levinu sevišķi pārsteidza mazs sīkums veča stāstā — tas, ka ar nezālēm, ko viņi izravējot rudzu laukā, tie barojot zirgus. Cik reižu Levins, redzēdams aizejam postā šo lielisko lopbarību, gribēja to savākt, bet izrādījās, ka nekad tas nav iespējams. Taču zemniekam tas bija iespējams, un viņš nevarēja vien beigt slavēt šo labo barību.

— Ko tad sieveles citu darīs? Iznes klēpjus pie ceļa, tad piebrauc rati un savāc.

— Bet mums, muižniekiem, iet pavisam slikti ar strādniekiem, — Levins teica, pasniegdams tam glāzi tējas.

— Tencinām, — vecis atbildēja, saņēmis glāzi, bet atteicās no cukura, norādot, ka tam vēl palicis apgrauzts gabaliņš. — Kas nu ar strādniekiem par saimniekošanu? — viņš sacīja. — Tīrā izputēšana. Ņemt kaut vai to pašu Svijažskieti. Mēs zinām, kāda tur zeme — kā plūme, bet arī nevar lielīties ar ražu. Viss nepieskatīšanas dēļ!

— Bet arī tu taču saimnieko ar strādniekiem.

— Mēs esam zemnieku cilvēki. Mēs visās lietās paši. Ja slikts, — vācies projām; arī paši vien tiksim galā.

— Tētiņ, Finogens lika degutu paraudzīt, — teica tā sieva, kas bija saāvusies galošās, ienākdama istabā.

— Tā tas ir, kungs! — vecis sacīja pieceldamies, gausi pārkrustījās, pateicās Levinam un izgāja ārā.

Kad Levins iegāja saimes istabā, lai pasauktu savu kučieri, viņš tur pie galda ieraudzīja visus ģimenes vīriešus. Sievas tos apkalpoja, kājās stāvēdamas. Milzis — jaunais dēls ar biezputras pilnu muti stāstīja kaut ko jocīgu, un visi skaļi smējās, bet it sevišķi jautra smējēja bija sieva galošās, kura tam pašlaik lēja bļodiņā kāpostus.

Ļoti iespējams, ka galošās tekājošās sievas piemīlīgā seja stipri palielināja to labklājības iespaidu, kāds Levinam radās no šās zemnieku mājas, taču iespaids bija tik spēcīgs, ka viņš nekādi nespēja no tā atkratīties. Un visu ceļu no veča mājām līdz Svijažska muižai viņš atkal un atkal atcerējās šo saimniecību, it kā kaut kam no tur gūtā iespaida būtu pievēršama sevišķa uzmanība.

XXVI

Svijažskis bija sava apriņķa muižniecības maršals. Pieci gadi vecāks par Levinu un sen kamēr precējies. Viņa namā dzīvoja arī sievasmāsa, vēl jauna meitene, kura Levinam ļoti patika. Un Levins zināja, ka Svijažskis un viņa sieva ļoti vēlētos izprecināt viņam šo meiteni. Viņš zināja to nešaubīgi — jo jauni ļaudis, tā dēvētie līgavaiņi, to allaž zina, — kaut gan nekad un nevienam nebūtu iedrošinājies to teikt; un Levins zināja arī ko citu: lai gan viņš vēlas apprecēties, lai gan šai ļoti pievilcīgajai meitenei pēc visām pazīmēm vajadzētu kļūt par lielisku sievu, viņš tikpat labi varētu to apprecēt kā uzlidot debesīs, kaut arī nebūtu iemīlējies Kitijā Ščerbackā. Un šī apziņa saindēja viņam prieku, kādu tas cerēja gūt, braukdams pie Svijažska.

Saņēmis Svijažska vēstuli ar aicinājumu uz medībām, Levins tūdaļ iedomājās arī par precību lietām, bet, neraugoties uz to, nolēma, ka šādi Svijažska nolūki attieksmē uz viņu ir tikai Svijažska paša ne ar ko nepamatotas iedomas, un tāpēc viņš tomēr brauks. Bez tam sirds dziļumos Levins vēlējās sevi pārbaudīt, vēlreiz no

skatīt šo meiteni. Turklāt Svijažsku mājas dzīve bija augstaka mērā tīkama, un arī pats Svijažskis, lieliskākais zemstes darbinieka tips, kādu Levins jebkad bija redzējis, arvien tam šķita ārkārtīgi interesants.

Svijažskis bija viens no tiem Levina allaž apbrīnotiem cilvēkiem, kuru prātošana, ļoti loģiska, kaut arī ne vienmēr patstāvīga, iet savu ceļu, bet dzīve, ārkārtīgi noteikta un stingra savā virzībā, iet savu ceļu — gluži neatkarīgi un gandrīz vienmēr pretēji viņu prātojumiem. Svijažskis bija ārkārtīgi liberāls cilvēks. Viņš nicināja muižniecību un uzskatīja muižniekus par slepeniem dzimtbūšanas piekritējiem, kas tikai aiz bailēm neizpaužot šos savus uzskatus. Viņš ieskatīja Krieviju par pazudinātu valsti, līdzīgu Turcijai, un Krievijas valdību atzina par tik sliktu, ka nekad neatļāvās pat nopietni kritizēt valdības rīcību, un tomēr pats bija ierēdnis, bija priekšzīmīgs muižniecības maršals un ceļojumos vienmēr lika galvā naga cepuri ar kokardi un ar sarkanu aploci. Viņš ieskatīja, ka cilvēcīga dzīve iespējama tikai ārzemēs, kur arī allaž devās, tiklīdz radās iespēja, bet reizē ar to vadīja Krievijā savu ļoti sarežģīto un aUgsti attīstīto lauku saimniecību un ar ārkārtīgu interesi sekoja visam, un zināja visu, kas notika Krievijā. Viņš uzskatīja, ka krievu zemnieks savā attīstībā atrodas uz pārejas pakāpes no pērtiķa uz cilvēku, bet tai pašā laika zemstes vēlēšanu dienās labprātāk nekā visi citi spieda roku zemniekiem un uzklausīja viņu domas. Viņš neticēja ne dievam, ne velnam, bet bija ļoti nodarbināts ar jautājumu par garīdzniecības dzīves uzlabošanu un draudžu apjoma samazināšanu, pie kam īpaši rūpējās, lai baznīca paliktu viņa ciemā.

Sieviešu jautājumā viņš stāvēja viskrasāko pilnīgas sieviešu Brīvības un it īpaši sieviešu darba tiesību brīvības karotāju pusē, bet ar sievu dzīvoja tā, ka visi priecājās par viņu saskanīgo bezbērnu ģimenes dzīvi, un savas sievas gaitas viņš bija iekārtojis tā, ka tā itin neko nedarīja un arī nevarēja darīt neko citu kā vien kopā ar vīru rūpēties par to, lai patīkamāk un jautrāk nosistu laiku.

Ja Levinam nebūtu piemitusi spēja vērtēt cilvēkus no viņu vislabākās puses, Svijažska rakstura uzminēšana tam nesagādātu nekādas grūtības; viņš vienkārši sev pateiktu: vai nu muļķis, vai nelietis, un viss būtu skaidrs. Bet viņš nevarēja pateikt muļķis, tāpēc ka Svijažskis, bez šaubām, bija ne vien ļoti gudrs, bet arī ļoti izglītots cilvēks, kas savu izglītību lietoja apbrīnojami neuzbāzīgi. Nebija tāda jautājuma, ko tas nezinātu; bet savas zināšanas viņš izrādīja tikai tad, kad bija uz to spiests. Vēl mazāk Levins varētu sacīt, ka viņš ir nelietis, tāpēc ka Svijažskis, bez šaubām, bija godīgs, labsirdīgs, gudrs cilvēks, kurš jautri, dzīves priecīgi un nerimtīgi darīja savu darbu, ko visi apkārtējie augstu vērtēja, un droši vien nekad tas apzinīgi nedarīja un arī nespēja darīt nekā ļauna.

Levins pūlējās un nespēja viņu izprast un allaž skatījās uz Svijažski un tā dzīves veidu kā uz mīklu.

Viņi draudzējās, un tāpēc Levins atļāvās dažkārt Svijažski izprašņāt, cenzdamies piekļūt pie pašiem viņa dzīves uzskatu pamatiem, bet tās vienmēr bija veltas pūles. Ikreiz, kad Levins mēģināja iekļūt tālāk par Svijažska prāta priekštelpas durvīm, kas bija atvērtas visiem, viņš manīja, ka Svijažskis mazliet samulst; viņa skatiens pauda tikko samanāmas izbailes, it kā viņš baidītos no tā, ka Levins viņu izpratīs, un tāpēc Svijažskis arvien deva jautru un labsirdīgu prettriecienu.

Tagad, pēc savas vilšanās saimniecības lietās, Levinam bija sevišķi patīkami apciemot Svijažski. Nerunājot jau par to, ka Levinu allaž iepriecināja šo laimīgo, ar sevi un ar visiem apmierināto balodīšu izskats, viņu labi iekārtotā ligzda, viņš tagad, juzdamies ar savu dzīvi tik neapmierināts, katrā ziņā gribēja izpētīt Svijažska noslēpumu, kas tam sniedza šādu dzīves skaidrību, noteiktību un prieku. Turklāt Levins zināja, ka pie Svijažska viņš satiks tā kaimiņus, muižniekus, ar kuriem tagad viņam jo sevišķi gribējās parunāt par saimniekošanu, paklausīties tās pašas valodas par ražu, strādnieku algošanu un tā joprojām, kuras gan, kā Levins zināja, pieņemts uzskatīt par kaut ko nicināmu, bet kuras vienīgās viņam tagad šķita svarīgas. «Tas varbūt nebija svarīgi dzimtbūšanas laikos un nav svarīgi Anglijā. Abos gadījumosir skaidri paši apstākļi; bet mūsu zemē tagad, kad viss pārgrozījies un nupat tikai sāk nokārtoties, jautājums par šiem apstākļiem ir vienīgais svarīgais Krievijas jautājums,» Levins domāja.

Medības izrādījās sliktākas, nekā Levins bija gaidījis. Purvs izsusējis, un ķikutu redzēja gauži maz. Viņš nostaigāja veselu dienu un pārnesa tikai trīs putnus, toties kā allaž no medībām atgriezās ar ļoti labu ēstgribu, ar ļoti labu garastāvokli un to pacilāto prāta noskaņu, kāda viņam vienmēr radās pēc spēcīgas fiziskas izkustēšanās. Arī medībās, kad viņš, šķiet, neko nedomāja, brīžiem tomēr atkal atcerējās veci ar viņa ģimeni, un tur gūtais iespaids it kā lika ne vien pievērst tam uzmanību, bet arī izšķirt kādu ar to saistītu jautājumu.

Vakarā pie tējas galda, kur sēdēja arī divi muižnieki, atbraukuši kādās aizbildnības darīšanās, izraisījās tā interesantā saruna, ko Levins bija gaidījis.

Levins sēdēja pie tējas galda blakus namamātei, un tam bija jāsarunājas ar viņu un ar tās māsu, kas sēdēja iepretim. Namamāte bija gaišmataina neliela auguma sieviete apaļīgu seju, kurā allaž staroja bedrītes un smaidi. Levins pūlējās izdibināt no viņas atminējumu tai svarīgajai mīklai, kāda viņam šķita tās vīrs, bet viņš nespēja ļaut pilnu vaļu savām domām, jo jutās ārkārtīgi neērti. Viņš jutās ārkārtīgi neērti tāpēc, ka pretim sēdēja svaine īpašā, kā Levinam likās, tikai viņa dēļ uzģērbtā tērpā ar īpašu trapecveida izgriezumu virs baltajām krūtīm; šis četrstūrainais izgriezums laupīja Levinam domu brīvību, kaut gan viņas krūtis bija ļoti baltas, — vai arī tieši tāpēc, ka tās bija ļoti baltas. Viņš iedomājās un laikam gan maldījās, ka .šis izgriezums veidots viņa dēļ, un sprieda, ka viņam nsv tiesības uz to skatīties, un arī centās to nedarīt, bet viņš jutās vainīgs jau tādēļ vien, ka tāds izgriezums ticis taisīts. Levinam likās, ka viņš kādu krāpj, ka viņam vajadzētu kaut ko paskaidrot, bet ka paskaidrot to nekādi nav iespējams, un tālab viņš nemitīgi sarka, bija nemierīgs un neveikls. Viņa neveiklība pielipa ari daiļajai svainei. Bet namamāte, liekas, to neievēroja un tīši mēģināja iesaistīt svaini sarunā.

— Jūs sakāt, — namamāte turpināja iesākto sarunu, — ka viss krieviskais manu vīru nevarot interesēt. Gluži otrādi, ārzemēs viņš jūtas labi, tomēr nekad tik lieliski kā šeit. Te viņš jūtas savā īstajā sfērā. Viņam tik daudz darīšanu, un viņam ir īpašs talants par visu interesēties. Jā, jūs taču laikam vēl neesat bijis mūsu skolā?

— Es redzēju … Ar vīnstīgām apaugušais namiņš?

— Jā, tas ir Nastjas darba lauks, — namamāte teica, norādot uz māsu.

— Jūs pati mācāt? — Levins vaicāja, cenzdamies skatīties izgriezumam garām, bet juzdams — lai uz ko viņš skatītos tai virzienā, viņš tomēr redzēs šo izgriezumu.

— Jā, es pati mācīju un mācu vēl tagad, bet mums ir arī ļoti laba skolotāja. Tagad mēs sākam mācīt ari vingrošanu.

— Nē, pateicos, tējas es vairāk negribu, — Levins teica un, kaut arī juta, ka ir nepieklājīgs, tomēr nespēja ilgāk turpināt šo tērzēšanu, un sarkdams piecēlās. — Es dzirdu ļoti interesantu sarunu, — viņš piebilda un devās uz galda otru galu, kur sēdēja namatēvs ar abiem muižniekiem. Svijažskis sēdēja iesānis pret galdu, ar atbalstīto roku grozīja tējas tasi, ar otru roku vīstīja dūrē savu bārdu, šad tad paceldams to pie deguna, it kā ostītu, tad atkal palaizdams vaļā. Spožām, melnām acīm viņš lūkojās iekaisušajam, sirmūsainajam muižniekam tieši sejā un, redzams, tīksminājās par tā runas saturu. Muižnieks sūdzējās par ļaudīm. Levinam bija skaidrs, ka Svijažskis uz muižnieka gaušanos zina dot tādu atbildi, kas uz vietas iznīcinātu visu viņa runas jēgu, bet saskaņā ar savu stāvokli šādu atbildi viņš dot nevar un klausās muižnieka komiskajā runā ne bez patikas.

Šis muižnieks ar sirmajām ūsām acīm redzot bija rūdīts dzimtbūšanas piekritējs, sen dzīvoja uz laukiem un kaisli mīlēja lauksaimniecību. Šīs pazīmes Levins vēroja gan apģērbā, vecmodīgos, padilušos divrindu svārkos, kuros tas, kā redzams, nejutās visai ērti, gan viņa gudrajās acīs zem sarauktajām uzacīm, gan labskanīgajā krievu valodā, gan pavēlnieciskajā tonī, kas, šķiet, bija izveidojies ilgā pieredzē, gan arī noteiktajās lielo, skaisto un iedegušo roku kustībās un vienīgajā vecajā laulības gredzenā uz zeltneša.

XXVII

— Ja vien nebūtu žēl pamest visu, kas sarūpēts… kur tik daudz pūļu ielikts… sen būtu atmetis visam ar roku, pārdevis un aizbraucis tāpat kā Nikolajs Ivaničs … Helenu klausīties, — muižnieks sacīja ar tīkamu smaidu, kas apstaroja viņa vecīgo, gudro seju.

— Un tomēr nepametāt vis, — Nikolajs Ivanovičs Svijažskis teica, — tātad ir savs aprēķins.

— Aprēķins vienīgi tāds, ka dzīvoju mājās, nav nekas jāpērk, jāīrē. Un arvien taču vēl ceru, ka tauta nāks pie prāta. Citādi, vai zināt, — šī žūpība, netiklība! Visi sadalījušies, ne vairs zirģeļa, ne goteles. Badā sprāgst, bet paņemiet viņu, salīgstiet par strādnieku, — viņš tā vien skatās, lai jums iegrieztu, un tad vēl skrien pie miertiesneša.

— Jūs jau arī varat sūdzēties miertiesnesim, — Svijažskis teica.

— Es iešu sūdzēties? Neparko, lai tur vai kas! Sāksies tādas valodas, ka pats nebūsi laimīgs par savu sūdzību! Tepat rūpnīcā bija gadījums — saņēma visi rokasnaudu un aizmuka. Un ko miertiesnesis? Attaisnoja. Ar pagasta tiesu un pagasta vecāko vien vēl turamies. Tas viņus ņem un noper pa vecam paradumam. Ja arī šās varas nebūtu, tad met visu krūmos! Bēdz vai uz pasaules malu!

Bija redzams, ka muižnieks kaitina Svijažski, bet Svijažskis ne tikai nedusmojas, bet, liekas, pat tīksminās par to.

— Bet mēs taču vadām savas saimniecības arī bez tādiem līdzekļiem, — viņš smaidot teica, — es, Levins, viņš.

Svijažskis norādīja uz otru muižnieku.

— Jā, Mihailam Petrovičam tā lieta iet, bet pajautājiet, kā! Vai tad tā ir racionāla saimniecība? — muižnieks teica, acīm redzot palepodamies ar vārdu «racionāla».

— Man saimniecība gaužām vienkārša, — Mihails Petrovičs sacīja. — Paldies dievam. Visa mana saimniekošana — rūpēties, lai naudiņa rudens nodokļiem būtu gatava. Atnāk zemnieciņi: tētīt žēlīgais, glāb! Nu, zināms, paša zemnieki vien ir, kaimiņi, žēl. Nu, iedodu, zināms, pirmajai trešdaļai, tikai piesaku: neaizmirstiet, puiši, es jums palīdzu, tad arī jums man jāpalīdz, kad būs vajadzība, — pie auzu sējas, pie siena un rudzu pļaujas; tā arī nolīgstam — cik no zirga galvas, no aizjūga. Gadās jau pa to starpu arī nelieši, tas tiesa.

Levins, sen zinādams šos patriarhālos paņēmienus, saskatījās ar Svijažski un pārtrauca Mihailu Petroviču, vērsdamies atkal pie muižnieka ar sirmajām ūsām.

— Kā tad jūs domājat, — viņš vaicāja, — kā tad tagad vajadzētu saimniekot?

— Tāpat vajag saimniekot, kā Mihails Petrovičs to dara: izdot zemniekiem vai nu uz pusgrauda, vai nomā; tā var, tikai līdz ar to tiek iznīcināta valsts kopīgā bagātība. Tur, kur zeme dzimtbūšanas laikos ar klaušu darbaspēku, labi saimniekojot, man deva devīto graudu, tagad, uz pusgrauda izdota, tā dod tikai trešo graudu. Emancipācija pazudinājusi Krieviju!

Svijažskis smaidošām acīm paskatījās Levinā un pat zobgalīgi tam kaut ko nemanot pamāja, bet Levins muižnieka vārdos nejuta nekā smieklīga — viņš tos saprata labāk nekā Svijažskis. Daudz kas no_tā_, ko muižnieks runāja tālāk, cenzdamies pierādīt, kāpēc emancipācija esot Krieviju pazudinājusi, likās Levinam pat ļoti pareizs, pirmoreiz dzirdēts un neapgāžams. Muižnieks, liekas, risināja pats savu domu, kas tik reti notiek, un tādu domu, pie kuras tas nonācis, ne tikai vēlēdamies ar kaut ko nodarbināt savu dīko prātu, bet gan domu, kas izaugusi no viņa dzīves apstākļiem, domu, ko tas izauklējis savā lauku dzīves vientulībā un vispusīgi apsvēris.

— Lieta, redziet, ir tāda, ka progresu veicina tikai vara, — viņš teica, šķiet, gribēdams parādīt, ka viņam nav sveša arī izglītība. — Ņemiet kaut vai Pētera, Katrīnas, Aleksandra reformas. Ņemiet Eiropas vēsturi. Un jo sevišķi tas attiecināms uz progresu zemkopībā. Kaut vai kartupeļi — pat tos pie mums izplatīja ar varu. Taču pat spīļarkls nepastāv no mūžīgiem laikiem. Arī to droši vien uzspieda ar varu, varbūt vēl dalienas kņazi savā laikā. Tagad, mūsu laikmetā, mēs, muižnieki, klaušām pastāvot, izdarījām saimniecībās visādus jaunievedumus; gan kaltes, gan graudu vētīklas, gan mēslošanu ar kūtsmēsliem, gan arī lauksaimniecības mašīnas — visu mēs te izplatījām ar savu varu, un zemnieki mums sākumā pretojās, bet vēlāksāka darīt mums pakaļ. Turpretim tagad, kad dzimtbūšana iznīcināta, kad mums atņemta vara, arī mūsu saimniecībai, kur tā bija pacelta augstā līmenī, jānoslīd pirmatnējā, pavisam mežonīgā stāvoklī. Tā es to saprotu.

— Kādēļ tad tā? Ja saimniecība ir racionāla, tad jūs to varat vadīt ar algotu darbaspēku, — Svijažskis teica.

— Varas nav. Ar ko tad es to vadīšu, ja atļausiet vaicāt?

«Tas, luk, ir darbaspēks, saimniecības galvenais elements,» Levins nodomāja.

— Ar strādniekiem.

— Strādnieki negrib strādāt labi un strādāt ar labiem darba rīkiem. Mūsu strādnieks zina tikai vienu: piedzerties kā cūka un piedzēries visu samaitās, ko vien jūs tam iedosiet rokā. Sasvīdušus zirgus pielaidīs pie ūdens, labu aizjūgu saraus, apkaltus riteņus apmainīs kādam pret nekaltiem un nodzers, kūlējā iegrūdis dzelzs tapu, lai tas salūst. Viņiem riebjas redzēt kaut ko, kas tiem nepieder. Tāpēc ir noslīdējis lauku saimniecības līmenis. Zeme pamesta, aizaug ar nezālēm vai arī tiek iznomāta zemniekiem, un, kur agrāk ražoja miljonu, tur tagad ražo dažus simt tūkstošus četvertu; kopīgā bagātība samazinājusies. Ja visu to pašu būtu darījuši ar apdomu…

Un viņš sāka klāstīt savu brīvlaišanas plānu, kuru realizējot gan būtu tikušas novērstas visas šīs nebūšanas.

Levinu tas neinteresēja, un, kad muižnieks beidza runāt, Levins atgriezās pie savām pirmītējām domām un, vērsdamies pie Svijažska un cenzdamies izaicināt to nopietni izteikt savas domas, sacīja:

— Ka lauksaimniecības līmenis slīd lejup un ka, pastāvot mūsu tagadējām attiecībām ar strādniekiem, nav iespējas ienesīgi vadīt racionālu saimniecību, tas ir pilnīgi pareizi, — viņš teica.

— Es tā nedomāju, — Svijažskis jau nopietni iebilda, — es redzu tikai to, ka mēs neprotam saimniekot, un, gluži otrādi, uzskatu, ka tas saimniecības līmenis, kāds mums bija klaušu laikā, ne tikai nebija nekāds augstais, bet gan pārāk zems. Mums nav ne mašīnu, ne labu darba lopu, ne arī īstas pārvaldības, pat rēķināt mēs neprotam. Pajautājiet kādam saimniekotājam, — viņš pat nezina, kas tam ienesīgs, kas neienesīgs.

— Itāliešu grāmatvedība! — muižnieks ironiski teica. — Vari rēķināt, kā gribi, bet, ja visu tev samaitā, tad nekādas ienesības nebūs.

— Kāpēc tad samaitās? Kādu draņķa kūlēju, jūsu veco krievu zirgu ģēpeli salauzīs, .bet manu tvaika kuļmašīnu nesalauzīs. Krievzemes zirģeli — kā viņu sauc? — stiepēju sugas, ko aiz astes stiepj, jums samaitās, bet ieaudzējiet peršeronus vai vismaz mūsu pašu vezumniekus, un tos vairs nesamaitās. Tā ir ar visu. Saimniecība mums jāpaceļ augstākā pakāpē.

— Ja jau būtu bijis ar ko celt, Nikolaj Ivanič! Jums ir labi, bet man dēls universitātē jāskolo, mazākie ģimnāzijā jāsūta, — es tādus peršeronus nespēju nopirkt.

— Tādam nolūkam ir bankas.

— Lai pēdējā manta aiziet zem āmura? Nē, pateicos!

— Es tam nepiekrītu, ka vajadzētu un būtu iespējams pacelt augstāk mūsu saimniecības līmeni, — Levins teica. — Es ar to nodarbojos, un man ir arī līdzekļi, bet es nekā nespēju izdarīt. Es nezinu arī, kam derīgas bankas. Vismaz es, lai kur savā saimniecībā naudu esmu ieguldījis, — visur ar zaudējumiem: lopos — zaudējums, mašīnās — zaudējums.

— Tas ir pareizi! — pat iesmējies aiz prieka, muižnieks ar sirmajām ūsām apliecināja.

— Un ne jau es vienīgais, — Levins turpināja, — es varu atsaukties uz visiem lauksaimniekiem, kas racionāli vada savu saimniecību; ar retiem izņēmumiem, tie visi cieš zaudējumus. Nu, sakiet jūs pats, — vai jūsu saimniecība ienesīga? — Levins vaicāja un tūdaļ pamanīja Svijažska skatienā pavīdam to baiļu izteiksmi, kādu bija novērojis brīžos, kad mēģināja iekļūt tālāk par Svijažska domu priekšējām telpām.

Šāds Levina jautājums turklāt nebija visai godprātīgs. Namamāte nupat, tēju dzerot, tam pastāstīja, ka viņi šovasar ataicinājuši no Maskavas kādu vācieti, grāmatvedības speciālistu, kas par piecsimt rubļiem atalgojuma aprēķinājis viņu saimniecības ienesīgumu un atzinis, ka tā dodot pāri par trīs tūkstoši rubļu zaudējuma. Viņa neatcerējās, cik īsti, bet vācietis esot visu izrēķinājis līdz kapeikas ceturtdaļai.

Dzirdot vaicājam par Svijažska saimniecības ienesīgumu, muižnieks pasmaidīja, acīm redzot zinādams, cik var būt ienesīga viņa kaimiņa un muižniecības maršala saimniecība.

— Varbūt arī nav ienesīga, — Svijažskis atbildēja.

— Tas tikai pierāda — vai nu es esmu slikts saimnieks, vai arī izlietoju kapitālu rentes palielināšanai.

— Rente! — Levins ar šausmām iesaucās. — Varbūt kaut kur Eiropā ir tā rente, kur zeme uzlabota ar ieguldīto darbu, bet pie mums visa zeme no ieguldītā darba kļūst tikai sliktāka, zemi izar un noplicina, — tātad rentes vairs nav.

— Kā — nav rentes? Tas taču likums.

— Tad mēs atrodamies ārpus likuma: rente mums neko neizskaidro, bet, gluži otrādi, — sajauc prātu. Nē, jūs kā mācīti cilvēki varbūt paskaidrosiet man par to renti…

— Vai vēlaties rūgušpienu? Maša, liec atnest mums te rūgušpienu vai avenes, — Svijažskis teica sievai.

— Šogad avenes turas apbrīnojami ilgi.

Un Svijažskis vislabākajā noskaņā piecēlās un atgāja nost, kā liekas, domādams, ka saruna izbeigta tieši tai vietā, kur, pēc Levina domām, tā tikai sākās.

Palicis bez oponenta, Levins turpināja sarunāties ar muižnieku, pūlēdamies tam pierādīt, ka visas grūtības rodas tādēļ, ka mēs negribam iedziļināties mūsu strādnieka īpašībās un parašās; bet sirmais muižnieks kā visi noslēgti un savdabīgi domājoši cilvēki bija kūtrs uzklausīt cita domu un pavisam neobjektīvs pret savu. Viņš palika pie tā, ka krievu zemnieks esot cūka un tam patīkot cūcība un, lai viņu izrautu no šās cūcības, vajadzīga vara, bet tās neesot, vajadzīga nūja, bet mēs esot kļuvuši tik liberāli, ka tūkstošgadējo nūju pēkšņi apmainījuši pret kaut kādiem tur advokātiem un ieslodzījumiem, kur nelietīgos un smirdošos zemniekus barojot ar labu viru un vēl aprēķinot tiem vajadzīgā gaisa kubikpēdas.

— Kāpēc jūs domājat, — Levins teica, gribēdams atgriezties pie pirmējā jautājuma, — ka nav iespējams atrast tādas attiecības pret darbaspēku, kuras paceltu darba ražību?

— Ar krievu tautu tas nekad nenotiks! Nav varas, — muižnieks atbildēja.

— Kā gan var rast kādus jaunus nosacījumus? — Svijažskis teica, paēdis rūgušpienu, iepīpējis papirosu un atkal pienācis pie strīdniekiem. — Visas iespējamās attieksmes pret darbaspēku jau ir izpētītas un noteiktas, — viņš sacīja. — Pirmatnējā zemnieku kopiena, šī barbarisma palieka, kur visi atbild par vienu un viens par visiem, sairst pati no sevis, klaušu tiesības iznīcinātas, paliek tikai brīvs darbs, bet tā veidi jau ir nosacīti un gatavi, un tādi tie arī jāņem. Kalps, dienas algādzis, fermeris — un no šā loka jūs nekur neizkļūsiet.

— Bet Eiropa ir neapmierināta ar šīm formām.

— Neapmierināta un meklē jaunas. Un, jādomā, ari atradīs.

— Tieši par to jau es arī runāju, — Levins atbildēja, — kāpēc tad arī mēs nevarētu pameklēt?

— Tāpēc, ka tas būtu tas pats kā vēlreiz meklēt paņēmienus dzelzceļu būvei. Tie ir gatavi, jau izgudroti.

— Bet ja tie mums nepiemēroti, ja tie muļķīgi? — Levins vaicāja.

Un atkal viņš manīja baiļu izteiksmi Svijažska acīs.

— Jā, jā, tā sakot, ar cepurēm nomētāsim, mes esam atraduši to, ko velti meklē Eiropa! Visu to es zinu, bet, atvainojiet mani, vai jūs zināt visu, kas darīts Eiropā strādnieku jautājumā?

— Nē, vāji.

— Sis jautājums tagad nodarbina Eiropas izcilākos prātus. ŠulcaDeliča virziens … Tad visa šī milzīgā literatūra par strādnieku jautājumu — visliberālākā Lasala virziena literatūra … Mīlhauzas atrisinājums — tas jau ir fakts, — jūs, jādomā, zināt.

— Man ir nojēga, gan ļoti miglaina.

— Nē, jūs tā tikai sakāt; jūs droši vien zināt visu to ne sliktāk par mani. Es, protams, neesmu sociālo jautājumu profesors, bet mani tas interesēja, un tiešām, ja šis jautājums jūs nodarbina, painteresējieties par to!

— Bet kādus rezultātus tad viņi sasnieguši?

— Atvainojiet!…

Muižnieki piecēlās, un Svijažskis, atkal apturējis Levinu tā nelāgajā ieradumā arvien mēģināt ielūkoties dziļāk par viņa prāta priekštelpu slieksni, devās pavadīt savus viesus.

XXVIII

Levinam tai vakarā bija neciešami garlaicīgi, runājoties ar dāmām; vairāk nekā jebkad viņu satrauca doma, ka neapmierinātība ar savu saimniekošanu nav izņēmuma gadījums, attiecināms uz viņu vien, bet gan vispārēja parādība, kas raksturo šo lietu stāvokli Krievijā; ka doma atrast tādu attiecību veidu pret strādniekiem, kur tie strādātu tā kā pie tā ceļmalas veča, nav vis sapnis, bet gan uzdevums, kas nepieciešami jāatrisina. Un viņam likās, ka šo uzdevumu var atrisināt un ka viņam jāmēģina to darīt.

Atvadījies no dāmām un apsolījies pavadīt te vēl veselu dienu, lai' kopīgi aizjātu apskatīt dīvaino zemes iegruvumu kroņa mežā, Levins pirms gulēt iešanas iegriezās namatēva kabinetā paņemt grāmatas par strādnieku jautājumu, kuras Svijažskis tam bija piedāvājis. Svijažska kabinets aizņēma milzīgu istabu ar grāmatskapjiem pie visām sienām un ar diviem galdiem; viens no tiem, masīvs rakstāmgalds, stāvēja istabas vidū; otrs bija apaļš, ar lampu vidū, tai apkārt zvaigžņveidīgi salikti laikrakstu un žurnālu jaunākie numuri dažādās valodas. Blakus rakstāmgaldam stāvēja skapītis dažādu dokumentu glabāšanai; uz katras atvilktnes bija zelta plāksnīte ar glabājamo lietu apzīmējumu.

Svijažskis salūkoja grāmatas un atsēdās šūpuļkrēslā.

— Ko jūs tur skatāties? — viņš vaicāja Levinam, kas bija apstājies pie apaļā galda un šķirstīja žurnālus.

— Ak jā, tur ir ļoti interesants raksts, — Svijažskis ieminējās par žurnālu, kuru Levins patlaban turēja rokās. — Izrādās, — viņš ar jautru ieinteresētību piezīmēja, — ka Polijas sadalīšanas galvenais vaininieks nepavisam nav bijis Fridrihs. Izrādās …

Un ar viņam piemītošu skaidrību viņš īsumā atstāstīja šos jaunos, ļoti svarīgos un interesantos atklājumus. Kaut gan Levinu pašlaik visvairāk nodarbināja doma par lauksaimniecību, viņš noklausījās namatēvā, sevī jautādams: «Kas gan viņā īsti ir? Un kāpēc, kāpēc viņu interesē Polijas sadalīšana?» Kad Svijažskis beidza, Levins neviļus ievaicājās: «Nu, un tad?» Bet nekā nebija. Bija tikai interese par to, kas «izrādījās». Bet Svijažskis nepaskaidroja un neatzina par vajadzīgu paskaidrot, kāpēc viņu tas ieinteresējis.

— Jā, bet mani ļoti ieinteresēja tas dusmīgais muižnieks, — Levins nopūzdamies sacīja. — Viņš ir gudrs un pateica daudz patiesības.

— Ejiet nu! Tas ir nelabojams un slepens dzimtbūšanas piekritējs, tāpat kā viņi visi! — Svijažskis teica.

— Kuriem jūs esat muižniecības maršals… un vadītājs.

— Jā, tikai es viņus vadu uz citu pusi, — Svijažskis iesmiedamies sacīja.

— Mani ļoti nodarbina šāds jautajums, — Levins teica. — Viņam taisnība, ka mūsu darbs — racionala saimniecība — neplaukst, ka plaukst tikai augļotāju saimniecība — kā tam klusajam vecītim, kas te sedeja,— vai arī pavisam vienkārša saimniecība. Kas te vainīgs?

— Protams, mēs paši. Un nav ari tiesa, ka šāda saimniecība neplaukst. Vasiļčikovam plaukst.

— Rūpnīca …

— Es tomēr nesaprotu, par ko jūs brīnāties. Tauta atrodas uz tik zemas materiālās un morālās attīstības pakāpes, ka tai dabiski jāpretojas visam, kas tai svešs. Eiropā racionāla lauksaimniecība attīstās veiksmīgi tāpēc, ka tauta ir izglītota; tātad mums vajag tautu izglītot — un tas ir viss.

— Bet kā lai tautu izglīto?

— Lai tautu izglītotu, vajadzīgas trīs lietas: skolas, skolas un vēlreiz skolas …

— Bet jūs pats sacījāt, ka tauta stāvot uz zemas materiālas attīstības pakāpes. Ko tad tur līdzēs skolas?

— Vai zināt, jūs man atgādināt anekdoti par to, kā slimniekam snieguši padomus: «Būtu jūs pamēģinājuši caurejas zāles.» — «Mēģināju: sliktāk.» — «Pamēģiniet pielikt dēles.» — «Mēģināju: sliktāk.» — «Nu tad jums atliek tikai lūgt dievu.» — «Mēģināju: sliktāk.» Tāpat tas ir arī mums abiem. Es saku — politiskā ekonomija, jūs sakāt — sliktāk. Es saku — sociālisms, — sliktāk. Izglītība, — sliktāk.

— Bet kā tad skolas te var līdzēt?

— Modinās tautā citas vajadzības.

— To nu gan es nekad neesmu varējis saprast, — Levins aizrautīgi iebilda. — Kādā veidā skolas palīdzēs tautai uzlabot tās materiālo stāvokli? Jūs sakāt, ka skolas, izglītība modināšot tautā jaunas vajadzības. Jo ļaunāk, tāpēc ka tauta nebūs spējīga apmierināt šīs vajadzības. Kādā veida rēķināšana un katķisms varētu palīdzēt tai uzlabot savu materiālo stāvokli, to es nekad neesmu varējis saprast. Aizvakar vakarā sastapu kādu sievu ar zīdaini un jautāju, kurp viņa iedama. Tā saka: «Pie pūšļotājas biju, puikam raudu kaite uznākusi, aiznesu, lai paārstē.» Es vaicāju, kā tad pūšļotāja ārstē to raudu kaiti. «Uzliek bērnu uz vistu laktas un kaut ko murmina.»

— Redziet nu, jūs pats stāstāt! Lai viņa nenestu ārstēt raudu kaiti uz vistu laktas, ir vajadzīga … — Svijažskis, jautri smaidot, sacīja.

— Ak ne! — Levins īgni pārtrauca. — Šāda ārstē

šana, manuprāt, ir tas pats kā ārstēt tautu ar skolām. Tauta ir nabadzīga un neizglītota — to mēs redzam tikpat skaidri, kā tāda sieva redz raudu kaiti, tāpēc ka bērns kliedz. Bet, kāpēc pret šādu nelaimi — pret nabadzību un neizglītību — palīdzēs skolas, to es nesaprotu tāpat, kā nesaprotu to, kā pret raudu kaiti var līdzēt vistas laktā. Jāmeklē nabadzības cēlonis un jārod palīdzība pret to.

— Nu, vismaz šai ziņā jūs esat vienis prātis ar Spenseru, kuru tik ļoti neieredzat; arī viņš teic, ka izglītība esot iespējama vienīgi kā lielākas labklājības un dzīves ērtību — biežas mazgāšanās, kā viņš mēdz sacīt, — sekas, nevis lasīšanas un rēķināšanas prasmes rezultāts …

— Redziet nu, es ļoti priecājos vai arī otrādi — nemaz nepriecājos, ka manas domas sakrīt ar Spensera domām; bet to es sen zinu. Skolas nelīdzēs, līdzēt spēj tikai tāda ekonomiskā iekārta, kur tauta kļūs turīgāka, kur tai būs vairāk brīva laika, — tad būs arī skolas.

— Tomēr visā Eiropā skolas jau tagad obligātas.

— Bet vai tad jūs pats šai jautājumā piekrītat Spenseram? — Levins vaicāja.

Taču Svijažska acīs pazibēja baiļu izteiksme, un viņš smaidot teica:

— Nē, tā raudu kaite ir lieliska! Vai tiešām jūs pats to dzirdējāt?

Levins redzēja, ka viņam nekādi neizdosies izprast šā cilvēka dzīves un domu sakarību. Acīm redzot tam bija pilnīgi vienalga, pie kā to noved viņa prātojumi; viņam bija vajadzīgs tikai pats prātošanas process. Un Svijažskim bija nepatīkami, kad prātošanas process dažkārt viņu noveda strupceļā. Vienīgi to viņš necieta, vairījās no tā un tūdaļ novadīja sarunu uz kaut ko patīkamu un jautru.

Visi šās dienas iespaidi, sākot ar iespaidiem zemnieka sētā ceļmalā, kuri iegulās it kā par pamata bazi visiem tālākajiem šās dienas iespaidiem un domām, Levinu ļoti saviļņoja. Šis laipnais Svijažskis, kas savas domas nēsāja sev līdzi tikai izlietošanai sabiedrībā un kam acīm redzot bija kādi citi — Levinam apslēpti dzīves pamati,

un kas tomēr turas kopā ar pūli, kura vārds «leģions», un vada sabiedrisko domu ar idejām, kas pašam svešas; šis saniknotais muižnieks, kuram viņa prātojumos ir pilnīga taisnība, jo tie izkaldinājušies pašā dzīvē, bet kurš nav taisnīgs savā niknumā pret veselu šķiru un pret pašu labāķp Krievijas šķiru; Levina paša neapmierinātība ar savu darbību un neskaidra cerība rast līdzekli, kā visu to labot, — tas viss saplūda kopīga iekšēja nemiera izjūtā un tuva atrisinājuma gaidās.

Palicis viens tam ierādītajā istabā, guļot uz atsperu matrača, kas ikreiz negaidot to svieda augšup, roku vai kāju pakustinot, Levins ilgi nevarēja iemigt. Nekas no sarunām ar Svijažski vairs nesaistīja Levina domas, lai gan Svijažskis bija pateicis daudz gudru lietu; bet sirmūsainā muižnieka argumenti katrā ziņā bija apsverami. Levins neviļus atcerējās visus tā vārdus un savā iztēlē laboja tam sacītos iebildumus.

«Jā, man viņam vajadzēja teikt: «Jūs sakāt, ka mūsu saimniecība neiet uz priekšu tāpēc, ka zemnieks ienīst visus jaunievedumus un ka tie ieviešami ar varu; un jums būtu taisnība, ja bez šiem jaunievedumiem saimniecība nekādi neietu uz priekšu; bet tā iet uz priekšu — kaut gan tikai tur, kur strādnieks darbojas saskaņā ar saviem ieradumiem, kā tas redzams pie ceļmalā dzīvojošā veča. Jūsu un mūsu vispārējā neapmierinātība ar saimniecību pierāda, ka vainīgi esam vai nu mēs, vai strādnieki. Mēs jau sen visu laužam uz savu vīzi, pēc Eiropas modes, neiedziļinādamies darbaspēka īpatnībās. Pamēģināsim uzskatīt darbaspēku nevis par ideālu darbaspēku, bet par krievu zemnieku ar viņa instinktiem un saskaņā ar to sāksim kārtot savu saimniecību. Iedomājieties,» man vajadzēja viņam teikt, «ka jūs vadāt savu saimniecību tā kā tas vecis, ka esat atradis līdzekli ieinteresēt strādniekus darba sekmēs un esat atradis arī to vidusceļu jaunievedumos, kādu viņi atzīst, — un jūs, nenoplicinot augsni, iegūsiet divkārt un trīskārt vairāk nekā pirms tam. Sadaliet uz pusēm, atdodiet pusi darbaspēkam; starpība, kas paliks jums, būs lielāka, un arī darbaspēks iegūs vairāk nekā tagad. Bet, lai to izdarītu, saimniecības līmenis jāpazemina un strādnieki

jāieinteresē saimniecības panākumos. Kā to sasniegt — tas jau ir detaļu jautājums, bet nav šaubu, ka tas ir iespējams.»»

Šī doma Levinu ļoti satrauca. Viņš neaizmiga pāri pusnaktij, sīki jo sīki apsvērdams šās domas realizāciju. Viņš nebija taisījies otrā dienā braukt projām, bet tagad nolēma, ka jau agri no rīta brauks mājās. Turklāt šī svaine ar dziļo krūšu izgriezumu radīja viņā tādu iespaidu, it kā viņam būtu jākaunas un jānožēlo kāds ļauns nedarbs, ko viņš izdarījis. Bet, galvenais, bez kavēšanās bija jābrauc mājās: jauno projektu vajadzēja pagūt likt priekšā zemniekiem vēl pirms ziemāju sējas — ar tādu aprēķinu, lai ziemājus iesētu jau saskaņā ar jauno nolīgumu. Viņš nolēma radikāli pārveidot visu līdzšinējo saimniekošanu.

XXIX

Levina plāns bija grūti realizējams, bet viņš pūlējās visiem spēkiem un, kaut arī nesasniedza to, ko bija vēlējies, tomēr nonāca tik tālu, ka, sevi nekrāpdams, varēja ticēt, ka viņa pūles nav veltīgas. Viena no galvenajām grūtībām bija tā, ka saimniecība jau pastāvēja, ka nevarēja visu apturēt un sākt visu no jauna, bet vajadzēja mašīnu pārveidot darba gaitā.

Kad viņš, atgriezies mājās, tai pašā vakarā sāka izklāstīt savus plānus pārvaldniekam, tas ar redzamu labpatiku piekrita tai viņa runas daļai, kas liecināja, ka viss līdz šim darītais bijis neienesīga blēņošanās. Pārvaldnieks sacīja, ka viņš to jau sen esot teicis, tikai viņā jau neviens negribējis klausīties. Bet, kad saruna bija aizritējusi tiktāl, ka Levins tam lika priekšā kopā ar strādniekiem piedalīties arī ar savu paju visā saimniecības uzņēmumā, tad pārvaldnieks uz to reaģēja vienīgi ar dziļu noskumšanu un nekā noteikta neatbildēja, bet tūlīt sāka runāt, ka rīt visādā ziņā esot jāsaved atlikušie rudzu stati un jāsūta ļaudis kārtāt zemi, un Levins tūlīt juta, ka pašlaik nav nozīmes savus nodomus klāstīt.

Ierunādamies par to pašu ar zemniekiem un piedāvādams tiem iznomāt zemi uz jaunajiem noteikumiem, viņš tūdaļ sadūrās ar to pašu galveno šķērsli: zemnieki visi bija tik ļoti aizņemti kārtējā ikdienas darbā, ka tiem neatlika laika apsvērt, vai šis pasākums tiem izdevīgs vai neizdevīgs.

Naivais zemnieks Ivans, muižas lopkopējs, sākumā, šķiet, pilnīgi izprata Levina priekšlikumu — kļūt ar visu ģimeni par dalībnieku ienākumos no muižas ganāmpulka — un pilnīgi piekrita šādam pasākumam. Bet, kad Levins sāka Ivanam skaidrot, cik tas viņam būšot izdevīgi, Ivana sejā atspoguļojās bailes un nožēlošana, ka viņam nav iespējams noklausīties visu līdz galam, un viņš steidzīgi atrada sev kādu neatliekamu darbu: vai nu ķērās pie dakšām, lai pabeigtu sanest sienu steliņģos, vai sāka liet silēs ūdeni, vai izmēzt mēslus.

Otra grūtība bija nepārvaramā zemnieku neuzticība, jo tie nekādi nespēja ticēt, ka muižniekam varētu būt arī kāds cits mērķis nekā vēlēšanās jo vairāk no tiem noplēst. Viņi bija cieši pārliecināti, ka Levina īstais nolūks (lai viņš tiem saka ko sacīdams) vienmēr būs paslēpts kādā āķī, ko viņš tiem neteiks. Un arī viņi paši izsacīdamies runāja par daudzām lietām, bet nekad nerunaja par to, kas bija viņu īstais mērķis. Turklāt (Levins juta, ka niknajam muižniekam bijusi taisnība) zemnieki jebkurā nolīgumā kā galveno un negrozāmo noteikumu arvien izvirzīja prasību, lai tiem neuzspiež nekādus jaunus saimniekošanas paņēmienus un jaunu rīku lietošanu. Viņi piekrita, ka lemešu arkls ar labāk, ka kultivators strādā sekmīgāk, bet viņi atrada tūkstoš ieganstu, kāpēc viņi nevarot lietot ne vienu, ne otru, un, lai gan Levins bija jau iepriekš pārliecināts, ka viņam nāksies pazemināt saimniecības līmeni, viņam tomēr bija žēl atteikties no jaunievedumiem, kuru priekšrocība tik acīm redzama. Tomēr ar visām šīm grūtībām viņš panāca savu, un pret rudeni lieta sāka iet, vismaz viņam tā likās.

Sākumā Levins bija nodomājis izdot zemniekiem, strādniekiem un pārvaldniekam uz jaunajiem sabiedrības noteikumiem visu savu saimniecību tā, kā tā stāv, bet drīz vien pārliecinājās, ka tas nav iespējams, un nolēma saimniecību sadalīt. Ganāmpulku, augļu dārzu, sakņu dārzus, pļavas, laukus iedalīja atsevišķos nodalījumos, radot īpašas saimniecības ienākumu nozares. Naivais lopkopējs Ivans, kas, pēc Levina domām, vislabāk izprata šo ieceri, sastādīja arteli galvenokārt no savas ģimenes Tocekļiem un kļuva par ganāmpulka ienesības dalībnieku. Tālo lauku, kas astoņus gadus bija gulējis atmatā, paņēma uz jaunajiem sabiedrības noteikumiem ar gudrā namdara Fjodora Rezunova starpniecību sešas zemnieku ģimenes, un zemnieks Šurajevs ar tiem pašiem noteikumiem nonomāja visus sakņu dārzus. Pārējais vēl palika pa vecam, bet šīs trīs nozares jau bija jaunās kārtības sākums un Levinu pilnīgi nodarbināja.

Tiesa, laidarā darbs arvien vēl nebija kļuvis sekmīgāks kā agrāk, un Ivans arvien vēl bija liels siltas govju kūts pretinieks un neatzina no salda krējuma kultu sviestu, apgalvodams, ka aukstumā govij vajagot mazāk barības un ka no skāba krējuma kults sviests esot sātīgāks, un, tāpat kā senāk, pieprasīja algas pielikumu, nemaz nedomādams par to, ka nauda, ko tas saņem, vairs nav nekāda alga, bet gan avansa veidā izsniegta paredzamās peļņas daļa.

Tiesa, ka Fjodora Rezunova grupa ziemāju sējai paredzēto lauku neuzkārtāja ar lemešu arkliem, kā bija norunāts, taisnodamās, ka vairs nebijis laika. Tiesa, šās grupas zemnieki, kaut arī apņēmušies strādāt ar jaunajiem noteikumiem, dēvēja šo zemi nevis par kopīgu, bet par pusgrauda zemi, un vairākkārt šā arteļa zemnieki un arī pats Rezunovs Levinam sacīja: «Labāk gan saņemiet tūliņ naudiņu par to zemīti, ir jums būs mierīgāk, ir mums būs rokas brīvas.» Turklāt šie zemnieki, visādi aizbildinādamies, vilcinājās sākt nolīgumā paredzēto kūts un rijas būvi uz šās zemes un novilcināja šos darbus līdz ziemai.

Tiesa, Šurajevs saņemtos sakņu dārzus jau gribēja pa sīkām daļām iznomāt zemniekiem. Acīm redzot viņš pilnīgi ačgārni un, šķiet, ar nolūku ačgārni bija izpratis noteikumus, ar kādiem tam zeme bija izdota.

Tiesa, sarunājoties ar zemniekiem un skaidrojot tiem visas šāda uzņēmuma priekšrocības, Levins bieži juta, ka zemnieki klausās tikai viņa balss dziedošajās skaņās un ir cieši pārliecināti — lai tas viņiem sacītu ko sacīdams, viņi tam neļaus sevi piekrāpt. Jo spilgti viņš to izjuta, kad sarunājās ar pašu gudrāko zemnieku — Rezunovu — un ievēroja Rezunova acīs to atspulgu, kas skaidri pauda gan smīnu par Levinu, gan arī ciešu pārliecību: ja jau šai lietā kāds tiks piekrāpts, tad tas nu nekādā ziņā nebūs viņš, Rezunovs.

Un tomēr, neraugoties uz to, Levins domāja, ka pasākums veicas un ka, stingri vedot rēķinus un neatkāpjoties no saviem noteikumiem, viņš tiem nākotnē pierādīs šādas kārtības priekšrocību, un ka tad jau viss ies uz priekšu pats no sevis.

Visas šīs darīšanas līdz ar pārējo saimniecību, kas bija palikusi viņa paša rokās, līdz ar kabirleta darbu pie savas grāmatas Levinu visu vasaru tik ļoti nodarbināja, ka viņš gandrīz nemaz neizbrauca medībās. Augusta beigās no cilvēka, kas bija atvedis atpakaļ seglus, viņš uzzināja, ka Oblonski aizbraukuši uz Maskavu. Viņš juta, ka, neatbildējis uz Darjas Aleksandrovnas vēstuli, viņš ar šo nepieklājību, kuru atceroties arvien no kauna nosarka, ir sadedzinājis aiz sevis visus tiltus un nekad vairs pie Oblonskiem nebrauks. Gluži tāpat viņš bija izdarījis ar Svijažskiem, kad aizbrauca, no tiem pat neatvadījies. Arī pie viņiem tas vairs nekad nebrauks. Tagad Levinam tas viss bija vienaldzīgs. Savas saimniecības pārveidošana uz jauniem pamatiem viņu aizrāva tik ļoti, kā nekas un nekad viņa mūžā to vēl nebija aizrāvis. Viņš pārlasīja grāmatas, ko tam bija iedevis Svijažskis, pasūtīja tās, kādu vēl nebija, pārlasīja gan politiskās ekonomijas, gan sociālistu grāmatas par šo jautājumu un, kā jau bija gaidījis, neatrada nekā tāda, ko varētu attiecināt uz pasākto uzņēmumu. Politiskās ekonomijas grāmatās, piemēram, Mila grāmatā, kuru viņš ar lielu aizrautību pētīja pirmo, ik mirkli cerēdams rast atrisinājumu tiem jautājumiem, kas viņu nodarbināja, Levins atrada no Eiropas lauksaimniecības stāvokļa secinātus likumus, bet viņš neredzēja nekāda pamata, kāpēc šie likumi jāatzīst par vispārējiem, ja Krievijā tie nav piemērojami. To pašu viņš redzēja arī sociālistu grāmatās: vai nu tās bija skaistas, bet nerealizējamas fantāzijas, ar kurām viņš aizrāvās, vēl būdams students, — vai arī labojumi un ielāpi tam stāvoklim, kādā atradās Eiropa, bet ar kuru Krievijas zemkopības jautājumiem nebija nekā kopēja. Politiskajā ekonomijā bija sacīts, ka likumi, pēc kuriem attīstījusies un attīstās Eiropas bagātība, ir vispārīgi un neapšaubāmi likumi. Sociālisma mācībā bija teikts, ka attīstība pēc šiem likumiem ved uz bojā eju. Un ne viena, ne otra ne tikai nedeva atbildi, bet nedeva pat ne mazākā mājiena, ko viņam, Levinam, un visiem krievu zemniekiem un zemes īpašniekiem darīt ar saviem roku un desetīnu miljoniem, lai tie kļūtu, cik vien iespējams, ražīgāki vispārējās labklājības celšanai.

Šim darbam reiz pieķēries, viņš uzcītīgi un apzinīgi izlasīja visu, kas uz šo jautājumu bija attiecināms, un nolēma rudenī doties uz ārzemēm — izpētīt tur visu vēl uz vietas, lai turpmāk šai jautājumā nekad vairs viņam nevarētu gadīties tā, kā bieži bija gadījies ar dažādiem citiem jautājumiem. Jo bieži bija noticis tā: tiklīdz viņš sāka izprast tā cilvēka domu, ar kuru sarunājās, un sāka izteikt savu domu, kad tas pēkšņi vaicāja: «Bet Kaufmans, bet Džonss, bet Dibuā, bet Mičelī? Tos jūs neesat lasījis. Izlasiet; viņi šo jautājumu izpētījuši.»

Tagad viņš skaidri redzēja, ka Kaufmans un Mičelī nekā viņam nevar pateikt. Viņš zināja, ko grib. Viņš redzēja, ka Krievijā ir laba zeme, labi strādnieki un dažos gadījumos, kā tam ceļmalas zemniekam, šie strādnieki un zeme dod arī lielu ražu, bet visā visumā, kad kapitālu izlieto pēc Eiropas parauga, ražība ir niecīga un tikai tāpēc, ka strādnieki grib strādāt un labi strādā tikai ar tiem paņēmieniem un veidiem, kas viņiem vienīgiem īpatnēji, un ka šī pretestība nav nejauša, bet pastāvīga un sakņojas tautas raksturā. Viņš domāja, ka krievu tauta, kurai bijusi vēsturiska misija apzināti pārvērst par apdzīvotām un apstrādāt milzīgas neaizņemtas platības, līdz tās visas kļuvušas apdzīvotas, ir lietojusi šim nolūkam nepieciešamos paņēmienus un ka šie paņēmieni nemaz nav tik slikti, kā to parasti domā. Un viņš gribēja teorētiski to pierādīt savā grāmatā un praktiski savā saimniecībā.

XXX

Septembra beigās saveda kokus ēku būvei uz artelim nodotā zemes gabala, pārdeva sviestu un sadalīja peļņu. Praksē saimniecībā viss risinājās teicami, vismaz Levinam tā likās. Bet, lai jautājumu izskaidrotu teorētiski un pabeigtu iesākto sacerējumu, kurš, kā Levins sapņoja, izdarīs ne tikai apvērsumu politiskajā ekonomijā, bet pilnīgi šo zinātni iznīcinās un liks pamatus jaunai zinātnei — par tautas attieksmēm pret zemi, — viņam vajadzēja tikai aizbraukt uz ārzemēm un uz vietas izpētīt visu to, kas tur šai virzienā paveikts, un arī atrast pārliecinošus pierādījumus, ka tas viss, kas tur paveikts, nav tas, kas vajadzīgs. Levins tikai gaidīja kviešus pārdodam, lai saņemtu naudu un dotos uz ārzemēm. Bet sākās ilgi lieti, kas neļāva novākt laukos palikušo labību un kartupeļus, apturēja visus darbus un pat kviešu aizvešanu. Uz ceļiem bija neizbrienami dubļi; plūdi aizskaloja divējas dzirnavas, bet laiks kļuva arvien sliktāks un sliktāks.

30. septembra rītā parādījās saule, un Levins, cerēdams uz labu laiku, sāka apņēmīgi gatavoties ceļojumam. Viņš lika bērt kviešus maisos, aizsūtīja pārvaldnieku pie tirgoņa pēc naudas un pats devās pārlūkot saimniecību, lai pirms aizbraukšanas vēl dotu pēdējos rīkojumus.

Paveicis visu darāmo, kaut arī slapjš no ūdens straumēm, kas tam plūda no ādas mēteļa ir aiz kakla, ir aiz zābaku stulmiem, bet tomēr ļoti možā un pacilātā garastāvoklī Levins pievakarē atgriezās mājā. Slapjdraņķis pret vakaru bija kļuvis vēl ļaunāks, krusas graudi tik sāpīgi pēra galīgi izmirkušo zirgu, ka tas, ausis un galvu purinādams, visu ceļu gāja sāniski, bet Levinam zem bašlika bija labi, un viņš jautri lūkojās sev apkārt gan uz duļķainajiem strautiem, kas tecēja pa ratu risām, gan uz pilieniem, kas karājās ikviena kailā zara galiņā, gan uz balto neizkusušās krusas plankumu uz tilta dēļiem, gan uz sulīgajām, vēl gluži svaigajām vīksnas lapām, kas biezā kārtā bija nobirušas ap gluži kailo, vēja nopūsto koku. Kaut gan apkārtējā daba bija drūma, viņš juta sevī lielu pacilātību. Sarunas ar zemniekiem tālajā sādžā liecināja, ka tie jau sāk pierast pie jaunajām attiecībām. Vecais iebraucamās vietas saimnieks, pie kura Levins iegriezās apžāvēties, liekas, labvēlīgi uzlūkoja viņa plānu un ari pats piedāvājās piedalīties ar paju lopu iepirkšanā.

«Jāiet tikai neatlaidīgi uz savu mērķi, un iecerēto es sasniegšu,» Levins domāja, «bet ir vērts pūlēties un strādāt. Tā nav tikai mana personīga lieta, tas ir vispārējas labklājības jautājums. Ir pilnīgi jāizmainās visai tautas saimniecībai un — galvenais — visam tautas stāvoklim. Nabadzības vietā — vispārēja bagātība, turība; ienaida vietā — saticība un interešu kopība. Vārdu sakot, revolūcija bez asins izliešanas, bet milzīga revolūcija — sākumā nelielā mūsu apriņķa lokā, vēlāk guberņas, Krievijas, visas pasaules mērogā, tāpēc ka pareizai domai jābūt auglīgai. Jā, tas ir mērķis, kura dēļ vērts strādāt. Un, ka tas esmu tikai es, Kostja Levins, tas pats, kurš ieradās ballē ar melnu kravati, kura bildinājumu noraidīja Ščerbacka un kurš pats sev liekas tik nožēlojams un niecīgs, — tas vēl neko nepierāda. Esmu pārliecināts, ka Franklins jutās tikpat niecīgs un tāpat sev neuzticējās, iedomādamies sevi visu, kāds tas bija. Tas vēl neko nenozīmē. Un arī viņam, jādomā, bija sava Agafja Mihailovna, kurai tas uzticēja savas ieceres.»

Ar šādām domām Levins jau tumsā atjāja mājās.

Pārvaldnieks, kas bija braucis pie tirgoņa, atgriezās un atveda daļu naudas par kviešiem, Nolīgums ar iebraucamās vietas turētāju bija nokārtots un pa ceļam pārvaldnieks redzējis, ka labība visur vēl stāvot uz lauka, tātad Levina nenovāktās simt sešdesmit stirpas bija nieks salīdzinājumā ar to, cik daudz vēl uz lauka bija citiem.

Paēdis pusdienas, Levins, kā parasti, paņēma grāmatu, atlaidās krēslā un lasīdams turpināja domāt par gaidāmo ceļojumu, saistot to ar savu sacerējumu. Šodien viņš sevišķi skaidri atskārta, cik liela i»r viņa darba nozīme, un galvā paši par sevi veidojās veseli teikumi un periodi, kas izsacīja viņa domu būtību. «Tas ir jāpieraksta,» viņš nosprieda. «Tam ir jāizveidojas par īsu ievadu, ko agrāk es uzskatīju par nevajadzīgu.» Viņš piecēlās, lai dotos pie rakstāmgalda, un Laska, kas gulēja viņam pie kājām, arī piecēlās un staipīdamās viņu uzlūkoja, it kā jautātu, kur lai iet. Bet viņš nepaguva pierakstīt, jo saradās darbu vadītāji, lai saņemtu norīkojumus, un Levins izgāja pie tiem priekštelpā.

_ Sadalījis norīkojumus par rītdienas darbiem un pieņemis visus zemniekus, kas bija atnākuši pie viņa darīšanas, Levins atgriezās kabinetā un sēdās pie darba. Laska apgūlās zem galda; Agafja Mihailovna ar aizsaktu zeķi atsēdās savā vietā.

Kādu laiku rakstījis, Levins pēkšņi apbrīnojami spilgti atcerējās Kitiju, tās noraidījumu un pēdējo tikšanos. Viņš piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

— Nevajag skumt, — Agafja Mihailovna sacīja.

— Nu ko jūs sēžat mājās? Labāk jau būtu braukuši uz tiem siltiem veselības ūdeņiem, kad jau esat sataisījušies.

— Es jau arī braukšu, Agafja Mihailovna, parīt. Darbs jāpabeidz.

— Kāds nu jums tas darbs! Vai tad vēl par maz esat tos zemniekus apdāvinājuši! To vien jau dzird: jūsu kungs par to no ķeizara žēlastību dabūs. Brīnumi gan: ko jūs par tiem zemniekiem tā rūpējaties?

— Es nerūpējos par viņiem, es pats savā labā pūlos.

Agafja Mihailovna zināja Levina saimnieciskos plānus sīki jo sīki. Levins bieži tai izklāstīja savas domas līdz pēdējai niansei un nereti strīdējās ar viņu, un nepiekrita viņas paskaidrojumiem. Bet tagad viņa tā vārdus bija izpratusi pavisam citādi.

— Tā jau nu zināma lieta, ka par savu dvēseli vairāk par visu jādomā, — viņa nopūzdamās teica. — Re, kā Parfens Denisičs, kaut arī neprata ne grāmatā lasīt, ne rakstīt, taču nomira tik viegli, ka lai dievs dod katram, — viņa teica par nesen mirušo muižas kalpu.

— Gan svēto vakarēdienu dabūja, gan mācītājs viņu apstāvēja.

— Es jau nerunāju par to, — viņš teica. — Es saku, ka daru to savā labā. Man ir izdevīgāk, ja zemnieki labāk strādā.

— Tur nu jūs varat darīt ko darīdami, bet, ja jau viņš būs sliņķis, tad tik un tā pakausi vien kasīs! Ja ir kauns un sirdsapziņa, tad strādās, ja nav, — nekas nelīdzēs.

— Bet jūs taču pati teicāt, ka Ivans sācis lopus labāk kopt.

— Es saku tikai vienu, — Agafja Mihailovna atbildēja, un tā laikam nebija nejaušība, bet stingri loģiska viņas domu secība, — jums ir jāprecas, lūk, kā!

Agafjas Mihailovnas minējums par to pašu, par ko arī viņš nupat bija domājis, Levinu sarūgtināja un aizvainoja. Viņš sadrūma un neatbildējis atkal sēdās pie sava darba, domās atkārtodams visu to, ko bija izprātojis par šā darba nozīmību. Klusumā viņš tikai paretam ieklausījās Agafjas Mihailovnas adāmo irbu skaņās un, atcerēdamies to, ko negribēja atcerēties, atkal rauca pieri.

Pulksten deviņos aiz loga atskanēja zvārgu|i un dobja ratu klaudzoņa pa dubļiem.

— Nu re, nu jums ir atbraukuši ciemiņi, nebūs garlaicīgi, — Agafja Mihailovna teica, pieceldamās un dodamās uz durvīm. Bet Levins aizsteidzās tai garām. Darbs viņam šodien neveicās, un viņš bija priecīgs sastapt lai vai kādu viesi.

XXXI

Noskrējis pa kāpnēm līdz pusei, Levins izdzirda priekšnamā pazīstamo iekāsēšanos; bet cauri savu soļu skaņai viņš to dzirdēja neskaidri un cerēja, ka būs maldījies; tad viņš ieraudzīja arī visu garo, kaulaino pazīstamo stāvu, un likās, ka vairs nav iespējams maldīties, taču Levins arvien vēl cerēja, ka kļūdās un ka šis garais vīrs, kas tur atkāsēdams velk nost kažoku, nav brālis Nikolajs.

Levins mīlēja savu brāli, bet būt ar to kopā viņam arvien bija mocība. Un it īpaši tagad, kad Levins atradās pirmiņ uznākušās domas un Agafjas Mihailovnas atgādinājuma iespaidā un juta iekšēju neskaidrību un apjukumu, gaidāmā tikšanās ar brāli viņam likās jo sevišķi smaga. Jautra, veselīga, sveša ciemiņa vietā, kas, kā viņš cerēja, izklaidētu viņa dvēseles nemieru, tam nu jāsatiekas ar brāli, kurš redz tam cauri, kurš izraisīs viņā visintīmākās domas, piespiedīs viņu izteikties līdz galam. Bet to darīt viņam negribējās.

Dusmodamies pats uz sevi par šīm nelietīgajām jūtām, Levins noskrēja priekštelpā. Tiklīdz viņš ieraudzīja brāli tuvumā, šīs personīgās vilšanās jūtas tūdaļ izgaisa un to vietu ieņēma žēlums. Lai cik briesmīgi brālis Nikolajs bija izskatījies savā kalsnumā un slimīgumā agrāk, tagad tas bija novājējis vēl vairāk, kļuvis vēl vārgāks. Tas bija ar ādu pārvilkts ģindenis.

Viņš stāvēja priekštelpā, raustīdams garo, kalsno kaklu, un, raisīdams no tā šalli, dīvaini un žēli smaidīja. Ieraudzījis šo smaidu, padevīgu un rāmu, Levins juta, ka asaras aizžņaudza rīkli.

— Redzi nu, atbraucu pie tevis, — Nikolajs aizsmakušā balsī teica, ne mirkli nenovērsdams acis no brāļa sejas. — Es jau sen taisījos, bet arvien sirgu. Tagad esmu krietni atveseļojies, — viņš runāja, lielām, vājām plaukstām slaucīdams savu bārdu.

— Jā, jā! — Levins atbildēja. Un viņam kļuva vēl baigāk, kad, saskūpstoties ar lūpām, sajuta brāļa miesas vājumu un pavisam tuvu ieskatījās tā lielajās, savādi spīdošajās acīs.

Pirms dažām nedēļām Levins bija rakstījis brālim, ka nelielā vēl nesadalītā īpašuma daļa esot pārdota un brālis tagad varot saņemt savu daļu, ap divi tūkstoši rubļu.

Nikolajs sacīja, ka nu esot atbraucis saņemt to naudu un, galvenais, pabūt savā dzimtajā ligzdā, pieskarties zemei, lai, līdzīgi senajiem milžiem, uzsūktu spēkus tālākai darbībai. Ar visu savu kumpumu, kas bija kļuvis vēl redzamāks, ar visu savu briesmīgo vājumu, kas tik ļoti pārsteidza salīdzinājumā ar viņa lielo augumu, brāļa kustības, kā parasti, bija ātras un straujas. Levins viņu aizvadīja kabinetā.

Brālis pārģērbās sevišķi rūpīgi, ko agrāk nekad nebija darījis, sasukāja savus plānos, taisnos matus un smaidīdams uznāca augšā.

Nikolajs bija vislaipnākā un visjautrākā garastāvoklī;

tādu Levins viņu atcerējās redzējis tikai bērnībā. Pat Sergeju Ivanoviču viņš pieminēja bez dusmām. Ieraudzījis Agafju Mihailovnu, viņš pajokojās ar to un iztaujāja par vecajiem kalpiem. Ziņa par Parfena Denisiča nāvi to nepatīkami iespaidoja. Brāļa sejā izpaudās bailes, bet viņš tūdaļ atkal saņēmās.

— Nu jā, Parfens Denisičs jau bija vecs, — viņš sāka runāt par ko citu. — Jā, padzīvošos te pie tevis mēnesi vai divus, tad atkal uz Maskavu. Tu zini, Mjagkovs apsolīja man vietu, es iestāšos dienestā. Tagad es savu dzīvi iekārtošu pavisam citādi, — viņš turpināja. — Tu zini, es aiztriecu to sievieti.

—Marju Nikolajevnu? Kā, par ko tad? _

— Ak, viņa ir nekrietna sieviete! Sagādāja man veselu kaudzi nepatikšanu. — Bet viņš nepastāstīja, kādas bijušas šīs nepatikšanas. Viņš nespēja pateikt, ka padzinis Marju Nikolajevnu par to, ka tēja bijusi vāja, bet, galvenais, par to, ka Marja Nikolajevna aptekājusi viņu kā slimu. — Un vispār tagad es gribu dzīvot pavisam citādi. Es, protams, tāpat kā visi, esmu darījis muļķības, bet manta — tā ir bijusi nebijusi, es nenožēloju, ka esmu to nodzīvojis. Ja tikai būtu veselība, bet veselība, paldies dievam, uzlabojusies.

Levins klausījās, domāja un nevarēja izdomāt, ko lai saka. Laikam arī brālis Nikolajs sajuta to pašu; viņš sāka izjautāt Levinu par viņa darbu; un Levins bija priecīgs, ka jārunā par sevi, tagad viņš varēja runāt bez izlikšanās. Viņš izstāstīja brālim par saviem plāniem un par savu darbību.

Brālis klausījās, bet bija redzams, ka tas viņu neinteresē.

Šie divi cilvēki bija tik radniecīgi un tik tuvi viens otram, ka mazākā kustība, balss noskaņa tiem abiem izteica vairāk, nekā iespējams pasacīt ar vārdiem.

Tagad tiem abiem bija viena doma, kas nomāca visu pārējo, — doma par Nikolaja slimību un nāves tuvumu. Tomēr ne viens, ne otrs viņi neiedrošinājās par to runāt, un tāpēc viss, lai vai ko viņi runāja, ja tas nepauda to, par ko viņi domāja, — viss bija meli. Nekad vēl Levins nebija tā priecājies, ka pagājis vakars un pienācis laiks iet gulēt. Nekad ne ar vienu svešu cilvēku, nevienā oficiālā apmeklējumā viņš nebija juties tik neīsts un nedabisks, kāds bija šodien. Un šā nedabiskuma apziņa un kauns par to darīja viņu vēl nedabiskāku. Viņam gribējās gandrīz vai raudāt par savu mīļo mirstošo brāli, bet viņš bija spiests klausīties un rosināt sarunu par to, ka tas dzīvos.

Tā kā māja bija mitra un kurināta tikai viena istaba, tad Levins nolika brāli gulēt turpat savā guļamistabā aiz šķērssieniņas.

Brālis apgulās un — vai nu bija, vai nebija iemidzis, — bet, būdams slims, grozījās, kāsēja un, kad nevarēja atkāsēt, kaut ko rūca. Dažkārt, smagi nopūties, tas iesaucās: «Ak mans dievs!» Dažkārt, kad krēpas to smacēja, viņš ar īgnumu izgrūda: «A! Velns!» Levins ilgi neaizmiga, viņā klausoties. Levina domas bija visdažādākās, bet beigas visām domām bija vienādas: nāve.

Pirmoreiz savā mūžā viņš ar neatvairāmu spēku iedomājās nāvi kā visa nobeigumu. Un šī nāve, kas te slēpās viņa mīļajā brālī, kurš pa miegam vaidēja un pa paradumam juku jukām piesauca gan dievu, gan velnu, nemaz vairs nebija tik tālu, kā Levinam bija licies agrāk. Tā bija arī viņā pašā — viņš to juta. Ja ne šodien, tad rīt, ja ne rīt, tad pēc trīsdesmit gadiem, vai tas nav vienalga? Bet, kas viņa ir, šī neizbēgamā nāve, to viņš ne tikai nezināja, ne tikai nebija nekad par to pat domājis, bet arī neprata un neiedrošinājās par to domāt.

«Es strādāju, es gribu kaut ko paveikt, bet esmu pavisam aizmirsis, ka viss taču beigsies, ka ir — nāve.»

Viņš sēdēja tumsā, savilcies gultā čokurā, aptvēris savus ceļgalus, un domāja tik spraigi, ka aizrāvās elpa. Bet, jo vairāk viņš sasprindzināja savu domu spēku, jo vairāk kļuva skaidrs, ka tas patiešām tā ir, ka viņš patiešām ir aizmirsis, palaidis garām dzīvē kādu mazu apstākli — to, ka pienāks nāve un visam būs beigas, ka nebija taču vērts neko uzsākt un ka nekā tur nevar līdzēt. Jā, tas ir šausmīgi, bet tā tas ir.

«Bet es taču vēl esmu dzīvs. Ko lai tagad dara, ko lai dara?» viņš izmisis sev sacīja. Viņš .aizdedzināja sveci, uzmanīgi piecēlās, aizgāja pie spoguļa un sāka aplūkot savu seju un matus. Jā, deniņos mati jau bija sirmi. Viņš pavēra muti. Dzerokļi jau sākuši bojāties. Viņš atrotīja savas muskuļainās rokas. Jā, spēka vēl daudz. Bet ari Nikolajam, kas tur elpo ar savu plaušu paliekām, kādreiz bija veselīgs un spēcīgs augums. Un pēkšņi viņš atcerējās, kā bērnībā viņi kopā gāja gulēt un gaidīt gaidīja to brīdi, kad Fjodors Bogdaničs izies pa durvīm, tad tūdaļ sāka apmētāt viens otru ar spilveniem un skaļi smieties, smieties tik nevaldāmi, ka pat bailes no Fjodora Bogdaniča nespēja apturēt šo pāri malām mutuļojošo dzīves prieka apziņu. «Un tad šīs tukšās, sariezušās krūtis… un es, kas nezinu, kāpēc un kas ar mani notiks …»

— Khā! Khā! E velns! Ko tu tur ņemies, kāpēc tu neguli? — brāļa balss tam uzsauca.

— Tāpat vien, es nezinu, bezmiegs.

— Es gan labi gulēju, tagad man vairs nav sviedru. Paskaties, patausti kreklu! Nav sviedru, vai ne?

Levins iegāja aiz šķērssieniņas, pataustīja, tad atgriezās un nopūta sveci, bet vēl ilgi neiemiga. Viņš nupat bija mazliet noskaidrojis jautājumu par to, kā dzīvot, un tūdaļ tā priekšā nostājās jauns, neatrisināms jautājums — nāve.

«Viņš mirst, viņš uz pavasari nomirs, kā viņam lai palīdz? Ko es viņam varu teikt? Ko es par to zinu? Es pat biju piemirsis, ka nāve ir.»

XXXII

Levins jau sen bija novērojis, ja ar cilvēkiem ir neērti viņu pārāk lielās piekāpības un padevības dēļ, tad ļoti drīz kļūst neciešami aiz viņu pārmērīgās piesiešanās katram sīkumam un aiz nepiepildāmām prasībām, ko tie izvirza. Viņš juta, ka tā tas notiks arī ar brāli. Un patiešām, brāļa Nikolaja rāmā lēnība nepastāvēja ilgi. Jau otrā rītā viņš kļuva īdzīgs un visur centās brālim piesieties, aizķerdams to pašās sāpīgākajās vietās.

Levins jutās vainīgs, bet nespēja tur neko līdzēt. Viņš juta, ka tad, ja viņi abi neizliktos, bet runātu, kā mēdz sacīt, no sirds, citiem vārdiem, — teiktu tikai to, ko domā un jūt, tad viņi tikai lūkotos viens otram acīs un Konstantins tā vien sacītu: «Tu mirsi, tu mirsi, tu mirsi!» — bet Nikolajs tā vien atbildētu: «Zinu, ka miršu, bet baidos, baidos, baidos!» Un cita nekā viņi nerunātu, ja runātu tikai no sirds. Bet tā nevarēja dzīvot, un tāpēc Konstantins centās darīt to, ko visu mūžu bija pūlējies darīt, bet neprata, un arī to, ko, pēc viņa novērojumiem, daudzi tik labi prata darīt un bez kā nevarēja dzīvot: viņš pūlējās runāt tā, kā nedomāja, un nemitīgi juta, ka tas viņam iznāk neīsti, ka brālis to jūt un tāpēc kļūst īgns.

Trešajā dienā Nikolajs uzaicināja brāli izstāstīt viņam vēlreiz savus plānus un sāka tos ne tikai pelt, bet ar nolūku jauca tos kopā ar komunismu.

— Tu tikai esi aizņēmies cita domu, izkropļojis to un gribi pielāgot nepielāgojamam.

— Bet es taču tev saku, ka tur nav nekā kopīga. Viņi noliedz privātīpašumu, kapitāla un mantošanas tiesību taisnīgumu, bet es, nenoliedzot šo galveno stimulu (Levinam pašam bija pretīgi, ka viņš lieto tādus vārdus, bet kopš tā laika, kad viņš bija aizrāvies ar savu sacerējumu, viņš neviļus arvien biežāk un biežāk sāka lietot svešvārdus), gribu tikai regulēt darbu.

— Tā jau ir tā lieta, tu esi paņēmis cita domu, nošķērējis tai visu, kas tajā spēcīgs, un gribi iestāstīt, ka tas ir kaut kas jauns, — Nikolajs teica, dusmīgi raustīdamies savā kravatē.

— Bet manai domai nav nekā kopēja …

— Tur, — nikni spīdinādams acis un ironiski smīnēdams, Nikolajs Levins to pārtrauca, — tur vismaz ir savs skaistums, ja tā varētu sacīt, ģeometrisks skaidrības un neapšaubāmības skaistums. Varbūt tā ir utopija. Bet pieņemsim, ka no visas pagātnes varētu iztaisīt tabula rasa*: nav privātīpašuma, nav ģimenes, tad arī darbs nokārtotos. Bet tev taču nav nekā …

— Kāpēc tu sajauc? Es nekad neesmu bijis komunists.

— Bet es esmu bijis un uzskatu, ka tas ir pāragri, bet

1 — baltu lapu, citiem vārdiem, — nodzēst visu pagājību.

sapratīgi un ka tam ir nākotne, tāpat kā kristietībai pirmajos gadsimtos.

— Es tikai domāju, ka darbaspēks jāuzlūko no dabzinātniskā viedokļa, citiem vārdiem, — tas ir jāizpētī, jāatklāj tā īpašības un .. .

— Bet tas taču pilnīgi veltīgi. Šis spēks savā attīstības gaitā pats atrod zināmus darbības veidus. Visur ir bijuši vergi, tad metatjers arī pie mums ir pusgrauda darbs, ir noma, ir kalpu darbs, — ko tad tu meklē?

Pēc šiem vārdiem Levins pēkšņi iekaisa, jo sirds dziļumos baidījās, ka tā ir patiesība — patiesība, ka viņš grib balansēt starp komunismu un jau zināmām formām un ka tas diezin vai ir iespējams.

— Es meklēju ražīga darba veidus kā sev, tā strādniekam. Es gribu iekārtot… — viņš kaisli atbildēja.

— Nekā tu negribi iekārtot; tev, tāpat kā tu visu mūžu esi dzīvojis, gluži vienkārši gribas būt oriģinālam, parādīt, ka tu zemniekus ekspluatē nevis vienkārši, bet ar ideju.

— Nu, tu vari domāt, kā vēlies, — un liec mani mierā! — Levins atbildēja, juzdams, ka kreisā vaiga muskulis tam sāk nevaldāmi raustīties.

— Tev nav un nekad nav bijis nekādas pārliecības, tev gribas vienīgi apmierināt savu patmīlību.

— Nu, tad jau ir skaisti, tad liec mani mierā!

— Un likšu arī! Jau sen ir laiks, un vācies tu pie velna! Un es loti nožēloju, ka esmu atbraucis!

Lai kā Levins pēc tam pūlējās brāli nomierināt, Nikolajs vairs nekā negribēja dzirdēt, teica, ka daudz labāk tiem doties katram uz savu pusi, un Konstantins redzēja, ka brālim gluži vienkārši dzīve kļuvusi nepanesama.

Nikolajs jau bija galīgi sakārtojies aizbraukšanai, kad Konstantins atkal ienāca pie viņa un nedabiskā balsī lūdza atvainot, ja kaut kā viņu esot aizskāris.

— A, augstsirdība! — Nikolajs sacīja un pasmīnēja. — Ja tu vēlies, lai tavā pusē paliktu taisnība, tad varu sagādāt tev šo prieku. Tev ir taisnība, bet es tomēr braukšu projām!

1 — nomnieki.

Tikai īsi pirms aizbraukšanas Nikolajs saskūpstījās ar brāli un pēkšņi, dīvainā nopietnībā uz to paskatījies, teica:

— Tomēr nepiemini mani ar ļaunu, Kostja! — Un viņa balss nodrebēja.

Tie bija vienīgie vārdi, sacīti īsti un no sirds. Levins saprata, ka ar tiem brālis gribējis teikt: «Tu redzi un zini, ka esmu vārgs un ka mēs varbūt nekad vairs netiksimies.» Levins to saprata, un asaras sāka tam plūst no acīm. Viņš vēlreiz brāli noskūpstīja, bet nespēja un neprata tam nekā pateikt.

Trešajā dienā pēc brāļa aizbraukšanas arī Levins aizceļoja uz ārzemēm. Saticies dzelzceļa vagonā ar Ščerbacki, Kitijas brālēnu, Levins to ļoti pārsteidza ar savu drūmo izskatu.

— Kas tev noticis? — Ščerbackis jautāja.

— Nekas, tāpat vien, pasaulē tik maz kā priecīga.

— Kā — maz? Kaut vai tas, ka mēs taču abi braucam uz Parīzi, nevis uz kaut kādu Mīlhauzu. Redzēsiet, cik tur jautri!

— Nē, ar mani jau ir beigas. Man laiks mirt.

— Ir gan joks! — Ščerbackis smiedamies teica. — Bet es tikai nule gribu sākt dzīvot.

— Arī es vēl nesen tāpat domāju, bet tagad zinu, ka drīz miršu.

Levins sacīja to, ko pēdējā laikā patiešām bija domājis. Viņš visur redzēja tika,! nāvi vai tuvošanos ♦ai. Bet pasāktais darbs viņu tāpēc jo vairāk aizrāva. Vajadzēja taču kaut kā nodzīvot dzīvi līdz galam, kamēr nav pienākusi nāve. Viņa acīs visu sedza tumsa, bet tieši šās tumsas dēļ viņš juta, ka vienīgais vadošais pavediens šai tumsā ir viņa darbs, un viņš ar pēdējiem spēkiem tam bija pieķēries un pie tā turējās.

ceturta daļa

.

I

Kareņini, virs un sieva, joprojām dzīvoja viena mājā, satikās katru dienu, bet bija viens otram pilnīgi sveši. Aleksejs Aleksandrovičs bija pieņēmis sev noteikumu katru dienu tikties ar sievu, lai mājas kalpotājiem nebūtu tiesības nekādām aizdomām, bet vairījās mājās pusdienot. Vronskis nekad neieradās Alekseja Aleksandroviča namā, taču Anna satikās ar viņu ārpus mājas, un vīrs to zināja.

Stāvoklis bija moku pilns visiem trim, un neviens no viņiem nebūtu spējis pavadīt šādā stāvoklī nevienu dienu, ja negaidītu, ka tas mainīsies un ka tas ir tikai īslaicīgs bēdīgs apgrūtinājums, kas pāries. Aleksejs Aleksandrovičs gaidīja, ka šī kaislība pāries, kā pāriet viss, ka visi to aizmirsīs un viņa vārds paliks neaptraipīts. Anna, no kuras šis stāvoklis bija atkarīgs un kuru tas nomocīja vairāk nekā visus pārējos, pacieta to tāpēc, ka viņa ne tikai gaidīja, bet bija cieši pārliecināta, ka tas viss ļoti drīz atrisināsies un noskaidrosies. Viņa nepavisam nezināja, kas šo stāvokli atrisinās, bet bija cieši pārliecināta, ka šis kaut kas tagad nāks ļoti drīz. Vronskis negribot pakļāvās Annai un arī gaidīja kaut ko no viņa paša neatkarīgu, kas atrisinātu visas grūtības.

Ziemas vidū Vronskis pavadīja ļoti garlaicīgu nedēļu. Viņš bija norīkots pie kāda Pēterburgā iebraukuša ārvalsts prinča, lai iepazīstinātu to ar Pēterburgas ievērojamākām vietām un objektiem. Vronskis pats bija reprezentabls; turklāt viņam piemita prasme izturēties ar goddevīgu pašcieņu, un viņš bija radis apieties ar šādām personām; tāpēc tieši viņš bija norīkots pavadīt princi. Taču šis pienākums tam likās ļoti smags. Princis

negribeja palaist garām neko tādu, par ko mājās tam varētu jautāt, vai viņš to Krievijā ir redzējis; un arī pats viņš vēlējas izbaudīt pēc iespējas vairāk krievisko izpriecu. Vronska pienākums bija vadīt princi gan vienā, gan arī otra virzienā. No rītiem viņi brauca apskatīt ieverojamakas vietas, bet vakaros piedalījās nacionālas izpriecas. Princim bija pat prinču aprindās reti sastopama veselība; turklāt ar vingrošanu un labu ķermeņa kopšanu viņš_ bija sasniedzis tik lielu fizisku spēku, ka, par spīti visām pārmērībām, ar kādām tas nodevās izpriecām, viņš bija svaigs kā liels, zajš un spīdīgs Holandes gurķis. Princis bija daudz ceļojis un domāja, ka viena no galvenajām priekšrocībām, ko dodot šā laika ērtie satiksmes ceļi, esot vieglā nacionālo izpriecu sasniedzamība. Viņš esot bijis Spānijā un tur dziedājis serenādes, un nācis tuvos sakaros ar spānieti, kas spēlējusi mandolīnu. Šveicē viņš nomedījis kalnu kazu. Anglijā sarkanā frakā auļojis pāri žogiem un uz derībām nošāvis divsimt fazānu. Turcijā bijis harēmā, Indijā jājis uz ziloņa un tagad Krievijā vēlējās izbaudīt visas specifiski krieviskās izpriecas.

Vronskim, kas pie viņa bija pielikts it kā par galveno ceremonijmeistaru, vajadzēja daudz pūlēties, lai izvēlētos un iedalītu visas krieviskās izpriecas, ko princim piedāvāja dažādas personas. Bija gan rikšotāji, gan bliņas, gan lāču medības, gan trijjūgi, gan čigāni, gan uzdzīves ar krievisku trauku dauzīšanu. Un princis ar apbrīnojamu vieglumu piesavinājās krieviskās īpatnības, dragāja paplātes ar traukiem, sēdināja klēpī čigānieti un arvien vēl it kā jautāja, — kas tad vēl nāks, vai tad tādas vien ir tās krieviskās īpatnības?

īstenībā no visām krieviskajām izpriecām princim visvairāk patika franču aktrises, baleta dejotāja un šampanietis ar balto aizlakojumu. Vronskis bija pieradis pie prinčiem, bet, vai nu tādēļ, ka viņš pats pēdējā laikā bija pārmainījies, vai arī no pārāk lielas tuvības ar šo princi, — šī nedēļa viņam šķita briesmīgi smaga. Augu nedēļu viņš nemitīgi jutās kā cilvēks, kas būtu pielikts uzraudzīt bīstamu ārprātīgo, baidītos no šā ārprātīgā un reizē, arvien būdams tā tuvumā, baidītos arī pats par savu prātu. Vronskis visu laiku juta iekšēju nepieciešamību ne mirkli neatkāpties no stingri oficiāla goddevības toņa, lai netiktu aizvainots. Princis ar nicināšanu izturējās pret tiem pašiem ļaudīm, kas, Vronskim par brīnumu, līda vai no ādas laukā, lai tikai sagādātu princim krieviskās izpriecas. Viņa spriedumi par krievu sievietēm, kuras tas vēlējās izpētīt, vairākkārt lika Vronskim sašutumā nosarkt. Tomēr galvenais cēlonis, kura dēļ Vronskim princis likās sevišķi neciešams, bija tas, ka princī viņš neviļus saskatīja pats sevi. Un tas, ko viņš redzēja šai spogulī, neglaimoja viņa patmīlībai. Tas bija ļoti muļķīgs un ļoti pašpārliecināts, un ļoti veselīgs, un ļoti tīrīgs cilvēks un vairāk nekas. Viņš bija džentlmenis, —tas bija tiesa, un Vronskis to nevarēja noliegt. Princis bija vēss un neglaimīgs pret augstāk stāvošiem, izturējās brīvi un vienkārši satiksmē ar sev līdzīgiem un nicīgi labsirdīgi pret zemāk stāvošiem. Vronskis pats bija tāds un ieskatīja to par ļoti labu īpašību, bet attieksmē ar princi viņš bija zemākais, un prinča nicīgi labsirdīgā izturēšanās Vronski dziļi aizskāra.

«Stulbais gaļas gabals! Vai tiešām arī es esmu tāds?» viņš domāja.

Lai nu būtu kā būdams, bet septītajā dienā, kad viņš atvadījās no prinča pirms tā aizbraukšanas uz Maskavu un saņēma pateicību, viņš jutās laimīgs, ka atbrīvojies no neērtā stāvokļa un nepatīkamā spoguļa. Viņš atvadījās no prinča stacijā, atgriežoties no lāču medībām, kur cauru nakti tika demonstrēts krieviskais brašums un vīrišķība.

II

Atgriezies mājās, Vronskis savā istabā atrada Annas zīmīti. Viņa rakstīja: «Esmu slima un nelaimīga. Es nevaru iet ārā no majas, bet arī nespēju ilgāk paciest, Jūs neredzējusi. Atbrauciet vakarā! Pulksten septiņos Aleksejs Aleksandrovičs brauks uz padomi un paliks tur līdz desmitiem.» Pirmajā brīdī tam likās savādi, ka viņa aicina to tieši pie sevis, kaut gan vīrs bija aizliedzis viņu pieņemt, bet tad tomēr nolēma braukt.

Tai ziemā Vronskis bija paaugstināts par pulkvedi, atstājis pulku un dzīvoja viens. Paēdis brokastis, viņš tūlīt atgulās uz dīvāna, un piecu minūšu laikā nejēdzīgās pēdējo dienu ainas viņa atcerē saplūda un sajaucās ar Annas tēlu, ar zemnieka — lāču lencēja tēlu, kuram vakardienas medībās bija svarīga loma; un Vronskis aizmiga. Viņš pamodās tumsā, bailēs drebēdams, un steidzīgi aizdedzināja sveci. «Kas tas bija? Kas? Ko es tik briesmīgu sapņoju? Jā, jā. Zemnieks — lāču lencējs, šķiet, sīciņš, netīrs, izspūrušu bārdu, pieliecies kaut ko darīja un pēkšņi sāka franciski murmināt kādus dīvainus vārdus. Jā, vairāk nekā tai sapnī nebija,» viņš sev sacīja. «Bet kāpēc tad tas bija tik šausmīgs?» Viņš atkal skaidri atcerējās zemnieku un nesaprotamos franču vārdus, ko tas sacīja, un šausmu drebuļi viņam pārskrēja pār muguru.

«Blēņas!» Vronskis nodomaja un paskatījās pulkstenī.

Bija jau pusdeviņi. Viņš sazvanīja sulaini, steidzīgi apģērbās un izgāja uz lieveņa, pilnīgi aizmirsis sapni un satraukts tikai tāpēc, ka nokavējies. Piebraucot pie Kareņinu nama, viņš paskatījās pulkstenī un redzēja, ka ir jau bez desmit minūtēm deviņi. Pie lieveņa stāvēja augsta, šaura kariete ar diviem pelēkiem zirgiem. Vronskis pazina, ka tā ir Annas kariete. «Viņa grib braukt pie manis,» Vronskis nodomāja, «un labāk arī būtu. Netīk man ieiet šai namā. Bet vienalga; es nevaru slēpties,» viņš sev teica un jau kopš bērnības ieaudzinātā gaitā, turēdamies kā cilvēks, kam nav par ko kaunēties, izkāpa no kamanām, un piegāja pie durvīm. Durvis atvērās, un šveicars ar pledu uz rokas sauca karieti: Vronskis, ieradis neievērot sīkumus, šoreiz tomēr pamanīja izbrīnu, ar kādu šveicars uz viņu paskatījās. Jau pašās durvīs Vronskis gandrīz saskrējās ar Alekseju Aleksandroviču. Gāzes radziņa gaisma krita tieši uz novājējušo, bālo seju zem melnā cilindra un uz balto kravati, kas mirdzēja zem mēteļa bebrādas apkakles. Kareņina nekustīgās, blāvās acis lūkojās Vronskim sejā. Vronskis palocījās, un Aleksejs Aleksandrovičs, pavaibstījis muti, pacēla roku pie cilindra un aizgāja garām. Vronskis redzēja, ka viņš neatskatījies iesēdās karietē, saņēma pa logu pledu un binokli un pazuda. Vronskis iegāja priekštelpā. Viņa uzacis bija sarauktas un acis mirdzēja niknā un lepnā spožumā.

«Ir gan stāvoklis!» viņš nodomāja. «Ja viņš cīnītos, sargātu savu godu, tad es varētu rīkoties, izteikt savas jūtas; bet šis vājums vai arī nelietība … Viņš nostāda mani par viltnieku, kaut gan es neesmu gribējis un negribu tāds būt.»

Kopš izskaidrošanās ar Annu Vredes dārzā Vronska domās daudz kas bija mainījies. Neviļus pakļaudamies Annas vājumam, jo tā atdevās viņam visa un tikai no viņa gaidīja sava likteņa izšķiršanu, jau iepriekš visam paļaudamās, viņš sen bija atmetis domu, ka šis sakars varētu izbeigties, kā viņš toreiz bija domājis. Viņa godkāres plāni atkal bija aizvirzījušies otrajā vietā, un viņš, juzdams, ka izgājis no tā darbības loka, kur viss bija skaidrs un noteikts, līdz galam atdevās savai kaislei, un šī kaisle to arvien vairāk un vairāk saistīja pie viņas.

Jau priekštelpā viņš izdzirda attālināmies tās soļus. Viņš saprata, ka Anna viņu gaidījusi, klausījusies, kad viņš nāks, un tagad atgriežas viesistabā.

— Nē! — Anna iesaucās, ieraugot viņu, un līdz ar pirmo balss skaņu tai acīs parādījās asaras. — Nē, ja tā turpināsies, tad tas notiks vēl daudz ātrāk, daudz ātrāk!

— Kas, mans draugs?

— Kas? Es gaidu, mokos stundu, divas… Nē, es nepārmetīšu! … Es nespēju ķildoties ar tevi. Tu laikam nevarēji. Nē, es nepārmetu!

Viņa uzlika abas rokas tam uz pleciem un ilgi lūkojās viņā ar dziļu, •sajūsmas pilnu un reizē it kā pētījošu skatienu. Viņa pētīja tā seju, mēģinādama uzminēt, kas noticis, kopš nav viņu redzējusi. Kā katrā tikšanās reizē viņa sevī saliedēja Vronska tēlu, ko veidojusi savā iztēlē (kas bija nesalīdzināmi labāks, īstenībā neiespējams), ar to, kāds viņš patiesībā bija.

III

— Tu viņu satiki? — Anna vaicāja, kad abi apsēdās pie galda, uz kura dega lampa. — Tas tev sods par to, ka novēlojies.

— Jā, bet kā tad tas gadījās? Viņam taču bija jābūt padomē?

— Viņš bija un jau atgriezās, un atkal kaut kur aizbrauca. Bet tas nekas. Nerunā par to! Kur tu biji? Visu laiku ar princi?

Viņa pazina tā dzīvi sīki jo sīki. Viņš gribēja sacīt, ka visu nakti nav gulējis, tāpēc aizmidzis, bet, ieskatoties tās satrauktajā un laimīgajā sejā, viņam kļuva kauns. Un viņš pateica, ka tam esot bijis jābrauc sniegt ziņojumu par prinča aizceļošanu.

— Bet tagad tas ir galā? Viņš aizbrauca?

— Paldies dievam, galā. Tu nevari iedomāties, cik grūti man bija to paciest.

— Kāpēc gan? Tā taču ir visu jūsu, jauno vīriešu, parastā ikdienas dzīve, — viņa teica, saraukusi uzacis un paņemdama aizsākto rokdarbu, kas gulēja uz galda, tad, Vronski neskatīdamās, mēģināja atbrīvot no cilpiņām adatas kāsīti.

— Es jau sen esmu atmetis šādu dzīvi, — viņš teica, izbrīnījies par pēkšņo pārmaiņu tās sejā un cenzdamies izprast šās pārvērtības nozīmi. — Un atzīstos, — viņš piebilda, atsegdams smaidā savus ciešos, baltos zobus, — ka visu šo nedēļu, vērodams tādu dzīvi, es skatījos kā spogulī, un man bija nepatīkami.

Viņa turēja klēpī rokdarbu, tomēr nedarbojās ar to, bet lūkojās Vronski ar dīvainu, spožu, nedraudzīgu skatienu.

— Šorīt Liza bija iegriezusies pie manis — viņi vēl nebīstas mani apmeklēt, par spīti grāfienei Lidijai Ivanovnai, — viņa piebilda, — un stāstīja par jūsu Atēnu vakaru. Cik riebīgi!

— Es tikai gribēju teikt, ka …

Viņa to pārtrauca.

— Tā bija Therese, ar kuru tu kādreiz biji tuvs?

— Es gribēju teikt…

— Cik jūs, vīrieši, esat riebīgi! Kā jūs nevarat saprast, ka sieviete to nespēj aizmirst, — viņa runāja, iekaisdama arvien vairāk un vairāk un ar to atklādama viņam sava saīguma cēloni. — Jo sevišķi sieviete, kura nekā nevar zināt par tavu dzīvi. Ko es zinu? Ko es zināju? — viņa turpināja. — Tikai to, ko tu man pasaki. Bet kā es lai zinu, ka tu saki man patiesību…

— Anna! Tu mani apvaino. Vai tiešām tu man netici? Vai tad es tev neesmu teicis, ka man nav nevienas domas, ko es tev nebūtu uzticējis?

— Jā, jā, — viņa teica, redzams, pūlēdamās aizdzīt greizsirdības domas. — Bet ja tu zinātu, cik man grūti! Es ticu, ticu tev … Jā, ko tad tu gribēji teikt?

Bet viņš nevarēja tūlīt atcerēties, ko gribējis sacīt. Sīs greizsirdības lēkmes, kas pēdējā laikā arvien biežāk un biežāk tai uznāca, Vronski šausmināja, un, lai kā viņš pūlējās to slēpt, tās atvēsināja viņu pret Annu, kaut arī viņš zināja,.ka šās greizsirdības cēlonis ir Annas mīlestība uz viņu. Cik reižu viņš nebija sev teicis, ka viņas mīlestība ir viņa laime; un, lūk, tā viņu mīl, kā vien spēj mīlēt sieviete, kurai mīlestība dzīvē ir augstāka par visu, — un tomēr viņš jutās daudz tālāk no laimes nekā tad, kad aizbrauca tai līdzi no Maskavas. Toreiz viņš turēja sevi par nelaimīgu, bet laime bija vēl gaidāma; turpretim tagad viņš juta, ka lielākā laime jau ir garām. Viņa bija pavisam citāda, nekā viņš to redzēja sākumā. Gan morāli, gan fiziski viņa bija mainījusies uz slikto pusi. Viņa visa bija kļuvusi platāka, un viņas sejā tai brīdī, kad viņa runāja par aktrisi, bija ļauna izteiksme, kas viņas vaigu darīja kroplu. Viņš lūkojās viņā tā, kā lūkojas cilvēks uz paša noplūktu un novītušu ziedu, kurā ar pūlēm saskata to skaistumu, kura dēļ šo ziedu noplūcis un pazudinājis. Un, kaut gan viņš juta, ka toreiz, kad viņa mīlestība bija lielāka, viņš būtu spējis, ja vien ļoti gribētu, izraut šo mīlestību no savas sirds, taču tagad, kad, kā viņam šobrīd šķita, viņā vairs nebija mīlas pret Annu, viņš tomēr zināja, ka šīs saites nav saraujamas.

— Nu, nu, ko tad tu man gribēji stāstīt par princi? Es aizdzinu, aizdzinu nelabo, — viņa piebilda. Par nelabo viņi savā starpā dēvēja greizsirdību. — Jā, ko tad tu sāki stāstīt par princi? Kāpēc tev bija tik grūti?

— Ak, neciešami! — viņš teica, pūlēdamies uztvert zaudētās domas pavedienu. — Ar tuvāku iepazīšanos viņš tikai zaudē. Ja gribētu viņu raksturot, tad tas ir tikai teicami barots dzīvnieks, kādi izstādēs saņem pirmās godalgas, un vairāk nekas, — viņš īgni sacīja, un šis īgnums Annu ieinteresēja.

— Nē, kā tad tā? — viņa iesaucās. — Viņš taču tik daudz redzējis, izglītots!

— Tā ir pavisam cita izglītība — viņu izglītība. Kā liekas, tad arī izglītots viņš tikai tādēļ, lai būtu tiesības izglītību nicināt, tāpat kā viņi nicina visu, atskaitot dzīvnieciskas baudas.

— Bet jums taču visiem patīk šīs dzīvnieciskās baudas, — viņa teica, un viņš atkal pamanīja drūmo skatienu, kas no viņa vairījās.

— Ko tad tu viņu tā aizstāvi? — viņš smaidot .vaicāja.

— Es neaizstāvu, man pilnīgi vienalga; bet es domāju, ka gadījumā, ja tev pašam nepatiktu šīs baudas, tu būtu varējis atteikties. Bet tev patīk skatīties uz Terēzi Ievas kostīmā …

— Atkal, atkal sātans! — Vronskis iesaucās, satvēris un skūpstīdams viņas roku, ko tā bija uzlikusi uz galda.

— Jā, bet es nespēju! Tu nezini, kā es nomocījos, tevi gaidot! Man liekas, es neesmu greizsirdīga. Es neesmu greizsirdīga; es tev ticu, kad tu esi šeit, pie manis, bet kad tu viens pats kaut kur dzīvo savu neizprotamo dzīvi…

Viņa atvairījās no tā, beidzot izvilka no aizsāktā rokdarba adatas kāsīti un ātri ar rādītāja pirksta palīdzību sāka mest vienu pēc otras baltās, lampas gaismā mirdzošās vilnas dzijas cilpas, un smalkā delna izšūtajā piedurknē sāka ātri, nervozi grozīties.

— Kā tad bija? Kur tu satiki Alekseju Aleksandroviču? — viņas balss pēkšņi nedabiski ieskanējās.

— Mēs sadūrāmies durvīs.

— Un viņš tā tev palocījās?

Viņa izstiepa seju, pa pusei pievēra acis, strauji mainot sejas izteiksmi, salika rokas, un Vronskis viņas daiļajā vaigā pēkšņi ieraudzīja tādu pašu sejas izteiksmi, ar kādu tam bija palocījies Aleksejs Aleksandrovičs. Viņš pasmaidīja, bet Anna jautri iesmējās tos tīkamos krūšu smieklus, kas viņā bija tik mīļi un pievilcīgi.

— Es viņu galīgi nesaprotu, — Vronskis teica. — Ja pēc tavas atzīšanās vasarnīcā viņš būtu tevi pametis, būtu izsaucis mani uz divkauju … bet šādu rīcību es nesaprotu: kā viņš var paciest šādu stāvokli? Viņš cieš, tas ir redzams.

— Viņš? — Anna ar izsmieklu teica. — Viņš ir pilnīgi apmierināts.

— Kāpēc mēs visi tā mocāmies, kad viss taču varētu būt tik labi?

— Tikai ne viņš. Vai tad es viņu nepazīstu, tos melus, ar kuriem viņš viss ir piesūcies? … Ja cilvēkam būtu jel kādas jūtas, vai tad iespējams dzīvot tā, kā viņš dzīvo ar mani? Viņš nekā nesaprot, nekā nejūt. Vai gan tāds cilvēks, kuram būtu jel kādas jūtas, varētu dzīvot vienā mājā ar savu noziegušos sievu? Varētu ar to sarunāties! Sacīt tai tu?

Un viņa neviļus atkal attēloja vīru. «Tu, ma chere, tu, Anna!»

— Tas nav vīrietis, tas nav cilvēks, tā ir lelle! Neviens to nezina, bet es zinu. Ak, ja es būtu viņa vietā, es jau sen būtu nogalinājusi, būtu saplosījusi gabalos tādu sievu, tādu kā es, bet nekad tai nesacītu: tu, ma chere, tu, Anna. Tas nav cilvēks, tā ir ministrijas mašīna. Viņš nesaprot, ka esmu tava sieva, ka viņš ir svešs, ka viņš ir lieks ,.. Nerunāsim, nerunāsim par to! .,.

— Tev tomēr nav un nav taisnība, mans draugs, — Vronskis teica, cenzdamies to nomierināt. — Bet, vienalga, nerunāsim par viņu. Pastāsti man, ko tu darīji! Kā tu jūties? Kas tā ir par kaiti, un ko ārsts teica?

Anna lūkojās viņā ar priecīgu smīnu. Acīm redzot viņa bija atcerējusies vēl dažas smieklīgas un kroplas vīra īpašības un gaidīja tikai brīdi, lai par tām pastāstītu.

Bet viņš turpinaja:

— Es noprotu, ka tā nav nekāda kaite, bet tavs stāvoklis. Kad tas notiks?

Izsmiekla spožums viņas acīs nodzisa, līdzšinējās izteiksmes vietā atplauka cits, klusu skumju pilns smaids, kurš stāstīja kaut ko tādu, kas nebija zināms viņam.

— Drīz drīz. Tu sacīji, ka mūsu stāvoklis esot moku pilns, ka vajagot to izbeigt. Ja tu zinātu, cik man tas ir smags, ko gan es nedotu par to, lai varētu brīvi un droši tevi mīlēt! Tad es nemocītos pati un arī tevi nemocītu ar savu greizsirdību … Un tas būs drīz, tikai ne tā, kā mēs domājam.

Un, iedomājoties to, kā tas notiks, viņai kļuva pašai sevis tik žēl, ka asaras saskrēja acīs, un viņa nevarēja turpināt. Viņa uzlika Vronskim uz piedurknes savu roku, kas lampas gaismā mirdzēja spilgti balta un gredzenota.

— Tas nebūs tā, kā mēs domājam. Es negribēju tev to teikt, bet tu mani piespiedi. Drīz drīz tas viss atrisināsies, un mēs visi, visi iegūsim mieru un vairs nemocīsimies.

— Es nesaprotu, — viņš teica, kaut gan saprata to.

— Tu jautāji — kad? Drīz. Un es to nepārdzīvošu. Nepārtrauc! — Un viņa steidzīgi runāja tālāk. — Es to zinu un zinu droši. Es miršu un ļoti priecājos, ka miršu un atbrīvošu sevi un jūs abus.

Asaras viņai sāka plūst no acīm; Vronskis noliecās pie viņas rokas un to skūpstīja, pūlēdamies apslēpt savu satraukumu, kam, kā viņš zināja, nebija nekāda pamata, un tomēr nespēja to pārvarēt.

— Tā, tā, tas jau ir labāk, — viņa sacīja, ar spēcīgu kustību paspiezdama viņa roku. — Tas ir vienīgais, vienīgais, kas mums vēl atliek.

Viņš atjēdzās un pacēla galvu.

— Nieki! Kādas aplamas blēņas tu runā!

—, Nē, tā ir patiesība.

— Kas, kas ir patiesība?

— Ka es miršu. Es redzēju sapni.

— Sapni? — Vronskis atkārtoja un tanī pašā mirklī atcerējās savu sapnī redzēto zemnieku.

— Jā, sapni, — viņa teica. — Tas bija jau labi sen. Es sapņoju, ka esmu ieskrējusi savā guļamistabā, ka man vajag tur kaut ko paņemt, kaut ko noskaidrot; tu zini, kā tas sapnī notiek, — viņa stāstīja ar šausmās ieplestām acīm, — un es skatos — guļamistabā kaktā kāds stāv.

— Blēņas! Kā nu tādām lietām var ticēt!…

Bet Anna neļāva sevi pārtraukt. Tas, ko viņa stāstīja, tai bija pārāk svarīgs.

— Un tad viņš pagriežas, un es redzu, ka tas ir zemnieks ar izspūrušu bārdu, mazs un briesmīgs. Es gribēju bēgt. Bet viņš noliecās pār maisu un ar rokām tajā kaut ko grābāja …

Viņa rādīja, kā tas grābājies maisā. Viņas sejā bija šausmas. Arī Vronskis, atceroties savu sapni, juta, ka tam dvēseli piepildīja tādas pašas šausmas.

— Viņš grābā un ātri ātri franciski savā nodabā runā, un tā, zini, «r» šļupstēdams: «II faut le battre le fer, le broyer, le petrir.. .»* — un aiz bailēm es vēlējos pamosties un arī pamodos … bet tikai sapnī. Un sāku pati sev jautāt, ko tas nozīmē. Bet Kornejs man saka: «Dzemdībās, dzemdībās mirsiet, dzemdībās, kundzīt…» Un es atmodos …

— Kādas blēņas, kādas blēņas! — Vronskis iesaucās, bet pats juta, ka viņa balss nevienu nespēj pārliecināt.

— Nu, nerunāsim par to! Piezvani, es likšu atnest tēju. Un pagaidi, tagad es drīz …

Bet pēkšņi viņa apstājās. Viņas sejas izteiksme vienā mirklī pārvērtās. Šausmas un satraukumu pēkšņi nomainīja klusas, nopietnas un svētlaimīgas uzmanības izteiksme. Viņš nesaprata šās pārvērtības nozīmi: viņa juta sevī sakustamies jauno dzīvību.

IV

. Aleksejs Aleksandrovičs, sastapis Vronski uz sava nama lieveņa, aizbrauca, kā bija nodomājis, uz itāliešu operu. Viņš nosēdēja tur divus cēlienus un satika visus, ko bija gribējis satikt. Atgriezies mājās, viņš uzmanīgi apskatīja drēbju pakaramo un, redzēdams, ka karavīra

1 «Dzelzs ir jākaļ, japlāj, jāmīca ..

mēteļa vairs nav, iegāja, kā parasti, savās istabās. Tomēr pretēji paradumam nelikās vis gulēt, bet nostaigāja tui#&gt; un atpakaļ pa savu kabinetu līdz pulksten trijiem naktī. Viņam nedeva miera dusmas uz sievu, kas negribēja ievērot pieklājību un pildīt vienīgo viņa noteikumu — nepieņemt savu mīļāko viņa namā. Viņa nebija izpildījusi vīra prasību, tāpēc viņam sieva jāsoda, realizējot jau izteiktos draudus, — jāpieprasa šķiršanās un jāatņem tai dēls. Viņš zināja, cik lielas grūtības saistītas ar šādu prāvu, bet viņš bija teicis, ka to izdarīs, un tagad vajadzēja pildīt savus draudus. Grāfiene Lidija Ivanovna bija likusi viņam noprast, ka tā būtu labākā izeja no viņa stāvokļa, turklāt laulību šķiršanas prakse pēdējā laikā bija tiktāl izveidota, ka Aleksejs Aleksandrovičs sāka domāt, ka formālās grūtības būs iespējams pārvarēt. Bez tam — nelaime nenāk viena — arī ierosinātā lieta par cittautiešu stāvokļa nokārtošanu un Zaraiskas guberņas lauku apūdeņošanu sagādāja Aleksejam Aleksandrovičam dienestā tik lielas nepatikšanas, ka pēdējā laikā viņš jutās galīgi nokaitināts.

Viņš neaizmiga visu nakti, un viņa dusmas, pieaugdamas milzīgā dīvainā progresijā, pret rītā pusi sakāpa līdz galējai iespējai. Viņš steidzīgi apģērbās un, it kā nesdams pilnu dusmu trauku un bīdamies to izlaistīt un reizē ar izlietām dusmām zaudēt arī enerģiju, kas viņam vajadzīga, lai izskaidrotos ar sievu, viņš devās pie tās, tiklīdz uzzināja, ka tā piecēlusies.

Annu, kas domāja, ka ļoti labi pazīst savu vīru, gauži pārsteidza viņa izskats, kad viņš pie tās ienāca. Viņa piere bija saraukta, un acis drūmi raudzījās tieši uz priekšu, vairoties no viņas skatiena; mute bija cieši un nicīgi sakniebta. Viņa gaitā, kustībās, balss skaņā bija tāda apņēmība un stingrība, kādu sieva nekad savā vīrā nebija redzējusi. Viņš ienāca istabā un, nesasveicinājies ar Annu, devās tieši pie viņas rakstāmgalda, paņēma atslēgas un atslēdza atvilktni.

— Ko jums vajag? — viņa iekliedzās.

— Jūsu mīļākā vēstules, — viņš sacīja.

— To šeit nav, — viņa teica, aizbīdīdama atvilktni, bet no šās kustības viņš noprata, ka uzminējis pareizi, rupji

atgrūda viņas roku un aši satvēra mapi, kurā, kā tas zināja, viņa glabā savus svarīgākos papīrus. Viņa gribēja izraut mapi tam no rokām, bet viņš sievu atgrūda.

— Sēdiet! Man ar jums jārunā, — viņš teica, paņemdams mapi padusē un tik krampjaini to ar elkoni piespiezdams, ka plecs parāvās uz augšu.

Viņa klusēdama ar izbrīnu un bailēm skatījās vīrā.

— Es jums jau teicu, ka neļaušu jums pieņemt jūsu mīļāko manā namā.

— Man vajadzēja viņu satikt, lai…

Viņa apklusa, neatrazdama piemērotu ieganstu.

— Es negribu te sākt risināt jautājumu par to, kādā nolūkā sievietei jāsatiek mīļākais.

— Es gribēju, es tikai… — viņa pietvīkusi sacīja. Šī vīra rupjība viņu nokaitināja un piešķīra viņai drosmi. — Vai tiešām jūs nejūtat, cik viegli jums mani aizvainot? — viņa teica.

— Aizvainot var godīgu cilvēku un godīgu sievieti, bet pateikt zaglim, ka viņš ir zaglis, tā ir tikai la constatation d' un fait \par— Šo jauno rakstura īpašību — nežēlību — es jūsu dabā vēl nepazinu,

— To jūs saucat par nežēlību, ja vīrs dod sievai brīvību, dod tai godīgu sava vārda paspārni ar vienīgo noteikumu — ievērot pieklājību. Vai tā ir nežēlība?

— Tas ir ļaunāk nekā nežēlība, tā ir nelietība, ja jau jūs to vēlaties zināt! — dusmu izvirdumā Anna iesaucās un piecēlusies gribēja aiziet.

— Nē! — viņš kliedza savā spiedzīgajā balsī, kas tagad bija veselu toni augstāka nekā parasti, un, satvēris ar saviem lielajiem pirkstiem viņas roku tik stipri, ka uz tās palika sārtas zīmes no aproces, ko tas bija apžņaudzis, ar varu atsēdināja Annu krēslā. — Nelietība? Ja jūs gribat lietot šo vārdu, tad nelietība ir pamest vīru un dēlu mīļākā dēļ un ēst vīra maizi!

Viņa nolieca galvu. Viņa ne tikai nepateica to, ko bija sacījusi vakar mīļākajam, ka viņš ir viņas vīrs un

1 — fakta konstatēšana.

ka vecais vīrs ir lieks; viņai tas pat prātā neienāca. Viņa sajuta, cik patiesīgi ir vīra vārdi, un tikai klusi sacīja:

— Jūs nevarat attēlot manu stāvokli ļaunāk, nekā es pati to apzinos, bet kāpēc jūs man visu to sakāt?

— Kāpēc es to saku? Kāpēc? — viņš turpināja tikpat nikni. — Lai jūs zinātu, ka es speršu soļus, lai šāds stāvoklis izbeigtos, jo jūs neesat pildījusi manu gribu attiecībā uz pieklājības ievērošanu.

— Drīz drīz tas tāpat izbeigsies, — viņa sacīja, un asaras atkal tai saskrēja acīs, iedomājot tuvo nāvi, pēc kuras viņa tagad ilgojās.

— Tas beigsies drīzāk, nekā jūs to ar savu mīļāko esat izdomājusi! Jums jāapmierina sava dzīvnieciskā kaisle…

— Aleksej Aleksandrovič! Es nesaku, ka tas nav augstsirdīgi, bet tas jau ir negodīgi — sist pakritušu.

— Jā, jūs domājat tikai par sevi, bet tā cilvēka ciešanas, kurš bija jūsu vīrs, tās jūs neinteresē. Jums tas vienaldzīgi, ka visa viņa dzīve ir sabrukusi, ko viņš pāl… pāl… pālcietis.

Aleksejs Aleksandrovičs runāja tik ātri, ka mēle samežģījās un nekādi nespēja izrunāt šo vārdu. Beidzot viņš izrunāja: pālcietis. Viņai uznāca smiekli un tūdaļ kļuva kauns, ka tāda mirklī tai jel kas varējis likties smieklīgs. Un pirmoreiz viņa uz mirkli iejutās vīra stāvoklī, iedomājās sevi viņa vietā, un tai kļuva viņa žēl. Bet ko gan viņa varēja sacīt vai darīt? Viņa nokāra galvu un klusēja. Arī viņš brīdi klusēja, tad sāka runāt mazāk spiedzīgā, saltā balsī, uzsvērdams ar nolūku izvēlētus vārdus, kuriem gan nebija nekādas sevišķi svarīgas nozīmes.

— Es nācu jums pateikt… — viņš sacīja.

Anna paskatījās uz viņu. «Nē, tas man tā būs tikai izlicies,» viņa nodomāja, atcerēdamās vīra sejas izteiksmi, kad tam samežģījās vārds pālcietis, «nē, vai gan šis cilvēks ar šīm blāvajām acīm, ar šo pašapmierināto rimtību vispār spēj kaut ko just?»

— Es neko nespēju grozīt, — viņa čukstēja.

— Es nācu jums pateikt, ka rīt aizbraucu uz Maskavu un šai namā vairs neatgriezīšos, bet paziņojumu

par manu lēmumu jūs saņemsiet no advokāta, kuram es uzticēšu šķiršanas prāvu. Bet mans dēls pāries dzīvot pie manas māsas, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja, pūlēdamies atcerēties, ko vēl gribējis teikt par dēlu.

— Serjoža jums vajadzīgs tāpēc, lai darītu man sāpes, — viņa sacīja, paskatīdamās vīrā caur pieri. — Jus taču nemīlat viņu … Atstājiet man Serjožu!

— Jā, esmu zaudējis pat mīlestību uz dēlu, jo ar viņu man saistās riebums pret jums. Bet es tomēr to paņemšu sev. Ardievu!

Un viņš gribēja aiziet, bet tagad Anna aizturēja viņu.

— Aleksej Aleksandrovič, atstājiet man Serjožu! — viņa čukstēja vēlreiz. — Vairāk man nekā nav ko teikt. Atstājiet man Serjožu līdz manām… Man drīz būs dzemdības, atstājiet viņu!

Aleksejs Aleksandrovičs pietvīka, izrāva tai no pirkstiem savu roku un klusēdams izgāja no istabas.

V

Slavenā Pēterburgas advokāta pieņemamā istaba bija pilna, kad Aleksejs Aleksandrovičs tur iegāja. Trīs dāmās: vecenīte, jauna kundze un tirgone; trīs kungi: viens — vācu tautības baņķieris ar gredzenu pirkstā, otrs — tirgonis ar bārdu un trešais — dusmīgs ierēdnis vicmundierī, ar krustu kaklā; redzams, visi jau sen gaidīja. Divi palīgi sēdēja aiz galdiem un, spalvām skrapstot, rakstīja. Rakstāmpiederumi, kas allaž bija Alekseja Aleksandroviča sirdslieta, šeit izskatījās ļoti labi. Aleksejs Aleksandrovičs gribot negribot to ievēroja. Viens no palīgiem nepieceldamies, piemiedzis acis, dusmīgi uzrunāja Alekseju Aleksandroviču:

— Ko jūs vēlaties?

— Man ir darīšanas ar advokātu.

— Advokāts aizņemts, — palīgs bargi atbildēja, norādot ar spalvu uz gaidītājiem, un turpināja rakstīt.

— Vai viņam neatliktu laika veltīt man kādu brīdi? — Aleksejs Aleksandrovičs teica.

— Viņam nav brīva laika, viņš vienmēr aizņemts. Esiet tik laipni — gaidiet!

— Tādā gadījumā vai jūs nepapūlētos nodot manu vizītkarti, — Aleksejs Aleksandrovičs cienīgi sacīja, redzēdams, ka būs vien jāatklāj savs inkognito.

Palīgs paņēma vizītkarti un, acīm redzot neapmierināts ar to, kas tur rakstīts, iegāja pa kādām durvīm.

Aleksejs Aleksandrovičs principā piekrita atklātai tiesai, bet dažā ziņā tās pielietošanu atsevišķos gadījumos, raugoties no zināma augstāko dienesta attiecību viedokļa, neatzina un kritizēja, ciktāl tas vispār spēja kritizēt kaut ko visaugstākās varas apstiprinātu. Viss viņa mūžs bija aizritējis administratīvā darbā, un tāpēc, ja viņš kaut kam nepiekrita, tad šo nepiekrišanu tomēr mīkstināja atziņa, ka kļūdas neizbēgamas un ka tās katrā atsevišķā gadījumā iespējams labot. Jaunajās tiesu iestādēs viņš neatzina to stāvokli, kādā bija nostādīta advokatūra. Bet līdz šim viņam nekad ar advokatūru nebija gadījušās nekādas darīšanas, tāpēc viņš to neatzina tikai teorētiski; turpretim tagad šo advokatūras neatzīšanu pastiprināja vēl arī tas nepatīkamais iespaids, kāds viņam radās advokāta pieņemamajā istabā.

— Tūlīt nāks, — palīgs sacīja, un patiešām — pēc divām minūtēm durvīs parādījās sirms gara auguma tiesību zinātnieks, kas bija apspriedies ar advokātu, un arī pats advokāts.

Advokāts bija maza auguma, drukns, plikpaurains cilvēks ar iesarkani melnu bārdu, gaišām un garām uzacīm un pārkarenu pieri. Viņš bija saģērbies koši kā līgavainis — no pat kravates un divkāršās važiņas līdz lakādas puszābakiem. Tam bija gudra, zemnieciska seja un švītīgs nelāgas gaumes tērps.

— Lūdzu! — advokāts teica, vērsdamies pie Alekseja Aleksandroviča. Un, drūmi palaidis Kareņinu sev garām, aizvēra durvis.

— Esiet tik laipni! — Viņš norādīja uz atzveltnes krēslu blakus papīriem apkrautam rakstāmgaldam un pats apsēdās priekšsēdētāja vietā, berzēdams savas mazās rokas ar īsajiem, bālganām spalvām apaugušajiem pirkstiem un pielieeis galvu sānis. Bet, tiklīdz viņš bija nomierinājies savā pozā, kad pāri galdam aizlidoja kode. Advokāts ar tādu ātrumu, ko nekādi nevarēja no viņa gaidīt, sasita rokas, notvēra kodi un atkal atradās savā līdzšinējā stāvoklī.

— Pirms es sāku runāt par savu lietu, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja, ar izbrīna pilnu skatienu izsekojis advokāta kustībām, — man jāaizrāda, ka šai lietai, par kuru es ar jums gribu runāt, ir jāpaliek slepenībā.

Tikko manāms smaids pavēra advokāta nokārušās rudās ūsas,.

— Es nebūtu advokāts, ja neprastu glabāt man uzticētos noslēpumus. Bet ja jūs vēlaties īpašu apstiprinājumu …

Aleksejs Aleksandrovičs ieskatījās viņam sejā un ieraudzīja, ka gudrās, pelēkās acis smej, it kā tās visu jau zinātu.

— Mans vārds jums pazīstams? — Aleksejs Aleksandrovičs turpināja.

— Pazīstu jūs un ari jūsu valstij tik derīgo, — viņš atkal noķēra kodi, — darbību, kā to pazīst ikviens krievu cilvēks, — advokāts palocīdamies teica.

Aleksejs Aleksandrovičs nopūtās, sakopodams visus spēkus. Bet, reiz apņēmies, viņš jau turpināja savā spiedzīgajā balsī bez baiļu, bez aizķeršanās, brīžiem uzsvērdams dažus vārdus.

— Mani ir piemeklējusi nelaime, — Aleksejs Aleksandrovičs iesāka, — es esmu pievilts vīrs un vēlos likumīgi saraut attieksmes ar sievu, citiem vārdiem, — šķirties, bet tā, lai dēls nepaliktu pie mātes.

Advokāta pelēkās acis pūlējās nesmieties, tomēr tās dzirkstīja nevaldāmā priekā, un Aleksejs Aleksandrovičs redzēja, ka tur nav tikai prieks par to, ka cilvēks saņems ienesīgu pasūtījumu, — tur bija gaviles un sajūsma, tur bija spožums, kas ļoti līdzinājās tam baigajam spožumam, kādu Aleksejs Aleksandrovičs bija redzējis sievas acīs.

— Jūs vēlaties manu palīdzību šķiršanās nokārtošanai?

— Jā, tieši to, bet es jūs brīdinu, ka riskēju velti izmantot jūsu uzmanību. Esmu atbraucis tikai iepriekš ar jums apspriesties. Es vēlos šķirties, bet man ir svarīgi, kādā veidā šķiršanās iespējama. Ļoti var būt, ka šis veids neatbildīs manām prasībām, tādā gadījumā es atteikšos no likumos paredzētā ceļa.

— Tas vienmēr ir tā, — advokāts teica, — un vienmēr tas atkarīgs no jūsu gribas.

Advokāts novērsa skatienu uz Alekseja Aleksandroviča kājām, juzdams, ka ar savu nevaldāmā prieka izpausmi viņš var klientu apvainot. Viņš paskatījās uz kodi, kas aizlidoja tam gar degunu, un pasita roku, bet aiz cienības pret Alekseja Aleksandroviča stāvokli kodi nenoķēra.

— Kaut gan vispārējos vilcienos mūsu likumu noteikumi šai jautājumā man zināmi, — Aleksejs Aleksandrovičs turpināja, — es tomēr vēlētos vispār zināt tos veidus, kādos praksē līdzīgas lietas tiek risinātas.

— Jūs vēlaties, — acis nepaceldams, advokāts sacīja, ar tīksmi iekrizdams sava klienta runas tonī, — lai es izklāstītu jums tos ceļus, kurus ejot iespējama jūsu nolūka realizēšana.

Un pēc Alekseja Aleksandroviča piekrītoša galvas mājiena viņš turpināja, tikai paretam īsi paskatīdamies uz Alekseja Aleksandroviča sarkaniem plankumiem pietvīkušo seju.

— Laulības šķiršana saskaņā ar mūsu likumiem, — viņš ar vieglu nicības pieskaņu pret mūsu likumiem teica, — iespējama, kā jums zināms, šādos gadījumos … Uzgaidīt! — viņš uzsauca palīgam, kas pabāza galvu pa durvīm, tomēr piecēlās, pateica tam dažus vārdus, tad atkal apsēdās. — Šādos gadījumos: laulāto fiziski trūkumi, tad piecus gadus ilga bezvēsts prombūtne, — viņš teica, pieliekdams spalvām apaugušo īso pirkstu, — tad laulības pārkāpums (šo vārdu viņš izrunāja ar redzamu labpatiku). Sīkāki iedalījumi ir šādi (viņš turpināja pieliekt savus resnos pirkstus, lai gan gadījumi un sīkākie iedalījumi, domājams, nebija klasificējami kopā): vīra vai sievas fiziski trūkumi, tad vīra vai sievas laulības pārkāpums. — Tā kā visi pirksti bija izlietoti, tad viņš visus tos atlieca vaļā un turpināja: — Tas ir teorētisks ieskats, bet man šķiet, ka jūs darījāt man to goČlu un griezāties pie manis, lai noskaidrotu šo likumu praktisku pielietošanu. Un tāpēc, vadoties no antecedentiem, man jums jāsaka, ka visi laulības šķiršanas gadījumi nonāk pie sekojošā: fizisku trūkumu, cik es saprotu, nav? Un ari bezvēsts prombūtnes nav? …

Aleksejs Aleksandrovičs piekrītot nolieca galvu.

— Nonāk pie sekojošā: laulības pārkāpums no viena laulātā puses un noziedzīgās puses pieķeršana pēc abpusējas vienošanās vai arī, ja nav šādas vienošanās, negribēta pieķeršana. Man gan jāsaka, ka praksē pēdējais gadījums reti sastopams, — advokāts sacīja, uzmeta skatienu Aleksejam Aleksandrovičam un apklusa kā pistoļu pārdevējs, kas paskaidrojis pircējam viena vai otra ieroča priekšrocības un tagad gaida viņa izvēli. Bet Aleksejs Aleksandrovičs klusēja, un tāpēc advokāts turpināja: — Es uzskatu, ka visparastākais, vienkāršākais un sapratīgākais ir laulības pārkāpums pēc abpusējas vienošanās. Es sev neatļautos tā izteikties, ja runātu ar neattīstītu cilvēku, —advokāts sacīja, — bet es domāju, ka jums tas saprotams.

Aleksejs Aleksandrovičs tomēr bija tik satraukts un apmulsis, ka pirmajā brīdī neaptvēra, cik prātīgs ir laulības pārkāpums pēc abpusējas vienošanās, un izpauda savu nesapratni skatienā, bet advokāts tam tūdaļ nāca talkā:

— Ļaudis vairs ilgāk nespej kopa dzīvot, — luk, jums fakts. Un, ja abi tam piekrīt, tad detaļas un formalitātes kļūst vienaldzīgas. Un reizē ar to tas ir visvienkāršākais un drošākais līdzeklis.

Tagad Aleksejs Aleksandrovičs pilnīgi saprata. Bet viņam bija reliģijas prasības, kas neļāva iet šādu ceļu.

— Šai gadījumā tas ir izslēgts, — viņš teica. — Te ir pieļaujama tikai viena iespēja: nejauša pieķeršana, ko apstiprina vēstules, kas ir manā rīcībā.

Dzirdot pieminam vēstules, advokāts savieba lūpas un izdvesa smalku līdzjūtības un nicināšanas pilnu skaņu.

— Redziet,— viņš sāka. — Tamlīdzīgas lietas izšķir, kā jums zināms, garīgo lietu instances; un baznīcas tēviem tādās lietās patīk iedziļināties visintīmākajos sīkumos, — viņš ar smaidu teica, apliecinot savu labvēlību baznīctēvu gaumei. — Vēstules, bez šaubām, daļēji var apliecināt notikumu; tomēr pierādījumi jāiegūst tiešā ceļā, ar lieciniekiem. Bet vispār, ja jūs parādīsiet man to godu, uzticot man savu prāvu, tad atļaujiet man arī izvēlēties visus tās nokārtošanai nepieciešamos līdzekļus. Kas grib panākt rezultātu, tas pieļauj arī līdzekļus.

— Ja tā … — pēkšņi nobālējis, Aleksejs Aleksandrovičs iesāka, bet advokāts tai brīdī piecēlās un atkal pagājās līdz durvīm pie palīga, kas viņu nemitīgi traucēja.

— Sakiet viņai, ka mums te nav nekāda lētā prece! — viņš teica un atgriezās pie Alekseja Aleksandroviča.

Atgriežoties uz savu vietu, viņš nemanot noķēra vēl vienu kodi. «Kāds gan izskatīsies mans ripss līdz vasarai!» viņš nodomāja, saraukdams pieri.

— Tātad jums labpatika teikt… — viņš sacīja.

— Es paziņošu jums savu lēmumu ar rakstu, — Aleksejs Aleksandrovičs pieceldamies sacīja un uzlika roku uz galda. Brīdi stāvējis klusēdams, viņš teica: — Tādā kārtā no jūsu vārdiem es varu secināt, ka laulības šķiršana iespējama. Es lūgtu jūs pateikt man arī savus noteikumus.

— Iespējams ir viss, ja vien jūs ļausiet man pilnīgu rīcības brīvību, — neatbildējis uz jautājumu, advokāts teica. — Kad es varu cerēt saņemt no jums ziņas? — viņš vaicāja, virzīdamies uz durvīm un spīdinādams savas acis un lakādas puszābakus.

— Pēc nedēļas. Un jūs, esiet tik laipni, savukārt paziņojiet, vai jūs uzņematies šo prāvu un ar kādiem noteikumiem.

— Ļoti labi.

Advokāts goddevīgi palocījās, izvadīja klientu pa durvīm, tad, palicis viens, ļāvās savām prieka jūtām. Viņš bija tik jautrā noskaņā, ka gluži pretēji savam paradumam uzņēmās lētāk vadīt prāvu kundzei, kas tik ļoti kaulējās, un pat mitējās ķert kodes, galīgi izlēmis, ka līdz nākamajai ziemai mēbeles jāpārvelk ar samtu, kā Sigoņinam.

VI

Aleksejs Aleksandrovičs ieguva spožu uzvaru septiņpadsmitā augusta komisijas sēdē, bet šjīs uzvaras sekas tam izsita pamatus zem kājām. Jaunā komisija cittautiešu dzīves apstāk|u vispusīgai izpētīšanai tika sastādīta un aizkomandēta uz vietām neparasti ātri un enerģiski, pateicoties Alekseja Aleksandroviča rūpēm. Pēc trim mēnešiem iesniedza atskaiti. Cittautiešu dzīves apstākļi bija izpētīti no politiskā, administratīvā, ekonomiskā, etnogrāfiskā, materiālā un reliģiskā viedokļa. Uz visiem šiem jautājumiem bija sniegtas izsmeļošas atbildes — un tādas atbildes, ko nevarēja apšaubīt, jo tās nebija radījusi kļūdām allaž pakļautā cilvēciskā doma, bet tās visas bija ierēdņu darbības rezultāts. Visas atbildes sastādītas, balstoties uz oficiāliem datiem, uz gubernatoru un arhiereju ziņojumiem, kas pamatoti uz apriņķu priekšnieku un prāvestu ziņojumiem, kuri savukārt pamatojās uz pagastu valžu un draudžu mācītāju ziņojumiem; un tāpēc visas šīs atbildes bija neapšaubāmas. Visi šie jautājumi, piemēram, par to, kāpēc gadās neraža, kāpēc iedzīvotāji turas pie savas ticības u. tml. jautājumi, kurus bez valsts ierēdniecības ērtā aparāta neizšķir un nav iespējams izšķirt veseliem gadu simteņiem, tagad bija guvuši skaidru un nepārprotamu atrisinājumu. Un šis atrisinājums runāja par labu Alekseja Aleksandroviča ieskatiem. Bet Stremovs, juzdamies iepriekšējā sēdē sāpīgi aizskarts, pēc komisijas ziņojumu saņemšanas sāka gluži negaidītu taktiku, kas Alekseju Aleksandroviču pārsteidza. Aizraudams sev līdzi arī dažus citus locekļus, Stremovs pēkšņi pārsviedās Alekseja Aleksandroviča pusē un ne tikai karsti aizstāvēja Kareņina ieteikto pasākumu realizēšanu, bet ierosināja vēl līdzīgus citus, gluži galējus. Sie pasākumi, kas sniedzās daudz tālāk par Alekseja Aleksandroviča pamatdomu, tika atzīti un pieņemti, un tad atklājās Stremova taktika. Šie jaunie pasākumi, novesti līdz galējībai, pēkšņi izrādījās tik muļķīgi, ka vienā un tai pašā laikā gan valstsvīri, gan sabiedriskā doma, gan gudras dāmas, gan avīzes — visi tiem uzbruka, izpaužot savu sašutumu gan pret šādiem pasākumiem, gan ari pret to izdaudzināto tēvu Alekseju Aleksandroviču. Bet Stremovs atgāja malā izlikdamies, ka esot tikai akli sekojis Kareņina plānam un tagad pats esot izbrīnījies un sašutis par izdarīto. Alekseju Aleksandroviču tas ļoti satrieca. Bet, neraugoties uz iedragāto veselību, neraugoties uz nelaimēm ģimenes dzīvē, Aleksejs Aleksandrovičs negribēja padoties. Komisijā notika šķelšanās. Daži locek|i ar Stremovu priekšgalā taisnojās, ka esot izdarījuši k|ūdu, noticēdami Alekseja Aleksandroviča vadītajai revīzijas komisijai, kas iesniegusi ziņojumu, un apgalvoja, ka šās komisijas ziņojums esot blēņas un velti aprakstīts papīrs. Aleksejs Aleksandrovičs ar tādu locek|u grupu, kuri uzskatīja par bīstamu tik revolucionāru izturēšanos pret oficiāliem papīriem, turpināja aizstāvēt revīzijas komisijas iesniegtos datus. Rezultātā augstākajās sfērās un arī sabiedriskajā domā viss sajuka un, lai gan visi par to ļoti interesējās, neviens nevarēja saprast, vai cittautieši patiešām dzīvo postā un iet bojā vai arī viņu dzīve uzplaukst. Pēc šā notikuma un pa daļai arī tās nicināšanas dēļ, kas uz viņu krita pēc sievas neuzticības, Alekseja Aleksandroviča stāvoklis kļuva visai nedrošs. Un šādos apstākļos Aleksejs Aleksandrovičs pieņēma svarīgu lēmumu. Komisija ļoti izbrīnījās, kad viņš paziņoja, ka lūgšot, lai viņam pašam ļauj braukt uz tālajām guberņām un noskaidrot visu uz vietas. Un, izlūdzies atļauju, Aleksejs Aleksandrovičs aizceļoja.

Alekseja Aleksandroviča aizbraukšana sacēla lielu troksni — jo vairāk tādēļ, ka tieši pirms aizbraukšanas viņš oficiāli ar pavadrakstu aizsūtīja atpakaļ šķūts naudu, kas tam bija izsniegta divpadsmit zirgiem braukšanai līdz gala punktam.

— Es uzskatu, ka tas ir ļoti cildeni, — Betsija par to teica kņazienei Mjagkajai. — Kāpēc jāizsniedz nauda pasta zirgiem, ja visi zina, ka tagad visur ir dzelzceļi?

Bet kņaziene Mjagkaja tam nepiekrita, un kņazienes Tverskas domas viņu pat nokaitināja.

— Jums viegli tā runāt, — viņa sacīja, — kad jums ir nezin kādi miljoni, bet man gan ļoti patīk, kad mans vīrs vasarās brauc uz revīzijām. Viņam tāds ceļojums ļoti veselīgs un patīkams, bet man tas jau tā pierasts, ka par to naudu es uzturu ekipāžu un ormani.

Pa ceļam uz tālajām guberņām Aleksejs Aleksandrovičs uz trim dienām apstājās Maskavā.

Otrā dienā pēc atbraukšanas viņš apmeklēja ģenerālgubernatoru. Krustojumā pie Avīžu šķērsielas, kur vienmēr drūzmējas ekipāžas un ormaņu pajūgi, Aleksejs Aleksandrovičs pēkšņi izdzirda saucam savu vārdu un tik skaļā un jautrā balsī, ka bija vien jāatskatās. Trotuāra stūrī stāvēja Stepans Arkadjičs, tērpies īsā, modernā mētelī, ar zemu, modernu platmali uz vienas auss; jautrs un jauneklīgs, sārtās lūpas virs baltajiem zobiem starojošā smaidā pavēris, tas apņēmīgi un neatlaidīgi kliedza, saukdams apstāties. Ar vienu roku tas turējās pie ielu stūrī apstājušās karietes loga, pa kuru raudzījās sievietes galva samta cepurē un divas bērnu galviņas; viņš smaidīja un māja māsasvīram ar roku. Arī dāma labsirdīgi smaidīja un arī māja Aleksejam Aleksandrovičam ar roku. Tā bija Dollija ar bērniem.

Aleksejs Aleksandrovičs negribēja Maskavā ne ar vienu satikties, un vismazāk viņš vēlējās tikties ar savu sievasbrāli. Viņš pacēla platmali un gribēja pabraukt garām, bet Stepans Arkadjičs sauca viņa kučierim apstāties un pāri sniega kupenai pieskrēja klāt.

— Nu, vai nav grēks neatsūtīt ziņu! Vai sen jau? Un es vakar biju pie Djuso un redzu uz tāfeles «Kareņins», bet man pat prātā neienāca, ka tas esi tu!'— Stepans Arkadjičs runāja, iesniedzies ar galvu pa karietes logu. — Citādi es būtu pie tevis iegājis. Kā es priecājos tevi satikt! — viņš teica, dauzīdams kāju pret kāju, lai nokratītu no tām sniegu. — Vai nav grēks nedot nekādu ziņu! — viņš atkārtoja.

— Man nebija laika. Esmu ļoti aizņemts, — Aleksejs Aleksandrovičs vēsi atbildēja.

— Iesim taču pie sievas! Viņa tik ļoti grib tevi redzēt.

Aleksejs Aleksandrovičs atsedza pledu, kurā bija ievīstītas viņa salīgās kājas, izkāpa no karietes un aizcilpoja pāri sniegam pie Darjas Aleksandrovnas.

— Kā tad tā, Aleksej Aleksandrovič, kāpēc jūs no mums tā izvairāties? — Dollija smaidot teica.

— Biju ļoti aizņemts. Ļoti priecājos jūs redzēt, — viņš teica tādā balsī, kas skaidri liecināja, ka šī tikšanās viņu sarūgtina. — Kā jūsu veselība?

— Nu, ko dara mana mīļā Anna?

Aleksejs Aleksandrovičs kaut ko nodīca un gribēja iet. Bet Stepans Arkadjičs to aizturēja.

— Lūk, ko mēs rīt izdarīsim. Dollij, aicini viņu pusdienās! Pasauksim Kozniševu un Pescovu un pacienāsim Alekseju Aleksandroviču ar mūsu Maskavas inteliģenci.

— Atbrauciet gan, lūdzu, — Dollija sacīja, — mēs jūs gaidīsim pulksten piecos vai sešos, ja vēlaties. Nu, kā klājas manai mīļajai Annai? Cik sen …

— Viņa ir vesela, — Aleksejs Aleksandrovičs sadrūmis noņurdēja. — Ļoti priecājos. — Un viņš devās pie savas karietes.

— Būsiet? — Dollija nokliedza pakaļ.

Aleksejs Aleksandrovičs kaut ko teica, bet braucošo ekipāžu troksnī Dollija nevarēja sadzirdēt, ko viņš saka.

— Rīt es pie tevis aizbraukšu! — Stepans Arkadjičs kliedza pakaļ.

Aleksejs Aleksandrovičs iekāpa karietē un iesēdās tik dziļi, lai nekā neredzētu un arī pats nebūtu redzams.

— Savādnieks! — Stepans Arkadjičs teica sievai, tad paskatījās pulkstenī, pavicināja sejas priekšā roku — tas bija atsveicināšanās glāsts sievai un bērniem — un braši soļoja prom pa trotuāru.

— Stiva! Stiva! — Dollija iekliedzās nosarkusi.

Viņš atskatījās.

— Man taču jānopērk Grišam un Taņai mēteļi. Iedod taču naudu!

— Nekas, tu pasaki, ka es samaksāšu! — un viņš nozuda, jautri pamājis ar galvu pazīstamam garāmbraucējam.

VIĪ

Nākamā diena bija svētdiena. Stepans Arkadjičs iegriezās Lielajā teātrī uz baleta mēģinājumu un nodeva Masai Cibisovai, glītai, jauniņai, ar viņa protekciju pieņemtai dejotājai, iepriekšējā vakarā apsolīto korāļu rotu un paguva aiz kulisēm teātra dienas tumsā noskūpstīt tās daiļo sejiņu, kas bija piesarkusi aiz prieka par dāvanu. Viņam bija jānodod ne vien dāvana, bet arī jānorunā ar Mašu satikšanās pēc izrādes. Paskaidrojis, ka viņam nav iespējams ierasties uz izrādes sākumu, viņš apsolījās atbraukt uz pēdējo cēlienu un pēc tam aizvest viņu vakariņās. Braukdams no teātra, Stepans Arkadjičs iegriezās Ohotnij rjadā, pats izvēlējās zivis un sparģeļus pusdienām un pulksten divpadsmitos bija jau pie Djuso, kur tam vajadzēja apmeklēt trīs cilvēkus, kuri, viņam par laimi, visi bija apmetušies vienā viesnīcā: viņam vajadzēja apmeklēt Levinu, kas nesen bija atgriezies no ārzemēm un dzīvoja šai viesnīcā, savu jauno priekšnieku, kas tikko bija iecelts augstajā amatā un iebraucis Maskavā uz revīziju, un māsasvīru Kareņinu, lai &gt;katrā ziņā aizvestu to pie sevis mājās uz pusdienām.

Stepanam Arkadjičam patika ieturēt labas pusdienas, bet vēl vairāk patika pusdienas rīkot: nelielas, bet izsmalcinātas gan ēdienu, gan dzērienu, gan viesu izvēles ziņā. Šodien paredzēto pusdienu programa viņam ļoti patika: dzīvi asari, sparģeļi un la piēce de resištance — brīnišķīgs, bet vienkāršs rostbifs un attiecīgi vīni: tādi būs ēdieni un dzērieni. Bet viesi būs Kitija un Levins, un, lai tas nedurtos acīs, būs vēl māsīca un jaunais Ščerbackis, un viesu la piece de rēsistance — Sergejs Kozniševs un Aleksejs Aleksandrovičs. Sergejs Ivanovičs — maskavietis un filozofs, Aleksejs Aleksandrovičs — pēterburdzietis un praktiķis; un vēl viņš aicinās pazīstamo savādnieku entuziastu Pescovu, liberāli, lielu runātāju, muziķi, vēsturnieku un tīkamu piecdesmitgadīgu jaunekli, kas piederēsies kā mērce vai garnējums pie Kozniševa un Kareņina. Viņš tos kaitinās un salaidīs matos.

Otrā termiņa nauda no tirgoņa par pārdoto mežu bija saņemta un vēl neiztērēta, Dollija pēdējā laikā bija ļoti mīļa un laba, un doma par šīm pusdienām Stepanu Arkadjiču iepriecināja no visiem viedokļiem. Viņš bija vislabākajā garastāvoklī. Bija gan divi mazliet nepatīkami apstākļi, bet abi šie apstākļi nogrima tai labsirdīgās jautrības jūrā, kas skalojās Stepana Arkadjiča dvēselē. Šie divi apstākļi bija šādi: pirmais, — ka vakar, sastopot uz ielas Alekseju Aleksandroviču, Stepans Arkadjičs manīja, ka tas izturas pret viņu vēsi un noraidoši, un, sasaistot šo Alekseja Aleksandroviča sejas iztieksmi ar to, ka viņš nebija apmeklējis Oblonskus un pat nebija paziņojis par savu ierašanos Maskavā, — sasaistot visu to ar baumām, kādas Stepans Arkadjičs bija dzirdējis par Annu un Vronski, viņš nojauta, ka attiecībās starp vīru un sievu kaut kas nav kārtībā.

Tas bija viens nepatīkamais apstāklis. Otrs mazliet nepatīkamais apstāklis — ka jaunais priekšnieks, kā visi jauniecelti priekšnieki, jau bija izdaudzināts par briesmīgu cifvēku, kas ceļoties pulksten sešos no rīta, strādājot kā zirgs un prasot tādu pašu darbu arī no saviem padotajiem. Turklāt bija dzirdams, ka uzvedībā jaunais priekšnieks esot tīrais lācis un cilvēks ar gluži pretēja virziena uzskatiem nekā tie, pie kādiem bija turējies līdzšinējais priekšnieks un pie kādiem līdz šim turējās ari Stepans Arkadjičs. Vakar Stepans Arkadjičs ieradās pie jaunā priekšnieka oficiāli un mundierī un priekšnieks bija ļoti laipns un sarunājās ar Oblonski kā ar paziņu, tāpēc Stepans Arkadjičs uzskatīja par savu pienākumu apmeklēt viņu arī .vizītsvārkos. Šaubas par to, vai jaunais priekšnieks viņu šoreiz labi uzņems, bija tas otrais nepatīkamais apstāklis. Bet Stepans Arkadjičs instinktīvi juta, ka viss itin jauki nokārtosies. «Visi ir ļaudis, visi ir cilvēki, tāpat kā mēs, grēcīgie: nav taču par ko dusmoties un naidoties,» viņš domāja, ieiedams viesnīcā.

— Sveiks, Vasilij! — viņš uzsauca pazīstamam sulainim, iedams pa gaiteni, atstūmis platmali pakausī.

— Tu vaigubārdas sāc audzēt? Vai Levins — septītajā numurā? Lūdzu, pavadi mani! Un noskaidro, vai grāfs Aņičkins (tas bija jaunais priekšnieks) pieņems!

— Klausos, — Vasilijs smaidot atbildēja. — Sen neesat mūs pagodinājuši.

— Es vakar te biju, tikai pa otru ieeju. Tas ir septītais?

Kad Stepans Arkadjičs iegāja, Levins pašlaik divatā ar kādu Tveras zemnieku atradās istabas vidū un ar aršīnu mēroja svaigu lāčādu.

— Ko, nošāvāt? — Stepans Arkadjičs iesaucās.

— Skaista lieta! Lāču māte? Sveiks, Arhip!

Viņš paspieda zemniekam roku un atsēdās uz krēsla, nenoņemdams platmali un nenovilkdams mēteli.

— Noģērbies taču, pasēdi! — Levins teica, noņemdams tam platmali.

— Nē, man nav vaļas, es tikai uz vienu sekundi, — Stepans Arkadjičs atbildēja. Viņš atpogāja mēteli, bet vēlāk to arī novilka un nosēdēja veselu stundu, tērzēdams ar Levinu par medībām un dažādām ļoti intīmām lietām.

— Nu pastāsti taču, lūdzams, ko tu darīji ārzemēs! Kur biji? — Stepans Arkadjičs vaicāja, kad zemnieks bija izgājis.

— Es biju Vācijā, Prūsijā, Francijā, Anglijā, tikai nevis galvaspilsētās, bet fabriku pilsētās, un redzēju daudz jauna. Un esmu priecīgs, ka apceļoju šīs zemes.

— Jā, es atceros tavu domu par strādnieku stāvokli.

— Nepavisam ne: Krievijā nevar būt strādnieku jautājuma. Krievijā ir jautājums par strādājošo ļaužu attiecībām pret zemi; šāds jautājums ir arī ārzemēs, bet tur ir tikai bojātā lāpīšanas jautājums, turpretim pie mums …

Stepans Arkadjičs uzmanīgi klausījās Levinā.

— Jā, jā! — viņš teica. — Ļoti var būt, ka tev taisnība, — viņš sacīja. — Bet es priecājos, ka tu esi brašā noskaņā: gan lāčus medī, gan strādā, gan aizraujies. Citādi Ščerbackis man sāka stāstīt, — viņš esot tevi saticis, — ka tu esot pavisam skumīgs, par nāvi vien runājot…

— Protams, es arī tagad nemitīgi domāju par nāvi,— Levins teica. — Ir tiesa, ka laiks mirt. Un ka viss ir blēņas. Es teikšu tev atklāti: es ļoti augstu vērtēju savu ideju un darbu, bet patiesībā, — tu tikai padomā par to, — visa mūsu dzīve, tas taču ir niecīgs pelējuma plankums uz vienas sīciņas planētas. Bet mēs domājam, ka mums var rasties kaut kas liels — idejas, darbi! Visi tie ir smilšu graudiņi.

— Bet tā taču, draugs, tikpat veca patiesība kā pati pasaule!

— Veca, bet vai zini, kad sāc to skaidri izprast, tad viss sāk likties gauži niecīgs. Kad iedomājies, ka rīt, parīt tu mirsi un nekas nepaliks pāri, tad viss kļūst gauži niecīgs! Un es uzskatu par ļoti svarīgu savu ieceri, bet tā, ja arī to piepildītu, izrādīsies tikpat niecīga kā šās lāču mātes lenkšana. Tā arī vadu dzīvi, izklaidēdamies ar darbu, ar medībām, lai tikai nedomātu par nāvi.

Stepans Arkadjičs klausījās Levinā ar smalku un laipnu smaidu.

— Nu, protams! Beidzot tu esi nonācis pie manas filozofijas. Atceries, kā tu man uzbruki par to, ka es dzīvē meklējot baudas?

Jel neesi, ak morālist, tik bargs! ..,

— Nē, labais dzīvē tomēr ir tas … — Levins iesāka un sajuka. — Nē, es nezinu. Zinu tikai to, ka drīz mirsim.

— Kāpēc tad drīz?

— Un vai zini, dzīvē ir mazāk skaistuma, kad sāc domāt par nāvi, — bet mierīgāk gan.

— Gluži otrādi, atvadībās iet vēl jautrāk. Bet nu gan man ir laiks, — Stepans Arkadjičs sacīja, pieceldamies vai desmito reizi.

— Nē taču, pasēdi vēl! — Levins teica, viņu aizturēdams. — Kad mēs atkal redzēsimies? Rīt es braucu projām.

— Bet es gan esmu barams! Es taču tikai tāpēc vien atbraucu … Tu katrā ziņā ierodies šodien pie mums uz

pusdienām. Būs tavs brālis, bus mans māsasvīrs Kareņins.

— Vai tad viņš ir šeit? — Levins vaicaja un gribēja pajautāt arī par Kitiju. Viņš bija dzirdējis, ka ziemas sākumā tā ciemojusies Pēterburgā pie māsas, diplomāta sievas, un nezināja, vai Kitija atgriezusies vai nav, bet nolēma nevaicāt. «Vai nu būs, vai nebūs, vienalga.»

— Tad tu atbrauksi?

— Protams.

— Tātad pulksten piecos vizītsvārkos.

Un Stepans Arkadjičs piecēlās un devās lejā pie jaunā priekšnieka. Instinkts nebija pievīlis Stepanu Arkadjiču. Izrādījās, ka jaunais, briesmīgais priekšnieks ir ļoti laipns cilvēks, un Stepans Arkadjičs paēda kopā ar viņu brokastis un nosēdēja pie viņa tik ilgi, ka tikai ap četriem nokļuva pie Alekseja Aleksandroviča.

VIII

Aleksejs Aleksandrovičs, atgriezies no dievkalpojuma, visu rītu pavadīja mājā. Sai rītā viņam bija kārtojamas divas lietas: pirmkārt, vajadzēja pieņemt un izvadīt cittautiešu deputāciju, kas brauca uz Pēterburgu un pašreiz atradās Maskavā; otrkārt, aizrakstīt advokātam solīto vēstuli. Deputācija, kaut arī tā bija izsaukta pēc Alekseja Aleksandroviča ierosinājuma, sagādāja daudz neērtību un varēja kļūt pat bīstama, tāpēc Aleksejs Aleksandrovičs bija ļoti priecīgs, ka sastapis to Maskavā. Šās deputācijas locekļiem nebija ne mazākās jēgas par savu lomu un pienākumiem. Viņi bija naivi pārliecināti, ka to uzdevums — izteikt savas vajadzības un lietu īsteno stāvokli un lūgt valdības palīdzību, bet tie galīgi nesaprata, ka daži viņu ziņojumi un prasības nāk par labu naidīgajai partijai, un tādā kārtā tie varēja visu lietu pazudināt. Aleksejs Aleksandrovičs ilgi ar tiem noņēmās, uzrakstīja viņiem darbības programu, no kuras loka tie nedrīkstēja iziet, tad, tos atlaidis, rakstīja

vēstules uz Pēterburgu, lai deputācija tiktu pareizi novirzīta. Par galveno palīgu šai lietā vajadzēja kļūt grāfienei Lidijai Ivanovnai. Deputāciju lietās tā bija speciāliste, neviens neprata tik labi kā viņa deputācijas iedvesmot un dot tām pareizu virzienu. Pabeidzis šo lietu, Aleksejs Aleksandrovičs uzrakstīja vēstuli arī advokātam. Bez mazākās šaubīšanās viņš deva tam atļauju rīkoties pēc saviem ieskatiem. Vēstulei viņš pievienoja trīs Vronska zīmītes, kuras tas bija rakstījis Annai un kuras Kareņins bija atradis atņemtajā mapē.

Kopš tā laika, kad Aleksejs Aleksandrovičs atstāja savu māju ar nodomu ģimenē vairs neatgriezties, un kopš tā laika, kad viņš bija pie advokāta un jel vienam cilvēkam pateica par savu nodomu, un it īpaši kopš tā laika, kad viņš šo dzīves lietu bija pārvērtis par papīru lietu, viņš arvien vairāk un vairāk sāka pierast pie sava nodoma un tagad jau skaidri saskatīja tā realizēšanas iespēju.

Viņš pašlaik aizlīmēja advokātam adresēto aploksni, kad izdzirda Stepana Arkadjiča balss skaļās skaņas. Ste* pans Arkadjičs strīdējās ar Alekseja Aleksandroviča sulaini, pūlēdamies to pārliecināt, lai viņu pieteic.

«Viss vienalga,» Aleksejs Aleksandrovičs nodomāja, «vēl jo labāk: es viņam tūlīt paziņošu, kādā stāvoklī atrodas manas attiecības ar viņa māsu, un paskaidrošu, kāpēc nevaru pie viņa pusdienot.»

— Lūdz, iekšā! — viņš skaņi sauca, savākdams papīrus un noglabādams tos rakstāmgaldā.

— Nu redzi, kā tu melo, — viņš ir mājās! — Stepāna Arkadjiča balss atbildēja sulainim, kas viņu nebija laidis iekšā, un Oblonskis, pa ceļam noģērbdams mēteli, ienāca istabā. — Es ļoti priecājos, ka tevi sastopu! Tātad es ceru…. — Stepans Arkadjičs jautri iesāka.

— Es nevaru ierasties, — salti, kājās stāvēdams un nepiedāvādams sēdekli arī viesim, Aleksejs Aleksandrovičs teica.

Aleksejs Aleksandrovičs bija nodomājis tūlīt nostāties tajās vēsajās attieksmēs, kādās tam jābūt ar cilvēku, kas ir brālis sievai, pret kuru viņš ierosinājis šķiršanās

prāvu; bet viņš nebija ņēmis vērā to labsirdības jūru, kas plūda pāri krastiem Stepana Arkadjiča dvēselē.

Stepans Arkadjičs plati ieplēta savas spožās, skaidrās acis.

— Kāpēc tu nevari? Ko tu ar to gribi teikt? — izbrīnījies viņš franciski vaicāja. — Nē, tas jau ir apsolīts. Un mēs visi tevi gaidām.

— Es gribu sacīt, ka nevaru pie jums ierasties tāpēc, ka tām radniecības attieksmēm, kādas starp mums bijušas, ir jāizbeidzas.

— Kā? Kā tad tā? Kādēļ? — Stepans Arkadjičs ar smaidu jautāja.

— Tādēļ, ka es ierosinu šķiršanās prāvu pret jūsu māsu, manu sievu. Man to vajadzēja …

Bet Aleksejs Aleksandrovičs vēl nebija paguvis beigt savu runu, kad Stepans Arkadjičs jau rīkojās gluži citādi, nekā Aleksejs Aleksandrovičs bija gaidījis. Stepans Arkadjičs ievaidējās un atkrita krēslā.

— Nē, Aleksej Aleksandrovič, ko tu saki! — Oblonskis iesaucās, un viņa sejā izpaudās ciešanas.

— Tā tas ir.

— Atvaino mani, bet es nevaru un nevaru tam ticēt…

Aleksejs Aleksandrovičs apsēdās, juzdams, ka viņa vārdiem te nav tā iespaida, kādu viņš bija gaidījis, un ka viņam nepieciešami būs jāizskaidrojas, un, lai kādi būtu viņa paskaidrojumi, viņa attiecības ar sievasbrāli paliks līdzšinējās.

— Jā, esmu nostādīts smagas nepieciešamības priekšā — prasīt šķiršanos, — viņš sacīja.

— Es teikšu tikai vienu, Aleksej Aleksandrovič. Es pazīstu tevi kā teicamu, taisnīgu cilvēku, pazīstu Annu — atvaino mani, es nevaru mainīt savus uzskatus par viņu — pazīstu Annu kā lielisku, teicamu sievieti, un tāpēc, atvaino mani, es nespēju tam ticēt. Te ir kāds pārpratums, — viņš teica.

— Jā, ja tas būtu tikai pārpratums …

— Atvaino, es saprotu, — Stepans Arkadjičs pār

trauca, — bet, protams … Jāievēro viens: nevajag steigties. Nevajag, nevajag steigties.

— Es nesteidzos, — Aleksejs Aleksandrovičs salti teica, — bet padomus dot šādā lietā neviens nevar. Esmu cieši nolēmis.

— Tas ir šausmīgi! — Stepans Arkadjičs teica, smagi nopūzdamies. — Es darītu tikai vienu, Aleksej Aleksandrovič. Es tevi lūdzu, dari to! — viņš sacīja. — Prāva, cik es saprotu, vēl nav sākta. Pirms tu sāc prāvu, satiecies ar manu sievu, parunā ar viņu! Viņa mīl Annu kā māsu, mīl tevi, un viņa ir apbrīnojama sieviete. Dieva dēļ, parunā ar viņu! Dari to mūsu draudzības dēļ, es tevi lūdzu!

Aleksejs Aleksandrovičs nogrima domās, un Stepans' Arkadjičs ar līdzjūtību viņā raudzījās, nepārtraukdams tā klusēšanu.

— Tu aizbrauksi pie viņas?

— Es tiešām nezinu. Tāpēc jau es pie jums neierados. Es domāju, ka mūsu attiecībām jākļūst citādām.

— Kādēļ? Man tā neliekas. Atļauj man domāt, ka bez mūsu radniecības attiecībām tu kaut daļēji sajūti pret mani to draudzību, kādu es arvien esmu jutis pret tevi… Un patiesu cieņu, — Stepans Arkadjičs sacīja, paspiezdams viņam roku. — Ja arī tavas visļaunākās aizdomas izrādītos par pareizām, es neņemos un nekad neņemšos tiesāt vienu vai otru pusi un neredzu iemesla, kāpēc mūsu attiecībām būtu jākļūst citādām. Bet tagad gan izdari to, ko es lūdzu: atbrauc pie manas sievas!

— Mums par šo lietu ir dažādi ieskati, — Aleksejs Aleksandrovičs salti teica. — Bet labāk par to nerunāsim.

— Nē, kāpēc gan tev neatbraukt? Kaut vai šodien uz pusdienām? Sieva tevi gaida. Lūdzams, atbrauc! Un, galvenais, aprunājies ar viņu. Viņa ir apbrīnojama sieviete. Dieva dēļ, ceļos mezdamies, es tevi lūdzu!

— Ja jūs tik ļoti vēlaties, — es aizbraukšu, — Aleksejs Aleksandrovičs nopūties sacīja.

Un, gribēdams mainīt sarunas tematu, viņš vaicāja par to, kas viņus abus interesēja, — par jauno Stepana Arkadjiča priekšnieku, kurš bija vēl pajauns cilvēks un pēkšņi iecelts tik augstā amatā.

Aleksejam Aleksandrovičam grāfs Aņičkins nepatika arī agrāk, un viņš nekad nepiekrita tā ieskatiem, bet tagad viņš jo vairāk nespēja atturēties, neizpaudis dabisko ierēdņa naidu, kāds tam bija kā cilvēkam, kas cietis neveiksmi dienestā, pret cilvēku, kas saņēmis paaugstinājumu.

— Nu, vai tu viņu jau redzēji? — Aleksejs Aleksandrovičs ar indīgu smīnu vaicāja.

— Kā tad, vakar viņš bija pie mums iestādē. Šķiet, ka viņš labi pārzina mūsu jautājumus un ir ļoti darbīgs.

— Jā, bet uz ko šī darbība virzīta? — Aleksejs Aleksandrovičs teica. — Vai uz to, lai darītu darbu, vai arī lai pārtaisītu to, kas padarīts? Mūsu valsts nelaime — tā ir šī papīru administrācija, kuru viņš cienīgi pārstāv.

— Es tiešām nevaru par viņu sacīt nekā slikta. Viņa uzskatus nezinu, bet zinu tikai vienu, ka viņš ir krietns puisis, — Stepans Arkadjičs atbildēja. — Es nupat biju pie viņa, un patiešām viņš ir jauks puisis. Mēs pabrokastojām, un es viņu iemācīju taisīt to dzērienu, zini, vīnu ar apelsīniem. Tas ļoti atspirdzina. Taisni brīnums, ka viņš to nezināja. Viņam |oti iepatikās. Nē, patiešām, viņš ir jauks puisis.

Stepans Arkadjičs paskatījās pulkstenī.

— Ak tu tētīt, jau iet uz pieciem, bet man vēl jātiek pie Dolgovušina! Tātad brauc, lūdzu, pusdienās! Tu nevari iedomāties, kā tas sarūgtinās mani un manu sievu, ja tevis nebūs.

Aleksejs Aleksandrovičs sievasbrāli.izvadīja jau pavisam citādi, nekā to bija sagaidījis.

— Es solīju un būšu, — viņš skumīgi atbildēja.

— Tici man, ka es to pienācīgi novērtēšu, un es ceru, ka tu nenožēlosi, — Stepans Arkadjičs smaidot teica.

Un jau iedams viņš ģērba mēteli, aizķēra ar roku sulainim galvu, iesmējās un izgāja.

— Pulksten piecos un vizītsvārkos, lūdzu! — viņš vēl uzsauca, atgriezies durvīs.

IX

Pulkstenis jau bija pāri pieciem un daži viesi jau bija ieradušies, kad atbrauca arī pats namatēvs. Viņš ienāca reizē ar Sergeju Ivanoviču Kozniševu un Pescovu, kas bija vienā laikā piebraukuši un satikušies pie durvīm. Tie bija divi galvenie Maskavas inteliģences pārstāvji, kā Oblonskis tos dēvēja. Abi tie gan rakstura, gan prāta ziņā bija godājami cilvēki. Viņi cienīja viens otru, bet gandrīz visos jautājumos tiem bija pilnīgi pretēji ieskati, bez kādām samierināšanās cerībām, — ne jau tādēļ, ka viņi piederētu pie pretējiem virzieniem, bet gan tieši tādēļ, ka abi bija no vienas nometnes (ienaidnieki viņus nespēja atšķirt), bet šai nometnē tiem katram bija savā nokrāsa. Bet, tā kā nav nekā nesamierināmāka par domstarpībām pa pusei abstraktos jautājumos, tad viņu ieskati ne tikai nekad nesaskanēja, bet viņi pat bija jau sen pieraduši tikai pasmieties viens par otra nelabojamo maldīšanos, nemaz par to nedusmodamies.

Viņi pašlaik gāja iekšā pa durvīm, runādamies par laiku, kad Stepans Arkadjičs tos panāca. Viesistabā jau sēdēja Oblonska sievastēvs kņazs Aleksandrs Dmitrijevičs, jaunais Ščerbackis, Turovcins, Kitija un Kareņins.

Stepans Arkadjičs tūlīt redzēja, ka bez viņa viesistabā klājas slikti. Darja Aleksandrovna, ģērbusies savā pelēkajā zīda viesību tērpā, laikam norūpējusies arī par bērniem, jo tiem bija jāēd pusdienas bērnistabā vieniem, • un norūpējusies arī par to, ka vīra vēl nav, nebija pratusi bez viņa palīdzības krietni samaisīt visu šo sabiedrību. Visi sēdēja kā ciemos izbraukušas mācītāja meitas (kā teica vecais kņazs), liekas, nesaprazdami, kāpēc viņi te nokļuvuši, un ar varu izspiezdami kādu vārdu, lai tikai neklusētu. Labsirdīgais Turovcins acīm redzot nejutās savā sfērā, un viņa biezo lūpu smaids, ar kādu viņš sagaidīja Stepanu Arkadjiču, it kā teiktin teica: «Nu, brālīt, esi gan tu mani nosēdinājis kopā ar gudriniekiem! Jā, iedzert un uz Chāteau des fleurs — to es saprotu.» Vecais kņazs sēdēja klusēdams, šad tad iesānis paskatīdamies ar savām spīdošajām ačtelēm uz Kareņinu, un Stepans Arkadjičs noprata, ka viņš jau ir

izdomājis kādu piparotu vārdu, lai noslānītu šo valstsvīru, uz kuru kā uz sterleti aicināts pusdienās. Kitija raudzījās uz durvīm, pūlēdamās saņemties, lai nenosarktu, kad ienāks Konstantins Levins. Jaunais Ščerbackis, kas nebija ar Kareņinu iepazīstināts, centās izlikties, ka tādēļ viņš nebūt nejūtas neērti. Pats Kareņins, pēc Pēterburgas parašas, uz pusdienām ar dāmām bija ieradies frakā un baltā kravatē, un Stepans Arkadjičs no viņa sejas nojauta, ka viņš ieradies tikai tāpēc, lai turētu doto vārdu, un ar savu atrašanos šai sabiedrībā pilda smagu pienākumu. Viņš arī bija galvenais vēsuma cēlonis, kas sasaldējis visus viesus līdz tam brīdim, kad ieradās Stepans Arkadjičs.

Iegājis viesistabā, Stepans Arkadjičs atvainojās, paskaidrodams, ka viņu aizkavējis tas kņazs, kas allaž bija visu viņa kavējumu un prombūtnes gadījumu vienīgais vaininieks, tad vienā minūtē visus sapazīstināja, saveda kopā Alekseju Aleksandroviču ar Sergeju Kozni ševu, pasvieda tiem tematu par Polijas pārkrievošanos, pie kura tie kopā ar Pescovu tūdaļ pieķērās. Uzsitis uz pleca Turovcinam, viņš tam pačukstēja kaut ko jocīgu un nosēdināja viņu pie sievas un kņaza. Tad pateica Kitijai, ka tā šodien esot ļoti skaista, un iepazīstināja Ščerbacki ar Kareņinu. Vienā minūtē viņš tā samīcīja visu šo sabiedrības mīklu, ka viesistaba atkal kļuva tāda, ka vai nu, un balsis sāka skanot itin dzīvi. Nebija vēl ieradies vienīgi Konstantins Levins. Bet las nāca tikai par labu, jo, izgājis ēdamistabā, Stepans Arkadjičs ar šausmām ieraudzīja, ka portvīns un lieress ņemts no Deprē, nevis no Levē, un viņš tūdaļ deva rīkojumu, cik iespējams, ātrāk sūtīt kučieri pie Levē, tad atkal devās atpakaļ uz viesistabu.

Ēdamistabā viņam nāca pretim Konstantins Levins.

— Vai neesmu nokavējies?

— Vai tad tu vari nenokavēt! — paņemdams viņu zem rokas, Stepans Arkadjičs teica.

— Vai pie tevis daudz ļaužu? Kas tie ir? — neviļus nosarkdams, Levins vaicāja, purinādams ar cimdu sniegu no cepures.

— Visi savējie. Kitija ir pie mums. Nāc taču, es tevi iepazīstināšu ar Kareņinu.

Par spīti savam liberālismam, Stepans Arkadjičs tomēr zināja, ka pazīšanās ar Kareņinu nevar nebūt glaimojoša, tāpēc pacienāja ar šo pazīšanos savus labākos draugus. Bet Konstantins Levins šai brīdī nebija spējīgs izjust, cik patīkama šāda pazīšanās. Viņš nebija redzējis Kitiju kopš tā neaizmirstamā vakara, kad sastapa Vronski, ja neskaita to mirkli, kad viņš Kitiju ieraudzīja uz lielceļa. Sirds dziļumos viņš bija pārliecināts, ka šodien Kitiju te redzēs. Bet, uzturēdams sevī domu brīvību, centās sevi pārliecināt, ka tomēr nezina, vai sastaps viņu šeit. Bet tagad, kad viņam pateica, ka viņa ir šeit, Levins pēkšņi izjuta tādu prieku un reizē arī tādas bailes, ka tam aizrāvās elpa un viņš nespēja izrunāt teikumu, ko bija gribējis sākt.

«Kāda, kāda viņa būs? Vai tāda pati kā agrāk, vai tāda, kā bija karietē? Un, ja tas ir tiesa, ko Darja Aleksandrovna teica? Bet kāpēc tad tas arī nevarētu būt tiesa?» viņš domāja.

— Jā, lūdzams, iepazīstini mani ar Kareņinu! — viņš ar pūlēm izdabūja pār lūpām, izmisīgi apņēmīgā gaitā iegāja viesistabā un ieraudzīja viņu.

Viņa nebija ne tāda kā agrāk, ne arī tāda kā toreiz karietē; viņa bija pavisam citāda.

Viņa bija izbiedēta, bikla, sakaunējusies un tāpēc vēl jo daiļāka. Viņa ieraudzīja Levinu tai pašā mirklī, kad tas nāca iekšā viesistabā. Viņa to gaidīja. Kitiju pārņēma prieks, un viņa tiktāl no sava prieka apmulsa, ka bija mirklis — tieši tad, kad viņš piegāja pie namamātes un atkal uz Kitiju paskatījās, kad ne vien Kitijai, bet ari viņam un arī Dollijai, kas visu redzēja, likās, ka viņa neizturēs un sāks raudāt. Viņa nosarka, nobālēja, atkal nosarka un sastinga, gaidot viņu pienākam, un tikai lūpas viņai mazliet drebēja. Viņš pienāca tai klāt, palocījās un klusēdams sniedza roku. Ja nebijis vieglās lūpu drebēšanas un valguma, kas iezagās viņai acīs un piešķīra tām jo lielāku spožumu, Kitijas smaids būtu gluži mierīgs, kad viņa sacīja:

— Cik sen mēs neesam redzējušies! — LJn izmisīgas apņēmības pilna viņa paspieda Levina roku ar savu vēso plaukstu.

— Jūs mani neredzējāt, bet es jūs redzēju, — Levins teica, starojot prieka smaidā. — Es jūs redzēju, kad jūs braucāt no dzelzceļa stacijas uz Jergušovu.

— Kad? — viņa izbrīnā vaicāja.

— Jūs braucāt uz Jergušovu, — Levins atkārtoja, juzdams, ka slāpst no laimes, kas piepilda viņa dvēseli. «Un kā gan es drīkstēju savas domas par kaut ko ne visai nevainojamu saistīt ar šo aizkustinošo būtni! Un liekas arī, ka tas ir taisnība, ko teica Darja Aleksandrovna,» viņš domāja.

Stepans Arkadjičs paņēma Levinu pie rokas un aizveda pie Kareņina.

— Atļaujiet jūs iepazīstināt! — Viņš nosauca viņu abu vārdus.

— Ļoti patīkami atkal sastapties, — Aleksejs Aleksandrovičs salti teica, paspiezdams Levinam roku.

— Jūs esat pazīstami? — Stepans Arkadjičs izbrīnījies jautāja.

— Mēs pavadījām kopā trīs stundas vagonā, — Levins smaidot teica, — un izgājām ieintriģēti kā no masku balles, vismaz es.

— Lūk, kā! Laipni lūdzu! — Stepans Arkadjičs sacīja, norādot ēdamistabas virzienā.

Vīrieši iegāja ēdamistabā un devās pie uzkožamo galda, uz kura bija sarindotas sešas degvīna šķirnes un tikpat daudz siera šķirņu ar sudraba lāpstiņām un bez lāpstiņām, ikri un kaviārs, siļķes, dažādu šķirņu konservi un šķīvji ar plānām franču maizes šķēlītēm.

Vīrieši pulcējās pie smaržīgajiem degvīniem un uzkožamiem, un saruna par Polijas pārkrievošanos, kas bija risinājusies starp Sergeju Ivanoviču Kozniševu, Kareņinu un Pescovu, pierima pusdienu gaidās.

Sergejs Ivanovičs, kas tā kā neviens prata visabstraktāko un nopietnāko strīdu nobeigt ar negaidīti uzbērtu asprātības sāli un ar to ieviest strīdniekos gluži jaunu noskaņojumu, izdarīja to arī tagad.

Aleksejs Aleksandrovičs centās pierādīt, ka Polijas pārkrievošanai jānorisinās vienīgi to augsto principu rezultātā, kurus tur izplatīs krievu administrācija.

Pescovs aizstāvēja ieskatu, ka viena tauta asimilē otru tikai tad, ja tā sastāda iedzīvotāju vairākumu.

Kozniševs atzina kā vienu, tā otru, taču ar ierobežojumiem. Bet, izejot no viesistabas, Kozniševs, lai noslēgtu sarunu, smaidot sacīja:

— Tāpēc cittautiešu pārkrievošanai ir tikai viens līdzeklis — radīt pēc iespējas vairāk bērnu. Lūk, mēs abi ar brāli šai virzienā darbojamies vissliktāk. Bet jūs, kungi, precētie vīri, sevišķi jūs, Stepan Arkadjič, darbojaties visai patriotiski; cik tad jums ir? — viņš vaicāja namatēvam, laipni smaidot un sniedzot tam piepildīšanai savu mazo glāzīti.

Visi iesmējās, bet sevišķi jautri smējās Stepans Arkadjičs.

— Jā, tas gan ir vislabākais līdzeklis! — viņš teica, gremodams sieru un ieliedams pasniegtajā glāzītē kādu pavisam sevišķas šķirnes degvīnu. Ar šo joku saruna patiešām izbeidzās.

— Šis sieriņš nav slikts. Vai nevēlaties? — namatēvs sacīja. — Vai patiešām tu atkal biji uz vingrošanu? — viņš vērsās pie Levina, aptaustīdams ar kreiso roku viņa muskuļus. Levins pasmaidīja, savilka roku, un zem Stepana Arkadjiča pirkstiem kā apaļš siera ritulis pacēlās smalka vilnas auduma segts tēraudciets izcilnis.

— Tas tik ir bicepss! Kā Simsonam!

— Jā, lāču medībām, es domāju, ir vajadzīgs liels fizisks spēks, — Aleksejs Aleksandrovičs teica, kaut gan par medībām viņam bija ļoti miglains priekšstats; to sacīdams, viņš zieda sieru uz maizītes un pārspieda pušu maizes mīkstumu, plānu kā tīmeklis.

Levins pasmaidīja.

— Nemaz ne! Gluži otrādi, lāci var nošaut pat bērns, — viņš teica, ar vieglu palocīšanos dodams ceļu dāmām, kas kopā ar namamāti pienāca pie uzkožamo galda.

— Jūs esot nomedījis lāci, kā man stāsta, — Kitija teica, velti pūlēdamās ar dakšiņu satvert nepaklausīgo, slideno sēni un sapurinādama mežģines, caur kurām mirdzēja viņas baltā roka. — Vai tad pie jums tur ir lāči? — viņa, pusgriezienā stāvēdama un pavērusi pret viņu savu daiļo galviņu, smaidot vaicāja.

Likās, nebija nekā neparasta vārdos, ko viņa izteica, bet kāda neizsakāma nozīme Levina sirdī bija katram viņas vārdam, katrai skaņai, katrai viņas lūpu, acu, roku kustībai, kad viņa to sacīja! Tur bija gan lūgums piedot, gan uzticēšanās viņam, gan glāsts, maigs un bikls glāsts, gan solījums, gan cerība, gan mīlestība, kurai viņš nevarēja neticēt un kura slāpēja viņu laimē.

— Nē, mēs bijām Tveras guberņā. Atceļā no turienes es vagonā satikos ar jūsu bofreru jeb ar jūsu bofrera māsasvīru, — viņš ar smaidu teica. — Tā bija jocīga tikšanās.

Un Levins jautri un jocīgi pastāstīja, kā viņš, visu nakti negulējis, puskažociņā ģērbies, ielauzies Alekseja Aleksandroviča kupejā.

— Konduktors — gluži pretēji sakāmvārdam — gribēja vērtēt mani pēc cepures un sviest ārā, bet es tūlīt sāku runāt augstā stilā, un … arī jūs, — viņš teica, pavērsdamies pret Kareņinu, bet aizmirsis tā vārdu, — sākumā mani vērtējāt pēc puskažociņa un gribējāt dzīt ārā, bet vēlāk aizstāvējāt, par ko esmu jums ļoti pateicīgs.

— Vispār pasažieru tiesības vietu izvēlē ir ļoti nenoteiktas, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja, slaucīdams kabatas lakatiņā pirkstu galus.

— Es redzēju, ka jūs nevarat izšķirties, ko ar mani darīt, — Levins, labsirdīgi smaidot, teica, — tad es pasteidzos uzsākt gudru sarunu, lai jūs aizmirstu manu puskažociņu.

Sergejs Ivanovičs, turpinādams sarunāties ar namamāti un ar vienu ausi klausīdamies brālī, pašķielēja uz viņu. «Kas ar viņu šodien notiek? īsts uzvarētājs,» viņš nodomāja. Viņš nezināja, ka Levins jūtas tā, it kā tam būtu izauguši spārni. Levins zināja, ka Kitija dzird viņa vārdus un ka tai patīk viņā klausīties. Un tikai tas viņu nodarbināja. Ne vien šai istabā, bet visā pasaulē bija vienīgi viņš, kļuvis pats sev ļoti svarīgs, un viņa. Viņš jutās pacelts tādos augstumos, ka reiba galva, un tur, kaut kur tālu lejā, atradās visi šie labie un mīļie Kareņini, Oblonski un visa pasaule.

Gluži nemanot, pat nepaskatījies uz viņiem abiem, bet tā, it kā nebijis vairs nevienas citas vietas, Stepans Arkadjičs nosēdināja pie galda Levinu blakus Kitijai.

— Nu, un tu sēdies kaut vai šeit! — viņš Levinam teica.

Pusdienas bija labas, tāpat kā trauki, pret kuriem Stepans Arkadjičs bija ļoti izvēlīgs. MariLuiz vira bija izdevusies lieliski; miniatūrie pīrādziņi, kas mutē izkusa, bija nevainojami. Divi sulaiņi un Matvejs baltās kravatēs veica savu darbu pie ēdieniem un dzērieniem nemanāmi, klusi un veiksmīgi. No materiālās puses pusdienas bija izdevušās; ne mazāk tās bija izdevušās arī no nemateriālās puses. Tērzēšana, gan vispārēja, gan dalīta, neapklusa ne mirkli un uz pusdienu beigām kļuva tik rosīga, ka vīrieši piecēlās no galda, nemitēdamies runāt, un pat Aleksejs Aleksandrovičs bija atdzīvojies.

X

Pescovam patika novadīt sarunu līdz beigām, un viņš neapmierinājās ar Sergeja Ivanoviča teikto — jo vairāk tāpēc, ka juta savu ieskatu nepareizumu.

— Es nekad neesmu atzinis, — viņš teica Aleksejam Aleksandrovičam viras pasniegšanas laikā, — par galveno tikai apdzīvotības biezību vien, bet gan savienojumā ar pamatiem, nevis ar principiem.

— Man liekas, — Aleksejs Aleksandrovičs gausi un nesteidzīgi atbildēja, — ka tas ir viens un tas pats. Manuprāt, ietekmēt otru tautu var tikai tāda tauta, kura pati ir augstāk attīstīta, kurai…

Tas jau ir tas jautājums, — Pescovs pārtrauca savā basa balsī, arvien steigdamies izsacīt savas domas un, šķiet, arvien teikdams savu sakāmo ar visu sirds degsmi, — ko uzskatīt par augstāko attīstību? Angļi, franči, vācieši — kuri no tiem atrodas uz augstākas attīstības pakāpes? Kuri no tiem pārtautos viens otru? Mēs redzam, ka Reina kļuvusi franciska, bet vācieši taču nestāv zemāk! — viņš sauca. — Te ir kāds cits likums!

— Man liekas, ka ietekme vienmēr būs īstas izglītības pusē, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja, mazliet paceldams uzacis.

— Bet ko tad mēs varam uzskatīt par īstas izglītības pazīmēm? — Pescovs jautāja.

— Es domāju, ka šīs pazīmes ir zināmas, — Aleksejs Aleksandrovičs teica.

— Vai tiešām tās ir skaidri zināmas? — Sergejs Ivanovičs ar smalku smaidu iejaucās sarunā. — Tagad ir atzīts, ka īsta izglītība ir tikai tīri klasiskā; tomēr mēs redzam, ka abas puses nikni strīdas, un nevar noliegt, ka arī pretējai nometnei nebūtu spēcīgu argumentu savā labā.

— Jūs esat klasiķis, Sergej Ivanovič. Vai atļausiet ieliet sarkano? — Stepans Arkadjičs vaicāja.

— Es te neizsaku savus ieskatus par vienu vai otru izglītības veidu, — Sergejs Ivanovičs ar pieļāvīgu smaidu — kā bērnam — atbildēja, pasniegdams viņam savu glāzi, — es tikai saku, ka abām pusēm ir savi nopietni pamatojumi, — viņš turpināja, vērsdamies pie Alekseja Aleksandroviča. — Esmu klasiķis pēc izglītības, bet šai strīdā es personīgi neatrodu savu vietu. Es neredzu skaidru pierādījumu, kāpēc klasiskajām zinātnēm jādod priekšroka salīdzinājumā ar reālajām.

— Dabaszinātnēm ir tikpat pedagoģiski audzinoša ietekme, — Pescovs uztvēra. — Ņemiet kaut vai astronomiju, ņemiet botāniku, zooloģiju ar tās vispārējo likumību sistēmu!

— Es nevaru tam pilnīgi piekrist, — Aleksejs Aleksandrovičs atbildēja. — Man liekas, ka nevar neatzīt to apstākli, ka jau pats valodu formu pētīšanas process jo labvēlīgi ietekmē garīgo attīstību. Turklāt nevar noliegt arī to, ka klasisko rakstnieku ietekme ir augstākā mērā tikumiska, turpretim dabaszinātņu mācīšana, par nelaimi, arvien ir savienota ar tām kaitīgajām melu mācībām, kas ir mūsu laikmeta ļaunākā sērga.

Sergejs Ivanovičs gribēja kaut ko iebilst, bet Pescovs savā tumīgajā basā viņu pārtrauca. Viņš sāka dedzīgi pierādīt šādas domas nepareizību. Sergejs Ivanovičs mierīgi gaidīja, kad tam dos vārdu, acīm redzot jau sagatavojis graujošus iebildumus.

— Tomēr, — Sergejs Ivanovičs teica ar smalku smaidu, vērsdamies pie Kareņina, — nevar nepiekrist, ka grūti ir gluži pilnīgi nosvērt visas vienu un otru zinātņu labās un sliktās puses un ka jautājums, kurām no šīm zinātnēm dot priekšroku, nebūtu tik ātri un galīgi atrisināts, ja klasiskās izglītības pusē nebūtu tieši tās priekšrocības, ko jūs nupat minējāt: tikumiskās — disons le motx — antinihilistiskās ietekmes.

— Bez šaubām.

— Ja klasisko zinātņu pusē nebūtu šās antinihilistiskās ietekmes priekšrocības, mēs domātu daudz ilgāk, abu pušu pamatojumus un iebildumus apsvērtu daudz nopietnāk, — Sergejs Ivanovičs ar smalku smaidu turpināja, — mēs ļautu lielāku plašumu kā vienam, tā otram virzienam. Bet tagad mēs zinām, ka šajos klasiskās izglītības zāļu graudiņos slēpjas antinihilisma dziedinošais spēks, un mēs droši ieteicam šos zāļu graudiņus saviem pacientiem… Bet ja nu viņos nav šā dziedinošā spēka? — viņš nobeidza, atkal uzbērdams asprātības sāli.

Kad Sergejs Ivanovičs palaida savus zāļu graudiņus, visi sāka smiet, bet sevišķi skaļi un jautri smēja Turovcins, kas beidzot bija sagaidījis kaut ko jocīgu, ko viņš visu laiku gaidīja, klausoties sarunā.

Aicinot Pescovu, Stepans Arkadjičs nebija kļūdījies. Pescovam klātesot, gudra saruna nevarēja apklust ne mirkli. Tikko Sergejs Ivanovičs bija nobeidzis šo sarunu ar joku, Pescovs tūdaļ uzsāka jaunu.

— Nevar piekrist pat tam, — viņš teica, — ka valdībai būtu šāds nolūks. Kā redzams, valdība vadās no vispārējiem apsvērumiem, paliekot indiferenta pret ietekmēm, kādas var radīt tās spertie soļi. Tā, piemēram, sieviešu izglītības jautājums taču būtu jāuzskata par kaitīgu, bet valdība dibina sieviešu kursus un universitātes.

Un saruna tūdaļ pārlēca uz jaunu tematu — par sieviešu izglītību.

Aleksejs Aleksandrovičs izsacīja domu, ka sieviešu izglītības jautājumu parasti sajaucot ar jautājumu par sieviešu brīvību, un tikai tāpēc tas būtu uzskatāms par kaitīgu.

— Es esmu gluži pretējos ieskatos un domāju, ka šie divi jautājumi ir nešķirami saistīti, — Pescovs teica, — tas ir burvju loks. Sievietei ir laupītas tiesības izglītības trūkuma dēļ, bet izglītības trūkuma cēlonis ir beztiesiskais stāvoklis. Nevajag aizmirst, ka sievietes verdzināšana ir tik milzīga un tik sena, ka bieži vien mēs negribam saskatīt to bezdibeni, kas šķir mūs no viņām, — viņš teica.

— Jūs sacījāt — tiesības, — Sergejs Ivanovičs teica, nogaidījis, kad Pescovs apklust, — tiesības ieņemt advokātu, pilsētas domnieku, pārvalžu priekšnieku amatus, tiesības būt par valsts ierēdni, par parlamenta locekli.

— Bez šaubām.

— Bet, ja sievietes retos izņēmumos arī spētu pildīt šos amatus, tad tomēr, man šķiet, jūs nepareizi lietojat vārdu «tiesības». Pareizāk būtu sacīt — pienākumi. Ikviens taču piekritīs, ka, pildot kādu advokāta, pilsētas domnieka vai telegrāfā ierēdņa amatu, mēs jūtam, ka pildām pienākumu. Un tāpēc pareizāk ir teikt, ka sievietes meklē pienākumus — un pilnīgi likumīgi. Un šo viņu vēlēšanos palīdzēt kopīgajā vīriešu darbā var tikai apsveikt.

— Gluži pareizi, — Aleksejs Aleksandrovičs apliecināja. — Jautājums, manuprāt, ir tikai tāds, vai viņas spējīgas pildīt šos pienākumus.

— Jādomā, ka būs ļoti spējīgas, — Stepans Arkadjičs piebilda, — kad viņu vidū būs izplatīta izglītība. To mēs redzam …

— Bet paruna? — iesaucās kņazs, kas jau sen bija sācis ieklausīties sarunā un spīdināja savas mazās, izsmējīgās ačteles. — Paša meitām dzirdot, var sacīt: gari mati…

— Gluži tāpat domāja arī par nēģeriem līdz viņu atbrīvošanai no verdzības! — Pescovs dusmīgi teica.

— Man tikai liekas dīvaini, ka sievietes meklē jaunus pienākumus, — Sergejs Ivanovičs teica, — kurpretim vīrieši, kā mēs to, diemžēl, redzam, no tiem parasti vairās.

— Pienākumi ir saistīti ar tiesībām — ar varu, naudu, godu: sievietes pēc tā arī tiecas, — Pescovs sacīja.

— Tas iznāk tāpat, kā kad es meklētu tiesības kļūt par zīdītāju un sūrotos, ka sievietēm maksā, bet man negrib maksāt, — vecais kņazs teica.

Turovcins skaļi iesmējās, un Sergejs Ivanovičs nožēloja, ka nav pateicis šo joku pats. Pat Aleksejs Aleksandrovičs pasmaidīja.

— Jā, bet vīrietis nevar zīdīt, — Pescovs sacīja, — turpretim sieviete …

— Nē, kāds anglis uz kuģa esot zīdījis savu bērnu, — vecais kņazs teica, atļaudamies šo sarunas vaļību savu meitu klātbūtnē.

— Cik ir tādu angļu, tik būs arī sieviešu ierēdņu amatos, — Sergejs Ivanovičs nu jau teica.

— Jā, bet ko lai iesāk meitene, kurai nav ģimenes? — Stepans Arkadjičs nostājās sieviešu pusē, atcerēdamies Cibisovu, par kuru tas visu laiku domāja, juzdams līdzi Pescovam un atbalstīdams to strīdā.

— Ja sīkāk iedziļinātos tās meitenes dzīvē, tad jūs gan atrastu, ka šī meitene pametusi ģimeni, vai nu savējo, vai māsas ģimeni, kur tā varētu rast sievietes nodarbību, — Darja Aleksandrovna ar īgnumu teica, negaidot iejaukdamās sarunā, jo laikam gan nojauta, par kādu meiteni Stepans Arkadjičs te runā.

— Bet mēs taču stāvam par principu, par ideālu! — Pescovs skaņā basā oponēja. — Sieviete grib iegūt tiesības būt neatkarīga, izglītota. Viņa jūtas nospiesta un nomākta, apzinoties, ka viņai nav iespējams to panākt.

— Bet es jūtos nospiests un nomākts tāpēc, ka mani nepieņems bērnu namā par zīdītāju, — vecais kņazs atkal teica Turovcinam par lielu prieku; aiz smiekliem tam izslīdēja sparģelis un iekrita ar resgali mērces traukā.

XI

Kopīgajā sarunā piedalījās visi, izņemot Kitiju un Levinu. Sākumā, kad runāja par vienas tautas iespaidu uz otru tautu, Levinam neviļus nāca prātā domas, kas tam bija sakāmas šai jautājumā; bet šīs domas, kas agrāk tam likās tik svarīgas, tagad viņa galvā šaudījās kā pa sapņiem un viņš nejuta pret tām vairs ne mazāko interesi. Viņam likās pat savādi, ka runātāji te noņemas, strīdēdamies par to, kas nevienam nav vajadzīgs. Gluži tāpat arī Kitijai, šķiet, būtu vajadzējis interesēties par to, ko viņi tur runāja par sieviešu tiesībām un izglītību. Cik reižu viņa nebija par to domājusi, atcerēdamās savu ārzemju draudzeni Vareņku, tās smago atkarību, cik reižu nebija domājusi arī par sevi, par to, kas ar viņu notiks, ja viņa neizies pie vīra, un cik reižu nebija strīdējusies par to ar savu māsu! Bet tagad šis jautājums viņu itin nemaz neinteresēja. Viņai un Levinam bija pašiem sava saruna un pat ne saruna, bet kaut kāda noslēpumaina tuvība, kas ar katru mirkli viņus jo vairāk sasaistīja un viņos abos izraisīja priecīgas baiļu jūtas tā nezināmā priekšā, kur viņi devās.

Sākumā Levins uz Kitijas jautājumu, kā viņš pagājušajā gadā karietē varējis viņu ieraudzīt, pastāstīja, kā nācis pa lielceļu no pļavas un sastapis viņu braucam.

— Tas bija agrā agrā rītā. Jūs droši vien bijāt tikko pamodusies. Jūsu maman vēl gulēja savā kaktiņā. Bija brīnišķīgs rīts. Es eju un domāju, — kas gan tur brauc četrjūga karietē? Skaists četrjūgs ar zvārguļiem, un uz mirkli jūs pazibējāt manā priekšā, un es redzu jūs logā — jūs sēžat, lūk, tā un abām rokām turat naktscepures saites un esat nogrimusi kaut kādās šausmīgi dziļās domās, — viņš smaidot stāstīja. — Kā gan es vēlētos zināt, par ko jūs toreiz domājāt! Par kaut ko svarīgu?

«Vai tikai es nebiju izspūrusi?» viņa nodomāja; bet, redzēdama jūsmīgo smaidu, kādu Levinā izraisīja sīka jo sīka šās tikšanās atcere, Kitija sajuta, ka, gluži otrādi, — viņa tai rītā ir izskatījusies ļoti labi. Viņa nosarka un priecīgi iesmējās.

— Patiešām neatceros.

— Cik Turovcins garšīgi smejas! — Levins teica, priecādamies par tā valgajām acīm un kratīšanos nevaldāmos smieklos.

— Vai jūs sen viņu pazīstat? — Kitija vaicāja.

— Kas gan viņu nepazīst!

— Un es redzu, jūs domājat, ka viņš ir slikts cilvēks.

— Nevis slikts, bet niecīgs.

— Un nav taisnība! Un ne mirkli ilgāk vairs tā nedomājiet! — Kitija sacīja. — Arī es par viņu biju ļoti sliktās domās, bet viņš ir, viņš ir — ļoti mīļš un apbrīnojami labs cilvēks. Viņam ir zelta sirds.

— Kā tad jūs varējāt iepazīt viņa sirdi?

— Mēs abi esam lieli draugi. Es ļoti labi viņu pazīstu. Pagājušajā ziemā, drīz pēc tam… kad jūs pie mums bijāt, — viņa izteica ar vainīgu un reizē uzticīgu smaidu, — Dollijai visi bērni gulēja ar šarlaku, un Turovcins kaut kā nejauši bija iegriezies viņu mājā. Un vai jūs varat iedomāties, — viņa čukstus stāstīja, — viņam Dollijas kļuva tik žēl, ka viņš tur palika un sāka tai palīdzēt kopt slimos bērnus. Jā, un tā viņš nodzīvoja viņu mājā trīs nedēļas un kopa bērnus gluži kā aukle.

— Es stāstu Konstantinam Dmitričam par Turovcinu šarlaka laikā, — viņa teica, pieliekusies pie māsas.

— Jā, apbrīnojami jauks! — Dollija teica, ar lēnprātīgu smaidu paskatījusies uz Turovcinu, kas juta, ka runā par viņu. Levins vēlreiz pameta skatienu uz Turovcinu un izbrīnījās, ka agrāk nav izpratis, cik jauks šis cilvēks.

— Piedodiet, piedodiet, un nekad vairs nedomāšu nelabi par cilvēkiem! — viņš jautri teica, no sirds izsacīdams to, ko pašreiz juta.

XII

Aizsāktajā sarunā par sieviešu tiesībām bija kutelīgi, dāmu klātbūtnē nepieļaujami jautājumi par tiesību nevienlīdzību laulībā. Pescovs pusdienu laikā vairākkārt pieskārās šiem jautājumiem, bet Sergejs Ivanovičs un Stepans Arkadjičs viņu uzmanīgi atvairīja.

Kad visi piecēlās no galda un dāmas aizgāja, Pescovs nedevās tām līdzi, bet griezās pie Alekseja Aleksandroviča un sāka izklāstīt šās nevienlīdzības galveno cēloni. Pēc viņa domām, laulāto nevienlīdzība slēpjoties tai apstāklī, ka sievas neuzticību un vīra neuzticību kā likums, tā sabiedriskā doma nesodot vienādi.

Stepans Arkadjičs steigšus pienāca pie Alekseja Aleksandroviča un piedāvāja tam aizpīpēt.

— Nē, es nepīpēju, — Aleksejs Aleksandrovičs mierīgi atbildēja un, it kā ar nolūku gribēdams rādīt, ka viņš nebaidās no šādas sarunas, ar saltu smaidu vērsās pie Pescova.

— Es domāju, ka šo uzskatu pamatojums slēpjas pašā lietu būtībā, — viņš teica un gribēja iziet viesistabā, bet te pēkšņi negaidot ierunājās Turovcins, vērsdamies pie Alekseja Aleksandroviča.

— Bet vai jūs esat dzirdējuši par Prjačņikovu? — Turovcins jautāja, izdzertā šampanieša sakurināts un jau sen gaidījis izdevību izbeigt savu klusēšanu, kas viņu nomāca. — Vasja Prjačņikovs, — viņš teica, labsirdīgi smaidīdams ar savām valganajām un sārtajām lūpām un uzrunādams galvenokārt pašu ievērojamāko viesi — Alekseju Aleksandroviču, — kā man šodien stāstīja, esot Tverā šāvies divkaujā ar Kvitski un to nogalinājis.

Cilvēkam vienmēr liekas, ka allaž, kā par spīti, viņš apdauza taisni slimo un vārīgo vietu, un tā arī tagad Stepans Arkadjičs juta, ka saruna šodien, kā par nelaimi, ik mirkli skar Alekseja Aleksandroviča vārīgo vietu. Stepans Arkadjičs atkal jau gribēja izvadīt māsasvīru viesistabā, bet pats Aleksejs Aleksandrovičs ar ziņkāri ievaicājās:

— Kādēļ tad Prjačņikovs duelējies?

— Sievas dēļ. Viņš rīkojās kā vīrs! Izsauca uz divkauju un nošāva!

— A! — Aleksejs Aleksandrovičs vienaldzīgi teica un, pacēlis uzacis, izgāja viesistabā.

— Kā es priecājos, ka jūs atnācāt! — Dollija ar izbiedētu smaidu viņam teica, satikusi to caurstaigājamā viesistabā. — Man ar jums jāparunā. Apsēdīsimies šeit!

Aleksejs Aleksandrovičs ar to pašu vienaldzības iz

teiksmi, kādu tam piešķīra augšup saceltās uzacis, apsēdās Darjai Aleksandrovnai blakus un māksloti pasmaidīja.

— Jo labāk, — viņš sacīja, — jo arī es gribēju nupat jūsu priekšā atvainoties un tūdaļ atvadīties. Rīt man jābrauc projām.

Darja Aleksandrovna bija cieši pārliecināta par Annas nevainīgumu un juta, ka nobāl, un lūpas tai trīcēja dusmās pret šo salto, nejūtīgo cilvēku, kas tik mierīgi nolēmis pazudināt viņas nevainīgo draudzeni.

— Aleksej Aleksandrovič, — viņa iesāka, ar izmisīgu apņēmību raudzīdamās tam acīs. — Es jums pirmīt vaicāju par Annu, bet jūs man neatbildējāt. Kā viņai klājas?

— Darja Aleksandrovna, man liekas, viņa ir vesela, — Aleksejs Aleksandrovičs, Dollijā neskatīdamies, atbildēja.

— Aleksej Aleksandrovič, piedodiet man, man nav tiesību … bet es mīlu un cienu Annu gluži kā savu māsu; es lūdzu, ļoti lūdzu jūs pateikt man, kas starp jums abiem noticis! Kādā pārkāpumā jūs viņu vainojat?

Aleksejs Aleksandrovičs saviebās un, gandrīz pavisam pievēris acis, nokāra galvu.

— Es domāju, ka jūsu vīrs jau pateicis jums tos iemeslus, kuru dēļ es uzskatu par vajadzīgu grozīt savas līdzšinējās attiecības pret Annu Arkadjevnu, — viņš sacīja, neskatīdamies Dollijai acīs un ar nepatiku noraudzīdamies uz Ščerbacki, kas tai brīdī gāja cauri viesistabai.

— Es neticu, neticu, nespēju tam ticēt! — Dollija ar enerģisku kustību iesaucās, pie krūiīm sažņaugdama savas kaulainās rokas. Viņa strauji piecēlās un uzlika savu roku Aleksejam Aleksandrovičam uz piedurknes. — Mūs te traucēs. Ieiesim, lūdzu, šeit!

Dollijas satraukums Alekseju Aleksandroviču ietekmēja. Viņš piecēlās un padevīgi devās tai līdzi uz klases istabu. Viņi apsēdās pie galda, kas bija pārklāts ar vaskadrānu, šur tur sagraizītu ar kabatas nažiem.

— Es neticu, neticu tam! — Dollija atkārtoja, cenzdamās ar acīm uztvert viņa izvairīgo skatienu.

— Nevar neticēt faktiem, Darja Aleksandrovna, — viņš teica, uzsvērdams vārdu faktiem.

— Bet ko tad viņa ir izdarījusi? — Darja Aleksandrovna jautāja. — Ko tad īsti viņa ir izdarījusi?

— Viņa ir nonievājusi savus pienākumus un pievīlusi savu vīru. Lūk, ko viņa izdarījusi, — viņš. sacīja.

— Nē, nē, nevar būt! Nē, dieva dēļ, jūs esat maldījies, — Dollija teica, paceldama rokas pie deniņiem un aizvērdama acis.

Aleksejs Aleksandrovičs salti un ar lūpām vien pasmaidīja, gribēdams viņai un arī sev pašam rādīt, ka ir nešaubīgi pārliecināts; bet, kaut arī Dollijas karstā aizstāvība nesatricināja šo pārliecību, tomēr tā plosīja viņa brūci. Viņš sāka runāt dedzīgāk.

— Ir visai grūti maldīties, ja sieva pati to paziņo savam vīram. Pasludina, ka astoņi laulības dzīves gadi un dēls — tas viss esot maldi un ka viņa gribot sākt dzīvot dzīvi no sākuma, — viņš dusmīgi sacīja, nošņākdamies caur degunu.

— Anna un netikums — es nespēju to savienot, nespēju tam ticēt.

— Darja Aleksandrovna! — viņš teica, tagad tieši ieskatīdamies labsirdīgajā un satrauktajā Dollijas vaigā un juzdams, ka mēle viņam negribot atraisās. — Es dārgi maksātu, ja būtu iespējams vēl kaut šaubīties. Kad es šaubījos, man bija grūti, tomēr vieglāk nekā tagad. Kad es šaubījos, man vēl bija cerība, bet tagad cerības vairs nav, un tomēr es vēl par visu to šaubos. Es tik ļoti par visu šaubos, ka pat ienīstu dēlu, un dažreiz neticu, ka tas ir mans dēls. Esmu ļoti nelaimīgs.

Viņam nevajadzēja to sacīt. Darja Aleksandrovna to saprata, tiklīdz viņš tai ielūkojās sejā; un viņai kļuva tā žēl, un ticība draudzenes nevainīgumam sašķobījās.

— Ak! Cik šausmīgi, cik tas ir šausmīgi! Bet vai tiešām tā ir taisnība, ka jūs esot nolēmis šķirties?

— Esmu nolēmis spert šo galējo soli. Nekas cits man vairs nav darāms.

— Vairs nav darāms, vairs nav darāms… — viņa ar asarām acīs atkārtoja. — Nē, ir gan kas darāms! — viņa iesaucās.

— Tas jau ir tas briesmīgākais šāda veida nelaimē, ka nav iespējams tā kā ikvienā citā — tuva cilvēka zaudējumā, nāvē — nest savu krustu, bet te ir jārīkojas, — viņš sacīja, it kā uzminēdams viņas domu. — Jārod izeja no tā pazemojošā stāvokļa, kādā esi nostādīts; nevar dzīvot trijatā.

— Es saprotu, es to ļoti labi saprotu, — Dollija teica un nokāra galvu. Viņa brīdi klusēja, domādama par sevi, par savu ģimenes nelaimi un pēkšņi ar enerģisku kustību pacēla galvu un lūdzot salika rokas. — Bet pagaidiet taču! Jūs esat kristietis. Padomājiet par viņu! Kas ar viņu notiks, ja jūs viņu pametīsiet?

— Esmu jau domājis, Darja Aleksandrovna, un ļoti daudz esmu domājis, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja. Viņa vaigus pārklāja sārti plankumi, un blāvās acis raudzījās tai tieši sejā. Darjai Aleksandrovnai tagad jau no visas sirds bija viņa žēl. — Tieši to jau es darīju toreiz, kad viņa pati man paziņoja par savu negodu; es atstāju, lai viss paliek pa vecam. Es tai devu labošanās iespēju, es centos viņu glābt. Bet kas notika? Viņa neizpildīja manu visvieglāko prasību — ievērot pieklājību, — viņš iekaisdams runāja. — Glābt var tādu cilvēku, kas pats negrib iet bojā, bet, ja raksturs tik samaitāts, izvirtis, ka pati bojā eja viņai šķiet glābiņš, ko gan tad lai dara?

— Visu, tikai ne šķirties! — Darja Aleksandrovna atbildēja.

— Bet ko tad visu?

— Nē, tas ir šausmīgi. Viņa būs bezvīra sieva, viņa aizies bojā!

— Ko tad es varu darīt? — Aleksejs Aleksandrovičs teica, saceldams plecus un uzacis. Atceroties sievas pēdējo pārkāpumu, viņš tik ļoti noskaitās, ka atkal kļuva tikpat vēss kā sarunas sākumā. — Es jums ļoti pateicos par jūsu līdzjūtību, bet nu man ir laiks, — viņš teica pieceldamies.

— Nē, pagaidiet! Jūs nedrīkstat viņu pazudināt. Pagaidiet, es jums izstāstīšu par sevi. Es apprecējos, un vīrs mani pievīla; dusmās, greizsirdībā es gribēju visu pamest, es gribēju pati… Bet es atjēdzos, un kurš gan bija tas, kas mani izglāba? Tā bija Anna. Un, lūk, es dzīvoju. Bērni aug, vīrs atgriežas ģimenē un atzīst savu maldīšanos, kļūst tīrāks, labāks, un es dzīvoju… Esmu piedevusi, un arī jums ir jāpiedod!

Aleksejs Aleksandrovičs klausījās, bet Dollijas vārdi viņu vairs neietekmēja. Viņa dvēselē atkal bija sacēlies tāds pats niknums kā toreiz, kad viņš izlēma pieprasīt šķiršanos. Viņš noskurinājās un sāka runāt griezīgā, skaļā balsī:

— Piedot es nevaru un negribu, un uzskatu, ka tas būtu netaisni. Es šās sievietes dēļ esmu darījis visu, un viņa visu to ir ieminusi dubļos, jo dubļi tai piedienīgi. Es neesmu ļauns cilvēks, es nekad neviena neesmu nīdis, bet viņu es nīstu ar visiem savas dvēseles spēkiem un nespēju tai arī piedot tieši tāpēc, ka pārāk ienīstu viņu par visu to ļaunumu, ko viņa man nodarījusi! — viņš izsacīja ar dusmu asarām balsī.

— Mīliet tos, kas jūs ienīst… — Darja Aleksandrovna bikli čukstēja.

Aleksejs Aleksandrovičs nicinot pasmīnēja. To viņš sen zināja, bet tas nebija piemērojams viņa gadījumam.

— Mīliet tos, kas jūs ienīst, taču mīlēt tos, kurus tu pats nīsti, nav iespējams. Piedodiet, ka es jūs sarūgtināju! Katram jau savu bēdu diezgan! — Un savaldījies Aleksejs Aleksandrovičs mierīgi atvadījās un aizbrauca.

XIII

Kad visi piecēlās no galda, Levinam gribējās doties līdzi Kitijai uz viesistabu, bet viņš baidījās, vai viņai nebūs nepatīkami, ja viņš tik pārāk atklāti sāks tai ik uz soļa sekot. Viņš palika vīriešu pulciņā, piedalīdamies vispārējā sarunā, un, pat neskatīdamies uz Kitiju, juta viņas kustības, viņas skatienus un arī to vietu, kur viņa viesistabā atradās.

Viņš jau tagad pat un bez mazākās piespiešanās pildīja to solījumu, ko bija tai devis — arvien domāt par visiem cilvēkiem tikai labu un allaž visus mīlēt. Bija sākusies saruna par zemnieku kopienu, kurā Pescovs saskatīja kādu īpašu dīgli, ko tas apzīmēja par kora dīgli.

Levins nepiekrita ne Pescovam, ne brālim, kas kaut kā savā vīzē gan atzina, gan arī neatzina krievu zemnieku kopienas nozīmi. Bet Levins ar tiem abiem sarunājās, cenzdamies tos tikai samierināt un mīkstināt viņu pretrunas. Viņš nemaz nedomāja par to, ko pats runā, un vēl jo mazāk domāja par to, ko runāja viņi, viņš vēlējās tikai vienu — lai viņiem un visiem būtu labi un patīkami. Tagad viņš zināja, ka svarīgs tikai viens. Un šis viens sākumā atradās tur, viesistabā, bet tad sāka virzīties uz priekšu un apstājās pie durvīm. Negriezdamies apkārt, Levins sajuta uz sevi vērsto skatienu un smaidu un nespēja nepagriezties uz to pusi. Viņa stāvēja durvīs kopā ar Ščerbacki un raudzījās Levinā.

— Man likās, ka jūs dodaties pie klavierēm, — viņš teica, pieiedams tai klāt. — Lūk, kā man trūkst laukos: mūzikas.

— Nē, mēs nācām tikai tāpēc, lai jūs aicinātu, un es pateicos, — viņa runāja, apbalvodama viņu ar smaidu kā ar dāvanu, — ka jūs nākat. Kas par prieku strīdēties? Nekad taču cits citu nepārliecinās.

— Jā, tas ir tiesa, — Levins teica, — pa lielākai daļai notiek tā, ka ļoti karsti strīdas tikai tāpēc, ka nekādi nevar izprast, ko īsti pretinieks grib pierādīt.

Levins bieži bija novērojis, klausoties pat ļoti gudru cilvēku strīdos, ka pēc milzīgas piepūles, pēc milzīga daudzuma vārdu un smalku loģisku secinājumu strīdnieki beidzot nonāk pie atziņas, ka tas, ko viņi tik ilgi pūlējušies viens otram pierādīt, jau sen, kopš paša strīda sākuma, tiem bijis zināms, bet ka viņiem patīk katram kas cits un ka viņi negrib nosaukt to, kas viņiem katram patīk, lai netiktu apstrīdēti. Levinam bieži bija gadījies, ka dažreiz strīda laikā viņš pēkšņi izprata to, kas pretiniekam patīk, un pēkšņi viņam pašam iepatikās tas pats, viņš tūlīt to atzina par pareizu, un tad visi iebildumi atkrita kā nevajadzīgi; bet dažkārt viņš bija piedzīvojis arī pretējo: kad beidzot viņš izsacīja to, kas viņam patika un kādēļ viņš bija gudrojis savus pierādījumus, un ja vēl gadījās, ka viņš to izsacīja labi un sirsnīgi, pretinieks pēkšņi piekrita un beidza strīdēties. Lūk, tieši to Levins mēģināja Kitijai izskaidrot.

Viņa sarauca pieri, cenzdamās saprast. Bet, tiklīdz viņš sāka skaidrot, viņa jau izprata.

— Es saprotu: jāuzzina, par ko viņš strīdas, kas viņam patīk, tad var …

Viņa pilnīgi uzminēja un izteica viņa juceklīgi pausto domu. Levins priecīgi pasmaidīja: tik pārsteidzoša viņam likās šī pāreja no sarežģītā un daudzvārdīgā strīda ar Pescovu un brāli pie šās lakoniskās un skaidrās vissarežģītāko domu izmaiņas, kas notika gandrīz bez vārdiem.

Ščerbackis atstāja viņus vienus, un Kitija, piegājusi pie atvērtā kāršu galdiņa, apsēdās, paņēma rokā krītu un sāka zīmēt uz jaunā, zaļā tūka koncentriskus apļus.

Viņi atsāka sarunu, kas bija risinājusies pie pusdienu galda: par sieviešu brīvību un darbu. Levins bija vienis prātis ar Darju Aleksandrovnu, ka neprecēta meitene varot atrast sev sievišķīgu nodarbību ģimenē. Savas domas viņš centās pierādīt, sacīdams, ka nevienā ģimenē nevarot iztikt bez palīdzes, ka ikvienā ģimenē, vai nabadzīgā, vai bagātā, esot vajadzīgas un jau esot aukles, vai nu algotas, vai arī radinieces.

— Nē, — Kitija teica nosarkusi, bet toties jo drosmīgāk raudzīdamās viņā ar savām patiesīgajām acīm, — meitene var nonākt tādos apstākļos, ka bez pazemojuma tai nav iespējams iekļauties ģimenē, bet pati…

Viņš to saprata no pusvārda.

— Jā! — viņš sacīja. — Jā, jā, jā, jums taisnība, jums taisnība!

Un viņš saprata visu, ko pie pusdienu galda bija centies pierādīt Pescovs, runādams par sieviešu brīvību, — saprata no tā vien, ka samanīja Kitijas sirdī bailes no vecmeitas likteņa un pazemojuma, un, Kitiju mīlēdams, izjuta šīs bailes un šo pazemojumu, un tūlīt atteicās no saviem iebildumiem.

Iestājās klusums. Viņa arvien vēl zīmēja ar krītu uz galda. Viņas acis staroja rāmā mirdzumā. Pakļaudamies tās noskaņai, viņš ar visu savu būtni izjuta arvien lielāku laimes spriegumu.

— Ak! Es jau visu galdu esmu sasvītrojusi! — viņa sacīja, nolika krītu un sakustējās, it kā gribētu celties.

«Kā tad es palikšu viens bez viņas?» Levins ar šausmām nodomāja un paņēma krītu. — Pagaidiet! — viņš teica, apsēzdamies pie galdiņa. — Es jau sen gribēju jums kaut ko jautāt.

Viņš tieši raudzījās tās glāstošajās, kaut arī izbiedētajās acīs.

— Lūdzu, jautājiet!

— Lūk, — viņš teica un uzrakstīja vārdu sākumu burtus: k, j, m, a, t, n, n, v, t, n, k, n, v, t, t? Šie burti nozīmēja: «Kad jūs man atbildējāt: tas nevar notikt, — vai tas nozīmēja, ka nekad vai tikai toreiz?» Nebija nekādas izredzes, ka viņa spētu izprast šo sarežģīto teikumu; bet viņš pavērās Kitijā ar tādu skatienu, it kā viņa dzīvība būtu atkarīga no tā, vai viņa sapratīs šos vārdus.

Viņa nopietni Levinā paraudzījās, tad atbalstīja saraukto pieri pret roku un sāka lasīt. Paretam viņa pacēla acis uz viņu, it kā ar skatienu jautādama: «Vai ir tā, kā es domāju?»

— Es sapratu, — viņa nosarkusi teica.

— Kas šis par vārdu? — viņš jautāja, norādīdams uz burtu «n», kas apzīmēja vārdu nekad.

— Tas apzīmē vārdu nekad, — viņa teica, — bet tas nav tiesa!

Viņš ātri noslaucīja uzrakstīto, pasniedza tai krītu un piecēlās. Viņa rakstīja: t, e, n, c, a.

Ieraugot viņus abus šādā brīdī, Dollijai pēkšņi aizmirsās visas bēdas, kas to bija pārņēmušas pēc sarunas ar Alekseju Aleksandroviču: viņa ieraudzīja sēžam Kitiju ar krītu rokās un ar biklu un laimīgu smaidu lūkojamies augšup Levinā, ieraudzīja pār galdu pārliekušos skaisto Levina stāvu ar degošām acīm, kas brīžam vērsās uz galdu, brīžam uz Kitiju. Pēkšņi viņa vaigs sāka starot: viņš bija sapratis. Tas nozīmēja: «Toreiz es nevarēju citādi atbildēt.»

Viņš paskatījās Kitijā bikli un jautājoši:

— Tikai toreiz?

— Jā, — viņas smaids atbildēja.

— Bet ta … bet tagad? — viņš jautāja.

— Nu, tad izlasiet! Es teikšu to, ko es vēlētos. Ko es loti vēlētos! — Viņa uzrakstīja vārdu sākuma burtus: k, j, v, a, u, p, b. Tas nozīmēja: «Kaut jūs varētu aizmirst un piedot bijušo.»

Viņš satvēra krītu saspringtiem, drebošiem pirkstiem, to salauzdams, un uzrakstīja šādu vārdu pirmos burtus: «Man nav ko aizmirst un piedot, es nekad neesmu beidzis jūs mīlēt.»

Viņa paskatījās Levinā ar sastingušu smaidu.

— Es sapratu, — viņa čukstēja.

Viņš apsēdās un uzrakstīja garu teikumu. Viņa visu saprata un, nejautādama tam — vai tā ir? — paņēma krītu, un tūlīt atbildēja.

Viņš ilgi nevarēja saprast, ko viņa uzrakstījusi, un vairākkārt lūkojās tai acīs. Viņam bija uznācis prāta aptumsums no laimes. Viņš nekādi nevarēja uzminēt tos vārdus, kādus tā bija domājusi; bet viņas daiļajās, priekā starojošajās acīs viņš izlasīja visu, kas tam bija jāzina. Un viņš uzrakstīja trīs burtus. Bet viņš vēl nebija beidzis rakstīt, kad viņa jau lasīja līdzi viņa rokai un pati pabeidza un uzrakstīja atbildi: — Jā.

— Secretaire spēlējat? — vecais kņazs vaicāja, pienācis klāt. — Nu, laiks būtu braukt, ja tu vēlies paspēt uz teātri.

Levins piecēlās un pavadīja Kitiju līdz durvīm.

Viņu sarunā viss bija pateikts: bija pateikts, ka viņa mīl viņu un ka pateiks tēvam un mātei, un ka rit no rīta viņš atbrauks.

XIV

Kad Kitija aizbrauca un Levins palika viens, viņš sajuta tādu nemieru bez viņas un tik nepārvaramu vēlēšanos ātrāk jo ātrāk nodzīvot līdz nākamās dienas rītam, kad viņš atkal to redzēs un uz visiem laikiem ar to savienosies, ka viņš nobijās kā no nāves no šīm četrpadsmit stundām, kas bija jāpavada bez viņas. Viņam bija nepieciešami būt kopā ar kādu un sarunāties, lai tikai nepaliktu vienatnē, lai tikai piekrāptu laiku. Stepans Arkadjičs tam būtu tīkamākais sarunu biedrs, taču tas devās, kā pats sacīja, uz kādu vakaru, bet patiesībā aizbrauca uz baletu. Levins tikai paguva viņam pateikt, i ka esot laimīgs un ļoti mīlot Stepanu Arkadjiču un nekad, nekad neaizmirsīšot to, ko tas viņa labā darījis. Stepana Arkadjiča skatiens un smaids liecināja, ka viņš pareizi saprot šīs Levina jūtas.

— Kā nu ir, vai nav vēl laiks mirt? — Stepans Arkadjičs teica, jūsmīgi spiezdams Levinam roku.

— Nnnē! — Levins sacīja.

Darja Aleksandrovna, atvadoties no Levina, viņu arī it kā apsveica, sacīdama:

— Cik es esmu priecīga, ka jūs atkal satikāties ar Kitiju, vecu draudzību vajag pienācīgi vērtēt.

Bet Levinam šie Darjas Aleksandrovnas vārdi bija nepatīkami. Viņai taču nesaprast, cik tas viss bija augsts un viņai neaizsniedzams, un viņa nedrīkstēja iedrošināties par to runāt.

Levins atvadījās no viņiem, bet, negribēdams palikt viens, pieķērās savam brālim.

— Uz kurieni tu brauksi?

— Es — uz sēdi.

— Tad es došos tev līdzi. Vai var?

— Kāpēc gan ne? Brauksim, — Sergejs Ivanovičs smaidot teica. — Kas ar tevi šodien notiek?

— Ar mani? Ar mani ir laime! — Levins teica, nolaizdams karietes logu, kad viņi bija sākuši braukt. — Tev nekait? Citādi trūkst elpas. Ar mani ir laime! Kāpēc tu vēl neesi apprecējies?

Sergejs Ivanovičs pasmaidīja.

— Es ļoti priecājos, liekas, ka viņa v ir krietna mei… — Sergejs Ivanovičs jau iesāka.

— Nerunā, nerunā, nerunā! — Levins iekliedzās, abām rokām satverdams viņu pie kažoka apkakles un savilkdams to ciešāk. «Viņa ir krietna meitene» — tie bija tik vienkārši, pelēki vārdi, kas nemaz neatbilda viņa jūtām.

Sergejs Ivanovičs jautri iesmējās, kas ar viņu gadījās reti.

— Tomēr drīkst taču pateikt, ka es ļoti priecājos par to.

— To varēs rīt, rīt — un vairāk nekā! Nekā, nekā, klusums! — Levins iesaucās un, vēlreiz savilcis tam kažoku jo ciešāk, piebilda: — Es tevi ļoti mīlu! Kā tad ir, vai es drīkstu piedalīties jūsu sēdē?

— Protams, drīksti.

— Par ko jūs šodien runāsiet? — Levins vaicāja, nemitēdamies smaidīt.

Viņi ieradās sēdē. Levins klausījās, kā sekretārs aizķerdamies lasa protokolu, acīm redzot pats neapjēgdams tā saturu; bet Levins jau no sekretāra sejas redzēja, cik tas mīļš, labs un krietns cilvēks. Tas bija redzams arī no tā, cik ļoti viņš apjuka un samulsa, lasot protokolu. Pēc tam sākās runas. Viņi strīdējās par kaut kādu summu atvēlēšanu un par kaut kādu cauruļu ierīkošanu, un Sergejs Ivanovičs iedzēla diviem sēdes dalībniekiem un kaut ko ilgi uzvarētāja balsī runāja; un cits dalībnieks, uzrakstījis kaut ko uz papīrīša, sākumā it kā sabijās, bet vēlāk atbildēja Sergejam Ivanovičam ļoti dzēlīgi un jauki. Un pēc tam Svijažskis (arī viņš te bija) tāpat runāja kaut ko ļoti skaisti un cildeni. Levins klausījās viņos un skaidri redzēja, ka nav ne to atvēlēto summu, ne cauruļu, ka viņi itin nemaz neskaišas, bet visi ir ļoti labi un krietni ļaudis un viss viņiem te norisinās itin mīļā, labā un jaukā saticībā. Nevienu viņi netraucē, un visiem ir patīkami. Un dīvainākais bija tas, ka Levins šodien viņiem visiem redzēja cauri, no vissīkākām agrāk nemanītām pazīmēm viņš uzminēja katra dvēseli un skaidri redzēja, ka tie visi ir labi cilvēki. īpaši viņu, Levinu, tie visi šodien ārkārtīgi mīlēja. Tas bija redzams no tā, kā tie ar viņu sarunājās, cik laipni, mīļi pat visi svešie viņā skatījās.

— Nu, vai tu esi apmierināts? — Sergejs Ivanovičs viņam vaicāja.

— Ļoti. Es nekad nebūtu domājis, ka tas ir tik interesanti! Skaisti, lieliski!

Svijažskis pienāca Levinam klāt un aicināja viņu pie sevis dzert tēju. Levins nekādi nevarēja saprast un atcerēties, kādēļ bijis neapmierināts ar Svijažski, ko viņā meklējis. Viņš taču bija tik gudrs un apbrīnojami labs cilvēks.

— Ļoti priecājos, — Levins sacīja un izvaicāja par sievu un ari par svaini, un dīvainā domu sakritībā atcere par Svijažska svaini viņam saistījās ar laulību, un viņam šķita, ka nevienam citam viņš nevarētu tā pastāstīt par savu laimi kā Svijažska sievai un svainei, un viņš bija priecīgs tās apciemot.

Svijažskis viņu iztaujāja par saimniecības lietām laukos, atzīdams kā allaž, ka nav iespējas atrast kaut ko tādu, kas jau nebūtu atrasts Eiropā, un tagad šādi ieskati Levinam nemaz nebija nepatīkami. Gluži otrādi, viņš juta, ka Svijažskim taisnība, ka visa tā lieta ir niecīga, un viņš manīja apbrīnojamo smalkjūtību un maigumu, ar kādu Svijažskis izvairījās uzsvērt, ka tam taisnība. Svijažska dāmas bija sevišķi mīlas. Levinam likās, ka tās visu jau zina un priecājas viņam līdzi, tikai aiz smalkjūtības to klaji neizsaka. Viņš nosēdēja pie Svijažskiem stundu, divas, trīs, sarunādamies par dažādām lietām, bet domādams vienīgi par to, kas piepildīja viņa dvēseli, un nemanīdams, ka ir tiem šausmīgi apnicis un ka viņiem sen jau būtu laiks likties gulēt. Svijažskis izvadīja viņu līdz priekšnamam, žāvādamies un brīnīdamies par dīvaino stāvokli, kādā atradās viņa draugs. Pulkstenis jau gāja uz diviem. Levins atgriezās viesnīcā un izbijās, iedomājot, kā viens ar savu nepacietību tagad pavadīs atlikušās desmit stundas. Dežurējošais sulainis, kas bija nomodā, aizdedzināja viņa istabā sveces un gribēja iet projām, bet Levins to aizturēja. Izrādījās, ka šis sulainis, Jegors, kuru Levins agrāk nemaz nebija ievērojis, ir ļoti gudrs un lādzīgs, bet galvenais — labs cilvēks.

— Ko, Jegor, grūti tā negulēt?

— Neko darīt! Tāds mūsu amats. Pie kungiem, zināms, mierīgāk; toties te lielāks aprēķins.

Izrādījās, ka Jegoram ir ģimene, trīs puisēni un meita šuvēja, kuru tas gribēja izprecināt seglinieku veikala komijam.

Šai sakarībā Levins izklāstīja Jegoram savas domas, ka laulībā galvenais esot mīlestība un ka ar mīlestību vienmēr būšot laimīgs, tāpēc ka mīlestība esot tikai sevī pašā.

Jegors uzmanīgi noklausījās un, kā redzams, pilnīgi izprata Levina domu, bet tās apliecināšanai izteica ļoti negaidītu piezīmi, sacīdams, ka tolaik, kad viņš dzīvojis pie labiem kungiem, viņš vienmēr bijis ar saviem kungiem apmierināts un arī tagad esot pilnīgi apmierināts ar savu saimnieku, kaut arī tas esot francūzis.

«Apbrīnojami labs cilvēks,» Levins nodomāja.

— Bet tu, Jegor, kad precējies, vai tu mīlēji savu sievu?

— Vai tad nu bez mīlēšanas, — Jegors atbildēja.

Un Levins redzēja, ka arī Jegors ir jūsmīgā noskaņā

un gatavs labprāt izstāstīt Levinam visas savas intīmākās jūtas un domas.

— Arī mana dzīve ir brīnumaina. Es jau no mazām dienām … — viņš iesāka, acīm mirdzot, jo Levina sajūsmība tam, redzams, bija pielipusi tāpat, kā pielīp žāvas.

Bet tai brīdī atskanēja zvans; Jegors aizgāja, un Levins palika viens. Viņš gandrīz nekā nebija ēdis pie pusdienu galda, atteicās no tējas un vakariņām pie Svijažskiem, tomēr vakariņas tam nenāca ne prātā. Pagājušo nakti viņš nebija gulējis, tomēr nespēja ne iedomāties par miegu. Istabā bija vēss, bet viņam aiz karstuma trūka elpas. Viņš atvēra abus vēdināmos lodziņus un apsēdās pie galda tiem pretim. Pāri sniega klātajam jumtam bija redzams rakstains, važām rotāts krusts, bet virs tā — stāvais Vedēja zvaigznāja trijstūris ar spilgti dzelteno Kapelas zvaigzni. Viņš skatījās gan uz krustu, gan uz zvaigzni, ieelpoja svaigo, salto gaisu, kas vienmērīgi plūda istabā, un kā sapnī sekoja ainām un tēliem, kas atplaiksnījās un zuda atcerē un iztēlē. Kad pulkstenis nāca uz četriem, viņš izdzirda gaitenī soļus un paskatījās pa durvīm. Tur atgriezās no lduba viņam pazīstamais kāršu spēlmanis Mjaskins. Tas nāca drūms, sabozies un kāsēdams «Nabaga nelaimīgais!» Levins nodomāja, un asaras tam sakāpa acīs aiz mīlestības un žēluma pret šo cilvēku. Viņš gribēja ar to parunāties, teikt tam kādu mierinājumu; tad atcerējās, ka ir tikai kreklā, atmeta šo nodomu un atkal apsēdās zem vēdināmā lodziņa, lai peldētos saltajā gaisā un raudzītos uz šo dīvaini veidoto, mēmo, bet Levina acīs tik nozīmīgo krustu un augšup traucošo spilgti dzelteno zvaigzni. Pēc sešiem sāka trokšņot grīdu spodrinātāji, baznīcas zvani iezvanīja kādu dievkalpojumu, un Levins juta, ka kļūst vēsi. Viņš aizvēra vēdināmo lodziņu, nomazgājās, apģērbās un izgāja uz ielas.

XV

Ielas vēl bija tukšas. Levins aizgāja līdz Ščerbacku namam. Parādes durvis bija slēgtas, un visi gulēja. Viņš devās atpakaļ, iegāja atkal savā istabā un pasūtīja kafiju. To vairs neatnesa Jegors, bet dienas sulainis. Levins gribēja sākt ar viņu sarunu, bet sulainim piezvanīja, un tas aizgāja. Levins mēģināja dzert kafiju un ņemt mutē rausi, bet viņa mute nepavisam nezināja, ko ar rausi darīt. Levins izspļāva rausi, apģērba mēteli un atkal devās ārā staigāt. Bija pāri deviņiem, kad viņš otru reizi nonāca pie Ščerbacku lieveņa. Namā tikko bija piecēlušies, un pavārs gāja pēc pārtikas. Vēl bija jānodzīvo vismaz divas stundas.

Visu šo nakti un rītu Levins bija dzīvojis pilnīgi bez apziņas un jutās gluži izslēgts no materiālās dzīves loka. Augu dienu viņš nebija ēdis, divas naktis nebija gulējis, vairākas stundas bija pavadījis izģērbies aukstumā, taču jutās ne tikai svaigs un tik vesels kā nekad, bet jutās arī pilnīgi neatkarīgs no savas miesas: viņš kustējās bez muskuļu piepūles un juta, ka visu spēj veikt. Viņš bija pārliecināts, ka spētu uzlidot gaisos vai pabīdīt nama stūri, ja tas būtu vajadzīgs. Visu atlikušo laiku viņš staigāja pa ielām, nemitīgi skatīdamies pulkstenī un raudzīdamies apkārt.

Un nekad vairs savā mūžā viņš neredzēja to, ko redzēja šai rītā. Jo sevišķi viņu aizkustināja bērni, kas steidzās uz skolu, zilgie baloži, kas salaidās no jumtiem uz trotuāra, un miltiem apkaisītie veģi, kurus izlika neredzama roka. Šie veģi, baloži un divi puisēni bija it kā no citas pasaules. Tas viss gadījās vienā laikā: puisēns pieskrēja pie baloža un smaidot paskatījās Levinā; balodis savēcināja spārnus un aizspurdza sānis, mirdzēdams

saulē un sniega putekļos, kas uzdzirkstīja gaisā, bet pa lodziņu izplūda ceptas maizes smarža un izbīdījās veģi. Viss kopā tas bija tik neparasti labi, ka Levins iesmējās un sāka raudāt no prieka. Apmetis lielu līkumu pa Avīžu šķērsielu un Kislovku, viņš atkal atgriezās viesnīcā, nolika sev priekšā pulksteni, apsēdās un gaidīja, kamēr pienāks divpadsmit. Blakus numurā kaut ko runāja par mašīnām un krāpšanu un kāsēja rīta kāsu. Tur nesaprata, ka rādītājs jau tuvojas divpadsmitiem. Rādītājs pienāca. Levins izgāja uz lieveņa. Važoņi, kā redzams, visu zināja. Ar laimīgām sejām tie aplenca Levinu, strīdēdamies savā starpā un piedāvādami viņam savus pakalpojumus. Cenzdamies nenodarīt pāri citiem važoņiem un apsolījies arī ar viņiem pabraukāt, Levins izvēlējās vienu un lika braukt pie Ščerbackiem. Važonis bija brīnišķīgs, baltā kreklā ar apkakli, ko neaizsedza kaftāns un kas cieši apņēma piebriedušo, sarkano, spēcīgo kaklu. Arī kamanas šim važonim bija staltas un ērtas, kādās Levins pēc tam vairs nekad netika braucis, un arī zirgs bija labs un centās rikšot, bet nekustējās ne no vietas. Važonis zināja Ščerbacku namu un ar sevišķu cienību pret pasažieri izpleta elkoņus un pateica «tprū», pieturēdams pie lieveņa. Ščerbacku šveicars laikam gan visu zināja. Tas bija redzams no viņa acu smaida un arī no tā, kā viņš sacīja:

— Sen neesat pie mums bijuši, Konstantin Dmitrič!

Šķiet, viņš ne tikai visu zināja, bet, liekas, taisni

gavilēja un visiem spēkiem pūlējās apslēpt savu prieku. Ieskatījies viņa mīļajās, vecīgajās acīs, Levins pat uztvēra vēl kaut ko jaunu savā laimē.

— Vai ir piecēlušies?

— Lūdzam! Var atstāt arī šeit, — šveicars smaidot teica, kad Levins gribēja griezties atpakaļ un paņemt cepuri. Tas kaut ko nozīmēja.

— Kam pavēlēsiet pieteikt? — vaicāja sulainis.

Sulainis gan bija jauns, no jaunlaiku sulaiņiem, švīts,

tomēr ļoti lādzīgs un labs cilvēks un arī visu saprata.

— Kņazienei… Kņazam … Kņazei… — Levins teica.

Pirmā, ko viņš ieraudzīja, bija mademoiselle Linon.

Tā nāca pāri zālei, un viņas matu cirtojums un seja staroja. Levins tikko sāka ar viņu sarunāties, kad pēkšņi sadzirda aiz durvīm tērpa švīkoņu, mademoiselle Linon izgaisa viņa acīm, un drausmu pilns prieks, ka viņa laime tik tuva, pārņēma Levina sirdi. Mademoiselle Linon steidzās projām un, pametusi viņu vienu, izgāja pa otrām durvīm. Tikko viņa bija izgājusi, uz parketa ieklaudzējās aši aši, viegli soļi, un viņa laime, viņa dzīvība, viņš pats — vislabākais un cildenākais viņa paša būtības saturs, tas, kā viņš tik ilgi bija alcis un meklējis, ātri ātri viņam tuvojās. Viņa nevis nāca, bet, kāda neredzama spēka nesta, traucās pie viņa.

Viņš redzēja tikai viņas skaidrās, patiesās acis, pilnas to pašu mīlas prieka baiļu, kādas pildīja viņa sirdi. Šīs acis staroja aizvien tuvāk un tuvāk, apžilbinādamas Levinu ar savu mīlas spožumu. Viņa apstājās viņam cieši klāt, viņam pieskardamās. Viņas rokas pacēlās augšup un aprima tam uz pleciem.

Viņa bija darījusi visu, ko varējusi, — viņa bija pieskrējusi tam klāt un atdevusies visa — bikla un priecīga. Viņš to apskāva un piekļāva lūpas viņas mutei, kas gaidīja viņa skūpstu.

Arī viņa visu nakti nebija gulējusi un augu rītu gaidījusi viņu atnākam. Māte un tēvs, bez šaubām, bija ar mieru un priecājās par viņas laimi. Viņa gaidīja Levinu. Viņa pirmā gribēja tam paziņot savu un viņa laimi. Viņa cerēja to satikt viena un priecājās par šo domu, un baiļojās, un kaunējās, un pati nezināja, ko darīs. Viņa dzirdēja tā soļus un balsi un gaidīja aiz durvīm, kamēr mademoiselle Linon aizies. Mademoiselle Linon aizgāja. Tad nedomādama, nejautādama sev, kā un kas, viņa gāja tam klāt un izdarīja to, ko izdarīja.

— Iesim pie mamanl — viņa teica, paņemdama Levinu pie rokas.

Viņš ilgi nespēja nekā izsacīt, ne tik daudz tādēļ, ka baidītos ar vārdu sabojāt savu jūtu cildenumu, bet vairāk tādēļ, ka ikreiz, kad viņš gribēja ko teikt, tūdaļ juta, ka vārdu vietā izlauzīsies prieka asaras. Viņš saņēma Kitijas roku un noskūpstīja.

— Vai tiešām tas ir taisnība? — beidzot viņš aiz

smakušā balsī izteica. — Es nespēju ticēt, ka tu mīli mani!

Viņa pasmaidīja par šo «tu» un biklumu, ar kādu viņš uz to paskatījās.

— Jā! — viņa lēni un nozīmīgi teica. — Esmu tik laimīga!

Nepalaizdama vaļā viņa roku, tā iegāja viesistabā. Kņaziene, viņus ieraudzījusi, sāka elsot un tūlīt izplūda asarās, bet tūdaļ arī iesmējās un tik enerģiskā solī, kādu Levins nebija gaidījis, pieskrēja tiem klāt, apskāva Levina galvu, noskūpstīja viņu un apslacināja tam vaigus ar asarām.

— Tātad viss galā! Es priecājos. Mīli viņu! Es priecājos ._.. Kitij!

— Atri esat nokārtojušies! — teica vecais kņazs, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs, bet Levins pamanīja, ka acis kņazam bija valgas, kad tas viņu uzrunāja.

— Es jau sen, vienmēr to esmu vēlējies! — viņš sacīja, paņemdams Levinu pie rokas un pievilkdams sev klāt. — Es jau toreiz, kad šī vējgrābsle bija sadomājusi …

— Tēt! — Kitija iesaucās un aizklāja tam muti ar rokām.

— Nu, nu, nerunāšu! — viņš sacīja. — Esmu ļoti ļoti… prie … Ak! Kāds es esmu muļķis …

Viņš apskāva Kitiju, noskūpstīja tai seju, roku, atkal seju un pārmeta viņai krustu.

Un Levinu pārņēma vēl nepazītas mīlas jūtas pret šo cilvēku, kas agrāk tam bijis svešs, pret šo veco kņazu, kad viņš redzēja, cik ilgi un maigi Kitija skūpsta tā tuklo roku.

XVI

Kņaziene klusēdama sēdēja atzveltnes krēslā un smaidīja; kņazs apsēdās tai blakus. Kitija stāvēja līdzās tēva sēdeklim, arvien vēl nelaizdama vaļā viņa roku. Visi klusēja.

Kņaziene pirmā nosauca visu vārdos un novirzīja visas

domas un jūtas uz dzīves jautājumiem. Un pirmajā brīdī tas visiem likās savādi un pat sāpīgi.

— Kad tad? Vajadzēs dot vecāku svētību un izsludināt. Un kad tad kāzas? Kā tu domā, Aleksandr?

— Lūk, viņš, — vecais kņazs teica, norādot uz Levinu, — viņš te ir galvenā persona.

— Kad? — Levins nosarkdams sacīja. — Rīt. Ja jūs jautājat man, tad, manuprāt, šodien vecāku svētību, bet rīt kāzas.

— Ko nu, mori cher, muļķības!

— Nu, pēc nedēļas.

— Viņš runā kā bez prāta.

— Nē, kāpēc tad ne?

— Bet apžēlojies taču! — priecīgi smaidot par šādu steigu, māte teica. — Un pūrs?

«Vai tiešām nāks vēl pūrs un viss pārējais?» Levins ar šausmām nodomāja. «Bet vai tad * nu pūrs un svētība, un viss pārējais — vai tas var samaitāt manu laimi? Nekas nevar samaitāt!» Viņš paskatījās Kitijā un redzēja, ka ieminēšanās par pūru viņu nemaz, itin nemaz nav aizvainojusi. «Tātad tas ir vajadzīgs,» viņš nodomāja.

— Es taču nekā nezinu, es tikai izteicu savu vēlēšanos, — viņš sacīja atvainodamies.

— Mēs visu prātīgi apsvērsim. Tagad var dot vecāku svētību un izsludināt. Tas ir skaidrs.

Kņaziene piegāja pie vīra, noskūpstīja viņu un gribēja iet, bet viņš to aizturēja, apskāva un maigi kā iemīlējies jauneklis vairākkārt smaidīdams to noskūpstīja. Acīm redzot vecīši uz mirkli bija apjukuši un vairs īsti nezināja, vai viņi paši atkal ir samīlējušies vai tikai viņu meita. Kad kņazs ar kņazieni atstāja viesistabu, Levins piegāja klāt savai līgavai un paņēma to pie rokas. Tagad viņš bija jau savaldījies un spēja runāt, bet viņam tik daudz tai sakāms. Tomēr viņš pateica pavisam ko citu, nekā vajadzēja.

— Cik ļoti es biju pārliecināts, ka tā notiks! Es nekad necerēju, bet sirdī arvien biju pārliecināts, — viņš teica. — Es ticu, ka tas tā lemts.

— Un es? — viņa sacīja. — Pat toreiz … — Viņa apklusa, tad atkal turpināja, apņēmīgi lūkodamās viņā savām patiesajām acīm, — pat toreiz, kad es atgrūdu no sevis savu laimi. Es vienmēr esmu mīlējusi vienīgi jūs, bet biju aizrāvusies. Man jums jāsaka … Vai jūs nevarētu to aizmirst?

— Varbūt tas ir jo labāk, ka tā noticis. Arī man ir jālūdz no jums par daudz ko piedošana. Man jums jāsaka …

Tā bija viena no tām divām lietām, ko viņš bija nolēmis tai teikt. Viņš bija apņēmies jau pašās pirmajās dienās tai pateikt divas lietas — to, ka viņš nav tik tīrs kā viņa, — un otru — ka viņš ir neticīgs. Tas bija grūti, bet viņš uzskatīja par savu pienākumu pateikt kā vienu, tā otru.

— Nē, tagad ne! Vēlāk, — viņš teica.

— Labi, vēlāk, bet katrā ziņā pasakiet! Es nebīstos nekā. Man jāzina viss. Tagad viss beidzies.

Viņš turpināja teikumu:

— Vai beidzies tā, ka jūs mani ņemat, lai vai kāds es būtu, neatteiksieties no manis? Jā?

— Jā, jā.

Viņu sarunu pārtrauca mademoiselle Linon, kas bija ieradusies, lai apsveiktu savu mīļo audzēkni, un, kaut arī māksloti, tomēr maigi smaidīja. Tā vēl nebija paguvusi aiziet, kad ar apsveikumiem ienāca kalpi. Vēlāk atbrauca radi, un sākās tas svētlaimes juceklis, no kura Levins netika vaļā līdz otrai kāzu dienai. Levinam visu laiku bija neērti, garlaicīgi, bet laimes spriegums turpinājās un arvien auga. Viņš ik uz soļa juta, ka jāpilda daudz tādu prasību, par kurām viņam nav nekādas jēgas, un viņš darīja visu, ko viņam lika, un viss viņam sagādāja prieku. Viņš bija domājis, ka viņa precības nekādā ziņā nelīdzināsies parastām precībām, ka parastie precību paradumi var samaitāt viņa sevišķo laimi; bet beidzās ar to, ka viņš darīja to pašu, ko dara citi, un viņa laime no tā tikai auga un kļuva vēl jo sevišķāka — tāda, kurai nav bijis un nevar būt līdzīgas.

— Un tagad mēs ēdīsim konfektes, — teica mlle Linon — un Levins brauca pirkt konfektes.

— Ļoti priecājos, — teica Svijažskis — Es jums ieteiktu puķes pirkt pie Fomina.

— Bet vai tās vajadzīgas? — Un viņš brauca pie Fomina.

Brālis tam sacīja, ka vajagot aizņemties naudu, jo būšot loti daudz izdevumu, vajadzēšot pirkt dāvanas …

— Vai tiešām vajadzīgas dāvanas? — Un viņš auļoja pie Fulda.

Un gan pie konditora, gan pie Fomina, gan pie Fulda viņš redzēja, ka ir gaidīts, ka tie viņu saņem ar prieku un jūsmo par viņa laimi tāpat kā visi, ar ko viņam šajās dienās bija darīšanas. Un neparasti bija tas, ka visi viņu ne tikai mīlēja, bet pat visi tie ļaudis, kas agrāk likās nesimpātiski, salti un vienaldzīgi, tagad jūsmoja par viņu, visās lietās viņam pakļāvās, maigi un smalkjūtīgi izturējās pret viņa jūtām un piekrita viņa pārliecībai, ka viņš ir laimīgākais cilvēks pasaulē, tāpēc ka viņa līgava ir pats pilnības kalngals. To pašu izjuta arī Kitija. Kad grāfiene Nordstone atļāvās caur puķēm piezīmēt, ka viņa gan esot vēlējusies Kitijai kaut ko labāku, tad Kitija tā iekaisa un tik pārliecinoši pierādīja, ka labāks par Levinu pasaulē neviens nevarot būt, ka grāfienei Nordstonei tas bija jāatzīst, un turpmāk Kitijas klātbūtnē viņa nekad vairs neskatījās uz Levinu bez sajūsmas smaida.

Vienīgais smagākais notikums šai laikā bija izskaidrošanās, ko tas bija apsolījis Kitijai. Viņš pārrunāja šo lietu ar veco kņazu un, saņēmis tā atļauju, nodeva Kitijai savu dienasgrāmatu, kur bija pierakstīts viss, kas viņu mocīja. Šo dienasgrāmatu viņš tieši tāpēc arī bija rakstījis, lai kādreiz to nodotu savai nākamajai līgavai. Viņu mocīja divas lietas: tas, ka viņš vairs nebija nevainīgs, un tas, ka viņš bija neticīgs. Atzīšanās neticībā bija pagājusi gluži nemanīta. Kitija bija reliģioza, nekad nešaubījās par reliģijas patiesībām, bet Levina šķietamā neticība viņu itin nemaz neuztrauca. Mīlēdama tā redzēja visu viņa dvēseli un saskatīja viņa dvēselē visu, ko vēlējās, un, ja līdzīgu dvēseles stāvokli dēvēja par neticību, tad tas viņai bija vienaldzīgi. Bet otra atzīšanās lika tai rūgti raudāt.

Levins tikai pēc smagas iekšējas cīņas nodeva viņai savu dienasgrāmatu. Viņš zināja, ka viņu starpā nevar un nedrīkst būt noslēpumu, un tāpēc nolēma, ka tas jādara; bet viņam neienāca prātā, kādu iespaidu tas atstās uz Kitiju, viņš neiedomājās sevi viņas vietā. Tikai tai vakarā, kad, dodamies uz teātri, viņš iegriezās pie Ščerbackiem, iegāja viņas istabā un ieraudzīja saraudāto, žēlo un mīļo seju, nelaimīgu aiz nelabojamām bēdām, ko tas viņai bija nodarījis, viņš saprata to bezdibeni, kāds šķīra viņa aptraipīto pagātni no viņas, kas bija skaidra un tīra kā dūja, un sastinga šausmās par to, ko izdarījis.

— Ņemiet, ņemiet projām tās šausmīgās grāmatas! — viņa teica, atgrūzdama burtnīcas, kas gulēja viņas priekšā uz galda. — Kāpēc jūs man tās devāt! … Nē, tomēr tā ir labāk, — viņa piebilda, jo, redzot viņa izmisušo seju, tai kļuva viņa žēl. — Bet tas ir šausmīgi, šausmīgi!

Viņš nokāra galvu un klusēja. Viņš neko nevarēja teikt.

' — Jūs man nepiedosiet, — viņš čukstēja.

— Nē, es esmu piedevusi, bet tas ir šausmīgi!

Viņa laime tomēr bija tik liela, ka šī atzīšanās to nesatricināja, bet piešķīra viņa laimei tikai jaunu nokrāsu. Kitija viņam piedeva; bet kopš tā laika viņš uzskatīja sevi vēl jo vairāk viņas necienīgu, morāliski vēl zemāk noliecās viņas priekšā un vēl jo augstāk vērtēja savu nepelnīto laimi.

XVII

Neviļus pārcilādams atmiņā pie pusdienu galda un pēc tam noritējušās sarunas un to iespaidus, Aleksejs Aleksandrovičs atgriezās savās vientulīgajās viesnīcas istabās. Darjas Aleksandrovnas ieminēšanās par piedošanu viņā sacēla tikai īgnumu. Kristietības likuma piemērošana vai nepiemērošana šim gadījumam bija pārāk grūts jautājums, par ko nevarēja tik viegli runāt, un šo jautājumu Aleksejs Aleksandrovičs jau sen bija izlēmis noraidoši. No visa dzirdētā viņa atmiņā visdziļāk bija iespiedušies naivā un lādzīgā Turovcina vārdi: viņš rīkojās kā vīrs; izsauca uz divkauju un nošāva. Un likās, ka visi šādai rīcībai juta līdzi, lai gan aiz pieklājības neviens to neizteica.

«Bet šī lieta ir izbeigta, un par to nav vairs ko domāt,» Aleksejs Aleksandrovičs sev sacīja. Un, domādams tikai par gaidāmo aizbraukšanu un revīzijas lietām, viņš iegāja savā viesnīcas istabā un vaicāja šveicaram, kas viņu sagaidīja, kur esot viņa sulainis; šveicars atbildēja, ka sulainis tikko izgājis. Aleksejs Aleksandrovičs lika pasniegt tēju, apsēdās pie galda un, paņēmis Frumu, sāka pētīt ceļojuma maršrutu.

— Divas telegramas, — sacīja pārnākušais sulainis, kas bija atgriezies un nāca istabā. — Atvainojiet, jūsu ekselence, es tikai uz mirkli biju izgājis.

Aleksejs Aleksandrovičs paņēma telegramas un uzplēsa. Pirmā telegrama bija vēsts par Stremova iecelšanu tai amatā, uz kuru bija cerējis Kareņins. Aleksejs Aleksandrovičs nosvieda telegramu, nosarcis piecēlās un sāka staigāt pa istabu. «Quos vult perdere dementat,» viņš teica, domādams par quos tās personas, kas bija sekmējušas šo iecelšanu. Viņš nedusmojās par to, ka viņš nebija dabūjis šo vietu, ka viņu acīm redzami apgājuši, bet viņš nesaprata un brīnījās par to, kā viņi neredz, ka šis pļāpa un balamute Stremovs mazāk nekā jebkurš cits spējīgs pildīt šo amatu. K.ā gan viņi neredz, ka ar šo iecelšanu viņi pazudina sevi un savu prestige*\par«Un te būs vēl kaut kas tamlīdzīgs,» viņš rūgti pats sev teica, atvērdams otru telegramu. Telegrama bija no sievas. Paraksta vietā viņas vārds «Anna», uzrakstīts ar zilu zīmuli, pirmais tam dūrās acīs. «Mirstu, lūdzu, ļoti lūdzu atbraukt. Pēc piedošanas mierīgāk nomiršu,» viņš izlasīja. Kareņins nicīgi pasmīnēja un nosvieda telegramu. Pirmajā mirklī tam likās, ka nevar būt nekādu šaubu par to, ka tie ir meli un viltība.

«Nav tādu melu, pie kuriem tā neķersies. Viņai drīz jādzemdē. Varbūt dzemdību kaite. Bet kāds tad būtu šo melu nolūks? Panākt to, lai likuma priekšā tas būtu mans bērns, kompromitēt mani un padarīt neiespējamu šķiršanos,» viņš domāja. «Bet tur taču bija sacīts: «Mirstu …»» Viņš pārlasīja telegramu; un pēkšņi viņu pārsteidza telegramā sacīto vārdu tiešā nozīme. «Bet ja nu tas ir tiesa?» viņš sev vaicāja. «Ja tā ir patiesība, ka ciešanu un nāves tuvuma brīdī viņa no sirds nožēlo, bet es, noturējis to par krāpšanu, atteikšos pie viņas braukt? Tas būs ne tikai cietsirdīgi, un visi mani nosodīs, bet tas būtu arī muļķīgi no manas puses.»

— Pjotr, aizturi karieti! Es braucu uz Pēterburgu, — viņš sacīja sulainim.

Aleksejs Aleksandrovičs nolēma doties uz Pēterburgu un satikties ar sievu. Ja viņas slimība ir meli, tad viņš neteiks ne vārda un aizbrauks. Ja viņa patiešām ir slima, guļ uz nāves gultas un vēlas viņu pirms nāves redzēt, tad viņš, ja sastaps viņu vēl dzīvu, tai visu piedos, bet, ja atbrauks par vēlu, — parādīs pēdējo godu.

Visu ceļu viņš vairs nedomāja par to, ko darīt.

Juzdamies noguris un netīrs pēc vagonā pavadītās nakts, Aleksejs Aleksandrovičs agrā, miglainā Pēterburgas rītā brauca pa tukšo Ņevas prospektu, raudzīdamies tieši uz priekšu un nedomādams par to, kas viņu sagaida. Viņš nespēja domāt par to tāpēc, ka, iztēlojoties sevī, kas var notikt, viņš nespēja atvairīt domu, ka viņas nave uzreiz atrisinātu visas viņa stāvokļa grūtības. Viņa acu priekšā pavīdēja maiznieki, aizslēgtie veikali, nakts važoņi, sētnieki, kas slaucīja trotuārus, un, visu to vērodams, viņš pūlējās apslāpēt sevī domas par to, kas viņu sagaida un ko viņš nedrīkst vēlēties un tomēr vēlas. Viņš piebrauca pie lieveņa. Pie nama ieejas stāvēja važoņa kamanas un kariete ar snaudošu kučieri uz bukas. Ieiedams priekštelpā, Aleksejs Aleksandrovičs it kā izvilka no smadzeņu dziļākā kakta lēmumu un to galīgi precizēja. Tas bija šāds: «Ja meli, tad mierīgs nicinājums, un aizbraukt. Ja taisnība, tad ievērot pieklājību.»

Aleksejs Aleksandrovičs vēl nebija' piezvanījis, kad šveicars jau atvēra durvis. Šveicars Petrovs, dēvēts par

Kapitoniču, izskatījās visai dīvains vecajos svārkos un rīta kurpēs, bez kravates.

— Kā klājas kundzei?

— Vakar laimīgi dzemdēja.

Aleksejs Aleksandrovičs apstājās un nobāla. Tagad viņš skaidri saprata, cik ļoti bija vēlējies viņas nāvi.

— Un veselība?

Pa kāpnēm rīta priekšautā noskrēja Kornejs.

— Ļoti vārga, — tas atbildēja. — Vakar bija dakteru apspriede, un arī tagad dakteris ir šeit.

— Paņem ceļa somas! — Aleksejs Aleksandrovičs teica, sajuzdams zināmu atvieglojumu pēc paziņojuma, ka tomēr vēl var cerēt uz viņas nāvi, un iegāja priekštelpā.

Uz drēbju pakaramā bija karavīra mētelis. Aleksejs Aleksandrovičs to pamanīja un vaicāja:

— Kas pie viņas ir?

— Dakteris, vecmāte un grāfs Vronskis.

Aleksejs Aleksandrovičs devās iekšējās telpās.

Viesistabā neviena nebija; dzirdot viņa soļu troksni,

no Annas kabineta iznāca vecmāte mēļām lentām rotātā aubē.

Viņa nāca Aleksejam Aleksandrovičam klāt, ar nāves tuvuma izraisītu familiaritāti paņēma to pie rokas un veda uz guļamistabu.

— Paldies dievam, ka jūs esat atbraukuši! Tikai par jums vien, par jums vien runā, — viņa teica.

— Dodiet taču ātrāk ledu! — no guļamistabas skanēja ārsta pavēlošā balss.

Aleksejs Aleksandrovičs iegāja sievas kabinetā. Pie viņas galda sānis pret atzveltni zemā krēslā sēdēja Vronskis un, aizsedzis ar rokām seju, raudāja. Pēc ārsta sauciena viņš pietrūkās kājās, nolaida rokas no sejas un ieraudzīja Alekseju Aleksandroviču. Ieraudzījis Annas vīru, viņš tik ļoti apjuka, ka atkal apsēdās un ierāva galvu plecos, it kā vēlēdamies kur pazust, bet tad pārvarēja sevi, piecēlās un sacīja:

— Viņa mirst. Ārsti teica, ka neesot cerību. Esmu viss jūsu varā, taču atļaujiet man palikt šeit… Bet es, protams, esmu jūsu rīcībā, es …

Redzot Vronska asaras, Aleksejs Aleksandrovičs sajuta uzplūstam to iekšējo mulsumu, kas viņā allaž radās, skatot citu cilvēku ciešanas; viņš novērsa seju un, nenoklausījies viņa vārdus līdz galam, steidzīgi devās uz durvīm. No guļamistabas bija dzirdama Annas balss, kas kaut ko sacīja. Viņas balss bija moža un spirgta, ar ārkārtīgi noteiktām intonācijām. Aleksejs Aleksandrovičs iegāja guļamistabā un devās pie gultas. Viņa gulēja ar seju pret nācēju. Tās vaigi kvēloja sārtumā, acis mirdzēja, mazās, baltās rokas, sniegdamās ārā no jakas piedurknēm, spēlējās ar segas stūri, vīdamas to grīstē. Šķita, ka viņa ir ne vien spirgta un vesela, bet arī vislabākajā garastāvoklī. Viņa runāja ātri, skaņi un ar neparasti pareizām un izjustām intonācijām.

— Tāpēc ka Aleksejs, es runāju par Alekseju Aleksandroviču (cik savāds, šausmīgs liktenis, ka abi ir Alekseji, vai nav tiesa?), Aleksejs man neatteiktu. Es varētu aizmirst, viņš man piedotu … Bet kāpēc gan viņš nebrauc? Viņš ir labs, viņš pats nezina, cik viņš ir labs. Ak mans dievs, kādas skumjas! Dodiet man ātrāk ūdeni! Ak, tas taču viņai, manai meitenītei, būs kaitīgi! Nu labi, nu dodiet viņai zīdītāju! Esmu ar mieru, tā būs vēl labāk. Viņš atbrauks, viņam būs sāpīgi šo meitenīti redzēt. Dodiet viņu projām!

— Anna Arkadjevna, viņš ir atbraucis. Viņš ir šeit! — vecmāte teica, gribēdama pievērst viņas uzmanību Aleksejam Aleksandrovičam.

— Ak, kādi nieki! — Anna turpināja, vīru neredzēdama. — Bet dodiet taču man meitenīti, dodiet man viņu! Viņš vēl nav atbraucis. Jūs sakāt, ka nepiedos, tāpēc ka jūs viņu nepazīstat. Neviens viņu nepazina. Es vienīgā viņu pazinu, bet arī man tas bija grūti. Viņa acis, jums jāzina, ka Serjožam ir gluži tādas pašas, un tāpēc es nevaru uz tām skatīties. Vai Serjoža pusdienās ir paēdināts? Es taču zinu, ka visi to aizmirsīs. Bet viņš to neaizmirstu. Serjožu vajag pārvietot uz stūra istabu un palūgt Mariette, lai tā guļ viņa istabā.

Pēkšņi viņa sarāvās, apklusa un bailēs, kā sitienu gaidot, kā sargoties, pacēla rokas pie sejas. Viņa ieraudzīja vīru.

— Nē, nē, — viņa iesaucās, — es nebīstos no viņa, es bīstos nāves. Nāc tuvāk, Aleksej! Es steidzos, jo man nav laika, man pavisam maz atlicis dzīvot, tūlīt sāksies karstumi, un es vairs nekā nesapratīšu. Tagad es saprotu, itin visu saprotu, es visu redzu.

Alekseja Aleksandroviča savaibstītajā sejā iegulās ciešanu izteiksme; viņš paņēma Annas roku un gribēja kaut ko sacīt, bet nekā nevarēja izrunāt; viņa apakšlūpa drebēja, bet viņš arvien vēl cīnījās ar savu satraukumu un tikai paretam paskatījās uz viņu. Un ikreiz, kad viņš paskatījās uz Annu, viņš redzēja acis, kas lūkojās viņā ar tik mīļu un jūsmīgu maigumu, kādu tas nekad viņas acīs nebija redzējis.

— Pagaidi, tu nezini… Pagaidiet, pagaidiet… — viņa apklusa, it kā sakārtodama domas. — Jā, — viņa iesāka. — Jā, jā, jā. Lūk, ko es gribēju teikt. Nebrīnies par mani! Esmu arvien tā pati… Bet manī ir kāda cita, es bīstos no viņas — viņa iemīlēja to otru, un es gribēju tevi ienīst, bet nespēju aizmirst to pirmo, kas manī bija agrāk. Tā es neesmu. Tagad esmu īsta, visa. Tagad es mirstu, es zinu, ka miršu, pajautā viņam. Arī pašlaik es jūtu, te viņi ir, tie smagie akmeņi uz rokām, uz kājām, uz pirkstiem. Lūk, kādi pirksti — milzīgi! Bet tas viss drīz beigsies … Es vēlos tikai vienu: tu piedod man, piedod pavisam! Esmu šausmīga, bet aukle man stāstīja: svētā mocekle — kā taču viņu sauca? — bijusi vēl sliktāka. Un es braukšu uz Romu, tur ir klosteris, un tad es neviena netraucēšu, tikai Serjožu ņemšu līdzi un meitenīti … Nē, tu nevari piedot! Es zinu, to nevar piedot! Nē, nē, ej projām, tu esi pārāk labs! — Ar vienu savu karsto roku tā turēja viņu aiz rokas, ar otru tā viņu grūda nost.

Alekseja Aleksandroviča iekšējais mulsums un sajukums auga arvien lielāks un nonāca tagad līdz tādai pakāpei, ka viņš jau beidza pret to cīnīties; viņš pēkšņi sajuta, ka tas, ko viņš bija uzskatījis par iekšēju sajukumu, izrādījās — gluži otrādi — par svētlaimīgu dvēseles stāvokli, kas pēkšņi tam sniedza jaunu, nekad neizbaudītu laimi. Viņš nedomāja par to, ka kristietības likums, kuru viņš visu savu mūžu bija nolēmis pildīt, pavēl viņam piedot saviem ienaidniekiem un mīlēt tos; taču piedošanas prieks saviem ienaidniekiem un mīlestības jūtas pret tiem piepildīja viņa dvēseli. Viņš bija nometies eeļos un nolicis galvu uz viņas ieliektā elkoņa, kas cauri jakas piedurknei dedzināja viņu kā ar uguni, un raudāja kā bērns. Viņa apskāva tā plikpauraino galvu, pievirzījās tam tuvāk un ar izaicinošu lepnumu pacēla acis augšup.

— Redziet, kāds viņš ir, es zināju! Tagad ardievu visi, ardievu!… Atkal atnākuši tie … kāpēc viņi neiet projām? … Ņemiet taču nost man tos kažokus!

Ārsts atraisīja viņas rokas, uzmanīgi noguldīja viņu uz spilvena un apsedza pāri pleciem. Viņa padevīgi atgulās uz muguras un raudzījās tieši uz priekšu ar starojošu skatienu.

— Atceries vienu, ka man bija vajadzīga tikai piedošana, nekā vairāk es nevēlos… Kāpēc tad viņš nenāk? — viņa iesaucās, skatīdamās uz durvju pusi pēc Vronska. — Nāc tuvāk, nāc! Sniedz viņam roku!

Vronskis pienāca pie gultas, ieraudzīja Annu un atkal aizsedza seju ar rokām.

— Atsedz seju, paskaties viņā! Viņš ir svēts, — Anna teica. — Nu atsedz taču, atsedz seju! — viņa dusmīgi iesaucās. — Aleksej Aleksandrovič, atsedz viņam seju! Es gribu viņu redzēt.

Aleksejs Aleksandrovičs saņēma Vronska rokas un atvilka tās viņam no sejas, kas izskatījās šausmīga, ciešanu un kauna plosīta.

— Sniedz viņam roku! Piedod viņam!

Aleksejs Aleksandrovičs sniedza tam roku, neaizturēdams asaras, kas plūda viņam no acīm.

— Paldies dievam, paldies dievam, — viņa sacīja, — tagad viss ir sagatavots. Tikai mazliet izstiept kājas. Lūk, tā, lūk, tā ir labi. Cik bezgaumīgi darinātas šīs puķes, nemaz nav līdzīgas vijolītēm, — viņa sacīja, norādot uz tapetēm. — Ak dievs! Ak dievs! Kad tas beigsies? Dodiet man morfiju! Dakter, dodiet taču morfiju! Ak mans dievs, mans dievs!

Un viņa sāka gultā svaidīties.

Dakteris un arī citi ārsti teica, ka tas esot dzemdību drudzis, kas deviņdesmit deviņos gadījumos no simta beidzoties ar navi. Visu dienu bija karstumi, murgi un bezsamaņa. Ap pusnakti slimniece gulēja nesamaņā un gandrīz bez pulsa.

Kuru katru mirkli bija gaidāmas beigas.

Vronskis aizbrauca mājās, bet no rīta ieradās uzzināt, un Aleksejs Aleksandrovičs, saticis viņu priekštelpā, teica:

— Palieciet, varbūt viņa jautās pēc jums, — un pats viņu pavadīja uz sievas kabinetu.

Otrā rītā atkal sākās satraukums, možums, domas un runas ašums un atkal beidzās ar nesamaņu. Trešajā dienā atkārtojās tas pats, un ārsti teica, ka esot cerība. Šai diena Aleksejs Aleksandrovičs ienāca kabinetā, kur sēdēja Vronskis, aizslēdza durvis un atsēdās viņam iepretim.

— Aleksej Aleksandrovič, — Vronskis teica, juzdams, ka tuvojas izskaidrošanās, — es nespēju runāt, nespēju neko aptvert. Saudzējiet mani! Lai cik grūti ir jums, ticiet, — man ir vēl šausmīgāk.

Viņš gribēja piecelties. Bet Aleksejs Aleksandrovičs satvēra viņa roku un teica:

— Es jūs lūdzu mani uzklausīt, tas ir nepieciešami. Man jums jāizskaidro savas jūtas — tās, no kurām es vados un vadīšos; tās jums jāzina, lai jums nerastos par mani maldīgas domas. Jūs zināt, ka es biju nolēmis šķirties un pat sāku ievadīt šķiršanās prāvu. Bet neslēpšu jums, ka, ierosinot šķiršanos, es ļoti šaubījos, es cietu; atzīšos jums, ka mani vajāja vēlēšanās jums un viņai atriebt. Kad es saņēmu telegramu, es devos uz šejieni ar tām pašām jūtām, teikšu vēl vairāk: es vēlējos, lai viņa mirtu. Bet… — viņš brīdi klusēja, pārdomādams, atklāt vai neatklāt Vronskim savas jūtas. — Bet es ieraudzīju viņu un piedevu. Un piedošanas laime man apgaismoja manu pienākumu. Es piedevu pilnīgi. Es gribu pagriezt otru vaigu, es gribu atdot kreklu, kad man atņem svārkus, un lūdzu dievu, lai tikai viņš man neatņemtu piedošanas laimi! — Asaras viņam bija acīs, un to gaišais, rāmais skatiens Vronski pārsteidza. — Tāds ir mans stāvoklis. Jūs varat samīt mani dub|os, padarīt par izsmieklu pasaulei, bet es viņu nepametīšu un nekad neizteikšu jums neviena pārmetuma, — viņš turpināja. — Savu pienākumu es redzu ļoti skaidri: man ir jābūt kopā ar viņu, un es būšu. Ja viņa vēlēsies jūs redzēt, es sūtīšu jums ziņu, bet tagad, man liekas, labāk būtu, ja jūs dotos projām.

Viņš piecēlās, un raudu elsas apslāpēja viņam valodu. Arī Vronskis piecēlās un sagumis, taisni neizslējies, skatījās caur pieri uz Alekseju Aleksandroviču. Viņš nesaprata tā jūtas. Bet viņš juta, ka tas ir kaut kas augstāks un viņam ar viņa pasaules uzskatu pat neaizsniedzams.

XVIII

Pēc sarunas ar Alekseju Aleksandroviču Vronskis izgāja uz Kareņinu nama lieveņa un apstājās, ar pūlēm apjēgdams, kur viņš atrodas un uz kurieni viņam jāiet vai jābrauc. Viņš jutās apkaunots, pazemots, vainīgs un juta, ka viņam laupīta iespēja savu pazemojumu nomazgāt. Viņš juta sevi izsistu no tām sliedēm, pa kurām tik lepni un viegli visu laiku bija gājis. Visi viņa dzīves paradumi un likumi, kas šķita esam tik stingri, pēkšņi izrādījās ačgārni un nepiemērojami. Pieviltais vīrs, ko līdz šim viņš bija uzskatījis par nožēlojamu būtni, par nejaušu un zināmā mērā komisku laimes traucēkli, pēkšņi tika viņas pašas aicināts un pacelts apbrīnojama cēluma augstumos, un šis vīrs šajos augstumos parādījās nevis ļauns, nevis neīsts, nevis smieklīgs, bet gan labsirdīgs, vienkāršs un cildens. Gribot negribot Vronskis to sajuta. Lomas pēkšņi bija mainījušās. Vronskis izjuta viņa cēlumu un savu pazemojumu, viņa taisnīgumu un savu netaisnīgumu. Viņš sajuta, ka Annas vīrs ari savās bēdās ir augstsirdīgs, bet viņš ir zemisks un sīkumains savā krāpšanā. Bet sava zemiskuma apziņa tā cilvēka priekšā, kuru viņš netaisni nicinājis, bija tikai maza viņa nelaimes daļiņa. Tagad viņš jutās neizsakāmi nelaimīgs tāpēc, ka viņa kaislā mīla, kas pēdējā laikā, kā viņam šķita, jau sāka atdzist, šobrīd, kad viņš zināja, ka uz visiem laikiem Annu zaudējis, kļuva spēcīgāka nekā jebkad agrak._ Annas slimības laika viņš bija ieskatījies viņas dvēsele, iepazinis viņu visu, un tam likās, ka tikai tagad viņš sācis Annu īsti mīlēt. Un tieši tagad, kad bija to iepazinis, iemīlejis ta, kā īsti jāmīl, viņš tika tās priekšā pazemots un zaudēja viņu uz visiem laikiem, atstādams viņā par sevi vienīgi kauna pilnas atmiņas. Un visšausmīgakais bija tas apkaunojošais un izsmiekla pilnais brīdis, kad Aleksejs Aleksandrovičs viņam atrāva rokas no apkaunotās sejas. Vronskis stāvēja uz Kareņinu nama lieveņa kā apmaldījies un nezināja, ko darīt.

— Vai pavēlēsiet važoni? — šveicars vaicāja.

— Jā, važoni.

Atgriezies mājās pēc trim bezmiega naktīm, Vronskis neizģērbies iekrita dīvānā uz mutes, salicis kopā rokas un iespiedis tajās seju. Galva bija tik smaga. Visdīvainākās iztēles, atceres un domas ar ārkārtīgu straujumu un skaidrību mainījās cita aiz citas: te viņš lej slimniecei zāles un izlej tās garām karotei, te pavīd vecmātes baltās rokas, te atplaiksnī Alekseja Aleksandroviča savādais stāvoklis uz grīdas pie gultas malas.

«Aizmigt! Aizmirst!» viņš sev teica mierīgā vesela cilvēka pārliecībā, ka tūlīt arī aizmigs, ja jau ir noguris un grib gulēt. Un patiešām, tai pašā mirklī galvā viņam sāka tumst, un viņš sāka krist nemaņas bezdibenī. Neapziņas dzelmes viļņi jau sāka saslēgties pār galvu, kad pēkšņi, — it kā ļoti spēcīga elektriskās strāvas lādiņa skarts, — viņš tik spēji sadrebēja, ka ar visu augumu palēcās augšup uz dīvāna atsperēm un, uz rokām atbalstījies, ar bailēm pietrūkās ceļos. Viņa acis bija tik plati ieplestas, it kā viņš nemaz nebūtu gulējis. Galvas smagums un locekļu gurdums, ko viņš sajuta vēl pirms dažiem mirkļiem, pēkšņi bija zudis.

«Jūs varat samīt mani dubļos,» viņš dzirdēja Alekseja Aleksandroviča vārdus un redzēja viņu savā priekšā, viņš redzēja Annas seju ar drudža sārtumu vaigos un ar spožajām acīm, kas ar mīlu un maigumu lūkojās nevis uz viņu, bet gan uz Alekseju Aleksandroviču; viņš redzēja pats savu muļķīgo un smieklīgo, kā tam šķita, stāvu tai mirklī, kad Aleksejs Aleksandrovičs tam atvilka

rokas no sejas. Viņš atkal izstiepa kājas, nokrita uz dīvāna gu|us tāpat kā pirms tam un aizvēra acis.

«Aizmigt! Aizmigt!» viņš sev atkārtoja. Bet ar aizvērtām acīm viņš vēl skaidrāk redzēja Annas seju tādu, kāda tā bija tanī neaizmirstamajā vakarā pirms sacīkstēm.

— Tas ir zudis un vairs nebūs, un viņa veļas izdzēst to no savas atmiņas. Bet es bez tā nevaru dzīvot. Ka gan mums salabt, kā gan mums salabt? — viņš skaļi teica un neapzinīgi sāka atkārtot šos vārdus. Šī vardu atkartošana aizturēja jaunu atmiņu un tēlu parādīšanos, kaut gan viņš juta tos drūzmējamies savā galvā. Bet vardu atkārtošana nespēja nobremzēt iztēli uz ilgu laiku. Drīz atkal ārkārtīgā ātrumā cits aiz cita tam acu priekšā atmirdzēja laimīgākie viņa mīlas mirkļi un līdz ar tiem arī nesenais pazemojums. «Atsedz seju!» skan Annas balss. Viņš noņem rokas un jūt savas sejas apkaunoto un muļķīgo izteiksmi.

Viņš arvien vēl gulēja, pūlēdamies aizmigt, lai gan juta, ka nav ne mazākās cerības, un arvien vēl čukstus atkārtoja kādas nejaušas domas vārdus, gribēdams ar to aizkavēt jaunu tēlu uzplūdumu. Viņš ieklausījās — un izdzirda dīvainā ārprāta čukstoņā atkārtojam vārdus: «Neprāti cienīt, neprāti novērtēt; neprāti cienīt, neprāti novērtēt.»

«Kas tas? Vai es zaudēju prātu?» viņš sevī sacīja. «Varbūt. No tā jau arī sajūk prātā, tādēļ jau arī nošaujas,» viņš pats sev atbildēja un, atvēris acis, ar izbrīnu ieraudzīja pie savas galvas brāļasievas Varjas izšūdināto spilvenu. Viņš pataustīja spilvena pušķi un pūlējās domāt par Varju, pūlējās atcerēties, kad to pēdējo reizi redzējis. Bet domāšana par kaut ko tādu, kam nebija sakara ar viņa jūtām, sagādāja mokas. «Nē, vajag aizmigt!» Viņš pievilka spilvenu un piekļāva tam galvu, bet bija ļoti jāpūlas, lai acis noturētu aizvērtas. Viņš pietrūkās kājās un apsēdās. «Ar to nu ir beigas,» viņš sev teica. «Jāapdomā, ko darīt. Kas man atliek?» Viņš domās ātri pārlūkoja savu dzīvi ārpus mīlas uz Annu.

«Godkāre? Serpuhovskojs? Augstākā sabiedrība? Galms?» Ne pie kā viņš nespēja apstāties. Agrāk tam

visam bija jēga, bet tagad nebija vairs nekā. Viņš piecēlās no dīvāna, noģērba svārkus, atlaida jostu, atpogāja kreklu uz spalvainās krūts, lai būtu vieglāk elpot, un saka soļot pa istabu. «Tā zaudē prātu,» viņš atkārtoja, «un tā nošaujas … lai nebūtu kauns,» viņš lēni piebilda.

Viņš piegāja pie durvīm un tās aizvēra; tad ar sastingušu skatienu un cieši sakostiem zobiem devās pie galda, paņēma revolveri, apskatīja to, pagrieza pielādēto patrontelpu pret stobru un nogrima domās. Nokāris galvu, ar_ sasprindzinātu domu izteiksmi sejā, tā viņš stavēja pāris minūšu sastindzis, ar revolveri rokā, un domāja. «Protams,» viņš sev teica, it kā loģisks, ilgs un skaidrs domu gājiens būtu viņu novedis pie nešaubīga slēdziena. Bet patiesībā šis pārliecinošais «protams» bija tikai tāda paša atceres tēlu atkārtojuma sekas, tā atmiņu loka sekas, cauri kuram viņš šās stundas laikā bija izgājis jau desmitiem reižu. Tās bija tās pašas atmiņas par laimi, kas tagad uz visiem laikiem zaudēta, tā bija tā pati doma, ka viss turpmākais dzīvē ir zaudējis jēgu un saturu, tā bija tā pati pazemojuma apziņa. Tāda pati bija arī šo domu un jūtu loģiskā secība.

«Protams,» viņš atkārtoja, kad viņa domas jau trešo reizi devās pa to pašu apburto atmiņu un tēlu loku, bet tad viņš pielika revolveri pie krūts kreisajā pusē un, spēcīgi visu roku paraudams, it kā pēkšņi to savilktu dūrē, nospieda mēlīti. Viņš nedzirdēja šāviena troksni, bet spēcīgs belziens krūtīs viņu nogāza no kājām. Viņš mēģināja pieķerties pie galda malas, revolveris izkrita no rokām, viņš sagrīļojās un apsēdās uz grīdas, ar izbrīnu raudzīdamies sev apkārt. Viņš nepazina savu istabu, skatīdamies no lejas augšup uz izliektajām galda kājām, uz papīrkurvi un tīģerādu. Atri, čīkstoši sulaiņa soļi, kas steidzās cauri viesistabai, lika tam atjēgties. Ar pūlēm viņš piespieda sevi domāt un saprata, ka atrodas uz grīdas, tad ieraudzīja asinis uz tīģerādas un sev uz rokas un saprata, ka ir šāvies.

— Muļķīgi! Neesmu trāpījis, — viņš izrunāja, meklēdams ar roku revolveri. Revolveris atradās turpat blakus, bet viņš taustīja kaut kur tālāk. Joprojām meklēdams, viņš pastiepās uz pretējo pusi, nespēja noturēt līdzsvaru un pakrita, noplūzdams asinīm.

Elegantais sulainis ar vaigubārdu, kas vairākkārt saviem paziņām bija sūdzējies, ka viņam esot vāji nervi, ieraudzīja guļam uz grīdas savu kungu un tik ļoti izbijās, ka pameta to noasiņojot un aizskrēja pēc palīdzības. Pēc stundas atbrauca brāļasieva Varja un ar triju ārstu palīdzību, pēc kuriem viņa bija sūtījusi uz visām pusēm un kuri atbrauca visi vienā laikā, novietoja ievainoto gultā un palika to kopt.

XIX

Kļūda, ko bija izdarījis Aleksejs Aleksandrovičs, kad, gatavodamies uz tikšanos ar sievu, neiedomājās tādu iespēju, ka viņas nožēlošana būs patiesa un viņš tai piedos, bet viņa nenomirs, — šī kļūda tam atklājās spilgti jo spilgti, kad bija pagājuši divi mēneši pēc viņa atgriešanās no Maskavas. Bet šī kļūda radās ne tikai tādēļ, ka viņš nebija apsvēris šādu varbūtību, bet arī tādēļ, ka līdz tikšanās brīdim ar savu mirstošo sievu viņš nebija pazinis pats savu sirdi. Pie slimās sievas gultas viņš pirmoreiz savā mūžā ļāvās tām svētlaimīgajām līdzcietības jūtām, kādas viņā izraisīja citu cilvēku ciešanas un no kādām agrāk viņš bija kaunējies kā no bīstamas vājības; gan žēlums pret sievu, gan pašpārmetumi par to, ka bija vēlējies viņas nāvi, un, galvenais, pats piedošanas prieks panāca to, ka viņš pēkšņi sajuta ne tikai ciešanu atveldzi, bet arī tādu dvēseles mieru, kādu nekad agrāk nebija izbaudījis. Viņš pēkšņi sajuta, ka tas pats, kas agrāk bija ciešanu cēlonis, kļuva par dvēseles prieka avotu, tas, kas agrāk, kad viņš nosodīja, izteica pārmetumus un ienīda, viņam likās neatrisināms, tagad, kad viņš piedeva un mīlēja, kļuva vienkāršs un skaidrs.

Viņš bija piedevis sievai un žēloja to viņas ciešanās un pašpārmetumos. Viņš bija piedevis Vronskim un žēloja to, sevišķi pēc tam, kad līdz viņam bija nonākušas valodas par tā izmisīgo soli. Arī dēlu viņš žēloja vairāk nekā senāk un pārmeta sev tagad, ka tik pārāk maz ar viņu nodarbojies. Bet pret jaunpiedzimušo mazo meitenīti viņš izjuta kādas sevišķas ne vien žēluma, bet arī maiguma jūtas. Sākumā viņš vienīgi aiz līdzcietības sāka rupeties par jaunpiedzimušo vārgo meitenīti, kas nebija viņa meita un kas mātes slimības laikā bija visu pamesta un droši vien būtu nomirusi, ja viņš par meitenīti neparūpētos, — un, pašam nemanot, viņš to bija iemīļojis. Ik dienas viņš vairākas reizes iegāja bērnistabā un ilgi tur sēdēja, tā ka zīdītāja un aukle, kas sākumā no viņa baidījās, jau pierada pie viņa. Dažkārt viņš vai veselu pusstundu klusēdams raudzījās guļošā bērna safransārtajā, pūkainajā un saviebtajā sejiņā, vērodams sakrunkotās pierītes kustības, saliektos pirkstiņus un tuklās rociņas, kas ar plaukstu virspusi berzēja actiņas un virsdeguni. īpaši šādos brīžos Aleksejs Aleksandrovičs jutās pilnīgi mierīgs, jutās ar sevi saskaņā un neredzēja savā stāvoklī nekā neparasta, nekā tāda, kas būtu jāgroza.

Bet, jo vairāk laika aizritēja, jo skaidrāk viņš redzēja, ka šādā stāvoklī viņam neļaus palikt, lai cik dabisks viņam tas liktos. Viņš juta, ka līdzās labajam garīgajam spēkam, kas vadīja viņa dvēseli, ir vēl arī kāds cits, rupjš un tikpat varens vai vēl varenāks spēks, kas vadīja viņa dzīvi, un šis spēks nedos viņam to lēnprātīgo mieru, pēc kāda viņš tagad ilgojās. Viņš juta, ka visi uz viņu skatās ar jautājošu izbrīnu, ka neviens viņu nesaprot un kaut ko no viņa gaida. It sevišķi viņš juta, ka attiecības ar sievu ir svārstīgas un nedabiskas.

Kad sievai bija pārgājis nāves tuvuma radītais atmaigums, Aleksejs Aleksandrovičs sāka manīt, ka Anna no viņa bīstas, jūtas neērti kopā ar viņu un nespēj lūkoties viņam taisni acīs. Viņa it kā kaut ko vēlējās, bet neiedrošinājās sacīt; arī viņa it kā gaidīja kaut ko no Alekseja Aleksandroviča, it kā nojauzdama, ka viņu attiecības nevar turpināties.

Februāra beigās gadījās, ka jaunpiedzimušā Annas meitiņa, kas arī bija nosaukta par Annu, saslima. Aleksejs Aleksandrovičs no rīta iegāja bērnistabā, izrīkoja, lai aizsūta pēc ārsta, un aizbrauca uz ministriju. Nokārtojis savas darīšanas, viņš pirms pulksten četriem atgriezās mājās. Iegājis priekštelpā, ieraudzīja skaistuli sulaini tresēm rotātā livrejā, ar lāčādas apmetni; tas turēja uz rokas baltu, no polārlapsu ādām darinātu rotondu.

— Kas ieradies? — Aleksejs Aleksandrovičs jautāja.

— Kņaziene Elizabete Fjodorovna Tverska, — sulainis ar smīnu, kā Aleksejam Aleksandrovičam likās, atbildēja.

Aleksejs Aleksandrovičs bija ievērojis, ka visā šai grūtajā laikā viņa paziņas no augstākās sabiedrības, īpaši sievietes, ļoti interesējās par viņu un viņa sievu. Viņš bija novērojis, ka visi šie paziņas ar pūlēm slēpj prieku par kaut ko, tādu pašu prieku, kādu viņš bija manījis advokāta acīs un tagad redzēja sulaiņa acīs. Visi it kā bija sajūsmināti, it kā kādu izprecinātu. Satiekoties ar Alekseju Aleksandroviču, visi ar tikko slēptu prieku taujāja par Annas veselību.

Kņazienes Tverskas klātbūtne Aleksejam Aleksandrovičam bija nepatīkama gan ar viņu saistīto atmiņu dēļ, gan arī tādēļ, ka viņš vispār to nīda, un viņš devās tieši uz bērnistabu. Pirmajā bērnistabā Serjoža, uzmeties ar krūtīm uz galda un savilcis kājas uz krēsla, kaut ko zīmēja, jautri čalodams. Angliete, kas Annas slimības laikā bija nomainījusi francūzieti, sēdēja ar rokdarbu blakus zēnam; tā steidzīgi piecēlās, dziļi palocījās un paraustīja Serjožu.

Aleksejs Aleksandrovičs noglauda dēlam matus, atbildēja audzinātājas vaicājumam par sievas veselību un savukārt jautāja, ko ārsts teicis par baby .

— Ārsts teica, ka nekā bīstama neesot, un izrakstīja vannas, cienītais kungs.

— Bet viņa arvien vēl mokās, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja, ieklausīdamies bērna kliedzienos, kas skanēja no blakus istabas.

— Es, kungs, domāju, ka tā zīdītāja neder, — angliete apņēmīgi teica.

— Kādēļ jūs tā domājat? — viņš apstājies jautāja.

— Tā bija arī grāfienei Pol, cienītais kungs. Bernu ārstēja, bet izrādījās, ka bērns vienkārši izsalcis: zīdītāja bija bez piena.

Aleksejs Aleksandrovičs iegrima domās, stāvēja tā dažus mirkļus, tad iegāja otrā istabā. Meitenīte, atmetusi galviņu, raustījās zīdītājas rokās, negribēdama ne ņemt tai piedāvāto tuklo krūti, ne apklust, kaut gan zīdītāja un arī aukle, kas bija noliekusies pār bērnu, to mierināja.

— Arvien vēl nav labāk? — Aleksejs Aleksandrovičs jautāja.

— Ļoti nemierīga, — aukle čukstus atbildēja.

— Mis Edvarda teic, ka zīdītājai varbūt neesot piena, — viņš sacīja.

— Arī es tā domāju, Aleksej Aleksandrovič.

— Kāpēc tad jūs neko nesakāt?

— Kam tad lai saka? Anna Arkadjevna arvien vēl nevesela, — aukle īgni sacīja.

Aukle ilgus gadus bija kalpojusi šai mājā. Un viņas vienkāršajos vārdos Aleksejs Aleksandrovičs saklausīja norādījumu uz viņa stāvokli.

Bērns kliedza arvien skaļāk, aizraudamies un gārgdams. Aukle, atmetusi ar roku, piegāja tam klāt, paņēma viņu no zīdītājas rokām un, staigādama pa istabu, sāka šūpot.

— Vajag lūgt ārstu, lai pārbauda zīdītāju, — Aleksejs Aleksandrovičs teica.

Izskatā veselīgā un grezni ģērbtā zīdītāja, nobijusies, ka viņu atlaidīs, kaut ko nomurmināja sev zem deguna un, lielo krūti paslēpdama, nicīgi pasmīnēja par to, ka šaubās par viņas pienīgumu. Arī šajā smīnā Aleksejs Aleksandrovičs saskatīja zobošanos par savu stāvokli.

— Nelaimīgais bērns! — aukle sacīja, klusinādama bērnu un turpinādama staigāt.

Aleksejs Aleksandrovičs apsēdās uz krēsla un ar skumīgu cietēja seju vēroja aukli, kas staigāja šurp un turp.

Kad beidzot bērns apklusa, tika noguldīts dziļajā gultiņā un aukle, sakārtojusi spilvenu, atgāja sānis, Aleksejs Aleksandrovičs piecēlās un, ar pūlēm pirkstgalos turēdamies, piegāja bērnam klāt. Viņš brīdi klusēja un ar tādu pašu skumīgu seju raudzījās bērnā; tad pēkšņi, matiem un pieres ādai savelkoties, viņa sejā izplūda smaids, un viņš tikpat klusi izgāja no istabas.

Ēdamistabā viņš pazvanīja un ienākušajam sulainim lika atkal sūtīt pēc ārsta. Aleksejs Aleksandrovičs bija īgns uz sievu, ka tā nerūpējas par šo skaisto bērnu, un šādā noskaņā viņam negribējās pie tās iet un negribējās arī sastapt kņazieni Betsiju; bet sieva varētu sākt brīnīties, kādēļ viņš pretēji paradumam pie tās neienāk, un tāpēc Aleksejs Aleksandrovičs, seyi pārvarējis, devās uz guļamistabu. Tuvodamies pa mīksto grīdsegu guļamistabas durvīm, viņš negribot izdzirda sarunu, kuru nevēlējās dzirdēt.

— Ja viņš netaisītos aizceļot, tad es saprastu jūsu atteikšanos un arī viņu. Bet jūsu vīrs taču stāv tam visam pāri, — Betsija teica.

— Ne jau vīra dēļ, bet pati sevis dēļ es negribu. Nerunājiet par to! — Annas satrauktā balss atbildēja.

— Jā, bet jūs taču nevarat negribēt atvadīties no cilvēka, kas jūsu dēļ šāvies …

— Tieši tāpēc es negribu.

Aleksejs Aleksandrovičs apstājās ar izbiedētu un vainīgu izteiksmi sejā un gribēja nemanīts griezties atpakaļ. Bet pārlika, ka tas nebūtu viņa cienīgi, atkal pagriezās pret durvīm, nokāsējās un devās guļamistabā. Balsis apklusa, un viņš iegāja.

Anna pelēkā halātā, ar īsi apcirptiem, spurainiem un bieziem melniem matiem virs apaļās galvas sēdēja uz kušetes. Kā vienmēr, ieraugot vīru, viņas sejas možums pēkšņi nodzisa; viņa nokāra galvu un nemierīgi paskatījās uz Betsiju. Betsija, ģērbusies pēc pēdējās visjaunākās modes, cepurē, kas plivinājās kaut kur gaisos virs viņas galvas kā dūmtveris virs lampas, baložzilā tērpā ar šķībi uzšūtām spilgtām svītrām uz ņiebura no viena sāna un uz svārkiem — no otra, sēdēja blakus Annai, turēdama taisni savu plakano, garo stāvu, un, pieliekusi galvu, ar zobgalīgu smaidu raudzījās Aleksejā Aleksandrovičā.

— A! — viņa it kā izbrīnījusies iesaucās. — Es ļoti priecājos, ka jūs esat mājās. Jūs nekur nerādāties, un neesmu jūs redzējusi kopš Annas slimības sākuma. Es visu zinu — par jūsu rūpēm. Jā, jūs esat apbrīnojams vīrs! — viņa sacīja ar tik nozīmīgu un laipnu skatienu, it kā apbalvotu viņu par tā izturēšanos pret sievu ar augstsirdības ordeni.

Aleksejs Aleksandrovičs vēsi palocījās, noskūpstīja sievai roku un vaicāja par viņas veselību.

— Liekas, man ir labāk, — viņa teica, vairīdamās no vīra skatiena.

— Jums tomēr ir tāda kā drudžaina sejas krāsa, — viņš sacīja, uzsvērdams vārdu «drudžaina».

— Mēs te pārāk daudz runājām, — Betsija teica, — es jūtu, ka esmu bijusi egoiste, un tūlīt braukšu projām.

Viņa piecēlās, bet Anna, pēkšņi nosarkusi, aši satvēra tās roku.

— Nē, palieciet vēl, lūdzu! Man jums jāsaka … nē, jums, — viņa pagriezās pret Alekseju Aleksandroviču, un sārtums tai pārklāja kaklu un pieri. — Es negribu un man arī nevar būt nekādu noslēpumu, ko jūs nedrīkstētu dzirdēt, — viņa sacīja.

Aleksejs Aleksandrovičs noknaukšķināja pirkstus un nolieca galvu.

— Betsija stāsta, ka grāfs Vronskis izteicis vēlēšanos mūs apmeklēt, lai atvadītos pirms aizceļošanas uz Taškentu. — Viņa neskatījās vīrā un acīm redzami steidzās izteikt visu, lai cik tas viņai bija grūti. — Es teicu, ka nevaru viņu pieņemt.

— Jūs teicāt, mans draugs, ka tas būšot atkarīgs no Alekseja Aleksandroviča, — Betsija piezīmēja.

— Nē taču, es nevaru viņu pieņemt, un tas taču neko ne… — viņa pēkšņi apklusa un jautājot paraudzījās vīrā (tas neskatījās uz viņu). — Vārdu sakot, es nevēlos ….

Aleksejs Aleksandrovičs pavirzījās uz priekšu un gribēja saņemt viņas roku.

Pirmajā mirklī viņa atrāva savu roku no viņa valgās, lielām, uztūkušām dzīslām izraibinātās rokas, kas sniedzās pēc viņas, bet tad it kā pārvarēja sevi un paspieda vīram roku.

— Es jums ļoti pateicos par jūsu uzticēšanos, bet… — viņš sacīja apmulsis un īgns, jo juta, ka par visu to, ko viņš viegli varēja izlemt sevī, viņš nespēj runāt, kņazienei Tverskai klātesot, jo tā itin kā personificēja to rupjo spēku, kas vadīja viņa dzīvi no augstākās sabiedrības viedokļa un neļāva viņam nodoties savām mīlas un piedošanas jūtām. Viņš apklusa un skatījās uz kņazieni Tversku.

— Nu tad ardievu, mana jaukā! — Betsija teica un piecēlās. Viņa noskūpstīja Annu un devās projām. Aleksejs Aleksandrovičs viņu pavadīja.

— Aleksej Aleksandrovič! Es jūs pazīstu kā patiesi augstsirdīgu cilvēku, — Betsija ierunājās, apstājusies mazajā viesistabā un vēlreiz jo cieši spiezdama tam roku. — Es te esmu nepiederīgs cilvēks, bet es ļoti mīlu Annu un cienu jūs, tāpēc atļaušos dot vienu padomu — pieņemiet Vronski! Aleksejs Vronskis ir personificēts godīgums, un viņš taču aizceļo uz Taškentu.

— Pateicos jums, kņazien, par jūsu līdzjūtību un padomiem! Bet jautājumu par to, vai mana sieva var vai nevar kādu pieņemt, viņa izlems pati.

To sacīdams, viņš pēc paraduma pašlepni sacēla uzacis, bet tūdaļ nodomāja, lai kādi būtu viņa sacītie vārdi, viņa stāvoklī nekāda pašlepnuma nevarēja būt. Un to viņš redzēja no apvaldītā, niknā un izsmejošā smīna, ar kādu Betsija uz viņu paskatījās pēc šiem vārdiem.

XX

Aleksejs Aleksandrovičs palocījās Betsijai zālē un atgriezās pie sievas. Viņa gulēja, bet, izdzirdusi vīra soļus, steidzīgi piecēlās sēdus un ar bailēm lūkojas viņā. Viņš redzēja, ka tā raudājusi.

— Es ļoti pateicos par tavu uzticēšanos, — viņš lēnprātīgi atkārtoja šo teikumu krievu valodā, ko, Betsijai klātesot, bija teicis franciski, tad apsēdās Annai blakus. Kad viņš runāja krieviski un uzrunāja viņu ar «tu», tad šis «tu» Annu nevaldāmi kaitināja. — Es ļoti pateicos tev par tavu lēmumu. Arī manas domas ir tādas — ja jau grāfs Vronskis aizceļo, tad ari nav nekādas vajadzības viņam šeit ierasties. Bet ja jau …

— Es taču jau sacīju, kādēļ tad vēlreiz atkārtot? — Anna pēkšņi viņu pārtrauca ar īgnumu, ko nespēja apvaldīt. «Nav nekādas vajadzības,» viņa nodomāja, «cilvēkam nākt, lai atvadītos no sievietes, kuru viņš mīl, kuras dēļ gribējis iet bojā un sevi pazudināt un kura nespēj bez viņa dzīvot. Nav nekādas vajadzības!» Viņa saknieba lūpas un novērsa spožo acu skatienu uz viņa rokām ar uztūkušajām dzīslām; šīs rokas lēnām berzēja viena otru.

— Nekad vairs nerunāsim par to, — viņa jau mierīgāk piebilda.

— Es atstāju tev šā jautājuma izlemšanu un esmu ļoti priecīgs… — Aleksejs Aleksandrovičs iesāka.

— Ka mana vēlēšanās sakrīt ar jūsējo, — viņa ātri pabeidza teikumu, sakaitināta par to, ka vīrs tik lēni runā, kaut gan viņa taču jau iepriekš zina visu, ko tas sacīs.

— Jā, — viņš apliecināja, — un kņaziene Tverska pilnīgi nevietā iejaucas visgrūtākajās ģimenes darīšanās. It īpaši viņa …

— Es neticu nekam, ko par Betsiju runā, — Anna ātri teica, — es zinu, ka viņa patiesi mani mīl.

Aleksejs Aleksandrovičs nopūtās un brīdi klusēja. Viņa nervozi rotaļājās ar halāta pušķiem, brīžam paskatīdamās uz vīru ar to mokpilno fiziska pretīguma sajūtu, kādu izjuta pret viņu un ko sev pārmeta, tomēr nespēdama to pārvarēt. Viņa tagad vēlējās tikai vienu — atbrīvoties no viņa neciešamās klātbūtnes.

— Bet es nupat aizsūtīju pēc ārsta, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja.

— Esmu vesela; kam man ārsts?

— Nē, maziņā kliedz, un tur stāsta, ka zīdītājai esot maz piena.

— Kāpēc tad tu neļāvi man zīdīt, kad es tā lūdzos, lai man ļauj to darīt? Tik un tā (Aleksejs Aleksandrovičs saprata, ko šis «tik un tā» nozīmē) viņa ir bērns un viņu nomērdēs. — Viņa piezvanīja un lika atnest bērnu. — Es lūdzu, lai man atļauj zīdīt, — man neatļāva, bet tagad man pašai pārmet.

— Es nepārmetu …

— Nē, jūs pārmetat! Ak dievs! Kāpēc es nenomiru! — Un viņa sāka skaļi raudāt. — Piedod man, esmu nokaitināta, esmu netaisna, — atģidusies viņa teica. — Bet ej projām …

«Nē, tā tas nevar turpināties,» Aleksejs Aleksandrovičs apņēmīgi sacīja, izgājis no sievas istabas.

Tik skaidri kā šodien viņš nekad vēl nebija izjutis, ka sabiedrība uzskata viņa stāvokli par neiespējamu, ka sieva viņu ienīst un ka tā noslēpumainā, rupjā spēka vara pretēji viņa dvēseles noskaņai vada viņa dzīvi un prasa pildīt tā gribu un mainīt attieksmes pret sievu. Viņš skaidri redzēja, ka visa sabiedrība un arī sieva no viņa kaut ko gaida, bet, ko īsti, to viņš nevarēja saprast. Viņš juta, ka viņa dvēselē tas izraisa niknuma jūtas un tās sadragā viņa mieru un visus viņa varonības nopelnus. Viņš domāja, ka Annai vislabāk būtu pārtraukt sakarus ar Vronski, bet, ja viņi visi atzīst, ka tas nav iespējams, viņš pat ir gatavs pieļaut šo sakaru atjaunošanu, lai tikai neapkrautu ar negodu bērnus, nezaudētu tos un nemainītu savu līdzšinējo stāvokli. Lai cik tas bija ļauni, tas tomēr bija labāk nekā šķiršanās, pēc kuras viņa nonāktu kauna pilnā bezizejas stāvoklī, bet viņš zaudētu visu, ko mīlējis. Un tomēr viņš jutās bezspēcīgs; viņš jau iepriekš zināja, ka visi ir pret viņu un ka viņam neļaus darīt to, kas tagad tam likās tik dabiski un labi, un piespiedīs izdarīt to, kas ir ļauni, bet ko viņi uzskata par pienācīgu.

XXI

Betsija pašlaik gāja ārā pa zāles durvīm, kad Stepans Arkadjičs, tikko atbraucis no Jeļisejeva, kur bija saņemtas svaigas austeres, steidzās tai pretī.

— Ā! Kņaziene! Cik patīkama tikšanās! — viņš iesaucās. — Bet es biju pie jums.

— Tikšanās tikai uz vienu mirkli, jo es tūdaļ braucu projām, — Betsija teica, smaidot vilkdama rokā cimdu.

— Pagaidiet, kņazien, nevelciet cimdu, ļaujiet noskūpstīt jūsu rociņu! Vecajām modēm atgriežoties, es ne par ko tā neesmu priecājies kā par roku skūpstīšanu. — Viņš noskūpstīja Betsijai roku. — Kad tad redzēsimies?

— Jūs neesat tā vērts, — Betsija smaidot atbildēja.

— Nē, esmu gan vērts, tāpēc ka esmu kļuvis par visnopietnāko cilvēku. Es kārtoju ne tikai savas, bet arī citu ģimenes lietas, — viņš ar nozīmīgu vaibstu teica.

— Es ļoti priecājos! — Betsija atbildēja, tūlīt sapratusi, ka viņš runā par Annu. Un, atgriezušies zālē, viņi apstājās kaktā parunāties. — Viņš Annu nobendēs, — Betsija nozīmīgi čukstēja. — Tas ir neiespējami, neiespējami …

— Es ļoti priecājos, ka jūs tā domājat, — Stepans Arkadjičs teica, ar nopietnu un sāpīgu līdzjutēja vaibstu pašūpodams galvu, — tāpēc jau es atbraucu uz Pēterburgu.

— Visa pilsēta par to runā, — Betsija čukstēja. — Tas ir neiespējams stāvoklis. Viņa kūst kā svece. Viņš nesaprot, ka viņa ir viena no tām sievietēm, kuras nedrīkst jokot ar savām jūtām. Viens no diviem: vai nu Vronskim jārīkojas enerģiski un viņa jāaizved, vai arī Kareņinam jādod šķiršanās. Bet šāda dzīve Annu žņaudz nost.

— Jā, jā … patiešām … — Oblonskis nopūzdamies sacīja. — Tāpēc jau es arī atbraucu. Ne nu gluži tāpēc… Mani ir iztaisījuši par kambarkungu, tad nu bija jāatbrauc pateikties. Bet, galvenais, nokārtot šo lietu.

— Lai dievs jums palīdz! — Betsija teica.

Pavadījis kņazieni Betsiju līdz priekštelpai, vēlreiz

noskūpstījis tai roku augšpus cimda — tai vietā, kur jauš pulsu, un sapļāpājis viņai veselu kaudzi tik nepieklājīgu blēņu, ka kņaziene vairs nezināja, vai dusmoties vai smieties, Stepans Arkadjičs devās pie māsas. Viņš atrada to mirkstam asarās.

Kaut gan viņa garastāvoklis bija dzirkstoša prieka pilns, Stepans Arkadjičs gluži dabiski tūdaļ pārgāja uz tādu poētiski pacilātu līdzjūtēja toni, kāds atbilda Annas noskaņojumam. Viņš vaicāja par tās veselību un kā viņa pavadījusi šo rītu.

— Ļoti ļoti slikti. Gan dienu, gan rītu, gan visas bijušās un visas nākamās dienas, — viņa sacīja.

— Man liekas, tu esi ļāvusies drūmai noskaņai. Vajag saņemties, vajag ieskatīties dzīves īstenībā. Es zinu, ka ir grūti, bet…

— Esmu dzirdējusi, ka sievietes iemīlot cilvēkus pat par viņu netikumiem, — Anna pēkšņi sāka, — bet es viņu ienīstu par viņa tikumību. Es nevaru dzīvot kopā ar viņu. Saproti jel, ka viņa izskats vien mani fiziski iespaido, es zaudēju savaldību. Es nevaru, nevaru dzīvot kopā ar viņu. Ko lai es daru? Es biju nelaimīga un domāju, ka nelaimīgāka vairs nevaru būt, bet tik šausmīgu stāvokli, kādā dzīvoju tagad, es nekad nevarēju iedomāties. Saproti taču, zinādama, ka viņš ir labs, lielisks cilvēks, ka es neesmu pat viņa mazā pirkstiņa vērta, es tomēr viņu ienīstu. Es ienīstu viņu par viņa augstsirdību. Un man neatliek nekas cits kā vienīgi…

Viņa gribēja sacīt — nāve, bet Stepans Arkadjičs viņai neļāva izrunāt līdz galam.

— Tu esi slima un nokaitināta, — viņš teica, — tici man, tu šausmīgi pārspīlē. Nav taču nekā tik briesmīga.

Un Stepans Arkadjičs pasmaidīja. Neviens cits Stepana Arkadjiča vietā, sastapies ar tādu izmisumu, neatļautos pasmaidīt (smaids liktos kā rupjība), bet viņa smaidā bija tik daudz labsirdības un gandrīz sievišķīga maiguma, ka šis viņa smaids ne tikai neapvainoja, bet atveldzēja un nomierināja. Viņa klusā, nomierinošā valoda un smaidi iedarbojās kā mierinoša veldze, kā mandeļu eļļa. Un Anna drīz to sajuta.

— Nē, Stiva, — viņa teica. — Esmu pagalam, pagalam! Vēl ļaunāk nekā pagalam. Es vēl neesmu pagalam, es nevaru sacīt, ka visam ir beigas; gluži otrādi, es jūtu, ka vēl nav beigas. Es esmu kā savilkta stīga, kurai jātrūkst. Bet tās vēl nav beigas… boigas būs briesmīgas.

— Nekas, stīgu var lēnītiņām atlaist vaļā. Nav tāda stāvokļa, no kura nebūtu izejas.

— Esmu domājusi un domājusi. Izeja ir tikai viena…

No viņas izbiedētā skatiena viņš atkal noprata, ka šī vienīgā izeja, pēc viņas domām, ir nāve, un viņš tai atkal neļāva izrunāt līdz galam.

— Tā nemaz nav, — viņš sacīja, — atļauj! Tu nevari saskatīt savu stāvokli tā kā es. Atļauj man vaļsirdīgi izteikt savas domas! — Viņš atkal uzmanīgi pasmaidīja savu mandeļelļas smaidu. — Es sākšu no gala: tu apprecējies ar cilvēku, kurš divdesmit gadus vecāks par tevi. Tu apprecējies bez mīlestības vai arī nepazīdama mīlestību. Pieņemsim, ka tā bija kļūda.

— Šausmīga kļūda! — Anna teica.

— Bet es atkārtoju: tas ir noticis fakts. Vēlāk tev, sacīsim, gadījās nelaime iemīlēties cilvēkā, kas nav tavs vīrs. Tā ir nelaime; bet arī tas ir noticis fakts. Un tavs vīrs to atzinis un piedevis. — Pēc katra teikuma viņš apstājās, gaidot viņas iebildumus, bet viņa nekā neteica. — Tā tas ir. Tagad jautājums ir šāds: vai tu vari turpināt kopdzīvi ar savu vīru? Vai tu to vēlies? Vai viņš to vēlas?

— Nekā, nekā es nezinu.

— Bet tu pati sacīji, ka nevarot viņu ciest.

— Nē, es neteicu. Es atsakos. Es nekā nezinu un nekā nesaprotu.

— Jā, bet atļauj…

— Tu nespēj to saprast. Es jūtu, ka krītu uz galvas bezdibenī, bet es nedrīkstu glābties. Un arī nespēju.

— Nekas, mēs paklāsim segu un tevi uztversim. Es tevi saprotu, saprotu, ka tu nevari uzņemties pārdrosmi izsacīt savu vēlēšanos, savas jūtas.

— Es nekā, nekā nevēlos… lai tikai viss beigtos.

— Bet viņš to redz un zina. Un vai tu domā, ka viņš no tā cieš mazāk nekā tu? Tu ciet, viņš cieš, kas tad no tā var iznākt? Turpretim šķiršanās atraisavisu, — Stepans Arkadjičs ar mazu piepūli izteica savu galveno domu un nozīmīgi paskatījās Annā.

Viņa neko neatbildēja un noraidoši pašūpoja savu apcirpto galvu. Tomēr no viņas sejas, kas pēkšņi atstaroja bijušajā skaistumā, viņš redzēja, ka šķiršanos viņa noraida tikai tāpēc, ka tā liekas viņai kā neaizsniedzama laime.

— Man jūs visus šausmīgi žēl! Un es būtu tik laimīgs, ja man izdotos to nokārtot! — Stepans Arkadjičs, jau drošāk smaidīdams, teica. — Nesaki, nesaki nekā! Ja tikai dievs man palīdzētu izteikt visu tā, kā es jūtu. Es iešu pie viņa.

Anna domīgām un spožām acīm paskatījās brālī un nekā neteica.

XXII

Stepans Arkadjičs iegāja Alekseja Aleksandroviča kabinetā ar to svinīgo sejas izteiksmi, ar kādu parasti sēdās priekšsēdētāja krēslā savā iestādē. Aleksejs Aleksandrovičs, salicis rokas aiz muguras, staigāja pa istabu un domāja par to pašu, par ko Stepans Arkadjičs bija runājis ar viņa sievu.

— Vai es tevi netraucēju? — Stepans Arkadjičs jautāja, izjuzdams māsasvīra klātbūtnē neparastu apmulsumu. Lai slēptu šo apmulsumu, viņš izvilka no kabatas nupat pirktu etviju ar jaunu atvēršanas ierīci, paostīja etvijas ādu un izņēma papirosu.

— Nē. Vai tev kas vajadzīgs? — Aleksejs Aleksandrovičs nelabprāt atbildēja.

— Jā, es gribēju … man vajadzētu pa … jā, vajadzētu parunāties, — Stepans Arkadjičs sacīja, brīnīdamies, ka jūtas neparasti bikli.

Šī sajūta bija tik negaidīta un baiga, ka Stepans Arkadjičs neticēja, ka tā ir sirdsapziņas balss, kas tam teic, ka viņš grib darīt ļaunu darbu. Stepans Arkadjičs pārvarēja sevi un nokratīja uznākušo biklumu.

— Es ceru, tu tici, ka es mīlu savu māsu un jūtu sirsnīgu draudzību un cieņu pret tevi, — viņš nosarkdams teica.

Aleksejs Aleksandrovičs apstājās un nekā neatbildēja, bet Stepanu Arkadjiču pārsteidza viņa seja, kurā bija tāda izteiksme kā padevīgam upurim.

— Es biju nodomājis, es gribēju parunāt par māsu un par jūsu abu savstarpējo stāvokli, — Stepans Arkadjičs sacīja, vēl arvien cīnīdamies ar uznākušo neparasto biklumu.

Aleksejs Aleksandrovičs skumji pasmīnēja, paskatījās uz sievasbrāli, tad, nekā neatbildēdams, piegāja pie galda, paņēma no tā iesāktu vēstuli un sniedza Stepanam Arkadjičam.

— Es nemitīgi domāju par to pašu. Un, lūk, ko es sāku rakstīt, domādams, ka labāk visu izteikšu rakstiski, jo mana klātbūtne viņu kaitina, — viņš teica, pasniegdams vēstuli.

Stepans Arkadjičs paņēma vēstuli, ar pārsteiguma izbrīnu paskatījās blāvajās acīs, kas bija pavērsušas uz viņu savu stingušo skatienu, un sāka lasīt.

«Es redzu, ka mana klātbūtne Jūs apgrūtina. Lai cik smags man šāds atklājums, tomēr redzu, ka tas tā ir un citādi nevar būt. Es Jums nepārmetu, un dievs ir mans liecinieks, ka es, ieraudzījis Jūs Jūsu slimības laikā, no visas sirds nolēmu aizmirst to, kas starp mums bijis, un sākt jaunu dzīvi. Es nenožēloju un nekad nenožēlošu, ko esmu darījis, bet es vēlējos tikai vienu: lai Jums būtu labi, lai Jūsu dvēselei būtu labi, un tagad redzu, ka neesmu to panācis. Pasakiet man pati, kas Jums var sagādāt īstu laimi un Jūsu dvēselei mieru! Es viss nododos Jūsu un Jūsu taisnības izjūtas rīcībā.»

Stepans Arkadjičs sniedza vēstuli atpakaļ un raudzījās māsasvīrā ar to pašu izbrīnu, nezinādams, ko teikt. Šis klusums abiem bija tik neērts, ka Stepana Arkadjiča lūpas, viņam arvien vēl klusējot un nenovēršot acis no Kareņina sejas, sāka nervozi drebēt.

— Tas ir tas, ko es gribēju viņai sacīt, — Aleksejs Aleksandrovičs novērsdamies teica.

— Jā, jā, — Stepans Arkadjičs sacīja, nespēdams atbildēt, jo asaras viņam aizžņaudza kaklu. — Jā, jā. Es jūs saprotu, — beidzot viņš izteica.

— Es vēlos zināt, ko viņa grib, — Aleksejs Aleksandrovičs teica.

— Es baidos, ka viņa pati nesaprot savu stāvokli. Viņa nav spējīga izšķirt, — Stepans Arkadjičs atguvies runāja. — Viņa ir nospiesta, vārda tiešā nozīmē — tavas augstsirdības nospiesta. Izlasījusi šo vēstuli, viņa nespēs neko pateikt, viņa tikai vēl zemāk nokārs galvu.

— Jā, bet ko tad lai dara? Kā lai izskaidro… kā lai uzzina viņas vēlēšanos?

— Ja tu atļauj man izsacīt savas domas, tad man liekas, ka no tevis paša atkarīgs — norādīt tieši uz tiem soļiem, kādus tu uzskati par vajadzīgiem, lai izbeigtu šo stāvokli.

— Tātad tu ieskati, ka šāds stāvoklis jāizbeidz? — Aleksejs Aleksandrovičs viņu pārtrauca. — Bet kā? — viņš piebilda, izdarīdams sev acu tuvumā neparastu kustību ar rokām. — Es neredzu nekādas iespējamas izejas.

— No katra stāvokļa ir izeja, — Stepans Arkadjičs teica, pieceldamies un kļuvis možāks. — Savā laikā tu gribēji šķirties … Ja tu tagad esi pārliecinājies, ka jūs nevarat darīt viens otru laimīgu …

— Laimi var dažādi izprast. Bet pieņemsim, ka esmu ar mieru uz visu, ka es nekā nevēlos. Kāda tad būtu izeja no mūsu stāvokļa?

— Ja tu vēlies dzirdēt manas domas, — Stepans Arkadjičs iesāka ar tādu pašu veldzējošu un maigu mandeļeļļas smaidu, ar kādu bija runājis ar Annu. Šis labsirdīgais smaids bija tik pārliecinošs, ka Aleksejs Aleksandrovičs, juzdams savu vājumu un tam pakļaudamies, neviļus bija gatavs ticēt visam, ko Stepans Arkadjičs viņam sacīs. — Viņa nekad to nepateiks. Bet viena izeja ir iespējama, vienu viņa var vēlēties, — Stepans Arkadjičs turpināja, — pārtraukt attieksmes un visas ar tām saistītās atmiņas. Manuprāt, jūsu stāvoklī nepieciešams nosacīt jūsu jaunās attieksmes. Un šīs attieksmes nodibināmas tikai ar abpusēju brīvību.

— šķiršanās, — Aleksejs Aleksandrovičs ar riebumu pārtrauca.

— Jā, man liekas, ka šķiršanās. Jā, šķiršanās, — Stepans Arkadjičs nosarkdams atkārtoja. — Laulātiem, kas nonākuši tādās attieksmēs kā jūs abi, tā no visiem viedokļiem ir sapratīgākā izeja. Ko lai dara, ja laulātie nākuši pie slēdziena, ka viņu kopdzīve nav vairs iespējama? Tas vienmēr var gadīties. — Aleksejs Aleksandrovičs grūti nopūtās un aizvēra acis. — Te jāņem vērā tikai viens apstāklis: vai viens no laulātiem nevēlas doties

citā laulībā? Ja ne, tad tas ir ļoti vienkārši, — Stepans Arkadjičs runāja, arvien vairāk un vairāk atbrīvodamies no sava neveikluma.

Aleksejs Aleksandrovičs, satraukumā viebdamies, kaut ko sevī nomurmināja, bet neko neatbildēja. Visu to, kas Stepanam Arkadjičam likās tik ļoti vienkāršs, Aleksejs Aleksandrovičs jau tūkstoš un tūkstoškārt bija pārdomājis. Un viņam tas ne tikai nelikās tik vienkāršs, bet šķita pilnīgi neiespējams. Šķiršanās, kuras noteikumus viņš jau zināja, tagad tam šķita neiespējama, jo viņa pašcieņa un cienība pret reliģiju neļāva uzņemties apvainojumu fiktīvā laulības pārkāpumā un vēl mazāk ļāva pielaist, ka tiktu pieķerta un apkaunota viņa sieva, kurai tas piedevis un kuru mīl. Šķiršanās tam likās neiespējama vēl arī citu, daudz svarīgāku iemeslu dēļ.

Kas notiks ar dēlu, ja viņi šķirsies? Atstāt dēlu pie mātes nebija iespējams. Šķirtai mātei būs sava nelikumīga ģimene, kurā padēla stāvoklis droši vien būs slikts un viņu audzinās slikti. Atstāt dēlu pie sevis? Viņš zināja, ka tā būtu atriebība, bet to viņš negribēja. Taču bez visa tā šķiršanās Aleksejam Aleksandrovičam visvairāk neiespējama likās tāpēc, ka, piekrizdams laulības šķiršanai, viņš Annu pazudinātu. Dziļi dvēselē viņam bija iegulušies Darjas Aleksandrovnas Maskavā sacītie vārdi, ka šķiroties viņš domā gan par sevi, bet nepadomā, ka ar to viņš neglābjami pazudina Annu. Tagad, saistīdams šos vārdus ar savu piedošanu un ar savu pieķeršanos bērniem, viņš tos izprata no sava viedokļa. Piekrist laulības šķiršanai, dot viņai brīvību — viņa izpratnē nozīmēja laupīt sev pēdējo saiti ar bērniem, kurus tas mīlēja, atņemt viņai pēdējo iespēju atgriezties uz tiklības ceļa un iegrūst viņu pazušanā. Viņš zināja, ka tad, ja tā kļūs šķirta sieva, viņa savienosies ar Vronski, bet šis sakars būs nelikumīgs un noziedzīgs, jo šķirtai sievai pēc baznīcas likumiem nav tiesības doties jaunā laulībā, kamēr iepriekšējais vīrs vēl dzīvs. «Viņa savienosies ar to, bet pēc gada vai diviem viņš to pametīs vai arī viņa pati nodibinās jaunu sakaru,» Aleksejs Aleksandrovičs domāja. «Un es, pieļaudams šo nelikumīgo šķiršanos, būšu vainīgs viņas bojā ejā.» Visu to viņš

simtkārt bija apsvēris un bija pārliecināts, ka laulības šķiršana ne tikai nav ļoti vienkārša lieta, kā teica viņa sievasbrālis, bet gan pilnīgi neiespējama. Viņš neticēja nevienam Stepana Arkadjiča vārdam, uz katru tā vārdu viņam bija tūkstoš atspēkojumu, bet viņš klausījās Stepana Arkadjiča runā, juzdams, ka tā vārdos izpaužas tas varenais un rupjais spēks, kurš vada viņa dzīvi un kuram viņš būs spiests padoties.

— Jāizlemj vienīgi, kā un ar kādiem noteikumiem tu esi ar mieru dot šķiršanos. Viņa nevēlas nekā, viņa neiedrošinās no tevis ko lūgt, viņa visu atstāj tavai augstsirdībai.

«Ak dievs! Ak dievs! Par ko?» Aleksejs Aleksandrovičs domāja, atcerēdamies šķiršanās noteikumu tajos gadījumos, ja vīrs uzņemas vainu uz sevis, un aiz kauna aizklāja ar rokām seju, tāpat kā viņā reizē to bija darījis Vronskis.

— Tu esi uzbudināts, es to saprotu. Bet ja tu pārdomāsi …

«Un, ja tev sit pa labo vaigu, tad pagriez kreiso un, ja tev novelk svārkus, atdod arī kreklu,» Aleksejs Aleksandrovičs nodomāja.

— Jā, jā! — viņš spiedzīgā balsī iekliedzās. — Es uzņemos visu negodu, pat dēlu atdodu, bet… vai tomēr nebūtu labāk bez tā iztikt? Ak, dari vien, kā zini…

Un, novērsies no sievasbrāļa, lai tas nevarētu redzēt viņa seju, Aleksejs Aleksandrovičs apsēdās pie loga uz krēsla. Viņam bija rūgti, viņam bija kauns; tomēr reizē ar šīm bēdām un kaunu viņš izjuta prieku un līksmi savas lēnprātības cildenuma priekšā.

Stepans Arkadjičs bija aizkustināts. Viņš brīdi klusēja.

— Aleksej Aleksandrovič, tici man, ka viņa pienācīgi novērtēs tavu augstsirdību, — viņš sacīja. — Bet liekas, ka tas ir bijis dieva pirksts, — viņš piebilda un, to izteicis, juta, ka pasacījis muļķību, un ar pūlēm savaldījās, lai nepasmaidītu.

Aleksejs Aleksandrovičs gribēja kaut ko atbildēt, bet asaras viņam neļāva runāt.

— Tā ir liktenīga nelaime, un tā ir jāatzīst. Es uzskatu

šo nelaimi par notikušu faktu un cenšos palīdzēt kā Annai, tā tev, — Stepans Arkadjičs teica.

Izgājis no māsasvīra istabas, Stepans Arkadjičs jutās aizkustināts, tomēr šis aizkustinājums tam netraucēja būt apmierinātam, ka viņš tik veiksmīgi nokārtojis šo lietu, jo viņš bija pārliecināts, ka Aleksejs Aleksandrovičs neatteiksies no saviem vārdiem. Prieku par šo veiksmi vēl jo vairāk kāpināja doma, kas nejauši ienāca prātā, ka tad, kad šī lieta būs darīta, viņš varēs sievai un saviem tuvākiem paziņām jautāt: «Kāda starpība starp mani un ķeizaru? Ķeizars izšķir daudzas lietas, un bieži vien no tām nevienam nekļūst labāk. Bet es izšķīru vienu lietu — un trijiem uzreiz kļuva labāk… Vai arī: kāda līdzība starp mani un ķeizaru? Kad… bet lai paliek, vēlāk izdomāšu vēl labāk,» smaidīdams viņš sevī teica.

XXIII

Vronska ievainojums bija bīstams, kaut gan lode nebija skārusi sirdi. Vairākas dienas viņa stāvoklis svārstījās starp dzīvību un nāvi. Kad pirmoreiz viņš jau bija spējīgs runāt, viņa istabā atradās vienīgi Varja, brāļasieva.

— Varja! — viņš teica, stingri viņu uzlūkodams. — Es sevi sašāvu nejauši. Un, lūdzu, tā arī visiem pasaki un nekad par to nerunā. Citādi tas ir pārāk muļķīgi!

Ne vārda neatbildēdama, Varja noliecās pār viņu un ar priecīgu smaidu paskatījās tam sejā. Acis viņam bija gaišas, bez drudža spīduma, bet to izteiksme barga.

— Paldies dievam! — viņa teica. — Tev nesāp?

— Te mazliet. — Viņš norādīja uz krūtīm.

— Tad ļauj, es tevi pārsiešu.

Viņš sakoda savus platos žokļus un klusēdams raudzījās viņā, kamēr tā pārsēja. Kad Varja pabeidza, viņš sacīja:

— Es tagad nemurgoju; lūdzu, dari tā, lai nekur nerunātu, ka esmu šāvies tīši!

— Neviens jau arī nerunā. Es tikai ceru, ka turpmāk tu vairs tā netīšām nešausi, — viņa ar jautājošu smaidu teica.

— Laikam gan nešaušu, bet labāk jau nu būtu bijis…

Un viņš drūmi pasmaidīja.

Par spīti šiem vārdiem un drūmajam smaidam, kas Varju tik ļoti nobiedēja, iekaisumam pārejot un spirgtumam atgriežoties, Vronskis juta, ka no vienas bēdu daļas viņš ir pilnīgi atbrīvojies. Ar šo soli viņš it kā bija nomazgājis to kaunu un pazemojumu, ko pirms tam tik ļoti izjuta. Tagad viņš varēja jau mierīgi domāt par Alekseju Aleksandroviču. Viņš atzina tā lielo augstsirdību un nejutās vairs pazemots. Turklāt Vronskis bija atgriezies savās vecajās dzīves sliedēs. Viņš saskatīja iespēju nekaunēdamies raudzīties ļaudīm acīs un dzīvot saskaņā ar saviem paradumiem. Vienīgais, ko viņš nespēja izraut no savas sirds, lai gan nemitīgi cīnījās ar šīm jūtām, tā bija nožēla, ka viņš uz visiem laikiem zaudējis Annu, un šī nožēla brīžiem sakāpa līdz izmisumam. Savā sirdi viņš bija cieši nolēmis, ka tagad, kad Annas vīra priekšā viņš izpircis savu vainu, viņam jāatsakās no Annas un viņš nekad vairs nedrīkst nostāties starp Annu ar tās grēku nožēlu un starp viņas vīru; bet viņš nespēja izraut no savas sirds žēlumu, ka zaudējis viņas mīlu, nespēja izdzēst no savas atmiņas laimes mirkļus, ko izbaudījis kopā ar viņu, laimes mirkļus, kurus toreiz tik zemu vērtējis un kuri tagad ar savu skaistumu viņu tik ļoti vajāja.

Serpuhovskojs bija izgudrojis Vronskim Taškentā amatu, un viņš pieņēma šo piedāvājumu bez mazākās vilcināšanās. Bet, jo tuvāk nāca aizbraukšanas brīdis, jo smagāks tam likās upuris, kuru uzņemties tas turēja par savu pienākumu.

Viņa ievainojums bija aizdzijis, un viņš jau rādījās sabiedrībā, gatavodamies aizceļošanai uz Taškentu.

«Tikai reizi vēl viņu redzēt, tad ierakties, mirt,» viņš domāja un, izdarot atvadu apciemojumus, izteica šo domu Betsijai. Ar šo starpniecības uzdevumu Betsija ieradās pie Annas — un atveda viņam noraidošu atbildi.

«Jo labāk,» Vronskis nodomāja, saņēmis šo ziņu. «Tā bija vājība, kas būtu salauzusi manus pēdējos spēkus.»

Nākamās dienas rītā Betsija pati atbrauca pie viņa un paziņoja, ka esot saņēmusi no Oblonska pozitīvu vēsti: Aleksejs Aleksandrovičs dodot šķiršanos, tāpēc Vronskis drīkstot ar Annu satikties.

Pat neparūpējies izvadīt no sava dzīvokļa Betsiju, aizmirsis visus savus nodomus, nejautādams, kad to var un kur ir Annas vīrs, Vronskis tūdaļ brauca pie Kareņiniem. Viņš uzskrēja pa kāpnēm, neviena un nekā neredzēdams, un ātriem soļiem, tikko noturēdamies, lai neskrietu, iesteidzās viņas istabā. Un, nedomādams par to un pat nemanīdams, vai istabā bez viņas nav vēl kāds cits cilvēks, viņš tūlīt apskāva Annu un apklāja skūpstiem tās seju, rokas un kaklu.

Anna bija gatavojusies uz šo tikšanos, domājusi par to, ko viņa tam sacīs, bet nekā no visa domātā nepaguva pateikt: viņa kaisle aizrāva arī Annu. Viņa gribēja to nomierināt, nomierināt sevi, bet bija jau par vēlu. Viņa jūtas iekvēlināja arī Annu. Lūpas viņai tik ļoti drebēja, ka ilgi tā nespēja izteikt ne vārda.

— Jā, tu esi mani ieguvis, un es esmu tava, — viņa beidzot izteica, spiezdama viņa roku sev pie krūts.

— Tā tam ir jābūt! — viņš sacīja. — Kamēr mēs esam dzīvi, tā ir jābūt. Tagad es to zinu.

— Tas tiesa, — viņa sacīja, apskaudama tā galvu un nobālēdama arvien vairāk un vairāk. — Tomēr pēc visa tā, kas bijis, tam piemīt kaut kas šausmīgs.

— Viss pāries, viss pāries, un mēs būsim ļoti laimīgi! Ja mūsu mīlestība spētu kļūt vēl lielāka, tā kļūtu lielāka ar to, ka tajā ir kaut kas šausmīgs, — viņš teica, paceldams galvu un smaidā pavērdams savus spēcīgos zobus.

Un viņa nespēja neatbildēt ar smaidu — ne jau viņa vārdiem, bet viņa mīlas pilnajām acīm. Viņa paņēma tā roku un glāstīja ar to savus vaigus, kas bija kļuvuši vēsi, un savus apcirptos matus.

— Es vairs nepazīstu tevi ar šiem īsajiem matiem. Tu esi kļuvusi tik skaista. Zēns. Bet cik bāla tu esi!

— Jā, esmu ļoti vārga, — viņa smaidot teica. Un viņas lūpas atkal sāka drebēt.

— Mēs brauksim uz Itāliju, tu atveseļosies, — viņš sacīja.

— Vai tiešām tas ir iespējams, ka mēs abi būsim kā vīrs ar sievu, vieni, savā ģimenē? — viņa jautāja, tuvu ielūkodamās tam acīs.

— Es brīnos tikai par to, ka kādreiz tas varējis būt citādi.

— Stiva saka, ka viņš esot ar mieru uz visu, bet es nevaru pieņemt viņa augstsirdību, — viņa teica, domīgi raudzīdamās garām Vronska sejai. — Es negribu šķiršanos, man tagad vienalga. Es tikai nezinu, kā viņš izlems par Serjožu.

Vronskis nekādi nespēja saprast, kā viņa šai tikšanās mirklī spēja domāt par šķiršanos, atcerēties dēlu. Vai nebija viss vienalga?

— Nerunā par to, nedomā! — viņš sacīja, grozīdams viņas roku savējā un pūlēdamies viņas uzmanību piesaistīt sev; bet viņa arvien vēl raudzījās tam garām.

— Ak, kāpēc es nenomiru, tā būtu labāk! — viņa teica, un asaras it kā pašas no sevis sāka tai ritēt pār vaigiem; taču viņa centās smaidīt, lai Vronski neapbēdinātu.

Agrāk Vronskis būtu atzinis par negodīgu un uzskatījis par neiespējamu atteikšanos no ^apskaužamā un bīstamā amata Taškentā. Bet tagad viņš, ne mirkli nešaubīdamies, no tā atteicās un, manījis, ka augstāk stāvošās personas neapmierinātas ar šādu rīcību, tūlīt izstājās no dienesta.

Pēc mēneša Aleksejs Aleksandrovičs palika savā dzīvoklī viens pats ar dēlu, bet Anna kopā ar Vronski aizceļoja uz ārzemēm, nedabūjusi laulības šķiršanu un galīgi no tās atteikusies.

SATURS

Pirmā daļa Otrā daļa . .Trešā daļa Ceturtā daļa ,

Ļ. TOLSTOJS KOPOTI RAKSTI VIII

Mākslinieks A. Apinis Redaktore L. Kļaviņa. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktors V. Šiliņš. Korektore Z. Siņicka.

Nodota salikšanai 1959. g. 25. decembri. Parakstīta iespiešanai 1960. g. 5. februārī. Papīra formāts 84X108/32. 17,39 fiz. iespiedi. 28,09 uzsk. iespiedi. 28,52 izdevn. 1. Metiens 10 000 eks. Maksā 9,30 rbj.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulvāri 24. Pasūtījums 12690D1762. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. 1710. K1

Л Н. ТОЛСТОЙ СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИЙ

в четырнадцати томах Том восьмой Москва 1952

Латвийское государственное издательство Художник А Апинис

На латышском языке

3 1710

4 1710

1 — augstas damas.

1 — sievasmāsu.

6 1710

7 1710

8 1710

11 1713

1 — vēlu jums sekmes.

1 — sārtā velna.

1 — aizraušanas.

1 — impulsīvs, ar tieksmi rīkoties, pakļaujoties pirmajai ierosmei.

21 1710

1 — rīcības brīvību.

25 1710

1 — ikdienišķas.

1 — teiksim tieši.

2 — ietekmi.

Content

Tolstojs Ļevs Anna Kareņina.

PIRMĀ daļa

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

OTRA DALA

I

II

III

IV

V

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

TREŠA DALA

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

ceturta daļa

I

II

III

IV

V

VI

VIĪ

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

SATURS