Tolstojs Ļevs

Anna Kareņina

LEVS TOLSTOIS

ANNA KARENINA

.

PIEKTĀ DAĻA

.

I

Kņaziene Sčerbacka domāja, ka sarīkot kāzas līdz gavēnim vairs nav iespējams, jo palikušas tikai piecas nedēļas, bet līdz tam laikam vēl nebūs gatava pat puse pūra, taču viņa nevarēja nepiekrist arī Levinam, ka svinēt kāzas pēc gavēņa jau varētu būt par vēlu, jo kņaza Sčerbacka vecā krustmāte bija ļoti slima un varēja drīz nomirt; tad sēras vēl jo vairāk novilcinātu kāzu rīkošanu. Tālab kņaziene, izlēmusi sadalīt pūru divās daļās — lielajā un mazajā pūrā, bija ar mieru nosvinēt kāzas jau līdz gavēnim. Viņa nolēma, ka pūra mazāko daļu visu sagatavos jau tagad, bet lielo pūru aizsūtīs vēlāk, un ļoti dusmojās uz Levinu, ka tas nekādi nevarēja viņai nopietni atbildēt, vai viņš tam piekrīt vai nepiekrīt. Tāds nodoms šķita jo ērtāks tādēļ, ka jaunie tūlīt pēc kāzām brauks uz laukiem, kur lielajā pūrā paredzētās mantas nebūs vajadzīgas.

Levins arvien vēl atradās lai pašā neprāta stāvokli, kurā viņam šķita, ka viņš un viņa laime ir visas esības galvenais un vienīgais centrs, ka viņam tagad ne par ko nav jādomā un jārūpējas, ka visu viņam vajadzīgo veic un paveiks citi. Viņam pat nebija nekādu turpmākās dzīves mērķu un nodomu; viņš ļāva to izlemt citiem, pārliecināts, ka viss būs lieliski. Viņa brālis Ser-, gejs Ivanovičs, Stepans Arkadjičs un kņaziene arvien viņam norādīja, kas darāms. Viņam atlika tikai bez iebildumiem piekrist visam, ko viņam ieteica. Brālis aizņēmās viņam naudu, kņaziene deva padomu pēc kāzām braukt projām no Maskavas. Stepans Arkadjičs ieteica braukt uz ārzemēm. Levins bija ar mieru darīt visu. «Dariet, ko gribat, ja tas jums sagādā prieku. Esmu laimīgs, un mana laime nekļūs ne lielāka, ne mazāka, lai jūs darītu ko darīdami,» viņš domāja. Kad viņš atstāstīja Kitijai Stepana Arkadjiča ieteikumu braukt uz ārzemēm, tad ļoti izbrīnījās, redzēdams, ka viņa šim ieteikumam nepiekrīt un ka Kitijai pret viņu nākamo dzīvi ir kaut kādas savas noteiktas prasības. Kitija zināja, ka Levinam laukos ir savs iemīļots darbs. Viņam bija skaidrs, ka Kitija šo darbu ne tikai nesaprot, bet arī negrib saprast. Un tomēr viņa uzskatīja šo darbu par ļoti svarīgu. Tāpēc viņa zināja, ka viņu mājas būs laukos, un vēlējās doties nevis uz ārzemēm, kur viņai nebūs jādzīvo, bet gan tur, kur būs viņu mājas. Sis noteikti izpaustais nodoms radīja Levinā izbrīnu. Bet, tā kā viņam viss bija vienalga, tad viņš tūdaļ palūdza Stepanu Arkadjiču — it kā tas būtu Oblonska pienākums — aizbraukt uz laukiem un iekārtot tur visu, kā viņš prot — savā labajā gaumē, kuras viņam allaž bijis papilnam.

— Bet paklausies, — kādreiz Stepans Arkadjičs Levinam teica, kad bija jau atgriezies no laukiem, kur visu iekārtojis jauno uzņemšanai, — vai tev ir apliecība, ka esi bijis grēksūdzē?

— Nē. Kas tad ir?

— Bez tās nevar laulāt.

1— Ai-ai-ai! — Levins iesaucās. — Es jau, liekas, gadus deviņus neesmu gavējis. Man pat neienāca prātā.

— Esi gan tu labs! — Stepans Arkadjičs smiedamies sacīja. — Bet pats mani dēvē par nihilistu! Tā taču nevar. Tev jā gavē!

— Kad tad vairs? Palikušas tikai četras dienas.

Stepans Arkadjičs nokārtoja arī šo lietu. Un Levins

sāka gavēt. Būdams neticīgs cilvēks un reizē cienīdams citu cilvēku ticību, Levins arvien smagi izjuta tos brīžus, kad bija jāpiedalās dažādās baznīcas ceremonijās. Un tagad, atrodoties tik ļoti atmaigušā, pret visu jutīgā noskaņā, Levinam šī nepieciešamība izlikties bija ne tikai smaga, bet šķita pilnīgi neiespējama. Tagad, savas slavas plaukumā, savā ziedu laikā, viņam vajadzēs vai nu melot, vai zaimot. Viņš juta, ka nav spējīgs darīt ne vienu, ne otru. Bet, lai kā viņš uzplijās Stepa-nam Arkadjičam, vaicādams, vai nevarot dabūt apliecību bez gavēšanas, Oblonskis paziņoja, ka tas neesot iespējams.

— Un vai tad tev grūti — divas dienas? Viņš ir ļoti mīļš un gudrs vecītis. Viņš izraus tev to zobu tik viegli, ka tu pat nepamanīsi.

Stāvēdams pirmajā dievkalpojumā, Levins mēģināja atsvaidzināt sevī atmiņas par tām spēcīgajām jaunības dienu reliģiskajām jūtām, kādas bija izjutis vecumā no sešpadsmit līdz septiņpadsmit gadiem. Bet tūdaļ pārliecinājās, ka tas ir pilnīgi neiespējami. Tad mēģināja skatīties uz to kā uz nenozīmīgu un tukšu ierašu, līdzīgu oficiālo apciemojumu ierašai, bet sajuta, ka viņam arī tas nekādi nav iespējams. Attieksmē pret reliģiju Levins, tāpat kā vairums viņa laikabiedru, atradās ļoti nenoteiktā stāvoklī. Ticēt viņš nespēja, bet reizē nebija arī stingri pārliecināts, ka tas viss ir nepatiesība. Tāpēc, nespēdams ticēt visu šo ceremoniju nozīmībai, ne arī uzlūkot tās vienaldzīgi, kā tukšu formalitāti, visu gavēšanas laiku viņš jutās neveikli un cieta kaunu, jo darīja kaut ko tādu, ko pats nesaprot, tātad melīgu un nelabu, kā viņam sacīja iekšējā balss.

Dievkalpojuma laikā viņš brīžam ieklausījās lūgšanās, cenzdamies piešķirt tām tādu nozīmi, kas saskanētu ar viņa uzskatiem, tad atkal, juzdams, ka nespēj tās saprast un ka viņa pienākums ir tās nosodīt, centās tajās neklausīties, bet gremdējās savās domās, vērojumos un atmiņās, kas šajā dīkdienīgās baznīcā stāvēšanas laikā ārkārtīgā straujumā ņirbēja viņam galvā.

Viņš nostāvēja rīta un vakara dievkalpojumu, noklausījās vakara lūgšanas un otrā dienā, piecēlies agrāk nekā parasti, nedzēris rīta tēju, pulksten astoņos ieradās baznīcā, lai noklausītos rīta lūgšanas un izdarītu grēksūdzi.

Atskaitot ubagu zaldātu, divas vecītes un baznīcas kalpotājus, dievnamā neviena nebija.

Jauns diakons ar divām asi iezīmētām garās muguras pusēm zem garīdznieka plānā svārka iznāca pretim

un tūlīt devās pi'e galdiņa sienmali, kur sāka balsī lasīt lūgšanas. Lasīšanas laikā, īpaši tajos brīžos, kad diakons ātri atkārtoja vienus un tos pašus vārdus: «Kungs, apžēlojies,» — kas skanēja kā «apžēljies, apžēljies», Levins juta, ka viņa domas ir aizslēgtas un aizzīmogotas un nevajag tagad tās aizlikt un kustināt, jo tad var iznākt sajukums; tāpēc viņš, stāvēdams diakonam aiz muguras, neklausīdamies un neiedziļinādamies turpināja savu domu. «Cik apbrīnojami izteiksmīga ir Kitijas roka!» viņš nodomāja, atceroties, kā viņi abi vakar bija sēdējuši pie stūra galdiņa. Viņiem nebija nekas runājams kā vienmēr šai stundā, un Kitija, uzlikusi roku uz galda, gan atvēra, gan aizvēra plaukstu un pati iesmējās, vērojot rokas kustību. Levins tagad atcerējās, kā noskūpstījis tai brīdī šo roku un kā pēc tam pētījis līnijas, kas krustojās rožainajā delnā. «Atkal apžēljies,» Levins nodomāja, mezdams krustus, klanīdamies un vērodams diakona muguras lokano kustību, kad tas klanījās. «Vēlāk viņa saņēma manu roku un pētīja līnijas delnā. «Tev ir jauka roka,» viņa teica.» Un Levins neviļus paskatījās uz savu roku, tad uz diakona strupo roku. «Jā, tagad drīz beigsies,» viņš nodomāja. «Nē, šķiet, sākas atkal no gala,» viņš sevī teica, ieklausīdamies lūgšanās. «Nē, tomēr beidzas; lūk, viņš jau sāk klanīties līdz zemei. Tā arvien dara pirms beigām.»

Nemanot saņēmis ar plīša aprocē tērpto roku trīsrubļu naudas zīmi, diakons sacīja, ka viņš pierakstīšot, un, naigi klaudzinādams ar jaunajiem zābakiem uz tukšās baznīcas grīdas akmeņiem, aizgāja altārī. Pēc minūtes viņš paskatījās no turienes un ar mājienu aicināja Levinu. Līdz šim noslēgtās domas Levina galvā sakustējās, bet viņš pasteidzās tās apslāpēt. «Kaut kā jau nokārtosies,» viņš nodomāja un devās uz ambonu [1]Viņš uzgāja pa kāpnēm un, pagriezies pa labi, ieraudzīja garīdznieku. Garīdznieks, vecītis ar retu, iesirmu bārdu un nogurušām, labsirdīgām acīm, stāvēja aiz analoja un šķirstīja svētkalpojumu grāmatu. Mazliet palocījies Levinam, viņš tūdaļ sāka ierastā balsī skaitīt lūgšanas. Pabeidzis tās, zemu palocījās un pagriezās ar seju pret Levinu.

— šeit Kristus neredzami ir klāt, pieņemdams jusu grēksūdzi, — viņš sacīja, norādot uz krucifiksu. — Vai jns ticat visam tam, ko mums māca svētā apustuliskā baznīca? — garīdznieks turpināja, novērsdams skatienu no Levina sejas un saņēmis rokas zem epitrahila

— Es šaubījos, es šaubos par visu, — Levins pašam netīkamā balsī izteica un apklusa.

Garīdznieks vilcinājās dažas sekundes, gaidīdams, vai grēku sūdzētājs vēl ko nesacīs, tad, aizvēris acis, ašā vladimiriešu «o» dialektā teica:

— Šaubīties ir cilvēciski, jo cilvēks ir vājš, bet mums ir jālūdz, lai žēlīgais debesu tēvs mūs stiprinātu. — Un lurpat bez mazākās pauzes, it kā cenzdamies nezaudēt laiku, piebilda: — Kādus sevišķus grēkus sūdzat?

— Mans galvenais grēks ir šaubas. Es par visu šaubos un gandrīz allaž atrodos šaubās.

— Šaubīties ir cilvēciski, jo cilvēks ir vājš, — garīdznieks ar tiem pašiem vārdiem atkārtoja. — Par ko tad jūs visvairāk šaubāties?

— Es šaubos par visu. Es dažkārt šaubos pat par dieva esamību, — Levins neviļus izsacīja un sašaus-tninājās, domādams, cik tas nepieklājīgi, ko viņš saka. liet uz garīdznieku Levina vārdi, kā likās, neatstāja nekādu iespaidu.

— Kādas gan var būt šaubas par dieva esamību? — ar tikko manāmu smaidu tas ātri sacīja.

Levins klusēja.

— Kādas gan var rasties šaubas par radītāju, kad jūs lūkojaties uz viņa radību? — garīdznieks ierastā ašā runā turpināja. — Kas tad izrotājis debesu telpu ar spīdekļiem? Kas ietērpis zemi tās skaistumā? Kā tad bez radītāja? — viņš teica, jautājot uzlūkodams Levinu.

Levins juta, ka nebūtu pieklājīgi ielaisties filozofiskās debatēs ar garīdznieku, tāpēc atbildē izteica tikai to, kas attiecās tieši uz jautājumu.

— Es nezinu, — viņš sacīja.

— Nezināt? Kā tad jūs šaubāties par to, ka dievs visu radījis? — garīdznieks ar jautru neizpratni vaicāja.

— Es nekā nesaprotu, — Levins nosarkdams teica [2] un juta, ka viņa vārdi ir muļķīgi un ka tie nevar nebūt muļķīgi šādā stāvoklī.

— Lūdziet dievu, lai viņš jums palīdz! Pat svētie tēvi ir šaubījušies un lūguši dievu, lai tas stiprina viņus ticībā. Sātanam ir liels spēks, un mēs nedrīkstam tam paļauties. Lūdziet dievu, lai viņš jums palīdz! Lūdziet dievu! — garīdznieks aši atkārtoja.

Tad brīdi klusēja, it kā nogrimis domās.

— Esmu dzirdējis, ka jūs došoties laulībā ar mana draudzes locekļa un garīgā dēla kņaza Sčerbacka meitu? — viņš ar smaidu piebilda. — Daiļa jaunava!

— Jā, — garīdznieka vietā nosarkdams, Levins atbildēja. «Kāpēc viņam grēksūdzē tas jājautā?» viņš nodomāja.

Un, it kā atbildēdams Levina domai, garīdznieks sacīja:

— Jūs gatavojaties doties laulibā, un dievs varbūt apbalvos jūs ar pēcniekiem, vai nav tiesa? Ko gan, kādu audzināšanu jūs varat sniegt saviem mazajiem, ja nepārvarēsiet sevī sātana kārdinājumu, kas pavedina jūs uz neticību? — viņš ar lēnprātīgu pārmetumu sacīja. — Ja jūs mīlat savu bērnu, tad jūs, būdams labs tēvs, vēlēsiet savam bērnam ne tikai bagātību, greznību un godu; jūs vēlēsiet tam dvēseles glābšanu, viņa gara apskaidrību ar patiesības gaismu. Vai nav tiesa? Ko tad jūs tam atbildēsiet, kad nevainīgais bērniņš jums jautās: «Tētiņ! Kas radījis visu, kas mani valdzina šajā saulē, — zemi, ūdeņus, sauli, puķes, zāli?» Vai tiešām jūs tam teiksiet: «Es nezinu.» Jūs nevarat nezināt, jo dievs kungs savā visvarenajā žēlastībā jums to ir atklājis. Vai ari jūsu bērns jums jautās: «Kas mani sagaida aizkapa dzīvē?» Ko tad jūs viņam atbildēsiet? Pametīsiet viņu pasaules un sātana kārdinājumam? Tas nav labi! — garīdznieks sacīja un apklusa, pieliecis galvu sānis un uzlūkodams Levinu labsirdīgām un lēnprātīgām acīm.

Tagad Levins neko neatbildēja — ne tādēļ, ka negribētu uzsākt strīdu ar garīdznieku, bet tādēļ, ka neviens viņam tā nebija vaicājis; taču līdz tam, kad viņa atvasītes sāks uzstādīt šādus jautājumus, vēl laika diezgan padomāt par atbildi.

— Jūs ieejat tajā dzīves posmā, — garīdznieks turpināja, — kad jāizvēlas sev ceļš un jāturas uz tā. Lūdziet dievu, lai viņš savā žēlsirdībā jums palīdz un apžēlojas par jums! — vecītis pabeidza. — «Kungs un dievs mūsu Jēzus Kristus lai piedod šim jēram savā cilvēku mīlestības pārpilnībā un devībā...» — Un, pabeidzis grēku piedošanas lūgšanu, garīdznieks Levinu svētīja un atlaida.

Atgriezies mājās, Levins todien sajuta prieku, ka neveiklais stāvoklis beidzies un beidzies tā, ka viņam nav nācies melot. Turklāt viņā bija palicis kāds neskaidrs iespaids, ka viss, ko šis labais un mīļais vecītis runājis, nemaz nebija tik muļķīgs, kā Levinam sākumā šķita, un ka te ir kas tāds, ko vajadzētu noskaidrot.

«Protams, ne jau tagad,» Levins domāja, «bet kādreiz vēlāk.» Tagad viņš vēl jo vairāk izjuta, ka dvēselē viņam ir kaut kas neskaidrs un netīrs un ka attiecībā pret reliģiju viņš atrodas tādā pašā stāvoklī, ko tik skaidri saskatīja un necieta citos un par ko bija izteicis pārmetumus savam draugam Svijažskim.

Pavadīdams šo vakaru kopā ar līgavu pie Dollijas, Levins bija sevišķi jautrs un, skaidrodams Stepanam Arkadjičam satraukumu, kādā atradās, sacīja, ka esot tik priecīgs kā suns, kuru mācījuši lēkt caur stīpu un kurš beidzot sapratis un izdarījis to, ko no viņa vēlas, un tagad, iekaukdamies un asti luncinādams, sajūsmā lēkā pa galdiem un logiem.

II

Kāzu dienā Levins — pēc parašas (kņaziene un Darja Aleksandrovna stingri uzstāja, lai visas parašas tiktu izpildītas) — nesatikās ar līgavu un pusdienoja viesnīcā kopā ar trim vecpuišiem, kas nejauši bija sanākuši pie viņa: tie bija Sergejs Ivanovičs, Katavasovs, biedrs no universitātes laikiem, tagad jau dabas zinātņu profesors, kuru Levins bija nejauši sastapis uz ielas un ierāvis pie sevis, un Cirikovs — Maskavas miertiesnesis, Levina biedrs no lāču medībām, sarunātais līgavas vedējs. Pusdienas bija ļoti jautras. Sergejs Ivanovičs bija vislabākajā garastāvoklī un uzjautrinājās

par Katavasova oriģinalitāti. Juzdams, ka viņa oriģinalitāte pienācīgi novērtēta un saprasta, Katavasovs ar to dižojās. Cirikovs jautri un labsirdīgi atbalstīja tērzēšanu par ikvienu tematu.

— Tad nu redziet, — Katavasovs teica, pēc katedrā iegūtā paraduma stiepdams savus vārdus, — cik spējīgs puisis bija mūsu draugs Konstantins Dmitričs. Es runāju par klātneesošiem, tāpēc ka viņa jau vairs nav. Pat zinātni viņš tolaik mīlēja, kad iznāca no universitātes, un viņam piemita daža laba cilvēciska vēlēšanās; turpretim tagad puse viņa spēju ir vērsta uz to, lai sevi krāptu, bet otra — lai attaisnotu šo krāpšanu.

— Es tiešām neesmu redzējis niknāka laulības dzīves ienaidnieka par jums, — Sergejs Ivanovičs sacīja.

— Nē, es neesmu ienaidnieks. Es aizstāvu darba dalīšanu. Lai tie cilvēki, kas neprot darīt neko citu, ražo cilvēkus, bet pārējie — lai sekmē to izglītošanu un laimi. Tā, lūk, es to saprotu. Ir milzum daudz tādu, kas labprāt jauc abus šos amatus, bet es neesmu to skaitā.

— Cik es būšu priecīgs, kad uzzināšu, ka jūs esat iemīlējies! — Levins iesaucās. — Tad, lūdzu, aiciniet mani uz kāzām!

— Es jau esmu iemīlējies.

— Jā, tinteszivī. Tu zini, — Levins pievērsās brālim, — Mihails Semjoničs raksta apcerējumu par barošanos un ...

— Nu, nu, nejauciet! Ir taču vienalga, par ko. Svarīgākais ir tas, ka es tiešām mīlu tinteszivi.

— Bet tā taču jūs netraucēs mīlēt sievu.

— Viņa jau nu gan netraucēs, bet sieva traucēs.

— Kāpēc tad tā?

— Gan jau redzēsiet. Es zinu, jums patīk saimniekošana, medības, — gan jau redzēsiet!

— Jā, šodien bija Arhips, teica, ka Prudnajā aļņu esot bariem vien un arī divi lāči, — Cirikovs iebilda.

— Nu, tos jau jūs bez manis nomedīsiet.

— Tas gan ir tiesa, — Sergejs Ivanovičs sacīja. — Un arī turpmāk tu atvadies no lāču medībām — sieva nelaidīs!

Levins pasmaidīja. Iedomājoties, ka sieva nelaidīs, viņam kļuva tik tīksmi, ka viņš bija gatavs uz visiem laikiem atsacīties no lāču medību prieka.

— Bet žēl gan tomēr, ka šos divus lāčus bez jums nomedīs. Vai atceraties pēdējo reizi Hapilovā? Tās gan bija brīnišķīgas medības! — Cirikovs teica.

Levins negribēja izgaisināt viņā maldīgo pārliecību, ka kaut kur tomēr varētu būt kas labs bez viņas, tāpēc neko neteica.

— Ne velti ir iesakņojies šis paradums atvadīties uo vecpuiša dzīves, — Sergejs Ivanovičs sacīja. — Lai vai cik laimīgs tu kļūsti, tomēr žēl brīvības.

— Bet atzīstieties — ir taču tāda sajūta kā Gogoļa «Precību» varonim, ka gribas pa logu lēkt laukā?

— Droši vien ir, bet vai tad nu atzīsies! —• Katavasovs iesaucās, skaļi iesmiedamies.

— Vēl jau logs ir vaļā... Laidīsim tūlīt uz Tveru! Tur ir viena lāču māte, var paņemt tieši midzenī. Patiešām, brauksim — pulksten piecos iet vilciens! Bet palicēji lai dara, ko grib, — Cirikovs smaidot teica.

— Nu kad es saku, nudien, Levins smaidot atbildēja, — nevaru atrast savā sirdī nekādas nožēlas par šo brīvību!

— Jūsu sirdī tagad tāds haoss, ka neko neatradīsiet, — Katavasovs piezīmēja. — Pagaidiet, kad mazliet atjēgsieties, gan tad atradīsiet!

— Nē, es taču kaut vai mazliet justu, ka blakus savām laimes un ilgu (viņš negribēja sacīt — mīlas) jūtām man tomēr būtu žēl zaudēt brīvību... Gluži otrādi: tieši par šo brīvības zaudēšanu es priecājos.

— Bēdīgi! Neglābjams subjekts! — Katavasovs teica. — Nu, tad iedzersim par viņa izveseļošanos vai novēlēsim, lai piepildās kaut jel viena simtā daļa no viņa sapņiem! Arī tad tā būs tik liela laime, kāda nav pieredzēta virs zemes!

Drīz pēc pusdienām ciemiņi aizbrauca, lai pagūtu pārģērbties kāzām.

Palicis viens un atcerēdamies šīs vecpuišu valodas, Levins vēlreiz sev jautāja: vai viņa dvēselē ir šīs nožēlas par savu brīvību, kuras viņi te pieminēja? Viņš pasmaidīja, sev to jautājot. «Brīvība? Kāpēc brīvība? Vienīgā laime taču ir mīlēt un vēlēties, vēlēties, ko vēlas viņa, domāt, ko domā viņa, tātad — nekādas brīvības — lūk, tā ir laime!

Bet vai es zinu viņas domas, viņas vēlēšanās, viņas

jūtas?» pēkšņi čukstēja kāda iekšēja balss. Smaids izdzisa viņa sejā, un Levins nogrima domās. Un pēkšņi viņu pārņēma dīvaina sajūta. Viņam uzmācās bailes un šaubas, šaubas par visu.

«Bet ja nu viņa nemīl mani? Ja viņa precas ar mani tikai tāpēc, lai apprecētos? Ja nu viņa arī pati neapzinās, ko dara?» viņš sev vaicāja. «Un tikai apprecējusies viņa pēkšņi atjēgsies un sapratīs, ka nemīl un nav varējusi mani mīlēt.» Un prātā tam sāka nākt dīvainas un pat visļaunākās domas par Kitiju. Levinu pārņēma greizsirdība pret Vronski, gluži kā priekš gada, it kā tas vakars, kad viņš redzēja Kitiju kopā ar Vronski, bijis nupat vakar. Viņam uzmācās aizdomas, ka Kitija nav izteikusi visu.

Viņš uztrūkās stāvus. «Nē, tā tas nevar palikt!» izmisis viņš sevī sauca. «Iešu pie viņas, jautāšu, sacīšu pēdējo reizi: mēs esam brīvi, un vai nav labāk vēl visu pārtraukt? Taču labāk nekā nelaime, negods, neuzticība visu mūžu!» Ar izmisumu sirdī un ar niknumu pret visiem cilvēkiem, pret sevi, pret Kitiju Levins izgāja no viesnīcas un brauca pie viņas.

Viņš atrada to tālajās istabās. Viņa sēdēja uz lādes un kaut ko skaidroja apteksnei, šķirodama krāsaino tērpu kaudzes, izliktas uz krēslu atzveltnēm un uz grīdas.

— Ai! — viņa iesaucās, ieraudzījusi Levinu, un gaiši atplauka priekā. — Kā tad tu, kā tad jūs (vēl līdz šai dienai viņa to brīžam uzrunāja ar «tu», brīžam ar «jūs»)? Gluži negaidot! Bet es te šķiroju savus jaunības tērpus, kam kuro ...

— A! Tas ir ļoti labi! — viņš teica, drūmi uzlūkodams meiteni.

— Ej, Duņaša, gan es pasaukšu, — Kitija sacīja. — Kas tev noticis? — viņa vaicāja, noteikti uzrunādama viņu ar «tu», līdzko apteksne bija izgājusi. Kitija redzēja Levina savādo, uztraukto un drūmo seju, un viņu pārņēma bailes.

— Kilij! Es mokos. Es nespēju mocīties viens, — viņš teica ar izmisumu balsī, nostājies viņas priekšā un lūdzot raudzīdamies viņai acīs. Jau no viņas mīlas pilnā un patiesā vaiga Levins redzēja, ka no domātās runas nekas nevar iznākt, tomēr viņam bija nepieciešami, lai

Kitija pati viņu pārliecina. — Es atbraucu pateikt, ka vēl ir laiks. Vēl visu var atsaukt un labot.

— Ko tad? Es nekā nesaprotu! Kas tev noticis?

— Tas, ko es tūkstošreiz esmu teicis un nevaru nedomāt... tas, ka neesmu tevis vērts. Tu nevarēji labu prātu piekrist mani precēt. Tu apdomā! Tu esi maldījusies. Tu padomā labi! Tu nevari mani mīlēt... Tad jau... labāk pasaki, — Levins runāja, viņā neskatīdamies. — Es būšu nelaimīgs. Lai visi saka, ko grib; tas tomēr ir labāk nekā nelaime ... Labāk jau tagad, kamēr vēl laiks ...

— Es nesaprotu, — izbiedēta viņa atbildēja, — tātad tu gribi atteikties ... ka nevajag.

— Jā, ja tu nemīli mani.

— Tu esi prātu zaudējis! — viņa iekliedzās, sarūgtinājumā piesarkusi.

Bet Levina seja bija tik nelaimīga, ka viņa apspieda savu sarūgtinājumu, nometa tērpus no krēsla un pārsēdās viņam tuvāk.

— Ko tu domā? Saki visu!

— Es domāju, ka tu nevari mani mīlēt. Par ko tu varētu mani mīlēt?

— Ak dievs! Ko tad es varu?... — viņa iesaucās un sāka raudāt.

— Vai, ko es esmu izdarījis! — viņš iekliedzās un, nometies viņas priekšā ceļos, sāka skūpstīt viņai rokas.

Kad pēc minūtēm piecām istabā ienāca kņaziene, tā atrada abus jau pilnīgi salabušus. Kitija ne tikai pārliecināja Levinu, ka mīl viņu, bet, atbildot uz jautājumu, kāpēc tā viņu mīlot, tiešām arī izskaidroja, kāpēc. Kitija pateica Levinam, ka mīlot viņu tāpēc, ka saprotot viņu visu; tāpēc, ka zinot, ko viņam vajagot mīlēt, un ka viss, ko mīlot viņš, esot labs. Un teiktais Levinam šķita pilnīgi skaidrs. Kad kņaziene pie viņiem ienāca, viņi sēdēja blakus uz lādes, šķiroja tērpus un strīdējās, jo Kitija gribēja atdot Duņašai brūno tērpu, kādā bija ģērbusies toreiz, kad Levins to bildināja, turpretim viņš uzstāja, ka šo tērpu nevajagot atdot nevienam, bet Duņašai varot dot debeszilo.

— Kā gan tu nesaproti? Viņa taču tumšmate, un debeszilais viņai nepiestāvēs... Man jau tas viss sīki izdomāts.

Uzzinājusi Levina atbraukšanas iemeslu, kņaziene pusjokojot, pusnopietni saskaitās un aizdzina viņu mājās ģērbties un netraucēt Kitijai safrizēt matus, jo Saris tūlīt atbraukšot.

— Viņa jau tā visas šīs dienas neko neēd un izskatās pavisam slikti, bet tu te vēl uztrauc viņu ar savām muļķībām! — kņaziene Levinam teica. — Taisies, taisies projām, mīļais!

Levins vainīgs un apkaunots, bet nomierināts atgriezās viesnīcā. Te viņu jau gaidīja brālis, Darja Aleksandrovna un Stcpans Arkadjičs, visi svinīgi ģērbušies — atbraukuši, lai svētītu viņu ar svētbildi. Vairs nedrīkstēja kavēties. Darjai Aleksandrovnai vēl bija jāiegriežas mājās, lai paņemtu līdzi savu nopūderēto un sacirtoto dēlu, kura uzdevums — vest svētbildi un līgavu. Tad vēl viena kariete bija jāsūta pēc līgavas vedēja, bet otra, kas aizvedis Sergeju Ivanoviču, jāsūta atpakaļ... Vispār uzdevumu — un visai sarežģītu — bija ļoti daudz. Viens bija skaidrs, ka nedrīkst kavēties, jo pulkstenis jau pusseptiņi.

No svētīšanas ar svētbildi nekas neiznāca. Stepans Arkadjičs nostājās komiski svinīgā pozā blakus sievai, pacēla svētbildi, lika Levinam palocīties līdz grīdai, tad nosvētīja viņu ar labsirdīgu un zobgalīgu smaidu un trīskārt noskūpstīja; to pašu izdarīja ari Darja Aleksandrovna un tūdaļ steidzās braukt, bet tai atkal sajuka iepriekš nosacītie ekipāžu kustības maršruti.

— Tātad mēs darīsim, lūk, kā: tu brauc mūsu karietē un atved viņu, bet Sergejs Ivanovičs, ja vien būtu tik laipns, varētu vispirms iegriezties tur, pēc tam sūtīt atpakaļ.

— Lūdzu, ar lielāko prieku.

— Bet mēs abi būsim tūlīt klāt. Vai mantas jau nosūtītas? — Stepans Arkadjičs jautāja.

— Nosūtītas, — Levins atbildēja un sauca Kuzmu, lai sāktu ģērbties.

III

Ļaužu pūlis, galvenokārt sievietes, aplenca laulībām apgaismoto baznīcu. Tie, kas nebija paguvuši iespies-ties iekšā, drūzmējās pie logiem, grūstīdamies, strīdēdamies un vērodami caur rāmju režģiem.

Žandarmi ielas malā jau bija izvietojuši vairāk nekā divdesmit karietes. Policijas virsnieks, spītēdams stiprajam salam, stāvēja pie ieejas, izmeties savā mirdzošajā mundierī. Nemitīgi piebrauca arvien jaunas ekipāžas; gan dāmas ar ziediem un saceltām šlepēm, gan vīrieši, noņemdami cepures vai melnas gardibenes, iegāja dievnamā. Pašā baznīcā jau bija aizdegtas abas lustras un visas sveces zem vietējām svētbildēm. Gan zeltainais mirdzums ikonostasa sarkanajā fonā, gan svētbilžu zelta kalums, gan vīraka trauku un svečturu sudrabs, gan grīdas klona plātnes, gan celiņi, gan baznīcas karogi koros, gan ambona pakāpieni, gan vecās, nomelnējušās grāmatas, gan garīdznieku tērpi —< viss bija gaismas apspīdēts. Siltās baznīcas labajā pusē fraku un baltu kravašu, mundieru un melnu svārku, samta, atlasa, frizūru, ziedu, kailu plecu un garos cimdos tērpto roku ņudzeklī skanēja klusināta, bet spraiga tērzēšanas dūkoņa, dīvaini atbalsodamās augstajā kupolā. Ikreiz, kad čīkstēdamas vērās durvis, pūlī čalošana noklusa un visi atskatījās, cerēdami redzēt ienākam līgavaini un līgavu. Taču durvis jau bija vērušās vairāk nekā desmit reižu, tomēr arvien tas bija vai nu kāds novēlojies viesis, vai viešņa, kas pievienojās aicināto pulkam labajā pusē, vai arī skatītāja, kas piemānījusi vai pielabinājusi policijas virsnieku un tagad pievienojās svešo pūlim kreisajā pusē. Un tiklab radi, kā arī svešie bija jau pārgaidījušies.

Sākumā viņi domāja, ka līgavainis un līgava kuru katru acumirkli ieradīsies, un nepievērsa šim kavējumam nekādas sevišķas uzmanības. Vēlāk sāka arvien biežāk un biežāk lūkoties uz durvīm, ieminēdamies, vai tikai neesot kas noticis. Pēc kāda laika šī gaidīšana kļuva jau gluži neērta un gan radinieki, gan viesi centās izlikties, ka viņi itin nemaz nedomā par līgavaini un ir iegrimuši savās sarunās.

Virsdiakons, it kā atgādinādams, ka viņš te šķiež

savu dārgo laiku, nepacietīgi šad un tad ieklepojās, likdams drebēt logu rūtīm. Dziedātāji koros kavēja sev laiku, gan balsis mēģinādami, gan skaļi degunus šņaukdami. Priesteris ik pēc brīža sūtīja te psalmotāju, te diakonu palūkoties, vai līgavainis nav atbraucis, bet pats mēļā baznīcas tērpā ar izrakstītu jostu arvien biežāk un biežāk panācās pie sāndurvīm, gaidot līgavaiņa ierašanos. Beidzot kāda dāma, paskatījusies pulkstenī, sacīja: «Tas ir gan savādi!» — un visi viesi kļuva nemierīgi un sāka skaļi izsacīt savu izbrīnu un neapmierinātību. Kāds no līgavaiņa vedējiem aizbrauca uzzināt, kas noticis. Kitija tai laikā, jau sen pilnīgi saposusies, baltā tērpā, ar garu plīvuru un pomeranču ziedu vainagu galvā, kopā ar vedējmāti un māsu Ļvovu stāvēja Sčerbacku nama zālē un lūkojās pa logu, jau vairāk nekā pusstundu veltīgi gaidot no sava vedējbrāļa ziņu, ka līgavainis ieradies baznīcā.

T.ai pašā laikā Levins, uzģērbis bikses, bet vēl bez vestes un frakas, skraidīja turp atpakaļ pa viesnīcas istabu, ik pēc brīža steigdamies pie durvīm un skatīdamies gaitenī. Bet gaitenī arvien vēl nebija redzams tas, ko viņš gaidīja, un Levins izmisis nāca atpakaļ, plātīja rokas un sauca Stepanam Arkadjičam, kurš mierīgi pīpēja:

— Vai jel kādreiz cilvēks ir atradies tik šausmīgi muļķīgā stāvoklī! — viņš teica.

— Jā, muļķīgā gan, — Stepans Arkadjičs piekrita, mierinot smaidīdams. — Bet neuztraucies, tūlīt atvedīs.

— Nu, kā tad tā var! — tikko valdot trako niknumu, Levins teica. — Un šīs muļķīgās izgrieztās vestes! Neiespējami! — viņš atkārtoja, aplūkodams sava saburzītā krekla krūti. — Un ja nu mantas jau ir aizveduši uz staciju! — viņš izmisumā iesaucās.

— Tad uzģērbsi manu.

— Sen jau vajadzēja tā darīt.

— Nav labi kļūt smieklīgam ... Pagaidi! Nokārtosies.

Noticis bija tā, ka tai brīdī, kad Levins ieaicināja

savu veco sulaini Kuzmu, lai sāktu ģērbties, tas ienesa fraku, vesti un visu, kas vajadzīgs.

— Bet krekls! — Levins iesaucās.

— Krekls jums jau mugurā, — Kuzma, rāmi smaidot, atbildēja.

Kuzmam nebija ienācis prātā pataupīt tīru kreklu, jo, saņēmis pavēli visu sakravāt un aizvest pie Sčerbackiem, no kurienes jaunie jau šovakar brauks projām, viņš tā arī bija izdarījis — aizsūtījis visu, izņemot fraku. Krekls, ko Levins bija uzģērbis jau no rīta, tagad bija saburzīts, un to nevarēja vilkt zem modernās vestes ar plato izgriezumu. Sūtīt pie Sčerbackiem bija tālu. Aizsūtīja sulaini, lai kreklu nopērk. Sulainis atgriezās: viss slēgts —- svētdiena. Sūtīja pie Stepana Arkadjiča. Kreklu atveda; tas bija neiespējami plats un īss. Beidzot aizsūtīja pie Sčerbackiem — paņemt kreklu no iesaiņotām mantām. Līgavaini gaidīja baznīcā, bet tas kā būrī ieslēgts zvērs skraidīja pa istabu, ik brīdi lūkodamies gaitenī un ar šausmām un izmisumu atcerēdamies, ko bija pirmīt sarunājis Kitijai un ko viņa tagad var sākt domāt.

Beidzot vainīgais Kuzma bez elpas iedrāzās istabā ar kreklu rokās.

— Tikko aizspēju. Jau smagā ormaņa ratos cēla iekšā, — viņš teica.

Pēc trim minūtēm, neskatīdamies pulkstenī, lai neplosītu savu vāti, Levins skriešus skrēja pa gaiteni.

— Ar to vairs nebūs līdzēts, — Stepans Arkadjičs smaidot runāja, nesteidzīgi turēdamies Levinam līdzi. — Gan nokārtosies, nokārtosies,,, kad es tev saku.

IV

— Atbrauca! — Lūk, tas! — Kurš? — Tas jaunākais, vai? — Bet šī, mās, ne dzīva, ne mirusi! — pūlī runāja, kad Levins, sagaidījis pie ieejas līgavu, kopā ar viņu ienāca baznīcā.

Stepans Arkadjičs izstāstīja sievai kavēšanās cēloni, un viesi smaidot sačukstējās savā starpā. Levins nekā un neviena neievēroja; acu nenovērsdams, viņš lūkojās savā līgavā.

Visi runāja, ka šajās pēdējās dienās viņa [oti slikti izskaloties un pie altāra ne tuvu neesot tik skaista kā parasti, bet Levinam nelikās, ka tā būtu. Viņš skatījās uz līgavas augsto frizūru ar balto, garo šķidrautu un baltajiem ziediem, uz augsto, sakrokoto apkakli, kas tik jaunavīgi sedza no sāniem un pavēra no priekšas viņas slaido kaklu, uz apbrīnojami tievo vidukli, un viņam šķita, ka Kitija ir skaistāka nekā jebkad — un ne jau tāpēc, ka šie ziedi, šis šķidrauts, šis Parīzē pasūtītais tērps kaut cik vairotu viņas skaistumu, bet gan tāpēc, ka, par spīti šai ietērpa greznībai, Kitijas mīļā vaiga izteiksme, viņas skatiens, viņas lūpas arvien pauda viņas īpatnējo taisnīgumu un šķīstumu.

— Es jau domāju, ka tu gribi aizbēgt, — viņa teica un uzsmaidīja Levinam.

— Tas ir tik muļķīgi, kas ar mani notika, taisni kauns stāstīt! — viņš nosarkdams teica un glābdamies pievērsās pienākušajam Sergejam Ivanovičatn.

— Tas notikums ar tavu kreklu ir gan varens! — Sergejs Ivanovičs sacīja, pašūpodams galvu un smaidīdams.

— Jā, jā, — Levins atbildēja, neapjēgdams, ko viņam saka.

— Nu, Kostja, tagad tev jāizlemj, — Stepans Ar-kadjičs, sataisījis izbiedētu seju, teica, — svarīgs jautājums. Tieši tagad tu esi spējīgs novērtēt, cik tas svarīgs. Man tur jautā — vai iedegt apdedzinātas sveces vai neapdedzinātas? Starpība desmit rubļu, — viņš piebilda, savilkdams lūpas smaida. — Es jau izlēmu, bet baidos, ka tu nebūsi ar mieru.

Levins saprata, ka tas ir joks, bet nespēja pasmaidīt.

— Kā tad darīt? Neapdedzinātas vai apdedzinātas? Tāds ir jautājums.

— Jā, jā! Neapdedzinātas.

— Tad ir ļoti jauki. Jautājums izlemts! — Stepans Arkadjičs smaidot teica. — Cik gan cilvēki kļūst muļķīgi šādā stāvoklī, — viņš piebilda Cirikovam, kad Levins, palūkojies viņā ar apjukušu skatienu, pavirzījās tuvāk līgavai.

— Uzmanies, Kitij, tu pirmā nostājies uz paklāja, — grāfiene Nordstone pienākusi sacīja. — Esat gan jūs labs! — viņa pievērsās Levinam.

— Ko, vai nav baigi? — vaicāja vecā krustmāte Marja Dmitrijevna.

— Vai tev nav vēsi? Tu esi bāla. Pagaidi, pieliecies! — teica Kitijas māsa Ļvova, ar smaidu pacēla savas pilnīgas, daiļās rokas un sakārtoja Kitijai ziedus virs galvas.

Pienāca Dollija, gribēja kaut ko sacīt, bet nespēja parunāt, sāka raudāt un nedabiski iesmējās.

Kitija uzlūkoja visus ar tādām pašām neredzīgām acīm kā Levins. Uz visām uzrunām viņa spēja atbildēt tikai ar laimes pilnu smaidu, kas tagad viņai izskatījās tik dabisks.

Baznīcas kalpotāji pa to laiku bija uzvilkuši savus tērpus, priesteris un diakons iznāca baznīcas priekštelpā pie pults. Priesteris pavērsās pret Levinu un kaut ko sacīja. Levins nesadzirdēja, ko viņš tam saka.

— Ņemiet līgavu pie rokas un vediet! — maršals Levinam teica.

Levins ilgi nevarēja saprast, ko no viņa grib. Viņam ilgi palīdzēja, tad jau gribēja mest mieru — tāpēc ka viņš arvien ņēma ar otru roku urr netvēra pie īstās rokas —, līdz beidzot viņš saprata, ka jāņem ar labo roku, nemainot stāvokli, un arī līgava jāsaņem aiz labās rokas. Kad beidzot viņš bija saņēmis līgavu pie rokas, kā vajadzīgs, priesteris pagāja dažus soļus priekšā jaunajam pārim un apstājās pie analoja. Radinieku un paziņu bars, čalojot, šlepēm šalcot, pavirzījās tiem līdzi. Kāds pieliecies sakārtoja līgavas slēpi. Baznīcā kļuva tik kluss, ka bija dzirdama vaska lāšu pilēšana.

Vecais garīdznieks augstā galvas segā kamilavkā, ar spožām, sudrabotām matu šķipsnām, vidū pāršķirtām un aizliktām aiz ausīm, izbāzis savas kalsnās veča rokas no smagās sudraba ornatas, ar zelta krustu uz muguras, kaut ko kārtoja pie analoja.

Stepans Arkadjičs uzmanīgi piegāja viņam klāt, kaut ko pačukstēja, pamirkšķināja Levinam un panācās atkal atpakaļ.

Priesteris aizdedzināja divas ziediem rotātas sveces, turēdams tās sānis kreisajā rokā — tā, ka vasks no tām lēni pilēja, — un pagriezās ar seju pret jaunlaulāja-miem. Tas bija tas pats garīdznieks, kas pieņēma tēviņa grēksūdzi. Ar nogurušu un skumju skatienu viņš spolūkojās līgavaini un līgavā, nopūtās un, pacēlis labo roku no ornātas apakšas, svētīja līgavaini, tad tāpat, bet ar bikla maiguma pieskaņu uzlika kopā saņemtos pirkstus uz Kitijas noliektās galvas. Tad pasniedza viņiem sveces un, paņēmis vīraka trauku, lēnām atgāja nost.

«Vai tiešām tā ir īstenība?» Levins nodomāja un atskatījās uz līgavu. Viņš redzēja tās seju iesānis un mazliet no augšas un no tikko samanāmām lūpu un skropstu kustībām saprata, ka tā jūt viņa skatienu. Kitija nepalūkojās Levinā, bet tās augstā, krokotā apkakle sakustējās, paceldamās pie sārtās, mazās auss. Viņš manīja,.ka krūtīs tai apstājas aizturēta nopūta un garajā cimdā tērptā mazā roka sadreb, turēdama sveci.

Kņada ar kreklu, nokavēšanās, sarunas ar paziņām, radiniekiem, to neapmierinātība, viņa paša smieklīgais stāvoklis — viss pēkšņi izgaisa, un Levinam kļuva priecīgi un baigi.

Skaistais, labi noaugušais virsdiakons garajā, sudrabotajā tērpā ar platām piedurknēm un ar sānis stāvošām, izsukātām sacirtoto matu sprogām naigi panācās uz priekšu, ierastā kustībā ar diviem pirkstiem pacēla orāriju [3] un apstājās iepretim garīdzniekam.

«Svē-tī, de-be-su vald-niek!» lēni cita aiz citas, vibrējot gaisa viļņos, sāka plūst svinīgās skaņas.

«Svētīts lai ir mūsu dievs vienmēr, tagad, bez mitēšanās un mūžīgi mūžam,» pazemīgi un dziedoši atbildēja vecais priesteris, arvien vēl kaut ko šķirstīdams pie analoja. Un, piepildot visu baznīcu no logiem līdz torņu velvēm, saskanīgi un plaši uzvilnīja, pieauga, uz mirkli apstājās, tad lēni izdzisa sulīgs neredzamā kora akords.

Lūdza kā allaž par debesu valstību un dvēseles glābšanu, par sinodi, par ķeizaru; lūdza arī par nupat laulājamiem dieva kalpiem Konstantīnu un Katrinu.

«Lai viņiem taptu sūtīta pilnīga un mierīga mīlestība un palīdzība, lūgsim to kungu!» visa baznīca it kā elpoja ar virsdiakona balsi.

Levins klausījās lūgšanas vārdus, un tie viņu pārsteidza. «Kā viņi ir sapratuši, ka vajadzīga palīdzība, tieši palīdzība?» viņš domāja, atcerēdamies visas savas nesenās bailes un šaubas. «Ko es zinu? Ko es spēju šai baigajā ceļā bez palīdzības?» viņš domāja. «Tieši palīdzība man tagad vajadzīga.»

Kad diakons beidza ekteniju, priesteris griezās pie saderināmiem ar grāmatu:

«Mūžīgais dievs, tu, kas šķirtos esi vienojis,» viņš laipnā un dziedošā baisi lasīja, «un devis viņiem nesaraujamas mīlestības saites; tu, kas esi svētījis Izaku un Rebeku un viņus iecēlis par sava apsolījuma man-tiniekiem; tu pats svētī arī šos savus kalpus Konstantīnu un Katrinu, pamācīdams viņus uz katru labu darbu. Jo tu esi visužēlīgs un cilvēku mīlētājs dievs un mēs tev godu dodam, tēvam, dēlam un svētam garam, šodien un vienmēr, un bez mitēšanās mūžīgi mūžam!» — «Ā — āmen,» atkal gaisā plūda neredzamā kora skandējums.

««Tu, kas šķirtos esi vienojis un devis viņiem nesaraujamas mīlestības saites,» — cik dziļdomīgi šie vārdi un cik pieskanīgi tam, ko es šai mirklī izjūtu!» l.cvins nodomāja. «Vai arī viņa jūt to pašu, ko es?»

Un, palūkojies sāņus, viņš sastapa tās skatienu.

Un no šā skatiena izteiksmes Levins noprata, ka Kitija jūt to pašu, ko viņš. Bet tas nebija tiesa; viņa gandrīz nemaz neapjēdza dievkalpojuma vārdus un pat neklausījās tajos laulāšanas laikā. Viņa nespēja tos klausīties un saprast: tik spēcīgas bija tās vienīgās jūtas, kas piepildīja viņas dvēseli un kļuva arvien spēcīgākas un spēcīgākas. Sīs jūtas bija prieks, ka pilnīgi piepildījies tas, kas jau pusotra mēneša brieda viņas dvēselē un visas šīs sešas nedēļas sagādāja viņai prieku un mokas. Kitija dvēselē tajā dienā, kad viņa savā brūnajā tērpā iznāca pie Levina viesistabā Arbata namā, piegāja viņam klāt un klusēdama atdevās, — Kitija savā dvēselē tai dienā un stundā pilnīgi sarāva visas saites ar iepriekšējo dzīvi un sāka pilnīgi jaunu, citu, viņai gluži nepazīstamu dzīvi, kaut gan īstenībā turpinājās tā pati vecā. Šīs sešas nedēļas viņai bija nepiedzīvotas svētlaimes un nepiedzīvotu moku laiks. Visa viņas dzīve, visas vēlēšanās un cerības bija koncentrētas šajā vienīgajā, viņai vēl neizprotamajā cilvēkā, ar kuru viņu saistīja tādas jūtas, kas brīžam tuvināja, brīžam atvairīja un bija vēl neizprotamākas par pašu šo cilvēku, un tomēr viņa joprojām dzīvoja līdzšinējās dzīves apstākļos. Dzīvodama veco dzīvi, viņa šausminājās par sevi, par savu pilnīgo un nepārvaramo vienaldzību pret visu savu pagātni: pret lietām, ieradumiem, cilvēkiem, kas viņu mīlējuši un mīl, pret šās vienaldzības sarūgtināto māti, pret labo, līdz šim par visu vairāk pasaulē mīlēto maigo tēvu. Brīžam viņa šausminājās par šo vienaldzību, brīžam atkal priecājās par to, kas bija šās vienaldzības cēlonis. Viņa nespēja nedz domāt, nedz vēlēties kaut ko ārpus dzīves ar šo cilvēku; bet šās jaunās dzīves vēl nebija, un Kitija pat nespēja skaidri to iedomāties. Bija vienīgi gaidas — baigums un prieks par jauno un nezināmo. Un tagad pēc dažiem mirkļiem gan šīs gaidas, gan neziņa, gan nožēla par atteikšanos no līdzšinējās dzīves — viss beigsies un sāksies jaunais. Sis jaunais nevarēja nebūt baigs ar savu nezināmību; bet, lai nu tas bija vai nebija baigs, — viņas dvēselē tas noticis jau priekš sešām nedēļām; un šodien garīdznieks tikai svētīja to, kas viņas dvēselē jau sen bija norisinājies.

Pagriezies atkal pret analoju, priesteris ar pūlēm paņēma mazo Kitijas gredzentiņu, tad lika Levinam pasniegt roku un uzmauca tam gredzentiņu pirmajā pirksta locītavā. «Dieva kalps Konstanlins top saderināts ar dieva kalponi Katrinu.» Un, uzmaukdams lielo gredzenu sārtajā, mazajā, savā nevarībā tik nožēlojamā Kitijas pirkstiņā, priesteris atkārtoja to pašu.

Saderināmie vairākkārt mēģināja uzminēt, kas tiem jādara, bet ikreiz kļūdījās, un priesteris čukstēdams tos pamācīja. Beidzot, izdarījis visu vajadzīgo, pārkrustījis viņus ar gredzeniem, garīdznieks atkal sniedza Kitijai lielo, bet Levinam mazo gredzenu; viņi atkal apjuka un divi lāgi sniedza viens otram gredzenus no rokas rokā, bet arvien neiznāca tā, kā vajadzīgs.

Dollija, Čirikovs un Stepans Arkadjičs pagāja uz priekšu viņus pamācit. Sākās apjukums, čuksti un smaidi, bet svinīgā, gaišā izteiksme laulājamo sejās nemainījās; gluži otrādi — rokas sajaukuši, viņi lūkojās vēl nopietnāk un svinīgāk nekā iepriekš, un smaids, ar kādu Stepans Arkadjičs tiem pačukstēja, lai katrs tagad uzmaucot savu gredzenu, neviļus sastinga tam uz lūpām. Viņš sajuta, ka jebkāds smaids viņus aizvainotu.

— «Jau iesākumā tu esi radījis vīriešu un sieviešu dzimumu,» — priesteris turpināja lasīt, kad bija samainīti gredzeni, —1 «un esi devis vīram sievu palīdzēšanai un cilvēku cilts turpināšanai. Tu pats mūsu kungs un dievs, kurš esi sūtījis savu patiesību uz saviem mantiniekiem un savu apsolījumu uz saviem kalpiem, mūsu tēviem, un piepildījis savu solījumu paaudžu paaudzēs; tad uzskati žēlīgi uz taviem izredzētiem: uzlūko savu kalpu Konstantīnu un savu kalponi Kairinu un stiprini viņu saderināšanos ticībā, vienprātībā, patiesibā un mīlestībā ...»

Levins arvien vairāk un vairāk juta, ka visas viņa domas par precēšanos, viņa sapņi par savas dzīves iekārtošanu, ka tas viss ir bijis bērnišķība un ka tas ir kaut kas tāds, ko viņš līdz šim nav sapratis un tagad saprot vēl jo mazāk, kaut arī pašlaik tas ar viņu notiek; krūtīs viņam arvien augstāk un augstāk kāpa trīsas, un nevaldāmas asaras aizmigloja acis.

V

Baznīcā bija sapulcējusies vai visa Maskava, radinieki un paziņas. Un laulību ceremonijas laikā dievnama spožajā gaismā grezni ģērbto sievu un jaunavu, mundieros un frakās ar baltajām kravatēm tērpto vīriešu pulkā nerima pieklājīgi klusinātas sarunas, ko uzsāka galvenokārt vīrieši, jo sievietes visu savu uzmanību veltīja svētsvinīgā notikuma norisei, kas viņas allaž tik ļoti aizgrāba.

Līgavai vistuvākajā pulciņā stāvēja viņas divas māsas: Dollija un vecākā māsa — rāmā skaistule Ļvova, kas bija atbraukusi no ārzemēm.

— Ko tad tā Mārī atnākusi mēļā, gandrīz melnā uz kāzām? — Korsunska čukstēja.

— Ar viņas sejas krāsu — tas ir vienīgais glābiņš ... — Drubecka atbildēja. — Es brīnos, ka viņi laulājas vakarā. Tas ir tirgoņu paradums...

— Skaistāk. Arī es laulājos vakarā, — Korsunska atbildēja un nopūtās, atcerēdamās, cik jauka bijusi tai dienā, cik smieklīgi iemīlējies viņā toreiz bijis vīrs un kā tagad viss sagriezies citādi.

— Stāsta, ka tas, kas vairāk nekā desmit reižu ejot par vedēju, pats vairs neapprecoties; es gribēju tikt desmito reizi, lai nodrošinātos, bet vieta bija aizņemta, — grāfs Siņavins teica daiļajai kņazei Carskai, kura uz viņu cerēja.

Čarska tam atbildēja tikai ar smaidu. Viņa lūkojās Kitijā un domāja par to, kā un kad ari viņa, līdzīgi Kitijai, tāpat stāvēs ar grāfu Siņavinu un kā viņa tad tam atgādinās tagad izteikto joku.

Sčerbackis teica vecajai galmadāmai Nikolajevai, ka viņš uzlikšot Kitijai vainagu uz šinjona, lai tā kļūtu laimīga.

— Nevajadzēja likt šinjonu, — Nikolajeva atbildēja, jau sen nolēmusi, ka gadījumā, ja vecais atraitnis, kuru viņa medīja, viņu precēs, tad kāzas būs pavisam vienkāršas. — Man netīk šī ākstība.

Sergejs Ivanovičs sačukstējās ar Darju Dmitrijevnu, pa jokam mēģinādams iegalvot, ka ieradums pēc kāzām kaut kur braukt esot izplatīts tāpēc, ka jaunlaulātiem arvien esot it kā mazliet kauns.

— Jūsu brālis var lepoties. Viņa ir tik brīnum jauka. Es domāju — jūs apskaužat?

— Es jau esmu to pārcietis, Darja Dmitrijevna, — viņš atbildēja, un sejā viņam pēkšņi iezagās skumja un nopietna izteiksme.

Stepans Arkadjičs stāstīja svainei savu kalambūru par atšķirību starp sevi un ķeizaru.

— Jāsakārto vainags, — tā teica, viņā neklausīdamās.

— Žēl, ka viņa pēdējā laikā tik slikti izskatās, — grāfiene Nordstone sacīja Ļvovai. —> Un tomēr viņš nav pat tās pirkstiņa vērts. Vai nav tiesa?

— Nē, man viņš ļoti patīk. Ne jau tādēļ, ka ir mans nākamais beau-frere', — Ļvova atbildēja. — Un cik labi viņš izturas! Ir ļoti grūti šādā stāvoklī labi noturēties — nekļūt smieklīgam. Bet viņš nav ne smieklīgs, ne samākslots, redzams tikai, ka viņš ir aizkustināts.

— Liekas, jūs esat gaidījusi šādu iznākumu.

— Gandrīz tā; Kitija arvien viņu mīlēja.

— Nu paskatīsimies, kurš no viņiem pirmais nostāsies uz paklāja. Es Kitiju jau brīdināju.

— svainis.

— Vienalga, — Ļvova atbildēja, — mēs visas esam padevīgas sievas, tas mums jau iedzimts.

— Es gan tīšām pirmā nostājos, kad laulājos ar Vasiliju. Un jūs, Dollij?

Dollija stāvēja viņām blakus, dzirdēja, bet neatbildēja. Viņa bija aizkustināta. Acīs viņai mirdzēja asaras, un viņa nespētu ne vārda izteikt neapraudājusies. Viņa priecājās par Kitiju un Levinu; atcerēdamās domās savas kāzas, viņa nolūkojās uz starojošo Stepanu Arkadjiču, aizmirsa visu tagadni un atcerējās tikai savu pirmo nevainīgo mīlestību. Viņa atcerējās ne tikai sevi vien, bet visas tuvās un pazīstamās sievietes; viņa atcerējās tās tai vienīgajā un viņām tik svinīgajā laikā, kad tās, tāpat kā Kitija, stāvēja zem vainaga — ar mīlestību, cerību un bailēm sirdī, atsacīdamās no visa pagājušā un ieiedamas noslēpumainā nākamībā. So līgavu skaitā, kas pavīdēja viņai atmiņā, Dollija atcerējās ari savu mīļo Annu, par kuras gaidāmo šķiršanos nesen bija dzirdējusi visādas tenkas. Arī Anna tikpat tīra kādreiz ir stāvējusi pomeranču ziedos un šķidrautā. Un tagad?

— Briesmīgi savādi, — viņa sacīja.

Ne tikai māsas, draudzenes un radinieces vērīgi sekoja visiem svētsvinīgās ceremonijas sīkumiem; arī svešas sievietes, skatītājas, tik satrauktas, ka tām vai elpa aizrāvās, visu vēroja, bīdamās palaist garām līgavaiņa un līgavas mazāko kustību, sejas izteiksmi, un īgnumā neatbildēja, un bieži vien pat neklausījās, ko tām saka vienaldzīgie vīrieši, jo tie izteica zobgalīgas vai nepiederīgas piezīmes.

— Ko tad šī tāda noraudājusies? Vai negribot precas?

— Kāpēc tad šī negribēs — ar tik brašu puisi? Laikam kņazs, vai?

— Un tā — baltajā atlasa kleitā — laikam māsa? Nu tikai klausies, kā diakons rēks; «Lai klausa savam vīram!»

— Vai čudovieši?

— Sinodes.

— Es sulainim vaicāju. Saka, tūlīt vedīšot projām uz savu dzimtmuižu. Stāsta, esot tik bagāts, ka bail. Tāpēc jau atdevuši pie viņa.

— Nē, skaists pārītis.

— Bet jūs, Marja Vlasjevna, strīdējāties, ka tos kar-nolīnus atraušus valkājot. Redziet nu, kāds tai — p!ī-šainajā — tā esot sūtņa madāma —, kāds tai ievil-kums ... Tā un atkal otrādi.

— Ir gan mīlīga tā jaunuve, gluži kā aitiņa izrotāta! Bet, lai nu saka ko sacīdami, žēl gan tā mūsu dzimuma.

Tā pūlī runāja skatītājas, kas bija paguvušas iesprukt pa durvīm baznīcā.

VI

Kad saderināšanās ceremonija bija beigusies, baznīcas kalpotājs analoja priekšā pašā vidū paklāja sārtu zīda drānas gabalu un koris sāka dziedāt mākslīgi darinātu un sarežģītu psalmu, kur bass un tenors savstarpēji sasaucās; tad priesteris pagriezies norādīja saderinātajiem uz izklāto sārto auduma gabalu. Lai gan viņi abi Joti bieži un tik daudz bija dzirdējuši par izdaudzināto ticējumu, ka tas, kurš pirmais nostājoties uz paklāja, kļūstot par ģimenes galvu, ne Levins, ne Kitija to neatcerējās, kad spēra šos nedaudzos soļus. Viņi nedzirdēja arī skaļās piezīmes un strīdus, ka, pēc vienu domām, viņš esot nostājies pirmais, pēc citu domām — abi reizē. Pēc parastajiem jautājumiem, vai viņi vēloties doties laulībā un vai neesot solījušies citiem, un pēc viņu atbildēm, kas tiem pašiem izklausījās tik dīvainas, sākās jauns dievkalpojums. Kitija klausījās lūgšanas vārdos, gribēdama izprast to jēgu, bet nespēja. Ceremonijai turpinoties, gaiša prieka un gaviļu jūtas arvien vairāk un vairāk piepildīja viņas dvēseli un laupīja tai spēju vērot arī ko citu.

Lūdza, lai «dievs dod tiem šķīstību par svētību viņu miesas auglim un lai tie pieredzētu prieku par dēliem un meitām». Tika arī minēts, ka dievs esot radījis sievieti no Ādama ribas un «tāpēc cilvēks pametīs savu tēvu un māti, lai pieķertos savai sievai, un tie divi kļūs par vienu miesu», un ka «svēts ir šis iestādījums»; lūdza, lai dievs dodot viņiem auglību un svētību kā Izakam un Rebekai, Jāzepam, Mozum un Ciporai un lai tie pieredzētu savu dēlu dēlus. «Tas viss ir skaisti,»

Kitija domāja, klausoties šajos vārdos, «un tas citādi nemaz nevar būt,» — un prieka smaids tai staroja gaiša ja vaigā, neviļus pielipdams visiem, kas šai brīdī viņā skatījās.

— Uzlieciet pavisam! — atskanēja balsis, kad garīdznieks pacēla pār viņiem vainagus un Sčerbackis ar drebošu trīspogu cimdā tērptu roku turēja vainagu augstu virs Kitijas galvas.

— Uzlieciet! — viņa smaidot čukstēja.

Levins atskatījās uz viņu un bija pārsteigts par gaišo prieka mirdzumu, kas staroja tās sejā; un neviļus šis jūtas pārņēma ari Levinu. Arī viņam, tāpat kā Kitijai, kļuva gaiši un līksmi.

Viņi līksmi klausījās apustuļa vēstules lasījumā un virsdiakona balss pērkonīgajos dārdos, kad tas dziedāja pēdējo pantu, ko ar tik lielu nepacietību gaidīja ska-titāju pūlis. Līksmi viņi dzēra silto, ūdenī atšķaidīto sarkanvīnu no lēzenā kausa un vēl līksmāki kļuva, kad priesteris, atsilis ornātu un paņēmis viņu abu rokas savējā, basam vareni skandinot «Gavilē, Ezaija!», veda tos apkārt analojam. Sčerbackis un Cirikovs, kas turēja vainagus, pinās līgavas šlepē, gan palikdami iepakaļ, gan atkal uzdurdamies laulājamiem, kad priesteris apstājas; arī viņi abi nez kāpēc smaidīja un priecājās. Prieka dzirksts, iekvēlojusies Kitijā, šķiet, bija pielipusi visiem, kas atradās baznīcā. Levinam likās, ka ari priesterim un diakonam gribējās smaidīt gluži tāpat kā viņam.

Noņēmis jaunajiem vainagus no galvām, priesteris noskaitīja pēdējo lūgšanu un apsveica viņus. Levins paskatījās Kitijā — un nekad agrāk viņš to nebija redzējis tādu. Viņa bija daiļa ar jauno laimes mirdzumu, kas staroja sejā. Levinam gribējās viņai kaut ko pateikt, bet viņš nezināja, vai viss jau beidzies. Garīdznieks paglāba viņu no apmulsuma. Pasmaidījis ar savu labsirdīgo muti, tas klusi teica:

— Noskūpstiet sievu; un arī jūs — noskūpstiet vīru! — un izņēma viņiem no rokām sveces.

Levins vāri noskūpstīja Kitijas smaidošās lūpas, sniedza viņai roku un, juzdams jaunu, dīvainu tuvību, izgāja no baznīcas. Viņš neticēja, nespēja ticēt, ka tā ir īstenība. Tikai brīžos, kad sastapās viņu abu

3i

izbrīnījušies un biklie skatieni, viņš ticēja tam, jo Juta, ka tagad jau viņi ir vienoti.

Pēc vakariņām jaunie tai pašā nakti aizbrauca uz laukiem.

VII

Vronskis un Anna jau trīs mēnešus abi divi ceļoja pa Eiropu. Viņi apmeklēja Venēciju, Romu, Neapoli un tikai nupat bija iebraukuši nelielā Itālijas pilsētā, kur gribēja uz kādu laiku apmesties.

Skaists virssulainis ar bieziem un ieziestiem matiem, kurus dalīja šķirtne, sākdamās no paša kakla, frakā, ar platu balta batista krekla krūti, ar breloku saišķi virs apaļīgā vēderiņa, sabāzis rokas kabatās, nicinot piemiedzis acis, kaut ko bargi atbildēja kādam viesim. Padzirdis atskanam nācēja soļus uz lieveņa otras puses kāpnēm, virssulainis pagriezās un, ieraudzījis krievu grāfu, kas bija apmeties viņu labākajās istabās, goddevīgi izrāva rokas no kabatām un palocīdamies paskaidroja, ka kurjers bijis un darījums par palaco īrēšanu nokārtots. Galvenais pārvaldnieks esot gatavs parakstīt vienošanos.

— Es ļoti priecājos, — Vronskis sacīja. — Bet vai kundze mājās?

— Viņa bija izgājusi pastaigāties, bet nu jau ir atgriezusies, — sulainis atbildēja.

Vronskis noņēma no galvas mīksto, lielo platmali, noslaucīja lakatiņā nosvīdušo pieri un līdz pusausīni ataudzētos un atpakaļ sasukātos matus, kas apsedza viņa kailo galvvirsu. Izklaidīgi paskatījies viesī, kas vēl stāvēja turpat un cieši viņā lūkojās, Vronskis jau gribēja iet garām.

— Sis kungs ir krievs un jautāja par jums, — virssulainis teica.

īgns, ka nekur nav iespējams izvairīties no paziņām, un tanī pašā laikā vēlēdamies rast jel kādu izklaidēšanos savas dzīves vienmuļībā, Vronskis vēlreiz atskatījās uz kungu, kas bija pagājis sānis un apstājies; un vienā un tai pašā mirklī viņiem abiem acīs gaiši iemirdzējās.

— Goļeņiščevs!

— Vronskis!

Patiešām, tas bija Goļeņiščevs, Vronska skolas biedrs no Pāžu korpusa laikiem. Goļeņiščevs korpusā piederēja pie liberāļu partijas, korpusu pabeidza ar civilu grādu un nekur nekalpoja. Pēc korpusa beigšanas viņi bija aizgājuši katrs savu ceļu un sastapušies tikai vienu reizi.

Toreiz sastopoties Vronskis saprata, ka Goļeņiščevs sev izvēlējies kādu pārgudru liberālu darbību un tāpēc nicina Vronska dienesta pakāpi un darbību. Tādēļ Vronskis toreiz, sastopoties ar Goļeņiščevu, saņēma to ar saltu un lepnu pretsparu, ar kādu viņš prata saņemt cilvēkus un kura nozīme bija šāda: «Jums var patiki vai nepatikt mans dzīves veids, man tas ir gluži vienalga, bet jums mani jāciena, ja vēlaties ar mani pazīties.» Goļeņiščevs savukārt bija nicinoši vienaldzīgs pret Vronska izturēšanos. Sim gadījumam, kā liktos, vajadzēja abus vēl vairāk atsvešināt. Turpretim tagad viņi abi, pazinuši viens otru, iekliedzās un staroja priekā. Vronskis nekad nebūtu domājis, ka tik ļoti priecāsies, sastapdams Goļeņiščevu, bet jādomā, ka Vronskis pats nebija zinājis, cik garlaicīgi viņam ir. Viņš bija aizmirsis pēdējās tikšanās nelādzīgo iespaidu un ar atklātu prieka izteiksmi sejā sniedza savam bijušajam biedram roku. Tāda pati prieka izteiksme izkliedēja satraukuma vaibstus Goļeņiščeva sejā.

— Kā es priecājos tevi sastapt! — Vronskis iesaucās, atsegdams draudzīgā smaidā savus stipros, baltos zobus.

— Un es dzirdu — Vronskis, bet nezinu — kurš. Ļoti, ļoti priecājos!

— Iesim iekšā! Nu, ko tu te dari?

— Es te dzīvoju jau otro gadu. Strādāju.

— Ā! — Vronskis ar interesi sacīja. — Iesim iekšā!

Un pēc krievu muižnieku paraduma viņš sāka runāt

franciski, lai nesaprastu sulaiņi, kaut gan tieši tāpēc šeit būtu vajadzējis runāt krieviski.

— Vai tu esi pazīstams ar Annu Kareņinu? Mēs kopā ceļojam. Es dodos pie viņas, — Vronskis franciski sacīja, uzmanīgi ielūkodamies Goļeņiščevam sejā.

— Ak tā! Es nemaz nezināju (kaut gan viņš

zināja), — Goļeņiščevs vienaldzīgi atbildēja. — Vai sen jau esi atbraucis? — viņš piebilda.

— Es? Ceturto dienu, — Vronskis atbildēja, vēlreiz vērīgi ielūkodamies biedra sejā.

«Jā, viņš ir krietns cilvēks un skatās uz šo lietu, kā nākas,» Vronskis sev sacīja, izpratis Goļeņiščeva sejas izteiksmes nozīmi un sarunas maiņas cēloni. «Viņu var iepazīstināt ar Annu, viņš saprot visu, kā nākas.»

Vronskis šajos trijos mēnešos, ko bija pavadījis kopā ar Annu ārzemēs, saiedamies ar jauniem paziņām, arvien sev jautāja: kā šī jaunā persona skatīsies uz viņa attiecībām ar Annu; un vīrieši lielāko tiesu saprata to, ka aakas. Bet, ja Vronskim jautātu un jautātu arī tiem, kas saprata, «kā nākas», kāds tad īsti ir šās sapratnes saturs, tad laikam gan ne viņš, ne tie neprastu atbildēt.

īstenībā tie, kas, pēc Vronska domām, saprata, «kā nākas», nesaprata to nekādi, bet izturējās vispār tā, kā labi audzināti cilvēki izturas visos sarežģītos un neatrisināmos gadījumos, kas sastopami dzīvē uz katra soļa, — izturējās pieklājīgi, izvairīdamies no mājieniem un netīkamiem jautājumiem. Tie izlikās pilnīgi saprotam stāvokļa nozīmi un jēgu, izlikās, ka viņi to atzīst un pat piekrīt tam, bet uzskata, ka ir lieki un nevietā visu to paskaidrot.

Vronskis tūlīt nojauta, ka Goļeņiščevs ir viens no tādiem, tāpēc bija divkārt priecīgs, ka to sastapis. Patiešām, Goļeņiščevs, kad viņu ieveda pie Kareņinas, izturējās pret Annu tā, ka Vronskis neko labāku nevarēja vēlēties. Bija redzams, ka Goļeņiščevs bez mazākās piepūles izvairījās no jebkādas sarunas, kas varētu kļūt neērta.

Līdz šim viņš Annu nebija pazinis un jutās pārsteigts par tās skaistumu un vēl jo vairāk par vienkāršību, ar kādu tā. izturējās savā stāvoklī. Viņa nosarka, kad Vronskis ieveda pie viņas Goļeņiščevu, un šis bērnišķīgais sārtums, kas pārklāja viņas atklāto un skaisto seju, tam ārkārtīgi patika. Bet jo sevišķi Go-ļeņiščevam palika tas, ka viņa tūdaļ it kā tīšām, lai nebūtu nekādu pārpratumu sveša cilvēka klātbūtnē, uzrunāja Vronski vienkārši par Alekseju un pateica, ka viņi abi pāriešot dzīvot kādā nupat noīrētā namā, ko te saucot par palaco. Sī atklātā un vienkāršā attieksme pret savu stāvokli Goļeņiščevam patika. Redzot labsirdīgi jautro, enerģisko Annas izturēšanos, pazīstot tiklab Alekseju Aleksandroviču, kā arī Vronski, Goļeņiščevam likās, ka viņš Annu pilnīgi saprot. Viņam šķita, ka viņš izprot to, ko viņa nekādi nesaprata: kā gan viņa, kas padarījusi nelaimīgu savu vīru, pametusi to nu dēlu, pazaudējusi labo slavu, varēja justies darbīgi jautra un laimīga.

— Ceļrādī tas ir minēts, — Goļeņiščevs sacīja, runādams par palaco, kuru noīrējis Vronskis. — Tur ir skaists Tintoretto darbs. No viņa pēdējā posma.

— Vai zināt ko? Laiks ir jauks, aiziesim turp, vēlreiz paskatīsimies, — Vronskis teica, griezdamies pie Annas.

— Ar lielāko prieku, es tūlīt iešu un uzlikšu cepuri. Jūs sakāt, ka ir karsti? — viņa vaicāja, apstājusies pie durvīm un jautājot lūkodamās Vronskī. Un atkal spilgts sārtuma vilnis pārklāja tās seju.

No Annas skatiena Vronskis saprata, ka viņa nezina, kādās attiecībās viņš grib būt ar Goļeņiščevu, un ka viņa bīstas, vai ir izturējusies tā, kā Vronskis vēlētos.

Vronskis nolūkojās Annā ar maigu, ilgstošu skatienu.

— Nē, ne visai, — viņš sacīja.

Un viņai šķita, ka visu sapratusi, galvenais — to, ka Vronskis ar viņu apmierināts; un, tam uzsmaidījusi, viņa straujā gaitā izgāja pa durvīm.

Draugi paskatījās viens otrā, un abu sejās pavīdēja apmulsums, it kā Goļeņiščevs, kas nupat bija acīm redzami priecājies par Annas skaistumu, būtu gribējis kaut ko par viņu teikt un neatrastu vārdus, bet Vronskis to vēlētos un reizē baidītos no tā.

— Ak tad tā, — Vronskis iesāka, lai jel kā ievadītu sarunu. — Tātad tu esi šeit apmeties? Un tu arvien vēl nodarbojies ar to pašu? — viņš turpināja, atcerēdamies dzirdētās valodas, ka Goļeņiščevs kaut ko rakstot. ..

— Jā, es rakstu Divu Pirmcēloņu otro daļu, — Goļeņiščevs teica, pietvīkdams aiz patikas par šo jautājumu, — lai gan, izsakoties pilnīgi konkrēti, es vēl nerakstu, bet gatavojos, vācu materiālus. Otrā daļa būs daudz plašāka un aptvers gandrīz visus jautājumus.

Pie mums Krievijā negrib saprast, ka esam Bizantijas mantinieki, — viņš iesāka gari un dedzīgi skaidrot.

Vronskis sākumā jutās neērti, jo nebija lasījis arī Gojeņiščeva pirmo rakstu par Diviem Pirmcēloņiem, kuru autors te minēja kā kaut ko zināmu. Bet vēlāk, kad Gojeņiščevs sāka izklāstīt savas domas un Vronskis jau spēja viņam sekot, tad, arī nezinādams Divus Pirmcēloņus, viņš klausījās Goļeņiščevā ar interesi, jo tas runāja labi. Taču Vronskī radīja izbrīnu un nepatiku niknais rūgtums un satraukums, ar kādu Goļeņiš-čevs runāja par tematu, kas to nodarbināja. Un, jo ilgāk viņš runāja, jo vairāk viņam iekvēlojās acis, jo steidzīgāk viņš oponēja iedomātajiem pretiniekiem un jo vairāk satraukta un aizvainota kļuva viņa sejas izteiksme. Atcerēdamies Goļeņiščevu — kalsnu, kustīgu, labsirdīgu un augstsirdīgu zēnu, aizvien pirmo skolnieku korpusā, Vronskis nekādi nespēja izprast šādu dusmu cēloņus, un tas viņam nepatika. It sevišķi viņam nepatika tas, ka Goļeņiščevs, būdams labu aprindu cilvēks, nostājās uz viena līmeņa ar nez kādiem tur rakstītājiem, kuri viņu kaitināja un uz kuriem viņš dusmojās. Vai viņi bija tā vērts? Tas Vronskim nepatika, taču viņš juta, ka Goļeņiščevs ir nelaimīgs, un viņam kļuva tā žēl. Nelaime, gandrīz ārprāts bija redzams Goļeņiš-čeva kustīgajā, diezgan skaistajā sejā tai brīdī, kad viņš, pat nemanīdams ienākam Annu, turpināja steidzīgi un dedzīgi klāstīt savas domas.

Kad ienāca Anna, uzlikusi cepuri un apģērbusi apmetni, un, straujā skaistās rokas kustībā spēlēdamās ar saulessargu, apstājās blakus Vronskim, tas ar atvieglojuma sajūtu atraisījās no ciešā un žēlu pilnā Go-ļeņiščeva skatiena un ar jaunu mīlestību uzlūkoja savu daiļo, dzīvības un prieka pilno draudzeni. Goļeņiščevs ar pūlēm atjēdzās un pirmajā brīdī bija skumīgs un drūms, taču Anna, būdama pret visiem sirsnīga (tāda viņa bija šajā laikā), drīz viņam iedvesa možumu ar savu vienkāršo un jautro izturēšanos. Pārcilājusi dažādus sarunas tematus, viņa uzvedināja Goļeņiščevu izteikties par glezniecību, par kuru tas runāja ļoti labi, un Anna uzmanīgi viņā klausījās. Viņi aizgāja kājām līdz noīrētajam namam un to apskatīja.

— Es ļoti priecājos par vienu, — Anna Goļeņiščevam teica, kad viņi jau nāca atpakaļ. — Aleksejam būs labs atelier. Tu katrā ziņā ņem sev to istabiņu! — viņa sacija Vronskim krieviski, uzrunādama viņu ar «tu», jo bija jau sapratusi, ka Goļeņiščevs viņu vientulībā kļūs par tuvu cilvēku un ka viņa priekšā nav jāizliekas.

— Vai tad tu glezno? — Goļeņiščevs vaicāja, aši pagriezdamies pret Vronski.

— Jā, es jau sen ar to nodarbojos un tagad mazliet atsāku, — Vronskis piesarkdams sacīja.

— Viņam ir liels talants, — Anna ar prieka smaidu teica. — Es, protams, neesmu nekāda spriedēja. Bet zinātāji saka to pašu.

VIII

Savas atbrīvošanās un ātrās izveseļošanās pirmajos mēnešos Anna jutās nepiedodami laimīga un dzīves prieka pilna. Atmiņas par vīra nelaimi nespēja saindēt viņas laimi. Sīs atmiņas, no vienas puses, bija pārāk šausmīgas, lai par tām domātu. No otras puses, vīra nelaime bija devusi viņai pārāk lielu laimi, lai notikušo nožēlotu. Atmiņas par visu, kas ar viņu bija noticis pēc slimības, — salabšana ar vīru, atsvešināšanās, ziņa par Vronska ievainojumu, viņa ierašanās, gatavošanās laulības šķiršanai, aiziešana no vīra nama, atvadīšanās no dēla — tas viss viņai likās kā murgu pilns sapnis, no kura viņa pamodusies kopā ar Vronski ārzemēs. Atmiņas par vīram nodarīto ļaunumu modināja Annā pretīguma sajūtu, līdzīgu tai, kādu izjustu slīkstošs cilvēks, kas atgrūdis no sevis otru, kurš glābdamies to satvēris. Un šis cilvēks pēc tam noslīcis. Protams, tas bija ļauni, bet tas bija vienīgais glābiņš, un labāk sīkāk neatcerēties šo baigo notikumu.

Toreiz, atsvešināšanās pirmajā mirklī, viņai iešāvās prātā tikai viena mierinoša doma par savu rīcību, un tagad, atceroties visu pagājušo, viņa atcerējās arī šo vienīgo domu. «Esmu padarījusi šo cilvēku neglābjami nelaimīgu,» viņa domāja, «bet es negribu izmantot šo nelaimi; arī es ciešu un cietīšu; es zaudēju to, kas man bija visdārgākais, — es zaudēju godīgu vārdu un dēlu. Esmu darījusi ļauni un tāpēc negribu laimes, negribu laulības šķiršanas, cietīšu aiz negoda un būdama šķirta no dēla.» Taču, lai cik patiesi Anna vēlējās ciest, viņa necieta. Nekāda negoda nebija. Ar savu taktu, kura abiem piemita tik daudz, viņi ārzemēs, izvairīdamies no krievu dāmām, nekad nenokļuva neērtā stāvoklī un visur sastapa Jaudis, kas izlikās, ka pilnīgi izprot viņu savstarpējās attieksmes — un vēl daudz labāk, nekā viņi paši tās izprata. Šķiršanās no dēla, kuru viņa mīlēja, pat tā Annu sākumā nemocīja. Meitenīte, Vron-ska bērns,, bija tik mīļa un tik ļoti saistīja Annu pie sevis kopš tā laika, kad bija palikusi Annai viena vienīgā, ka Anna vairs reti kad atcerējās dēlu.

Dzīves alkas, kas izveseļojoties auga augumā, bija tik spēcīgas un dzīves apstākļi tik jauni un tīkami, ka Anna jutās nepiedodami laimīga. Jo vairāk viņa Vron-ski iepazina, jo vairāk to iemīlēja. Anna mīlēja Vronski viņa paša dēļ un arī viņa mīlestības dēļ.

Viņa izjuta nebeidzamu prieku, ka Vronskis viņai pilnīgi piederēja. Viņa tuvība tai vienmēr bija tīkama. Visas viņa rakstura īpašības, ko tā iepazina arvien vairāk un vairāk, bija tai neizsakāmi mīļas. Viņa āriene, kas civilā tērpā bija mainījusies, Annai šķita tik pievilcīga — gluži kā jaunai meitenei, kas tikko iemilējusies. Visā, ko vien viņš runāja, domāja un darīja, viņa saskatīja kaut ko sevišķi cildenu un cēlu. Viņas sajūsma par Vronski bieži vien biedēja Annu pašu: viņa meklēja un nevarēja atrast viņā nekā nedaiļa. Viņa neiedrošinājās atklāt tam savas niecības apziņu. Tai šķila, ka viņš, to zinot, ātrāk var beigt viņu mīlēt; taču Anna tagad par visu vairāk baidījās zaudēt viņa milu, kaut gan šādām bailēm nebija nekāda pamata. Bet viņa nespēja būt nepateicīga Vronskim par tā izturēšanos pret viņu un neparādīt, cik augstu viņa šādu izturēšanos vērtē. Viņš, kam, pēc Annas domām, bija tik lielas dotības valsts dienestam, kur viņam būtu izcila loma, — viņš Annas dēļ visu to bija upurējis, savu godkāri nomācis un nekad neizrādīja ne mazāko nožēlu. Vronskis izturējās pret Annu ar vēl lielāku mīlestības cieņu nekā agrāk un ik mirkli domāja par to, lai Anna nekad nejustu, ka tās stāvoklis neērts. Viņš, būdams tik vīrišķīgs cilvēks, nekad ne vien nerunāja tai pretim, bet likās pat, ka viņam nav savas gribas un ka viņu nodarbina tikai viena doma — nojaust viņas vēlēšanās. Un Anna to augstu vērtēja, kaut gan šī saspīlētā uzmanība, šī gādības atmosfēra, ar kādu tas viņu apņēma, dažkārt Annu apgrūtināja.

Turpretim Vronskis, lai gan tagad bija pilnam piepildījies viss, pēc kā viņš tik ilgi tiecies, nejutās pilnīgi laimīgs. Viņš drīz vien atskārta, ka šo ilgu piepildījums ir sniedzis viņam tikai smilšu graudiņu no tā laimes kalna, kādu viņš bija gaidījis. Sis piepildījums viņam atklāja to mūžseno kļūdu, kādu izdara ļaudis, kas savu tieksmju apmierinājumu uzskata par laimi. Sākumā pēc savienošanās ar Annu un ieģērbšanās civilā tērpā viņš izjuta brīvības jaukumu vispār, kādu nebija pazinis nekad agrāk, un ari mīlestības brīvības jaukumu un bija apmierināts, bet īsu laiku. Viņš drīz vien sajuta, ka dvēselē tam saceļas visu ilgu ilgas, skumjas. Neatkarīgi no savas gribas viņš sāka pieķerties katrai acumirkļa kaprīzei, iedomādamies to par savu vēlēšanos un mērķi. Sešpadsmit stundas dienā vajadzēja ar kaut ko piepildīt, jo viņi dzīvoja ārzemēs, pilnīgā brīvībā, ārpus tā sabiedriskās dzīves nosacījumu loka, kas aizpildīja laiku Pēterburgā. Par vecpuiša dzīves priekiem, kas Vronski nodarbināja agrākajos ārzemju ceļojumos, nevarēja ne domāt, jo kāds tamlīdzīgs mēģinājums — vēlas vakariņas ar paziņām — radīja Annā negaidītu un nepic-skanīgu grūtsirdību. Viņu abu nenoteiktā stāvokļa dēļ nebija arī iespējams nodibināt nekādus sakarus ne turienes sabiedrībā, ne ari ar atbraukušiem krieviem. Arī retumu apskatei viņš, būdams krievs un gudrs cilvēks, nespēja piešķirt to neizskaidrojamo nozīmi, kādu šai nodarbībai prot piedēvēt angļi, nemaz jau nerunājot par to, ka viss bija sen apskatīts un redzēts.

Un, kā izsalcis dzīvnieks tver katru sastaptu priekšmetu, cerēdams rast tajā barību, tā arī Vronskis pilnīgi neapzinīgi pieķērās gan politikai, gan jaunām grāmatām, gan gleznām.

Tā kā jaunībā viņam bija manītas dāvanas glezniecībā un arī tālab, ka, nezinādams, kur iztērēt savu naudu, viņš bija sācis krāt grebumus, Vronskis nolēma palikt pie glezniecības, sāka ar to nodarboties un ziedoja tai visas savas neizlietoto tieksmju rezerves, kas prasīja apmierinājumu.

Viņam piemita spējas mākslu izprast un pareizi, ar gaumi to atdarināt, un viņš nodomāja, ka viņam piemīt tieši tas, kas nepieciešams gleznotājam,’ un, īsu laiku neziņa šaubījies, kādu glezniecības žanru un virzienu izvēlēties — reliģisko, vēsturisko vai reālistisko, — sāka gleznot. Viņš izprata visus žanrus un varēja rast iedvesmu kā vienā, tā otrā, bet viņš nespēja iedomāties, ka varētu vispār nezināt, kādi glezniecības žanri pastāv, un gūt iedvesmu tieši no tā, kas ir paša dvēselē, nerūpējoties, vai uzgleznotais piederēs pie kāda zināma žanra. Tā kā viņš to nezināja un rada iedvesmu nevis tieši no dzīves, bet netieši — no dzīves, kas jau iemiesota mākslā, tad iedvesma viņam nāca Joti ātri un viegli, un tikpat ātri un viegli viņš sasniedza to, ka viss, ko viņš gleznoja, bija joti līdzīgs tam žanram, ko viņš gribēja atdarināt.

Vairāk par citiem žanriem viņam patika graciozā un efektīgā franču glezniecība, un tieši šādā žanrā viņš sāka gleznot Annas portretu, kur viņa bija redzama itālietes tērpā, un šis portrets viņam un visiem, kas to redzēja, šķita joti izdevies.

IX

Vecais, nolaistais palaco ar augstiem skulpturāli veidotiem plafoniem un ar freskām uz sienām, ar mozaīkas grīdām, ar smagiem dzeltenas drānas aizkariem augstajos logos, ar vāzēm uz konsolēm un kamīniem, ar kokgriezēju darinātām durvīm un drūmām, gleznu pieblīvētām zālēm — šis palaco, pēc tam kad viņi pārcēlās tajā uz dzīvi, jau ar savu ārieni vien atbalstīja Vronskī tīkamo maldīšanos, ka viņš nav tik daudz krievu muižnieks un galma jēgermeistars bez nodarbošanās, cik izglītots mākslas mīļotājs un atbalstītājs un pats turklāt — pieticīgs mākslinieks, kas mīļotās sievietes dēļ atsacījies no augstākās sabiedrības, sakariem un godkāres.

Vronska izvēlētā loma, pārejot uz dzīvi palaco, izdevās pilnīgi, un, kad Gojeņiščevs viņu iepazīstināja ar dažām interesantām personām, Vronskis kādu laiku jutās mierīgs. Itāliešu glezniecības profesora vadībā viņš

gleznoja dabas studijas un pētīja itāliešu viduslaiku dzīvi. Itāliešu viduslaiku dzīve Vronski pēdējā laikā tik joti aizrāva, ka viņš pat sāka valkāt platmali un pledu par plecu gluži kā viduslaikos, un viņam tas joti piedienēja.

— Mēs taču te dzīvojam un nekā nezinām, — kādreiz Vronskis sacīja rīta agrumā atnākušajam Goļeņiš-čevam. — Vai tu esi redzējis Mihailova gleznu? — viņš vaicāja, sniegdams Goļeņiščevam nupat šorīt saņemtu krievu laikrakstu un norādīdams uz rakstu par krievu mākslinieku, kas dzīvoja šai pašā pilsētā un bija pabeidzis gleznu, par kuru jau sen klīda baumas un kura jau iepriekš bija pārdota. Rakstā bija izteikti pārmetumi valdībai un akadēmijai, ka šis ievērojamais mākslinieks atstāts bez kāda atbalsta un palīdzības.

— Redzēju, — Goļeņiščevs atbildēja. — Protams, viņš nav bez talanta, bet gluži aplams virziens — arvien tā pati Ivanova-Strausa-Renāna attieksme pret Kristu un reliģisko glezniecību.

— Kas tad attēlots viņa gleznā? — Anna jautāja.

— Kristus Pilāta priekšā. Kristus tēlots kā ebrejs, ar visu jaunās skolas reālismu.

Jautājums par gleznas saturu uzvedināja Goļeņiš-čevu uz vienu no viņa vismīļākajiem tematiem, un viņš sāka skaidrot:

— Es nesaprotu, kā viņi var tik rupji kļūdīties. Par Kristus tēlu jau ir savs noteikts priekšstats, ko izveidojusi ģeniālo veco meistaru māksla. Tātad, ja viņi grib attēlot nevis dievu, bet revolucionāru vai prātnieku, tad lai ņem no vēstures Sokrātu, Franklinu, Šarloti Kordē, bet tikai ne Kristu. Viņi ņem tieši to seju, kuru nedrīkst ņemt mākslai, bet pēc tam ...

— Bet vai tas ir tiesa, ka šis Mihailovs dzīvojot tik lielā nabadzībā? — Vronskis vaicāja, domādams, ka viņam, krievu mecenātam, vajadzētu māksliniekam palīdzēt, vienalga, vai mākslinieka darinātā glezna laba vai slikta.

— Šaubos. Viņš ir ievērojarrfs portretists. Vai jūs esat redzējuši viņa gleznoto Vasiļčikovas portretu? Bet viņš, liekas, vairs negrib portretus gleznot un tāpēc varbūt patiešām ir nonācis trūkumā. Es saku, ka...

— Vai nevarētu viņu lūgt gleznot Annas Arkadjev-nas portretu? — Vronskis sacīja.

— Kāpēc manu? — Anna iebilda. — Pēc tavējā es negribu nekāda cita portreta. Labāk lai viņš glezno Aņu (tā viņa sauca savu meitenīti). Tur jau viņa nak, — Anna piemetināja, pavērās logā uz skaisto itālieti, Aņas zīdītāju, kas pašlaik nesa bērnu dārzā, un tūdaļ slepus atskatījās uz Vronski. Skaistā zīdītāja, kuras galvu Vronskis gleznoja savā jaunajā darbā, bija vienīgās slepenās bēdas Annas dzīvē. Gleznodams zīdītāju, Vronskis tīksminājās ar tās skaistumu un vidus-laicīgumu, un Anna nedrīkstēja sev atzīties, ka bīstas kļūt greizsirdīga uz šo zīdītāju, tāpēc jo sevišķi apmīļoja un lutināja to un tās mazo dēliņu.

Arī Vronskis paskatījās logā un Annai acīs, tad tūdaļ pagriezās pret Goļeņiščevu un teica.

— Vai tu pazīsti to Mihailovu?

— Esmu ar viņu ticies. Bet viņš ir ērms un bez kādas izglītības. Ziniet, viens no tiem mežonīgajiem jaunlaiku cilvēkiem, kādus tagad tik bieži sastop; ziniet, viens no tiem brīvdomīgajiem, kuri d’emblée^4 audzināti neticībā, noliegšanā un materiālismā. Agrākajos laikos, — Goļeņiščevs sacīja, nemanīdams vai negribēdams manīt, ka arī Annai un Vronskim gribas ko teikt, — agrākajos laikos brīvdomātājs bija tāds cilvēks, kas audzināts uz reliģijas, likumu un tikumības pamatiem un pats cīņā un pulēs nonācis līdz brīvdomībai; turpretim tagad parādās jauns dabisku brīvdomātāju tips — tādu, kuri izaug un pat nav dzirdējuši, ka kādreiz bijuši tikumības un reliģijas likumi, ka bijušas autoritātes; tie izaug tiešā visa noliegšanā, tātad izaug mežonīgi. Lūk, tāds viņš ir. Liekas, viņš ir kāda Maskavas kambarsulaiņa dēls un nav ieguvis nekādu izglītību. Kad viņš iestājies akadēmijā un kļuvis pazīstams, tad, būdams diezgan gudrs cilvēks, nolēmis izglītoties. Un vērsies turp, kur domājis redzam izglītības avotu, — pie žurnāliem. Un, saprotiet, senāk cilvēks, kas būtu vēlējies izglītoties, teiksim, francūzis, sāktu studēt visus klasiķus — gan teologus, gan traģiķus, gan vēsturniekus, gan filozofus un, saprotiet, visu prāta

veikumu, kāds bijis priekš viņa. Bet tagad Krievijā viņš nokļuvis tieši pie noliedzējas literatūras, ļoti ātri apguvis visu noliedzējas zinātnes ekstraktu — un gatavs, liet ari tas vēl nav viss. Priekš gadiem divdesmit viņš ari šai literatūrā atrastu cīņas pazīmes pret autoritā-tem, pret mūžseniem uzskatiem un kaut vai no šās cīņas saprastu, ka pirms viņa bijis arī kas cits; turpretim tagad viņš nokļūst tieši pie tādas literatūras, kur vecos uzskatus neatzīst pat 'par apstrīdēšanas cienīgiem, bet saka tieši: nekā nav, evolution !, izlase, cīņa par eksistenci — un tas ir viss. Es savā rakstā ...

— Vai zināt, — iesaucās Anna, jau sen slepus saskatījusies ar Vronski un zinādama, ka Vronski neinteresē šā gleznotāja izglītība, bet nodarbina vienīgi doma tam palīdzēt un pasūtīt portretu. — Vai zināt? — viņa apņēmīgi pārtrauca runā iekaisušo Goļeņiščevu. — Aizbrauksim pie viņa!

Goļeņiščevs attapās un labprāt piekrita. Bet mākslinieks dzīvoja tālā pilsētas kvartālā, tāpēc viņi nolēma ņemt karieti.

Pēc stundas kariete, kur Anna sēdēja blakus Goļeņiš-čevam, kamēr Vronskis bija novietojies uz priekšējā sēdekļa, piebrauca pie jauna, skaista nama tālā pilsētas kvartālā. Uzzinājuši no iznākušās sētnieka sievas, ka Mihaiiovs labprāt laižot apmeklētājus savā studijā, bet tagad atrodoties tepat netālu, savā dzīvoklī, viņi nosūtīja pie Mihailova sētnieci ar savām vizītkartēm, lūgdami atļauju apskatīt viņa gleznas.

X

Gleznotājs Mihaiiovs, kā allaž, strādāja, kad tam atnesa grāfa Vronska un Goļeņiščeva vizītkartes. Rīta cēlienu tas bija nopūlējies studijā pie lielās gleznas. Pārnācis mājās, viņš noskaitās uz sievu, ka tā nav pratusi tikt galā ar saimnieci, kas prasījusi naudu.

— Divdesmit reižu esmu tev teicis — neielaidies paskaidrojumos. Jau tā tu esi muļķe, bet, kad sāc itāliski

— evolūcija.

runāt, kļūsti trejkārt muļķe, — viņš tai pēc ilgākas strīdēšanās teica.

— Tad nenovilcini, es neesmu vainīga. Ja man būtu nauda ...

— Liec mani mierā, dieva dēļ! — Mihailovs ar asarām balsī iesaucās, aizbāza ausis, iesteidzās savā darbistabā aiz šķērssienas un noslēdza durvis. «Nejēga!» viņš sevī sacīja, nosēdās pie galda, atvēra mapi un tūlīt ar sevišķu rosību ķērās pie iesāktā zīmējuma.

Nekad viņš nestrādāja ar tādu kaislību un sekmēm kā tajos brīžos, kad dzīvē viņam klājās slikti, un it īpaši tad, kad saķildojās ar sievu. «Ek! Kaut varējis zemē ielīst!» turpinādams darbu, viņš domāja. Viņš zīmēja dusmu lēkmes pārņemtu cilvēku. Šāds zīmējums bija izgatavots jau agrāk, bet toreiz tas viņu neapmierināja. «Nē, tomēr pirmais bija labāks... Kur tad tas ir?» Viņš izgāja pie sievas un, saraucis pieri, sievā neskatīdamies, jautāja vecākajai meitenei, kur esot tas papīrs, ko viņš tām iedevis. Papīrs ar pamesto zīmējumu atradās, bet bija notraipīts un nopilināts ar stearīnu. Viņš tomēr paņēma zīmējumu, nolika sev priekšā uz galda, atgāja nost un, acis piemiedzis, sāka to vērot. Pēkšņi viņš pasmaidīja un priekā ieplēta rokas.

— Tā, tā! — viņš iesaucās, paķēra zīmuli un tūdaļ sāka ātri zīmēt. Stearīna plankums cilvēka augumam piešķīra jaunu izteiksmi.

Viņš zīmēja šo jauno izteiksmi un pēkšņi atcerējās tirgoni, pie kura pirka cigārus; tam bija enerģiska seja ar lielu zodu, un šo seju, tieši šo zodu viņš tagad piezīmēja cilvēka augumam. Viņš iesmējās aiz prieka. Nedzīvais, izdomātais tēls pēkšņi kļuva dzīvs, tāds, kuru vairs nevarēja grozīt. Sis tēls dzīvoja un bija skaidri un nepārprotami noteikts. Zīmējumu varēja labot saskaņā ar paša tēla prasībām, varēja un pat vajadzēja citādi novietot kājas, pilnīgi pārveidot kreisās rokas stāvokli, atsviest atpakaļ matus. Taču, izdarot šos labojumus, viņš nemainīja pašu tēlu, bet gan atmeta nost visu, kas šo tēlu aizsedza. Viņš it kā noņēma tam visu lieko, aiz kā tas vēli pilnīgi nebija redzams; ikkatra jauna iezīme jo vairak atklāja visu tēlu, enerģijas un spēka pilnu, tādu, kāds tas pēkšņi parādījās, stearīna

plankuma ieveidots. Mihailovs pašlaik uzmanīgi pabeidza zīmējumu, kad viņam atnesa vizītkartes.

— Tūlīt, tūlīt!

Viņš izgaja pie sievas.

— Nu, diezgan, Saša, nedusmojies! — viņš tai teica, bikli un maigi smaidīdams. — Tu biji vainīga. Es biju vainīgs. Es visu nokārtošu. — Un, izlīdzis ar sievu, viņš uzģērba olīvzaļo mēteli ar samta apkakli, uzlika galvā platmali un steidzās uz studiju. Padevušos tēlu viņš jau bija aizmirsis. Tagad viņu iepriecināja un satrauca ziņa, ka viņa studiju apmeklē šie ievērojamie krievu (audis, kas atbraukuši karietē.

Par savu gleznu, par to, kura pašlaik stāvēja uz molberta, Mihailovam sirds dziļumos bija tikai viens vērtējums — ka līdzīgu gleznu neviens un nekad nav uzgleznojis. Mihailovs nedomāja, ka viņa glezna būtu labāka par visām Rafaela gleznām, taču zināja, ka to, ko viņš gribējis izteikt un izteicis šai gleznā, nekad neviens cits nav izteicis. To viņš zināja cieši un zināja jau sen — kopš tā laika, kad bija sācis pie šās gleznas strādāt; tomēr cilvēku spriedumi, lai tie bija kādi būdami, viņam likās ļoti svarīgi un satrauca viņu līdz dvēseles dziļumiem. Ikviena piezīme, pat visniecīgākā, kas liecināja, ka skatītāji redz kaut mazu daļiņu no tā, ko viņš redzēja šai gleznā, saviļņoja Mihailovu līdz pašiem dvēseles dziļumiem. Saviem kritiķiem viņš allaž piedēvēja daudz dziļāku izpratnes spēju, nekā bija viņam pašam, un arvien gaidīja, ka tie atklās kaut ko tādu, ko viņš pats savā gleznā nav saskatījis. Un bieži tam šķita, ka skatītāju vērtējumos viņš atrod gaidīto.

Ātriem soļiem Mihailovs tuvojās savas studijas durvīm, un, kaut gan jutās satraukts, viņu pārsteidza viegli iegaismotais Annas stāvs, kad tā, lieveņa ēnā stāvēdama, klausījās Goļcņiščeva kaislajā runā un tai pašā laikā pavērsās, lai aplūkotu pienākušo gleznotāju. Mihailovs pats pat nemanīja, kā viņš, tiem pienākdams, uztvēra un paglabāja šo iespaidu gluži tāpat kā kādreiz cigāru pārdevēja zodu, paglabāja kaut kur tur, no kurienes izņems, kad ievajadzēsies. Apmeklētājiem, kurus Goļeņiščeva stāsts jau iepriekš bija slikti noskaņojis pret gleznotāju, jo lielāku vilšanos sagādāja viņa āriene. Vidēja auguma, drukns, nervozu gaitu — Mihailovs

savā brūnajā platmalē, olīvzaļajā mētelī un šaurajās biksēs, kad sen jau valkāja platas, bet it īpaši ar savas platās sejas ikdjenišķību un ar bailīguma izteiksmi, kurai cauri redzēja vēlēšanos nosargāt savu pašcieņu, atstāja netīkamu iespaidu.

— Laipni lūdzu! — viņš sacīja, cenzdamies izlikties vienaldzīgs, iegāja priekšnamā, sameklēja kabatā slēdzeni un atslēdza durvis.

XI

Iegājis studijā, gleznotājs Mibailovs vēlreiz aplūkoja viesus un savā iztēlē noguldīja arī Vronska sejas izteiksmi, it īpaši viņa vaigu kaulu apveidu. Kaut gan Mihailova mākslinieka uztvere nemitīgi darbojās, uzkrājot materiālu, kaut gan viņš juta arvien lielāku un lielāku satraukumu, jo tuvojās viņa darba vērtēšanas mirklis, viņš tomēr ātri un pareizi no gluži nemanāmām pazīmēm ieguva priekšstatu par šīm trim personām. Tas (Gojeņiščevs) bija šejienes krievs. Mihailovs neatcerējās ne viņa uzvārdu, ne arī to, kur viņu sastapis un ko ar viņu runājis. Viņš atcerējās vienīgi tā seju, kā atcerējās visas sejas, kādas jel reiz bija redzējis; bet viņš atcerējās arī, ka šī ir viena no tām sejām, ko viņš savā iztēlē novietojis milzīgajā izteiksmē nabago un nozīmībā neīsto seju nodaļā. Kuplie mati un ļoti platā piere šai sejai piešķīra ārēju nozīmību, bet tai piemita kāds mazs bērnišķīgas satrauktības vaibsts, kas bija iczadzics augšpus šaurās virsdegunes. Vronskis un Karcņina, pēc Mihailova domām, bija dižciltīgi un bagāti krievu ļaudis, kas mākslā neko nesaprata, kā jau visi bagātie krievu ļaudis, bet izlikās par mākslas mīļotājiem un cienītājiem. «Jādomā, jau apskatījuši visus vecos meistarus un tagad braukā pa jauno mākslinieku studijām, būs jau bijuši pie tā šarlatāna vācieša, pie muļķa prerafaelīta angļa un nu atbraukuši pie manis tikai tādēļ, lai apskate būtu pilnīga,» viņš domāja. Viņš ļoti labi pazina diletantu paradumu (jo tie bija gudrāki, jo ļaunāk) aplūkot moderno gleznotāju studijas vienīgi ar to nolūku, lai iegūtu tiesības sacīt, ka māksla esot pagrimusi un, jo vairāk viņi skatoties jaunajos, jo

vairāk redzot, cik neaizsniedzami esot lielie senatnes meistari. Visu to viņš sagaidīja, visu to Mihailovs saskatīja viņu sejās, saskatīja lai vienaldzīgajā nevērībā, ar kādu tie sarunājās savā starpā, apskatīdami manekenus un bistes un brīvi pastaigādamies, gaidot bridi, kad viņš atsegs gleznu. Taču, par spīti visam tam, Mihailovs, apgriezdams savas studijas, paceldams aizkarus un noņemdams pārklāju, sajuta dziļu satraukumu un jo dziļāku tāpēc, ka, lai gan viņa izpratnē visi dižciltīgie un bagātie krievu ļaudis bija lopi un muļķi, tomēr Vronskis, bet it īpaši Anna viņam patika.

— Lūdzu, esiet tik laipni! — viņš teica, nervozā gaitā atiedams sānis un norādīdams uz gleznu. — Jēzus Pilāta priekšā, A\ateja XXVII nodaļa, — viņš sacīja, juzdams, ka no satraukuma sāk trīcēt lūpas. Viņš pagāja nostāk un nostājās tiem aiz muguras.

Nedaudzajās sekundēs, kamēr apmeklētāji klusēdami aplūkoja gleznu, arī Mihailovs skatījās tajā un skatījās vienaldzīgi, it kā ar svešu aci. Sajās nedaudzajās sekundēs viņš jau iepriekš ticēja, ka augstāko, taisnīgāko spriedumu teiks viņi, tieši šie apmeklētāji, kurus pirms brīža viņš bija tik ļoti nicinājis. Viņš aizmirsa visu, ko bija domājis par savu gleznu agrāk, tajos trijos gados, kamēr pie tās strādāja; viņš aizmirsa visas šās gleznas labās īpašības, kas agrāk viņam bija likušās gluži neapšaubāmas, — viņš skatījās gleznā ar viņu vienaldzīgo, svešo, jauno skatienu un neredzēja tajā nekā laba. Priekšplānā viņš redzēja Pilāta saīgušo vaigu un Kristus rāmo seju, bet dziļāk Pilāta kalpu stāvus un Jāņa seju, kas cieši vēroja visu notiekošo. Ikviena seja, kas bija izaugusi viņā pēc tik lieliem meklējumiem, pēc tik lielām kļūdām un labojumiem, beidzot iegūdama savu īpatnējo raksturu, ikkatra seja, kas bija sagādājusi viņam tik daudz moku un prieka, un visas šīs sejas, tik daudzkārt pārvietotas, lai izveidotu vispārējo kompozīciju, ar tik lielām pūlēm sasniegtās kolorīta un toņu noskaņas — tas viss kopā tagad, skatoties ar viņu acīm, tam likās vulgārs, tūkstoškārt atkārtots. Pat Kristus seja, kas viņam bija visdārgākā, gleznas centrs, kura atklāsme tam bija sagādājusi vislielāko sajūsmu, — viss viņam bija zudis tagad, kad viņš paskatījās gleznā ar viņu acīm. Viņš redzēja labi uzgleznotu

(un pat ne visai labi — viņš tagad skaidri saskatīja veselu virkni trūkumu) to bezgala daudzo Ticiāna, Rafaela, Rubensa Kristus tēlu atkārtojumu, tos pašus karavīrus un arī Pilātu. Tas viss bija vulgārs, nabadzīgs un vecs, un pat slikti uzgleznots — raibi un vāji. Viņiem būs taisnība, kad tie, gleznotājam klātesot, viņu žēlodami, sacīs neīstas pieklājības frāzes un smiesies par viņu, kad paliks vieni.

Viņam kļuva pārāk smaga šī klusēšana (kaut gan tā ilga ne vairāk par minūti). Lai to pārtrauktu un rādītu, ka viņš nav uztraucies, Mihailovs, sevi pārvarējis, uzrunāja Goleņiščevu:

— Ja nemaldos, man ir bijis gods ar jums tikties, — viņš tam teica, nemierīgi atskatīdamies gan uz Annu, gan uz Vronski, lai nepalaistu neievērotu nevienu pārmaiņu viņu sejas izteiksmē.

— Jā gan! Mēs redzējāmies pie Rossi, atcerieties, tai vakarā, kad deklamēja tā itāliešu jaunkundzīte — jaunatklātā Rašele, — Goļeņiščevs brīvi runāja, bez mazākās nožēlas novērsdams skatienu no gleznas un pagriezdamies pret mākslinieku.

Taču, manījis, ka Mihailovs gaida spriedumu par gleznu, viņš sacīja:

— Jūsu glezna ļoti tālu pavirzījusies uz priekšu kopš tā laika, kad pēdējo reizi to redzēju. Un kā toreiz, tā ari tagad mani ārkārtīgi pārsteidz Pilāta tēls. Tik labi var saprast šo cilvēku, labu un krietnu puisi, bet līdz sirds dziļumiem — ierēdni, kurš nezina, ko dara. Bet man liekas ...

Mihailova kustīgā seja pēkšņi visa sāka starot: acis iemirdzējās. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet aiz satraukuma nespēja parunāt un izlikās iekāsējamies. Lai cik zemu viņš vērtēja Goļeņiščeva mākslas izpratnes spējas, lai cik niecīga bija patiesā piezīme par Pilāta ierēdņa sejas izteiksmes pareizību, lai cik aizvainojoši tam varēja likties, ka pirmo izsaka tik niecīgu piezīmi, kad vēl nav runāts par vissvarīgākajām īpašībām, Mihailovs tomēr bija sajūsmināts par šo piezīmi. Arī viņš par Pilāta tēlu bija domājis to pašu, ko sacīja Goļeņiščevs. Kaut gan šī doma bija viena no miljoniem citu domu, kuras, kā Mihailovs cieši zināja, visas bija pareizas, tas tomēr viņa acīs nemazināja Goļeņiščeva piezīmes svarīgumu. Viņš iemīļoja Goļeņiščevu par šo piezīmi, un Mihailova drūmo noskaņu pēkšņi aizstāja jūsma. Un tūdaļ visa šī glezna viņa acu priekšā atdzīvojās visā savā neizsakāmajā dzīvo tēiu daudzveidībā. Mihailovs atkal gribēja pateikt, ka tieši tā viņš Pilātu sapratis, taču viņa lūpas nevaldāmi trīcēja, un viņš nespēja parunāt. Ari Vronskis un Anna kaut ko sacīja tai klusajā balsī, kādā parasti sarunājas gleznu izstādēs — pa daļai tādēļ, lai neapvainotu mākslinieku, pa daļai arī tādēļ, lai skaļi nepateiktu kādu muļķību, ko tik viegli var izsacīt, kad runā par mākslu. Mihailovam likās, ka glezna ietekmējusi ari viņus. Viņš piegāja tiem klāt.

— Cik apbrīnojama Kristus sejas izteiksme! — Anna sacīja. No visa, ko viņa redzēja, visvairāk tai patika šī izteiksme, un viņa nojauta, ka tas ir gleznas centrs un ka tādēļ tā cildinājums gleznotājam būs patīkams.

— Redzams, ka viņam žēl Pilāta.

Tā atkal bija viena no miljoniem pareizu piezīmju, kādas varēja sacīt par viņa gleznu un Kristus tēlu. Anna teica, ka Kristum esot Pilāta žēl. Kristus izteiksmē jābūt arī žēluma izteiksmei, tāpēc ka viņā ir mīlas, viņpasaules miera, gatavības mirt un vārdu veltīguma apziņas izteiksme. Protams, ka Pilātā ir ierēdņa izteiksme un Kristū ir žēluma izteiksme, jo viens ir laicīgās, otrs garīgās dzīves iemiesojums. Tas viss un daudz kas cits pazibēja Mihailova domās. Un viņa seja atkal atmirdzēja sajūsmā.

— Jā, un cik reljefi izveidots šis tēls, cik daudz gaisa! Gandrīz var apiet tam apkārt, — Goļeņiščevs teica, acīm redzot, gribēdams ar šo piezīmi uzsvērt, ka viņš nepiekrīt tēla saturam un domai.

— Jā, apbrīnojama meistarība! — Vronskis teica.

— Kā izdalās šie divi tēli gleznas dziļumā! Tā ir gan tehnika! — viņš sacīja, vērsdamies pie Goļeņiščeva un atgādinādams ar šo piezīmi starp viņiem notikušo sarunu, kurā Vronskis bija izteicis izmisīgas šaubas, vai esot spējīgs šādu tehniku apgūt.

— Jā, jā, apbrīnojami! — Goļeņiščevs un Anna piekrita. Kaut gan Mihailovs bija dziļi saviļņots, piezīme par tehniku viņam sāpīgi iedūrās sirdī, un viņš, nikni palūkojies Vronskī, pēkšņi sadrūma. Viņš bieži bija [5]

dzirdējis daudzinām vārdu «tehnika», bet galīgi nesaprata, ko ar šo vārdu grib sacīt. Viņš zināja, ka ar šo vārdu saprot mehāniskas spējas gleznot un zīmēt pilnīgi neatkarīgi no satura. Viņš bieži bija novērojis — tāpat kā pašreizējās uzslavās — ka tehniku nostāda pretim iekšējam saturam, it kā būtu iespējams labi uzgleznot to, kas ir slikts. Viņš zināja, ka vajadzīgs daudz uzmanības un piesardzības, lai, nolobot čaulu, nesabojātu iedomāto tēlu, un jo rūpīgāk ir jāstrādā, kamēr noloba visas čaulas, bet nekādas tehnikas, nekādas gleznošanas mākas te nebija. Ja viņa paša virēja vai pat mazs bērns pēkšņi iegūtu spējas redzēt to, ko redz viņš, tad arī tie spētu izlobīt to pašu, ko viņš. Un visvairāk pieredzējušais un prasmīgākais gleznotājs tehniķis, lietojot vienīgi savas mehāniskās spējas, nespētu uzgleznot itin nekā, iekām tam nebūtu iztēlē atklājušies gleznojamā darba satura apveidi. Turklāt Mihailovs redzēja: ja jau runā par tehniku, tad par to gan viņu nevarēja cildināt. Visos darbos, ko viņš bija gleznojis vai gleznoja, tas redzēja trūkumus, kas taisni vai lēca acīs; un šie trūkumi bija radušies aiz neuzmanības, ar kādu viņš bija izlobījis tēlu no čaulas, un tagad šos trukumus vairs nevarēja izlabot, nesabojājot visu darbu. Un gandrīz visos tēlos un sejās viņš saskatīja nepilnīgi nolobīto čaulu atliekas, kas bojāja gleznu.

— Tikai vienu varētu sacīt, ja jūs atļaujat izteikt šo piezīmi... — Goļcņiščevs iebilda.

— Ak jā, ar lielāko prieku, es jūs lūdzu, — Mihailovs ar piespiestu smaidu sacīja.

— Es tikai gribēju sacīt, ka jums viņš ir nevis cilvēcīgs dievs, bet dievīgs cilvēks. Bet, cik es zinu, jūs tieši tādu esat domājis.

— Es nevarēju gleznot tādu Kristu, kāda nav manā sirdī, — Mihailovs drūmi sacīja.

— Jā, bet tādā gadījumā, ja jūs man atļaujat izteikt manu domu ... Jūsu glezna ir tik laba, ka mana piezīme nespēj tai kaitēt, turklāt tās ir manas personīgās domas. Jums tas ir kas cits. Pats motīvs citāds. Bet ņemsim kaut Ivanovu. Es domāju — ja Kristu pazemina līdz vēsturiskas personas pakāpei, tad jau Ivanovs labāk varēja ņemt kādu citu vēstures tēmu, svaigu, neskartu.

— Bet ja šī ir vislielākā tēma, kāda vien pieejama mākslai?

— Ja labi pameklēs, gan atradīsies arī citas. Bet jēga jau ir tāda, ka māksla necieš strīdu un prātojumu. Bet, skatoties Ivanova gleznu, gan ticīgajam, gan neticīgajam uzmācas jautājums — vai tas ir dievs vai nav dievs? Un sabojā iespaida pilnību.

— Kādē] tad tā? Man liekas, ka izglītotiem cilvēkiem te vairs nekāda strīda nevar būt, — Mihailovs teica.

Gojeņiščevs tam nepiekrita un, uzsvērdams savu pirmo domu — par iespaida pilnību, kas esot nepieciešama mākslā, — pieveica Mihailovu.

Mihailovs uztraucās, bet neprata neko pateikt, lai aizstāvētu savu viedokli.

XII

Anna un Vronskis jau sen saskatījās, sūrodamies par sava drauga gudro runību; beidzot Vronskis, negaidoi saimnieku, devās pie otras — nelielas gleznas.

— Cik jauki, patiešām jauki! Brīnums! Cik jauki! — viņi vienā laidā runāja.

«Kas viņiem tā paticis?» Mihailovs nodomāja. Viņš jau bija gluži aizmirsis šo pirms trijiem gadiem gleznoto darbu. Aizmirsis visas ciešanas un jūsmas, kādas pārdzīvojis pie šās gleznas, kad tā vairākus mēnešus dienu un nakti vienīgā neatvairāmi valdzināja viņu visu; viņš to bija aizmirsis, kā allaž aizmirsa visas pabeigtās gleznas. Viņam nepatika pat skatīties uz šo gleznu, un viņš to izstādīja tikai tāpēc, ka gaidīja kādu angli, kas vēlējās to nopirkt.

— Tā ir kāda veca studija, — viņš teica.

— Cik skaisti! — Goļeņiščevs sacīja arī, kā redzams, neviltotā gleznas jaukuma ietekmē.

Divi puisēni vītola pavēnī makšķerēja. Viens no tiem, vecākais, tikko iesviedis makšķeri, centīgi vadīja pludiņu, ko bija aizmetis aiz krūma, un likās pilnīgi iegrimis šajā darbā; otrs, jaunāks, gulēja zālē, atbalstījis pinkaino, gaišmataino galvu uz rokām, un lūkojās ar

49

savām domīgajām, zilajām acīm ūdenī. Ko gan viņš domāja?

Viesu sajūsma par šo gleznu uzvandīja Mihailovā kādreizējo satraukumu, bet viņam nepatika šī dīkā pagātnes mīlestība, viņš baidījās no tās, tāpēc gribēja pievērst skatītāju uzmanību trešajai gleznai, kaut gan šie cildinājumi tam sagādāja prieku.

Bet Vronskis vaicāja, vai glezna neesot pārdodama. Mihailovam tagad, apmeklētāju uzbudinātam, runa par naudas lietām bija visai netīkama.

— Glezna izlikta pārdošanai, — viņš atbildēja, drūmi saraukdams uzacis.

Kad apmeklētāji aizbrauca, Mihailovs apsēdās Pilāta un Kristus tēla priekšā un atmiņā atkārtoja visu to, kas te tika teikts, un arī to, kas netika sacīts, bet ko šie apmeklētāji bija domājuši. Un dīvaini: tas, kas viņam šķita tik svarīgs, kad viņi bija šeit un kad viņš domās nostājās viņu viedoklī, tagad viņa acīs pēkšņi zaudēja katru nozīmi. Viņš sāka raudzīties savā gleznā ar visu savu pilnīgo mākslinieka skatienu un nonāca tanī pārliecības stāvoklī par savas gleznas pilnību un tātad arī par nozīmību, kāds tam bija vajadzīgs, lai iegūtu spraigumu, kas izslēdza visas pārējās intereses, jo vienīgi šādā stāvoklī viņš varēja strādāt.

Kristus kāja rakursā tomēr nebija tāda, kā vajadzīgs. Mihailovs paņēma paleti un sāka strādāt. Labodams kāju, viņš arvien pameta skatienu gleznas dzijumā uz Jāņa tēlu, kuru apmeklētāji nebija pamanījuši, bet kurš, kā viņš zināja, bija pilnības kalngals. Pabeidzis kāju, viņš gribēja ķerties pie šā tēla, bet jutās pārāk satraukts, lai strādātu. Viņš vienlīdz nespēja strādāt tad, kad jutās vienaldzīgs, un arī tad, kad bija pārāk atmaidzis un pārāk skaidri visu redzēja. Sai pārejā no vēsuma uz iedvesmu bija tikai viena pakāpe, kurā iespējams darbs. Bet šodien viņš bija pārāk satraukts. Viņš gribēja aizklāt gleznu, taču apstājās un, turēdams ar rokām pārklāju, laimīgi smaidot, ilgi lūkojās Jāņa tēlā. Beidzot, it kā ar skumjām atraudamies no tā, nolaida pārklāju un noguris, bet laimīgs devās mājās.

Vronskis, Anna un Gojeņiščevs, braukdami mājās, jutās sevišķi omulīgi un jautri. Viņi sarunājās par Mi-hailovu un tā gleznām. Vārds talants, ar kuru tie sa-

prata iedzimtas, gandrīz fiziskas spējas, neatkarīgas no prāta un sirds, ar kurām tie gribēja apzīmēt visu, ko izjūt mākslinieks, sevišķi bieži skanēja viņu sarunā, jo tas viņiem bija nepieciešams, lai apzīmētu to, par ko viņiem nebija ne mazākās jēgas, bet par ko viņi gribēja runāt. Viņi runāja, ka Mihailovam esot talants, bet ka viņa talants neesot varējis attīstīties izglītības trūkuma dēļ — kas esot mūsu krievu mākslinieku vispārēja nelaime. Taču glezna ar zēniem bija iespiedusies atmiņā, un viņi allaž pie tās atgriezās.

— Patiešām jauka! Tas gan viņam izdevies, un cik vienkārši! Viņš pat nesaprot, cik tas lieliski. Jā, šo gleznu nedrīkst palaist garām, tā jānopērk, — Vronskis sacīja.

XIII

Mihailovs pārdeva Vronskim savu glezniņu un bija ar mieru darināt Annas portretu. Norunātajā dienā viņš atnāca un sāka strādāt.

Pēc piektā seansa portrets visus, bet it sevišķi Vronski pārsteidza ne tikai ar savu līdzību, bet arī ar īpatnēju skaistumu. Likās dīvaini, kā Mihailovs spējis uztvert šo Annas īpatnējo skaistumu. «Vajadzētu taču pazīt un mīlēt viņu tā, kā mīlu es, lai uztvertu šo visintīmāko viņas dvēseles izteiksmi,» Vronskis domāja, kaut gan tikai pēc portreta bija iepazinis šo Annas visintīmāko dvēseles izteiksmi. Bet šī izteiksme bija tik patiesa, ka viņam un arī citiem likās, ka viņi jau sen to pazinuši. .

— Es pūlos jau tik ilgi un neko vēl neesmu panācis, — Vronskis runāja par savu portretu, — bet viņš — paskatījās un uzgleznoja. Lūk, ko nozīmē tehnika!

— Ar laiku apgūsiet, — Goļeņiščevs viņu mierināja, jo bija pārliecināts, ka Vronskim ir ne vien talants, bet, galvenais, arī izglītība, kas dod cildenu ieskatu mākslā. Pārliecību par Vronska talantu Goļeņiščevā uzturēja arī tas, ka Goļeņiščevam bija nepieciešama Vronska līdzjūtība un cildinājumi viņa rakstiem un domām, un viņš juta, ka cildinājumiem un atbalstam jābūt abpusējiem.

Svešās mājās, bet it īpaši Vronska palaco sienās, Mihailovs bija gluži cits cilvēks nekā savā studijā. Viņš bija vēsi goddevīgs, it kā bītos tuvināties cilvēkiem, kurus necienīja. Vronski viņš uzrunāja ar «jūsu gaišība», un, lai gan Anna un Vronskis Mihailovu aicināja, viņš nekad nepalika pusdienot un ieradās tikai uz seansiem. Anna pret viņu izturējās laipnāk nekā pret citiem un bija pateicīga par savu portretu. Vronskis pret viņu izturējās vairāk nekā pieklājīgi un, acīm redzot, interesējās, ko mākslinieks teiks par viņa gleznu. Goļcņiščevs nepalaida garām nevienu izdevību iepotēt Mihailovam īsto jēgu par mākslu. Bet Mihailovs izturējās vienādi vēsi pret visu. No viņa skatiena Anna juta, ka viņam patīk tajā lūkoties, bet viņš vairījās sarunāties ar Annu. Kad Vronskis uzsāka sarunas par savu gleznotāja darbu, Mihailovs stūrgalvīgi klusēja un tikpat stūrgalvīgi klusēja arī tad, kad viņam parādīja Vronska gleznu, bet Goļeņiščeva prātojumi viņu, acīm redzot, apgrūtināja, un viņš uz tiem nereaģēja.

Vispār Mihailovs ar savu apvaldīto un nedraudzīgo, it kā naidīgo izturēšanos viņiem ļoti nepatika, kad tie ar viņu tuvāk iepazinās. Un viņi bija priecīgi, kad seansi beidzās, kad viņu rokās palika skaists portrets un Mihailovs vairs nenāca.

Goļeņiščevs pirmais izteica domu, kas visus nodarbināja, proti, ka Mihailovs Vronski vienkārši apskaudis.

— Pieņemsim, ka viņš neapskauž Vronska talantu, bet viņam nepatīk, ka galminieks un bagāts cilvēks, turklāt grāfs (viņi taču visu to nīst), bez sevišķām pūlēm veic to pašu — ja vēl ne labāk —, ko viņš, kas veltījis tam visu savu mūžu. Galvenais — izglītība, kuras viņam nav.

Vronskis aizstāvēja Mihailovu, bet sirds dziļumos ticēja šīm runām, jo, pēc viņa domām, cilvēks, kas nāca no citas — zemākas pasaules, nevarēja viņu neapskaust.

Annas portretam, ko viņi abi bija gleznojuši no viena modeļa, šķiet, vajadzēja Vronskim parādīt atšķirību, kāda bija starp viņu un Mihailovu, bet viņš to neredzēja. Viņš tikai neturpināja vairs pēc Mihailova gleznot savu Annas portretu, izlēmis, ka tagad tas esot lieki. Turpretim savu gleznu no viduslaiku dzīves viņš

turpināja. Un kā viņš pats, tā ari Goļeņiščevs un it īpaši Anna domāja, ka glezna esot ļoti laba, tāpēc ka tā daudz vairāk līdzinoties slavenajām gleznām nekā Mihailova glezna.

Bet Mihailovs, lai gan Annas portrets viņu bija ļoti aizrāvis, jutās vēl priecīgāks nekā viņi, kad seansi beidzas, kad tam vairs nevajadzēja klausīties Goļeņiščcva spriedelējumos par mākslu un varēja aizmirst Vronska gleznojumus. Mihailovs zināja, ka nevar Vronskim aizliegt blēņoties ar glezniecību; viņš zināja, ka Vronskim, tāpat kā visiem diletantiem, ir pilnīgas tiesības gleznot, ko vien tie vēlas, bet viņam tas bija nepatīkami. Nevar aizliegt cilvēkam izgatavot sev lielu vaska lelli un to skūpstīt. Bet, ja šis cilvēks ar lelli atnāktu un nosēstos tāda cilvēka priekšā, kas iemīlējies, un sāktu glāstīt savu lelli tāpat, kā iemīlējies glāsta savu mīļo, tad mīlētājam gan tas būtu netīkami. Līdzīgu netīksmi izjuta Mihailovs, redzot Vronska gleznojumus, — tie viņā izraisīja gan smieklus, gan īgnumu, gan nožēlu, gan aizvainojumu.

Vronska aizraušanās ar glezniecību un viduslaikiem neturpinājās ilgi. Viņam bija tik daudz mākslas gaumes, lai nebeigtu savu gleznu. Glezna palika pusceļā. Viņš neskaidri nojauta, ka tās trukumi, kas maz bija manāmi sākumā, kļūs pārsteidzoši, ja viņš darbu turpinās. Ar viņu notika tas pats, kas ar Goļeņiščevu, kurš juta, ka tam nav ko teikt, un kurš nemitīgi krāpa pats sevi, sacīdams, ka doma vēl neesot nobriedusi, ka viņš to iznēsājot un krājot materiālus. Taču Goļeņiščevu tas saniknoja un mocīja, bet Vronskis nespēja sevi krāpt un mocīt un it īpaši dusmoties. Būdams raksturā noteikts, viņš, nekā nepaskaidrodams un netaisnodamies, vienkārši beidza nodarboties ar glezniecību.

Anna ļoti brīnījās par viņa atsalumu pret glezniecību, un bez šās nodarbības viņu abu dzīve šai itāliešu pilsētā Vronskim sāka likties tik garlaicīga, palaco pēkšņi kļuva tik acīm redzami vecs un netīrs, tik netīkami rēgojās traipi uz aizkariem, plaisas grīdās, nodauzītais apmetums uz ciļņiem un tik garlaicīgs kļuva arvien tas pats Goļeņiščevs, tas pats itāliešu profesors un vācu ceļotājs, ka bija nepieciešama dzīves pārmaiņa. Viņi nolēma braukt uz Krieviju, uz laukiem. Vronskis

bija nodomājis Pēterburgā nokārtot ar brāli mantojuma sadali, un Anna gribēja redzēt dēlu. Bet vasaru viņi nodomāja pavadīt lielajā Vronska dzimtmuižā.

XIV

Levins jau trešo mēnesi bija precējies. Viņš jutās laimīgs, bet gluži citādi, nekā cerējis. Ik uz soļa viņš sastapa vilšanos senajos sapņos un jaunu, negaidītu burvīgumu. Levins jutās laimīgs, bet, uzsācis ģimenes dzīvi, ik uz soļa redzēja, ka tas ir gluži kas cits, nekā viņš bija iedomājies. Ik uz soļa viņš izjuta to, ko izjustu cilvēks, kas, brīdi tīksminājies un priecājies par laiviņas gludo, laimīgo peldējumu pa ezeru, pēkšņi pats iesēstos šai laiviņā. Viņš redzētu, ka nepietiek tikai rāmi sēdēt un nešūpoties, — ir vēl arī jādomā, ne mirkli neaizmirstot, uz kurieni irties, jādomā, ka apakšā ir ūdens, ka jāstrādā ar airiem un ka nepieradušās rokas sāp, ka tikai lūkoties uz airēšanu ir viegli, bet, kad jāairē pašam, tad tas ir ļoti grūti, kaut arī sagādā lielu prieku.

Agrāk, būdams neprecējies, vērodams citu cilvēku laulības dzīvi, sīkās rūpes, ķildas, greizsirdību, viņš klusībā tikai nicīgi pasmaidīja. Viņš bija pārliecināts, ka viņa nākamaja laulības dzīvē ne tikai nevar būt nekā tamlīdzīga, bet arī visām ārējām formām, tam šķita, viņa dzīvē jābūt gluži citādām nekā pārējo ļaužu dzīvē. Un pēkšņi visa cerētā vietā viņa kopdzīve ar sievu ne tikai nav kaut kā īpatnēji izveidojusies, bet gan, gluži otrādi, tā visa sastāv no tiem pašiem niecīgajiem sīkumiem, kurus viņš senāk tik ļoti nicināja, bet kuri tagad — pret viņa gribu — ieguvuši neparastu un neapstrīdamu nozīmību. Un Levins redzēja, ka visu šo sīkumu nokārtošana nemaz nebija tik viegla, kā tam licies agrāk. Kaut gan Levins domāja, ka pilnīgi izprot ģimenes dzīvi, viņš, tāpat kā visi vīrieši, neviļus iztēlojās ģimenes dzīvi tikai kā mīlas baudu, kurai nedrīkstēja būt nekādu šķēršļu un kuru nedrīkstēja traucēt nekādas sīkas rūpes. Pēc Levina domām, viņam bija javeic savs darbs un pēc tam jāatpūšas mīlestības laimē. Viņai turpretim vajadzēja tikt mīlētai — un nekā

vairāk. Taču viņš, tāpat kā visi vīrieši, aizmirsa, ka arī viņai ir jāstrādā. Un viņš ļoti izbrinījās — kā gan viņa, šī poētiskā, daiļā Kitija, varēja jau ne vien pirmajās nedeļas, bet jaupirmajās ģimenes dzīves dienās domāt, atcerēties un rūpēties par galdautiem, par mēbelēm, par gultas maisiem atbraucējiem, par paplāti, par pavāru, par pusdienām utt. Vēl līgavainis būdams, viņš bija pārsteigts, cjk noteikti Kitija atsacījās no ārzemju ceļojuma un nolēma braukt uz laukiem, it kā viņa zinātu kaut ko tādu, kas vajadzīgs, un spētu blakus savai mīlestībai domāt arī par ko citu. Toreiz tas Levinu aizvainoja, un ari vēl tagad Kitijas sīkās pūles un rūpes viņu dažkārt aizvainoja. Taču viņš redzēja, ka Kitijai tas nepieciešams. Un Levins, viņu mīlēdams, kaut ari nesaprazdams, kāpēc tās vajadzīgas, kaut arī pasmiedamies par šīm rūpēm, nevarēja bez prieka uz tām nolūkoties. Viņš pasmējās par to, kā viņa izvietoja no Maskavas atvestās mēbeles, kā pēc savas gaumes pārkārtoja savu un viņa istabu, kā uzkāra aizkarus, kā iedalīja telpas nākamajiem viesiem un Dollijai, kā iekārtoja istabu savai jaunajai apteksnei, kā pasūtīja vecajam pavāram pusdienas, kā nonāca sadursmē ar Agafju Mihailovnu, atņemdama tai pārtikas pārzināšanu. Viņš redzēja, ka vecais pavārs smaida, priecādamies par Kitiju un noklausīdamies viņas nemākulīgās un neiespējamās pavēles; redzēja, ka Agafja Mihailovna domīgi un laipni pašūpo galvu par jaunās kundzes rīkojumiem pārtikas noliktavā, redzēja, ka Kitija ir neparasti jauka, kad tā smiedamās un raudādama nāca viņam ziņot, ka apteksne Maša esot pieradusi uzskatīt viņu par jaunkundzi un tāpēc neviens viņu neklausot. Viņam tas likās jauki, bet dīvaini, un viņš domāja, ka labāk būtu, ja bez tā iztiktu.

Viņam nebija zināma tā pārmaiņas izjūta, kādu pašlaik pārdzīvo Kitija: tēva mājās viņai dažkārt bija uznākusi kāre pēc kāpostiem ar kvasu vai pēc konfektēm, bet ne vienu, ne otru tā nevarēja dabūt, turpretim tagad viņa varēja pasūtīt, ko vien vēlējās, nopirkt kaudzi konfekšu, iztērēt tik daudz naudas, cik vien gribēja, un pasūtīt tādus cepumus, kādus vien vēlējās.

Viņa tagad ar prieku sapņoja par laiku, kad atbrauks Dollija ar bērniem, jo vairāk tādēļ, ka tagad viņa katram bērnam pasūtīs tā mīļāko cepumu un Dollija pienācīgi novērtēs visu viņas jauno mājas iekārtojumu. Viņa pati nezināja, kādēļ un kāpēc, bet mājsaimniecība viņu neatvairāmi saistīja. Instinktīvi juzdama pavasara tuvošanos un zinādama, ka būs arī bezsaules dienas, viņa vija kā mācēdama savu ligzdu, steigdama reizē vīt un reizē mācīties, kā tas jādara.

Sī sīkā Kitijas norūpēšanās, kas atradās tik lielā pretstatā Levina iedomātajam pirmo mēnešu cildenās laimes ideālam, bija viņa pirmā vilšanās; un šī pati jaukā norūpēšanās, kuras jēgu viņš nesaprata, bet kuru tas nespēja nemīlēt, bija viens no jaunajiem burvīgumiem.

Otra vilšanās un otrs burvīgums bija ķildas. Levins nekad nebūtu varējis iedomāties, ka starp viņu un sievu bez maiguma, cieņas un mīlas varētu būt arī vēl kādas citas attiecības, un pēkšņi jau pašās pirmajās dienās viņi saķildojās — tiktāl, ka Kitija tam pateica, ka Levins viņu nemīlot, bet mīlot vienīgi pats sevi, sāka raudāt un vicināt rokas.

Sī pirmā ķilda sākās tāpēc, ka Levins, aizbraucis uz jauno saimniecību, atgriezās pusstundu vēlāk, nekā solījies, jo atceļā, gribēdams doties pa taisnāku ceļu, nomaldījās. Jādams mājup, viņš domāja par Kitiju, par viņas mīlestību, par savu laimi, un, jo vairāk viņš tuvojās mājām, jo lielāk's maigums viņu pārņēma. Viņš ieskrēja istabā ar vēl spēcīgākām mīlas jūtām sirdī nekā toreiz, kad devās pie Sčerbackiem lūgt viņas roku. Un pēkšņi viņu sagaidīja drūma noskaņa, kādu viņš Kitijā nekad nebija redzējis. Levins gribēju Kitiju noskūpstīt, bet tā viņu atgrūda.

— Kas tev?

— Tev ir jautri ... — viņa iesāka, gribēdama būt mierīga un dzēlīga.

Bet, tiklīdz viņa atvēra muti, kad pārmetumu, nejēdzīgas greizsirdības vārdi, viss, kas bija mocījis viņu šai pusstundā, ko viņa pavadīja, nekustīgi sēdēdama uz loga, jau lauzās pār lūpām. Tikai šai brīdī Levins pirmoreiz skaidri saprata to, ko nebija varējis izprast toreiz, kad pēc laulībām vadīja viņu laukā no baznīcas. Viņš saprata, ka tā viņam ne vien tuva, bet ka tagad viņš nezina pat robežu, kur beidzas viņš pats un kur

sākas viņa. Viņš saprata to tāpēc, ka sāpīgi izjuta sevi sadalāmies šai mirklī divās daļās. Pirmajā mirklī viņš apvainojās, bet tūdaļ sajuta, ka viņa nevar to apvainot, jo viņa ir viņš pats. Šais pirmajos mirkļos viņu pārņēma tāda sajūta, kādu izjūt cilvēks, kad, saņēmis pēkšņi spēcīgu sitienu pakausī, tas ar īgnumu un atriebes kāri sviežas apkārt, lai tvertu vainīgo, un ierauga, ka pats sev nejauši iesitis, ka nav neviena, uz ko dusmoties, un sāpes jāpacieš un jāremdē.

Vēlāk viņš nekad vairs neizjuta to tik spēcīgi, bet šai pirmajā reizē ilgi nespēja atjēgties. Dabiskais instinkts prasīja, lai viņš taisnotos, pierādītu viņai tās vainu, bet pierādīt viņai tās vainu nozīmētu viņu vēl vairāk sakaitināt un vēl jo vairāk paplašināt to plaisu, kas bija visas nelaimes cēlonis. Kādas parastas jūtas Le-vinu vedināja novelt no sevis apvainojumu un uzvelt vainu Kitijai; citas jūtas, daudz spēcīgākas, mudināja jo ātrāk, cik iespējams ātrāk plaisu nolīdzināt, neļaujot tai plesties plašumā. Bija sāpīgi paciest tik nepatiesu apvainojumu, bet taisnoties un nodarīt sāpes viņai — vēl ļaunāk. Viņš jutās kā cilvēks, kas pa sapņiem mokās ar sāpēm, grib atraut no sevis un aizsviest projām sāpīgo vietu, bet pamodies redz, ka sāpīgā vieta ir viņš pats. Tātad vajadzēja tikai censties palīdzēt sāpīgajai vietai šīs sāpes pārciest, un Levins centās to darīt.

Viņi salaba. Kitija, atskārtusi savu vainu, bet vārdos to neatzīdama, kļuva pret Levinu jo maigāka, un viņi izbaudīja jaunu — divkāršu mīlas laimi. Tomēr šādas sadursmes atkārtojās un pat ļoti bieži — visniecīgāko un gluži negaidītu iemeslu dēļ. Sis sadursmes bieži vien notika ari tāpēc, ka viņi vēl nezināja viens par otru, kas tiem svarīgs, un arī tāpēc, ka šai pirmajā laikā viņi abi ļoti bieži bija sliktā garastāvokli. Ja viens gadījās sliktā, bet otrs labā omā, tad miers netika lauzts, bet, ja abiem gadījās slikts garastāvoklis, tad sadursmes notika tik neizprotamu un niecīgu iemeslu dēļ, ka vēlāk viņi nekādi nespēja pat atcerēties, par ko saķildojušies. Tiesa, kad abiem bija laba noskaņa, viņu dzīves prieks divkāršojās. Un tomēr šis pirmais laiks abiem bija grūts laiks.

Visā šai pirmajā laikā saspīlējums viņu starpā bija jūtams jo sevišķi spilgti, it kā uz vienu un otru pusi

tiktu raustīta tā važa, ar kuru viņi bija saistīti. Vispār pirmais mēnesis pēc kāzām, tā dēvētais medus mēnesis, no kura Levins, nostāstiem ticēdams, bija gaidījis tik daudz, izrādījās ne tikai bez medus, bet palika abiem atmiņā kā vissmagākais un visvairāk pazemojošais viņu dzīves laiks. Turpmākā dzīvē viņi abi vienlīdz centās svītrot no atmiņas visus kroplos, kauna pilnos šā neveselīgā laika notikumus, kad viņi abi reti bija normālā garastāvoklī, reti bija viņi paši.

Tikai trešajā laulības mēnesī, pēc atgriešanās no Maskavas, kur viņi pavadīja veselu mēnesi, viņu dzīve kļuva rāmāka.

XV

Viņi bija tikko atgriezušies no Maskavas un priecājās par savu vienatni. Levins sēdēja kabinetā pie rakstāmgalda un rakstīja. Kitija tumši mēļā tērpā, kuru bija valkājusi pirmajās dienās pēc kāzām un kuru tagad atkal uzģērba tāpēc, ka tas patika Levinam dārgo atmiņu dēļ, kas saistījās ar šo tērpu, sēdēja uz dīvāna, uz tā paša vecum vecā ādas dīvāna, kurš arvien bija stāvējis Lcvina vectēva un tēva kabinetā, un darināja broderie anglaise^1. Viņš domāja un rakstīja, nemitīgi un ar prieku juzdams viņas klātbūtni. Viņš nebija atmetis ne saimniekošanu, ne darbu pie grāmatas, kurā gribēja izklāstīt jaunā saimniekošanas veida pamatus; taču, ja agrāk šī saimniekošana un prātojumi Levinam bija likušies sīki un niecīgi salīdzinājumā ar tumsu, kas sedza visu dzīvi, tad tagad gluži tikpat sīki un nesvarīgi tie viņam šķita salīdzinājumā ar spoža laimes gaišuma apstaroto nākamo dzīvi. Viņš turpināja savus darbus, bet tagad juta, ka viņa uzmanības centrā nostājies kas cits, tādēļ viņš gluži citādi un daudz skaidrāk redz visas lietas. Agrāk šis darbs viņam noderēja kā glābšanās no dzīves. Agrāk viņš juta, ka bez šā darba viņa dzīve kļūst pārāk drūma. Turpretim tagad šis darbs viņam bija nepieciešams, lai dzīve nekļūtu pārāk vienmuļi gaiša. Nosēdies atkal pie sava sacerē-

‘ — angļu rokdaibu.

juma, pārlasījis uzrakstīto, viņš ar prieku secināja, ka darbs ir vērts, lai to turpinātu. Pasākums bija jauns un derīgs. Daudzas agrākās domas viņam likās liekas un pārspīlētas, bet daudzas neatrisinātas problēmas kļuva skaidras, līdzko viņš bija atsvaidzinājis atmiņā visu iecerēto. Tagad viņš rakstīja jaunu nodaļu par zemkopības neienesīguma cēloņiem Krievijā. Viņš mēģināja pierādīt, ka nabadzības cēlonis Krievijā ir ne vien nepareizā zemes īpašuma sadalīšana un nepareizais lauksaimniecības attīstības viiziens, bet ka nabadzības vairošanos Krievijā veicina arī pēdējā laikā Krievzemē nenormāli ieviestā ārējā civilizācija, it īpaši satiksmes ceļi, dzelzceļi, kas radījuši centralizāciju pilsētās, veicinājuši greznību un līdz ar to — par ļaunu zemkopībai — fabrikās koncentrētās rūpniecības attīstību, kredīta un tā pavadones — biržas spekulācijas attīstību. Levinam šķita, ka, bagātībai valstī'normāli attīstoties, visas šīs parādības iestājas tikai tad, kad zemkopībā jau ieguldīts ievērojams darbs, kad tā iegājusi pareizās, vismaz noteiktās sliedēs; ka valsts bagātībai jāaug vienmērīgi, it īpaši tā, lai citas bagātības nozares neaizsteigtos priekšā zemkopībai; ka satiksmes ceļiem savā attīstibas līmenī jābūt pieskaņotiem zināmai zemkopības attīstības pakāpei un ka mūsu nepareizajos zemes izmantošanas apstākļos dzelzceļi, būvēti nevis ekonomiskas, bet gan politiskas nepieciešamības dēļ, vēl ir pāragri un tie nevis sekmējuši zemkopības attīstību, kā tas cerēts, bet gan apturējuši, aizsteigdamies priekšā zemkopībai un radīdami rūpniecības un kredīta attīstību, un ka tāpēc — tāpat kā vienpusīga un pāragra kāda orgāna attīstība dzīvnieka ķermenī traucētu vispārēju šā ķermeņa attīstību — vispārējai Krievijas bagātības attīstībai kredīts, satiksmes ceļi, fabriku darbības pastiprināšanās, kas viss neapšaubāmi nepieciešams Eiropā, kur tas ir savlaicīgs, pie mums nodarījis tikai ļaunu, nobīdot malā galveno kārtējo jautājumu — zemkopības nokārtošanu.

Viņš rakstīja savu sacerējumu, bet viņa domāja, cik pārspīlēti uzmanīgs bija viņas vīrs pret jauno kņazu Carski, kas ļoti netaktiski lakstojās ap viņu pirms aizbraukšanas no Maskavas. «Viņš taču ir greizsirdīgs,» viņa nodomāja. «Mans dievsl Cik viņš mīļš un

naivs! Viņš ir greizsirdīgs uz mani! Ja viņš zinātu, ka visi viņi man tikpat vienaldzīgi kā vecais pavārs Pēteris,» Kitija domāja, lūkodamās ar sev pašai dīvainu īpašnieces sajūtu viņa pakausī un sārtenajā kaklā. «Kaut arī žēl atraut viņu no darba (bet gan jau viņš pagūs!), ir jāpalūkojas viņa sejā; vai viņš sajutīs, ka es viņā skatos? Gribu, lai viņš pagriežas... Gribu, nu!» Un viņa platāk ieplēta acis, cerēdama ar to pastiprināt skatiena iespaidu.

— Jā, tie paņem visu dzīvības sulu un dod neīstu spožumu, — viņš nomurmināja, mitējies rakstīt, un atskatījās, juzdams, ka Kitija raugās viņā un smaida.

— Kas ir? —. viņš smaidot vaicāja un piecēlās.

«Atskatījās,» viņa nodomāja.

— Nekas, es tikai gribēju, lai tu paskaties, — viņa sacīja, lūkodamās Levinā un gribēdama uzminēt, vai viņš nav sašutis, ka tā atrāvusi viņu no darba.

— Ir taču tik labi mums divatā! Vismaz man, — viņš teica, tuvodamies viņai un starodams laimes smaidā.

— Man ir tik labi! Es nekur nebraukšu, it īpaši uz Maskavu ne.

— Bet par ko tu domāji?

— Es? Es domāju... Nē, nē, ej raksti, neizklaidē-jies! — viņa teica, savilkdama lūpiņas. — Un man tagad jāizgriež, lūk, šie caurumiņi, redzi?

Viņa paņēma šķēres un sāka izgriezt.

— Nē, tu pasaki, ko domāji! — viņš atkārtoja, apsēzdamies tai blakus un sekodams mazo griežņu lokveidīgajai kustībai.

— Ak ko es domāju? Es domāju par Maskavu, par tavu pakausi.

— Par ko gan man dota tāda laime? Nedabiski.., Pārāk labi, — viņš sacīja, skūpstīdams tai roku.

— Man gluži otrādi — jo labāk, jo dabiskāk.

— Bet tev ir matos vērpete, — viņš teica, uzmanīgi pagriezdams tās galvu. — Vērpete. Redzi, lūk, še. Nē, nē, mēs neblēņojamies.

Taču darbs vairs neturpinājās, un viņi abi gluži kā noziegušies atrāvās viens no otra, kad Kuzma ienāca pieteikt, ka tēja esot galdā.

— Vai no pilsētas jau atbrauca? — Levins jautāja Kuzmam.

— Nupat atbrauca, izkravājas.

— Bet tu nāc drīzāk, — Kitija Levinam teica, iziedama no kabineta, — citādi es izlasīšu vēstules bez tevis. Un pēc tam četrrocīgi spēlēsim.

Palicis viens un noglabājis burtnīcas jaunajā — Kitijas pirktajā portfelī, viņš sāka mazgāt rokas jaunajā mazgājamā traukā ar jauniem, elegantiem piederumiem, kas arī bija ieradušies reizē ar Kitiju. Levins smaidot iegrima domās un nosodīdams purināja galvu par to, ko šais domās skatīja; viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumiem līdzīgas jūtas. Viņam bija kauns par savu tagadējo izlutināto, laisko un, kā viņš pats mēdza sacit, dīkdienīgo dzīvi. «Tā dzīvot nav labi,» viņš domāja. «Nu jau būs pagājuši trīs mēneši, bet es gandrīz nekā nedaru. Šodien tikpat kā pirmoreiz tā īsti nopietni ķēros pie darba, un kas iznāca? Tikko sāku, tūlīt pametu. Pat savu ierasto ikdienas darbu —• arī to esmu atstājis novārtā. Pat saimniecībā gandrīz vairs nemaz neizeju un neizbraucu. Brīžam man žēl atstāt viņu vienu, brīžam atkal redzu, ka viņai garlaicīgi. Bet senāk es domāju, ka dzīve līdz kāzām nav nekas, ka to vēl nemaz lāgā nevar uzskatīt par dzīvi un ka tikai pēc apprecēšanās sāksies īstā. Nu jau drīz būs pagājuši trīs mēneši, bet es nekad vēl tik dīkdienīgi un nederīgi neesmu nositis laiku kā tagad. Nē, tā nevar, ir jāsāk. Protams, viņa nav vainīga. Viņai neko nevar pārmest. Man pašam vajadzēja būt stingrākam, nosargāt savu vīrieša neatkarību. Citādi gan pats ieradīšu slinkot, gan viņu pieradināšu ... Protams, viņa nav vainīga,» viņš sev teica.

Bet ir grūti neapmierinātam cilvēkam nepārmest kādam citam un tieši vistuvākajam to, ar ko viņš neapmierināts. Un Levinam neviļus nāca prātā, ka ne jau nu viņa pati ir vainīga (vainīga viņa nekur nevarēja būt), bet vainīga gan ir viņas audzināšana, kas bijusi pārāk pavirša un frivola (šis muļķis Carskis: viņa, zināms, gribēja, bet neprata to savaldīt). «Jā, izņemot interesi par mājas lietām (tā viņai bija), izņemot savus tērpus un broderle atiglaise, viņai nav nekādu nopietnu interešu. Viņa neinteresējas ne par manu darbu, ne par

saimniecību, ne par zemniekiem, ne par mūziku, kurā tai diezgan ievērojamas spējas, ne ari lasa. Viņa neko nedara un ir pilnīgi apmierināta.» Levins sirds dziļumos viņu nosodīja, jo vēl nesaprata, ka viņa gatavojas tam darbības posmam, kurš tai sāksies tad, kad viņa vienā un tai pašā laikā būs sava vīra sieva, namamāte un arī dzemdēs, baros un audzinās bērnus. Viņam neienāca prātā, ka Kitija ar nojautu to zina un, gatavodamās šīm baigajām pūlēm, nepārmet sev par šiem bezrūpības un mīlas laimes mirkļiem, ko tā pašlaik izbauda, līksmi vīdama savu nākamo ligzdu.

XVI

Kad Levins uzgāja augšā, viņa sieva jau sēdēja pie jaunā sudraba patvāra un jaunajiem tējas traukiem un, nosēdinājusi veco Agafju Mihailovnu ar tējas tasi pie mazā galdiņa, lasīja Dollijas vēstuli, jo Kitija ar māsu regulāri un bieži sarakstījās.

— Re, kā nosēdināja mani jūsu kundze, lika pie .Viņas pasēdēt, — Agafja Mihailovna sacīja, vēlīgi uzsmaidīdama Kitijai.

Sājos Agafjas Mihailovnas vārdos Levins sadzirdēja tās dramatiskās cīņas atrisinājumu, kāda pēdējā laikā bija izcīnīta starp Kitiju un Agafju Mihailovnu. Viņš redzēja, ka, par spīti sarūgtinājumam, ko jaunā saimniece bija sagādājusi Agafjai Mihailovnai, atņemot tai valdīšanas grožus, Kitija tomēr bija viņu uzvarējusi un piespiedusi sevi iemīlēt.

— Redz, es lasīju tavu vēstuli, — Kitija teica, sniegdama tam nemākulīgi rakstītu vēstuli. — Liekas, tā ir no tās sievietes, tava brāļa ... — viņa sacīja. — Līdz galam neizlasīju. Bet šī vēstule ir no manējiem un no Dollijas. Iedomājies! Dollija aizvedusi Grišu un Taņu pie Sarmatskiem uz bērnu balli; Taņa bijusi marķīzes tērpā.

Bet Levins neklausījās Kitijā; nosarcis viņš paņēma Marjas Nikolajevnas — brāļa Nikolaja bijušās mīļākās vēstuli un sāka to lasīt. Tā bija jau otrā Marjas Nikolajevnas vēstule. Pirmajā vēstulē Marja Nikolajevna rakstīja, ka viņa brālis bez kādas vainas esot to pa

dzinis, un ar aizkustinošu naivumu piebilda, ka viņa gan esot atkal nabadzībā, bet neko nelūdzot un nevēloties, taču viņu nomokot tikai viena doma, ka Nikolajs Dmitrijevičs bez viņas aiziešot postā savas vājās veselības dēļ, tāpēc lūdza Levinu brāli uzmanīt. Tagad viņa ziņoja citu. Viņa esot atradusi Nikolaju Dmitri-jeviču, atkal sagājušies ar to Maskavā un aizbraukusi kopā ar viņu uz guberņas pilsētu, kur viņš dabūjis vietu valsts dienestā. Bet tur Nikolajs Dmitrijevičs saķildojies ar priekšnieku un braucis atpakaļ uz Maskavu, bet ceļā tik ļoti saslimis, ka nez vai vairs celšoties, viņa rakstīja. «Arvien jūs piemin, un arī naudas vairs nav.»

— Se, izlasi, ko Dollija par tevi raksta! — Kitija smaidot iesāka, bet pēkšņi apstājās, ieraudzīdama vīra sadrūmušo sejas izteiksmi.

— Kas tev? Kas noticis?

— Viņa man raksta, ka brālis Nikolajs esot uz nāves gultas. Es braukšu.

Kitijas seja pēkšņi pārmainījās. Domas par Taņu marķīzes tērpā, par Dolliju — tas viss izgaisa.

— Kad tu brauksi? — viņa jautāja.

— Rīt.

— Arī es tev līdzi, vai var? — viņa teica.

— Kitij! Bet apdomāl — viņš ar pārmetumu teica.

— Kā — apdomā? — apvainojusies, ka viņš it kā negribēdams un ar saīgumu uzņem viņas priekšlikumu.

— Kāpēc tad es lai nebrauktu? Es tevi netraucēšu! Es...

— Es braucu tāpēc, ka mans brālis mirst, — Levins teica. — Kādēļ tad tu ...

— Kādēļ es? Tā paša dēļ kā tu.

«Pat šādā mirklī, kas man tik svarīgs, viņa domā tikai par to, ka viņai vienai būs garlaicīgi,» Levins nodomāja. Un šis Kitijas iebildums tik svarīgā lietā Levinu nokaitināja.

— Tas nav iespējams, — viņš stingri sacīja.

Agafja Mihailovna, redzot, ka tuvojas ķilda, klusi

nolika tējas tasi un izgāja. Kitija to pat nepamanīja. Balss, kādā vīrs pateica pēdējos vārdus, viņu apvainoja, it īpaši tāpēc, ka viņš, redzams, neticēja tam, ko viņa saka. [6]

65

— Bet es tev saku — ja brauksi tu, ari es braukšu tev līdzi, visādā ziņā braukšu, — viņa steidzīgi un dusmīgi runāja. — Kāpēc nav iespējams? Kāpēc tu saki, ka nav iespējams?

— Tāpēc, ka jābrauc dievs zina kur, pa nez kādiem ceļiem, viesnīcām. Tu mani apgrūtināsi, — Levins teica, cenzdamies neiekaist.

— Nemaz. Man nekas nav vajadzīgs. Kur tu vari, tur arī es ...

— Jau tādēļ vien, ka tur būs šī sieviete, ar kuru tu nedrīksti tuvināties.

— Es nekā nezinu un negribu zināt — kas un kādi ļaudis tur ir. Es tikai zinu, ka mirst mana vīra brālis un vīrs brauc pie tā, un es braucu kopā ar vīru, lai...

— Kitij! Nedusmojies! Bet tu padomā; šis notikums tik svarīgs, un man sāpīgi domāt, ka tevi ietekmē vājuma jūtas, nevēlēšanās palikt vienai. Nu, ja tev vienai būs garlaicīgi, aizbrauc uz Maskavu.

— Redzi, tā tu vienmēr piedēvē man ļaunas, nelietīgas domas, — viņa teica ar aizvainojuma un dusmu asarām. — Man nav ne vājuma, nekā... Es jūtu, ka mans pienākums būt kopā ar vīru, kad tam bēdas, bet tu tīšām gribi darīt man sāpes, tīšām negribi saprast.,.

— Nē, tas ir šausmīgi. Būt it kā par vergu! — Levins iesaucās, pieceldamies un nespēdams vairs valdīt savu sašutumu. Bet tai pašā mirklī sajuta, ka sit pats sevi.

— Kāpēc tad tu precējies! Būtu bijis brīvs. Kāpēc, ja tu tagad nožēlo? — Kitija iesaucās, pietrūkās kājās un izskrēja viesistabā.

Kad Levins izgāja pie viņas, tā elsoja asarās.

Viņš sāka runāt, pūlēdamies atrast tādus vārdus, kas ne jau vairs viņu pārliecinātu, bet vismaz nomierinātu. Taču Kitija neklausījās viņā un nekam nepiekrita. Viņš noliecās pie tās un saņēma viņas roku, kas pretojās. Viņš skūpstīja tai roku, skūpstīja matus, tad atkal noskūpstīja roku, — viņa arvien vēl klusēja. Bet, kad viņš abām rokām saņēma tās seju un teica: «Kitij!» — viņa pēkšņi atjēdzās, paraudāja un nomierinājās.

Viņi nolēma, ka braukšot rīt abi kopā. Levins sacīja sievai, ka ticot, ka viņa vēloties braukt tikai tāpēc,

lai būtu noderīga, un piekrita, ka Marjas Nikolajevnas atrašanās pie brāļa nav nekas nepieklājīgs; taču sirds dziļumos viņš devās ceļā neapmierināts gan ar sievu, gan ar sevi. Viņš bija neapmierināts ar sievu, ka tai nepietika apņēmības palaist vīru vienu, kad tas vajadzīgs (un cik savādi viņam bija ap sirdi, iedomājoties, ka viņš, kas tikai nesen vēl neiedrošinājās pat ticēt tādai laimei, ka Kitija varētu viņu iemīlēt, tagad jutās nelaimīgs tāpēc, ka viņa pārāk to mīl!), un neapmierināts ar sevi, ka bijis mīkstčaulīgs. Sirds dzijumos viņš vēl jo vairāk nevarēja piekrist tam, ka Kitijai nebūtu nekādas daļas gar to sievieti, kas atrodas pie brāļa, un ar šausmām domāja par visām iespējamām sadursmēm. Jau tas vien, ka viņa sieva — viņa Kitija atradīsies vienā istabā ar ielasmeitu, lika viņam nodrebēt riebumā un šausmās.

XVII

Guberņas pilsētas viesnīca, kurā gulēja Nikolajs Le-vins, bija no tām guberņas viesnīcām, kuras iekārto pēc jauniem — vispilnīgākiem paraugiem, ar vislabākajiem tīrības, komforta un pat elegances nolūkiem, bet kuras atkarībā no publikas, kas tās apmeklē, ārkārtīgi ātri pārvēršas par netīriem kabakiem ar pretenziju uz modernu iekārtojumu un šīs pretenzijas dēļ kļūst vēl sliktākas par vecajām, vienkārši netīrajām viesnīcām. Arī šī viesnīca jau bija nonākusi līdzīgā stāvoklī; gan zaldāts netīrā mundierī, kas pīpēja papirosu pie ieejas, tēlodams šveicaru, gan caurredzamās, drūmās un netīkamās čuguna kāpnes, gan familiārais sulainis netīrā frakā, gan kopīgā zāle ar apputējušo vaska puķu pušķi, kas rotāja galdu, — un visur netīrība, putekļi, nevīžība un reizē kaut kāda jauna, moderna, dzelzceļnieciski pašapmierināta trauksmes izjūta — atstāja uz Leviniem pēc viņu jaunās dzīves ļoti smagu iespaidu, sevišķi tāpēc, ka neīstuma noskaņa, kas ik uz soļa bija jūtama šai viesnīcā, nekādi nesaskanēja ar to, kas viņus šeit sagaida.

Kā allaž, tūlīt pēc jautājuma, cik dārgas istabas viņi vēloties, noskaidrojās, ka visas labās istabas jau

aizņemtas: vienās labajās istabās dzīvoja dzelzceļa revidents, otrās — Maskavas advokāts, trešajās — kņaziene Astafjeva no laukiem. Bija brīva tikai viena netīra istaba, kurai blakus vakarā solīja atbrīvot vēl vienu. Levins bija saīdzis uz sievu, jo notika gluži tā, kā viņš bija gaidījis, ka tūlīt pēc atbraukšanas, kad viņam sirds vai stājās, domājot, kas notiek ar brāli, viņš nevarēja vis tūdaļ doties pie tā, bet bija spiests rūpēties par Kitiju; beidzot viņš to ieveda ierādītajā istabā.

— Ej, ej! — viņa sacīja, lūkodamās Levinā ar biklu, vainīgu skatienu.

Viņš klusēdams izgāja pa durvīm un tūdaļ sadūrās ar Marju Nikolajevnu, kas jau bija uzzinājusi par viņa atbraukšanu, bet nebija iedrošinājusies ienākt. Viņa bija gluži tāda pati, kādu Levins to bija redzējis Maskavā: tas pats vilnas tērps, kailās rokas un kakls un tā pati labsirdīgi trulā, bakurētainā seja, tikai mazliet tuklāka.

— Nu, kas ir? Kā viņš jūtas? Kā ir?

— Ļoti slikti. Neceļas. Visu laiku jūs gaidīja. Viņš ... Jūs... ar kundzi.

Pirmajā brīdī Levins nesaprata viņas apmulsuma cēloni, bet Marja Nikolajevna viņam tūlīt to paskaidroja.

— Es jau iešu projām, es iešu uz virtuvi, — viņa teica. — Viņš būs ļoti priecīgs. Viņš zina, viņš kundzi pazīst un atceras vēl no ārzemēm.

Levins saprata, ka viņa domā Kitiju, un nezināja, ko atbildēt.

— Iesim, iesiml — viņš teica.

Bet, tiklīdz viņš sakustējās, lai ietu, atvērās istabas durvis un tajās parādījās Kitija. Levins nosarka gan aiz kauna, gan aiz dusmām uz sievu, kas viņu un arī pati sevi bija nostādījusi šai neērtajā situācijā; bet Marja Nikolajevna nosarka vēl vairāk. Viņa visa sarāvās, nosarka līdz asarām, satvēra ar abām rokām lakata stūrus, žņaudzīja tos ar sarkanajiem pirkstiem, nezinādama, ne ko teikt, ne ko darīt.

Pirmajā mirklī Levins Kitijas skatienā, ar kādu tā uzlūkoja šo neizprotamo, šausmīgo sievieti, redzēja alkanas ziņkāres izteiksmi, bet tas turpinājās tikai vienu mirkli.

— Kā tad ir? Kā viņš jūtas? — viņa jautāja vīram, tad viņai.

— Nevar taču gaitenī sarunāties! — Levins sacīja, ar īgnumu atskatīdamies uz kādu kungu, kas tai brīdī, kājas drebinādams, it kā savās darīšanās gāja pa gaiteni.

— Nu tad ienāciet, — Kitija teica Marjai Nikolajev-nai, kas jau bija attapusies, bet tad pamanīja izbailes vīra sejā un steidzīgi piebilda: — Vai arī ejiet, ejiet un pasauciet mani vēlāki — Un viņa iegāja istabā, bet Levins devās pie brāļa.

Levins nekādi nebija gaidījis to, ko viņš ieraudzīja un sajuta pie brāja. Viņš bija cerējis sastapt to pašu zināmo pašapmāna stāvokli, kāds, kā viņš bija dzirdējis, tik bieži piemītot diloņslimiem un kāds Levinu tik ļoti pārsteidza jau toreiz, kad brālis rudenī bija atbraucis pie viņa ciemos. Levins bija domājis tagad ieraudzīt daudz noteiktākas nāves tuvuma fiziskās iezīmes, lielāku vājumu, lielāku izdilumu, tomēr gandrīz tādu pašu stāvokli kā toreiz. Viņš bija domājis, ka arī pats izjutīs tādas pašas žēluma jūtas par mīļā brāļa zaudējumu un šausmas nāves priekšā, kā bija izjutis toreiz, tikai tagad tas viss būs pārākā pakāpē. Uz visu to viņš bija sagatavojies, bet atrada gluži ko citu.

Šaurā, netīrā viesnīcas istabā ar krēpām nošķiestiem sienu gleznojumiem, ar balsu dūkoņu aiz plānās šķērssienas, ar biezas netīrumu smirdoņas piesātinātu gaisu nostāk no sienas atbīdītā gultā gulēja ar segu pārsegts nedzīvs ķermenis. Viena roka rēgojās virs segas, un šās rokas_ delna, milzīga kā grābeklis, neizprotamā kārtā turējās pie garā, līdz elkonim vienlīdz tievā dilbā. Galva bija sāniski nolikta uz spilvena. Levins saskatīja šķidros, sviedros samirkušos matus uz deniņiem un apstiepto, it kā caurspīdīgo pieri.

«Nevar būt, ka šis baigais līķis ir brālis Nikolajs,» Levins nodomāja. Bet tad viņš piegāja tuvāk, ieraudzīja seju un šaubas kļuva neiespējamas. Kaut gan seja bija drausmīgi pārvērtusies, Levinam pietika ieskatīties šajās kvēlajās acīs, kas pavērās pret ienācēju, pietika pamanīt vieglo lūpu kustību zem salipušajām ūsām, lai aptvertu to baigo īstenību, ka šis nedzīvais ķermenis ir dzīvais brālis.

Spožās acis stingri un pārmetoši paskatījās ienākušajā brālī. Un ar šo skatienu tūda] nodibinājās dzīva attieksme starp dzīvajiem. Levins tūdaļ sajuta pārmetumu, ko pauda uz viņu vērstais skatiens, un reizē sajuta arī pašpārmetumus par savu laimi.

Kad Konstantins saņēma viņa roku, Nikolajs pasmaidīja. Smaids bija vārgs, tikko manāms, un pretēji šim smaidam bargā acu izteiksme nemainījās.

— Tu necerēji atrast mani šādu, — viņš ar pūlēm izrunāja.

— Jā... nē, — Levins sacīja, jaukdams vārdus. — Kāpēc tu neziņoji agrāk, vēl pirms manām kāzām? Es visur taujāju pēc tevis.

Vajadzēja runāt, lai nebūtu jāklusē, bet Levins nezināja, ko sacīt, jo vairāk tādēļ, ka brālis neko neatbildēja, tikai skatījās, nenovērsdams acis, un, kā likās, iedziļinājās katra vārda jēgā. Levins pateica brālim, ka viņam līdzi atbraukusi arī sieva. Nikolajs teica, ka priecājoties, bet piebilda, ka baidoties viņu satraukt ar savu izskatu. Iestājās klusums. Pēkšņi Nikolajs sakustējās un sāka runāt. Spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, Levins gaidīja, ka tas teiks kaut ko svarīgu un nozīmīgu, bet Nikolajs sāka runāt par savu veselības stāvokli. Viņš vainoja ārstu, nožēlodams, ka neesot slavenā Maskavas ārsta, un Levins saprata, ka brālis arvien vēl cer.

Izmantodams pirmo klusuma brīdi, Levins piecēlās, vēlēdamies kaut uz minūti atbrīvoties no mocošās sajūtas, un sacīja, ka iešot un atvedīšot sievu.

— Nu labi, es likšu te mazliet uzpost. Te ir netīrs un laikam arī smird. Maša! Uzkop te! — slimais ar pūlēm izrunāja. — Un, kad uzkopsi, pati izej! — viņš piebilda, jautājoši palūkodamies brālī.

Levins neko neatbildēja. Izgājis gaitenī, viņš apstājās. Viņš gan bija teicis, ka ies atvest sievu, bet tagad, tikaj nu īsti aptvēris šausmīgo izjūtu, kas to pārņēmusi, nolēma darīt gluži otrādi un censties pārliecināt Kitiju, lai tā nenāk pie slimnieka. «Kāpēc gan viņai mocīties man līdzi?» viņš nodomāja.

— Nu, kas ir? Kā ir? — Kitija ar izbailēm sejā vaicāja.

— Ak, tas ir šausmīgi! Kāpēc tu brauci šurp? — Le-vins sacīja.

Kitija dažas sekundes cieta klusu, bikli un žēli raudzīdamās vīrā; tad piegāja tam klāt un ar abām rokām ieķērās viņam elkonī.

— Kostja! Aizved mani pie viņa, abiem kopā pie viņa mums būs vieglāk. Tu tikai aizved mani, aizved mani, lūdzu, un tūlīt ej projām! — viņa runāja. — Saproti taču, ka redzēt tevi un neredzēt viņu man ir daudz grūtāk. Tur es varbūt būšu noderīga kā tev, tā viņam. Lūdzu, lūdzu, ļauj! — Kitija lūdza vīru tik ļoti, it kā no tā būtu atkarīga visa viņas dzīves laime.

Levinam bija jāpiekrīt, un, atguvies un jau pilnīgi aizmirsis Marju Nikolajevnu, viņš kopā ar Kitiju atkal devās pie brāļa.

Vieglā gaitā, ik brīdi paceldama acis uz vīru un rādīdama tam drošsirdīgu un līdzjūtības pilnu seju, viņa iegāja slimnieka istabā, nesteigdamās pagriezās un bez trokšņa aizvēra durvis. Klusiem soļiem viņa piegāja pie slimnieka gultas, apgāja tā, lai tam nebūtu jāpagriež galva, un tūdaļ paņēma savā svaigajā, jaunavīgajā rokā viņa milzīgo, kaulaino delnu, paspieda to un sāka ar viņu runāt vienīgi sievietēm piemītošā neapvainojošā klusas un darbīgas līdzjūtības balsī.

— Mēs esam redzējušies, bet nebijām pazīstami — Sodenā, — viņa teica. — Jūs nedomājāt, ka kādreiz es būšu jūsu māsa.

— Jūs gan mani vairs nepazītu? — viņš sacīja ar smaidu, kas apstaroja tā seju, viņai ienākot.

— Nē, es pazītu gan. Jūs labi darījāt, ka devāt mums ziņu! Nav pagājusi ne diena, kad Kostja nebūtu jūs atcerējies un raizējies par jums.

Bet slimnieka možums neturpinājās ilgi.

Kitija vēl nebija beigusi runāt, kad viņa sejā jau atkal iezagās bargā un pārmetošā mirēja skaudības izteiksme pret dzīvajiem.

— Es baidos, ka jums te nav visai labi, — viņa teica, novērsdamās no viņa ciešā skatiena un aplūkodama istabu. — Vajadzēs viesnīcniekam prasīt citu istabu, — viņa sacīja vīram, — un lai mēs būtu tuvāk kopā.

XVIII

Levins nespēja mierīgi brāli skatīties, nespēja būt dabisks un mierīgs viņa klātbūtnē. Ikreiz, kad viņš iegāja pie slimnieka, viņa acis un uzmanība neviļus aizmiglojās un viņš neredzēja un nesaskatīja brāļa stāvokli visos sīkumos. Viņš juta briesmīgo smirdoņu, redzēja netīrību, nekārtību, redzēja viņa ciešanas un dzirdēja vaidus, bet juta, ka nespēj nekā līdzēt. Viņam ne prātā nenāca doma parūpēties par slimnieka stāvokļa atvieglošanu, padomāt par to, kā šis nedzīvais ķermenis gulēja zem segas, kā tur saliekti un novietoti šie izdēdējušie stilbi, krusti un mugura un vai nevar tos novietot kaut kā ērtāk, vai nevar kaut ko darīt, lai būtu ja ne labāk, tad vismaz ne tik ļauni. Viņam saltas trīsas skrēja pār muguru, kad sāka domāt par šīm lietām. Viņš bija nešaubīgi pārliecināts, ka nav iespējams neko darīt ne slimnieka dzīvības paildzināšanai, ne viņa ciešanu atvieglināšanai. Bet slimais juta, ka Levins uzskata jebkādu palīdzību par neiespējamu, un tas viņu kaitināja. Tāpēc Levinam bija vēl jo grūtāk. Atrašanās slimnieka istabā viņam sagādāja mokas, bet, izgājis no tās, viņš mocījās vēl vairāk. Un nemitīgi ar dažnedažādiem ieganstiem viņš nāca iekšā un gāja ārā no slimnieka istabas, nespēdams ne mirkli palikt vienatnē. ' Turpretim Kitija domāja, juta un rīkojās gluži citādi. Ieraugot slimnieku, viņai kļuva tā žēl. Un šis žēlums viņas sievietes dvēselē nemaz neizraisīja to šausmu un riebuma sajūtu, kādu tas izraisīja viņas vīrā, bet gan ierosināja dziņu rīkoties, sīki noskaidrot slimnieka stāvokli un palīdzēt viņam. Un, tā kā Kitijai nebija ne mazāko šaubu, ka viņai tam jāpalīdz, tad viņa arī nešaubījās, vai tas iespējams, un tūlīt ķērās pie darba. Viņas uzmanību tūdaļ saistīja tieši tie sīkumi, kurus jau iedomājoties vien viņas vīru pārņēma šausmas. Viņa aizsūtīja pēc ārsta, sūtīja uz aptieku, lika savai līdzi atbraukušajai apteksnei un Marjai Nikolajevnai mēzt, slaucīt putekļus, mazgāt, kaut ko pati apmazgāja, skaloja, kaut ko sedza zem segas. Pēc viņas pavēlēm kaut ko nesa iekšā un ārā no slimnieka istabas. Pati viņa vairākkārt gāja turp un atpakaļ līdz savai istabai, nepiegriezdama nekādas vērības ceļā sastaptiem vīriešiem,

izkravāja un nesa tīrus palagus, spilvendrānas, dviejus, kreklus.

Sulainis, kas tai laikā kopīgajā zālē pasniedza pusdienas inženieriem, vairākkārt ar dusmīgu seju ieradās pēc viņas aicinājuma, bet nevarēja neizpildīt viņas pavēles, jo Kitija tās izteica ar tik laipnu noteiktību, ka nekādi nebija iespējams no viņas atkratīties. Levinam tas viss nepatika; viņš neticēja, ka slimniekam no tā būs kāds labums. Bet visvairāk viņš baidījās, ka slimnieks varētu sadusmoties. Taču slimais, gan būdams, kā likās, pret visu to vienaldzīgs, nedusmojās, bet tikai kaunējās, šķietami ieinteresēts, ko Kitija ar viņu dara. Atgriezies no ārsta, kur Kitija viņu bija sūtījusi, Le-vins, atvēris durvis, ieraudzīja slimnieku brīdī, kad tam pēc Kitijas pavēles mainīja veļu. Garā, baltā mugura ar milzīgajām lāpstiņām, asajām ribām un mugurkaula skriemeļiem bija atsegta kaila, un Marja Nikola-jevna kopā ar sulaini pūlējās ap krekla piedurkni, nevarēdama nekādi iedabūt tajā garo nokārušos roku. Kitija, steidzīgi aizvērusi aiz ienākušā Levina durvis, neskatījās uz slimnieka pusi; bet tas ievaidējās, un viņa aši devās pie tā.

— Ātrāk taču! — viņa teica.

— Nenāciet, — slimnieks dusmīgi sacīja, — es pats...

— Ko jūs sakāt? — Marja Nikolajevna vaicāja.

Bet Kitija bija sadzirdējusi un saprata, ka viņam

ir kauns un nepatīk būt kailam tās klātbūtnē.

— Es jau neskatos, neskatos! — viņa teica, iekārtodama roku kreklā. — Bet jūs, Marja Nikolajevna, ejiet no viņas puses, sakārtojiet! — viņa piebilda.

— Aizej, lūdzu, man mazajā somiņā ir pudelīte, — viņa uzrunāja vīru, — zini, sānkabatiņā, atnes pudelīti, lūdzu, bet te pa to laiku jau viss būs nokopts.

Atgriezies ar pudelīti, Levins atrada slimnieku jau noguldītu, un arī tam apkārt viss bija gluži pārvērties. Smagās smirdoņas vietā istabā oda pēc etiķa un smaržām, ko, lūpas izstiepusi un sārtos vaigus piepūtusi, Kitija visapkārt smidzināja no caurulītes. Putekļu nekur vairs nemanīja, zem gultas bija paklājs. Uz galda, rūpīgi novietotas, stāvēja zāļu pudelītes, ūdens karafe, kaudzīte vajadzīgās veļas un Kitijas rokdarbs —

broderie anglaise. Uz otra galda pie slimnieka gultas bija dzeramais, svece un pulverīši. Pats slimnieks nomazgāts un sasukāts gulēja tīros palagos uz augstu uzbužinātiem spilveniem, ieģērbts tīrā kreklā, kura baltā apkakle aptvēra viņa nedabiski tievo kaklu, un ar jaunu cerības izteiksmi, nenovērsdams acis, lūkojās Kitijā.

Levina atvestais ārsts, kuru viņš sameklēja klubā, nebija tas, kurš ārstējis Nikolaju Levinu līdz šim un ar kuru tas nebija apmierināts. Jaunais ārsts izņēma taurīti un izklausīja slimnieku, pašūpoja galvu, izrakstīja recepti un vispirms jo sīki izskaidroja, kā lietojamas parakstītās zāles, tad — kāda diēta ieturama. Viņš ieteica jēlas vai tikai mazliet vārītas olas un zelteri ar saldu pienu, sakarsētu līdz zināmai temperatūrai. Kad ārsts aizbrauca, slimnieks kaut ko brālim teica, taču Levins sadzirdēja tikai pēdējos vārdus: «Tava Katja,» — bet no skatiena, ar kādu slimnieks Kitijā nolūkojās, Levins saprata, ka brālis Kitiju cildina. Slimnieks pieaicināja arī Katju, kā viņš to sauca.

— Man jau ir daudz labāk, — viņš teica. — Piejums es jau sen būtu izveseļojies. Cik labi! — Viņš saņēma tās roku un cēla sev pie lūpām, bet, it kā sabijies, ka tas viņai nepatiks, pārlēma, palaida vaļā un tikai noglāstīja. Kitija saņēma viņa roku abās savējās un paspieda.

— Tagad pagrieziet mani uz kreisajiem sāniem un ejiet gulēti — viņš teica..

Neviens nesadzirdēja, ko viņš saka, vienīgi Kitija saprata viņa vārdus. Viņa saprata tāpēc, ka ne mirkli nemitējās domāt par to, kas viņam vēl būtu vajadzīgs.

— Uz otriem sāniem, — viņa teica vīram, — viņš vienmēr guļot uz tiem. Apgriez viņu, negribas saukt sulaiņus. Es nespēju. Bet vai jūs nevarat? — viņa griezās pie Marjas Nikolajevnas.

— Man bail, — Marja Nikolajevna atbildēja.

Lai cik šausmīgi Levinam bija apņemt ar rokām šo baigo ķermeni, pieskarties tām vietām zem segas, par kurām viņš negribēja ne domāt, taču, pakļāvies sievas iespaidam, Levins sataisīja savu apņēmīgo sejas izteiksmi, kādu pazina viņa sieva, un, pabāzis rokas zem segas, aptvēra brāli un, kaut ari bija ļoti spēcīgs, jutās pārsteigts par šo izdēdējušo locekļu dīvaino smagumu. Kamēr viņš apgrieza brāļa augumu, juzdams apņemtu

sev ap kaklu milzīgo, kaulaino roku, Kitija aši un nemanot apgrieza otrādi spilvenu, uzbužināja to un noguldīja slimnieka galvu, sakārtodama tā plānos matus, kas atkal bija pielipuši pie deniņiem.

Slimnieks aizturēja savā rokā brāļa roku. Levins juta, ka tas grib ar viņa roku kaut ko darīt un kaut kur to velk. Sastindzis Levins ļāvās. Jā, viņš pievilka lo sev pie lūpām un noskūpstīja. Levins sadrebēja raudu elsās un, nevarēdams ne vārda parunāt, izgāja no istabas.

XIX

«Tas ir apslēpts gudrajiem un atklāts bērniem un neprātīgajiem.» Tā domāja Levins par savu sievu, sarunādamies ar viņu tai vakarā.

Ne jau tādēļ Levinam ienāca prātā šis evaņģēlija teiciens, ka viņš turētu sevi par ļoti gudru. Viņš neturēja sevi par ļoti gudru, kaut gan nevarēja nezināt, ka ir gudrāks par sievu un Agafju Mihailovnu, un nevarēja arī nezināt, ka, domādams par nāvi, viņš domāja ar visiem dvēseles spēkiem. Viņš zināja arī, ka daudzi gara milži, vīrieši, kuru prātojumus par šo problēmu viņš bija lasījis, daudz par to domājuši, taču tie nezināja ne simtās daļas no tā, ko zināja par šo parādību viņa sieva un Agafja Mihailovna. Lai cik dažādas bija šīs divas sievietes — Agafja Mihailovna un Katja, kā viņu dēvēja brālis Nikolajs un kā tagad viņu saukt tik ļoti tikās arī Levinam, — šai vienā ziņā tās abas bija pilnīgi līdzīgas. Abas nešaubīgi zināja, kas ir dzīve un kas ir nāve, un, kaut gan nekādi nespētu atbildēt un pat nesaprastu dažus no tiem jautājumiem, kādi tēlojās Levinam, viņas abas nešaubījās par šo parādību nozīmi un uzlūkoja tās pilnīgi vienādi, saprazdamās šādos uzskatos ne tikai savā starpā, bet ar miljoniem cilvēku. Ka viņas cieši zināja, kas ir nāve, pierādīja tas, ka viņas, ne mirkli nešaubīdamās, zināja, kā jārīkojas ar mirējiem, un nebaidījās no tiem. Turpretim Levins un citi, kaut arī varēdami daudz par nāvi runāt, acīm redzot, nezināja, kas tā ir, jo baidījās no tās un nepavisam nezināja, kas jādara, kad cilvēki mirst. Ja Levins tagad būtu ar brāli Nikolaju viens, viņš ar šausmām skatītos viņā un ar vēl lielākām šausmām gaidītu, un vairāk itin nekā neprastu izdarīt.

Un vēl vairāk: viņš nezināja, ko runāt, kā skatīties, kā staigāt. Runāt par nepiederīgām lietām viņam šķita apvainojoši un tāpēc nevarēja; runāt par nāvi, par baigām lietām — arī nevarēja. Klusēt — arī nevarēja. «Ja skatīšos viņā — viņš nodomās, ka es viņu pētīju, bīstos no viņa; neskatīšos — viņš nodomās, ka es domāju par ko citu. Staigāšu uz pirkstgaliem — viņš sadusmosies; likt pilnu soli — neērti.» Turpretim Kitija, acīm redzot, nedomāja par sevi, jo viņai nebija laika par sevi domāt; viņa domāja par slimnieku, tāpēc ka kaut ko zināja, un viss iznāca labi. Viņa tam stāstīja gan par sevi, gan par savām kāzām, ir smaidīja, ir žēloja, ir glāstīja viņu, ir stāstīja par izveseļošanās gadījumiem, un viss viņai iznāca labi; tātad viņa zināja. To, ka viņas un Agafjas Mihailovnas darbība nebija instinktīva, dzīvnieciska, ar prātu neapsvērta, pierādīja tas, ka bez fiziskās kopšanas, ciešanu atvieglošanas tiklab Agafja Mihailovna, kā arī Kitija uzskatīja par nepieciešamu mirējam gādāt vēl kaut ko daudz svarīgāku nekā fizisku kopšanu, kaut ko tādu, kam nebija nekāda sakara ar ārējiem apstākļiem. Runājot par nomirušo vecīti, Agafja Mihailovna teica: «Nu, ko tad, paldies dievam, saņēma cilvēks svēto vakarēdienu, pēdējo iesvaidījumu, lai dievs dod katram tā nomirt.» Gluži tāpat arī Katja — blakus visām rūpēm par veļu, par izgulētām, jēlām vātīm, par dzērieniem — jau pirmajā dienā paguva pierunāt slimnieku, ka tam esot nepieciešams svētais vakarēdiens un iesvaidījums.

Pārnācis no slimnieka nakšņot savās divās istabās, Levins sēdēja, nokāris galvu, nezinādams, ko iesākt. Nemaz jau nerunājot par vakariņām, par gatavošanos naktsguļai, par apsvērumiem, ko darīt tālāk, viņš nespēja ar sievu pat parunāt: viņam bija kauns. Kitija turpretim bija vēl darbīgāka nekā parasti. Viņa bija daudz možāka nekā citkārt. Viņa lika atnest vakariņas, pati izkravāja mantas, pati palīdzēja uzklāt gultas un neaizmirsa iekaisīt tajās kukaiņu pulveri. Viņā kūsāja tāda gara pacilātība un prāta uztveres asums, kāds vīriešiem rodas pirms kaujas, cīņas, bīstamos un izšķirī-

gos dzīves mirkļos, tajos mirkļos, kad vīrietis reizi par visām reizēm parāda savu vērtību un arī to, ka visa viņa pagātne nav aizvadīta velti, bet bijusi sagatavošanās šiem mirkļiem.

Viss Kitijai sekmīgi veicās, un pulkstenis vēl nebija divpadsmit, kad visas lietas jau bija izkravātas un tīri, glīti izvietotas — kaut kā tā, ka viesnīcas istabas kļuva mājīgas, līdzīgas viņas istabām: gultas uzklātas, drēbju un matu sukas, spogulīši izvietoti, salvetes izklātas.

Levinam likās, ka pat tagad ir nepiedodami runāt, ēst, gulēt, un viņš juta, ka ikviena viņa kustība ir nepieklājīga. Turpretim viņa izkravāja sukas un sukiņas, bet darīja to visu tā, ka šai darbībā nekā apvainojoša nebija.

Est viņi tomēr neko nevarēja un nevarēja arī ilgi aizmigt, un pat ilgi negāja arī gulēt.

— Esmu ļoti priecīga, ka man izdevās viņu pierunāt pieņemt rīt svēto iesvaidījumu, — Kitija runāja, izģērbusies blūzītē, sēdēdama sava saliekamā spoguļa priekšā un sukādama ar biezu suku savus mīkstos, smaržīgos matus. — Es nekad neesmu to redzējusi, bet zinu, māte man stāstīja, ka tur tiekot lūgts par izdziedināšanu.

— Vai tiešām tu domā, ka viņš var izveseļoties? — Levins jautāja, lūkodamies viņas apaļās galviņas pakausī uz šauro šķirtni, kas ikreiz aizvērās, kad roka vilka suku uz priekšu.

— Es jautāju ārstam: tas teica, ka slimnieks nenodzīvošot ilgāk par trim dienām. Bet vai tad viņi var zināt? Man tomēr liels prieks, ka izdevās viņu pierunāt,— Kitija sacīja, iešķībi lūkodamās vīrā caur matu šķipsnu. — Viss jau var gadīties, — viņa piebilda ar to īpašo, mazliet viltīgo izteiksmi, kāda allaž iezagās Kitijas sejā, kad viņa runāja par reliģiju.

Pēc zināmās sarunas par reliģiju, kas norisinājās viņu starpā toreiz, kad viņi vēl bija līgavaiņa un līgavas kārtā, ne viņš, ne viņa nekad vairs neuzsāka sarunu par līdzīgām lietām, taču Kitija pildīja visas lūgšanu un baznīcas apmeklējumu ceremonijas ar vienlīdz mierīgu apziņu, ka tas tā ir vajadzīgs. Kaut gan viņš apgalvoja pretējo, viņa bija cieši pārliecināta, ka viņš ir tikpat labs un vēl labāks kristietis nekā viņa un ka viss,

ko viņš runā par reliģiju, ir tikai viena no jocīgajām vīrieša ērmībām, apmēram tāda, kā dažkārt mēdz sacīt par broderie anglaise: kārtīgi cilvēki caurumus aizlāpot, bet viņa tos tīšām izgriežot un tamlīdzīgi.

— Jā, un šī sieviete, Marja Nikolajevna, neprata visu to nokārtot, — Levins teica. — Un... man jāatzīstas, esmu ]oti, joti priecīgs, ka tu atbrauci. Tu esi tik šķīsta, ka ... — Viņš saņēma tās roku un nenoskūpstīja (skūpstīt viņas roku šeit, nāves tuvumā, viņam šķita nepiedienīgi), bet tikai paspieda to, ar vainīgu izteiksmi lūkodamies viņai acīs, kas gaiši iemirdzējās.

— Tev vienam būtu bijis tik Joti grūti, — viņa sacīja un augstu sacēla rokas, kas aizsedza viņas priekā piesarkušos vaigus, tad saritināja kamolā uz pakauša savas matu pīnes un sasprauda tās. — Nē, — viņa turpināja. — Viņa neprata ... Es, par laimi, daudz ko iemācījos Sodenā.

— Vai tiešām tur bija arī tādi slimnieki?

— Vēl grūtāk slimi.

— Man visšausmīgākais ir tas, ka savu acu priekšā arvien viņu redzu tādu, kāds viņš bija jaunībā... Tu nevari iedomāties, cik viņš bija jauks zēns, bet toreiz es viņu nesapratu.

— Es pat ļoti varu iedomāties. Es pat jūtu, ka mēs ar viņu būtu sadraudzējušies, — viņa sacīja un tūlīt sabijās par to, ko izsacījusi, atskatījās uz vīru, un acīs tai iezagās asaras.

— Jā, būtu, — viņš skumji atkārtoja. — Tas tiešām ir viens no tiem cilvēkiem, par kuriem mēdz sacīt, ka tie neesot no šās pasaules.

— Tomēr mums vēl priekšā daudz grūtu dienu, jāiet gulēt, — Kitija ierunājās, paskatījusies savā mazajā pulkstentiņā.

XX

NĀVE

Otrā dienā slimniekam deva svēto vakarēdienu un svaidījumu. Ceremonijas laikā Nikolajs Levins karsti lūdza dievu. Viņa lielajās acīs, vērstās uz svētbildi, kas bija novietota uz kāršu galdiņa, pārklāta ar krāsainu

sedziņu, izpaudās tik kaisla lūgšana un cerība, ka, to redzot, Levinu pārņēma šausmas. Levins zināja, ka šī kaislā lūgšana un cerība padarīs brālim tikai vēl grūtāku šķiršanos no dzīves, ko viņš tik ļoti mīlēja. Levins labi pazina brāli un tā domu gaitu; viņš zināja, ka brāļa neticība radusies nevis tāpēc, ka tam bez ticības būtu vieglāk dzīvot, bet gan tāpēc, ka zinātnes jaunākie izskaidrojumi par pasaules parādībām soli pa solim viņā izstūmuši ticību, un tāpēc Levins bija pārliecināts, ka tagadējā brāļa atgriešanās pie ticības nav pamatota, jo nav panākta tādā pašā dziļu pārdomu rezultātā, bet ir tikai īslaicīga, savtīga un neprātīgu izveseļošanās cerību pilna. Levins zināja arī to, ka Kitijas stāsti par dzirdētiem neparastiem izveseļošanās gadījumiem šo slimnieka cerību vēl jo vairāk uzkurinājuši. Levins visu to zināja, un viņam neizsakāmi sāpīgi bija redzēt šo lūdzošo, cerības pilno skatienu un šo izdēdējušo roku, kas ar pūlēm cēlās līdz cieši apstieptajai pierei, mezdama krusta zīmi, šos izslietos plecus un tukšās, gārdzošās krūtis, kas vairs nespēja ietilpināt sevī to dzīvību, pēc kādas slimais lūdza. Sakramenta pasniegšanas laikā ari Levins skaitīja lūgšanu un darīja to, ko viņš, neticīgais, bija darījis tūkstoš reižu. Uzrunādams dievu, viņš sacīja: «Ja tu esi, tad dari tā, lai šis cilvēks tiktu izdziedināts (tas taču tik daudzkārt ir noticis), un tu izglābsi kā mani, tā viņu.»

Pēc iesvaidījuma slimniekam pēkšņi kļuva daudz labāk. Veselu stundu viņš ne reizes neiekāsējās, smaidīja, skūpstīja Kitijai roku, ar asarām acīs viņai pateicās un sacīja, ka jūtoties labi, nekas nesāpot, ka viņš sajūtot ēstgribu un spēka pieaugumu. Kad atnesa zupu, viņš pats piecēlās sēdus un prasīja vēl kotleti. Lai cik bezcerīgs viņš izskatījās, lai arī no pirmā skatiena jau bija redzams, ka viņš nevar izveseļoties, Levins un Kitija šai stundā abi atradās tai laimīgajā un biklajā saviļņojumā, kad vēl baidās kļūdīties.

— Viņš jūtas labāk? — Jā, daudz labāk. — Tas ir brīnums. — Nav nekāds brīnums. — Tomēr ir labāk,— viņi klusām sarunājās, uzsmaidīdami viens otram.

Sī pašapmānīšanās nevilkās ilgi. Slimnieks gan iemiga mierīgi, bet pēc pusstundas to uzmodināja kāss.

Un pēkšņi zuda visas cerības gan slimnieka tuviniekos, gan viņā pašā. Ciešanu īstenība nešaubīgi satrieca visas cerības un pat nesenās atmiņas par tām tiklab Levinā un Kitijā, kā arī pašā slimniekā.

Vairs pat nepieminot to, kam vēl pirms pusstundas viņš bija ticējis, — it kā būtu kauns to pat atcerēties,— slimnieks pieprasīja, lai viņam pasniedz ieelpošanai jodu, kas atradās ar caurumotu papīru pārsegtā stikla trauciņā. Levins pasniedza trauciņu, un tāds pats kaislas cerības pilns skatiens, ar kādu slimnieks bija lūdzis dievu, tagad vērsās pret brāli, prasot, lai tas apstiprina ārsta vārdus, ka joda ieelpošana darot brīnumus.

— Ko, vai Katjas nav? — slimnieks gārdza, skatīdamies apkārt, kad Levins negribīgi bija apliecinājis ārsta sacīto. — Viņas nav, tad var sacīt... Tikai viņas dēj es nospēlēju šo komēdiju. Viņa ir tik jauka, bet mums gan abiem nav vērts sevi krāpt. Bet šim gan es ticu, — viņš teica, sažņaugdams stikla trauciņu kaulainajā rokā un noliekdamies, lai ieelpotu.

Pirms pulksten astoņiem vakarā, kad Levins kopā ar sievu dzēra tēju savās istabās, pie viņiem aizelsusies atskrēja Marja Nikolajevna. Viņa bija bāla, un lūpas tai drebēja.

— Mirsti — viņa izdvesa. — Es baidos, ka tūlīt nomirs.

Abi steidzās pie slimnieka. Viņš bija pacēlies un, atbalstīdamies uz rokas, sēdēja gultā, saliecis savu garo muguru un zemu nokāris galvu.

— Ko tu jūti? — Levins čukstus vaicāja pēc ilgāka klusuma brīža.

— Jūtu, ka dodos projām, — ar pūlēm, bet ārkārtīgi noteikti, lēnām veldams pār lūpām katru vārdu, Nikolajs izdvesa. Viņš nepacēla galvu, bet tikai vērsa augšup acis, tomēr neaizsniegdams ar skatienu brā]a seju. —- Katja, ej ārā! — viņš vēl piebilda.

Levins pietrūkās kājās un čukstus lika sievai iet ārā.

— Dodos projām, — slimais atkārtoja.

— Kāpēc tu tā domā? — Levins jautāja, lai kaut ko sacītu.

— Tāpēc, ka dodos projām, — slimais atkārtoja, it kā iemīļojis šo teicienu. — Beigas.

Marja Nikolajevna piegāja tam klāt.

— Vai jūs neatgultos, būs vieglāk, — viņa sacīja.

— Drīz gulēšu pavisam rāms, — brālis teica, — miris, — viņš dzēlīgi, nikni piebilda. — Nu, noguldiet, ja gribat.

Levins noguldīja brāli uz muguras, apsēdās blakus un, aizturējis elpu, lūkojās tam sejā. Mirējs gulēja ar aizvērtām acīm, bet pierē tam šad un tad sakustējās muskuļi kā cilvēkam, kuru nodarbina dziļa un smaga doma. Arī Levins neviļus domāja par to, kas gan brālī pašlaik norisinās, bet ar vislielāko garīgo piepūli nespēja izsekot šai norisei un no šās bargās sejas rāmās izteiksmes un muskuļu kustības virs uzacs vien jau redzēja, ka mirējam arvien vairāk un vairāk noskaidrojas kaut kas tāds, kas Levinam arvien vēl ir tikpat tumšs kā līdz šim.

— Jā, jā, tā, — lēni, ar pauzēm mirējs teica. *— Pagaidiet! — Viņš atkal brīdi klusēja. — Tāl — viņš pēkšņi ar apmierinājumu novilka, it kā viss viņam būtu kļuvis skaidrs. — Ak kungs! — viņš izdvesa un smagi nopūtās.

Marja Nikolajevna pataustīja tam kājas. — Jau dziest, — viņa čukstēja.

Ilgi, ļoti ilgi, kā likās Levinam, slimais gulēja nekustīgs. Bet viņš arvien vēl bija dzīvs un paretam nopūtās. Levins jau bija noguris no domu sasprindzinājuma. Viņšjuta, ka pat ar vislielāko domu sasprindzinājumu nespēj izprast, ko nozīmēja šis tā. Viņš juta, ka sen jau atrāvies no mirēja. Viņš vairs nespēja domāt par pašu nāvi, un negribot tam nāca prātā domas par visu, ko tagad, tūlīt, tam nāksies darīt: slēgt nomirušajam acis, apģērbt to, pasūtīt zārku. Un dīvainā kārtā viņš jutās gluži vienaldzīgs un neizjuta ne bēdu, ne zaudējuma, ne vismazākā žēluma pret brāli. Ja Levinam pašlaik arī bija kādas jūtas pret brāli, tad drīzāk tā bija skaudība, ka mirējs tagad zina kaut ko tādu, ko viņš nespēj zināt.

Tā viņš vēl ilgi sēdēja pie mirēja, gaidot beigas. Bet beigas nenāca. Atvērās durvis, un ieradās Kitija. Levins piecēlās, lai neļautu tai ienākt. Bet tai pašā mirklī, kad viņš cēlās, tas juta mirēju sakustamies.

— Neaizej!^ Nikolajs teica un pastiepa roku. Levins

sniedza tam savējo un ar otru dusmīgi māja sievai, laf tā iet projām.

Turēdams mirēja roku savējā, Levins sēdēja pusstundu, stundu, vēl stundu. Tagad viņš jau nemaz vairs nedomāja par nāvi. Viņš domāja par to, ko pašlaik dara Kitija, prātoja, kas dzīvo blakus istabā un vai ārstam ir pašam sava māja. Viņam gribējās ēst un nāca miegs. Viņš uzmanīgi atbrīvoja roku un pataustīja mirēja kājas. Kājas bija saltas, taču slimais elpoja. Levins gribēja uz pirkstgaliem aiziet, bet slimais atkal sakustējās un sacīja:

— Neaizej!

Svīda gaisma; slimā stāvoklis arvien vēl bija tāds pats. Levins, klusām atbrīvojis roku, neskatīdamies mirējā, aizgāja uz savām istabām, nolikās gulēt un aizmiga. Kad viņš pamodās, tad saņēma nevis gaidīto vēsti, ka brālis miris, bet uzzināja, ka slimnieks atkal esot tādā pašā stāvoklī kā vakar. Viņš atkal sācis celties sēdus, kāsēt, atkal sācis ēst, runāt, atkal mitējies runāt par nāvi, atkal cerot, ka izveseļošoties, un esot kļuvis vēl īgnāks un drūmāks nekā līdz šim. Neviens — ne brālis, ne Kitija nespēja slimo nomierināt. Viņš uz visiem dusmojās, visiem teica asas piezīmes, visiem pārmeta par savām ciešanām un prasīja, lai atvedot pie viņa slaveno ārstu no Maskavas. Un ikreiz, kad viņam vaicāja, kā jūtas, viņš nikni un pārmetoši atbildēja:

— Ciešu šausmīgi, neizsakāmi!

Slimais cieta arvien vairāk un vairāk, īpaši no sa-gulējuma vātīm, kuras vairs nebija iespējams dziedināt, un arvien vairāk un vairāk dusmojās uz tuviniekiem, izsacīdams tiem visādus pārmetumus, bet visvairāk pārmezdams to, ka viņi tam nevedot ārstu no Maskavas. Kitija visādi centās viņam palīdzēt, nomierināt viņu, bet viss bija velti, un Levins redzēja, ka arī viņa pati gan fiziski, gan morāliski ļoti izmocījusies, kaut gan to slēpj. Tuvās nāves noskaņa, kuru visos izraisīja mirēja atvadīšanās no dzīves tai naktī, kad viņš aicināja pie sevis brāli, bija sagrauta. Visi zināja, ka viņš drīz un

nenovēršami mirs, ka tas ir jau pa pusei miris. Visi vēlējās tikai vienu, lai tas nomirtu iespējami drīzāk, un visi, to slēpdami, sniedza tam pudelītēs zāles, meklēja zāles un ārstus, krāpdami gan sevi, gan viņu, gan cils citu. Tie bija meli, riebīgi, apvainojoši un zaimojoši meli. Un sava rakstura dēļ, kā arī tādēļ, ka viņš mirēju mīlēja vairāk nekā citi, Levins šos melus izjuta jo sevišķi sāpīgi, ļ

Levinu jau sen bija nodarbinājusi doma samierināt Nikolaju kaut vai pirms viņa nāves ar pusbrāli Sergeju Ivanoviču, un viņš tam aizrakstīja; saņēmis atbildi, Levins nolasīja to slimniekam. Sergejs Ivanovičs vēstulē rakstīja, ka pats nevarot atbraukt, un aizkustinošos vārdos lūdza no brāļa piedošanu.

Slimais neko neteica.

— Ko tad lai aizrakstu viņam?- — Levins jautāja. — Ceru, tu nedusmojies uz viņu?

— Nē, nemaz! — īgns par šādu jautājumu, Nikolajs atbildēja. — Aizraksti, lai viņš atsūta man ārstu!

Pagāja vēl trīs moku pilnas dienas; slimais arvien vēl bija tādā pašā stāvoklī. Vēlēšanās, lai tas ātrāk nomirtu, tagad pārņēma ikvienu, kas uz slimo paskatījās: gan viesnīcas sulaiņus, gan pašu viesnīcnieku, gan viesnīcas iemītniekus, gan ārstu, gan Marju Nikolajevnu, gan Levinu, gan Kitiju. Vienīgi pats slimnieks nepadevās šādām jūtām, bet gan, gluži otrādi, dusmojās, ka nav atvests ārsts, joprojām dzēra zāles un runāja par dzīvi. Tikai retos mirkļos, kad opijs viņu uz brīdi atbrīvoja no nemitīgajām ciešanām, viņš dažreiz pusmiegā izsacīja to, kas viņam vēl vairāk nekā citiem bija uz sirds: «Ak, kaut jel nāktu beigas!» — vai arī: «Kad gan tas beigsies!»

Ciešanas, pakāpeniski augdamas, darīja savu, sagatavojot mirēju nāvei. Nebija tāda stāvokļa, kurā tas neciestu, nebija mirkļa, kad tas aizmirstos, nebija tāda locekļa un vietas viņa augumā, kas nesāpētu, nesagādātu tam mokas. Pat šā auguma atmiņas, iespaidi un domas tagad izraisīja viņā gluži lādu pašu pretīgumu kā pats augums. Citu cilvēku izskats, to balsis, paša atmiņas — viss viņam sagādāja tikai mokas. Apkārtējie to juta un neapzinīgi apslāpēja viņa tuvumā katru brīvāku kustību, sarunu, savas vēlēšanās izpausmi. Visa

dzīve slimajam bija saplūdusi vienā sāpju jūtā un tieksmē atraisīties no šīm sāpēm.

Viņā, acīm redzot, norisinājās tas apvērsums, kuram vajadzēja piespiest viņu skatīties uz nāvi kā uz savu vēlēšanos piepildījumu, kā uz laimi. Senāk ikkatra atsevišķa vēlēšanās, ko radīja ciešanas vai tādas alkas kā bads, nogurums, slāpes, tika remdināta ar attiecīgām miesas funkcijām, kas sagādāja baudu; turpretim tagad ciešanas un alkas nerada apmierinājuma un mēģinājums tās apmierināt izraisīja tikai jaunas ciešanas. Tāpēc visas vēlēšanās saplūda vienā vienīgā — tieksmē atbrīvoties no visām ciešanām un to avota — miesas, bet šīs atbrīvošanās tieksmes izpausmei viņam pietrūka vārdu, tāpēc viņš nerunāja par to, bet aiz paraduma prasīja apmierināt tās vēlēšanās, kuras vairs nebija piepildāmas. «Pagrieziet mani uz otra sāna!» viņš sacīja, bet tūlīt jau prasīja, lai viņu pagriež atpakaļ. «Dodiet buljonu! Aiznesiet buljonu! Stāstiet kaut ko, kāpēc jūs klusējat!» Bet, tiklīdz kāds sāka runāt, viņš aizvēra acis un pauda nogurumu, vienaldzību un riebumu.

Desmitajā dienā pēc atbraukšanas šai pilsētā Kitija saslima. Viņu mocīja galvas sāpes, vemšana, un visu rītu viņa necēlās no gultas.

Ārsts paskaidroja, ka slimības cēlonis esot nogurums, uztraukumi, un ieteica mieru.

Tomēr Kitija pēc pusdienām piecēlās un, kā vienmēr, devās ar rokdarbu pie slimnieka. Tas bargi paskatījās uz viņu, kad tā ienāca, un nicīgi pasmīnēja, kad viņa teica, ka bijusi slima. Tai dienā viņš nemitīgi šņaukājās un žēli vaidēja.

— Kā jūs jūtaties? — viņa tam vaicāja.

— Sliktāk, — viņš ar pūlēm izteic’a. — Sāp!

— Kur sāp?

— Visur.

— Šodien mirs, jūs redzēsiet, — Marja Nikolajevna teica — kaut arī čukstus, bet tik skaidri, ka slimniekam, kas pēdējā laikā bija kļuvis ļoti modrīgs, kā Levinam šķita, vajadzēja to dzirdēt. Viņš nošņācās uz runātāju un atskatījās uz slimnieku. Nikolajs bija dzirdējis, bet šie vārdi uz viņu nebija atstājuši nekādu iespaidu. Viņa skatiens joprojām bija tikpat pārmetošs un sasprindzināts.

— Kāpēc jūs tā domājat? — Levins jautāja Marjai Nikolajevnai, kad tā izgāja viņam līdzi gaitenī.

— Sāk grābāties, — Marja Nikolajevna teica.

— Kā — grābāties?

— Lūk, tā, — viņa sacīja, paraustīdama lejup savu vilnas svārku krokas. Patiešām, arī Levins bija ievērojis, ka šodien slimais augu dienu šur tur pieķeras sev ar rokām, it kā gribētu kaut ko noraut nost.

Marjas Nikolajevnas paredzējums bija pareizs. Naktī slimais vairs nespēja kustināt pat rokas un tikai skatījās taisni uz priekšu, nemainot uzmanībā sasprindzināto acu izteiksmi. Pat tajos brīžos, kad brālis vai Kitija noliecās pār viņu tā, lai tas varētu viņus redzēt, slimnieka skatiens nemainījās. Kitija aizsūtīja pēc garīdznieka, lai tas nolasītu aizlūgumu par mirēju.

Kamēr garīdznieks lasīja aizlūgumu, mirējs nerādīja nekādas dzīvības pazīmes; acis tam bija aizvērtas. Levins, Kitija un Marja Nikolajevna stāvēja pie gultas. Garīdznieks vēl nebija pabeidzis skaitīt lūgšanu, kad mirējs izstiepās, nopūtās un atvēra acis. Garīdznieks, pabeidzis lūgšanu, pielika mirējam pie saltās pieres krustu, tad lēni ietina krustu epitrahilā, stāvēja dažas minūtes klusēdams, pēc tam pieskārās ledainajai un milzīgajai rokai, kurā nebija ne asins lāses.

— Aizgājis, — garīdznieks sacīja un gribēja atiet nost; pēkšņi miroņa salipušās ūsas sakustējās, un klusumā no krūts dziļumiem skaidri bija sadzirdamas skaņas:

— Ne jau gluži... Drīz.

Un pēc brīža seja tam kļuva gaišāka, zem ūsām iegulās smaids, un sanākušās sievietes norūpējušās sāka apkopt nomirušo.

Brāļa izskats un nāves tuvums no jauna uzvandīja Levina dvēselē tās šausmas neizprotamās un reizē tuvās un neizbēgamās nāves priekšā, kādas viņu bija pārņēmušas tai rudens vakarā, kad brālis atbrauca ciemos. Tagad šī sajūta bija vēl stiprāka nekā toreiz; vēl mazāk nekā toreiz viņš jutās spējīgs izprast nāves jēgu, un jo šausmīgāka tam likās tās neatvairāmība; taču tagad, kad sieva atradās tuvumā, šī sajūta viņu nedzina izmisumā: par spīti nāvei, viņš juta nepieciešamību dzīvot un mīlēt. Viņš juta, ka mīlestība to paglābj no izmisuma un ka izmisuma draudos šī mīlestība kļūst vēl spēcīgāka un šķīstāka.

Un nebija vēl paguvis viņa acu priekšā norisināties viens neizprasts — nāves noslēpums, kad iesākās otrs tikpat neizprasts — dzīvības un mīlas noslēpums.

Ārsts apstiprināja savas sākotnējās domas par Kitiju. Viņas slimība bija grūtniecība.

XXI

Kopš tā brīža, kad Aleksejs Aleksandrovičs pēc sarunas ar Betsiju un Stepanu Arkadjiču saprata, ka no viņa prasa tikai vienu — lai viņš atstāj savu sievu mierā, lai neapgrūtina to ar savu klātbūtni — un ka to vēlas pati sieva, viņš sajutās tik apmulsis, ka nespēja pats vairs neko izlemt, pats nezināja, ko viņš tagad vēlas, un, atdevies to rokās, kas ar lielu prieku nodarbojās ar viņa lietām, visam piekrita. Un tikai tad, kad Anna jau bija aizbraukusi no viņa mājas un angliete bija atsūtījusi pavaicāt, vai viņai jāēd pusdienas kopā ar Alekseju Aleksandroviču vai atsevišķi, — tikai tad viņš pirmoreiz skaidri aptvēra savu stāvokli un sašaus-minājās par to.

Visgrūtākais šai stāvoklī bija tas, ka viņš nekādi nespēja savienot un samierināt savu pagātni ar to, kas bija tagad. Viņu nemulsināja tā pagātne, kad viņš laimīgi dzīvoja ar sievu. Pāreju no tās pagātnes līdz skaidrībai par sievas neuzticību viņš jau bija sāpīgi pārcietis; tas stāvoklis bija smags, bet viņam saprotams. Ja sieva, paziņojusi par savu neuzticību, būtu aizgājusi no viņa jau toreiz, viņš gan justos sarūgtināts, nelaimīgs, bet nebūtu nonācis pašam tik nesaprotamā bezizejas stāvoklī, kādā jutās nokļuvis tagad. Tagad viņš nespēja nekādi samierināt savu neseno piedošanu, savu atmaigumu un savu mīlestību pret slimo sievu un svešo bērnu ar to, kas bija noticis pašlaik, — ar to, ka, par spīti visam labajam, ko viņš darījis, viņš nu palicis viens, apkaunots, apsmiets, nevienam nevajadzīgs un visu nicināts.

Pirmajās dienās pēc sievas aizbraukšanas Aleksejs Aleksandrovičs pieņēma apmeklētājus, lietu pārvaldnieku, braukāja uz komiteju un, kā parasti, iznāca pusdienot ēdamistabā. Neapzinādamies, kāpēc to dara, abas pirmās dienas viņš sasprindzināja visus savus dvēseles spēkus tikai uz to, lai izskatītos mierīgs un pat vienaldzīgs. Atbildot uz jautājumiem, ko darīt ar Annas Arkadjevnas istabām un mantām, viņš, ārkārtīgi piepūlēdamies, centās izlikties, ka notikušais viņam nav bijis nekas neparedzēts un nav arī nekas sevišķs un neparasts, un viņš sasniedza savu mērķi: neviens viņā nemanīja izmisuma pazīmes. Otrā dienā pēc Annas aizbraukšanas, kad Kornejs viņam pasniedza kādu modes veikala rēķinu, ko Anna bija piemirsusi samaksāt, un ziņoja, ka esot atnācis pats pārdevējs, Aleksejs Aleksandrovičs lika to ieaicināt.

— Atvainojiet, jūsu ekselence, ka iedrošinos traucēt. Bet, ja pavēlēsiet griezties pie viņas ekselences, tad esiet tik laipni pateikt tās adresi.

Aleksejs Aleksandrovičs, kā pārdevējam likās, iegrima domās, tad pēkšņi pagriezās un apsēdās pie galda. Noliecis galvu uz rokām, viņš tā ilgi sēdēja, vairākkārt mēģinādams sākt runāt un atkal apklusdams.

Sapratis kunga stāvokli, Kornejs lūdza pārdevēju atnākt citreiz. Palicis atkal viens, Aleksejs Aleksandrovičs saprata, ka nespēj ilgāk noturēties mierīga un stingra cilvēka lomā. Viņš lika izjūgt karieti, kas to jau gaidīja, pavēlēja nevienu nepieņemt un negāja pie pusdienu galda.

Viņš juta, ka nespēs izturēt vispārējo nicinājuma un naida spiedienu, kādu tas skaidri redzēja gan šā pārdevēja, gan Korneja vaigā, gan arī visu to cilvēku sejās, kurus bija sastapis šajās divās dienās. Viņš juta, ka nespēj atvairīt no sevis šo ļaužu ienaidu, jo šis ienaids necēlās tāpēc, ka viņš būtu bijis ļauns (tad viņš varētu censties kļūt labāks), bet gan tāpēc, ka viņš bija apkaunojoši un pretīgi nelaimīgs. Viņš zināja, ka par to, tieši par to, ka viņa sirds ir saplosīta, tie būs nežēlīgi pret viņu. Viņš juta, ka ļaudis viņu iznīcinās, kā suņi norej saplosītu, sāpēs kaucošu suni. Viņš zināja, ka vienīgais glābiņš no ļaudīm — slēpt no tiem savas vātis, un šajās divās dienās viņš neapzinīgi bija pūlējies to darīt, bet jau tagad juta, ka nav spējīgs turpināt šo nevienlīdzīgo cīņu.

Izmisumu vēl vairoja apziņa, ka viņš ar savām bēdām ir pilnīgi viens. Ne tikai Pēterburgā viņam nebija neviena cilvēka, kam viņš būtu varējis visu izteikt, ko cieš, — cilvēka, kas izsacītu viņam līdzjūtību nevis kā augstam ierēdnim, nevis kā augstākās sabiedrības loceklim, bet vienkārši kā cietējam cilvēkam; ne tikai Pēterburgā — nekur viņam nebija tāda cilvēka.

Aleksejs Aleksandrovičs auga bārenis. Viņi bija divi brāļi. Tēva viņi neatcerējās, māte nomira, kad Aleksejam Aleksandrovičam bija desmit gadu. Mantojums bija mazs. Viņus uzaudzināja tēvocis Kareņins, augsts ierēdnis, kādreizējais mirušā ķeizara mīlulis.

Beidzis mācības ģimnāzijā un universitātē ar medaļām, Aleksejs Aleksandrovičs ar tēvoča palīdzību tūdaļ ieguva redzamu stāvokli valsts dienestā un kopš tā laika ar visu sirdi nodevās vienīgi godkāres apmierināšanai dienesta laukā. Ne ģimnāzijā, ne universitātē, ne ari vēlāk, dienesta laikā, Aleksejs Aleksandrovičs ne ar vienu cilvēku nenodibināja draudzīgas attiecības. Garīgi vistuvākais cilvēks viņam bija brālis, bet tas kalpoja ārlietu ministrijas dienestā, allaž dzīvoja ārzemēs, kur arī nomira drīz pēc Alekseja Aleksandroviča apprecēšanās.

Kad Aleksejs Aleksandrovičs jau bija gubernators, Annas krustmāte, bagāta guberņas dāma, saveda viņu, ne vairs gluži jaunu cilvēku, bet vēl jaunu gubernatoru, ar savu krustmeitu un nostādīja viņu tādā stāvoklī, ka viņam gribot negribot vajadzēja vai nu lūgt Annas roku, vai aizbraukt no pilsētas. Aleksejs Aleksandrovičs ilgi nevarēja izšķirties. Vienlīdz daudz apsvērumu tobrīd bija «par» un «pret», bet nebija tā vienīgā izšķīrēja iemesla, kas piespiestu Alekseju Aleksandroviču atteikties no sava ieraduma: atturēties no izlemšanas; taču Annas krustmāte ar kāda paziņas starpniecību Alekseju Aleksandroviču pārliecināja, ka viņš meiteni esot jau sakompromitējis un tagad viņa goda pienākums esot lūgt tās roku. Viņš to darīja — un atdeva līgavai un sievai visas jūtas, uz kādām vien bija spējīgs.

es

Pieķeršanās Annai aizpildīja viņa dvēselē pēdējās tieksmes pēc sirsnīgas tuvības ar cilvēkiem. Un tagad starp visiem viņa paziņām viņam nebija neviena tuva cilvēka. Daudz bija tādu attieksmju, ko dēvē par pazīšanos, bet draudzīgu attiecību nebija. Daudz bija Aleksejam Aleksandrovičam tādu cilvēku, kurus viņš varēja aicināt pie sevis uz pusdienām, lūgt, lai viņi piedalās kādā pasākumā, kas viņu interesē, lūgt, lai sniedz protekciju kādam lūdzējam, un ar kuriem runādams viņš varēja vaļsirdīgi kritizēt citu personu un pat augstākās valdības darbību; bet attieksmes ar šīm personām bija ieslēgtas cieši norobežotā ieradumu un parašu lokā, no kura nebija iespējams izkļūt. Bija kāds biedrs no universitātes laikiem, kurš vēlāk viņam bija kļuvis tuvāks un ar kuru tas būtu varējis parunāt par savām bēdām, bet šis biedrs kalpoja'par kuratoru kādā tālā mācību apgabalā. Pēterburgā vistuvākie cilvēki viņam bija kancelejas pārvaldnieks un ārsts.

Mihails Vasiļjevičs Sļudins, lietu pārvaldnieks, bija vienkāršs, gudrs, labsirdīgs un tikumīgs cilvēks, un Aleksejs Aleksandrovičs manīja, ka Sļudins jūt pret viņu gluži personīgas simpātijas; bet pieci kopīgā dienesta darbības gadi bija uzcēluši viņu starpā tādu šķērsli, kas neļāva izraisīties sirsnībai.

Aleksejs Aleksandrovičs, beidzis parakstīt papīrus, ilgi klusēja, lūkodamies Mihailā Vasiļjevičā, un vairākkārt mēģināja, bet nespēja iesākt sarunu. Viņš jau bija sagatavojis teikumu: «Vai esat jau dzirdējis par manu nelaimi?» — bet beidza ar to, ka izsacīja kā parasti: «Tad jūs man visu to sagatavosiet,» — un ar to pārvaldnieku atlaida.

Otrs cilvēks, kas juta pret viņu tādas pašas simpātijas, bija ārsts, bet viņu starpā jau sen bija nodibināta klusa vienošanās, ka tie abi apkrauti ar darbiem, tāpēc abiem jāsteidzas.

Par saviem sieviešu kārtas draugiem, īpaši par galveno no tiem — grāfieni Lidiju Ivanovnu Aleksejs Aleksandrovičs nedomāja. Visas sievietes, jau būdamas gluži vienkārši sievietes, bija kļuvušas tam baigas un pretīgas.

XXII

Aleksejs Aleksandrovičs bija aizmirsis grāfieni Lidiju Ivanovnu, bet tā nebija aizmirsusi viņu. Tieši šajos visgrūtākajos vientuļā izmisuma mirkļos tā atbrauca pie viņa un bez pieteikuma ienāca kabinetā. Viņa atrada to arvien vēl tai pašā stāvoklī, kādā tas palika sēžam, atbalstījis galvu uz abām rokām.

— J’ai forcé la consigne,[7] — viņa sacīja, strauji ienākdama un no satraukuma un ātrās kustības smagi elpodama. — Es visu zinul Aleksej Aleksandrovič! Mans draugs! — viņa turpināja, abām rokām cieši spiezdama viņa roku un lūkodamās viņam acīs ar savām daiļajām, domīgajām acīm.

Aleksejs Aleksandrovičs, saraucis pieri, piecēlās, atņēma savu roku un pasniedza viņai krēslu.

— Vai nevēlaties atsēsties, grāfien? Es nepieņemu, jo esmu slims, grāfien, — viņš sacīja, un viņa lūpas ietrīsējās.

— Mans draugs! — grāfiene Lidija Ivanovna atkārtoja, nenovērsdama no viņa skatienu, un viņas uzacis saskaršanās vietā pēkšņi pacēlās augšup, izveidodamas pierē trīsstūri; viņas neglītā, dzeltenā seja kļuva vēl neglītāka. Bet Aleksejs Aleksandrovičs sajuta, ka tai ir žēl viņa un tā ir gatava vai raudāt. Un arī viņu pārņēma maigums: viņš satvēra tās tuklo roku un sāka skūpstīt.

— Mans draugs! — viņa sacīja ar satraukumā lūstošu balsi. — Jūs nedrīkstat ļauties bēdām. Jūsu nelaime ir liela, bet jums jārod mierinājums.

— Esmu salauzts, esmu nosists, es vairs neesmu cilvēks! — Aleksejs Aleksandrovičs teica, palaizdams vaļā viņas roku, bet turpināja skatīties viņas asaru pilnajās acīs. — Mans stāvoklis ir jo šausmīgāks tāpēc, ka es nekur, pat sevī neatrodu pieturas punktu, atbalstu.

— Jūs atradīsiet atbalstu — nemeklējiet to manī, kaut gan es lūdzu jūs ticēt manai draudzībai, — viņa ar nopūtu sacīja. — Mūsu atbalsts ir mīlestība, tā mīlestība, kuru viņš mums novēlējis. Viņa nasta ir viegla, — viņa runāja ar to sajūsmas izteiksmi acīs,

^ kuru Aleksejs Aleksandrovičs tik labi pazina. — Viņš jūs atbalstīs un jums palīdzēs.

Kaut gan šajos vārdos izskanēja tīksme par savām cēlajām jūtām un tiem piemita arī modernā — Pēterburgā nesen izplatītā mistiskas eksaltācijas noskaņa, kas Aleksejam Aleksandrovičam šķita lieka, pašlaik viņam tomēr bija patīkami tos dzirdēt.

— Esmu vājš. Esmu iznīcināts. Es neko tamlīdzīgu neparedzēju un tagad nekā nespēju saprast.

— Mans draugs, — Lidija Ivanovna atkārtoja.

— Ne jau tas, ka esmu zaudējis to, kā pašlaik vairs nav, ne jau tas, — Aleksejs Aleksandrovičs turpināja.

— Es nenožēloju. Bet es kaunos cilvēku priekšā par stāvokli, kādā atrodos. Tas ir slikti, bet es nevaru, es nevaru.

— Tas nebijāt jūs, kas spēra cēlsirdīgo piedošanas soli, par kuru jūsmoju es un visi, tas bija viņš, kas mājo jūsu sirdī, — grāfiene Lidija Ivanovna teica, jūsmīgi vērsdama skatienu augšup, •— tāpēc jūs nedrīkstat kaunēties par savu rīcību.

Aleksejs Aleksandrovičs sadrūma, saņēma rokas un sāka knaukšķināt pirkstus.

— Jāzina visas detajas, — viņš smalkā balsī teica.

— Cilvēka spēkiem ir robežas, grāfien, un es esmu nonācis pie savām spēku robežām. Šodien biju spiests augu dienu dot rīkojumus mājas saimniecībā — rīkojumus, kas izriet (viņš uzsvēra vārdu izriet) no mana jaunā — vientulības stāvokja. Kalpotāji, bērnu audzinātāja, rēķini... Sīs sīkās liesmas mani sadedzināja, man pietrūka spēka to izturēt. Pie pusdienu galda ... vakar es gandrīz aizbēgu no pusdienām. Es nevarēju paciest, ka mans dēls uz mani tā skatās. Viņš man nejautāja, ko viss notikušais nozīmē, bet viņš gribēja jautāt, un es nespēju paciest šo skatienu. Viņš baidījās uz mani skatīties, bet tas vēl nav viss ...

Aleksejs Aleksandrovičs gribēja pastāstīt par rēķinu, ko tam atnesa, bet viņa balss sāka trīcēt, un viņš apklusa. So rēķinu uz zilā papīra par cepuri, par lentām viņš nespēja atcerēties bez žēluma pret sevi.

— Es saprotu, mans draugs, — grāfiene Lidija Ivanovna teica. — Es visu saprotu. Palīdzību un mierinājumu jūs neatradīsiet manī, un tomēr esmu atbraukusi pie jums tikai tāpēc, lai jums palīdzētu, ja vien varu. Kaut es varētu jūsu vietā uzņemties visas tās sīkās, pazemojošās rūpes... Es taču saprotu, ka tādās lietās vajadzīgs sievietes vārds, sievietes norādījumi. Vai jūs neuzticētu to man?

Aleksejs Aleksandrovičs klusēdams un ar pateicību spieda viņas roku.

— Ar Serjožu mēs nodarbosimies abi kopā, praktiskos jautājumos es neesmu visai stipra. Bet es uzņemšos, es būšu jūsu saimniecības vadītāja. Nepateicieties mani Es nedaru to no sava prāta ...

— Es nevaru nepateikties.

— Bet, mans draugs, nepaļaujieties tām jūtām, par kurām jūs runājāt; nedrīkst kaunēties par to, kas ir kristieša augstākais sasniegums: kas sevi pazemo, taps paaugstināts. Un jums nav jāpateicas man. Jums jāpateicas viņam un jālūdz viņa palīdzība. Viņā vienīgajā mēs atradīsim mieru, iepriecinājumu, glābiņu un mīlestību, — viņa sacīja un, pavērsusi acis pret debesīm, sāka lūgt dievu, kā Aleksejs Aleksandrovičs noprata no viņas klusēšanas.

Viņā klausoties, Aleksejam Aleksandrovičam tagad tie viņas izteicieni, kas agrāk šķita ne jau nu gluži nepatīkami, bet izlikās lieki, tagad izklausījās dabiski un nomierinoši. Aleksejam Aleksandrovičam nepatika šī modernā, eksaltētā valoda. Viņš bija ticīgs cilvēks, kas interesējās par reliģiju galvenokārt politiskā plāksnē, bet jaunā mācība jau principā tam nepatika, jo tā atļāvās dažus jaunus izskaidrojumus un pavēra durvis strīdiem un analīzēm. Agrāk viņš pret šo jauno mācību izturējās vēsi un pat naidīgi, nekad nestrīdējās par to ar grāfieni Lidiju Ivanovnu, kas ar šo mācību aizrāvās, un uz visiem viņas izaicinājumiem allaž atbildēja ar klusēšanu. Turpretim tagad viņš pirmo reizi klausījās viņas vārdos ar prieku un iekšēji nerunāja tiem pretim.

— Es ļoti, ļoti jums pateicos par jūsu darbiem un jūsu vārdiem! — viņš sacīja, kad tā bija beigusi lūgt dievu.

Grāfiene Lidija Ivanovna vēlreiz spieda savam draugam abas rokas.

— Tagad es ķeršos pie darba, — brīdi klusējusi, viņa smaidot teica, noslaucīdama sejā asaru pēdas. — Es iešu pie Serjožas. Tikai ārkārtējos gadījumos es griezīšos pie jums. — Un viņa piecēlās un izgāja.

Grāfiene Lidija Ivanovna devās uz Serjožas istabu un tur, asarām slacīdama izbiedētā zēna seju, pateica tam, ka viņa tēvs esof svēts, bet viņa māte mirusi.

Grāfiene Lidija Ivanovna pildīja savu solījumu. Viņa patiešām uzņēmās visas rūpes par Alekseja Aleksandro-viča mājas saimniecību un ar to saistīto lietu kārtošanu. Taču viņa nepārspīlēja, sacīdama, ka nav visai stipra praktiskos jautājumos. Visi viņas rīkojumi bija jāgroza, jo tie nebija izpildāmi, un tos grozīja Kornejs, Alekseja Aleksandroviča kambarsulainis, kurš, nevienam nemanot, tagad vadīja visu Kareņina mājas dzīvi, mierīgi un uzmanīgi ģērbšanās laikā ziņodams kungam visu, kas bija vajadzīgs. Tomēr Lidijas Ivanovnas palīdzība bija augstākā mērā nozīmīga: tā sniedza Aleksejam Alek-sandrovičam morālisku atbalstu — ar savu mīlestību un cieņu pret viņu, bet it īpaši ar to, ko viņa ar prieku apzinājās, ka gandrīz pilnīgi pievērsa Kareņinu kristietībai, citiem vārdiem, no vienaldzīga un laiska ticētāja pārvērta viņu par dedzīgu un stingru tā modernā Kristus mācības izskaidrojuma piekritēju, kas pēdējā laikā izplatījās Pēterburgā. Aleksejs Aleksandrovičs varēja par to viegli pārliecināties. Viņš, tāpat kā Lidija Ivanovna un citi šo uzskatu piekritēji, nepavisam nebija apveltīts ar tik dziļām dvēseliskas iztēles spējām, lai varētu iedomāties priekšstatus tik spilgti, ka tie jau prasa pēc attiecīga līdzsvara ar citiem priekšstatiem un ar īstenību. Bet viņš nesaskatīja nekā neiespējama un nejēdzīga iedomā, ka nāve, kas pastāv neticīgiem, viņu nevar skart, un, tā kā viņš savā ticībā aizsniedzis augstāko pilnību un šās pilnības mēra noteicējs ir viņš pats, tad arī grēkam viņa dvēselē vairs nav vietas un viņš jau šeit zemes virsū bauda pilnīgu atpestīšanu.

Tiesa, Aleksejs Aleksandrovičs neskaidri nojauta, ka šis priekšstats par savu ticību tam ir pārāk viegls un kļūdains, un zināja arī, ka toreiz, kad viņam ne prātā nenāca, ka viņa piedošana ir kāda augstāka spēka darbība, bet kad viņš ļāvās tiešam impulsam, viņš izbaudīja vairāk laimes nekā tagad, kad ik mirkli domāja, ka viņa dvēselē mīt Kristus un ka, parakstīdams papīrus, viņš izpilda tā gribu; taču Aleksejam Aleksandro-vičam tā domāt bija nepieciešami, savā pazemojumā viņam bija nepieciešams nostāties šajā kaut arī iedomātajā augstumā, no kura tas, visu nicināts, varētu nicināt citus; un viņš turējās pie šās iedomātās pestīšanas kā pie īstena glābiņa.

XXIII

Grāfiene Lidija Ivanovna bija vēl Joti jauna un jūsmīga meitene, kad to izprecināja bagātam, dižciltīgam, Joti labsirdīgam un Joti izvirtušam, jautram uzdzīvotājam. Vīrs viņu pameta jau otrajā mēnesī pēc kāzām un uz viņas jūsmīgajiem mīlestības un maiguma apliecinājumiem atbildēja tikai ar izsmieklu un pat ar naidu, ko ļaudis, kas pazina grāfa labo sirdi un neredzēja nekādu trūkumu jūsmīgajā Lidijā, nespēja izskaidrot. Kopš tā laika viņi, kaut arī nebija šķīrušies, tomēr nedzīvoja kopā, un vīrs, kādreiz sastopot sievu, arvien izturējās pret to ar dzēlīgu izsmieklu, kura cēloņus nebija iespējams izprast.

Grāfiene Lidija Ivanovna jau sen vairs nebija iemīlējusies savā vīrā, bet ne dienu kopš tā laika nemitējās būt iemīlējusies kādā citā. Dažkārt viņa bija iemīlējusies arī vairākos uzreiz — gan vīriešos, gan sievietēs; dažkārt viņa jutās iemīlējusies visos cilvēkos, kam bija kāda izcila īpašība. Viņa iemīlējās visās jaunajās princesēs un prinčos, kas saradojās ar cara ģimeni, bija iemīlējusies vienā metropolītā, vienā vikārā un vienā priesterī. Viņa bija iemīlējusies vienā žurnālistā, trijos slāvos, Komisarovā, vienā ministrā, vienā ārstā, kādā angļu misionārā un Kareņinā. Visas šīs mīlestības gan plakdamas, gan augdamas tomēr netraucēja viņai kārtot savus ļoti plašos un sarežģītos sakarus galmā un augstākajā sabiedrībā. Bet tagad, kad viņa bija ņēmusi savā īpašā aizbildniecībā un gādībā nelaimes piemeklēto Kareņinu, kad bija sākusi darboties Kareņina namā, rūpēdamās par viņa labklājību, grāfiene sajuta, ka visas pārējās mīlestības nav īstas un viņa patiesi ir iemī-

lējusies tagad vienā pašā Kareņinā. Mīla, kādu tā pašreiz juta pret viņu, tai likās stiprāka par visām iepriekšējām mīļām. Analizēdama savu mīlestību un salīdzinādama to ar iepriekšējām, viņa skaidri redzēja, ka nebūtu iemīlējusies Komisarovā, ja tas nebūtu izglābis ķeizaram dzīvību; nebūtu iemīlējusies Rističā-Kudžickī, ja nebijis slāvu jautājuma; bet Kareņinu viņa mīlēja viņa paša dēļ, par viņa cēlo, nesaprasto dvēseli, par viņai tik tīkamo, smalko balss skaņu ar īpatnējām stieptām intonācijām, par viņa gurdeno skatienu, par viņa raksturu un mīkstajām, baltajām rokām ar pietūkušajām dzīslām. Sastopoties ar Kareņinu, viņa ne vien priecājās, viņa meklēja tā sejā savas personības iespaida atspulgu. Viņa gribēja patikt tam ne tikai ar sarunām, bet ar visu savu personību. Viņa tā dēļ sāka nodarboties ar savu tualeti daudz vairāk nekā agrāk. Viņa bieži pieķēra sevi sapņojam — kas notiktu, ja viņa nebūtu precējusies un ja viņš būtu brīvs. Viņa sarka aiz satraukuma, kad Kareņins ienāca telpā, kur viņa atradās, viņa nespēja valdīt sajūsmas smaidu brīžos, kad viņš lai sacīja komplimentus.

Jau vairākas dienas grāfiene Lidija Ivanovna atradās ļoti lielā uzbudinājumā. Viņa bija uzzinājusi, ka Anna un Vronskis ieradušies Pēterburgā. Vajadzēja pasargāt Alekseju Aleksandroviču no tikšanās ar Annu, vajadzēja viņu pasargāt pat no moku pilnās zināšanas, ka šī šausmīgā sieviete atrodas tai pašā pilsētā, kur viņš, un ka ik mirkli viņš var ar to nejauši sastapties.

Ar savu paziņu starpniecību Lidija Ivanovna izlūkoja, ko nodomājuši darīt šie riebīgie cilvēki, kā viņa dēvēja Annu un Vronski, un visas šīs dienas centās vadīt ikvienu sava drauga soli, lai viņš ar tiem nesatiktos. Kāds jauns adjutants, Vronska draugs, kas viņai piegādāja šīs ziņas, cerēdams ar grāfienes Lidijas Iva-novnas piepalīdzību iegūt koncesiju, viņai pateica, ka Anna un Vronskis esot nokārtojuši savas darīšanas un rīt aizbraucot. Lidija Ivanovna jau sāka nomierināties, kad pēkšņi otrā rītā viņai atnesa zīmīti, kuras rokrakstu viņa ar šausmām pazina. Tas bija Annas Kareņinas rokraksts. Aploksne bija no papīra — bieza kā tāss, iegareno, dzelteno papīra loksni rotāja milzīga monogramma, vēstule jauki smaržoja.

— Kas atnesa?

— Izsūtāmais no viesnīcas.

Grāfiene Lidija Ivanovna ilgi nevarēja piespiest sevi atsēsties, lai izlasītu vēstuli. Aiz satraukuma viņai uznāca aizdusas lēkme, jo grāfiene slimoja ar elpas trūkumu. Nomierinājusies viņa izlasīja franču valodā rakstīto vēstuli:

«Madame la Comtesse,[8] kristietes jūtas, kas pilda Jūsu sirdi, dod man, es jūtu, nepiedodamu drosmi Jums rakstīt. Esmu nelaimīga, jo esmu šķirta no dēla. Es Jūs ļoti, ļoti lūdzu atļaut man kaut vienu reizi ar viņu tikties, pirms es aizbraucu. Piedodiet, ka atgādinu Jums par sevi! Griežos pie Jums, nevis pie Alekseja Aleksan-droviča tikai tāpēc, ka negribu sagādāt ciešanas šim augstsirdīgajam cilvēkam, atgādinādama tam par sevi. Zinādama Jūsu draudzību pret viņu, ceru, ka mani sapratīsiet. Vai Jūs atsūtīsiet Serjožu pie manis, vai man aizbraukt uz māju zināmā, norunātā stundā, vai arī Jūs paziņosiet man, kad un kur es varētu viņu sastapt ārpus mājas? Es nedomāju, ka mani noraidīs, jo pazīstu tā cilvēka augstsirdību, no kura tas atkarīgs. Jūs nevarat iedomāties, kā es alkstu redzēt savu dēlu, tāpēc nevarat arī iedomāties, cik ļoti pateicīga Jums būšu par Jūsu palīdzību.

Anna.>

Sai vēstulē grāfieni Lidiju Ivanovnu kaitināja viss: gan saturs, gan mājiens par augstsirdību un sevišķi, kā viņai likās, vaļīgais tonis.

— Pasaki, ka atbildes nebūs! — grāfiene Lidija Ivanovna teica un tūdaļ, atvērusi vēstuļu mapi, uzrakstīja Aleksejam Aleksandrovičam zīmīti, ka cer viņu satikt pirms vieniem pilī apsveikšanas laikā.

«Man jārunā ar Jums par kādu svarīgu un bēdīgu lietu. Tur mēs vienosimies — kur. Vislabāk pie manis, es likšu sagatavot Jūsu tēju. Nepieciešami. Viņš uzliek krustu, bet viņš dod arī spēkus,» viņa piemetināja, lai Alekseju Aleksandroviču jau mazliet sagatavotu.

Parasti grāfiene Lidija Ivanovna Aleksejam Alek-sandrovičam sūtīja divas trīs zīmītes dienā. Viņai patika šāds sakaru uzturēšanas veids, jo tam piemita elegance un noslēpumainība, kā trūka viņu personīgajā satiksmē.

XXIV

Apsveikšana beidzās. Aizbraucēji sastapdamies pārrunāja jaunākos dienas notikumus, jaunos apbalvojumus un augstu valsts ierēdņu pārcelšanu citos amatos.

— Būtu gan labi, ja grāfienei Marijai Borisovnai nodotu kara ministriju, bet par štāba priekšnieku ieceltu kņazieni Vatkovsku, — smīnēdams sacīja sirms vecītis ar zeltu izšūdinātā mundierī, atbildot ļoti skaistai slaida auguma galmadāmai, kas tam vaicāja par amatpersonu pārvietošanu.

— Bet mani par adjutantu, — galmadāma smaidot teica.

— Jūs jau esat iecelta. Garīgo lietu resorā. Un jums par paligu — Kareņins.

— Sveicināti, kņaz! — vecītis sacīja, sniegdams roku kādam pienācējam.

— Jūs runājat par Kareņinu? — kņazs vaicāja.

— Viņš un Putjatovs saņēma Aleksandra Ņevska ordeni.

— Es domāju, ka viņam tas jau ir.

— Nē. Jūs paskatieties uz viņu! — vecītis sacīja, norādīdams ar grezni izšūdināto trīsstūraino cepuri uz Kareņinu, kas bija tērpies galma mundierī ar jaunu, sarkanu ordeņlcntu pār plecu; apstājies zāles durvis, viņš sarunājās ar kādu iespaidīgu Valsts padomes locekli. — Laimīgs un apmierināts kā vara grasis, —• vecītis piebilda, apstādamies, lai paspiestu roku kādam skaistam atlētiska auguma kambarkungam.

— Nē, viņš ir nosirmojis, — kambarkungs teica.

— No valstiskām rūpēm. Viņš tagad projektus vien sacerē. Nelaimīgs, kas tagad gadās viņam ceļā: nelaiž vaļā, kamēr neizklāsta visu pēc punktiem. 7

97

- Ļ Tolslojs

— Kā — nosirmojis? II fait des passionsEs domāju, grāfiene Lidija Ivanovna tagad ir greizsirdīga uz viņa sievu.

— Rimstieties! Par grāfieni Lidiju Ivanovnu, lūdzu, nerunājiet nekā jauna!

— Vai tad tas kas jauns, ja viņa iemīlējusies Kare-ņinā?

— Bet vai tiesa, ka Anna Kareņina esot šeit?

— īsteni sakot, nevis šeit, pilī, bet Pēterburgā. Es vakar viņu satiku kopā ar Alekseju Vronski Jūras ielā bras dessus, bras dessous^9 [10].

— C’est un liomme qui n’a pas.. .* — kambarkungs iesāka, bet apklusa, atbrīvodams ceju un paklanīdamies kādai cara ģimenes personai, kas gāja garām.

Tā viņi nemitīgi mēļoja par Alekseju Aleksandro-viču, aprunādami to un zobodamies par viņu, kamēr viņš pats, aizkrustojis ceļu notvertajam Valsts padomes loceklim, ne mirkli tam neļāva iebilst, lai tas neaizbēgtu, kamēr viņš nav beidzis pēc punktiem izklāstīt savu finansu projektu.

Gandrīz tai pašā laikā, kad Alekseju Alekša ndroviču atstāja sieva, viņu piemeklēja arī kāda cita nelaime, kas ierēdnim ir vissmagākā: izbeidzās augšupeja viņa dienesta karjerā. Augšupeja bija apstājusies, visi to skaidri redzēja, vienīgi pats Aleksejs Aleksandrovičs vēl neapzinājās, ka viņa karjera beigusies. Vai tur bija vainojama sadursme ar Slremovu vai nelaime ar sievu, vai arī vienkārši Aleksejs Aleksandrovičs bija aizsniedzis lemto attīstības robežu, bet visiem šogad kļuva skaidrs, ka viņa valsts dienesta karjera ir noslēgusies. Viņš vēl ieņēma svarīgu amatu, bija daudzu komisiju un komiteju loceklis, bet viņš bija galīgi izsmelts cilvēks, no kura vairs nekā negaida. Lai ko viņš runāja, lai ko ieteica, viņu uzklausīja tā, it kā tas, ko viņš ieteic, jau sen būtu zināms un ir tieši tas, kas nav vajadzīgs.

Taču Aleksejs Aleksandrovičs to nemanīja, bet, gluži otrādi, būdams atstumts no tiešas līdzdalības valsts

darbā, tagad vēl skaidrāk nekā agrāk saskatīja trūkumus un kļūdas citu valstsvīru darbībā un atzina par savu pienākumu norādīt uz līdzekļiem, kā tās labot. Drīz pēc šķiršanās no sievas viņš sāka rakstīt savu pirmo ziņojumu par vēlamajiem grozījumiem jaunajā tiešu iekārtā, un šis ziņojums ievadīja veselu rindu nevienam nevajadzīgu ziņojumu, ko viņam bija lemts uzrakstīt par visām valsts pārvaldes nozarēm.

Aleksejs Aleksandrovičs ne vien nemanīja savu bezcerīgo stāvokli dienesta laukā un ne vien nejutās par to sarūgtināts, bet vairāk nekā jebkad bija apmierināts ar savu darbību.

«Kas laulāts, tas rūpējas par pasaules lietām, kā tas sievai var patikt, bet, kas nelaulāts, tas rūpējas par tā kunga lietām, kā tas tam kungam var patikt» — teicis apustulis Pāvils, un Aleksejs Aleksandrovičs, vadīdamies tagad visās lietās no svētajiem rakstiem, bieži atcerējās šos bībeles vārdus. Viņam šķita, ka kopš tā laika, kad palicis bez sievas, viņš tieši ar šiem projektiem kalpo dievam vairāk nekā agrāk.

Padomes locekļa acīm redzamā nepacietība un vēlēšanās no viņa atkratīties nemulsināja Alekseju Alek-sandroviču; viņš mitējās skaidrot tikai tad, kad Padomes loceklis, izmantodams mirkli, kad garām gāja kāda ķeizariskās ģimenes persona, aizmuka no Alekseja Alek-sandroviča.

Palicis viens, Aleksejs Aleksandrovičs nokāra galvu, koncentrēdams savas domas, tad izklaidīgi palūkojās apkārt un devās uz durvīm, pie kurām cerēja sastapt grāfieni Lidiju Ivanovnu.

«Un cik visi viņi fiziski spēcīgi un veselīgi,» Aleksejs Aleksandrovičs nodomāja, paskatīdamies uz milzi kambarkungu ar tā izsukāto un smaržīgo vaigubārdu un uz mundierī iespīlētā kņaza sarkano kaklu, kad gāja tiem abiem garām. «Cik patiesi gan sacīts, ka viss pasaulē ir no ļauna,» viņš nodomāja, vēlreiz pašķielēdams uz kambarkunga resnajiem kāju lieliem.

Lēnām likdams soli pie soļa, Aleksejs Aleksandrovičs ar parasto gurdenuma un pašcieņas izskatu palocījās šiem kungiem, kas viņu aprunāja, un sāka lūkoties durvīs, ar acīm meklēdams grāfieni Lidiju Ivanovnu.

— A! Aleksejs Aleksandrovičs! — vecītis iesaucās, nikni zibinādams acis, kad Kareņins gāja tam garām, un ar saltu kustību nolieca galvu. — Es jūs vēl neesmu apsveicis, — vecītis piebilda, norādot uz Alekseja Aleksandroviča tikko saņemto ordeņlenlu.

— Pateicos jums, — Aleksejs Aleksandrovičs atbildēja. — Cik šodien jauka diena! — viņš piebilda, pa paradumam stipri uzsvērdams vārdu «jauka».

Aleksejs Aleksandrovičs zināja, ka tie zobojas par viņu, un viņš arī nekā cita no tiem negaidīja kā vienīgi naidu; viņš jau bija pieradis pie tā.

Ieraudzījis pa durvīm ienākušās grāfienes Lidijas Ivanovnas korsetes balstītos dzeltenos plecus un daiļās, domīgās un aicinošās acis, Aleksejs Aleksandrovičs pasmaidīja, atsegdams savus nevīstoši baltos zobus, un devās pie viņas.

Tērps Lidijai Ivanovnai, tāpat kā visi viņas tērpi pēdējā laikā, bija sagādājis daudz rūpju. Tagad viņas tērpiem bija gluži cits nolūks nekā pirms trīsdesmit gadiem. Toreiz viņai gribējās sevi ar kaut ko rotāt — un, jo vairāk, jo labāk. Turpretim tagad viņa allaž bija savam vecumam un stāvam tik nepiedienīgi izrotājusies, ka rūpējās vienīgi par to, lai šo rotājumu un viņas izskata pretrunīgums nebūtu pārāk šausmīgs. Un Alekseja Aleksandroviča acīs viņa patiešām savu mērķi sasniedza un likās tam pievilcīga. Viņam tā bija ne tikai vienīgā labvēlības, bet arī vienīgā mīlestības sala naida un izsmiekla jūrā, kas šalkoja apkārt.

Iedams cauri zobgalīgo skatienu rindām, viņš dabiski tiecās pēc viņas mīlestības pilnā skatiena, kā stāds tiecas uz gaismu.

— Apsveicu jūs, — viņa tam sacīja, pamādama ar acīm uz lentu.

Valdīdams apmierinājuma smaidu, viņš paraustīja plecus un aizvēra acis, it kā sacīdams, ka tas viņam nav nekāds iepriecinājums. Bet grāfiene Lidija Iva-novna labi zināja, ka tas ir viens no viņa vislielākajiem priekiem, kaut arī viņš nekad to neatzīs.

— Kā klājas mūsu eņģelim? — grāfiene Lidija Iva-novna vaicāja, domādama Serjožu.

— Es nevaru sacīt, ka būtu ar viņu pilnīgi apmieri-

nāts, — saceldams uzacis un atvērdams acis, Aleksejs Aleksandrovičs teica. — Ari Sitņikovs nav ar viņu apmierināts. (Sitņikovs bija pedagogs, kuram uzticēja mācīt Serjožam augstākās sabiedrības uzvedību.) Kā jums jau teicu, zēnā ir zināms vēsums tieši pret tiem galvenajiem jautājumiem, kuriem jāsaista ikviena cilvēka un ikviena bērna dvēsele, — Aleksejs Aleksandrovičs sāka izklāstīt savas domas vienīgajā jautājumā, kas viņu interesēja ārpus valsts lietām, — dēla audzināšanas jautājumā.

Kad Aleksejs Aleksandrovičs ar Lidijas Ivanovnas palīdzību bija atkal atguvis dzīves un darbības spēju, viņš sajuta par savu pienākumu uzņemties viņam atstātā dēla audzināšanu. Nekad agrāk ar audzināšanas jautājumiem nenodarbojies, Aleksejs Aleksandrovičs ziedoja zināmu laiku priekšmeta teorētiskai apgūšanai. Izlasījis vairākas grāmatas par antropoloģiju, pedagoģiju un didaktiku, Aleksejs Aleksandrovičs sastādīja sev audzināšanas plānu, uzaicināja par vadītāju labāko Pēterburgas pedagogu un ķērās pie darba. Un šis jautājums viņu allaž ļoti interesēja.

— Jā, bet sirds? Es redzu viņā tēva sirdi, un bērns ar tādu sirdi nevar būt Jauns, — grāfiene Lidija Iva-novna ar sajūsmu sacīja.

— Jā, varbūt... Bet, kas attiecas uz mani, tad es pildu tikai savu pienākumu. Tas ir viss, ko es varu darīt.

— Jūs atbrauksiet pie manis, — bridi klusējusi, grāfiene Lidija Ivanovna teica, — mums jāparunā par kādu notikumu, kas jūs apbēdinās. Es atdotu visu, ja vien spētu jūs paglābt no zināmām atmiņām, bet citi tā nedomā. Es saņēmu no viņas vēstuli. Viņa ir šeit, Pēterburgā.

Dzirdot pieminam sievu, Aleksejs Aleksandrovičs nodrebēja, bet jau nākamajā mirklī viņa sejā iegulās tas nāves stingums, kas pauda, ka šai lietā viņš ir pilnīgi nevarīgs.

— Es to jau gaidīju, — viņš teica.

Grāfiene Lidija Ivanovna ar jūsmu viņā paskatījās, un acīs tai iemirdzējās asaras, apbrīnojot viņa dvēseles cēlumu.

XXV

Kad Aleksejs Aleksandrovičs iegāja grāfienes Lidijas Ivanovnas mazajā, mājīgajā kabinetā ar senatnīgu porcelānu uz ciļņiem un ar gleznām pie sienām, pašas namamātes tur vēl nebija. Viņa pārģērbās.

Apaļais galds bija pārklāts ar galdautu, un tur jau stāvēja Ķīnas tējas servīze un ar spirtu kurināma sudraba tējkanna. Aleksejs Aleksandrovičs izklaidīgi aplūkoja neskaitāmus pazīstamus portretus, kas greznoja kabinetu, un, atsēdies pie galda, atšķīra tur nolikto evaņģēliju. Grāfienes zīda tērpa šalkoņa viņu iztraucēja.

— Nu tā, tagad mēs mierīgi apsēdīsimies, — grāfiene Lidija Ivanovna sacīja, uzbudināti smaidīdama un steidzīgi spraukdamās starp galdu un dīvānu, — un, dzerdami tēju, parunāsimies.

Pēc dažiem ievadvārdiem grāfiene Lidija Ivanovna, smagi elpodama un sarkdama, pasniedza Aleksejam Aleksandrovičam Annas vēstuli.

Izlasījis vēstuli, viņš ilgi klusēja.

— Es nedomāju, ka man būtu tiesības viņai atteikt, — pacēlis acis, viņš bikli sacīja.

— Mans draugs! Jūs nevienā neredzat ļauna!

— Gluži otrādi, es redzu, ka visur ir tikai ļaunums. Bet vai tas būtu taisnīgi? ...

Viņa sejā bija lasāmas šaubas un lūgums dot padomu, atbalstīt un vadīt viņu šajā tik neizprotamajā lietā.

— Nē, — grāfiene Lidija Ivanovna viņu pārtrauca. — Visam ir robežas. Es saprotu netikumību, — to sakot, viņa nebija gluži paliesa, jo nekad nebija spējusi izprast, kas gan noved sievietes pie netikumības, — bet es nesaprotu šo cietsirdību — un pret ko? Pret jums! Kā gan viņa var apmesties tai pašā pilsētā, kur esat jūs? Nē, mūžu dzīvo, mūžu mācies! Un es mācos pazīt jūsu cēlumu un viņas zemiskumu.

— Bet kurš gan metīs akmeni? — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja, acīm redzami apmierināts ar savu lomu. — Es visu esmu piedevis un tāpēc nespēju liegt viņai to, kas ir viņas mīlestības nepieciešamība — mīlēt dēlu ...

— Bet, mans draugs, vai tā ir mīlestība? Vai šis jūtas ir īstas? Pieņemsim, jūs esat piedevis, jūs piedodat ... bet vai mums ir tiesības satraukt šā eņģeļa dvēseli? Viņš domā, ka māte mirusi. Viņš piemin to savās aizlūgšanās un lūdz dievu, lai tas piedod viņai grēkus ... Un tā ir labāk. Bet ko viņš sāks domāt tad?

— Tas man neienāca prātā, — Aleksejs Aleksandrovičs teica, acīm redzami piekrizdams.

Grāfiene Lidija Ivanovna aizklāja seju ar rokām un brīdi klusēja. Viņa lūdza dievu.

— Ja jūs vēlaties dzirdēt manu padomu, — viņa sacīja, beigusi lūgt dievu un atsegusi seju, — tad es jums gan ieteiktu to nedarīt. Vai tad es neredzu, kā jūs ciešat, kā šī ziņa ir uzplēsusi visas jūsu vātis? Taču pieņemsim, ka jās, kā alaž, aizmirstat sevi. Bet pie kā tas novedīs? Tas novedīs pie jaunām ciešanām jūs un sagādās mokas bērnaml Ja viņā vēl ir patvēries kaut kas cilvēcīgs, viņa pati nedrīkst to vēlēties. Nē, es nešaubīdamās dodu jums padomu atsacīt, un, ja jūs man atļaujat, es viņai aizrakstīšu.

Un Aleksejs Aleksandrovičs piekrita, un grāfiene Lidija Ivanovna franču valodā uzrakstīja šādu vēstuli:

«Cienītā kundze!

Atminas par Jums var modināt Jūsu dēlā tādus jautājumus, uz kuriem nevarēs atbildēt, neierosinot bērna dvēselē tās personas nosodījumu, kurai viņa acīs jābūt svētai, tāpēc lūdzu saprast kristīgas mīlestības garā Jūsu vīra atteikumu. Lūgšu, lai visaugstais ir Jums

Grāfiene Lidija.»

Sī vēstule sasniedza to slepeno mērķi, ko grāfiene Lidija Ivanovna slēpa pat sev. Tā aizvainoja Annu lidz sirds dziļumiem.

Arī Aleksejs Aleksandrovičs, pārnācis mājās no Lidijas Ivanovnas, nespēja vairs tai dienā nodoties savam parastajam darbam un nespēja vairs rast to ticīga un atpestīta cilvēka dvēseles mieru, kādu līdz tam bija izjutis.

Atmiņām par sievu, kura viņa priekšā bija tik [oli vainīga un kuras priekšā viņš bija tik ļoti svēts, kā taisnīgi tam mēdza sacīt grāfiene Lidija Ivanovna, — šim

atmiņām nevajadzētu viņu satraukt, bet viņš nejutās mierīgs: viņš nespēja saprast grāmatu, ko lasīja, nespēja atgainīt smeldzīgās atmiņas par savu izturēšanos pret sievu, par tām kļūdām, kuras, kā viņam tagad šķita, tas izdarījis attiecībā pret viņu. Atmiņas par to, kā viņš toreiz, atgriežoties no sacīkstēm, bija uztvēris viņas atzīšanos neuzticībā (it īpaši par to, kā viņš bija prasījis no tās tikai ārēju pieklājību, bet nebija izsaucis Vronski uz divkauju), tagad viņu mocīja kā sirdsapziņas pārmetumi. Tāpat viņu mocīja atmiņas par vēstuli, ko viņš tai bija rakstījis; un jo sevišķi viņa sirdi dedzināja kauns un pašpārmetumi, ka viņš tai bija piedevis, kaut gan šī piedošana nevienam nebija vajadzīga, un rūpējies par cita bērnu.

Un tāds pats kauns un sirdsapziņas pārmetumi viņu mocīja, atceroties tagad visus tos gadus, kas pavadīti kopā ar sievu, un pat tos neveiklos vārdus, kādus tas pēc ilgas šaubīšanās bija sacījis, lūgdams viņas roku.

«Bet kur tad ir mana vaina?» viņš sev jautāja. Un šis jautājums allaž ierosināja otru jautājumu — vai tiešām viņi jūt citādi, mīl citādi, precas citādi, visi pārējie ļaudis, šie Vronski, Oblonski... šie kambarkungi ar resnajiem lieliem. Un viņš iedomājās veselu rindu šo sulīgo, spēcīgo, nešaubīgo cilvēku, kas neviļus vienmēr un visur saistīja viņa ziņkāro uzmanību. Viņš atvairīja no sevis šīs domas, viņš centās sevi pārliecināt, ka nedzīvo šās laicīgās, bet gan mūžīgās dzīves dēļ un ka dvēselē viņam valda miers un mīlestība. Taču tas, ka viņš šai laicīgajā, niecīgajā dzīvē izdarījis, kā tam šķita, dažas niecīgas kļūdas, viņam sagādāja tik lielas mokas, it kā mūžīgās pestīšanas, kurai viņš ticēja, nemaz nebūtu. Bet šī kārdināšana neturpinājās ilgi, un Aleksejam Aleksandrovičam dvēselē drīz atkal nodibinājās tas miers un tas cēlums, kas viņam palīdzēja aizmirst visu, ko viņš nevēlējās atcerēties.

XXVI

— Nu, kas ir, Kapitonič? — Serjoža jautāja, sārts un jautrs atgriezies no pastaigas savas dzimšanas dienas priekšvakarā un sniegdams krokaino virssvārku vecajam, garajam šveicaram, kas no sava milža auguma smaidot lūkojās mazajā cilvēkā. — Vai satuntuļotais ierēdnis šodien bija atnācis? Vai tētis viņu pieņēma?

— Pieņēma. Tikko pārvaldnieks izgāja, es tūlīt pieteicu, — jautri pamirkšķinājis, šveicars sacīja. — Atļaujiet, es noģērbšu.

— Serjoža! — teica audzinātājs slāvs, apstājies durvīs, kas veda no priekštelpas istabās. — Pats noģērbiet!

Taču Serjoža, kaut arī dzirdēja neskaļo audzinātāja balsi, neveltīja tam vērību. Serjoža stāvēja, turēdamies ar roku šveicaram pie jostas, un lūkojās tam sejā.

— Un ko tad, vai tētis izdarīja viņam, ko vajadzēja?

Šveicars apstiprinādams pamāja ar galvu.

Satuntuļotais ierēdnis jau septiņas reizes bija nācis

pie Alekseja Aleksandroviča ar kādu lūgumu un ieinteresējis gan Serjožu, gan šveicaru.. Serjoža šo ierēdni bija sastapis priekštelpa un dzirdējis žēlīgi lūdzam šveicaru, lai tas viņu pieteicot, sacīdams, ka viņam ar bērniem jāmirstot vai nost.

Kopš tā laika Serjoža vēlreiz satika ierēdni priekštelpā un ieinteresējās par viņu.

— Vai bija ļoti priecīgs? — viņš vaicāja.

— Kā tad nu nebūs priecīgsl Palēkdamies aizgāja no šejienes.

— Bet vai ir kaut kas atnests? — Serjoža, brīdi klusējis, jautāja.

— Nu, kungs, — galvu pašūpodams, šveicars čukstēja, — ir no grāfienes.

Serjoža tūdaj saprata, ka tas, par ko runā šveicars, ir grāfienes Lidijas Ivanovnas dāvana dzimšanas dienā.

— Ko tu saki? Kur?

— Kornejs ienesa pie tētiņa. Laikam gan būs krietna manta!

— Cik liela? Vai tāda būs?

— Mazāka gan, bet laba.

— Grāmata?

— Nē, manta. Ejiet, ejiet, Vasilijs Lukičs sauc, — šveicars sacīja, dzirdēdams tuvojamies audzinātāja soļus un uzmanīgi plēsdams vaļā vēl līdz galam nenovilktajā cimdā tērpto roķeli, kas viņu turēja pie jostas, un mirkšķinādams, un mādams ar galvu uz Vuniča pusi.

— Tūliņ pat, Vasilij Lukič! — Serjoža atsaucās ar jautru un mīlestības pilnu smaidu, kas allaž uzvarēja kārtīgo Vasiliju Lukiču.

Serjoža bija tik pārpilns prieka, viss bija tik loti jauki, ka viņš nespēja noturēties nepastāstījis savam draugam šveicaram vēl kādu priecīgu ģimenes notikumu, ko, pastaigādamies Vasaras dārzā, bija uzzinājis no grāfienes Lidijas Ivanovnas krustmeitas. Sī prieka vēsts tam likās jo sevišķi svarīga tāpēc, ka tā sakrita ar ierēdņa prieku un arī ar paša prieku par atnestajām rotaļlietām. Serjožam likās, ka šodien ir tāda diena, kad visiem jābūt priecīgiem un jautriem.

— Vai tu zini, ka tētis apbalvots ar Aleksandra Ņevska ordeni?

— Kā tad es nezināšu! Bija jau atbraukuši apsveicēji.

— Vai viņš ir priecīgs?

— Kā tad lai nepriecājas par ķeizara dāvanu! Laikam jau ir pelnījis, — šveicars stingri un nopietni sacīja.

Serjoža nogrima domās, lūkodamies līdz vissīkākajai krunciņai pazīstamajā šveicara sejā, īpaši starp divām sirmajām vaigubārdām guļošajā zodā, kuru neviens neredzēja tik labi kā Serjoža, jo viņš vienmēr tajā skatījās no apakšas.

— Vai tava meita sen nav nākusi pie tevis ciemos?

Šveicara meita bija baletdejotāja.

— Vai tad darbdienās ir laiks nākt? Arī viņām tur ir mācības. Un arī jums laiks sākt mācības, kungs; ejiet!

Iegājis istabā, Serjoža nesēdās vis tūdaļ stundas gatavot, bet sāka izklāstīt skolotājam, ka atnestajā dāvanas sainī droši vien esot kāda mašīna. — Kā jūs domājat? — viņš jautāja.

Taču Vasilijs Lukičs domāja tikai par to, ka jāsagatavo gramatikas stunda, jo pulksten divos atnāks gramatikas skolotājs.

— Nē, jūs, Vasilij Lukič, man tikai pasakiet, — Serjoža pēkšņi iejautājās, jau sēdēdams pie darba galda un turēdams rokā grāmatu, — kurš ordenis ir lielāks par Aleksandra Ņevska ordeni? Vai jūs zināt, ka tētis dabūjis Aleksandra Ņevska ordeni?

Vasilijs Lukičs atbildēja, ka par Aleksandru Ņevski lielāks esot Vladimirs.

— Bet vēl augstāks?

— Bet augstāks par visiem ir Andrejs Pirmaici-nātais.

— Bet kurš ir vēl augstāks par Andreju?

— Es nezinu.

— Kā, ari jūs nezināt? — Un Serjoža, atbalstījis galvu rokas, nogrima dziļās pārdomās.

Viņa pārdomas bija ļoti sarežģītas un daudzveidīgas. Viņš domaja par to, ka tēvs pēkšņi saņems gan Vladimiru, gan Andreju un ka tāpēc šodien stundā tas būs daudz labsirdīgāks, un ka viņš pats, kad izaugs liels, saņems visus ordeņus, arī tos, kurus izdomās augstākus par Andreju. Tikko izdomās, bet viņš jau būs izpelnījies: Viņi izdomās vēl augstākus, bet viņš tūliņ izpelnīsies arī tos.

Šādos prātojumos pagāja laiks, un, kad atnāca skolotājs, uzdevums par laika, vietas un veida apstākļiem nebija sagatavots, un skolotājs likās ne tikai neapmierināts, bet arī sarūgtināts. Skolotāja sarūgtinājums Ser-jožu aizkustināja. Viņš nejutās vainīgs, ka nav sagatavojis stundu; jo, lai kā viņš centās, viņš nekādi nevarēja uzdoto iemācīties: kamēr skolotājs viņam skaidroja, viņš ticēja un it kā saprata, bet, tiklīdz palika viens, vairs nekādi nevarēja atcerēties un saprast, ka īsais un tik saprotamais vārdiņš «pēkšņi» ir veida apstāklis. Tomēr Serjožam bija ļoti žēl, ka sarūgtinājis skolotāju, un viņam gribējās to nomierināt.

Viņš izmantoja mirkli, kad skolotājs klusēdams lūkojās grāmatā.

— Mihail Ivanič, kad ir jūsu vārda diena? — viņš pēkšņi jautāja.

— Jums gan labāk vajadzētu domāt par savu darbu, bet vārda dienai prātīga cilvēka acīs nav nekādas nozīmes. Tāda pati diena kā cilas, kurās jāstrādā.

Serjoža uzmanīgi palūkojās skolotājā, noskatījās uz viņa plāno bārdeli, uz acenēm, kas bija noslīdējušas zemāk par virsdegunē iespiesto rievu, un nogremdējās tik dziļās domās, ka nedzirdēja vairs itin nekā, ko tam skaidroja skolotājs. Viņš saprata, ka skolotājs patiesībā tā nemaz nedomā, kā nupat teica; Serjoža to juta no balss, kādā tas bija sacīts. «Bet kāpēc gan viņi visi norunājuši man visu vienādi iestāstīt, arvien pašu garlaicīgāko un nevajadzīgāko? Kāpēc viņš atstumj mani no sevis, kāpēc viņš nernil mani?» Serjoža skumji sev vaicāja un nespēja rast atbildi.

XXVII

Pēc gramatikas skolotāja nāca tēva stunda. Kamēr tēvs vēl nebija ieradies, Serjoža apsēdās pie galda un, spēlēdamies ar nazīti, turpināja domāt. Viena no mīļākajām Serjožas nodarbībām bija savas mātes meklēšana pastaigas stundās. Nāvei viņš vispār neticēja un mātes nāvei nepavisam, kaut gan Lidija Ivanovna viņam to apgalvoja un arī tēvs apliecināja; tāpēc ari tad, kad viņam bija pateikts, ka māte mirusi, viņš pastaigādamies joprojām to meklēja. Viņam šķita, ka ikviena pilnīgāka un gracioza sieviete ar tumšiem matiem ir viņa māte. Redzot tādu sievieti, viņam dvēselē uzplūda tik spējš maiguma vilnis, ka aizrāvās elpa un asaras saskrēja acīs. Un viņš gaidīja, ka tā nupat, nupat nāks klāt un pacels plīvuru. Kļūs redzama visa viņas seja, viņa pasmaidīs, apskaus Serjožu, tas sajutīs viņas smaržas, sajutīs viņas roku maigo glāstu un raudās prieka un laimes asaras, gluži tāpat kā kādreiz, kad viņš vakarā bija apgūlies pie mātes kājām un viņa to kutināja, bet viņš smējās un koda tās baltajā, gredzenotajā rokā. Vēlāk, kad viņš nejauši no aukles padzirdēja, ka māte nav vis mirusi, un tēvs kopā ar Lidiju Ivanovnu viņam paskaidroja, ka māte mirusi viņam, tāpēc ka tā esot nelaba (kam viņš nekādi nespēja ticēt, tāpēc ka māti mīlēja), viņš atkal sāka to meklēt un gaidīt. Šodien Vasaras dārzā bija kāda dāma mēļā plīvurā, un Serjoža viņu ar pukstošu sirdi vēroja, kad tā viņam tuvojās pa celiņu, domādams, ka tā ir māte. Sī dāma neatnāca līdz viņiem un kaut kur nogriezās. Šodien spēcīgāk nekā jebkad Serjoža juta sirdī augam mīlestību pret māti, un tagad, tēvu gaidot, aizsapņojies viņš sagraizīja ar nazīti visu galda malu, spožām acīm lūkodamies tieši uz priekšu un domādams par māti.

— Tēvs nāk! — Vasilijs Lukičs viņu iztraucēja.

Serjoža pietrūkās kājās, devās tēvam pretim, noskūpstīja tam roku un uzmanīgi ielūkojās sejā, meklēdams tur prieka iezīmes par Aleksandra Ņevska saņemšanu.

— Vai tu labi izstaigājies? — Aleksejs Aleksandro-vičs jautāja, apsēzdamies savā krēslā, piebīdīdams tuvāk Vecās derības grāmatu un to atšķirdams. Kaut gan Aleksejs Aleksandrovičs vairākkārt bija sacījis Serjo-žam, ka ikvienam kristietim labi jāzina svētie raksti, pats viņš, runādams par Veco derību, bieži vien skatījās grāmatā, un Serjoža to bija ievērojis.

— Jā, tēt, bija ļoti jautri, — Serjoža atbildēja, apsēdies sāniski uz krēsla un šūpodams to, lai gan šūpošanās bija aizliegta. — Es satiku Nadeņku (Nadeņka bija Lidijas Ivanovnas krustmeita, kuru tā audzināja). Viņa man stāstija, ka jums esot piešķirta jauna zvaigzne. Vai jūs priecājaties, tēt?

— Pirmkārt, lūdzu, nešūpojies! — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja. — Bet, otrkārt, vērtīga nav vis balva, bet darbs. Un es vēlētos, lai tu to saprastu. Ja tu pūlēsies, mācīsies tikai tāpēc, lai par to saņemtu balvu, tad pūles tev liksies smagas; bet, kad tu strādāsi, — Aleksejs Aleksandrovičs teica, atcerēdamies, kā viņš šorīt bija centies uzturēt sevī darba mīlestību ar domām par pienākuma apziņu, kad tam bija jāveic visai garlaicīgs uzdevums — jāparaksta simt astoņpadsmit papīri, — darbu mīlēdams, jau pašā darbā tu radīsi sev balvu.

Maigumā un priekā mirdzošās Serjožas ācis zem tēva skatiena izdzisa un novērsās. Tā bija tā pati sen pazīstamā balss, kādā tēvs viņu allaž uzrunāja un kurai Serjoža jau bija iemācījies pielāgoties. Tēvs ar viņu arvien sarunājās tā — Serjoža tā to izjuta —, it kā tas uzrunātu kādu iedomātu zēnu, vienu no tiem, kādi sastopami grāmatās, bet nemaz nav līdzīgi Serjožam. Un Serjoža centās tēva priekšā arvien izlikties par šādu grāmatas zēnu.

— Es ceru — tu to saprati? — tēvs sacīja.

— Jā, tēt, — Serjoža atbildēja, tēlodams iedomāto zēnu.

Stundā bija jāiemācās no galvas daži evaņģēlija panti un jāatkārto Vecās derības sākums. Evaņģēlija pantus Serjoža prata diezgan labi, bet, tos skaitīdams, viņš sāka skatīties uz tēva pieres kaulu, kas pie deniņiem bija tik dīvaini asi izliekts, ka viņš sajuka un viena panta beigas ar līdzīgu vārdu piekabināja cita panta sākumam. Aleksejam Aleksandrovičam bija skaidrs, ka zēns nesaprot to, ko atskaita, un tas viņu kaitināja.

Viņš sarauca pieri un sāka skaidrot lietas, ko Ser-joža jau daudzkārt bija dzirdējis, bet nekad nespēja iegaumēt, tāpēc ka pārāk skaidri saprata — gluži tāpat kā gramatikā, ka «pēkšņi» ir veida apstāklis. Serjoža ar izbiedētu skatienu lūkojās tēvā un domāja tikai vienu: vai tēvs liks vai neliks atkārtot to, ko teicis, kā dažkārt viņš mēdza darīt. Un šī doma Serjožu tik ļoti izbiedēja, ka viņš vairs nekā nespēja saprast. Taču tēvs nelika atkārtot, bet sāka prasīt no Vecās derības. Serjoža labi izstāstīja pašus notikumus, bet, kad bija jāatbild uz jautājumiem, ko nozīmē daži tēlotie nolikumi, viņš nekā nezināja, kaut gan reiz jau bija sodīts par šā uzdevuma neiemācīšanos. Un, kad viņam bija jāsāk stāstīt par praviešiem, kādi bijuši pirms grēku plūdiem, viņš nezināja sacīt ne vārda un tikai stomījās, graizīja galdu un šūpojās krēslā. No visiem praviešiem viņš atcerējās tikai Eliju, kas dzīvs uzbraucis debesīs. Agrāk viņš atcerējās arī citu praviešu vārdus, bet tagad bija gluži aizmirsis, īpaši tāpēc, ka Elija tam bija mīļāks nekā visi citi Vecās derības tēli un ar Elijas uzbraukšanu debesīs Serjožam saistījās garš un sarežģīts domu gājiens, kuru tas tagad atkal sāka šķetināt, ar stingušu skatienu raudzīdamies uz tēva pulksteņsaiti un līdz pusei aizpogāto vestes pogu.

Nāvei, par kuru viņam tik bieži tika stāstīts, Serjoža neticēja nemaz. Viņš neticēja, ka cilvēki, kurus tas mīl, it īpaši viņš pats — varētu nomirt. Tas viņam bija pilnīgi neiespējami un neizprotami. Bet viņam sacīja, ka visi miršot; viņš jautāja pat tādiem cilvēkiem, kuriem ticēja, un arī tie to apstiprināja; arī aukle teica to pašu, kaut arī nelabprāt. Taču Elija nenomira, tātad visi nemirst. «Kāpēc tad arī kurš katrs nevar tāpat izkalpoties dieva priekšā un dzīvs uzbraukt debesīs?» Serjoža domāja. Ļaunie, tas ir, tic, kurus Serjoža nemīlēja, — tie jau var mirt, bet labie visi varētu būt tādi kā Elija.

no

— Nu, kādi tad bija pravieši?

— Klija, Elijs.

— To jau tu teici. Slikti, Serjoža, ļoti slikti. Ja tu nepūlies iegaumēt visu to, kas kristietim vissvarīgākais, — tēvs pieceldamies teica, — kas tad gan tevi interesē? Esmu ar tevi neapmierināts, un arī Pjotrs Ig-natjičs (tas bija vecākais pedagogs) nav apmierināts ar tevi ... Esmu spiests tevi sodīt.

Tēvs un pedagogs — abi bija neapmierināti ar Scr-jožu, jo viņš patiešām mācījās ļoti slikti. Taču nekādi nevarēja sacīt, ka viņš būtu nespējīgs zēns. Gluži otrādi, viņš bija daudz spējīgāks par tiem zēniem, kurus pedagogs Serjožam minēja kā paraugus. Tēvs bija tādās domās, ka zēns negrib mācīties to, ko viņam māca. Patiesībā — viņš nespēja to iemācīties. Nespēja tāpēc, ka viņa dvēselē valdīja prasības, kas viņam šķita svarīgākas nekā tās, ko uzstādīja tēvs un skolotājs. Sīs prasības bija asā pretrunā, un zēns tieši cīnījās pret saviem audzinātājiem.

Viņš bija deviņi gadi vecs, vēl bērns, bet savu dvēseli pazina, tā viņam bija dārga, viņš sargāja to, kā plaksts sarga redzokli, un bez mīlestības atslēgas nevienu neielaida savā dvēselē. Viņa audzinātāji sūdzējās, ka tas negribot mācīties, bet viņa dvēsele bija pilna zināšanu alku. Un viņš mācījās no Kapitoniča, no aukles, no Nadcņkas, no Vasilija Lukiča, tikai ne no skolotājiem. Ūdens, ko tēvs un skolotāji gaidīja līstam uz savām dzirnavām, jau sen bija izsūcies cauri un darbojās gluži citā vietā.

Tēvs sodīja Serjožu, neatļaudams tam iet ciemos pie Nadcņkas — Lidijas lvanovnas krustmeitas, bet šis sods izrādījās Serjožam laimīgs. Vasilijs Lukičs bija labā omā un iemācīja tam darināt vējdzirnavas. Viss vakars pagāja darbā un sapņos, kā varētu uzbūvēt tādas dzirnavas, lai grieztos kopā ar tām, ieķertos ar rokām spārnos vai piesietos — un grieztos. Visu vakaru Serjoža nedomāja par māli, bet, kad bija apgulies gultā, viņš pēkšņi māti atcerējās un saka skaitīt pašsacerētu lūgšanu, lai viņa māte rīt, viņa dzimšanas dienā, beigtu slēpties un atnāktu pie viņa.

— Vasilij Lukič, vai zināt, kādu lūgšanu es nupat noskaitīju bez visām liktajām, piedevām?

— Lai labāk mācītos?

— Nē.

— Par rotaļlietām?

— Nē. Neuzminēsiet! Jauka lūgšana, bet noslēpums! Kad piepildīsies, tad es jums pateikšu. Nevarat uzminēt?

— Nē, nevaru uzminēt. Jūs pasakiet! — Vasilijs Lu-kičs teica smaidīdams, kas ar viņu notika visai reti. — Nu, guliet! Es nodzēsīšu sveci.

— Bet es bez sveces vēl labāk redzu to, ko es redzu un par ko es lūdzu. Gandrīz izstāstīju jums savu noslēpumu, — Serjoža, jautri iesmiedamies, teica.

Kad aiznesa sveci, Serjoža ieraudzīja un sajuta māti. Viņa stāvēja pie gultas un raudzījās dēlā ar savu glāstošo, mīlas pilno skatienu. Bet tad pavīdēja dzirnavas, nazītis, viss sajuka, un viņš aizmiga.

XXVIII

Iebraukuši Pēterburgā, Vronskis un Anna apmetās vienā no labākajām viesnīcām. Vronskis atsevišķi, apakšējā stāvā, Anna — ar bērnu, zīdītāju un apteksni — augšā, lielā četru istabu apartamentā.

Jau pirmajā dienā pēc ierašanās Pēterburgā Vronskis apmeklēja brāli. Tur viņš sastapa māti, kas bija iebraukusi no Maskavas kārtot dažādas darīšanas Māte un brāļasieva izturējās pret Vronski kā parasti; izvaicāja viņu par ārzemju ceļojumu, tērzēja par kopīgiem paziņām, bet ne ar vārdu nepieminēja viņa sakaru ar Annu. Taču brālis, atbraucis otrā rītā pie Vron-ska, pats viņam apjautājās par Annu, un Aleksejs Vronskis tam skaidri pateica, ka viņš atzīstot savu sakaru ar Annu Kareņinu par laulību; viņš cerot drīz panākt viņas šķiršanos no vīra un apprecēt Annu, bet līdz tam laikam uzskatot viņu par savu sievu — par tādu pašu kā jebkuru laulātu sievu un lūdzot brāli to pateikt mātei un savai sievai.

— Ka sabiedrība uz to skatās nelabvēlīgi, tas man ir vienaldzīgi, — Vronskis sacīja, — bet, ja mani radinieki grib palikt radniecības attiecībās ar mani, tiem jābūt tādās pašās attiecībās ari ar manu sievu.

Vecākais brālis, kas arvien respektēja jaunākā do-

mas, nevarēja īsti izšķirties, vai šoreiz tam ir vai nav taisnība, kamēr sabiedrība vēl nebija izlēmusi šo jautājumu; viņam pašam pret brā|a sakaru nebija nekādu iebildumu, tāpēc viņš kopā ar Alekseju devās pie Annas.

Brāļa klātbūtnē Vronskis, tāpat kā allaž, citiem klātesot, uzrunāja Annu ar jūs un izturējās pret viņu kā pret tuvu paziņu, tomēr likdams saprast, ka brālis zina par viņu attiecībām, un sarunā tika minēts, ka Anna dosies uz Vronska muižu.

Kaut gan Vronskim bija liela augstāko aprindu sadzīves pieredze, taču jaunie apstākļi, kādos viņš atradās, lika viņam dīvaini maldīties. Šķiet, viņam vajadzēja saprast, ka augstākās sabiedrības durvis viņam ar Annu slēgtas; taču viņš bija sācis lolot kādas neskaidras domas, ka tā tas ir bijis tikai vecos laikos, ka tagad, strauja progresa laikmetā (pašam nemanot, viņš tagad bija kļuvis par ikkatra progresa piekritēju), sabiedrības uzskati ir mainījušies un ka jautājums, vai viņus uzņems vai neuzņems sabiedrībā, vēl nav izšķirts. «Protams,» viņš domāja, «galma sabiedrībā Annu nepieņems, bet tuvi ļaudis sapratīs, un tiem ir jāsaprot viss, kā nākas.»

Ir iespējams nosēdēt vairākas stundas ar ceļgalos cieši saliektām kājām, nemaz nemainot stāvokli, ja zinām, ka nekas neliedz šo stāvokli mainīt; bet, ja cilvēks zina, ka ir spiests tā sēdēt ar savilktām kājām, viņu pārņem krampji, kājas sāk raustīties un pašas tiecas spiesties uz to pusi, kur tās varētu izstiept. Šādā stāvoklī atradās arī Vronskis savās attieksmēs pret augstāko sabiedrību. Lai gan sirds dziļumos viņš zināja, ka augstākā sabiedrība viņiem slēgta, tomēr mēģināja tur klauvēt, cerēdams, ka sabiedrības doma tagad mainījusies un viņus uzņems. Taču ļoti drīz viņš ievēroja, ka augstākās sabiedrības durvis bija gan atvērtas viņam, bet slēgtas Annai. Kā rotaļā ar kaķi un peli rokas, kas tikko pacēlās, lai palaistu cauri viņu, tūdaļ aizturot nolaidās Annas priekšā.

Viena no pirmajām Pēterburgas augstāko aprindu dāmām, ko Vronskis saslapa, bija viņa māsīca Betsija.

— Beidzot! — viņa priecīgi iesaucās, satiekot Vron-ski. — Un Anna? Kā es priecājos! Kur jūs esat apmetušies? Varu iedomāties, cik šausmīga jums liekas mūsu

113

— Ļ. Tolstojs

Pēterburga pēc tik jauka ceļojuma; varu iedomāties, kā jūs pavadījāt savu medusmēnesi Romā. Kā ar šķiršanos? Visu to jau nokārtojāt?

Vronskis ievēroja, ka Betsijas sajūsma noplaka, kad viņa uzzināja, ka laulības šķiršana vēl nav notikusi.

— Uz mani metīs akmeni, es zinu, — viņa teica, — tomēr es aizbraukšu pie Annas; jā, katrā ziņā aizbraukšu. Jūs laikam nepaliksiet šeit ilgi?

Un tiešām — viņa tai pašā dienā ieradās pie Annas; taču viņas izturēšanās bija gluži citāda nekā agrāk. Bija redzams, ka viņa lepojas ar savu pārdrosmi un vēlas, lai Anna pienācīgi novērtētu viņas uzticīgo draudzību. Viņa pakavējās ne ilgāk par desmit minūtēm, tērzēdama par sabiedrības jaunumiem, un aizbraukdama teica:

— Jūs man nepateicāt, kad noliks laulības šķiršana. Pieņemsim, ka es par to neliekos ne zinis, bet citi saslies spuras un izturēsies pret jums gauži vēsi, kamēr jūs neapprecēsieties. Un tagad taču to tik vienkārši var izdarīt. Ģa se fail.[11] Tātad piektdien jūs aizbraucat? 2ēl, ka mēs vairs neredzēsimies.

No Betsijas izturēšanās Vronskis būtu varējis noprast, kas tam sagaidāms augstākajā sabiedrībā, taču viņš izdarīja vēl vienu mēģinājumu savā ģimenē. Uz savu māti viņš necerēja. Viņš zināja, ka māte, kas tik ļoti jūsmoja par Annu, kad ar to iepazinās, tagad pret viņu ir nepielūdzama, jo viņa esot sabojājusi dēla karjeru. Bet Vronskis ļoti cerēja uz Varju, brāļasievu. Viņam likās, ka tā nemetīs akmeni, bet vienkārši un apņēmīgi atbrauks pie Annas un aicinās to pie sevis.

Jau otrā dienā pēc ierašanās Pēterburgā Vronskis devās pie viņas un, sastapis to vienu, atklāti izteica savu vēlēšanos.

— Tu zini, Aleksej, — viņa sacīja, Vronski uzklausījusi, — cik ļoti es tevi mīlu un cik ļoti esmu gatava tevis labā darīt visu; bet es klusēju, jo zināju, ka nespēju tev un Annai Arkadjevnai palīdzēt, — viņa teica, sevišķi uzsvērdama vārdus «Annai Arkadjevnai». — Lūdzu, nedomā, ka es nosodu. Nekad. Viņas vietā es

varbūt darītu to pašu. Es neielaižos un negribu ielaisties nekādos pārspriedumos, — viņa turpināja, bikli paskatīdamās uz Vronska drūmo vaigu. — Bet lietas jāsauc īstajā vārdā. Tu vēlies, lai es apciemoju viņu, lai pieņemu viņu savā namā un ar to reabilitēju viņu sabiedrības acīs, bet saproti taču, ka es nevaru to darīt. Man aug meitas, un arī vīra dēļ man jāiekļaujas sabiedrībā. Nu labi, es aizbraukšu pie Annas Arkadjevnas; viņa sapratīs, ka es nevaru aicināt viņu pie sevis vai arī man tas jāizdara tā, lai viņa manā mājā nesastaptos ne ar vienu, kas uz šo lietu skatās citādi; bet tas viņu apvainos. Es nespēju viņu pacelt...

— Es nedomāju, ka viņa ir kritusi zemāk par simtiem sieviešu, kuras jūs pieņemat, — kļuvis vēl drūmāks, Vronskis viņu pārtrauca un klusēdams piecēlās, sapratis, ka svaines lēmums negrozāms.

— Aleksej! Nedusmo uz mani! Lūdzams, saproti, ka neesmu vainīga, — Varja sacīja, uzlūkodama viņu ar biklu smaidu.

— Es nedusmojos uz tevi, — viņš arvien vēl drūmi atbildēja, — bet man ir divkārt sāpīgi. Man sāp arī tādēļ, ka līdz ar to izbeidzas mūsu draudzība. Teiksim, nevis izbeidzas, bet vājinās. Tu sapratīsi, ka arī attiecībā uz mani tas nevar būt citādi.

Un ar šiem vārdiem viņš devās projām.

Vronskis saprata, ka tālākie pūliņi veltīgi un ka šīs dažas dienas jāpavada Pēterburgā gluži kā svešā pilsētā, izvairoties no jebkādiem sakariem ar kādreizējiem paziņām, lai nepiedzīvotu nepatikšanas un apvainojumus, kurus viņš tik sāpīgi izjuta. Atrašanās Pēterburgā bija nepatīkama galvenokārt tāpēc, ka viss te šķila pilns ar Alekseju Aleksandroviču un tā vārdu. Nevarēja ne par ko sākt runāt, lai saruna tūdaļ nenovirzītos uz Alekseju Aleksandroviču; nevarēja nekur aizbraukt, lai tūdaļ nesastaptu viņu. Tā vismaz likās Vronskim, tāpat kā cilvēkam ar sāpošu pirkstu liekas, ka viņš, kā par spīti, visur uzgrūžas tieši ar savu sāpošo pirkstu.

Uzturēšanās Pēterburgā Vronskim likās jo smagāka arī tāpēc, ka visā šai laikā viņš manīja Annā kādu savādu, viņam nepazīstamu noskaņu. Brīžam viņa šķita kā no jauna Vronskī iemīlējusies, brīžam kļuva vēsa.

nervoza un noslēgta. Kaut kas viņu mocīja, viņa kaut ko slēpa no Vronska un it kā nemaz nemanīja tos apvainojumus, kuri saindēja viņa dzīvi un kuriem Annu ar tās smalkjūtību vajadzēja skart vēl daudz sāpīgāk.

XXIX

Viens brauciena mērķis, dodoties atpakaļ uz Krieviju, Annai bija satikšanās ar dēlu. Kopš tās dienas, kad viņa izbrauca no Itālijas, doma par šo tikšanos viņu nemitīgi satrauca. Un, jo tuvāk nāca Pēterburga, jo divkārt priecīgāka un svarīgāka tai šķita šī tikšanās. Viņa nemaz neapgrūtināja sevi ar jautājumu, kā šo satikšanos nokārtot. Viņai likās dabiski un vienkārši tikties ar dēlu, kad atradīsies ar to vienā pilsētā; bet, iebraukusi Pēterburgā, tā pēkšņi un skaidri iztēlojās savu tagadējo stāvokli sabiedrībā un saprata, ka nokārtot šo tikšanos būs grūti.

Jau divas dienas viņa dzīvoja Pēterburgā. Ne mirkli viņu neatstāja domas par dēlu, bet viņa vēl nebija to redzējusi. Viņa juta, ka viņai nav tiesības tieši doties uz mājām, kur nejauši varētu sastapt Alekseju Alek-sandroviču. Viņu varēja neielaist un apvainot. Rakstīt vīram un stāties ar to kādos sakaros — par to bija sāpīgi pat iedomāties: viņa tikai tad bija mierīga, kad nedomāja par viru. Satikt dēlu pastaigas laikā, iepriekš uzzinot, kādā vietā un laikā šī pastaiga notiek, tā viņai bija par maz: viņa tik ļoti bija gatavojusies uz šo tikšanos, viņai tik daudz bija dēlam ko sacīt, tik ļoti gribējās viņu apskaut un skūpstīt. Serjožas vecā aukle varētu viņai palīdzēt un viņu pamācīt. Bet aukle vairs nekalpoja Alekseja Aleksandroviča namā. Šādās šaubās un aukles meklējumos pagāja divas dienas.

Uzzinājusi par Alekseja Aleksandroviča tuvajām attiecībām ar grāfieni Lidiju Ivanovnu, trešajā dienā Anna pēc smagas iekšējas cīņas piespieda sevi uzrakstīt grāfienei vēstuli, kurā ar nolūku minēja, ka atļaujai satikt dēlu jābūt atkarīgai no vīra augstsirdības. Viņa zināja — ja vēstuli paradīs vīram, tas, turpinādams tēlot augstsirdīgu cilvēku, viņai neatteiks.

Izsūtāmais, kas bija aiznesis vēstuli, paziņoja tai gauži cietsirdīgu un Annai gluži negaidītu atbildi, ka atbildes nebūs. Viņa nekad nebija jutusies tik pazemota kā tajā mirklī, kad, ieaicinājusi izsūtāmo, noklausījās tā sīko atstāstījumu, kā viņš ilgi gaidījis un kā vēlāk tam pateikts: «Nekādas atbildes nebūs.» Anna jutās pazemota un apvainota, taču viņa redzēja, ka grāfienei Lidijai Ivanovnai, raugoties no sava viedokļa, ir taisnība. Annas bēdas bija jo dziļākas tāpēc, ka tā cieta viena. Viņa nespēja un negribēja dalīties šais bēdās ar Vronski. Viņa zināja, ka Vronskim, kaut arī viņš bija Annas nelaimes galvenais cēlonis, jautājums par viņas tikšanos ar dēlu liksies gluži nesvarīgs. Viņa zināja, ka Vronskis nekad nespēs izprast, cik dziļas viņas ciešanas; viņa zināja, ka, runājot par šo tikšanos, dzirdēs viņa salto balss pieskaņu un ienīdis.viņu par to. Bet no tā viņa visvairāk baidījās un tāpēc slēpa Vronskim visu, kas attiecās uz dēlu.

Augu dienu viņa sabija mājās, pārdomādama dažnedažādus veidus, kā tikties ar dēlu, līdz beidzot nolēma rakstīt vīram. Viņa jau sāka apdomāt vēstules saturu, kad viņai atnesa Lidijas Ivanovnas vēstuli. Grāfienes klusēšana bija padarījusi Annu pazemīgu un uzvarējusi, taču vēstule, tas viss, ko viņa tur izlasīja starp rindām, Annu tik ļoti nokaitināja, tik zemisks viņai šķita šis naids un niknums salīdzinājumā ar viņas kaislo, dabisko mīlestību uz dēlu, ka viņa sašuta pret citiem un mitējās vainot sevi.

«Sis saltums ir vienkārši izlikšanās,» viņa sev teica. «Viņi vienkārši grib mani aizvainot un mocīt bērnu, bet es lai tiem pakļaujos! Neparko! Viņa ir sliktāka par mani. Es vismaz nemeloju.» Un tai pašā mirklī viņa izlēma, ka jau rīt, tieši Serjožas dzimšanas dienā, viņa brauks taisni uz vīra māju, uzpirks kalpotājus, mānīs, bet katrā ziņā satiks dēlu un satrieks tos nejēdzīgos melus, kuru valgos tie tur viņas nelaimīgo bērnu.

Viņa aizbrauca uz rotaļlietu veikalu, sapirka veselu kaudzi dažādu mantiņu un sāka apsvērt darbības plānu Viņa aizbrauks turp agri no rīta, pulksten astoņos, kad Aleksejs Aleksandrovičs droši vien vēl nebūs piecēlies. Viņai pie rokas būs nauda, ko iedos šveicaram un sulainim, lai tie viņu ielaiž, un, plīvuru nepaceldama, viņa

sacīs, ka ieradusies Serjožas krusttēva uzdevumā zēnu apsveikt un nolikt tam pie gultas dāvanas. Viņa nespēja izdomāt vienīgi tos vārdus, ko sacīs dēlam. Lai cik viņa par tiem domāja, taču neko nespēja izdomāt.

Otrā dienā pulksten astoņos rītā Anna viena izkāpa no važoņa ratiem un piezvanīja pie sava bijušā nama lielajām parādes durvīm.

— Ej paskaties, ko tur vajag! Kāda sveša kundze, —• teica Kapitoničs, vel neapģērbies, galošās un ar mēteli plecos, paskatījies pa logu uz aizplīvuroto dāmu, kas stavēja pie pašām durvīm.

Šveicara palīgs, Annai nepazīstams jauns puisis, vēl nebija paspējis lāgā atvērt durvis, kad viņa jau iegāja iekšā un, izņēmusi no uzroča trīsrubļu papīra naudas zīmi, aši iespieda tam rokā.

— Serjoža ... Sergejs Alcksejičs, — viņa izrunāja un devās jau uz priekšu. Šveicara palīgs, aplūkojis naudas zīmi, apturēja viņu pie otrām — stiklotām durvīm.

— Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja.

Viņa neapjēdza viņa vārdus un nekā neatbildēja.

Manījis svešinieces apmulsumu, pie viņas iznāca pats Kapitoničs, ielaida pa durvīm un jautāja, ko viņa vēloties.

— No kņaza Skorodumova pie Sergeja Aleksejiča, — viņa teica.

— Jaunais kungs vēl nav piecēlies, — cieši viņā lūkodamies, šveicars sacīja.

Annai nebija nācis ne prātā, ka līdz sīkumiem pazīstamā priekštelpa namā, kur viņa nodzīvojusi deviņus gadus, tik ļoti viņu iespaidos. Viņas dvēselē pēkšņi sāka virmot cila aiz cilas gan priecīgas, gan skumjas atmiņas, un viņa uz mirkli aizmirsa, kālab te ieradusies.

— Vai būsiet tik laipni un uzgaidīsiet? — Kapilo-ničs vaicāja, palīdzēdams noģērbt viņai kažoku.

Noģērbis kažoku, Kapitoničs ieskatījās tai sejā, pazina Annu un klusēdams zemu palocījās.

— Lūdzu, jūsu ekselence! — viņš teica.

Viņa gribēja kaut ko sacīt, bet nespēja izdabūt pār lupām ne skaņas; viņa palūkojās sirmgalvī ar vainīgu un lūdzošu skatienu un ātriem, viegliem soļiem devās pa kāpnēm augšup. Viss saliecies uz priekšu un aizķer-

damies ar galošām pret kāpnēm, Kapitoničs steidzās viņai līdzi, cenzdamies tikt garām.

— Tur ir skolotājs, varbūt nav apģērbies. Es pieteikšu.

Anna devās augšup pa pazīstamajām kāpnēm, neaptverdama, ko vecais vīrs tai saka.

— Šurp, pa kreisi, lūdzu! Atvainojiet, ka nav tīrs! Tagad viņš dzīvo agrākajā dīvānu istabā, — šveicars aizelsdamies runāja. — Atļaujiet, pakavējieties, jūsu ekselence, es paskatīšos, — viņš teica, ticis tai garām, pavēra augstās durvis un nozuda aiz tām. Anna apstājās gaidot. — Tikko pamodies, — šveicars sacīja, atkal iznākdams pa durvīm.

Un mirklī, kad šveicars to teica, Anna izdzirda bērna žāvas. Jau no šīm žāvām vien viņa pazina dēlu un kā dzīvu to iztēlojās savu acu priekšā.

— Laid, laid, ej nost! — viņa iesaucās un iegāja pa augstajām durvīm. Pa labi no durvīm bija gulta, un pamodies tajā sēdēja zēns atpogātā krekliņā; saliecies un ar visu augumiņu staipīdamies, viņš pašlaik beidza žāvāties. Un mirklī, kad viņa lūpas vērās ciet, tās savilkās miegainā laimes smaidā, un ar šo smaidu viņš atkal lēnām un tiksmi atlaidās atpakaļ gultā.

— Serjoža! — viņa čukstēja, klusi tuvodamās.

Visā šķiršanās laikā un it īpaši pēdējās nedēļās, kad viņas mīlestība uz dēlu bija sevišķi uzliesmojusi, Annai viņš tēlojās tāds, kāds tas bija četru gadu vecumā un kādu tā puisēnu visvairāk bija mīlējusi. Bet tagad viņš vairs neizskatījās pat tāds, kādu tā viņu bija atstājusi; viņš bija aizgājis vēl tālāk no četrus gadus vecā zēna, izaudzis vēl lielāks un vēl vairāk novājējis. Kas tad tas! Cik kalsna viņa seja, cik īsi viņa mati! Cik garas rokas! Cik ļoti viņš pārvērties kopš laika, kad viņa no tā šķīrās! Tomēr tas bija viņš, ar viņa galvas apveidu, ar viņa lūpām, ar viņa maigo kakliņu un platajiem pleciņiem.

— Serjoža! — viņa atkārtoja bērnam pie pašas auss.

Viņš atkal pacēlās uz elkoņa, pagrozīja sapinkoto

galvu uz abām pusēm, it kā kaut ko meklēdams, un atvēra acis. Klusi un jautājoši viņš dažas sekundes lūkojās mātē, kas nekustot stāvēja viņa priekšā, tad pēkšņi svētlaimē pasmaidīja, atkal aizvēra acis, kas vēl lipa

ciet, un sliga ne atpakaļ, bet gan uz viņas pusi, viņas rokās.

— Serjoža! Mans mīļais puisīt! — viņa bez elpas izdvesa, apskaudama dēla maigo augumu.

— Māmiņ! — viņš iesaucās, kustēdamies zem viņas rokām, lai ar visu augumu tām pieskartos.

Pusmiegā smaidīdams, arvien vēl ar aizvērtām acīm, viņš atlaida mīkstās rociņas no gultas malas un aptvēra mātes plecus, piekļaudamies tai un apdvesdams viņu ar to jauko miega elpu un siltumu, kāds piemīt tikai bērniem, un sāka berzēties ar seju pie viņas kakla un pleciem.

— Es zināju, — atvērdams acis, viņš teica. — Šodien ir mana dzimšanas diena. Es zināju, ka tu atnāksi. Es tūlīt celšos augšā.

Un, to sacīdams, viņš atkal grima miegā.

Anna kāri viņu aplūkoja; viņa redzēja, cik ļoti tās prombūtnē viņš izaudzis un pārvērties. Viņa pazina un reizē arī nepazina tā kailās, tagad tik lielās kājas, kas bija nospārdījušas segu, pazina šos novājējušos vaigus, šīs īsi apcirpto matu sprogas pakausī, kur viņa tik bieži to bija skūpstījusi. Viņa glāstīja visas šīs vietiņas un nespēja parunāt; asaras viņu smacēja.

— Kāpēc tu raudi, māmiņ? — viņš iesaucās galīgi uzmodies. — Māmiņ, kāpēc tu raudi? — viņš atkārtoja raudulīgā balsī.

— Es? Neraudāšu... Es raudu no prieka. Es tik sen neesmu tevi redzējusi. Es neraudāšu, neraudāšu, — viņa runāja, norīdama asaras un novērsdamās. — Nu, tagad tev ir laiks ģērbties, — savaldījusies un brīdi klusējusi, viņa piebilda, nelaizdama vaļā viņa rokas, un apsēdās uz gultai blakus novietotā krēsla, uz kura bija nolikts viņa apģērbs.

— Kā tu ģērbies bez manis? Kā ... — Viņa gribēja sākt runāt vienkārši un jautri, bet nespēja un atkal novērsās.

— Es nemazgājos aukstā ūdenī, tētis neļauj. Bet Vasiliju Lukiču tu vēl neesi redzējusi? Viņš atnāks. Bet tu esi apsēdusies uz manām drēbēm! — Un Serjoža skaļi iesmējās.

Anna paskatījās viņā un pasmaidīja.

— Māmiņ, jaukā, mīļā! — viņš sauca, atkal mezdamies tai klāt un apskaudams. It kā tikai tagad, ieraudzījis tās smaidu, būtu skaidri sapratis, kas notiek. — Tā nav vajadzīga, — viņš teica, noņemdams tai cepuri. Un, it kā no jauna viņu ieraudzījis, kad viņa bija bez cepures, puisēns atkal steidza viņu nevaldāmi skūpstīt.

— Bet ko tu par mani domāji? Vai nedomāji, ka esmu mirusi?

— Nekad neticēju.

— Neticēji, manu draudziņ?

— Es zināju, es zināju! — viņš atkārtoja savu iemīļoto teicienu, satvēra mātes roku, ar kuru tā glāstīja viņam matus, spieda tās plaukstu sev pie lūpām un skūpstīja.

XXX

Tai pašā laikā Vasilijs Lukičs, sākumā nesapratis, kas ir šī dāma, un tikai no sarunas uzzinājis, ka tā ir tā pati māte, kura pametusi vīru un kuru viņš nepazina, jo bija sācis šai namā kalpot jau pēc viņas aiziešanas, brīdi kavējās šaubās un neziņā, ko tam darīt — vai iet Serjožas istabā vai arī ziņot Aleksejam Aleksandrovi-čam. Nācis beidzot pie slēdziena, ka viņa pienākums ik rītus Serjožu noteiktā laikā piecelt un ka tāpēc viņam nav jārēķinās ar to, ka zēna istabā sēž māte vai kāds cits, bet jāiet un jāveic savs uzdevums, Vasilijs Lukičs apģērbās, piegāja pie Serjožas istabas durvīm un atvēra tās.

Bet mātes un dēla savstarpējie glāsti, viņu balsis un viss, ko tie runāja, lika viņam grozīt savu nodomu. Viņš pašūpoja galvu, nopūtās un aizvēra durvis. «Pagaidīšu vel desmit minūtes,» viņš sev sacīja, iekāsēdamies un slaucīdams asaras.

Mājas kalpotājos šai brīdī valdīja liels satraukums. Visi jau zināja, ka atbraukusi kundze, Kapitoničs to ielaidis un ka tagad viņa ir bērnistabā, bet kungs pēc pulksten astoņiem katru rītu pats ierodas bērnistabā, un visi saprata, ka laulāto satikšanās nav pieļaujama un ir jānovērš. Kornejs, Alekseja Aleksandroviča kambarsulainis, nogājis šveicaru istabā, jautaja, kurš un kā māti ielaidis, un, kad uzzināja, ka viņu ielaidis un pavadījis uz bērnistabu Kapitoničs, sāka veco vīru rāt. Šveicars stūrgalvīgi klusēja, bet, kad Kornejs tam pateica, ka par tādu lietu vajagot padzīt no darba, Kapitoničs pielēca Kornejarn klāt un, ar rokām tam gar seju vicinādams, sāka bērt:

— Jā, tu jau gan nebūtu ielaidis! Desmit gadu nokalpojis un labvēlību vien redzējis, un nu tu ietu tagad un teiktu: sak, lūdzu, ejiet laukā! Smalki gan tu izproti politiku! Jā, jā! Labāk jau būtu rūpējies pats par sevi, kungu apzagdams un jenota kažokus projām stiepdams!

— Zaldāts! — Kornejs nicinoši teica un pagriezās pret ienākušo aukli. — Spriediet jūs pati, Marija Jefi-movna: ielaidis, nevienam nekā nav teicis, — Kornejs tai stāstīja. — Aleksejs Aleksandrovičs tūlīt iznāks, ies uz bērnistabu ...

— Trakas lietas, trakas lietas! — aukle ierunājās. — Jūs gan, Kornej Vasiļjevič, varētu kaut kā kungu aizkavēt, bet es steigšos pie viņas, mēģināšu kaut kā aizdabūt prom. Trakas lietas, trakas lietas!

Kad aukle iegāja bērnistabā, Serjoža pašlaik stāstīja mātei, kā viņi abi ar Nadeņku, laizdamies no kalna, pakrituši un trīs reizes apmetuši kūleni. Anna klausījās viņa balsī, lūkojās viņam sejā, vērodama tās vaibstu spēli, juta viņa roku savējā, bet neapjēdza, ko viņš runā. Viņai tūlīt jāiet projām, tūlīt jāšķiras no viņa — tikai to vien Anna domāja un juta. Viņa dzirdēja gan Vasilija Lukiča soļus, kad tas pienāca pie durvīm un nokāsējās, dzirdēja arī aukles soļus, kad tā ienāca, taču sēdēja kā sastingusi, nespēdama ne parunāt, ne piecelties.

— Kundzīt, labiņā! — aukle ierunājās, tuvodamās Annai un skūpstīdama tai rokas un plecus. — Tad nu gan ir dieviņš devis prieku mūsu gaviļniekam! Un jūs ne drusciņ neesat pārvērtusies.

— Ai, aukle, mīļā, es taču nezināju, ka arī jūs esat šeit, — uz mirkli attapusies, Anna teica.

— Es te nedzīvoju, es dzīvoju pie meitas, es tikai atnācu apsveikt, Anna Arkadjevna, labiņā!

Aukle pēkšņi sāka raudat un atkal skūpstīt tai roku.

Serjoža ar smaidu un starojošam acīm, turēdamies ar vienu roku pie mātes, ar otru pie aukles, mīdījās ar

apaļīgajām, kailajām kājiņām pa mīksto paklāju. Viņu sajūsmināja mīļās aukles maigums pret māti.

— Māmiņ! Viņa bieži nāk pie manis un kad atnāk... — viņš iesāka stāstīt, bet apklusa, pamanījis, ka aukle klusām kaut ko mātei saka un ka mātes sejā tūdaļ iegulstas baiļu izteiksme un kaut kas kaunam līdzīgs, kas tik ļoti viņai nepiederas.

Viņa piegāja tam tuvāk.

— Mans mīļais! — tā sacīja. Viņa nespēja izteikt ardievu, taču to pauda viņas sejas izteiksme, un viņš saprata. — Mīļais, mīļais Kutik! — viņa izrunāja vārdu, kādā sauca to mazās dienās. — Tu neaizmirsīsi mani? Tu ... — bet vairāk viņa nespēja parunāt.

Cik daudz dažādu jauku vārdu, ko tā būtu varējusi viņam teikt, Anna izdomāja vēlāk! Bet tagad viņa nemācēja un nespēja nekā pateikt. Tomēr Scrjoža saprata visu, ko māte tam gribēja sacīt. Viņš saprata, ka tā ir nelaimīga un mīl viņu. Viņš noprata pat to, ko aukle tai pa'čukstēja. Viņš sadzirdēja vārdus: «Vienmēr devītajā stundā,» — un saprata, ka tiek runāts par tēvu un ka māte nedrīkst ar tēvu sastapties. To viņš saprata, un tikai vienu viņš nespēja saprast — kāpēc viņas sejā pēkšņi parādījās bailes un kauns?... Viņa nav vainīga, bet bīstas no tēva un par kaut ko kaunas. Un viņš gribēja jautāt, lai noskaidrotu šīs šaubas, taču neiedrošinājās to darīt: viņš redzēja, ka māte cieš, un viņam kļuva tās žēl. Viņš klusēdams tai piekļāvās un pačukstēja:

— Vēl neaizej! Viņš tik drīz neatnāks.

Māte atbīdīja viņu no sevis, lai pārliecinātos, vai viņš tiešām domā to, ko runā, un viņa satrauktajā sejā izlasīja, ka viņš ne vien tiešām runā par tēvu, bet arī it kā jautā mātei, ko lai viņš domā par tēvu.

— Scrjoža, mans draugs, — viņa teica, — mīli viņu, viņš ir krietnāks un labāks par mani, un es esmu vainīga viņa priekšā. Kad tu izaugsi liels, tad tu sapratīsi.

— Labāka par tevi nav!... — viņš izmisis caur asarām sauca, satvēra viņu pie pleciem un no visa spēka spieda sev klāt, tā ka rokas viņam sāka drebēt.

— Sirsniņ, manu maziņo! — Anna iesaucās un sāka tikpat nevarīgi un bērnišķīgi raudāt, kā raudāja viņš.

Tai brīdī atvērās durvis un ienāca Vasilijs Lukičs. Aiz otrām durvīm atskanēja soļi, un aukle izbailēs čukstēja: «Nāk,» — un pasniedza Annai cepuri.

Serjoža atkrita gultā un skāņi raudāja, aizklājis ar rokām seju. Anna pacēla šīs rokas, vēlreiz noskūpstīja viņa miklo seju un ātriem soļiem devās uz durvīm. Aleksejs Aleksandrovičs nāca tai pretim. Ieraudzījis Annu, viņš apstājās un nolieca galvu.

Un, kaut gan Anna nupat bija teikusi, ka viņš esot krietnāks un labāks par viņu, reizē ar ātro skatienu, kādu tā uzmeta vīram, aptverdama visu viņa stāvu, viņu pārņēma riebuma un naida jūtas pret šo cilvēku un greizsirdība par dēlu. Ar strauju kustibu viņa nolaida plīvuru un, paātrinādama soli, gandrīz skriešus izskrēja no istabas.

Viņa pat nebija paguvusi izņemt un tā arī aizveda atpakaļ visas rotaļlietas, ko ar tik lielu mīlestību un skumjām vakar bija veikalā izraudzījusies.

XXXI

Lai cik ļoti Anna bija vēlējusies satikties ar dēlu, lai cik sen bija domājusi par šo tikšanos un gatavojusies uz to, viņa nekādi nebija gaidījusi, ka šī tikšanās viņu tik ļoti iespaidos. Atgriezusies savās vientulīgajās viesnīcas istabās, viņa ilgi nespēja apjēgt, kāpēc te atrodas. «Jā, visam tam ir beigas, un es atkal esmu viena,» viņa sev sacīja un, cepuri nenoņēmusi, apsēdās atzveltnes krēslā pie kamīna. Ar stingušu skatienu lūkodamās bronzas pulkstenī, kas stāvēja uz galda starp logiem, viņa nogrima domās.

No ārzemēm līdzi atvestā franču apteksne ienāca un piedāvāja ģērbties. Anna izbrīnā paskatījās uz viņu un teica:

— Vēlāk.

Sulainis piedāvāja kafiju.

— Vēlāk, — Anna teica.

Itāliete, zīdītāja, apkopusi meitenīti, ienesa to un sniedza Annai. Apaļīgā, labi uzbarojusies meitenīte, kā vienmēr, ieraugot māti, pagrieza ar plaukstām uz leju kailās, tuklās rociņas ar dziļajām rieviņām un, bezzo-

baino mutīti smaida savilkdama, sāka ar rociņām airēties gluži kā zivs ar peldspurām, čaukstinādama ar tām raibi šūdināto un stērķelēto svārciņu krokas. Gribot negribot bija jāpasmaida, meitenīte jānoskūpsta, jāpasniedz tai pirksts, kuru viņa satvēra spiegdama, ar visu augumiņu palēkdamas; bija jāpastiepj tai pretī lūpa, kuru tā nenoskūpstīja, bet ieņēma mutītē. Un Anna visu to izdarīja, gan paņēma meitenīti uz rokām, gan lika tai palēkāt, gan noskūpstīja tās svaigo vaidziņu un kailos elkonīšus; taču, skatoties šai bērnā, viņai vēl jo vairāk kļuva skaidrs, ka maigums, ko viņa juta pret šo bērnu, nebija pat nekāda mīlestība salīdzinājumā ar to, ko viņa juta pret Serjožu. Viss šai meitenītē bija jauks, bet tas viss nezin kādēļ neskāra līdz sirds dziļumiem. Pirmajam bērnam, kaut arī dzimušam no nemīlama cilvēka, bija atdots viss mīlestības spēks, kas nebija radis apmierinājumu citur; meitenīte bija dzemdēta ļoti grūtos apstākļos, un tomēr tai nebija veltīta ne simtā daļa to rūpju, kādas bija ziedotas pirmajam. Turklāt meitenītē viss vēl bija tikai gaidāms, bet Serjoža jau bija gandrīz cilvēks un sirsnīgi mīļots cilvēks; viņā jau cīnījās domas, jūtas: viņš saprata, viņš mīlēja, viņš sprieda par viņu, kā domāja Anna, atcerēdamās viņa vārdus un skatienus. Un viņa uz visiem laikiem ne tikai fiziski, bet arī morāliski bija no viņa šķirta, un to vairs nebija iespējams grozīt.

Viņa atdeva meitenīti zīdītājai, lika tai iet un atvēra medaljonu, kurā atradās Serjožas ģīmetne — no tā laika, kad viņš vēl bija gandrīz tādā pašā vecumā kā tagad meitenīte. Anna piecēlās un, nolikusi cepuri, paņēma no galdiņa albumu, kur ģīmetnēs Serjoža bija redzams arī citā vecumā. Viņa gribēja tās salīdzināt un ņēma laukā no albuma. Viņa izņēma visas. Palika tikai viena — pēdējā, vislabākā ģīmetne. Ģērbies baltā kreklā, viņš sēdēja jāteniski uz krēsla, rauca uzacis, bet ar muti smaidīja. Tā bija viņa visīpatnējākā, visjaukākā sejas izteiksme. Anna ar savām mazajām, veiklajām rokām, kuru slaidie, baltie pirksti šodien jo sevišķi saspringti kustējās, vairākkārt satvēra ģīmetnes stūri, taču ģīmetne izslīdēja no pirkstiem, un Anna to nevarēja izņemt no albuma. Papīrnazis uz galda nebija redzams, un viņa, izņēmusi blakus kartiņu (tā bija

Romā uzņemtā Vronska ģīmetne, uz kuras tas bija redzams apaļā platmalē, ar gariem matiem), ar tās palīdzību izbīdīja dēla ģīmetni. «Jā, tas ir viņš!» viņa sacīja, uzmetusi skatienu Vronska ģīmetnei, un pēkšņi atcerējās, kas ir viņas tagadējo bēdu cēlonis. Viņa ne mirkli nebija atcerējusies Vronski visā šai rītā. Bet tagad, pēkšņi ieraugot šo vīrišķīgo, augstsirdīgo, tik pazīstamo un mīļo seju, Anna sajuta spēju mīlestības uzliesmojumu pret viņu.

«Jā, kur tad viņš ir? Kā gan viņš pamet mani vienu ar manām ciešanām,» viņa pēkšņi ar pārmetumu nodomāja, aizmirsdama, ka pati slēpusi no Vronska visu, kas attiecas uz dēlu. Viņa sūtīja pie Vronska lūgt, lai tas tūlīt nākot pie viņas; gaidot Vronski atnākam, Anna ar aizturētu elpu iedomājās vārdus, kādos tam visu pastāstīs, un tos mīlestības apliecinājumus, ar kādiem tas viņu mierinās. Sūtītais atgriezās ar atbildi, ka Vron-skim esot viesis, bet ka viņš tūdaļ nākšot un esot licis jautāt, vai Anna nevarētu viņu pieņemt kopā ar Pēterburgā iebraukušo kņazu Jašvinu. «Viņš nenāks viens, lai gan neesam tikušies kamēr vakar ap pusdienas laiku,» viņa nodomāja; «viņš nenāks tā, lai es varētu tam visu izsacīt, bet nāks kopā ar Jašvinu.» Un pēkšņi tai ienāca prātā dīvaina doma: ja nu viņš mani vairs nemīl?

Un, pārcilājot pēdējo dienu notikumus, tai likās, ka-visur saskatāmi pierādījumi šai baigajai domai: gan tas, ka vakar viņš neēda pusdienas mājās, gan tas, ka Vronskis uzstāja, lai viņi viesnīcā apmestos atsevišķi, gan arī tas, ka pat šodien viņš nenāk pie viņas viens, it kā vairīdamies satikties ar Annu zem četrām acīm.

«Bet viņa pienākums ir man to pateikt. Man tas jāzina. Ja es to zināšu, tad es zinu, ko es darīšu,» viņa sev teica, nespēdama iedomāties stāvokli, kādā atradīsies, ja pārliecināsies par viņa vienaldzību. Anna domāja, ka Vronskis viņu vairs nemīl, viņa jutās tuvu izmisumam un tāpēc bija ļoti uzbudināta. Viņa piezvanīja apteksnei un devās uz ģērbistabu. Ģērbdamās viņa nodarbojās ar savu tualeti vairāk nekā jebkad šajās pēdējās dienās, it kā viņš, ja ir beidzis Annu mīlēt, iemīlētu viņu atkal tikai tāpēc, ka viņai būtu tāds tērps un malu sasukājums, kāds viņai vislabāk piestāv.

Viņa izdzirda zvanu, iekām vēl nebija gluži saposusies.

Kad Anna iegāja viesistabā, nevis Vronskis, bet Jaš-vins bija tas, kas sastapa viņu ar skatienu. Vronskis aplūkoja viņas dēla ģīmetnes, kuras viņa bija aizmirsusi uz galda, un nesteidzās uz Annu paskatīties.

— Mēs esam pazīstami, — viņa sacīja, ielikdama savu mazo roku Jašvina milzīgajā rokā, un viņš apmulsa (kas šķita tik dīvaini, redzot viņa vareno augumu un rupjo seju). — Mēs iepazināmies pagājušajā gadā jātnieku sacīkstēs. Dodiet šurp! — viņa sacīja Vron-skim, ar ātru kustību atņemdama viņam dēla ģīmetnes, kuras viņš pētīja, un ar mirdzošām acīm viņā zīmīgi palūkodamās. — Vai šogad bija labas sacīkstes? Bet es skatījos sacīkstes uz Korso Romā. Jums gan laikam nepatīk dzīvot ārzemēs, — viņa teica, mīļi smaidot.

— Es jūs pazīstu un pazīstu arī jūsu gaumi, kaut gan mēs maz esam tikušies.

— Man tas ļoti jānožēlo, jo mana gaume allaž ir nelāga, — Jašvins teica, košļādams savu kreiso ūsu.

Brītiņu parunājies un ievērojis', ka Vronskis paskatās pulkstenī, Jašvins vaicāja Annai, vai viņa vēl ilgi palikšot Pēterburgā, un, atliecis taisnu savu milzīgo stāvu, pasniedzās pēc cepures.

— Laikam gan nepalikšu ilgi, — Anna apjukusi atbildēja, paskatīdamās uz Vronski.

— Tātad mēs tā ir nesatiksimies vairs? — Jašvins teica, pieceldamies un pavērsdamies pret Vronski.

— Kur tu pusdienosi?

— Atbrauciet pusdienot pie manis, — Anna noteikti sacīja, it kā dusmodamās uz sevi par savu apmulsumu, tomēr nenosarkdama kā allaž, kad atklāja svešam cilvēkam savu stāvokli. — Pusdienas šeit nav visai labas, bet jūs vismaz pabūsiet abi kopā. Aleksejs nevienu no saviem pulka biedriem tā nemīl kā jūs.

— Ļoti priecājos, — Jašvins teica ar smaidu, no kā Vronskis secināja, ka Anna tam ļoti patikusi.

Jašvins atvadījās un izgāja, Vronskis palika nopakaļus.

— Arī tu brauc projām? — viņa tam jautāja.

— Esmu jau nokavējies, — viņš atbildēja. — Ej! Es tevi tūlīt panākšu, — viņš uzsauca Jašvinam.

Anna paņēma Vronski pie rokas un, acu nenovērsdama, lūkojās tam sejā, domās meklēdama, ko gan tam pasacīt tādu, lai tas neaizietu.

— Pagaidi, man tev kaut kas jāsaka, — un, saņēmusi viņa strupo roku, piekļāva to sev pie kakla. — Jā, vai tas nekas, ka es viņu uzaicināju pusdienās?

— Labi darīji, — viņš ar rāmu smaidu teica, atsegdams savus ciešos zobus, un noskūpstīja tai roku.

— Aleksej, vai tu neesi kļuvis pret mani citāds? — Anna beidzot izsacīja, abām rokām saspiezdama viņa roku. — Aleksej, es te esmu nomocījusies. Kad mēs brauksim projām?

— Drīz, drīz. Tu neticēsi, cik grūti ari man šeit dzīvot, — viņš teica un atņēma savu roku.

— Nu, ej, ej! — Anna ar aizvainojumu sacīja un ātriem soļiem devās projām no viņa.

XXXII

Kad Vronskis atgriezās mājās, Anna vēl nebija pārnākusi. Drīz pēc viņa aiziešanas, kā viņam stāstīja, pie Annas ieradusies kāda dāma un kopā ar to viņa aizbraukusi. Tas, ka Anna aizbraukusi, nepasacīdama, uz kurieni, un tas, ka viņa līdz šim laikam vēl nav atgriezusies, kā arī tas, ka jau no rīta viņa kaut kur steidzās, nesacīdama Vronskim par to ne vārda, — tas viss kopā ar dīvaini satraukto sejas izteiksmi, kāda viņai bija no rīta, un naidīgo noskaņu, ar kādu tā Jašvina klātbūtnē gandrīz izrāva viņam no rokām dēla ģīmetnes, darīja Vronski domīgu. Viņš nolēma ar Annu izrunāties. Un tagad gaidīja viņu viesistabā. Taču Anna neatgriezās viena, bet atveda līdzi savu krustmāti, vecmeitu kņazi Oblonsku. Tā bija tā pati, kura atbraukusi no rīta un ar kuru kopā Anna bija devusies iepirkties. Anna likās nemanām Vronska norūpējušos un jautājošo sejas izteiksmi un jautri stāstīja viņam, ko šorīt nopirkusi. Vronskis redzēja, ka Annā norisinās kaut kas dīvains: mirdzošajās acīs, kad tās, garām slidot, pakavējās pie viņa, bija spraiga uzmanība, valodā un kustībās tas nervozais straujums un grācija, kas viņu tuvības pirma-

]os mēnešos Vronski tik ļoti sajūsmināja, bet tagad satrauca un biedēja.

Pusdienas bija klātas četrām personām. Visi jau bija piecēlušies, lai dotos uz nelielo ēdamistabu, kad pie Annas ieradās Tuškevičs kņazienes Betsijas uzdevumā. Kņaziene Betsija lūdza atvainot, ka viņa nevarot atbraukt atvadīties; viņa esot slima, tāpēc lūdzot Annu atbraukt pie viņas ciemos starp pulksten pusseptiņiem un deviņiem vakarā. Dzirdot nosacīto laiku, kas liecināja, ka Betsija iekārtojusies tā, lai Anna ne ar vienu nesastaptos, Vronskis uz viņu paskatījās, bet Anna likās to nemanām.

— Ļoti žēl, bet tieši starp pusseptiņiem un deviņiem es nevaru, — viņa, viegli smaidot, teica.

— Kņaziene būs ļoti apbēdināta.

— Es ari.

— Jūs laikam braucat klausīties Patti? — Tuškevičs jautāja.

— Patti? Jūs ierosināt interesantu domu. Es labprāt brauktu, ja vien varētu dabūt ložu.

— Es varu dabūt, — Tuškevičs piedāvājās.

— Es būtu jums ļoti, ļoti pateicīga, — Anna sacīja. — Vai nevēlaties kopā ar mums paēst pusdienas?

Vronskis tikko jaušami paraustīja plecus. Viņš galīgi nesaprata Annas rīcību. Kāpēc viņa atvedusi līdzi šo veco kņazi, kāpēc aicināja pusdienās Tuškeviču, bet visvairāk bija jābrīnās par to, ka viņa lika tam apgādāt ložu. Vai tiešām varēja iedomāties viņas stāvoklī brauki klausīties Patti, kur sapulcēsies visa viņai pazīstamā sabiedrība? Viņš nolūkojās Annā ar nopietnu skatienu, bet viņa tam atbildēja ar to pašu izaicinošo skatienu, kura nozīmi viņš nevarēja izprast un par kuru nevarēja pateikt, vai tas ir jautrs vai izmisuma pilns. Pie pusdienu galda Anna bija uzsvērti jautra: viņa gandrīz koķetēja gan ar Tuškeviču, gan ar Jašvinu. Kad visi piecēlās no galda un Tuškevičs aizbrauca gādāt ložu, bet Jašvins devās pīpēt, Vronskis kopā ar to nogāja lejā savās istabās. Bridi pakavējies, viņš atkal uzskrēja augšā. Anna jau bija apģērbusies savā gaišajā, ar samtu rotātajā zīda tērpā, ar dārgām, baltām mežģīnēm ap galvu, kas ietvēra viņas seju un jo sevišķi pasvītroja viņas spilgto skaistumu.

— Vai jūs patiešām brauksiet uz teātri? — viņš jautāja, pūlēdamies neskatīties viņai sejā.

— Kāpēc jūs to tik bažīgi vaicājat? — viņa teica, atkal aizvainota, ka viņš neskatījās tai sejā. — Kāpēc lai es nebrauktu?

Viņa it kā nesaprata Vronska vārdu jēgu.

— Protams, nav nekāda iemesla, — viņš sadrūmis atbildēja.

— To pašu jau arī es saku, — viņa teica, ar nolūku ignorēdama viņa ironisko balss noskaņu un mierīgi atlocīdama savu garo, smaržīgo cimdu.

— Anna, dieva dēļ! Kas jums noticis? — viņš jautāja, likdams tai mosties no sapņa, gluži kā kādreiz to bija darījis viņas vīrs.

— Es nesaprotu, par ko jūs jautājat.

— Jūs taču zināt, ka nevar braukt.

— Kāpēc? Es nebraukšu viena. Kņaze Varvara aizbrauca ģērbties, viņa brauks man līdzi.

Viņš paraustīja plecus ar nesapratnes un izmisuma izteiksmi sejā.

— Bet vai tad jūs nezināt... — viņš iesāka.

— Bet es negribu zināt! — viņa gandrīz iekliedzās. — Negribu. Es lai nožēlotu to, ko esmu darījusi? Nē, nē un nē. Un, ja viss atkal sāktos no gala, notiktu gluži tāpat. Mums, man un jums, svarīgs ir tikai viens: vai mēs mīlam viens otru. Par pārējo nav jādomā. Kāpēc mēs šeit dzīvojam šķirti un nesatiekamies? Kāpēc eš nedrīkstu braukt? Es tevi mīlu, un man viss vienalga, — viņa teica krieviski, uzlūkodama Vronski ar savādu, tam neizprotamu spožumu acīs, — ja vien tu neesi kļuvis citāds. Kāpēc tu neskaties manī?

Vronskis paskatījās uz viņu. Viņš redzēja, cik skaista viņas seja un apģērbs; tērps kā allaž lai ļoti piestāvēja. Taču tagad tieši viņas skaistums un elegance Vronski visvairāk kaitināja.

— Manas jūtas nevar kļūt citādas, — to jūs zināt, bet es jūs lūdzu nebraukt, es jūs ļoti lūdzu, — viņš atkal franciski teica ar maigu lūgumu balsī, bet ar saltumu skatienā.

Viņa nedzirdēja vārdus, bet redzēja skatiena saltumu un sapīkusi atbildēja:

— Bet es jūs lūdzu paskaidrot, kāpēc es nedrīkstu braukt.

— Tāpēc, ka tas jums var nodarīt,.. — Viņš sastomījās.

— Nekā nesaprotu, Jašvins n’est pas compromettant un kņaze Varvara nemaz nav sliktāka par citiem. Un tur jau viņa nāk.

XXXIII

Vronskis pirmoreiz izjuta sašutumu, gandrīz dusmas uz Annu, ka viņa tīši neizprot savu stāvokli. Sīs jūtas pastiprināja arī tas, ka viņš nevarēja teikt Annai sava sašutuma iemeslu. Ja viņš tai atklāti pateiktu, ko domā, tad viņam būtu jāsaka: «Šādā apģērbā kopā ar visiem pazīstamo kņazi parādīties teātrī — nozīmē ne vien pašai atzīt, ka jūs esat pazudusi sieviete, bet arī mest sabiedrībai izaicinājumu un uz visiem laikiem no tās atsacīties.»

Viņš nespēja Annai to pateikt. «Bet kā viņa nevar to saprast, un kas gan ar viņu notiek?» viņš sev jautāja. Viņš juta sevī mazināmies cieņu pret viņu un tai pašā laikā augam apziņu, ka viņa tik daiļa.

Sadrūmis Vronskis atgriezās savās istabās un apsēdās blakus Jašvinam, kas bija izstiepis savas garās kājas pār krēslu un dzēra konjaku ar zelteri; Vronskis lika sev pasniegt to pašu.

— Tu saki — Lankovska Spēkonis. Tas ir labs zirgs, es dodu padomu tev nopirkt, — Jašvins teica, ieskatījies biedra drūmajā sejā. — Viņam ir nokareni krusti, bet galva un kājas — labākas nevar vēlēties.

— Es domāju, ka ņemšu, — Vronskis atbildēja.

Saruna par zirgiem viņu ieinteresēja, taču ne uz

mirkli viņš neaizmirsa Annu, negribot klausījās soļu troksnī gaitenī un ik brīdi skatījās kamīna pulkstenī.

— Anna Arkadjevna pavēlēja ziņot, ka viņas aizbraucot uz teātri.

Jašvins ielēja vēl glāzīti konjaka šņācošajā zelterī, izdzēra, piecēlās un aizpogāja svārkus.

— nevar kompromitēt.

9*

131

— Nu? Vai brauksim? — viņš vaicāja, tikko manāmi smaidīdams zem ūsām, rādot ar Šo smaidu, ka saprot Vronska drūmās noskaņas cēloni, bet atzīst to par nesvarīgu.

— Es nebraukšu, — Vronskis drūmi atbildēja.

— Bet man jābrauc, es apsolījos. Nu, uz redzēšanos! Bet varbūt tu tomēr atbrauksi, krēslu rindās, Krasin-ska krēslu vari paņemt, — Jašvins iziedams piebilda.

— Nē, man ir darīšanas.

«Ar sievu rūpes — bet ar nesievu vēl vairāk,» Jašvins nodomāja, iziedams no viesnīcas.

Palicis viens, Vronskis piecēlās no krēsla un sāka staigāt pa istabu.

«Jā, kas tad šodien ir? Ceturtais abonements... Tur ir Jegors ar sievu un laikam arī māte. Tas nozīmē, ka tur ir visa Pēterburga. Tagad viņa ir iegājusi, noģērbusi kažoku un iznāk gaismā. Tuškevičs, Jašvins, kņaze Varvara ...» viņš sevī iztēlojās. «Un ko tad es? Varbūt bīstos vai arī esmu uzticējis viņu Tuškeviča gādībai? Lai kā uz to skatās — muļķīgi, muļķīgi ... Un kāpēc gan viņa nostāda mani tādā stāvoklī?» viņš teica un atmeta ar roku.

Ar šo kustību viņš aizķēra galdiņu, uz kura bija zelteris un konjaka karafe, un gandrīz to apgāza. Viņš gribēja satvert, apgāza galīgi un saīgumā vēl paspēra galdiņu ar kāju, tad piezvanīja.

— Ja tu gribi pie manis kalpot, — viņš sacīja ienākušajam kambarsulainim, — tad tu neaizmirsti savu uzdevumu. Tādu lietu lai nebūtu! Tūlīt novāc!

Kambarsulainis, nejuzdamies vainīgs, mēģināja taisnoties, bet, ieskatījies kungam sejā, noprata, ka jācieš klusu, un tūlīt, steidzīgi locīdamies, nometās ceļos uz paklāja un sāka uzlasīt veselās un sasistās glāzītes un pudeles.

— Tā nav tava darīšana, atsūti sulaini, lai pievāc. Un sagatavo man fraku!

Vronskis iegāja teātrī pusdeviņos. Izrāde jau bija pilnā gaitā. Vecītis garderobists noģērba Vronskim kažoku, pazina viņu un, uzrunādams ar «jūsu gaišiba», ieteica neņemt numuriņu, bet vienkārši pasaukt pēc Fjo-

dora. Gaišajā gaitenī neviena nebija, atskaitot garderobistu un divus sulaiņus, kas, kažokus uz rokām turēdami, klausījās pie durvīm. Aiz pievērtajām durvīm bija dzirdamas orķestra pavadījuma uzmanīgās stakato skaņas un dziedones balss, kas pašlaik skaidri veidoja muzikālo frāzi. Durvis atvērās, palaižot aši izslīdējušo garderobistu, un frāze, kas jau tuvojās nobeigumam, skaidri skāra Vronska dzirdi. Taču durvis tūdaļ aizvērās, un Vronskis nedzirdēja frāzes beigas un kadenci, bet no aplausu vētras, kas skanēja aiz durvīm, saprata, ka kadence beigusies. Kad viņš iegāja zālē, ko spoži apgaismoja lustras un bronzā kalti gāzes radziņi, aplausi vēl turpinājās. Dziedone uz skatuves klanījās, viņas kailie pleci un briljanti mirdzēja, viņa smaidīja un ar tenora palīdzību, kurš turēja viņu aiz rokas, uzlasīja ziedu pušķus, kas neveikli lidoja pāri rampai; pašlaik tā devās pretim kādam kungam, kuram bija spoži ieziesta matu šķirtne un kurš stiepās pāri rampai ar savām garajām rokām, sniegdams kādu priekšmetu, — un visa publika gan parterā, gan ložās kustējās, tiecās uz priekšu, kliedza un aplaudēja. Diriģents, stāvēdams uz sava paaugstinājuma, palīdzēja puķu un dāvanu sniedzējiem un nemitīgi kārtoja savu balto kravati Vronskis iegāja partera vidū, apstājās un palūkojās apkārt. Mazāk nekā jebkad viņa uzmanību šodien saistīja pazīstamā un ierastā aina: skatuve, šis troksnis, viss šis pazīstamais, neinteresantais un raibais skatītāju bars kā bāztin piebāztajā teātrī.

Ložās sēdēja kā vienmēr tās pašas kaut kādas dāmas ar kaut kādiem virsniekiem aizmugurē; tās pašas — dievs zina kas tās bija — raibi tērptās sievietes, tie paši mundieri un frakas; tas pats netīrais pūlis galerijā, un visā šajā pūlī, ložās un pirmajās rindās bija ap četrdesmit istu vīriešu un sieviešu. Un Vronskis tūdaļ pievērsa savu uzmanību šīm oāzēm un tūdaļ uzņēma ar tām sakarus.

Cēliens bija beidzies, kad viņš iegāja, tāpēc, neiegriezdamies brāļa ložā, Vronskis devās līdz pirmajai rindai un apstājās blakus Serpuhovskojam, kas, saliecis kāju celī, stāvēja pie rampas un klaudzināja pret to ar papēdi; jau iztālēm ieraudzījis nākam Vronski, viņš ar smaidu bija aicinājis to pie sevis.

Vronskis vēl nebija redzējis Annu, viņš tīšām neraudzījās uz tās pusi. Bet no skatienu virziena viņš zināja, kur tā atrodas. Viņš paslepen atskatījās, bet nemeklēja Annu; sagaidot visļaunāko, viņš meklēja skatieniem Alekseju Aleksandroviču. Vronskim par laimi Aleksejs Aleksandrovičs šodien teātrī nebija ieradies.

— Cik maz tevī palicis no karavīra stājas! — Serpu-hovskojs teica. — Diplomāts, mākslinieks, lūk, pēc kā tu izskaties.

— Jā, atgriezies mājās, es tūliņ uzvilku fraku, — Vronskis atbildēja, smaidīdams un lēni izņemdams tālskati.

— Jā, šai ziņā gan man jāatzīstas, ka es tevi apskaužu. Kad es atgriežos no ārzemēm un uzģērbju šo, — viņš pieskārās uzplečiem, — man kļūst žēl brīvības.

Serpuhovskojs jau sen bija atmetis ar roku Vronska dienesta karjerai, taču mīlēja draugu tāpat kā agrāk un tagad bija jo sevišķi laipns pret viņu.

— 2ēl, ka tu nokavēji pirmo cēlienu.

Vronskis, pa ausu galam klausīdamies, virzīja tālskati apkārt zālei un beletāžai, aplūkodams ložas. Blakus dāmai ar austrumniecisku galvas apsēju un plikpaurim vecītim, kas nikni mirkšķināja tālskata acī, Vronskis pēkšņi ieraudzīja Annas galvu, lepnu, pārsteidzoši skaistu un smaidošu mežģīņu ietvarā. Viņa bija piektajā partera ložā, divdesmit soļu attālumā no viņa. Tā sēdēja pašā priekšā un, mazliet pagriezusies atpakaļ, kaut ko teica Jašvinam. Viņas galvas staltā kustība virs skaistajiem un platajiem pleciem, apvaldīti liesmainais acu mirdzums un visas sejas starojums Vronskim atgādināja Annu gluži tādu, kādu tas viņu bija redzējis ballē Maskavā. Taču tagad viņš gluži citādi uztvēra šo skaistumu. Viņa jūtās pret Annu tagad nebija nekā noslēpumaina, tādēļ viņas skaistums, kaut arī tas valdzināja Vronski vēl vairāk nekā toreiz, reizē tomēr arī aizvainoja viņu. Anna neskatījās uz Vronska pusi, tomēr viņš juta, ka tā viņu jau redz.

Kad Vronskis atkal pavirzīja tālskati uz to pusi, viņš ievēroja, ka kņaze Varvara ir dīvaini nosarkusi, nedabiski smejas un nemitīgi atskatās uz blakus ložu; turpretim Anna, salikusi vēdekli, viegli dauzīdama ar to

pa sarkano samtu, skatās kaut kur uz priekšu, bet neredz un, acīm redzot, negrib redzēt to, kas notiek blakus ložā. Jašvina sejā ir tāda izteiksme, kāda viņam redzama brīžos, kad viņš paspēlē. Saraucis pieri, viņš arvien dziļāk un dziļāk vista mutē savu kreiso ūsu un šķielē uz to pašu blakus ložu.

Sājā ložā pa kreisi bija Kartasovi. Vronskis tos pazina un zināja, ka arī Anna viņus pazīst. Kartasova, sīka, kalsna sieviete, stāvēja savā ložā un, pagriezusi Annai muguru, ģērba uzmetni, ko tai sniedza vīrs. Viņas seja bija bāla un nikna, un viņa kaut ko uzbudinātā balsī runāja. Kartasovs, resns, plikpaurains kungs, nemitīgi atskatījās uz Annu, pūlēdamies sievu nomierināt. Kad sieva izgāja, vīrs vēl ilgi kavējās, meklēdams ar acīm Annas skatienu un, kā redzams, vēlēdamies tai palocīties. Bet Anna, šķiet, tīši to neievēroja un, pagriezusies atpakaļ, kaut ko stāstīja Jašvinam, kurš bija noliecis pie viņas savu īsi apcirpto galvu. Kartasovs izgāja nepalocījies, un loža palika tukša.

Vronskis nesaprata, kas īsti noticis starp Kartaso-viem un Annu, taču saprata, ka noticis kaut kas tāds, kas Annu pazemo. Viņš to noprata gan no visa redzētā, gan visvairāk no Annas sejas, jo vēroja, ka viņa saņēmusi pēdējos spēkus, lai līdz galam izturētu uzsākto lomu. Un šis ārējā miera tēlojums viņai izdevās spoži. Kas nepazina viņu un viņas aprindas, nebija dzirdējis daudzos sieviešu līdzjūtības, sašutuma un izbrīna saucienus, ka viņa atļāvusies parādīties sabiedrībā un parādīties tik uzkrītoši savās mežģīnēs un savā skaistumā, tas priecājās par šās sievietes daiļumu un mieru un nevarēja pat nojaust, ka viņa jūtas kā cilvēks, kas piesiets pie kauna staba.

Noprazdams, ka kaut kas noticis, bet nezinādams, kas īsti, Vronskis jutās ļoti satraukts un devās uz brāļa ložu, cerēdams kaut ko noskaidrot. Tīši izvēlējies Annas ložai pretējo partera eju, viņš iziedams sadūrās ar savu bijušo pulka komandieri, kas sarunājās ar diviem paziņām. Vronskis dzirdēja pieminam Kareņinu vārdu un ievēroja, ka pulka komandieris pasteidzās skaļi nosaukt Vronska vārdu, zīmīgi paskatīdamies uz runātājiem.

— Ā, Vronskis! Kad tad apciemosi pulku? Bez dzīrēm

mēs tevi vaļā nelaidīsim. Tu esi pats īstākais mūsējais, — pulka komandieris teica.

— Ļoti žēl, bet neiznāks laika, jāatliek uz citu reizi, — Vronskis atbildēja un steidzās pa kāpnēm augšup uz brāļa ložu.

Vecā grāfiene, Vronska māte, ar saviem liekajiem tēraudkrāsas matiem sēdēja brāļa ložā. Varju kopā ar kņazi Sorokinu viņš sastapa jau beletāžas gaitenī.

Aizvadījusi kņazi Sorokinu pie mātes, Varja sniedza svainim roku un tūdaļ sāka runāt par to, kas Vronski visvairāk interesēja. Viņa bija tik satraukta, kādu tas viņu retu reizi bija redzējis.

— Es uzskatu, ka tas ir zemiski un riebīgi un madame Kartasovai nebija nekādu tiesību. Madame Ka-reņina ... — viņa turpināja.

— Kas tad noticis? Es nekā nezinu.

— Kā? Vai tad tu nedzirdēji?

— Tu saproti, ka es pēdējais par to uzzinu.

— Vai var būt vēl ļaunāks radījums nekā šī Kar-tasova?

— Jā, bet ko tad viņa izdarījusi?

— Man virs izstāstīja... Viņa apvainojusi Annu Kareņinu. Kartasovas vīrs sācis pār ložas malu ar Annu sarunāties, un Kartasova vīru sarājusi. Stāsta, ka viņa skaļi pateikusi kaut ko apvainojošu un izgājusi ārā.

— Grāf, jūsu maman jūs sauc, — kņaze Sorokina teica, pavērusi ložas durvis.

— Bet es visu laiku tevi gaidu, — māte viņam teica, zobgalīgi smaidot. — Tu vairs nekur neesi sastopams.

Dēls manīja, ka viņa nespēj novaldīt prieka smaidu.

— Sveika, mamanl Es nācu tieši pie jums, — viņš vēsi teica.

— Kāpēc tad tu neej faire la cour ā madame Ķare-nine*? — viņa piebilda, kad kņaze Sorokina bija pagājusi sānis. — Elle fait sensation. On oublie la Patli pour elle.[12] [13]

— Maman, es jūs lūdzu nerunāt ar mani par šo tematu, — saraucis pieri, viņš atbildēja.

— Es runāju to, ko runā visi.

Vronskis neko neatbildēja un, pateicis dažus vārdus kņazei Sorokinai, gāja 'projām. Durvīs viņš sastapa brāli.

— Ā, Aleksejs! — brālis iesaucās. — Cik riebīgi! Muļķe, vairāk nekas... Es tikko gribēju iet pie viņas. Iesim kopā!

Vronskis neklausījās brālī. Ātriem soļiem viņš devās lejā: viņš juta, ka viņam kaut kas jādara, bet nezināja, kas. Vronski pārņēma sašutums par to, ka Anna nostādījusi sevi un viņu tik neveiklā stāvoklī, un reizē tirdīja žēlums pret Annu par tās ciešanām. Viņš nogāja lejā parterā un devās tieši uz Annas ložu. Tur stāvēja Stremovs un sarunājās ar Annu:

— Tenoru vairs nav. Le moule en est brisé.[14]

Vronskis palocījās Annai un apstājās, sasveicinādamies ar Stremovu.

— Jūs, liekas, atbraucāt vēlu un nedzirdējāt labāko āriju, — Anna Vronskim teica, ar smīnu, kā tam šķita, viņā paskatīdamās.

— Esmu vājš vērtētājs, — viņš atbildēja, stingri Annā lūkodamies.

— Tāpat kā kņazs Jašvins, — tā smaidot teica, — viņam liekas, ka Patti dziedot pārāk skaļi.

Pateicos jums, — viņa sacīja, paņemdama mazajā, gara cimdā tērptajā rokā Vronska pacelto programmu, un pēkšņi šai mirklī viņas daiļā seja ietrīsējās. Viņa piecēlās un iegāja dziļāk ložā.

Nākamā cēliena laikā, ievērojis, ka viņas loža paliek tukša, Vronskis, saceldams apklusušajā zālē protestējošus šņācienus, līdz ar pirmajām kavatīnas skaņām izgāja no partera un brauca mājup.

Anna jau bija mājās. Kad Vronskis pie viņas iegāja, viņa vientuļi sēdēja vēl tai pašā tērpā, kā pārnākusi no teātra. Viņa bija apsēdusies tuvākajā atzveltnes krēslā turpat pie sienas un lūkojās kaut kur uz priekšu. Viņa paskatījās Vronskī un tūdaļ atkal sastinga savā līdzšinējā pozā.

— Anna, — viņš sacīja.

— Tu, tu esi pie visa vainīgs! — viņa ar izmisuma un dusmu asarām balsī iesaucās pieceldamās.

— Es taču lūdzu, es tevi ļoti lūdzu nebraukt. Es zināju, ka tev būs nepatīkami...

— Nepatīkami! — viņa iesaucās. — Šausmīgi! Kamēr vien dzīvošu, nekad to neaizmirsīšu. Viņa teica, ka esot negods sēdēt man blakus.

— Tie ir muļķīgas sievietes vārdi, — viņš sacīja, — bet kādēļ tad vajadzēja riskēt, mest izaicinājumu ...

— Es ienīstu tavu mieru. Tu nedrīkstēji mani tiktāl novest. Ja tu mani mīlētu ...

— Anna! Kāds tam sakars ar manu mīlestību ...

— Jā, ja tu mani mīlētu tā kā es tevi, ja tu ciestu tā, kā es ciešu... — Anna, ar baiļu izteiksmi viņā lūkodamās, sacīja.

Vronskim bija viņas žēl un tomēr bija ari jādusmo-jas. Taču viņš atkal un atkal sacija, ka viņu mīlot, jo redzēja, ka tagad vienīgi tas spēj viņu nomierināt, un neizteica viņai pārmetumus vārdos, kaut gan savā sirdi pārmeta.

Un visus mīlas apliecinājumus, kas viņam šķita tik nodrāzti, ka bija neveikli tos pat izrunāt, viņa alkani tvēra un pamazām nomierinājās. Otrā dienā pēc šā notikuma, pilnīgi izlīguši, viņi aizbrauca uz laukiem.

SESTĀ DAĻA

,

I

Darja Aleksandrovna ar bērniem pavadīja vasaru Pokrovas muižā pie savas māsas Kitijas Levi-nas. Darjas Aleksandrovnas pašas muižā dzīvojamā ēka bija galīgi sabrukusi, un Levins ar sievu pierunāja Dolliju pavadīt vasaru pie viņiem. Stepans Arkadjičs ar lielu prieku atbalstīja šādu atrisinājumu. Viņš teicās ļoti nožēlojam, ka dienests viņam neļaujot pavadīt vasaru kopā ar ģimeni laukos, ka tā viņam būtu bijusi lielākā laime, un, palicis Maskavā, paretam atbrauca uz laukiem uz vienu vai divām dienām. Bez Oblonsku ģimenes ar visiem bērniem un audzinātāju šai vasarā pie Leviniem ciemojās ari vecā kņaziene, kas uzskatīja par savu pienākumu palīdzēt vēl nepiedzīvojušai meitai, kura atradās tādā stāvokli. Bez tam arī Vareņka, Kitijas draudzene no ārzemju ceļojuma laikiem, bija turējusi vārdu, ka apciemošot Kitiju, kad tā apprecēšoties, un tagad viesojās pie savas draudzenes. Tie visi bija Levina sievas radi un draugi. Un, kaut gan viņš visus tos milēja, viņam tomēr bija mazliet žēl sava leviniskā miera un kārtības, ko nomāca šie «Sčer-backu elementa» uzplūdi, kā viņš sev mēdza sacīt. No viņa radiniekiem šai vasarā ciemojās vienīgi Sergejs Ivanovičs, taču ari tas nebija Levinu, bet gan Kozni-Ševu tipa cilvēks, tātad leviniskais gars tika pilnīgi iznīcināts.

Levina mājā, kas ilgus gadus bija stāvējusi tik tukša, tagad bija aizņemtas gandrīz visas istabas, un vecajai kņazienei gandrīz katru dienu, sēžoties pie galda, nācās visus pārskaitīt un trīspadsmito mazdēlu vai mazmeitu sēdināt pie atsevišķa galdiņa. Un arī Kitijai, kas cītīgi nopūlējās saimniecībā, nebija mazums rūpju ar vistu, tītaru un pīļu pirkšanu, jo, ņemot vērā bērnu un ciemiņu vasarīgo ēstgribu, putnu tika patērēts ļoti daudz.

Visa ģimene sēdēja pie pusdienu galda. Dollijas bērni kopā ar audzinātāju un Vareņku gudroja, uz kurieni doties sēņot. Sergejs Ivanovičs, kuru visi viesi viņa gudrības un plašās izglītības dēļ ļoti cienīja un gandrīz vai pielūdza, sacēla visos izbrīnu, iejaukdamies sarunā par sēnēm.

— Ņemiet līdzi arī mani! Man ļoti patīk sēņot, — viņš sacīja, lūkodamies Vareņkā. — Es atzīstu, ka tā ir ļoti laba nodarbība.

— Protams, mēs būsim ļoti priecīgi, — Varcņka nosarkusi atbildēja. Kitija nozīmīgi saskatījās ar Dol-liju, Gudrā un augsti mācītā Sergeja Ivanoviča priekšlikums doties sēņot kopā ar Vareņku apstiprināja dažas Kitijas aizdomas, kas viņai pēdējā laikā nelika miera. Kitija pasteidzās uzsākt sarunu ar māti, lai viņas skatiens paliktu neievērots. Pēc pusdienām Sergejs Ivanovičs apsēdās ar savu kafijas tasi viesistabā pie loga, turpinot uzsākto sarunu ar brāli, un šad tad palūkojās uz durvīm, pa kurām vajadzēja iznākt bērniem, kas posās sēņošanai. Levins apsēdās blakus brālim uz palodzes.

Kitija stāvēja līdzās vīram, acīm redzot, gaidīdama, kad beigsies saruna, kas viņu neinteresēja, lai kaut ko tam pateiktu.

— Tu esi daudzējādā ziņā pārvērties kopš tā laika, kad apprecējies, un uz labo pusi, — Sergejs Ivanovičs sacīja, uzsmaidīdams Kitijai un, kā redzams, maz interesēdamies par aizsākto sarunu, bet palikdams uzticīgs savai kaislībai — aizstāvēt visparadoksālākās domas.

— Katja, tev nav labi stāvēt kājās, — vīrs Kitijai teica, piebīdīdams viņai krēslu un zīmīgi viņā paskatīdamies.

— Nu jā, nav jau vairs arī vaļas, — Sergejs Ivanovičs piebilda, redzot ieskrienam bērnus.

Visiem pa priekšu sāniski, lēkšus savās uzspīlētajās zeķēs, kurvīti un Sergeja Ivanoviča platmali vicinādama, tieši uz viņu skrēja Taņa.

Droši pieskrējusi Sergejam Ivanovičam klāt un tēva skaistajām acīm tik līdzīgās acis zibsnīdama, Taņa sniedza Sergejam Ivanovičam viņa platmali, izlikdamās, it kā gribētu to uzlikt viņam galvā, bet ar biklu un maigu smaidu mīkstināja savu pārdrošību.

— Vareņka gaida, — viņa teica, uzmanīgi uzlikdama Sergejam Ivanovičam platmali galvā, jo no viņa smaida bija nopratusi, ka to drīkst darīt.

Vareņka stāvēja durvīs, pārģērbusies dzeltenā katūna tērpā un apsējusi galvu ar baltu lakatiņu.

— Eju, eju, Varvara Andrejevna,-— Sergejs Ivano-vičs sauca, izdzēra pēdējo kafijas malku un bāza kabatās mutautu un cigāru etviju.

— Vai nav jauka mana Vareņka? Ko? — Kitija vīram teica, tikko Sergejs Ivanovičs bija piecēlies. Viņa sacīja to tik skaļi, ka Sergejs Ivanovičs varēja dzirdēt šos vārdus, ko viņa, acīm redzot, bija arī gribējusi. — Un cik viņa skaista, cildeni skaista! Vareņka! — Kitija skaļi sauca. — Vai jūs būsiet dzirnavu mežā? Mēs pie jums aizbrauksim.

— Tu galīgi aizmirsti savu stāvokli, Kitij, — vecā kņaziene sacīja, steidzīgi ienākdama pa durvīm. — Tu nedrīksti tā kliegt.

Vareņka, izdzirdusi Kitijas saucienu un viņas mātes rājienu, ātriem, viegliem soļiem pienāca Kitijai klāt. Kustību straujums, sārtums, kas sedza viņas možo seju, — viss liecināja, ka viņas dvēselē norisinās kaut kas neparasts. Kitija zināja, kas ir šis neparastais, un uzmanīgi vēroja Vareņku. Tagad viņa bija pasaukusi Vareņku tikai tāpēc, lai klusībā svētītu viņu tam svarīgajam notikumam, kādam, pēc Kitijas domām, bija jānorisinās šai pēcpusdienā mežā.

— Vareņka, es būšu ļoti laimīga, ja kaut kas notiks, — viņa čukstēja, to noskūpstīdama.

— Vai jūs nenāksiet mums līdzi? — Vareņka apmulsusi jautāja Levinam, izlikdamās, ka nav dzirdējusi, ko Kitija tai saka.

— Es iešu, bet tikai līdz piedarbam, es palikšu tur.

— Nu, kāds tev tur prieks? — Kitija teica.

— Jāapskatās un jāpieraksta jaunās ores, — Levins atbildēja. — Un kur tu būsi?

— Uz terases.

II

Uz terases bija sapulcējusies visa sieviešu sabiedrība. Viņām jau vispār patika pēcpusdienās tur pasēdēt, bet šodien viņām turklāt bija arī nodarbošanās. Bez drēbīšu šūšanas un tinamo jostu adīšanas, ar ko bija nodarbinātas visas, šodien tur tika gatavots ievārījums pēc Agafjai Mihailovnai gluži jaunas metodes — bez ūdens pieliešanas. So jauno metodi ieviesa Kitija, jo bija mācījusies to savās mājās. Agafja Mihailovna, kurai šis uzdevums bija uzticēts agrākajos gados, domāja, ka viss, kas Levinu namā darīts, nekad nevar būt darīts slikti, tāpēc dārza un meža zemenēm tomēr pielēja ūdeni, apgalvodama, ka citādi neesot iespējams; viņu pie šā pārkāpuma notvēra, un tagad avenes tika vārītas visu klātbūtnē, lai Agafju Mihailovnu pārliecinātu, ka arī bez ūdens iznāk labs ievārījums.

Agafja Mihailovna ar pietvīkušu un sarūgtinātu seju, izjukušiem matiem un līdz elkoņiem kailām, kalsnām rokām lokveidīgi kustināja vārāmo trauku virs trijkāja, kas bija kvēlojošu ogļu pilns, un drūmi skatījās uz avenēm, no visas sirds vēlēdamās, lai tās sastingtu un neizvārītos. Kņaziene, juzdama, ka Agafjas Mihailov-nas dusmām jābūt vērstām pret viņu, galveno padomdevēju aveņu vārīšanā, izlikās, ka ir nodarbināta ar gluži ko citu un par avenēm nemaz neinteresējas; viņa runāja par dažādām blakus lietām, taču allaž pašķielēja uz trijkāja pusi.

— Es savām kalponēm vienmēr pati iepērku kleitu audumu izpārdošanā, — kņaziene teica, turpinot sākto sarunu... — Mīļa, vai tagad nevajadzētu nosmelt putas? — viņa piebilda, vērsdamās pie Agafjas Mihailov-nas.

— Tas nemaz nav jādara tev pašai, un ir taču karsti, — viņa apturēja Kitiju.

— Es nosmalstīšu, — Dollija teica un piecēlusies sāka uzmanīgi smalstīt ar karoti putojošo ievārījuma virskārtu, paretam nokratīdama pielipumu no karotes uz šķīvja, tam viegli piedauzot; šķīvis jau bija izraibināts daudzkrāsainiem — zeltaini sārtiem putu un sarkaniem sīrupa plankumiem. «Kā viņi to laizīs pie tējas!» viņa domāja par saviem bērniem, atcerēdamās, kā pati bērnu dienās brīnījusies, ka pieaugušie neēd pašu garšīgāko — putas. — Stiva teic, ka daudz labāk esot izsniegt naudā, — Dollija reizē ar smalstīšanu turpināja aizsākto interesanto sarunu, kā vislabāk apdāvināt kalpotājus, — bet...

— Kā nu var naudā! — kņaziene un Kitija abas vienā balsī iesaucās. — Dāvināšana viņiem patīk.

— Es, piemēram, pagājušajā gadā nopirku mūsu Matrjonai Semjonovnai ne jau poplīnu, bet kaut ko līdzīgu, — kņaziene teica.

— Es atceros, viņa jūsu dzimšanas dienā to bija uzģērbusi.

— Ļoti jauks musturiņš; tik vienkāršs un glīts. Es pat sev tādu būtu šuvusi, ja viņai tāds jau nebūtu. Apmēram tāds kā Vareņkai. Tik jauks un lēts.

— Tagad, liekas, ir gatavs, — Dollija sacīja, pasmelto sīrupu tecinādama no karotes.

— Kad sāk saiet kliņģerīšos, tad ir gatavs. Pavāriet vēl, Agafja Mihailovna!

— Tās mušas! — Agafja Mihailovna dusmīgi iesaucās. — Tāds pats vien būs, — viņa piebilda.

— Ai, cik viņš jauks, neaizbaidiet viņu! — Kitija negaidot iesaucās, skatīdamās uz zvirbuli, kas bija nometies uz margām un, apgriezis otrādi aveņu ogas kātiņu, sāka to knābāt.

— Jā, bet tu gan labāk turies tālāk no trijkāja! — māte sacīja.

— A propos par Vareņku,[15] — Kitija teica franciski, kā viņas visu laiku runāja, lai Agafja Mihailovna nesaprastu. — Jūs zināt, maman, nezin kāpēc taisni Šodien es gaidu, ka tas izšķirsies. Jūs saprotat, kas? Cik tas gan būtu labi!

— Varen veikla saprecinātajai — Dollija iesaucās. — Cik viņa uzmanīgi un veikli saved tos kopā ...

— Nē, maman, sakiet, ko jūs domājat!

— Kas tur ko domāt? Viņš (ar viņš bija domāts Sergejs Ivanovičs) vienmēr ir varējis taisīt visspožāko partiju visā Krievijā; tagad viņš vairs nav tik jauns, un tomēr, es zinu — pie viņa arī tagad labprāt ietu daudzas ... Viņa ir ļoti laba, bet viņš varētu ...

— Nē, jūs saprotat, māmiņ, kāpēc ne viņam, ne viņai nevar izdomāt neko labāku. Pirmkārt, viņa ir ļoti jauka! — Kitija teica, noliekdama vienu pirkstu.

— Viņa tam ļoti patīk, tas ir tiesa, — Dollija apliecināja.

— Tālāk — viņam ir tāds stāvoklis sabiedrībā, ka nemaz nav vajadzīgs ne sievas īpašums, ne viņas stāvoklis sabiedrībā. Viņam vajadzīgs tikai viens — laba, mīļa un mierīga sieva.

— Jā, ar viņu jau nu gan var justies mierīgs, — Dollija apliecināja.

— Treškārt, lai viņa to mīlētu. Un tas ir... Es gribēju sacīt — tas būtu tik labi!... Es gaidu, ka viņi pārnāks no meža un viss noskaidrosies. Es tūlīt no acīm redzēšu. Es tā priecātos! Kā tu domā, Dollij?

— Bet neuztraucies taču! Tu nemaz nedrīksti uztraukties, — māte sacīja.

— Bet es taču neuztraucos, māmiņ. Man liekas, ka šodien viņš to bildinās.

— Ak, tas ir tik savādi, kā un kad vīrietis sievieti bildina... Ir it kā kāda siena, un pēkšņi tā tiek lauzta, — Dollija sacīja, domīgi smaidot un atceroties savu pagātni ar Stepanu Arkadjiču.

— Māmiņ, kā tētis jūs bildināja? — Kitija pēkšņi jautāja.

— Nekā sevišķa nebija, ļoti vienkārši, — kņaziene atbildēja, taču šīs atmiņas lika tās sejai iemirdzēties.

— Nē, bet kā? Jūs jau viņu mīlējāt, pirms jums ļāva runāt?

Kitija izjuta sevišķu baudu, jo tagad viņa par šiem sievietes dzīvē pašiem galvenajiem jautājumiem varēja runāt ar māti kā ar līdzīgu.

— Protams, mīlēju; viņš vairākkārt ciemojās pie mums uz laukiem.

— Bet kā tu izlēmi, māmiņ?

— Tu laikam domā, ka jūs esat izdomājušas kaut ko jaunu? Arvien notiek tāpat: tika izlemts ar acīm, ar Smaidiem ...

— To nu gan jūs labi pateicāt, māmiņ! Tieši ar acīm un Smaidiem, — Dollija apliecināja.

— Bet kādus vārdus viņš teica?

— Un kādus Kostja teica tev?

— Viņš rakstīja ar krītu. Tas bija apbrīnojami... Cik tas man liekas jau sen! — viņa teica.

Un trīs sievietes nogrima domās par vienu un to pašu. Kitija pirmā pārtrauca klusumu. Viņa atcerējās visu pēdējo ziemu pirms apprecēšanās un savu aizraušanos ar Vronski.

— Vienīgais... Vareņkas pirmā mīlestība, — viņa sacīja, dabiskā domu secībā to atcerējusies. — Es jau gribēju kaut kā Sergejam Ivanovičam izstāstīt, sagatavot viņu. Viņi, visi vīrieši, — viņa piebilda, — ir šausmīgi greizsirdīgi uz mūsu pagātni.

— Ne jau visi, — Dollija teica. — Tu spried pēc sava vīra. Viņš vēl līdz šim laikam mokās, atcerēdamies Vronski. Jā? Vai nav liesa?

— Tiesa, — domīgi, ar acīm vien smaidot, Kitija atbildēja.

— Es tikai nesaprotu, — kņaziene sāka aizstāvēt savu meitas uzmanītājas godu, — kāda gan tava pagātne varētu viņu uztraukt? Ka Vronskis par tevi interesējās? Tas gadās ar katru meiteni.

— Nu, par to mēs nemaz nerunājam, — nosarkusi Kitija teica.

— Nē, atvaino, — māte turpināja, — un tu taču pati man negribēji ļaut izrunāties ar Vronski. Atceries?

— Ak, māmiņ! — Kitija ar sāpju izteiksmi sejā iesaucās.

— Tagad jūs neesat novaldāmas... Tavas attiecības arī nevarēja aiziet tālāk, nekā pieklājas. Es pati viņu būtu uzaicinājusi. Bet tev, mana sirds, neder uztraukties. Lūdzu, atceries to un nomierinies!

— Esmu pilnīgi mierīga, maman.

— Cik laimīgi toreiz Kitijai gadījās, ka atbrauca Anna, — Dollija sacīja, — un cik nelaimīgi viņai. Ja, tieši otrādi, — viņa piebilda, savas domas pārsteigta. — Pavisam otrādi! Es bieži par viņu domāju.

— Ir gan par ko domāt! Riebīga, ļauna sieviete bez sirds, — māte teica, nevarēdama aizmirst, ka Kitija nav izgājusi pie Vronska, bet pie Levina.

— Vai jums kāds prieks par to runāt, — Kitija ar nepatiku teica. — Es par to nedomāju un negribu domāt... Un negribu domāt, — viņa atkārtoja, ieklausīdamās pazīstamajos vira soļos uz terases kāpnēm.

— Par ko tu negribi domāt? — Levins jautāja, uznākdams terasē.

Taču neviens viņam neatbildēja, un viņš jautājumu neatkārtoja.

— Ļoti žēl, ka esmu iztraucējis jūsu sieviešu valstību, — viņš sacīja, visas aplūkodams un mazliet aizskarts, jo saprata, ka te runāts par kaut ko tādu, par ko nerunātu, viņam klātesot.

Uz mirkli viņš sajuta, ka ir neapmierināts, tāpat kā Agafja Mihailovna, — neapmierināts par to, ka vāra avenes bez ūdens, un vispār — par Sčerbacku svešo ietekmi. Tomēr viņš pasmaidīja un'piegāja Kitijai klāt.

— Nu, kā ir? — viņš vaicāja, uzrunādams viņu ar to pašu zīmīgo izteiksmi, kādā tagad visi ar Kitiju runāja.

— Nekas, ļoti labi, — Kitija smaidot teica, — un kā tev gāja?

— Ores labas; var iekraut trīsreiz vairāk nekā ratos. Tātad var braukt pēc bērniem? Es liku iejūgt.

— Ko, vai tu gribi Kitiju sēdināt līnijratos? — māte ar pārmetumu teica.

— Bet brauks taču soļiem, kņazien.

Levins nekad nesauca kņazieni par maman, kā to dara znoti, un kņazienei tas nepatikā. Bet Levins, kaut gan viņš kņazieni ļoti mīlēja un cienīja, nespēja viņu tā uzrunāt, juzdams, ka tad zaimotu savas jūtas pret savu mirušo māti.

— Brauciet mums līdzi, maman\ — Kitija teica.

— Negribu skatīties jūsu trakumos.

— Tad es iešu kājām. Man taču tas veselīgi. — Kitija piecēlās, piegāja vīram klāt un saņēma to pie rokas.

— Veselīgi, bet ar mēru, — kņaziene sacīja.

— Nu, Agafja Mihailovna, vai ievārījums gatavs? — Levins vaicāja, uzsmaidīdams Agafjai AAihailovnai un.

gribēdams to uzjautrināt. — Vai ir labs pēc jaunās receptes?

— Laikam jau labs. Pēc mūsu prāta — pārvārīts.

— Tad jau vēl labāk, Agafja Mihailovna, nesaskābs, citādi mums Iedus jau tagad izkusis, nav kur glabāt, — Kitija teica, tūdaj sapratusi vīra nolūku un uzrunādama vecenīti tādā pašā noskaņā. — Toties visi jūsu sālījumi tik garšīgi, ka māte saka *— nekur tādus neesot ēdusi, — viņa piebilda, smaidīdama un sakārtodama vecenītei galvas lakatiņu.

Agafja Mihailovna dusmīgi paskatījās Kitijā.

— Jūs, kundze, mani nemieriniet. Man pietiek ar to vien, ka paskatos uz jums un uz viņu: tas mans prieks, — viņa sacīja, un šī vienkāršā izteiksme — uz viņu, nevis uz kungu — Kitiju aizkustināja.

— Brauciet mums līdzi sēņot, jūs mums parādīsiet labākās vietas! — Agafja Mihailovna pasmaidīja un pašūpoja galvu, it kā sacīdama: «Gan gribētu uz jums dusmoties, bet nespēju.»

— Dariet, lūdzu, tā, kā es jums ieteicu, — vecā kņaziene sacīja, — uzlieciet virs ievārījuma papīrīti un saslapiniet to ar rumu, tad arī bez ledus nekad nepelēs.

III

Kitija jo sevišķi priecājās pavadīt brīdi divatā ar vīru, jo bija ievērojusi, ka sarūgtinājuma ēna pārslīdēja viņa kā spogulis jutīgajai sejai tai brīdī, kad viņš ienāca terasē un jautāja, par ko te runāts, un viņam neatbildēja.

Kad viņi devās kājām citiem pa priekšu un izgāja uz gludi iebrauktā, putekļainā, ar rudzu vārpām un graudiem nokaisītā ceļa, kur no mājas tie vairs nebija redzami, Kitija ciešāk atbalstījās pie vīra rokas un pie-kļāva to sev klāt. Viņš jau bija aizmirsis acumirklīgo sarūgtinājumu un tagad divatnē ar viņu, kad doma par viņas grūtniecību ne uz mirkli tam neizgāja no prāta, izbaudīja vēl gluži jauno un prieka pilno, no jutekliskas baudas gluži tīro tuvību mīļotai sievietei. Nebija nekā ko runāt, bet viņam gribējās dzirdēt tās balsi, tāpat kā gribējās redzēt viņas skatienu, jo grūtniecības laikā arī balss viņai bija pārmainījusies. Balsī, tāpat kā skatienā, bija maigums un nopietnība, līdzīga tai, kāda ir cilvēkiem, kam allaž visas domas saistītas pie kada iemīļota darba.

— Vai tā tu nepiekusīsi? Atbalsties drošāk! — viņš teica.

— Nē, es tik ļoti priecājos, ka man ir izdevība pabūt laiciņu ar tevi divatā, un man jāatzīstas, lai cik labi es jūtos ar viņiem kopā, tomēr žēl mūsu ziemas vakaru, ko vadījām divatā.

— Tad bija labi, bet tagad vēl labāk. Abējādi labi, — viņš teica, .piekļaudams tās roku.

— Vai zini, par ko mēs runājām, kad tu ienāci?

— Par ievārījumu?

— Jā, arī par ievārījumu; bet vēlāk par to, kā bildina.

— A! — Levins iesaucās, vairāk gan klausīdamies viņas balss skaņās nekā vārdos, ko viņa izrunāja, un visu laiku domādams par ceļu, kas tagad veda caur mežu, un vairīdamies no tām vietām, kur viņai varētu samisēties solis.

— Un par Sergeju Ivaniču un Vareņku ... Tu esi ievērojis? ... Es ļoti vēlētos, lai tā būtu, — viņa turpināja. — Ko tu par to domā? — Un viņa ieskatījās tam sejā.

— Es nezinu, ko domāt, — Levins smaidot atbildēja. — Sergejs šai ziņā man liekas ļoti dīvains. Es taču stāstīju...

— Jā, ka viņš bijis iemīlējies tai meitenē, kas vēlāk nomirusi...

— Tas notika tad, kad es vēl biju bērns; es to uzzināju no nostāstiem. Bet es atceros, kāds tolaik bija Sergejs. Apbrīnojami jauks. Kopš tā laika es arvien viņu novēroju attiecībās ar sievietēm: viņš ir laipns, dažas viņam patīk, taču jūtams, ka viņam tās ir tikai cilvēki, bet ne sievietes.

— Jā, bet tagad ar Vareņku... Liekas, kaut kas ir...

— Var jau būt, ka ir ... Bet viņš ir jāpazīst... Viņš ir īpatnējs, apbrīnojams cilvēks. Viņš dzīvo tikai garīgu dzīvi. Pārāk tīras un cēlas dvēseles cilvēks.

— Kā? Vai tad tas viņu pazemotu?

— Nē, bet viņš tik ļoti pieradis dzīvot tikai garīgu dzīvi, ka nespēj samierināties ar īstenību, un Vareņka tomēr ir īstenība.

Levins nu jau bija pieradis droši izsacīt savas domas, nepūlēdamies ietērpt tās pārāk rūpīgi apsvērtos vārdos; viņš zināja, ka šādos mīlas mirkļos kā pašlaik sieva jau no pusvārda sapratīs, ko viņš gribējis sacīt, un viņa patiešām saprata.

— Jā, bet Vareņkā jau nav šās īstenības — tā kā manī; es saprotu, ka mani viņš nekad neiemīlētu. Viņa visa ir tāda garīga ...

— Nē, nē, viņš tevi ļoti mīl, un man tas vienmēr ir tik patīkami, ka manējie tevi mīl...

— Jā, viņš ir labs pret mani, bet...

— Bet nav tā kā ar nelaiķi Nikolaju... jūs viens otru tik ļoti iemīlējāt, — Levins pabeidza viņas domu. — Kāpēc par to nerunāt? — viņš piebilda. — Es dažkārt sev pārmetu: beigsies ar to, ka aizmirsīsi. Bet bija gan šausmīgs un jauks cilvēks... Jā, par ko tad mēs runājām? — brīdi klusējis, Levins vaicāja.

— Tu teici, ka viņš nevarot iemīlēties, — pārtulkodama viņa domu savā izteiksmē, Kitija teica.

— Ne nu gluži tā, ka viņš nevarētu iemīlēties, — Levins smaidot sacīja, — bet viņam nav tās vājības, kas šādās lietās vajadzīga... Es allaž esmu viņu apskau-dis, un pat tagad, kad esmu tik laimīgs, es tomēr viņu apskaužu.

— Apskaud par to, ka viņš nevar iemīlēties?

— Es apskaužu par to, ka viņš ir labāks nekā es, — Levins smaidot teica. — Viņš nedzīvo sev. Visu savu dzīvi viņš pakļauj pienākumam. Tāpēc viņš vienmēr var būt mierīgs un apmierināts.

— Un tu? — Kitija ar mazliet zobgalīgu un mīlošu smaidu vaicāja.

Viņa nekādi nespētu vārdos izteikt savu domu gaitu, kas lika viņai smaidit; taču pēdējais secinājums bija tāds, ka viņas vīrs, kas tik ļoti jūsmo par savu brāli un sevi nostāda zemāk par viņu, nerunā no sirds. Kitija zināja, ka šās liekulības cēlonis ir mīlestība pret brāli, Levina pašpārmetumi, ka viņš ir tik pārlieku laimīgs, un it īpaši nemitīgā vēlēšanas kļūt labākam, — viņai tas Levinā patika, tāpēc viņa smaidīja.

— Un tu? Ar ko tad tu esi neapmierināts? — viņa ar to pašu smaidu vēl vaicāja.

Kitijas neticēšana, ka viņš ar sevi neapmierināts, Levinu iepriecināja, un viņš neapzinīgi skubināja, lai tā pasaka šās neticēšanas iemeslus.

— Esmu laimīgs, bet neapmierināts ar sevi... — viņš teica.

— Kā tad tu vari būt neapmierināts, ja esi laimīgs?

— Kā lai tev pasaka?... Savā sirdī nevēlos neko citu kā vienīgi to, lai tu nepakluptu. Ak, nevar taču tā lēkāt! — viņš partrauca savu domu, norādams Kitiju, kad tā pārāk strauji pavirzījās, pārkāpdama pār zaru, kas bija nokritis uz celiņa. — Bet, kad es pavēroju sevi un salīdzinu ar citiem, it īpaši ar brāli, es jūtu, ka esmu slikts.

— Kādā ziņā? — Kitija, arvien vēl tāpat smaidīdama, turpināja. — Vai tad arī tu nepūlies citu labā? Un tava pusmuiža, tava saimniecība, tava grāmata? ...

— Nē, es jūtu un it īpaši tagad: tu esi vainīga, — viņš teica, piespiezdams tās roku, — ka tas viss nav īsti. Es to daru tā — paviegli. Ja es spētu visu savu darbu iemīlēt tā, kā mīlu tevi... Bet pēdējā laikā es visu daru tā, it kā pildītu kādu skolas uzdevumu.

— Un ko tad tu teiksi par manu tēvu? — Kitija jautāja. — Vai tad ari viņš ir slikts, tāpēc ka nekā nav darījis vispārības labā?

— Viņš? Nē. Taču cilvēkam ir jābūt tik vienkāršam, skaidram un labsirdīgam, kāds ir tavs tēvs, bet vai es tāds esmu? Es neko nedaru un ciešu. Vainīga esi vienīgi tu. Kad vēl nebija tevis un nebija tā, — viņš sacīja, norādīdams ar skatienu uz viņas vidukli, un viņa saprata, — es visus savus spēkus ziedoju darbam, bet tagad nevaru, un mani moka sirdsapziņas pārmetumi; es visu pildu kā tādu uzdotu mācības gabalu, es izliekos ...

— Nu, bet vai tu gribētu tagad mainīties ar Sergeju Ivaniču? — Kitija jautāja. — Vai tu gribētu strādāt vispārības labā, mīlēt savu uzdevumu, kā to dara viņš, un tikai?

— Protams, ne, — Lcvins teica. — Es tomēr esmu tik laimīgs, ka nekā vairs neapjēdzu. Un tu tiešām esi pārliecināta, ka šodien viņš lūgs Vareņkas roku? — Levins piebilda, bridi klusējis.

— Esmu un neesmu. Tikai es šausmīgi gribētu. Bet pagaidi! — Viņa pieliecās un noplūca ceļmalā augošas pīpenes ziedu. — Se, skaiti: bildinās, nebildinās, — Kitija teica, sniegdama Levinam ziedu.

— Bildinās, nebildinās, — Levins skaitīja, plūkdams baltās, slaidās ziedlapiņas.

— Nē, nē! — Kitija pēkšņi satvēra viņa roku, visu laiku satraukti sekojusi tā pirkstu kustībām. — Tu noplūci divas.

— Nu, toties mazā ziedlapiņa neskaitās, — Levins atbildēja, noplūkdams īsu, neizaugušu ziedlapiņu. — Lūk, arī linijrati mūs panākuši.

— Vai tu neesi nogurusi, Kitij? — kņaziene sauca.

— Nemaz.

— Sēdies vien, jo zirgi ir rāmi un iet soļiem.

Bet sēsties ratos vairs nebija vērts. Nu jau bija tuvu, un visi gaja kājām.

IV

Vareņka savā baltajā lakatiņā pār melnajiem matiem, bērnu ielenkta, labsirdīgi un jautri ar tiem darbodamās un acīm redzami satraukta par iespējamo izskaidrošanos ar vīrieti, kas tai patika, izskatījās ļoti pievilcīga. Sergejs Ivanovičs visur staigāja viņai līdzi, allaž un ar tīksmi viņā nolūkodamies. Skatoties Va-reņkā, viņam nāca prātā visi jaukie vārdi, ko tas no viņas bija dzirdējis, viss, ko labu viņš par Vareņku zināja, un Sergejs Ivanovičs arvien vairāk un vairāk apzinājās, ka tieksme, kādu tas pret viņu izjuta, ir pavisam sevišķa, tāda, ko viņš izbaudījis kādreiz sen, sen un tikai vienu reizi, agrā jaunibā. Prieks par viņas tuvību arvien auga un nonāca tiktāl, ka, pasniegdams Va-reņkai paša atrastu milzīgu bērzlapi ar uzliektām malām un tievu kātu, lai viņa šo sēni iemet savā grozā, viņš ieskatījās Vareņkai acīs un, pamanījis līksma satraukuma sārtumu, kas pārklāja viņas seju, pats apmulsa un klusēdams uzsmaidīja viņai ar tādu smaidu, kas pārāk daudz izteica.

«Ja tā,» viņš sev sacīja, «tad man ir jāapsver un jāizlemj, es nedrīkstu ļauties acumirkļa aizrautībai kā zēns.»

— Tagad iešu sēņot pilnīgi neatkarīgi no visiem pārējiem, citādi mani ieguvumi nav redzami, — viņš sacīja un, pamezdams mežmalu, kur viņi sēņoja mīkstajā zālītē starp vecajiem, klaidā augošajiem bērziem, devās dziļāk mežā — tur, kur starp baltajiem bērzu stumbriem iezīmējās pelēkie apšu stāvi un ēnainie lazdu krūmi. Nogājis soļus četrdesmit un iegriezies aiz segliņu krūma, kas stāvēja pilnā savu sārteno pērlīšu rotā, Sergejs Ivanovičs, zinādams, ka te viņš vairs nav redzams, apstājās. Visapkārt bija pilnīgs klusums. Tikai bērzu galotnēs, kas pacēlās tam pār galvu, nerimtīgi kā bišu spiets spindzēja mušas, un paretam šeit bija sadzirdamas bērnu balsis. Pēkšņi netālu no mežmalas atskanēja Vareņkas sulīgais alts, saucot Grišu, un prieka smaids apstaroja Sergeja Ivanoviča seju. Aptvēris, ka viņš smaida, Sergejs Ivanovičs neapmierināti pašūpoja galvu, ka nokļuvis šādā stāvoklī, un izņēma cigāru, lai iepīpētu. Viņš ilgi pūlējās, kamēr uzrāva sērkociņu pret bērza stumbru. Baltās tāss maigā virs-kārliņa lipa pie fosfora, un sērkociņi dzisa. Beidzot viens no tiem aizdegās, un smaržīgi cigāra dūmi platā un viļņainā vēdeklī sāka celties augšup pāri krūmam un aizvijās nokarenos bērza zaros. Sekodams ar skatienu dūmu plūsmai, Sergejs Ivanovičs lēnā solī sāka iet uz priekšu, pārdomādams savu stāvokli.

«Kāpēc gan ne?» viņš prātoja. «Ja tā būtu aizraušanās vai kaislība, ja es justu tikai šo tieksmi — šo savstarpējo tieksmi (es drīkstu to nosaukt par savstarpēju), bet zinātu, ka tā runā pretim visām manas dzīves ierašām, ja es justu, ka, ļaujoties šai tieksmei, kļūstu neuzticīgs savam dzīves mērķim un pienākumam... bet tā taču nav. Vienīgais iebildums, kādu es varu rast, ir tas, ka toreiz, kad zaudēju Marie, es sev sacīju, ka palikšu uzticīgs viņas piemiņai. Tas ir vienīgais iebildums, ko es varu celt pret savām jūtām... Tomēr tas ir svarīgs,» Sergejs Ivanovičs sev sacīja, reizē gan juzdams, ka viņa paša acīs šis iebildums nemaz nav svarīgs, tas tikai varētu citu acīs bojāt viņa dzejisko oreolu. «Bet bez šā iebilduma — lai es meklētu cik meklēdams — es neatradīšu nekādu citu argumentu pret savām jūtām. Pat tad, ja es vienīgi ar prātu izvēlētos, arī tad es nevarētu atrast labaku jaunavu.»

Viņš pūlējās atcerēties sievietes un jaunavas, kuras kādreiz pazinis, taču nevarēja atcerēties nevienu, kura apvienotu sevī tik lielā mērā visas īpašības, jā, tieši visas tās īpašības, kādas viņš, salti apsverot, būtu vēlējies redzēt savā sievā. Viņai vēl piemita neskarts jaunības svaigums un daiļums, taču viņa vairs nebija bērns un, ja mīlēja viņu, tad mīlēja apzinīgi, kā īsteni sievietei jāmīl: tas pirmkārt. Otrkārt: viņa bija ne vien tāla augstākās sabiedrības ļaunajai ietekmei, bet, acīm redzot, juta pretīgumu pret augstāko sabiedrību un tanī pašā laikā labi pazina šo sabiedrību, un viņai piemita visi labas sabiedrības sievietes paņēmieni, bez kuriem Sergejam Ivanovičam dzīvesbiedre nebija iedomājama. Treškārt: viņa bija reliģioza un nevis akli reliģioza un labdarīga kā bērns, kāda bija, piemēram, Kitija, bet visa viņas dzīve bija dibināta uz reliģisku pārliecību. Pat sīkumos Sergejs Ivanovičs viņā atrada visu to, ko būtu vēlējies redzēt savā sievā: viņa bija nabadzīga un vientuļa, tātad neievedīs vīra namā sev līdzi veselu baru radinieku un viņu iespaidu, kā tas bija gadījies Kitijai, bet par visu tai būs jāpateicas vīram, kādu stāvokli viņš allaž bija cerējis pieredzēt savā nākamajā ģimenes dzīvē. Un šī meitene, kas apvienoja sevī visas šīs īpašības, viņu mīlēja. Viņš bija atturīgs, taču nevarēja to nepamanīt. Un arī viņš meiteni mīlēja. Bija tikai viens iebildums — viņa gadi. Taču viņa dzimtā bija parasts ilgs mūžs, arī viņam vēl nebija neviena sirma mata, neviens nevarēja domāt, ka viņam jau četrdesmit, un viņš atcerējās Vareņkas piezīmi, ka tikai Krievijā ļaudis ar piecdesmit gadiem uzskatot sevi par večiem, bet Francijā piecdesmit gadus vecs vīrietis uzskatot sevi dans la force de l’âge', bet četrdesmit gadus vecs — un jeune homme^2. Taču ko gan nozīmē gadu skaits, ja sirdī viņš jutās tikpat jauns, kāds bijis pirms divdesmit gadiem? Vai tā nebija pati jaunība — šī jūsma, kas viņu pārņēma nākamajā mirklī, iznākot [16] [17] ar līkumu atkal mežmalā un ieraugot slīpo saules staru spožajā gaismā graciozo Vareņkas stāvu, kad viņa dzeltenā tērpā, ar groziņu rokā vieglā gaitā gāja garām vecā bērza stumbram un kad šis Vareņkas tēla iespaids saplūda kopā ar ainavu, kuras skaistums Sergeju Iva-noviču tik ļoti pārsteidza, — ar ieslīpiem saulstariem pārlieto, zeltaino auzu lauku, ar tālo, veco mežu tur aiz druvas, vietām jau rudens zeltītu un tālajā zilgmē gaistošu? Viņa sirds priekā sažņaudzās. Maiguma vilnis viņu pārņēma. Viņš sajuta, ka ir nolēmis. Vareņka, nule pieliekusies, lai nolauztu sēni, ar veiklu kustību piecēlās un atskatījās. Nometis cigāru, Sergejs Ivano-vičs apņēmīgiem soļiem devās pie viņas.

V

«Varvara Andrejevna, kad es vēl biju ļoti jauns, es sev izveidoju tās sievietes ideālu, kādu iemīlēšu un būšu laimīgs saukt par savu sievu. Esmu nodzīvojis ilgu mūžu un tikai tagad pirmoreiz jūsu personā sastopu to, ko esmu meklējis. Es jūs mīlu un piedāvāju jums savu roku.»

Sergejs Ivanovičs visu to sev pateica tai brīdī, kad bija jau desmit soļu no Vareņkas. Nometusies ceļos un sargādama ar rokām sēni no Grišas, viņa sauca maziņo Māšu.

— Šurp, šurp! Maziņas! Daudz! — savā tīkamajā krūšu balsī viņa sauca.

Ieraudzījusi pienākam Sergeju Ivanoviču, viņa pai nepiecēlās un palika tādā pašā stāvoklī; taču viss viņam pauda, ka tā jūt viņa tuvošanos un priecājas par to

— Nu, vai jūs kaut ko atradāt? — viņa vaicāja, pa vērsdama uz viņu savu skaisto, baltā lakata ietverto, rāmi smaidošo seju.

— Nevienas, — Sergejs Ivanovičs teica. — Un jūs?

Viņa tam neatbildēja, nodarbināta ar bērniem, kas

saskrēja apkārt.

— Vēl to — pie zara, — viņa norādīja mazajai Ma-šai uz sīku bērzlapīti, kuras sārtajā galviņā šķērsām iegriezusies sausa zālīte, jo sēne zem tās bija izspraukusies laukā. Vareņka piecēlās, kad Masa bija nolauzusi bērzlapīti, pāršķeldama to divās baltās daļās. — Tas man atgādina bērnību, — viņa piebilda, kopā ar Sergeju Ivanoviču attālinādamās no bērnu pulciņa.

Klusēdami viņi gāja blakus dažus sojus. Vareņka redzēja, ka viņš grib runāt; viņa noprata, par ko, un vai pamira prieka un baiļu satraukumā. Viņi jau bija aizgājuši tik tālu nost, ka neviens tos vairs nevarēja dzirdēt, taču viņš arvien vēl nesāka runāt. Vareņkai labāk likās klusēt. To, ko viņi viens otram gribēja sacīt, to pēc klusēšanas varētu izteikt vieglāk nekā tūlīt pēc sarunas par sēnēm; taču pretēji savai gribai, it kā nejauši Vareņka izteica:

— Tātad jūs nekā neatradāt? Bet tā jau ir, dziļāk mežā sēņu aizvien mazāk.

Sergejs Ivanovičs nopūtās un nekā neatbildēja. Viņš bija sarūgtināts, ka viņa sāk runāt par sēnēm. Viņš gribēja atvedināt Vareņku pie tās pirmajiem vārdiem, kad viņa ieteicās par savu bērnību; taču it kā gluži pretēji savai gribai, bridi klusējis, viņš piebilda pie viņas pēdējiem vārdiem:

— Es tikai esmu dzirdējis, ka baravikas augot lielāko tiesu mežmalās, kaut gan neprotu baraviku atšķirt no citām sēnēm.

Aizritēja vēl dažas minūtes, viņi aizgāja vēl tālāk no bērniem un bija gluži vieni. Vareņkai sirds dauzījās tik stipri, ka viņa sadzirdēja tās pukstus un juta, ka sarkst, bālē un atkal sarkst.

Kļūt par tāda cilvēka sievu kā Kozniševs — pēc pazemojošās dzīves pie Slāla kundzes — tai likās laimes kalngals. Turklāt viņa bija gandrīz pārliecināta, ka ir iemīlējusies Sergejā Ivanovičā. Un tūliņ tam visam vajadzēja izšķirties. Viņai kļuva baigi. Bailes bija, ka viņš pateiks, un bailes bija ari, ka viņš nepateiks.

Jāizskaidrojas bija vai nu tagad, vai nekad; to juta arī Sergejs Ivanovičs. Vareņka viss — gan skatiens, gan sārtums, gan nolaistās acis liecināja par sāpīgām gaidām. Sergejs Ivanovičs to redzēja, un viņam bija Va-reņkas žēl. Viņš pat sajuta, ka šaja brīdī neko nepateikt nozīmētu viņu apvainot. Viņš domās ātri atkārtoja visus pierādījumus, kas runaja par labu viņa lēmumam. Viņš klusībā atkārtoja ari vārdus, kādos gribēja izteikt savu priekšlikumu, taču šo vārdu vietā tam prātā iešāvās kāda gluži negaidīta doma, un viņš pēkšņi jautāja:

— Kāda tad ir starpība starp baraviku un bērzlapi?

Vareņkai uzbudinājumā trīsēja lūpas, kad tā atbildēja:

— Cepurītes izskatā nav gandrīz nekādas starpības, tikai kātiņā.

Un, tiklīdz bija izteikti šie vārdi, viņš un arī viņa tūdaļ saprata, ka viss pagalam, ka tas, ko te vajadzēja izsacīt, neliks izteikts, un viņu saviļņojums, kas nupat bija sasniedzis augstāko pakāpi, pamazām sāka no-plakt.

— Bērzlapes sakne atgādina divas dienas neskūta tumšmataina jaunekļa bārdu, — Sergejs Ivanovičs jau gluži mierīgi teica.

— Jā, tas ir tiesa, — Vareņka smaidot atbildēja, un viņu pastaigas virziens gluži neviļus mainījās. Viņi griezās atpakaļ pie bērniem. Vareņkai bija sāpīgi un kauns, taču tanī pašā laikā viņa juta arī atvieglojumu.

Atgriezies mājās un pārcilājis visus argumentus, Sergejs Ivanovičs atzina, ka spriedis nepareizi. Viņš nedrīkstēja kļūt neuzticīgs Marle piemiņai.

— Klusāk, bērni, klusāk! — Levins gluži ar dusmām uzsauca bērniem, aizstādamies sievai priekšā, lai pasargātu viņu, kad bērnu pūlītis ar prieka spiedzieniem drāzās viņiem pretim.

Līdzi bērniem no meža iznāca arī Sergejs Ivanovičs ar Vareņku. Kitijai nebija Vareņkai jājautā: no rāmās un mazliet kaunīgās izteiksmes viņu abu sejās Kitija saprata, ka tās plāni nav piepildījušies.

— Nu, kas ir? — vīrs tai vaicāja, kad viņi nāca mājās.

— Nekas neiznāk, — Kitija teica, smaidā un runas veidā atgādinādama tēvu, ko Levins jo bieži viņā ar prieku novēroja.

— Kā — neiznāk?

— Lūk, tā, — viņa teica, saņēmusi vīra roku, pacēlusi to sev pie mutes un pieskardamās tai ar neatvērtām lūpām. — Tā, kā arhierejam roku skūpsta.

— Kuram tad neiznāk? — viņš smiedamies jautāja.

— Abiem. Bet vajag, lūk, tā ...

— Zemnieki brauc...

— Nē, viņi neredzēja.

VI

Bērnu tējas laikā pieaugušie sēdēja balkonā un sarunājās tā, it kā nekas nebūtu noticis, lai gan visi, it īpaši Sergejs Ivanovičs un Vareņka |oti labi zināja, ka ir kas noticis, kaut arī negatīvs, taču ļoti svarīgs. Viņi abi jutās pilnīgi vienādi — apmēram tā, kā jūtas skolēns, kas nav izturējis pārbaudījumus un atstāts uz otru gadu tai pašā klasē vai arī uz visiem laikiem izslēgts no mācību iestādes. Arī visi klātesošie, nojauzdami, ka kaut kas noticis, raiti sarunājās par dažādām blakus lietām. Levins un Kitija šai vakarā jutās jo sevišķi laimīgi un mīlas pilni. Un, būdami savā mīlestībā laimīgi, viņi jutās it kā pretstats tiem, kuri vēlējušies to pašu, bet nav varējuši aizsniegt, — un viņi sajuta sirdsapziņas pārmetumus.

— Pieminiet manu vārdu: Alexandre neatbrauks, — vecā kņaziene teica.

Tovakar gaidīja no vilciena Stepanu Arkadjiču, un vecais kņazs bija rakstījis, ka varbūt arī viņš atbraukšot.

— Un es zinu, kāpēc, — kņaziene turpināja. — Viņš teic, ka jaunos sākumā vajagot atstāt vienus.

— Tētis jau tā mūs ir pametis. Mēs viņu sen neesam redzējuši, — Kitija sacīja. — Un vai tad mēs kādi jaunie? Mēs jau esam tik veci.

— Ja viņš neatbrauks, arī es no jums atvadīšos, bērni, — kņaziene ar skumju nopūtu sacīja.

— Bet kāpēc tad jūs, māmiņ! — abas meitas tai uzklupa.

— Tu padomā, kā viņam tagad klājas! Tagad taču...

Un vecās kņazienes balss pēkšņi pilnīgi negaidot

ietrīsējās. Meitas apklusa un saskatījās. «Maman arvien atrod, par ko skumt,» viņas ar šo skatienu teica. Viņas nezināja — lai cik labi kņazienei bija pie meitas, lai cik vajadzīga viņa te jutās, viņai tomēr bija sāpīgi

un skumji gan par sevi, gan par vīru jau kopš tā laika, kad viņi bija izprecinājuši savu pēdējo mīļo meitu un ģimenes ligzda bija palikusi tukša.

— Kas jums uz sirds, Agafja Mihailovna? — Kitija pēkšņi vaicāja Agafjai Mihailovnai, kas bija apstājusies ar noslēpumainu izskatu un dziļdomīgu seju.

— Par vakariņām.

— Nu, lūk, tas ir jauki, — Dollija teica, — tu ej rīkojies, bet es iešu pie Grišas, viņam jāatkārto uzdevums. Citādi viņš šodien nekā nav darījis.

— Tas ir mans pienākums! Nē, Dollij, es iešu, — pietrūcies kājās, Levins iesaucās.

Grišam, kas jau bija iestājies ģimnāzijā, vasaras brīvlaikā vajadzēja atkārtot mācības. Darja Aleksan-drovna jau Maskavā kopā ar dēlu bija mācījusies latīņu valodu un pēc atbraukšanas pie Leviniem uzlika sev par pienākumu kaut reizi dienā kopā ar zēnu atkārtot grūtākos aritmētikas un latīņu valodas uzdevumus. Levins pieteicās darīt to viņas vietā, bet māte, reiz noklausījusies Levina vadīto stundu un ievērojusi, ka viņš nedara tā, kā Maskavā darīja skolotājs, kas palīdzēja Grišam gatavot stundas, kaut arī pati jutās neveikli un centās Levinu neaizvainot, taču noteikti viņam pateica, ka uzdevumi esot jāatkārto pēc grāmatas tā, kā darījis skolotājs, un labāk jau viņa pati atkal to veikšot. Levins bija sašutis gan uz Stepanu Arkadjiču, ka tas savā vieglprātībā pats neseko dēla mācībām, bet atstāj šo lietu mātes ziņā, kura no tā nekā nesaprot, gan arī uz skolotājiem, ka tie bērnus slikti māca; taču svainei viņš apsolīja mācīt tā, kā viņa vēlas. Un viņš turpināja stundas ar Grišu ne vairs pēc savas metodes, bet pēc grāmatas, tāpēc strādāja bez patikas un bieži piemirsa noteikto stundu laiku. Tā bija gadījies arī šoreiz.

— Nē, es iešu, Dollij, tu sēdi vien! — viņš teica. — Mēs visu izdarīsim pēc kārtas, pēc grāmatas. Tikai tad, kad atbrauks Stiva, tad mēs dosimies medībās un izlaidīsim kādu stundu.

Un Levins gāja pie Grišas.

To pašu Vareņka sacīja Kitijai. Vareņka pat laimīgajā un labi iekārtotajā Levinu nainā prata būt noderīga.

— Vakariņas es pasūtīšu, bet jūs sēdiet, — viņa teica un piecēlās, lai ietu līdzi Agafjai Mihailovnai.

— Jā, jā, pareizi, cāļus neesot dabūjuši. Tad vajadzēs no mūsu pašu ... — Kitija sacīja.

— Mēs ar Agafju Mihailovnu izlemsim. — Un Va-reņka aizgāja tai līdzi.

— Cik mīļa meitenei — kņaziene teica.

•— Ne tikai mīļa, maman, bet tik jauka, kādu nekur nevar atrast.

— Tātad jūs šodien gaidāt Stepanu Arkadjicu? — Sergejs Ivanovičs jautāja, acīm redzot, nevēlēdamies turpināt sarunu par Vareņku. — Grūti atrast divus mazāk līdzīgus svaiņus, — viņš ar smalku smaidu teica.

— Viens kustīgs, dzīvo tikai sabiedrībā kā zivs ūdenī; otrs, mūsu Kostja, možs, ātrs, jūtīgs pret visu, bet, tiklīdz nokļūst sabiedrībā, tūdaļ sastingst vai arī sitas bez jēgas kā zivs uz sausuma.

— Jā, viņš ir ļoti vieglprātīgs, — kņaziene sacīja, pagriezusies pret Sergeju Ivanoviču. — Es jau gribēju tieši jūs lūgt ieskaidrot brālim, ka viņa (kņaziene norādīja uz Kitiju) nedrīkst palikt šeit, viņai katrā ziņā jābrauc uz Maskavu. Bet viņš sakās ataicināt no turienes dakteri...

— Maman, viņš darīs visu, viņš visādi ar mieru, — saīgusi, ka māte šādā lielā aicina par šķīrējtiesnesi Sergeju Ivanoviču, Kitija iejaucās.

Viņu sarunas laikā gatvē atskanēja zirgu sprauslāšana un riteņu čirkstēšana uz ceļa grants.

Dollija vēl nebija paguvusi piecelties, lai dotos pretim vīram, kad lejā pa tās istabas logu, kur Griša mācījās, nolēca Levins un izcēla arī Grišu.

— Tas ir Sliva! — Levins no balkona apakšas sauca.

— Mēs beidzām, Dollij, nebīsties! — viņš piebilda un, gluži kā zēns, metās skriešus pretim ekipāžai.

— fs, ea, id, eius, eius, eius•— Griša klaigāja, lēkādams pa gatvi.

— Un vēl viens! Laikam tēvs! — Levins sauca, apstājies gatves galā. — Kitij, nenāc pa stāvajām kāpnēm, ej apkārt!

Taču Levins bija maldījies, domādams, ka otrais [18]

atbraucējs ir vecais kņazs. Piegājis tuvāk ratiem, viņš ieraudzīja blakus Stepanam Arkadjičam nevis kņazu, bet skaistu, apaļīgu jaunu cilvēku ar skotu cepurīti galvā un garām lentām aiz pakauša. Tas bija Vaseņka Veslovskis, Sčerbacka brālēna dēls — spožs Pēterburgas un Maskavas jauneklis, «lielisks puisis un kaislīgs mednieks», kā Stepans Arkadjičs viņu stādīja priekšā

Nepavisam nesamulsdams par vilšanos, ko tas sagādājis, ierazdamies vecā kņaza vietā, Veslovskis jautri sasveicinājās ar Levinu, atgādināja viņu agrāko pazīšanos un, paķēris Grišu, iecēla to ratos pāri medību sunim, kuru veda līdzi Stepans Arkadjičs.

Levins nesēdās ratos, bet gāja nopakaļus. Viņš bija mazliet sarūgtināts par to, ka nav atbraucis vecais kņazs, kuru viņš, jo vairāk iepazina, jo vairāk iemīlēja, un arī par to, ka ieradies šis Vaseņka Veslovskis, gluži svešs un lieks cilvēks. Tas viņam likās vēl svešāks un liekāks tad, kad, piegājis pie lieveņa, kur bija sapulcējies viss jautrais lielo cilvēku un bērnu bars, ieraudzīja, ka Vaseņka Veslovskis ar sevišķi laipnu un galantu žestu skūpsta Kitijai roku.

— Mēs ar jūsu sievu esam cousins^18 un arī veci paziņas, — Vaseņka Veslovskis teica, atkal cieši jo cieši paspiezdams Levinam roku.

— Nu, vai putni ir? — Stepans Arkadjičs uzsauca Levinam, tikko pagūdams ar katru apsveicināties. — Mums abiem ir ļoti cietsirdīgi nolūki. Kā tad, maniem, viņi kopš tā laika nav bijuši AAaskavā. Nu, Taņa, tas tev! Sameklē, lūdzams, ratu aizmugurē! — viņš sauca uz visām pusēm. — Kā tu esi atspirgusi, Do-ļiņka, — viņš sacīja sievai, vēlreiz noskūpstīdams viņai roku, paturēdams to savējā un paplikšķinādams ar otru no augšas.

Levins vēl priekš minūtes bija visjautrākajā garastāvoklī, bet tagad drūmi visus uzlūkoja un nekas tam nepatika.

«Ko gan viņš vakar skūpstījis ar šīm lūpām?» Levins domāja, vērodams Stepana Arkadjiča maiguma uzplūdus pret Dolliju. Viņš paskatījās uz svaini, un arī tā viņam nepatika. [19]

«Viņa taču netic vīra mīlestībai. Kāpēc tad viņa tā priecājas? Riebīgi!» Levins domāja.

Viņš paskatījās uz kņazieni, kas pirms minūtes tam šķita tik mīļa, un viņam nepatika maniere, ar kādu tā, gluži kā savās mājās, ieaicinot apsveica šo Vaseņku ar viņa lentām.

Pat Sergejs Ivanovičs, kas arī bija iznācis uz lieveņa, likās tam nepatīkams ar savu liekuļoto draudzi-gumu, ar kādu tas saņēma Stepanu Arkadjiču, kaut gan Levins zināja, ka brālis nemīl un necienī Oblonski.

Pat Vareņka, arī tā viņam bija pretīga tāpēc, ka viņa savā sainte nitouche^20 izskatā iepazinās ar šo kungu, kamēr patiesībā par to vien domāja, kā iziet pie vīra.

Bet par visiem pretīgāka bija Kitija, tāpēc ka tā pakļāvās tai jautrajai noskaņai, ar kādu šis kungs savu ierašanos lauku muižā uzlūkoja par svētkiem sev un visiem, un it īpaši nepatīkama viņam bija Kitija tā sevišķā smaida dēļ, ar kādu tā atbildēja uz Veslovska smaidiem.

Trokšņaini sarunādamies, visi devās namā, bet, tiklīdz visi bija apsēdušies, Levins pagriezās un izgāja arā.

Kitija manīja, ka ar vīru kaut kas noticis. Viņa gribēja izraudzīt brītiņu, lai parunātos ar viņu vienatnē, taču Levins aizsteidzās no tās prom, sacīdams, ka viņam jāejot uz kantori. Jau sen viņam saimniecības lietas nebija likušās tik svarīgas kā šodien. «Viņiem tur arvien tikai svētki,» viņš domāja, «bet man te ir darbdienas pūliņi, kuri negaida un bez kuriem nevar dzīvot.»

VII

Levins atgriezās mājās tikai tad, kad viņam sūtīja ziņu, lai nākot vakariņās. Uz kāpnēm stāvēja Kitija un Agafja Mihailovna, prātodamas, kādu vīnu pasniegt pie vakariņām.

— Ko tad jūs tādu fuss^21 taisāt! Pasniegt to pašu, ko parasti.

— Nē, Stiva to nedzer... Kostja, pagaidi, kas tev

noticis? — Kitija ierunājās, steigdamās tam pakaj, taču viņš bija nežēlīgs un, Kitiju negaidīdams, lieliem soļiem aizgāja uz ēdamistabu, kur tūda] iesaistījās kopīgajā jautrajā sarunā, kuru te vadīja Vaseņka Veslov-skis un Stepans Arkadjičs.

— Nu, vai tad rīt braucam medībās? — Stepans Arkadjičs teica.

— Lūdzu, brauksim, — Vcslovskis sacīja, pārsēzdamies sāniski uz otra krēsla un pavilkdams zem sevis trekno kāju.

— Es ar lielāko prieku, brauksim. Vai jūs jau esat bijuši šogad medībās? — Levins Veslovskim jautāja ar liekuļotu laipnību, kuru Kitija tik labi pazina un kura tam nepavisam nepiestāvēja, tanī pašā laikā cieši lūkodamies uz Veslovska kāju. — Ķikutus gan laikam nedabūsim, bet bekasu ir daudz. Tikai jābrauc agri. Vai jūs nenogursiet? Tu neesi noguris, Stiva?

— Es — noguris? Nekad vēl neesmu bijis noguris. Varam kaut visu nakti negulēt! Iesim pastaigāties!

— Patiešām negulēsim! Lieliski! — Veslovskis piekrita.

— Tam mēs ticam, ka tu vari negulēt un arī citiem neļausi gulēt, — Dollija teica vīram ar to tikko manāmo ironiju, ar kādu viņa tagad gandrīz vienmēr izturējās pret savu vīru. — Bet man liekas, ka jau tagad ir laiks... Es iešu gulēt, vakariņas es neēdu.

— Nē, pasēdi, Doļiņka! — Stepans Arkadjičs teica, iedams pie viņas apkārt lielajam vakariņu galdam. — Es tev vēl daudz ko pastāstīšu!

— Droši vien nekā.

— Vai tu zini, Veslovskis bijis pie Annas. Un viņš atkal brauks pie viņiem. Viņu muiža taču tikai septiņdesmit verstis no šejienes. Ari es katrā ziņā tur aizbraukšu. Veslovski, panāc šurp!

Vaseņka pārvietojās pie dāmām un atsēdās blakus Kitijai.

— Pastāstiet, lūdzu, — jūs bijāt pie viņas? Kā viņa jūtas? — Darja Aleksandrovna jautāja.

Levins palika otrā galda galā un, turpinādams sarunu ar kņazieni un Vareņku, redzēja, ka Stepana Ar-

kadjiča, Dollijas, Kitijas un Veslovska starpā noris dzīva un noslēpumaina saruna. Un tas vēl nebija nekas, ka tur risinājās noslēpumaina saruna; viņš redzēja savas sievas sejā nopietnu jūtu izpausmi, kad viņa, acu nenovērsdama, lūkojās Vaseņkas skaistajā vaigā, kamēr viņš kaut ko dedzīgi stāstīja.

— Pie viņiem ir ļoti jauki, — Vaseņka stāstīja par Vronski un Annu. — Es, protams, neņemos spriest, bet viņu mājā cilvēks jūtas kā ģimenē.

— Ko tad viņi nodomājuši darīt?

— Liekas, pa ziemu grib dzīvot Maskavā.

— Cik gan labi būtu mums visiem tur reizē sabrauki ciemos! Kad tu brauksi? — Stepans Arkadjičs Vaseņka m vaicāja.

— Es pie viņiem pavadīšu jūliju.

— Un kad tu brauksi? — Stepans Arkadjičs jautāja sievai.

— Es jau sen gribēju to darīt un katrā ziņā braukšu, — Dollija teica. — Man viņas žēl, un es viņu labi pazīstu. Viņa ir lieliska sieviete. Es braukšu viena, kad tu jau būsi projām, un neviena tur neapgrūtināšu. Un bez tevis man vēl labāk.

— Tad ir skaisti, — Stepans Arkadjičs teica. — Un tu, Kitij?

— Es? Kāpēc es lai brauktu? — visa piesarkusi, Kitija iesaucās un atskatījās uz vīru.

— Vai jūs pazīstat Annu Arkadjevnu? — Veslovskis viņai jautāja. — Viņa ir ļoti pievilcīga sieviete.

— Jā, — vēl vairāk nosarkdama, viņa Veslovskim atbildēja, piecēlās un devās pie vīra.

— Tātad tu rīt brauksi medībās, — viņa sacīja.

Levina greizsirdība šajās nedaudzajās minūtēs, sevišķi vēl ieraugot sārtumu, kas sedza viņas vaigus, kad viņa sarunājās ar Veslovski, bija aizgājusi jau ļoti tālu. Tagad, dzirdot viņas vārdus, viņš tos iztulkoja pēc sava prāta. Lai cik dīvaini tam šķita vēlāk, to atceroties, tagad tam skaidri likās — ja jau viņa tam jautā, vai viņš braukšot medībās, tad tas viņu interesē tikai tāpēc, lai zinātu, vai viņš sagādās šo prieku Vaseņkam Vcs-lovskim, kurā viņa, pēc Levina domām, ir jau iemīlējusies.

— Jā, es braukšu, — nedabiskā, pašam sev pretīgā balsī viņš tai atbildēja.

—_Nē, labāk jau kādu dienu nogaidiet, jo Dollija nav ne lāgā tikusies ar vīru, un brauciet parit, — Kitija teica.

Tagad Kitijas vārdu nozīmi Levins jau iztulkoja tā: «Nešķir mani no viņai Ja tu brauc — tas man vienalga, bet Jauj man baudīt šā jaukā jaunā cilvēka sabiedrību.»

— Ja jau tu vēlies, mēs rīt paliksim mājās, — ar sevišķu laipnību Levins atbildēja.

Tai laikā Vaseņka, nemaz nenojauzdams, kādas cie-šanas tas sagādā ar savu klātbūtni, drīz pēc Kitijas piecēlās no galda un, lūkodamies viņā ar smaidošu, glāstošu skatienu, devās viņai pakaļ.

Levins redzēja šo skatienu. Viņš nobālēja un labu bridi nespēja atgūt elpu. «Kā viņš drīkst tā skatīties uz manu sievu!» viņā vārījās.

— Tātad rit? Lūdzu, brauksim! — Vaseņka sacīja, apsēzdamies krēslā un atkal pēc paraduma paliekdams zem sevis kāju.

Levina greizsirdība bija aizgājusi vēl tālāk. Viņš jau redzēja sevi kā pieviltu vīru, kas sievai un tās mīļākajam vajadzīgs tikai tāpēc, lai sagādātu tiem dzīves baudas un ērtības ... Taču, par spīti visam tam, viņš laipni un viesmīlīgi izjautāja Vaseņku par viņa medību gai-tām, bisi, zābakiem un bija ar mieru braukt rīt.

Lcvinam par laimi, vecā kņaziene pārtrauca viņa ciešanas, pieceldamās un ieteikdama arī Kitijai doties gulēt. Bet arī šis brīdis sagādāja Levinam jaunas ciešanas. Atvadoties no namamātes, Vaseņka atkal gribēja noskūpstīt tai roku, bet Kitija nosarkusi, ar naivu rupjību, par ko māte viņu vēlāk izbāra, atrāva roku un teica:

— Pie mums tā nav pieņemts.

Levinam viņa šķita vainīga jau ar to vien, ka pieļāvusi šādu izturēšanos, bet vēl jo vainīgāka ar to, ka tik neveikli parādījusi, ka viņai šāda izturēšanās nepatīk.

— Kas nu tagad par prieku gulēt! — Stepans Arkad-jičs iesaucas, jo pēc dažām glāzēm vīna, ko bija izdzēris pie vakariņu galda, viņš jutās visjaukākajā un dzejiskākajā noskaņā. — Skaties, Kitij, — viņš teica,

radot uz mēnesi, kas cēlās pāri liepām, — cik skaisti! Nu gan ir laiks serenādei, Veslovski. Tu zini, viņam ir laba balss, ceļā mēs krietni sadziedājāmies. Viņš ir atvedis lfdzi skaistas romances, divas jaunas. Varētu nodziedāt kopā ar Varvaru Andrejevnu.

Kad visi bija izklīduši, Stepans Arkadjičs vēl ilgi staigāja kopā ar Veslovski pa gatvi, un bija dzirdamas viņu balsis, samēģinot romanci.

Klausoties šajās balsis, Levins sarauktu pieri sēdēja atzveltnes krēslā sievas guļamistabā un stūrgalvīgi klusēja, kad tā jautāja, kas ar viņu notiekot; bet, kad beidzot viņa pati, bikli smaidīdama, jautāja: — Varbūt tev kaut kas nepalika ar Veslovski? — viņš neizturēja un izteica visu; tas, ko viņš runāja, aizvainoja viņu pašu un tāpēc kaitināja vēl jo vairāk.

Viņš stāvēja tās priekšā ar baigi spīgojošām acīm un drūmi savilktām uzacīm un spieda pie krūtīm savas spēcīgās rokas, it kā sasprindzinādams visus spēkus, lai sevi valdītu. Viņa sejas izteiksme liktos barga un pat cietsirdīga, ja tanī pašā laikā tur neizpaustos arī ciešanas, kas Kitiju aizkustināja. Viņam trīcēja vaigi un aizrāvās balss.

— Tu saproti, ka es neesmu greizsirdīgs: tas ir riebīgs vārds. Es nevaru būt greizsirdīgs un ticēt, ka... Es nevaru izteikt, ko es jūtu, bet tas ir šausmīgi... Es neesmu greizsirdīgs, bet es jūtos apvainots un pazemots, ka kāds iedrošinās domāt, iedrošinās lūkoties tevī ar tādām acīm ...

— Ar kādām acīm? — Kitija jautāja, pūlēdamās pēc vislabākās sirdsapziņas atcerēties visas šā vakara sarunas un kustības un pat visas to nokrāsas.

Sirds dziļumos viņa juta, ka tieši tajā mirklī, kad Veslovskis viņai sekoja uz otru galda galu, kaut kas bija, bet viņa neiedrošinājās to atzīt pat pati sev, ne jau nu vēl sacīt vīram un tā vēl pavairot viņa ciešanas.

— Un kas gan manī var būt pievilcīgs, kad esmu tāda? ...

— Ak! — viņš iesaucās, saķerdams galvu. — Labāk jau nebūtu teikusi!... Tātad ja tu būtu pievilcīga...

— Nē taču, Kostja, pagaidi taču, paklausies! — viņa

runāja, lūkodamās Levinā ar sāpīgu un līdzjūtīgu skatienu, — Nu kā tu tā vari domāt? Kad man neeksistē neviens cilvēks, neviens, neviens!.., Nu, vai tiešām tu gribi, lai es ne ar vienu nesatiktos?

Pirmajā bridi vīra greizsirdība Kitiju apvainoja; viņa bija sašutusi, ka tai liegta vismazākā, pat visnevainīgākā izklaidēšanās; taču tagad viņa labprāt ziedotu ne vien tādus niekus, bet pat visu, lai tikai pasargātu viņa mieru un glābtu viņu no ciešanām, kas Levinu mocīja.

— Saproti taču, cik mans stāvoklis šausmīgs un smieklīgs, — viņš izmisis turpināja čukstēt. — Viņš ir mans viesis, viņš patiesībā nekā nepieklājīga nav darījis, izņemot to vājību un kājas pievilkšanu. Viņš uzskata to par vislabāko toni, un tāpēc man jābūt laipnam pret viņu.

— Tu tomēr pārspīlē, Kostja, — Kitija sacīja, sirds dziļumos priecādamās par viņa lielo mīlestības spēku, kas izpaudās šai greizsirdībā.

— Šausmīgākais ir tas, ka tu — kāda tu esi vienmēr — un tagad, kad tu manās acīs esi tāds svētums, kad esam (ik laimīgi, tik ļoti laimīgi, un pēkšņi tāds draņķis... Ne jau draņķis, kāpēc es viņu lamāju? Man gar viņu nav nekādas daļas. Bet kāpēc manu un tavu laimi...

— Zini, es saprotu, kāpēc tas tā notika, — Kitija iesāka.

— Kāpēc? Kāpēc?

— Es redzēju, kā tu skatījies, kad mēs pie vakariņu galda sarunājāmies.

— Nu jā, nu jā! — Levins izbiedēts čukstēja.

Kitija izstāstīja viņam, par ko viņi runājuši. Un, to

stāstot, viņai satraukumā aizrāvās elpa. Levins brīdi klusēja, tad vērīgāk ielūkojās viņas bālajā, izbiedētajā sejā un pēkšņi saķēra galvu.

— Kitij, esmu tevi nomocījis! Mīļā, piedod man! Tas ir ārprāts! Katja, es vienīgais esmu vainīgs. Un kā nu var tādas muļķības dēļ tik ļoti mocīties?

— Nē, man tevis žēl.

— Manis? Manis? Kas tad es? Ārprātīgais!... Bet kāpēc tad tev jācieš? Tik šausmīgi ir iedomāties, ka jebkurš svešs cilvēks var sabojāt mūsu laimi.

— Protams, tas jau ir tas apvainojošākais...

— Nē, tad es darīšu gluži otrādi, es viņu tīšām atstāšu pie mums uz visu vasaru un kusīšu viņa priekšā laipnībās, — Lcvins sacīja, skūpstīdams Kitijai rokas. — Gan tu redzēsi. Rit... Jā, tiešām, rīt mēs braucam.

VIII

Otrā dienā dāmas vēl nebija piecēlušās, kad mednieku ekipāžas, lielie rati un rateļi stāvēja pie lieveņa un Laska, jau agrā rītā sapratusi, ka brauks medībās, līdz apnikumam izsmilkstējusies un izlēkājusies, sēdēja ratos blakus kučierim un mednieku aizkavēšanās dēļ satraukti un pārmetoši lūkojās uz durvīm, pa kurām tie arvien vēl nenāca. Pirmais iznāca Vaseņka Veslov-skis — lielos, jaunos zābakos, kas tam sniedzās gandrīz līdz resnajām gūžām, zaļā kreklā, apjoztā ar jaunu, vēl pēc ādas smaržojošu patronsomu, savā cepurītē ar lentām — un ar gluži jaunu angļu bisi bez atsē-jiem un plecu siksnas. Laska pieskrēja tam klāt, apsveicinājās ar viņu palēkādama, pajautāja tam savā suņu valodā, vai drīz nākšot arī pārējie, taču, nesaņēmusi atbildi, atgriezās savā gaidītājas postenī un atkal sastinga, pagriezusi galvu sāņus un uzmanībā saslējusi vienu ausi. Beidzot durvis ar troksni atsprāga vaļā, griezdamies un kūleņus mezdams, izlidoja Krāks, pe-lavpelēkiem plankumiem izraibinātais Stepana Arkad-jiča pointers, un iznāca arī pats Stepans Arkadjičs ar bisi rokās un ar cigāru mutē. «Tubo, tubo, Krak!» viņš draudzīgi uzsauca sunim, kas slējās ar priekškājām tam pret vēderu un krūtīm, aizķerdamies aiz medību somas. Stepans Arkadjičs bija ģērbies īsā mētelī un nodriskātās, aplāpītās biksēs, ar autiem un pilam pastalām kājās. Galvā tam bija kaut kāds vecs platmales grausts, bet bise — vismodernākās sistēmas un spoža kā rotaļlietiņa, un arī medību soma un patronsoma, kaut arī nolietotas, bija visaugstākās kvalitātes.

Vaseņka Veslovskis līdz šim nebija apjēdzis šo īsteno mednieka eleganci — ģērbties skrandās, bet lietot visaugstākās kvalitātes medniecības piederumus. To viņš saprata tikai tagad, redzot Stepanu Arkadjiču, kas,

šajās skrandās tērpies, staroja ar savu eleganci un labi baroto, jautro un kundzisko vaigu; un Veslovskis nolēma, ka nākamajās medībās ari viņš katrā ziņā saģērbsies tāpat.

— Un kur tad mūsu namatēvs? — viņš jautāja.

— Jauna sieva, — Stepans Arkadjičs smaidot atbildēja.

— Jā, un tik daiļa.

— Viņš jau bija saģērbies. Laikam vēl ieskrējis pie viņas.

Stepans Arkadjičs bija uzminējis. Levins atkal ieskrēja pie sievas, lai vēlreiz jautātu, vai viņa tam piedevusi vakarējo muļķību, un arī tāpēc, lai lūgtu viņu, dieva dēļ, izturēties uzmanīgāk. Galvenais, arvien turēties nostāk no bērniem, jo tie nejauši var pagrūst. Tad vēlreiz vajadzēja dzirdēt viņas apliecinājumu, ka tā nedusmojas par viņa aizbraukšanu uz veselām divām dienām, un vēl izlūgties, lai tā katrā ziņā rīt no rīta atsūta viņam ar jātnieku zīmīti, lai uzraksta kaut vai divus vārdus, bet lai viņš tikai zinātu, ka tai klājas labi.

Kitijai, kā allaž, bija sāpīgi uz divām dienām šķirties no vīra, bet, ieraudzījusi viņa brašo stāvu, kas mednieka zābakos un baltajā kreklā šķita vēl jo lielāks un spēcīgāks, un redzēdama viņam sejā starojam savādu, tai neizprotamu mednieka satraukumu, Kitija, viņa prieka aizrauta, piemirsa savu sarūgtinājumu un šķīrās no Levina priecīgi.

— Atvainojiet, kungi! — viņš teica, izskrējis uz lieveņa. — Vai brokastis ieliktas? Kāpēc Sarķi iejūdzāt labajā pusē? Nu, vienalga. Laska, liecies mierā, ej sēdi! Laid ālavu barā! — viņš teica lopu kopējam, kas gaidīja pie lieveņa un jautāja par rāmītajiem auniem. — Atvainojiet, tur vēl viens ļaundaris nāk.

Levins izlēca no lielajiem ratiem, kur tikko jau bija iesēdies, un devās pretim namdaru meistaram, kas ar assmēru rokā nāca uz lieveņa pusi.

— Redzi nu, vakar neatnāci uz kantori, un tagad mani aizkavējat. Kas tad ir?

— Pavēliet vēl vienu pagriezienu taisīt. Pavisam tikai trīs kāpītes pielikt klāt. Un būs pašā laika. Bus daudz mierīgāk.

— Būtu jel klausījis mani, — Levins īgni teica.

— Es sacīju: vispirms uzliec balstus, tad taisi kāpnes. Tagad vairs neizlabosi. Dari, kā es saku, — taisi jaunas!

Bija noticis tā, ka jaunceļamajā piebūvē namdaris sabojājis kāpnes, jo taisījis tās gatavas atsevišķi, neparedzot vajadzīgo augstumu, un, kad nu kāpnes noliktas vietā, tad izrādījās, ka visi pakāpieni guļ slīpi. Tagad meistars gribēja, atstājot tās pašas kāpnes, pie-cirst klāt vēl trīs pakāpienus.

— Būs daudz labāk.

— Jā, bet kurā vietā tad tev tās kāpnes tur augšā iznāks — ar taviem trim pakāpieniem?

— Apžēlojieties! — namdaris ar nicīgu smaidu teica.

— īstajā vielā iznāks. Sacīt, kā nāks, lūk, tā, no pašas apakšas, — ar pārliecinošu žestu' viņš teica, — tā ies un ies, kamēr uzies.

— Bet tie trīs pakāpieni taču nāks klāt garumā... Kur tad tev nu tās kāpnes uzies?

— Kur tad citur šīs uzies, kā ies, sacīt, no apakšas, tā ies un ies, kamēr uzies, — namdaris stūrgalvīgi un nešaubīgi atkārtoja.

— Netālu no griestiem sienā tās uzies.

— Apžēlojieties! Ies taču no apakšas. Ies, ies, kamēr uzies.

Levins paķēra bises slauķi un sāka ceļa putekļos zīmēt kāpnes.

— Nu, redzi?

— Kā pavēlat, — namdaris sacīja, un viņa acis pēkšņi iemirdzējās gaišāk: acīm redzot, viņš bija aptvēris, kas par lietu. — Liekas gan, ka nāksies cirst jaunas.

— Nu, tad tā arī dari, kā tev saka! — Levins iesaucās, sēzdamies ratos. — Aiziet! Turi suņus, Filip!

Pametis aiz muguras visas ģimenes un saimniekošanas rūpes, Levins izjuta tik varenu dzīves prieku un gaidas, ka tam negribējās runāt. Turklāt viņš izjuta arī to spriego satraukumu, ko izjūt ikviens mednieks, tuvojoties medību vielai. Vienīgās domas, kas Levinu pašlaik nodarbināja, bija rūpes par to, vai Kolpenas purvā viņi kaut ko 'dabūs, kāda būs viņa Laska salīdzinājumā ar Kraķu un vai viņš pats šodien trāpīgi šaus. Kaut nu tikai nekristu kaunā sveša cilvēka priekšā! Kaut tikai Oblonskis nenošautu vairāk! — arī tādas domas viņam nāca prātā.

Oblonskis izjuta apmēram to pašu un arī bija nerunīgs. Vienīgi Vaseņka Vcslovskis neapklusdams jautri tērzēja. Tagad, klausoties viņā, Levinam bija kauns atcerēties, cik netaisns viņš bijis pret Veslovski vakar. Vaseņka patiešām bija jauks puisis, vienkāršs, labsirdīgs un ļoti jautrs. Ja Levins būtu ar viņu iepazinies vēl neprecējies, viņi katrā ziņā sadraudzētos. Levinam gan mazliet nepatika viņa dīkdienīgā izturēšanās pret dzīvi un familiārā elegance. It kā viņš uzskatītu sevi par neapšaubāmi augstu un svarīgu personu tāpēc vien, ka viņam ir gari nagi, cepurīte un arī pārējais tādā pašā garā; bet to viņam varēja piedot viņa labsirdības un godīguma dēļ. Viņš Levinam patika ar savu labo audzināšanu, teicamo franču un angļu valodas izrunu un arī ar to, ka bija viņa aprindu cilvēks.

Vaseņkam ārkārtīgi iepatikās kreisajā malā iejūgtais Donas stepju zirgs. Viņš nemitīgi par to jūsmoja.

— Cik gan skaisti ar tādu zirgu auļot pa stepi! Ko? Vai nav tiesa? — viņš runāja.

Viņš iztēlojās šādā auļošanā ar stepes zirgu kaut ko mežonīgu un poētisku, kam nebija nekādas jēgas; taču viņa naivitāte kopā ar skaistumu, mīļo smaidu un kustību grāciju bija ļoti pievilcīga. Vai nu tāpēc, ka viņš pēc savas dabas Levinam bija simpātisks, vai arī tāpēc, ka Levins centās saskatīt viņā tikai labu, lai izpirktu savu vakarējo grēku, Levins viņa sabiedrībā jutās labi

Kad bija nobrauktas kādas trīs verstis, Veslovslcis pēkšņi attapās, ka tam nav klāt cigāru etvijas un kabatas portfeļa, un nevarēja pateikt, vai aizmirsis tos mājās uz galda vai arī pazaudējis. Kabatas portfelī bijis trīs simti septiņdesmit rubļu, tāpēc to tā nevarēja atstāt.

— Vai zināt, Levin, es uz tā piejūga donieša aizauļošu mājās. Tas iznāks lieliski. Vai ne? — viņš sacīja, jau gatavodamies sēsties zirgam mugurā.

— Nē, kāpēc tad tā? — Levins atteica, rēķinādams,

ka Vaseņka laikam gan sver vismaz seši pudi. — Es aizsūtīšu kučieri.

Kučieris aizjāja piejūga zirgā, un Levins pats vadīja tālāk divjūgu.

IX

— Kāds tad ir mūsu maršruts? Pastāsti sīkāk! — Stepans Arkadjičs teica.

— Plāns ir šāds: tagad mēs brauksim līdz Gvoz-djevai. Šaipus Gvozdjevas būs ķikutu purvs, bet tūlīt aiz Gvozdjevas sāksies brīnišķīgi bekasu purvi, arī ķikuti tur gadās. Tagad vēl ir karsts, bet mēs tur nobrauksim pievakarē (divdesmit verstu) un izņemsim vakara gājienu; tad pārnakšņosim, un rīt jau dosimies uz lielajiem purviem.

— Vai tad pa ceļam nekā nav?

— Ir; bet aizkavēsimies, un laiks karsts. Ir divas jaukas vietiņas, bet nez vai tur kas būs.

Levinam arī pašam gribējās iegriezties šajās vietiņās, taču tās bija tik tuvu mājai, ka viņš vienmēr to varēja izdarīt, un vietiņas arī bija tik mazas, ka trijiem tur nebūtu kur šaut. Tāpēc viņš mazliet samelojās, sacīdams, ka nez vai tur kas būšot. Kad viens no mazajiem purviņiem bija jau klāt, Levins gribēja pabraukt tam garām, bet Slepana Arkadjiča rūdītā mednieka acs jau no lielceļa pamanīja miklo liekņu.

— Vai neiegriezīsimies? — viņš teica, norādīdams uz purviņu.

— Lcvin, lūdzu! Cik lieliski! — Vaseņka Veslovskis sāka lūgties, un Levins nespēja atteikt.

Viņi vēl nebija paguvuši apstāties, kad suņi, drāzdamies viens otram garām, jau šāvās uz purva pusi.

— Krak! Laska!. ..

Suņi atgriezās.

— Trijatā tur būs par ciešu. Es pagaidīšu tepat, —• Levins sacīja, cerēdams, ka viņi nekā neatradīs, izņemot ķīvītes, kas, suņu saceltas, gāzelēdamās lidinājās un žēli kliedza virs purva.

— Nē! Iesim, Levin, iesim kopā! — Veslovskis aicināja.

— Nē, tur patiešām trim nav vietas. Laska, atpakaļ! Laska! Jums taču nav vajadzīgs otrs suns?

Levins palika pie ratiem un ar skaudību noskatījās uz medniekiem. Tie izstaigāja visu purviņu. Atskaitot vistiņu un ķīvītes, no kurām Vaseņka vienu nošāva, purviņā nekas nepacēlās.

— Tad nu jūs redzat, ka man nebija žēl tā purva, — Levins sacīja, — negribējās tikai laiku tērēt.

— Nē, tomēr jauki. Jūs redzējāt? — Vaseņka Ves-lovskis sacīja, neveikli kāpdams ratos ar bisi un ķīvīti rokās. — Cik pamatīgi es šo nošāvu! Vai nav tiesa? Vai līdz īstajai vietai mums vēl ilgi jābrauc?

Pēkšņi zirgi rāvās uz priekšu, Levins atsitās ar galvu pret kādas bises stobru, un atskanēja šāviens. Šāviens gan atskanēja jau pirms atsitiena, taču Levi-nam likās otrādi. Patiesībā bija nolicis tā, ka Vaseņka Veslovskis, nolaizdams gaiļus, bija spiedis vienu sprūdu un pieturējis otru gaili. Šāviņš ieskrēja zemē, nenodarot nekāda ļaunuma. Stepans Arkadjičs pašūpoja galvu un ar pārmetumu pasmējās par Veslovski. Bet Levins nespēja tam neko pārmest. Pirmkārt, varētu likties, ka jebkāda pārmetuma pamatā ir pārciestās briesmas un puns, kas parādījās Levinam pierē; un, otrkārt, Ves-iovskis sākumā bija tik naivi nelaimīgs un vēlāk tik labsirdīgi un aizraujoši smējās par kopīgo nobīli, ka arī pašam Levinam gribot negribot bija jāsmejas viņam līdzi.

Kad viņi piebrauca pie otrā purva, kas bija diezgan liels un īsā laikā nebija izstaigājams, Levins mēģināja atrunāt no iešanas uz turieni. Taču Veslovskis atkal lūdzās. Un Levins atkal, būdams viesmīlīgs saimnieks, palika pie ratiem, jo purvs bija pārāk šaurs.

Krāks tūlīt pēc apstāšanās sāka vilkt uz cināja pusi. Vaseņka Veslovskis pirmais skrēja sunim pakaļ. Un Stepans Arkadjičs vēl nebija paguvis viņu panākt, kad jau pacēlās ķikuts. Veslovskis nopūdelēja, un ķikuts ielaidās nepļautā pļavā. So ķikutu atstāja Veslovskim. Krāks to atkal atrada, apstājās, Veslovskis putnu nošāva un atgriezās pie ratiem.

— Tagad ejiet jūs, es palikšu pie zirgiem! — viņš teica.

Levinu sāka pārņemt mednieka skaudība. Viņš pasniedza Veslovskim grožus un devās uz purvu.

Laska, jau sen žēli smilkstējusi, sūdzēdamās par netaisnību, tagad drāzās tieši uz Levinam zināmo putniem bagāto cināju, kurā Krāks netika iegriezies.

— Kāpēc tu viņu neapsauc? — Stcpans Arkadjičs kliedza.

— Viņa neaizbaidīs, — Levins atbildēja, priecādamies par suni un steigdamies tam līdzi.

Tuvojoties pazīstamajam cinājam, Laska sāka meklēt aizvien nopietnāk un nopietnāk. Tikai mirkli viņas uzmanību saistīja neliels purva putnelis. Viņa apmeta cināja priekšā vienu loku, aizsāka otru — un pēkšņi nodrebēja un sastinga.

— Nāc, nāc, Stiva! — Levins sauca, juzdams, ka sirds viņam sāk dauzīties stiprāk un ka pēkšņi viņa sasprindzinātajai dzirdei it kā tiek atrauts kāds aizbīdnis un visas skaņas, zaudēdamas attāluma mēru, juku jukām, bet spalgi griežas viņam ausīs. Viņš dzirdēja Stepana Arkadjiča soļus, un tie viņam likās kā tāla zirgu skrējiena dipoņa, dzirdēja vāru trūkstošas saknītes skaņu, kad lūza ciņa mala, kurai tas bija uzminis, un šis troksnītis tam šķita kā ķikuta spārnu švīkstoņa. Viņš dzirdēja netālu aiz muguras arī ūdens šļakstus, par kuriem netika nekādā skaidrībā.

Taustīdams vietu, kur nolikt kāju, viņš virzījās tuvāk sunim.

— Piļ!

Nevis ķikuts, bet bekass pacēlās turpat sunim pie purna. Levins paņēma uz grauda un virzīja stobru līdzi putna lidojumam, bet tai mirklī, kad viņš mērķēja, pirmītējie savādie ūdens šļaksti sāka skanēt arvien stiprāk, tuvojās, un tiem līdzi skanēja Veslovska balss, kas kaut ko dīvaini skaļi kliedza. Levins manīja, ka nomērķējis bekasam gar asti, tomēr izšāva.

Pārliecinājies, ka nopūdelējis, Levins atskatījās un ieraudzīja, ka zirgi ar ratiem nav vairs uz ceļa, bet gan purvā.

Vcslovskis, gribēdams redzēt medības, bija iebraucis purvā, un zirgi tur iestiguši.

— Velns viņu dīda! — Levins klusībā nolādējās, atgriezdamies pie iegrimušajiem ratiem. — Kāpēc jūs

braucāt? — viņš vēsi teica Veslovskim, tad pakliedza kučieri un sāka vilkt laukā zirgus.

Levins bija sarūgtināts gan par to, ka iztraucēts šaušanā, gan arī par to, ka purvā iedzīti viņa zirgi, bet, galvenais, par to, ka ne Stepans Arkadjičs, ne Veslov-skis nepalīdzēja viņam un kučierim izjūgt un vilkt ārā zirgus, jo ciemiņiem ne vienam, ne otram nebija ne mazākās jēgas par aizjūgu. Ne vārda neatbildot uz Vaseņ-kas apgalvojumiem, ka te esot bijis gluži sauss, Levins klusēdams strādāja kopā ar kučieri, lai dabūtu laukā zirgus. Taču vēlāk, darbā iekaisis un redzēdams, cik cītīgi Veslovskis vilka aiz ratu spārna, pat nolauzdams to, Levins sev pārmeta, ka vakardienas jūtu iespaidā bijis pārāk skarbs pret Veslovski, tāpēc tagad ar sevišķu laipnību pūlējās savu vēsumu notušēt. Kad viss bija sakārtots un rati izvilkti atpakaļ uz ceļa, Levins lika izsaiņot brokastis.

— Bon appétit — bonne conscience!1 Ce poulet va tomber jusqu’au, fond de mes boties,2 — Vaseņka nobēra franču parunu, atkal atguvis savu jautrību un ēzdams jau otru cāli. — Nu, tagad mūsu nelaimes beigušās; tagad viss ies gludi. Tikai man gan par sodu tagad jāsēž uz bukas. Vai nav tiesa? Ko? Nē, nē, es būšu Automedons. Jūs redzēsiet, ka es jūs novedīšu gala! — viņš atbildēja, nelaizdams vaļā grožus, kad Levins viņu lūdza laist uz bukas kučieri. — Nē, man jāizpērk sava vaina, un uz bukas man ļoti patīk. — Un viņš sāka braukt.

Levins bija mazliet nobažījies, domādams, ka Vaseņka nomocīs zirgus, īpaši kreiso, Sarķi, ko tas neprata valdīt; bet viņš neviļus pakļāvās Veslovska jautrībai, klausījās romances, kuras viņš, uz bukas sēdēdams, visu ceļu dziedāja, klausījās viņa stāstus un vai veselu izrādi tēlos — kā jāprot braukt angliski four in hand^3\ un tā viņi pēc brokastīm visjautrākajā garastāvoklī aizbrauca līdz pašam Gvozdjevas purvam.

' Kam tīra sirdsapziņa, tam laba ēstgriba!

2 Sis cālis aiziet man līdz pašiem papēžiem.

3 — ar četrjūgu.

X

Vaseņka tik traki bija dzinis zirgus, ka mednieki piebrauca pie purva pārāk agri — bija vēl |oti tveicīgs.

Kad nu bija aizsniegts lielais purvs, brauciena galvenais mērķis, Levins nevi|us sāka prātot, kā viņam atkratīties no Vaseņkas, lai medītu bez traucējumiem. Acīm redzot, Stepans Arkadjičs vēlējās to pašu, un Levins redzēja tam sejā pavīdam bažas, kādas arvien pārņem īstu mednieku īsi pirms medību sākuma, un arī zināmu Stepanam Arkadjičam piemītošu labsirdīgu vil-tībiņu.

— Kā tad mēs iesim? Purvs, es redzu, ir lielisks, arī vanagi ir, — Stepans Arkadjičs teica, norādīdams uz diviem lieliem putniem, kas lidinājās virs grīš|iem.

— Kur vanagi, tur droši vien ir arī medījums.

— Redziet, kungi, — Levins ar mazliet drūmu seju, pavilkdams mazliet augšup zābaku stulmus un apskatīdams bises gai|us, teica. — Vai redzat tos grīš|us? — Viņš norādīja uz tumšzaļu saliņu līdz pusei nopļautās un slapjās pļavas milzīgajā plašumā upes labajā krastā.

— Purvs sākas, lūk, te, tieši mūsu priekšā, redziet — kur zaļāks. No šejienes tas stiepjas pa labi — tur, kur zirgi ganās; tur ir ciņi, gadās ķikuti; un arī apkārt šim grīslim, lūk, līdz tam alksnājam un līdz pašām dzirnavām. Redzi, tur, kur tas līcis. Tā ir vislabākā vieta. Tur es kādreiz septiņpadsmit bekasu nošāvu. Mēs tagad iesim ar katru suni uz savu pusi, bet pēc tam pie dzirnavām satiksimies.

— Nu, kurš tad pa labi, kurš pa kreisi? — Stepans Arkadjičs jautāja. — Pa labi ir platāks, tur ejiet jūs abi, es iešu pa kreisi, — viņš it kā bezrūpīgi sacīja.

— Lieliski! Mēs nošausim vairāk nekā viņš. Nu, ejam, ejami — Vaseņka sauca.

Levinam bija vien jāpiekrīt, un viņi šķīrās.

Bet, tikko viņi bija iegājuši purvā, abi suņi kopā tūlīt sāka meklēt un vilka uz rāvas pusi. Levins pazina šo Laskas meklējumu, uzmanīgu un nenoteiktu; viņš pazina arī vietu un gaidīja paceļamies bekasu bariņu.

— Veslovski, turieties blakus, blakus! — viņš lūstošā balsī uzsauca biedram, kas tam aiz muguras, šļakatas šķiezdams, brida pa ūdeni, jo Veslovska bises

177

12 - Ļ. Tolstojs

stobra virziens pēc nejaušā šāviena Kolpenas purvā gribot negribot saistīja Levina uzmanību.

— Nē, es jūs netraucēšu, jūs par mani nedomājiet.

Taču Levins gribot negribot domāja un atcerējās Kitijas vārdus, ko tā atvadoties viņam teica: «Pielūkojiet, nenošaujiet cits citu.» Suņi nāca arvien tuvāk un tuvāk mērķim, dzīdami katrs savas pēdas un steigdamies viens otram garām; Levins tik saspringti gaidīja paceļamies bekasu, ka vienbrīd viņa paša papēža šmiukšķis, izvelkot kāju no rāvas, viņam izklausījās kā bekasa kliedziens, un viņš ciešāk satvēra bises laidni.

Blauks! Blauks! — viņam pie auss nodārdēja. Va-seņka šāva uz pīļu bariņu, kas visu laiku bija lidinājies virs purva un tagad lielā augstumā lidoja pāri medniekiem. Levins nepaguva ne atskatīties, kad viens be-kass jau nošmiukstēja, tad otrs, trešs un vēl kādi astoņi, cits pēc cita paceldamies.

Stepans Arkadjičs nogāza vienu tieši tai mirklī, kad tas sāka savu zibsnīgo un asi lauzīto skrējienu, un bekass kā kamols iekrita purvā. Oblonskis nesteigdamies vilka stobru līdzi otram, kas lidoja zemu virs grīšļa, un reizē ar šāviena troksni nokrita arī šis bekass; bija redzams, kā tas lēkā virs nopļautā grīšļa, kuldams veselo, no iekšpuses balto spārnu.

Levinam nebija tādas laimes: uz pirmo bekasu viņš izšāva pārāk tuvu un nopūdelēja; vilka tam līdzi, kad tas jau cēlās gaisos, bet tai brīdī no kāju apakšas izspurdza vēl viens, Levins aizrāvās ar to — un atkal nopūdelēja.

Kamēr pielādēja bises, pacēlās vēl viens bekass, un Veslovskis, paguvis jau otrreiz pielādēt, izgāza pa ūdens virsu vel divus sīku skrošu šāviņus. Stepans Arkadjičs uzlasīja savus bekasus un spožām acīm paskatījās Levinā.

— Nu, tagad iesim katrs uz savu pusi! — Stepans Arkadjičs teica un, ar kreiso kāju mazliet pieklibodams, turēdams bisi šaušanas gatavībā un šad tad pasvilpdams sunim, devās uz vienu pusi. Levins ar Veslovski gāja uz otru pusi.

Levinam vienmēr bija tā: tiklīdz pirmos šāvienus nopūdelēja, tūliņ uztraucās, nervozēja un augu dienu

šāva slikti. Tā bija arī šoreiz. Izrādījās, ka bekasu ir |oti daudz. Sunim un medniekiem no kāju apakšas nemitīgi cēlās bekasi, un Levins būtu varējis savu kļūmi labot; taču, jo vairāk viņš šāva, jo vairāk krita kaunā Veslovska acīs, kas jautri plaucēja uz visiem tuviem un tāliem, neko nenošāva un itin nemaz par to neskuma. Levins steidzās, nespēja valdīties, iekarsa arvien vairāk un vairāk un nonāca pat tiktāl, ka šāva jau bez kādām cerībām trāpīt. Likās, arī Laska to saprata. Viņa sāka meklēt slinkāk un it kā ar izbrīnu un pārmetumu atskatījās uz medniekiem. Skanēja šāviens pēc šāviena. Pulvera dūmi ietina medniekus, bet lielajā, plašajā medību somas tīkliņā gulēja tikai trīs viegli, mazi bekasi. Un arī no tiem viens bija Veslovska nošauts un viens — kopīgs. Turpretim otrajā purva pusē skanēja gan pareti, toties, kā Levinam šķita, trāpīgi Stepana Arkadjiča šāvieni un gandrīz pēc katra bija dzirdams: «Krak, Krak, aport.»

Tas Levinu uzbudināja vēl vairāk. Bekasi bez mitas šaudījās gaisā virs grīslāja. Smiukstēšana virs zemes un ķērcieni gaisā nemitīgi skanēja no visām pusēm; agrāk paceltie bekasi, gaisā palidojuši, atkal nolaidās kaut kur mednieku priekšā. Divu vanagu vielā tagad virs purva kliegdami riņķoja vairāki desmiti.

Kad bija jau izstaigāta lielā puse purva, Levins un Veslovskis nonāca lidz lai vietai, kur garās strēmelēs, kas stiepās līdz pat grīslājam, bija sadalītas zemnieku pļavas; strēmeles bija iezīmētas gan ar iebristām stigām, gan ar izpļautiem vāliem. Puse no šīm strēmelēm bija jau nopļauta.

Kaut gan nepļautajā pļavā bija maz cerību izcelt tikpat daudz putnu kā nopļautajā, taču Levins Stepa-nam Arkadjičam bija apsolījis sastapties ar viņu un kopā ar savu biedru devās tālāk pa nopļautām un nepļautām strēlēm.

— Hei, mednieki! — viņiem uzsauca viens no zemniekiem, kas sēdēja pie atjūgtiem ratiem. — Nāciet pie mums pusdienas iekost! Iedzersim!

Levins atskatījās.

— Nāc šu, iemet, nerausties! — kliedza jautrs, bārdains zemnieks ar sarkanu ģīmi, ņirgdams baltus zobus un rādīdams zaļganu, saulē zibošu stopa pudeli.

— Qu’est ce qu’ils disent? 1 — Veslovskis jautāja.

— Aicina degvīnu dzert. Viņi laikam pļavas dalījuši. Es labprāt iedzertu, — Levins ne bez viltības sacīja, cerēdams, ka Veslovskis, degvīna iekārdināts, aizies pie zemniekiem un atstās viņu vienu.

— Kāpēc tad viņi grib pacienāt?

— Tāpat vien, līksmo. Patiešām, aizejiet pie viņiem! Jums tas būs interesanti.

— Allons, c’est curieuxA

— Ejiet, ejiet, uz dzirnavām jau jūs ccļu atradīsiet! — Levins sauca un atskatījies ar prieku redzēja, ka Veslovskis pielīcis, klupdams uz gurdenajām kājām, bisi izstieptajā rokā turēdams, brida ārā no purva pie zemniekiem.

— Nāc tu ar! — zemnieks kliedza Levinam. — Nebaidies! Uzkodīsi pīrāgu!

Levinam ļoti gribējās iedzert malku degvīna un apēst gabalu maizes. Viņš bija piekusis un juta, ka ar pēdējiem spēkiem velk ļodzīgās kājas no dūksnāja, un dažus mirkļus viņš jau šaubījās. Bet suns sastinga stājā. Un tūdaļ viss nogurums izgaisa, un Levins viegliem soļiem devās pāri dūksnājam pie suņa. No kāju apakšas tam pacēlās bekass; viņš izšāva un nogāza, — suns stāvēja joprojām. «Piļ!» Sunim no purna apakšas izcēlās otrs bekass. Levins izšāva. Taču tā bija nelaimīga diena; viņš nopūdelēja un, kad gāja meklēt nošauto, arī to neatrada. Viņš izbradāja visu grīslāju, bet Laska neticēja, ka viņš ir nošāvis, un, kad viņš sūtīja to meklēt, izlikās gan meklējam, bet nemeklēja.

Arī bez Vaseņkas, kuru Levins vainoja savā neveiksmē, medības nekļuva sekmīgākas. Bekasu bija daudz arī šeit, bet Levins taisīja pūdeli pēc pūdeļa.

Ieslīpie saules stari vēl krietni svilināja; apģērbs, sviedriem cauri izmircis, lipa pie miesas; ūdens piesmeltais kreisais zābaks bija smags un žļarkstēja; pāri pulvera sodrēju izraibinātajai sejai lāsoja lejup sviedru pilieni; mutē dedzināja rūgta garša, degunā kodās pulvera un rūsas smaka, ausīs nemitīgi skanēja bekasu [22]

šmiukstoņa; stobri bija tik sakarsuši, ka tiem nevarēja ne pieskarties; sirds dauzījās ātriem un aprautiem pukstiem; uzbudinājumā trīcēja rokas, un piekusušās kājas klupa un mežģījās pa ciņiem un dūkstīm; taču viņš arvien vēl brida un šāva. Beidzot, pavisam apkaunojošā kārtā nopūdelējis, viņš nosvieda zemē bisi un platmali.

«Nē, vajag atjēgties!» viņš sev sacīja. Tad pacēla bisi un platmali, piesauca pie kājas Lasku un devās ārā no purva. Iznācis uz sausuma, viņš apsēdās uz ciņa, noāva kājas, izlēja ūdeni no zābaka, tad nogāja lejā pie purva, padzērās rāvaino ūdeni ar rūsas garšu, atveldzēja sakarsušos stobrus un nomazgāja rokas un seju. Atsvaidzinājies viņš atkal devās uz to vietu, uz kurieni bija pārlidojis bekass; tagad viņam bija cieša apņemšanās neiekaist.

Viņš gan gribēja būt mierīgs, taču nolika tas pats, kas iepriekš. Viņa pirksts nospieda sprūdu tad, kad putns vēl nebija uz grauda. Gāja arvien sliktāk un sliktāk.

Un medību somā tam bija tikai pieci putni, kad viņš iznāca no purva alksnāja malā, kur bija norunāts satikties ar Stepanu Arkadjiču.

Pirms Stepana Arkadjiča viņš ieraudzīja tā suni. Krāks, novārtījies gluži melns smirdošajās purva dūņās, izlīda no izgāzta alkšņa paceres un ar uzvarētāja lepnumu saošņājās ar Lasku. Tūlīt aiz Kraķa alkšņu ēnā parādījās arī Stepana Arkadjiča staltais stāvs. Viņš nāca pretim sarkans, nosvīdis, ar atpogātu apkakli, arvien vēl tāpat kāju pievilkdams.

— Nu, kā ir? Jūs tur krietni zēveiējāt, — viņš, jautri smaidot, teica.

— Un tev? — Levins jautāja. Bet nevajadzēja arī jautāt, jo Levins jau redzēja tam pilnu medību somu.

— Nekas.

Viņam bija četrpadsmit putnu.

— Lielisks purvs! Tev laikam Vcslovskis traucēja. Diviem ar vienu suni nav ērti, — Stepans Arkadjičs teica, mēģinādams mazināt savu triumfu.

XI

Kad Levins kopā ar Stepanu Arkadjiču iegāja tā zemnieka istabā, pie kura Levins allaž mēdza apmesties, Veslovskis jau tur bija priekšā. Viņš sēdēja istabas vidū un, turēdamies ar abām rokām pie sola, no kura viņu aiz purva dūņās sabristajiem zābakiem rāva nost zaldāts, saimnieces brālis, smējās savus lipīgos un jautros smieklus.

— Es tikko atnācu. Ils ont été charmants.' Iedomājieties tikai, padzirdināja mani, paēdināja. Kāda maize, taisni brīnums! Délicieux!1 [23] [24] Un degvīns — garšīgāka es nekad neesmu dzēris! Un neparko negribēja ņemt naudu. Un vienā laidā teica: «Neapsmādē!» — vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Par ko tad šie ies naudu ņemt! Viņi jūs, kā teikt, uzcienāja. Vai tad viņiem degvīns pārdošanai? — teica zaldāts, beidzot novilcis piemirkušo zābaku un nomelnējušo zeķi.

Kaut gan istaba bija netīra, mednieku zābaku pie-bradāta un dūņās samirkušo suņu pievijāta, pulvera un purva rāvas smakas pilna un kaut gan nebija nažu un dakšiņu, mednieki padzēra tēju un pavakariņoja ar tādu ēstgribu, kāda mēdz būt tikai medībās. Nomazgājušies un tīri viņi devās uz izslaucītu siena šķūni, kur kučieri bija sagatavojuši kungiem guļvietas.

Lai gan metās jau krēsla, nevienam no medniekiem vēl nenāca miegs.

Kādu brīdi valodas pakavējās pie atminām un stāstiem par šaušanu, par suņiem, par agrākajām medibām un tad novirzījās uz tematu, kas visus interesēja. Sakarā ar Vaseņkas nemitīgo jūsmošanu par jauko naktsguļu un siena smaržu, par jaukajiem salauztajiem ratiem (rati viņam šķita salauzti tāpēc, ka tie bija nocelti no priekšējās ass), par zemnieku labsirdību, jo tie viņu bija dzirdījuši ar degvīnu, par suņiem, kas gulēja katrs pie sava saimnieka kājām, Oblonskis pastāstīja, cik jaukas medības bijušas pie Maltusa, kur viņš viesojies pagājušajā vasarā. Maltuss bija plaši pazīstams bagāts

dzelzceļu īpašnieks. Stepans Arkadjičs stāstīja, cik brīnišķīgus purvus šis Maltuss nopircis Tveras guberņā, cik rūpīgi tos apsargājot, cik lepnās ekipāžās un dog-kartos uz turieni vesti mednieki un kāda lepna brokast-telts bijusi uzslieta purva malā.

— Es tevi nesaprotu, — Levins sacīja, paceldamies savā guļvietā, — kā tev neapriebjas šie cilvēki. Es saprotu, ka brokastis ar lafitu ir ļoti patīkamas, bet vai tiešām tev nav pretīga taisni šī greznība? Visi šie ļaudis, gluži tāpat kā senāk mūsu nodokļu atpircēji, naudu rausdami, iemanto cilvēku nicināšanu, nepievērš uzmanību šai nicināšanai, bet vēlāk ar negodīgi sarausto bagātību mēģina atpirkties no iepriekš mantotās nicināšanas.

.— Pilnīgi pareizi! — Vaseņka Veslovskis atsaucas. — Pilnīgi! Protams, Oblonskis to dara aiz bonhomie^25, tomēr citi saka: «Bet Oblonskis taču tur viesojas...»

— Nemaz. — Levins manīja, ka Oblonskis, to sacīdams, smaida. — Es vienkārši uzskatu, ka viņš nav negodīgāks par jebkuru bagātu tirgoni un muižnieku. Kā vieni, tā otri iedzīvojušies mantā ar pratu un darbu.

— Jā, bet ar kādu darbu? Vai tad tas ir darbs — izdabūt un pārdot tālāk koncesiju?

— Protams, darbs. Darbs tādā nozīmē — ja nebutu viņa un viņam līdzīgu, tad nebūtu arī dzelzceļu.

— Jā, bet tas nav tāds darbs ka zemnieka vai zinātnieka darbs.

— Pieņemsim, taču darbs tajā nozīmē, ka viņa darbība dod rezultātu — dzelzceļu. Bet tu jau doma, ka dzelzceļi nav vajadzīgi.

— Nē, tas ir cits jautājums; esmu gatavs atzīt, ka tie ir vajadzīgi. Bet ikviens mantas ieguvums, kas neatbilst patērētam darbam, Ir negodīgs.

— Bet kas tad noteiks šo atbilstību?

— Tas, ja ieguvums ir negodīgs, sasniegts ar viltību, — Levins teica, juzdams, ka neprot skaidri novilkt robežu starp godīgo un negodīgo, — tāpat kā banku kantoru ieguvumi, — Levins turpināja. — Sis ļaunums, šī milzu bagātību iegūšana bez darba ir tāda pati kā nodokļu atpirkšanas laikā, tikai mainījusi savu veidu.

Le roi est mori, vive le roil^1 Tikko paspēja iznīcināt nodokļu atpirkšanu, tūlīt parādījās dzelzceļi, bankas: arī tā ir bagātību iegūšana bez darba.

— Jā, var jau būt, ka tas viss ir pareizi un asprātīgi... Gulēt, Krak! — Stepans Arkadjičs uzsauca sunim, kas kasījās un ārdija visu siena strēķi; Stepans Arkadjičs, šķiet, bija pārliecināts par savu taisnību, tāpēc runāja rāmi un nesteidzīgi. — Taču tu man nevarēji novilkt robežu starp godīgu un negodīgu darbu. Ja es saņemu lielāku algu nekā mans nodaļas vaditājs, kaut arī viņš labāk pārzina darbu nekā es, — vai tas ir negodīgi?

— Es nezinu.

— Nu, tad es tev pateikšu: ja tu saņem par savu darbu saimniecībā, teiksim, liekus piecus tūkstošus, bet mūsu zemnieks, lai kā tas pūlētos, nesaņems vairāk par piecdesmit rubļiem, tad tas ir tikpat negodīgi kā tas, ka es saņemu vairāk nekā nodaļas vadītājs un ka AAa 1-tuss saņem vairāk nekā ceļu meistars. Gluži otrādi, es saskatu kaut kādu ne ar ko nepamatotu naidīgu sabiedrības attieksmi pret šiem ļaudīm, un man liekas, ka tā ir skaudība ...

— Nē, tas nav taisnība, — Veslovskis iesaucās, — skaudības nevar būt, taču ir kaut kas netīrs šajā lietā.

— Nē, atvaino, — Levins turpināja. — Tu saki, ka nav taisnīgi, ja es saņemu pieci tūkstoši, bet zemnieks piecdesmit rubļu; tas ir tiesa. Tas nav taisnīgi, un es to jūtu, bet...

— Patiešām tas tā ir. Kāpēc mēs ēdam, dzeram, medījam, neko nedarām, bet zemnieks vienmēr, vienmēr darbā? — Vaseņka Veslovskis sacīja, acīm redzot, pirmo reizi mūžā skaidri to aptvēris, tāpēc runāja no sirds.

— Jā, tu jūti gan, bet tu taču neatdosi zemniekam savu muižu, — Stepans Arkadjičs atbildēja, šķiet, tīši Levinu aizskardams.

Pēdējā laikā starp abiem svaiņiem bija nodibinājušās it kā apslēptas naidīgas attiecības: it kā kopš tā laika, kad viņi apprecējuši māsas, viņu starpā būtu [25]

sācies strīds par to, kurš no viņiem labāk iekārtojis savu dzīvi, un tagad šis naidīgums izpaudās sarunā, kas jau sāka pieņemt personīgu nokrāsu.

— Es neatdodu tāpēc, ka neviens no manis to neprasa, un, ja es ari gribētu, man nav iespējams atdot,— Levins atbildēja, — un nav arī kam atdot.

— Atdod šim pašam zemniekam; viņš neatteiksies.

— Jā, bet kā tad es viņam atdošu? Braukšu kopā ar viņu un taisīšu pirkšanas un pārdošanas līgumu?

— Es nezinu, bet, ja tu esi pārliecināts, ka tev nav tiesības...

— Es nemaz neesmu pārliecināts. Gluži otrādi, es jūtu, ka man nav tiesības atdot, ka man ir pienākums gan pret zemi, gan pret ģimeni.

— Nē, atvaino; ja tu uzskati, ka šāda nevienlīdzība īr netaisnīga, tad kādēļ gan tu nerīkojies tā...

— Es ari rīkojos, tikai pasīvi — tai nozīmē, ka es necentīšos palielināt to stāvokļa starpību, kāda ir starp mani un viņu.

— Atvaino: tas ir paradokss.

— Jā, tas nu gan ir tāds sofistisks izskaidrojums, —■ Veslovskis apliecināja. — Ā! Saimnieks! — viņš uzsauca zemniekam, kas, durvis čīkstinādams, ienāca šķūnī. — Ko, tu vēl neguli?

— Kas nu par gulēšanu! Es domāju, mūsu kungi būs jau aizmiguši, bet dzirdu — tērzē. Man te kāsis jāpaņem. Vai viņš nekodīs? — zemnieks piebilda, basām kājām uzmanīgi čāpodams.

— Kur tad tu pats gulēsi?

— Mēs jāsim pieguļā.

— Cik jauka nakts! — Veslovskis sacīja, raudzīdamies uz dziestošās vakarblāzmas apspīdēto istabas stūri un izjūgtajiem mednieku ratiem, kas tagad bija redzami atvērto durvju lielajā ietvarā. — Bet paklausieties, tās taču sieviešu balsis, kas tur dzied; un patiešām nedzied slikti. Kas tur dzied, saimniek?

— Tās ir ciema meitas — tepat blakus.

— Iesim, draugi, papriecāsimies! Tik un tā jau ne-aizmigsim. Oblonski, ejam!

— Ja varējis kaut kā tā guļot aiziet, — Oblonskis staipīdamies atbildēja, — gulēt ir lieliski.

— Nu tad es iešu viens, — aši piecēlies un audams

kājas, Veslovskis sacīja. — Uz redzēšanos, kungi! Ja ies jautri, es jūs pasaukšu. Jūs mani pacienājāt ar medībām, un arī es jūs neaizmirsīšu.

— Lāga puisis, vai nav tiesa? — Oblonskis teica, kad Veslovskis bija aizgājis un zemnieks aizvēra šķūņa durvis.

— Jā, lādzīgs, — Leviris atbildēja, joprojām domādams par nupat beigušos sarunu. Viņam likās, ka viņš izteicis savas domas un jūtas, cik vien skaidri mācēdams, taču viņi abi — prātīgi un taisnīgi cilvēki vienā balsi apgalvoja, ka viņš sevi mierinot ar sofismiem. Tas viņu samulsināja.

— Tā tas ir, mans draugs. Jāizvēlas viens no diviem: vai nu jāatzīst, ka pastāvošā sabiedriskā iekārta ir taisnīga un tad arī jāaizstāv savas tiesības, vai jāatzīst, ka izmantojam netaisnīgas privilēģijas, un to es arī daru, un jāizmanto tās ar prieku.

— Nē, ja tās būtu netaisnīgas, tu nevarētu izmantot šos labumus ar prieku, vismaz es nevarētu. Man, galvenais, ir jājūt, ka neesmu vainīgs.

— Bet kā būtu, varbūt patiešām aiziesim? — Ste-pans Arkadjičs sacīja, acīm redzot, spraigas domāšanas nogurdināts. — Tāpat jau neaizmigsim. Patiešām, iesim!

Levins neatbildēja. Viņu nodarbināja doma, ko viņš nupat sarunā bija izteicis, ka viņš rīkojoties taisnīgi tikai pasīvā nozīmē. «Vai tiešām tikai pasīvā nozīmē iespējams būt taisnīgam?» viņš sev jautāja.

— Cik tomēr spēcīgi smaržo svaigais siens! — Ste-pans Arkadjičs pacēlies teica. — Neparko nevaru aizmigt. Vaseņka tur kaut ko pasācis. Vai dzirdi smieklus un viņa balsi? Varbūt aiziesim? Ejam!

— Nē, es neiešu, — Levins atbildēja.

— Vai tiešām art to tu nedarīsi principa dēļ? —* Stepans Arkadjičs smaidot teica, meklēdams tumsā savu cepuri.

— Ne jau principa dēļ, bet kāpēc lai es tur ietu?

— Jā, vai zini, sadzīvosi gan tu sev postu, — Stepans Arkadjičs sacīja, sameklējis cepuri un piecēlies.

— Kāpēc?

— Vai tad es neredzu, kā tu esi nostādījis savas attiecības ar sievu? Es taču dzirdēju, ka jums tas ir

milzīgi svarīgs jautājums — vai tu brauksi vai nebrauksi uz divām dienām medībās. Tas viss ir jauki — šāda idille, bet visam mūžam tās nepietiks. Vīrietim jābūt neatkarīgam, viņam ir savas vīrietiskās intereses. Vīrietim jābūt vīrišķīgam, — Oblonskis sacīja, atvērdams šķūņa durvis.

— Kādā nozīmē? Jāiet lakstoties ar ciema meitām? — Levins jautāja.

— Kāpēc gan ne, ja tas sagādā prieku. Ça ne tire pas à conséquence.[26] Manai sievai no tā nebūs nekāda ļaunuma, bet man tas sagādās prieku. Galvenais — sargi mājas svētumu. Lai mājā viss būtu kārtībā. Bet rokas sev nesaisti.

— Var jau būt, — Levins salti atteica un pagriezās uz sāniem. — Rīt agri jāiziet, es neviena nemodināšu, gaismiņā iešu projām.

— Messieurs, venez vite![27] — atskanēja pārnākušā Veslovska balss. — Charmantel^28 Mans atklājums! Charmante! īsta Grietiņa, un mēs jau abi iepazināmies. Patiešām jaukiņa! — viņš stāstīja ar tik vēlīgu izskatu, it kā tieši viņam tā radīta tik jaukiņa un viņš apmierināts ar tā darbu, kas viņam šo jaukumu pagatavojis.

Levins izlikās, ka ir aizmidzis, bet Oblonskis uzāva kurpes, aizpīpēja cigāru un izgāja no šķūņa; viņu balsis drīz izdzisa tālumā.

Levins ilgi nevarēja iemigt. Viņš dzirdēja, kā viņa zirgi ēd sienu, vēlāk dzirdēja, kā saimnieks ar vecāko dēlu saposās un aizjāja pieguļā; tad dzirdēja, kā zaldāts kopā ar krustdēlu, saimnieka jaunāko zēnu, čabinājās, nolikdamies gulēt šķūņa otrā galā; dzirdēja, kā puisēns smalkā balstiņā stāstīja krusttēvam savus iespaidus par suņiem, kas zēnam bija izlikušies lieli un briesmīgi; vēlāk zēns jautāja, ko gan tie suņi ķeršot rokā, un zaldats aizsmakušā un miegainā balsī tam atbildēja, ka rīt mednieki iešot uz purvu un vālēšot no bisēm; pēc brīža, lai atvairītos no zēna jautājumiem, zaldāts teica: «Guli, Vasjka, guli, citādi būs slikti,» — un drīz pats sāka krākt, tad viss apklusa; bija dzirdami

tikai zirgu zviedzieni tālumā un bekasu tarkšķēšana. «Vai tiešām tikai pasīvā nozīmē?» Levins atkal sev jautāja. «Nu un tad? Es neesmu vainīgs.» Un viņš sāka domāt par rītdienu.

«Rīt iziešu agri no rīta un nekādā ziņā neiekaisīšu Bekasu ir milzums. Ir ari ķikuti. Un, kad pārnākšu mājās, no Kitijas būs zīmīte. Jā, Stivam laikam taisnība: es neizturos pret savu sievu vīrišķīgi, esmu nokļuvis zem sievas tupeles... Bet ko lai dara! Atkal negatīvi!»

Pa miegam viņš izdzirda Veslovska un Stepana Ar-kadjiča jautrās balsis un smieklus. Uz mirkli viņš atvēra acis: bija uzlēcis mēness, un viņi stāvēja runādamies atvērtajās šķūņa durvīs, mēness gaismas spoži apspīdēti. Stepans Arkadjičs kaut ko stāstīja par meitenes svaigumu, salīdzinādams viņu ar tikko izlobītu, svaigu riekstu, bet Veslovskis, smiedams savus lipīgos smieklus, atkārtoja vārdus, ko tam droši vien bija teicis kāds zemnieks: «Cīksties ar visiem spēkiem pats pēc savas!» Un Levins pa miegam norūca:

— Kungi, rīt mazā gaismiņā! — un aizmiga.

XII

Pamodies rītausmā, Levins mēģināja piecelt biedrus. Vaseņka, nokritis uz mutes un izstiepis vienu zeķē ieauto kāju, bija aizmidzis tik cieši, ka no tā nevarēja izdabūt nekādas atbildes. Oblonskis pa miegam atrūca, ka tik agri neiešot. Pat Laska, kas saritinājusies gulēja izklātā siena maliņā, piecēlās negribot un slinki vienu pēc otras izstaipīja un ielocīja pakaļējās kājas. Apāvies, paņēmis bisi un uzmanīgi atvēris čīkstošās šķūņa durvis, Levins izgāja ārā. Kučieri gulēja pie ratiem, zirgi snauda. Tikai viens zirgs laiski ēda auzas un krākdams vandīja tās pa sili. Vēl bija pelēks mijkrēslis.

— Ko tik agri esi piecēlies, balodīt? — draudzīgi ka senu tabu paziņu viņu uzrunāja vecā saimniece, iznākusi no istabas.

— Medībās, māmiņ. Vai es te iziešu uz purvu?

— Taisni pār lauku; gar mūsu piedarbu cauri kaņepāju dārziem; tur iemīta taciņa.

Uzmanīgi laipodama basām, iedegušām kājām, vecā sieva pavadīja Levinu un atvēra tam vārtus pie piedarba.

— Taisni uz purvu iziesi. Mūsu puiši, aizjāja uz turieni pieguļā.

Laska jautri skrēja priekšā pa taciņu; Levins tai sekoja ātriem, viegliem soļiem, allaž paskatīdamies debesīs. Viņam gribējās, lai saule neuzlēktu, kamēr viņš nav aizgājis līdz purvam. Bet saule nekavējās. Mēness, kas vēl spīdēja, kad viņš iznāca no šķūņa, tagad jau bija kļuvis blāvs kā dzīvsudrabs; rīta zvaigzne, kura pirmīt pati dūrās acīs, tagad jau bija jāmeklē; neskaidrie plankumi uz tālā lauka tagad jau bija skaidri saredzami. Tie bija rudzu stati. Saules gaismas vēl nebija, un neredzamā rasa, nogulusies slaidajās un smaržīgajās kaņepēs, no kurām pasakņi jau bija izravēti, mērcēja Levinam kājas un kreklu pāri jostas vietai. Dzidrajā rīta klusumā bija sadzirdamas visvārākās skaņas. Sīkdama kā lode, Levinam gar ausi aizlidoja bite. Viņš sāka vērot un ieraudzīja vēl otru un trešu. Visas tās lidoja šurp pāri dravas zedeņu sētai un virs kaņepēm nozuda purva virzienā. Taciņa izgāja tieši uz purvu. Purvu varēja pazīt no miglas, kas cēlās virs tā vietām biezāka, vietām plānākā, tā ka meldri un kārklu krūmi peldēja virs miglas kā salas. Ceļmalā pie purva bariņā gulēja pieguļnieki, zēni un vīri, ar svārkiem apsegušies un gaismiņā iemiguši. Turpat tuvumā staigāja trīs sapīti zirgi. Viens no tiem skandināja dzelzs pinekli. Laska gāja blakus savam saimniekam, atskatīdamās un lūgdamās — laist viņu uz priekšu. Pagājis garām aizmigušiem pieguļniekiem un sasniedzis pirmo purva lāmu, Levins pārbaudīja bises gaiļus un palaida suni. Viens no zirgiem, brūns, labi barots trejgadnieks, ieraudzījis suni, palēcās sānis, sacēla asti gaisā un nosprauslājās. Arī pārējie zirgi sabijās un lēkšoja ārā no purva, šļakstinādami ar sapītajām kājām pa ūdeni un ar skaļu plaukšķi raudami tās ārā no lipīgā māla. Laska apstājās, ar izsmieklu noskatījās uz zirgiem, tad jautājoši palūkojas Levinā. Levins noglaudīja Lasku un pasvilpoja — par zīmi, ka var sākt.

Laska moži un manīgi aizskrēja pār purva lēsu, kas zem viņas sašūpojās.

Ieskrējusi purvā, Laska tūdaļ starp citām pazīstamām sakņu, purva zāles un rāvas smakām un blakus svešajai zirga mēslu smakai sajuta šeit visnotaļ izplatīto putnu smaku — to pašu putnu, kuri allaž viņu visvairāk satrauca. Vietām sūnā un purva dadžos šī smaka bija ļoti stipra, taču nevarēja noteikt, uz kuru pusi tā pieņemas, uz kuru pusi mazinās. Lai noteiktu pareizo virzienu, vajadzēja atiet nostāk pa vējam. Nemanīdama savu kāju kustību, Laska apvaldītos auļos — tā, lai pēc kura katra lēciena varētu uz vietas apstāties, ja gadītos nepieciešamība, skrēja pa labi — projām no rītausmas vēja, kas pūta no austrumiem, tad pagriezās pret vēju. Ieplestām nāsīm, ievilkusi sevī gaisu, viņa tūdaļ sajuta, ka tās nav tikai pēdas, bet ka viņi paši ir tepat, tās priekšā, un nevis viens, bet daudzi. Laska samazināja skrējiena ātrumu. Viņi bija te, bet, kur īsti, to viņa vēl nevarēja noteikt. Lai atrastu īsto vietu, viņa jau saka apli, kad pēkšņi saimnieka balss to iztraucēja. «Laska! Šeit!» viņš sauca, rādīdams tai pavisam uz citu pusi. Viņa nogaidīja, it kā jautādama, vai labāk tomēr nedarīt tā, kā viņa sākusi. Bet viņš dusmīgā balsī atkārtoja pavēli, norādīdams uz ūdens applūdušu cināju, kur nekas nevarēja būt. Viņa tomēr paklausīja, izlikdamās, ka meklē, lai sagādātu viņam prieku, izložņāja cināju, tad atgriezās vecajā vietā un tūlīt atkal saoda viņus. Tagad, kad saimnieks to netraucēja, viņa zināja, kas tai darāms, un, neskatīdamās sev zem kājām, ar sašutumu klupdama pret augstajiem ciņiem un krizdama ūdenī, taču pieveikdama visus šķēršļus ar savām lokanajām, spēcīgajām kājām, uzsāka apli, kurā visam vajadzēja noskaidroties. Viņu smaka kairināja tās ožu aizvien stiprāk un stiprāk, aizvien noteiktāk un noteiktāk, un pēkšņi viņai kļuva pilnīgi skaidrs, ka viens no viņiem ir tepat, aiz šā cintiņa, pieci soļi tai priekšā, un viņa apstājās, visa sastingusi. Zemo kāju dēļ viņa nekā nevarēja ieraudzīt savā priekšā, taču no smakas zināja, ka viņš tup ne tālāk par pieciem soļiem. Viņa stāvēja, arvien vairāk un vairāk viņu saozdama un izbaudīdama gaidu tīksmi. Viņas sasprindzinātā aste bija izstiepta visā garumā, un tikai pats galiņš trīcēja. Mute bija mazliet pavērta, ausis saslietas. Viena auss vēl skrienot bija atlocījusies, un viņa smagi, bet piesardzīgi

elpoja un vēl piesardzīgāk atskatījās — vairāk ar acu nekā ar galvas kustību — uz saimnieku. Viņš ar savu pazīstamo seju, bet arvien (ik baigajām acīm nāca, pret ciņiem klupdams, un nāca ārkārtīgi lēni, kā viņai likās. Viņai likās, ka tas nāk lēni, bet viņš skrēja.

Pamanījis savādo Laskas gājienu, kad tā visa piekļāvās pie zemes, it kā airēdamās uz priekšu ar savām lielajām pakaļkājām un pavērusi muti, Levins saprata, ka viņa saodusi ķikutus, un, klusībā lūgdams dievu, lai neaizšautu garām, it īpaši pirmajam putnam, skrēja turp. Piesteidzies Laskai klāt, viņš sāka no sava stāva augstumiem lūkoties uz priekšu un ar acīm ieraudzīja to, ko viņa juta ar ožu. Uz cintiņa starp diviem lielākiem ciņiem tupēja ķikuts. Pagriezis galvu, tas klausījās. Tad, mazliet pacilājis un atkal sakļāvis spārnus, tas neveikli noskurināja asti un nozuda aiz ciņa.

— Piļ, piļ! — Levins uzsauca, pastumdams Lasku ar kāju.

«Bet es taču nevaru iet,» Laska nodomāja. «Kur es iešu? Te es viņu saožu, bet, ja kustēšos uz priekšu, es vairs nekā nesapratīšu, kur viņi ir un kas tie tādi.» Taču viņš to pagrūda ar celi un satraukti čukstēja: — Piļ, Lasulīt, piļ!

«Nu, ja jau viņš tik ļoti tā grib, es izdarīšu, bet tarl gan es vairs par sevi neatbildu,» viņa nodomāja un pilnā gaitā drāzās pār ciņiem uz priekšu. Tagad viņa vairs neko nesaoda, tikai redzēja un dzirdēja, neko nesaprazdama.

Desmit soļu atstatumā no iepriekšējās vietas ar sulīgu ķērkšanu un ķikutiem īpatnējo spalgo spārnu švīkoņu izcēlās pirmais putns. Noskanēja šāviens, un ķikuts smagi nošļakstēja ar balto krūti muklājā. Otrs negaidīja un, suņa neatrasts, pacēlās Lcvinam aiz muguras.

Kad Levins pagriezās uz viņa pusi, tas bija aizlidojis jau krietni patālu. Taču šāviņš to panāca. Nolidojis vēl soļus divdesmit, putns uzrāvās stāvus gaisā, tad apmeta kūleni un kā mesta gumijas bumba smagi nokrita uz sausuma.

«Nu ies tā lieta!» Levins nodomāja, ielikdams medību somā siltos un treknos ķikutus. «Ko, Lasulīt, vai ies tā lieta?»

Kad Levins, pielādējis bisi, devās tālāk, saule jau bija uzlēkusi, kaut ari slēpās vēl aiz nelieliem mākoņiem. Mēness, pilnīgi zaudējis savu spožumu, blāvoja pie debesīm kā balts mākonītis; zvaigzne vairs neviena nebija saredzama. Purva lāmas, kas līdz šim rasā izskatījās sudrabainas, tagad kļuva zeltainas. Rāva mirdzēja kā dzintars. Zāles zilganums pamazām kļuva zeltaini zaļš. Strautmalas krūmos, kas dzirkstīja rasā un meta garas ēnas, sāka rosīties purva putneļi. Vanags bija pamodies un, sēdēdams uz siena gubas, grozīja galvu gan uz vienu, gan uz otru pusi, neapmierināti vērodams purvu. Pār lauku lidoja kovārņi, un zēns basām kājām jau dzina zirgus tuvāk vecim, kas bija nometis uzsegtos svārkus un kasīdamies cēlās augšā. Šāviņu dūmi peldēja kā piens virs zāles zaļuma.

Viens no zēniem atskrēja pie Levina.

— Tēvocīt, vakar te bija pīles! — viņš tam sauca un sāka iet līdzi, turēdamies atstatu.

Un Levinam šā zēna klātbūtnē bija divkārt patīkami citu pēc cita turpat nošaut vēl arī trīs bekasus, par ko zēns viņu uzslavēja.

XIII

Mednieku ticējums, ka tad, ja nav aizlaists pirmais zvērs vai pirmais putns, sekmīgas būs visas medības, šoreiz piepildījās.

Noguris, izsalcis, laimīgs Levins desmitajā rīta stundā, nostaigājis kādas trīsdesmit verstis, ar deviņpadsmit cēlmedijumiem un vienu pīli, kuru tas bija piesējis pie jostas, jo medību somā to vairs nevarēja iebāzt, atgriezās apmetnē. Viņa biedri jau sen bija piecēlušies un paguvuši gan izsalkt, gan arī pabrokastot.

— Pagaidiet, pagaidiet, es taču zinu, ka deviņpadsmit, — Levins sacīja, vēlreiz pārskaitīdams ķikutus un bekasus, kuriem tagad vairs nebija tā pievilcīgā izskata kā tai brīdī, kad tie cēlās augšā no purva; tagad tie gulēja sarāvušies un sakaltuši, ar asins traipiem un sānis sagrieztām galvām.

Skaits bija pareizs, un Stepana Arkadjiča skaudība sagādāja Lēvinam prieku. Priecīgs viņš bija arī tāpēc,

ka, atgriezies apmetnē, atrada tur priekšā atjājušo Kitijas sūtni ar zīmīti.

«Esmu gluži sveika un vesela. Ja Tu baidies par mani, tad vari būt vēl mierīgāks nekā līdz šim. Tagad man ir jauns miesassargs — Marja Vlasjevna (tā bija vecmāte, jauna, svarīga persona Levina ģimenes dzīvē). Viņa atbraukusi mani apraudzīt. Teic, ka es esot pilnīgi vesela, un mēs viņu paturējām, lai ciemojas, kamēr Tu atbrauksi. Visi ir sveiki un veseli, un Tu, lūdzams, nesteidzies un, ja medības ir labas, paliec vēl vienu dienu!»

Šie divi prieki, laimīgās medības un sievas zīmīte, bija tik lieli, ka divas pēc tam uznākušās nepatikšanas Levins pacieta viegli. Pirmā nepatikšana bija tā, ka piejūga zirgs Sarķis, šķiet, vakar pārpūlēts, neēda un izskatījās sadudzis. Kučieris apgalvoja, ka tas esot noskriets.

— Vakar noskrēja, Konstantin Dmitrič, — viņš teica. — I<ā nu ne, desmit verstis bez jēgas dzina!

Otra nepatikšana, kura pirmajā brīdī Levinam sabojāja labo garastāvokli, bet par kuru vēlāk viņš krietni izsmējās, bija tā, ka no visas pārtikas, ko Kitija sakravāja viņiem līdzi tādā vairumā, ka šķita — tā nav noēdama ne veselā nedēļā, nekas vairs nebija palicis pāri. Atgriezdamies no medībām piekusis un izsalcis, Levins tik reāli sapņoja par pīrādziņiem, ka, tuvojoties apmetnei, jau sajuta mutē pīrādziņu garšu un smaržu, gluži tāpat kā Laska samana medījumu, un tūlīt viņš lika Filipam tos pasniegt. Taču izrādījās, ka nav vairs ne tikai pīrādziņu, bet arī cāļu.

— Tam ir gan ēstgriba! — Stepans Arkadjičs smiedamies teica, norādot uz Vaseņku Veslovski. — Jau es nevaru sūdzēties par ēstgribas trūkumu, bet viņš ir taisni apbrīnojams ...

— Nu, ko lai dara! — Levins sacīja, drūmi uzlūkodams Veslovski. — Tad dod vismaz vārīto gaļu, Filip!

— Gaļu apēda kungi, un kaulu es atdevu suņiem, — Filips atbildēja.

Levins bija tik sarūgtināts, ka ar sašutumu iesaucās:

— Būtu jel ko man atstājušil — Un viņam gandrīz vai asaras saskrēja acīs.

— Tad ej taču uzšķērd putnus, — viņš drebošā balsī

Filipam teica, cenzdamies neskatīties uz Vaseņku,— un piebāz ar nātrēm! Un atnes man kaut pienu!

Un tikai vēlāk, padzēries brokastīs pienu, Levins sakaunējās, ka pārmetis svešam cilvēkam, un sāka smieties par savu bada niknumu.

Pievakarē viņi izstaigāja vēl vienu līkumu, kur arī Veslovskis nošāva dažus putnus, un naktī brauca mājās.

Atceļš pagāja tikpat jautri kā turpbrauciens. Veslovskis gan dziedāja, gan ar tīksmi atcerējās savus piedzīvojumus ar zemniekiem, kas cienājuši viņu ar degvīnu un teikuši: «Neapsmādē.» Vēlāk viņš atcerējās savus nakts piedzīvojumus ar riekstiņiem un sādžas meiteni, kā arī ar zemnieku, kurš tam jautājis, vai viņš esot precējies, un, kad uzzinājis, ka viņš neprecējies, teicis: «Tad tu, puis, pēc svešām sievām netīko, bet visiem speķiem cīksties pats pie savas tikt.» Sie vārdi Veslovskim sagādāja lielu jo lielu jautrību.

— Vispār es esmu šausmīgi apmierināts ar mūsu braucienu. Un jūs, Levin?

— Es esmu ļoti apmierināts, — Levins neliekuļoti teica, juzdamies sevišķi priecīgs, ka viņam nav vairs sirdī tā naida pret Vaseņku Veslovski, kāds mocīja mājās, un ka viņš var izturēties pret Veslovski pavisam draudzīgi.

XIV

Otrā rītā pulksten desmitos Levins, jau apstaigājis saimniecību, pieklauvēja pie tās istabas durvīm, kur nakšņoja Vaseņka.

— Entrez/' — Veslovskis viņam uzsauca. — Jūs mani atvainojiet, es tikai nupat pabeidzu ablutions^29 [30], — viņš smaidot teica, panākdams Levinam pretī apakšveļā.

— Lūdzu, nekautrējieties! — Levins apsēdās pie loga. — Vai labi gulējāt?

— Kā nosists. Vai šodien laba medību diena?

— I<o jus dzerat, tēju vai kafiju?

— Ne vienu, ne otru. Es labprāt brokastoju. Man tiešam kauns. Dāmas jau laikam sen piecēlušās. Tagad derētu pastaigāties. Jūs man parādiet savus zirgus!

Pastaigājušies pa dārzu, iegriezušies zirgu stallī un pat pavingrojuši uz līdztekām, Levins un viņa viesis atgriezās namā un abi reizē iegāja viesistabā.

— Skaisti izmedījāmies, un cik daudz iespaidu! — Veslovskis sacīja, tuvodamies Kitijai, kas sēdēja pie patvāra. — Cik žēl, ka dāmām nav ļauti šie prieki!

«Ko lai dara, ir taču viņam kaut kā ar namamāti jārunā,» Levins sev sacīja. Viņam atkal kaut kas nepatika smaldā, uzvarētāja izteiksmē, ar kādu viesis griezās pie Kitijas ...

Kņaziene, kas sēdēja galda otrā malā kopā ar Marju Vlasjevnu un Stepanu Arkadjiču, aicināja Levinu pie sevis un sāka ar viņu runāties par pārvietošanos uz Maskavu, lai Kitija varētu dzemdēt tur, un par dzīvokļa iekārtošanu. Jau pirms kāzām Levinam bija pretīga visa toreizējā gatavošanās, kas ar savu niecību pazemoja notiekošā lielumu, un vēl vairāk pazemojoša viņam šķita gatavošanās gaidāmajām dzemdībām, kuru tuvošanos pat rēķināja kaut kā uz pirkstiem. Visu laiku viņš centās neklausīties šais sarunās par gaidāmā bērna līšanas paņēmieniem, centās novērsties un neredzēt tās noslēpumainās un nebeidzamās adītās jostas, tos audekla trīsstūrīšus un tamlīdzīgas lietas, kuras sevišķi svarīgas šķita Dollijai. Dēla dzimšana (viņš bija pārliecināts, ka būs dēls), kuru viņam solīja un kurai viņš tomēr nespēja ticēt, — jo tas šķita tik brīnumaini, — no vienas puses, tam likās tik milzīga un tāpēc neiespējama laime, bet, no otras puses, gaidāmais notikums tam šķila tik liels un noslēpumains, ka šī iedoma, it kā viņi zinātu to, kas notiks, un tāpēc gatavojas to saņemt kā kaut ko parastu, pašu cilvēku lemtu un piepildītu, modināja Levinā sašutumu un aizvainojumu.

Bet kņaziene nesaprata viņa jūtas; Levina nevēlēšanos domāt un runāt par šo jautājumu viņa iztulkoja kā vieglprātību un vienaldzību un tāpēc neatstāja viņu miera. Stepanam Arkadjičam viņa bija uzdevusi apskatīt dzīvokli un tagad pieaicināja Levinu parunāties.

— Es nekā nezinu, kņazien. Dariet, kā gribat, — viņš sacīja.

— Jāizlemj, kad jūs pārvietosieties.

— Es tiešām nezinu. Es tikai zinu, ka miljoniem bērnu piedzimst bez Maskavas un ārstiem... kāpēc tad ...

— Nu, ja tā ...

— Nē taču, kā Kitija vēlas.

— Ar Kitiju par to nedrīkst runāt. Vai tiešām tu gribi, lai es viņu sabiedētu? Šopavasar pat Natali Goļi-cina nomira slikta sieviešu ārsta dēļ.

— Kā jūs teiksiet, tā es darīšu, — viņš drūmi sacīja.

Kņaziene sāka viņam kaut ko stāstīt, bet viņš neklausījās. Kaut gan arī saruna ar kņazieni viņam sabojāja garastāvokli, taču drūms viņš kļuva nevis no šās sarunas, bet no tā, ko redzēja notiekam pie patvāra.

«Nē, tas nav iespējams,» viņš domāja, šad tad paskatīdamies uz Vaseņku, kas bija noliecies pie Kitijas un, smaidīdams savu pievilcīgo smaidu, kaut ko stāstīja; Kitija bija satraukta un nosarkusi.

Bija kaut kas netīrs Vaseņkas pozā, viņa skatienā, viņa smaidā. Un Levins pat saskatīja kaut ko netīru arī Kitijas pozā un skatienā. Un atkal tam acīs satumsa. Atkal, tāpat kā viņdien, viņš pēkšņi bez mazākās pārejas sajutās nogāzts no saviem laimes, miera un pašcieņas augstumiem, nogāzts izmisuma, niknuma un pazemojuma bezdibenī. Atkal viņam viss un visi kļuva derdzīgi.

— Tā arī dariet, kņazien, kā esat nodomājusi! — viņš teica, atkal atskatīdamies.

— Smaga gan tā Monomaha cepure! — Stepans Arkadjičs jokodams viņam sacīja, acīm redzot, mērķēdams ne vien uz sarunu ar kņazieni, bet arī uz īsto Le-vina uzbudinājuma cēloni, ko viņš bija ievērojis. — Cik tu šodien vēlu, Dollij!

Visi piecēlās apsveicināties ar Darju Aleksandrovnu. Vaseņka uz brīdi piecēlās un ar jauniem cilvēkiem piemītošo pieklājības trūkumu pret dāmām tikko manāmi palocījās un atkal turpināja sarunu, par kaut ko iesmiedamies.

— Maša mani nomocija. Viņa slikti gulēja un šodien ir šausmīgi untumaina, Dollija teica.

Saruna, ko Vaseņka bija uzsācis ar Kitiju, atkal no-l%

virzījās uz to pašu viņdienas tematu — par Annu un par to, vai mīlestība var nostāties pāri sabiedrības ieskatiem. Kitijai šī saruna bija nepatīkama, tā viņu uztrauca gan ar savu saturu, gan ar noskaņu, kādā bija ievadīta, bet jo sevišķi ar to, ka viņa jau juta, kā tā ietekmē vīru. Bet viņa bija pārāk naiva un kautra, lai prastu pārtraukt šo sarunu un pat lai apslēptu ārējo patiku, kādu tai sagādāja šī jaunā cilvēka acīm redzamā uzmanība. Viņa gribēja sarunu pārtraukt, bet nezināja, kā to izdarīt. Viņa zināja — lai ko tā darītu, vīrs visu ievēros un visu iztulkos ļaunā nozīmē. Un tiešām — kad viņa jautāja Dollijai, kas Mašai noticis, un Vaseņka, gaidīdams, kad beigsies šis viņam garlaicīgais dialogs, vienaldzīgi lūkojās Dollijā, Levinam šis Kitijas jautājums šķita nedabiska un derdzīga viltība.

— Vai šodien brauksim sēņot? — Doliija vaicāja.

— Lūdzu, brauksim, arī es braukšu, — Kitija teica un nosarka. Viņa gribēja arī Vaseņkam aiz pieklājības pajautāt, vai arī viņš brauks, taču nejautāja. — Uz kurieni tu, Kostja? — viņa ar vainīgu sejas izteiksmi jautāja vīram, kad tas noteiktiem soļiem devās viņai garām. Sī vainīgā izteiksme Levinam apliecināja, ka visas viņa šaubas pamatotas.

— Kamēr es biju projām, esot atbraucis mašīnists, es vēl neesmu viņu sastapis, — Levins sacīja, neskatīdamies Kitijā.

Viņš nogāja lejā, bet vēl nebija paguvis iziet no kabineta, kad izdzirda pazīstamos sievas soļus, kas nepiesardzīgi ātri tam tuvojās.

— Kas tev? — viņš tai vēsi jautāja. — Mēs esam aizņemti.

— Atvainojiet mani, — viņa sacīja vācietim mašīnistam, — man vīram jāpasaka daži vārdi.

Vācietis gribēja aiziet, bet Levins tam teica:

— Palieciet vien!

— Vilciens pulksten trijos? — vācietis jautāja. — Negribētos nokavēt.

Levins viņam neatbildēja un pats izgāja sievai līdzi no kabineta.

— Nu, kas jums man sakāms? — viņš franciski vaicāja.

Viņš neskatījās tai sejā un nelikās redzot, ka viņai lās stāvoklī visa seja trīc un viņa izskatās nelaimīga un nožēlojama.

— Es... es gribu teikt, ka tā nevar dzīvot, tās ir mokas, — viņa izdvesa.

— Šeit bufetes istabā ir ļaudis, — viņš dusmīgi sacīja. — Netaisiet scēnas!

— Tad ieiesim šeit!

Viņi stāvēja caurstaigājamā istabā. Kitija gribēja ieiet blakus telpā, bet tur angliete mācīja Taņu.

— Iesim dārzā!

Dārzā viņi uzdūrās zemniekam, kas tīrīja celiņu. Un, nedomādami vairs par to, ka zemnieks redz viņas saraudāto un viņa uzbudināto seju, nedomādami par to, ka viņi izskatās kā cilvēki, kas bēg no kādas nelaimes, tie ātriem soļiem gāja uz priekšu, juzdami, ka viņiem nepieciešams izrunāties un pārliecināt vienam otru, pabūt abiem kopā vienatnē un nokratīt tās mokas, ko abi cieta.

— Tā nevar dzīvot! Tās ir mokas! Es ciešu, tu ciet. Kāpēc? — viņa teica, kad tie beidzot bija sasnieguši vientulīgu soliņu liepu alejas stūrī.

— Bet tu pasaki man vienu: vai viņa tonī nebija kaut kas nepieklājīgs, netīrs, pazemojoši šausmīgs? — viņš jautāja, nostādamies viņas priekšā atkal tai pašā pozā — ar dūrēm pie krūtīm, kā bija stāvējis tonakt.

— Bija, — viņa drebošā balsī atbildēja. — Bet, Kostja, vai tad tu neredzi, ka es neesmu vainīga? Jau no rīta es gribēju uzņemt citu toni, bet tie ļaudis... Kāpēc viņam vajadzēja atbraukt? Mēs bijām tik laimīgi! — Kitija runāja, aizrīdāmās raudu elsās, kas drebināja viņas piebriedušo augumu.

Un dārznieks ar izbrīnu redzēja — lai gan nekādas briesmas nedzinās tiem pakaļ un nebija no kā bēgt un lai gan nekā sevišķi iepriecinoša viņi uz tā soliņa nevarēja atrast, — taču dārznieks redzēja, ka tie atgriežas viņam garām mājās ar nomierinātām, starojošām sejām.

XV

Uzvadījis sievu augšstāvā, Levins devās uz Dollijas istabām. Arī Darja Aleksandrovna šai dienā bija ļoti nobēdājusies. Viņa staigāja pa istabu un dusmīgi bāra meitenīti, kas stāvēja kaktā un skaji raudāja.

— Un stāvēsi visu dienu kaktā un arī pusdienas ēdīsi viena pali, un nevienas lelles neredzēsi, un ari jaunus svārciņus tev nešūšu, — viņa rājās, nezinādama vairs, ar ko vēl varētu bērnu sodīt.

— Nē, tā ir nekrietna meitene! — viņa pagriezās pret Levinu. — No kurienes viņai rodas tās riebīgās tieksmes?

— Ko tad viņa nodarījusi? — Levins diezgan vienaldzīgi vaicāja; viņš pats bija gribējis lūgt padomu un jutās vīlies, ka ienācis nelaikā.

— Viņa kopā ar Grišu gājusi avenēs, un tur... es pat nevaru izteikt, ko viņa tur darījusi. Tūkstoškārt jānožēlo, ka nav vairs miss Elliot. Sī jau nemaz neskatās paka), mašīna ... Figurez vous, que la petite ...1

Un Darja Aleksandrovna izstāstīja par Mašas noziegumu.

— Tas neko nepierāda, tas nepavisam vēl neliecina par riebīgām tieksmēm, tā ir vienkārši nerātnība, — Levins viņu mierināja.

— Bet tu esi par kaut ko norūpējies. Kāpēc tu nāci? — Dollija jautāja. — Kas tur notiek?

No šo jautājumu noskanas Levins noprata, ka viņam būs viegli izsacīt to, ko viņš gribēja teikt.

— Es tur nebiju, mēs bijām vieni paši ar Kitiju dārzā. Mēs saķildojāmies jau otro reizi kopš tā laika, kad atbrauca ... Stiva.

Dollija lūkojās viņā ar gudru, saprotošu skatienu.

— Nu saki tu man, liekot roku uz sirds, — vai nebija ... ne jau Kitijai, bet šim kungam tāda izturēšanās, kas vīram var būt nepatīkama, nevis nepatīkama, bet šausmīga, aizvainojoša?

— Nu jā, kā lev lai saka... Stāvi, stāvi kaktā! — viņa uzsauca Mašai, kas, redzēdama mātes sejā pavīdam smaidu, jau pagriezās uz viņas pusi. — Sabied- 1

Iedomājieties tikai, ka meitene..

ribas domas, bez šaubām, būs tādas, ka viņš ir uzvedies tā, kā uzvedas visi jauni cilvēki. H fait la cour à une jeune et jolie femme,1 un vīrs, ja tas pieder pie labākas sabiedrības, var justies tikai glaimots.

— Jā, jā, — Levins drūmi teica, — bet vai tu to ievēroji?

— Ne tikai es, bet arī Stiva ievēroja. Viņš pēc tējas man tā arī pateica: je crois que Veslovskis fait un petit brin de cour à Kiti.[31] [32]

— Tad ir loti labi, tagad esmu mierīgs. Es viņu padzīšu, — Levins teica.

— Ko, vai tu prātu esi zaudējis? — Dollija šausmās iesaucās. — Ko tu runā, Kostja, atjēdzies! — viņa smiedamās sacīja. — Nu, tagad tu vari iet pie Fannijas, — viņa teica Mašai. — Nē, ja jau tu tā vēlies, tad es pateikšu Stivam. Stiva viņu aizvedīs. Var pateikt, ka tu gaidi ciemiņus. Vispār viņš neiederas mūsu mājā.

— Nē, nē, es pats.

— Bet tu saķildosies ...

— Nemaz. Man tas būs ļoti jautri, — Levins teica patiešām ar jautrībā mirdzošām acīm. — Nu, piedod taču viņai, Dollij! Viņa vairs tā nedarīs, — viņš piebilda, runādams par mazo noziedznieci, kura negāja vis pie Fannijas, bet bailīgi stāvēja mātes priekšā, lūkodamās caur pieri mātei sejā, gaidīdama un mēģinādama uztvert viņas skatienu.

Māte paskatījās Mašā. Meitene sāka elsodama raudāt, ieslēpa seju mātei klēpī, un Dollija uzlika Mašai uz galvas savu kalsno, maigo roku.

«Jā, kas gan viņam kopīgs ar mums?» Levins nodomāja un devās meklēt Veslovski.

Iedams cauri priekštelpai, viņš lika iejūgt ekipāžu braucienam uz staciju.

— Vakar salūza atspere, — sulainis atbildēja.

— Nu tad lai jūdz tarantasu, tikai drīzāk! Kur viesis?

— Aizgaja uz savu istabu.

Levins iegāja pie Vaseņkas tai brīdī, kad tas, izkravājis no čemodāna savas mantas un izklājis jaunās romances, pielaikoja jājamo zābaku stulmus.

Vai nu Levina sejā bija manāms kas sevišķs, vai arī Vaseņka pats bija sajutis, ka ce peiit briti de cour\ ko viņš iesācis, šai ģimenē ir nevietā, — tā vai citādi, bet Levina ienākšana viņu samulsināja (cik nu var samulsināt augstāko aprindu cilvēku).

— Vai jūs jājot apliekat stulmus?

— Jā, tā ir daudz tīrāk, — Vaseņka teica, uzlicis tuklo kāju uz krēsla, un, jautri un labsirdīgi smaidīdams, taisīja ciet apakšējo āķi.

Viņš, bez šaubām, bija lāga puisis, un Levinam sametās viņa žēl, tikko viņš pamanīja Vaseņkas skatienā biklumu; Levinam bija kauns, ka, būdams namatēvs, viņš tā rīkojas ar viesi.

Uz galda gulēja nūjas gals, ko viņi šorīt bija nolauzuši, celdami augšā piemirkušās līdztekas. Levins paņēma rokās šo nūjas gabalu un sāka lauzīt pāršķelto galu, nezinādams, kā lai iesāk runāt.

— Es gribēju ... — Viņš jau sastomījās, bet pēkšņi atcerējās Kitiju un visu, kas noticis, apņēmīgi paskatījās Veslovskim acīs un teica: — Es liku jums iejūgt zirgus.

— Tas ir — kā? — Vaseņka ar izbrīnu iesāka. — Uz kurieni tad jābrauc?

— Jums — uz dzelzceļa piestātni, — Levins drūmi teica, plucinādams nūjas galu.

— Vai jūs braucat projām, vai arī kas noticis?

— Noticis ir tas, ka es gaidu ciemiņus, — Levins sacīja, arvien ātrāk un ātrāk ar spēcīgajiem pirkstiem aplauzdams iešķeltās nūjas galus. — Un es nemaz negaidu ciemiņus, un nekas nav noticis, bet es lūdzu jūs aizbraukt. Manu nepieklājību jūs varat iztulkot, kā vien vēlaties.

Vaseņka saslējās.

— Es jūs lūdzu man paskaidrot... — viņš ar pašcieņu teica, beidzot sapratis.

— Es jums nevaru paskaidrot, — klusi un lēni, cenzdamies apvaldīt vaigu drebēšanu, Levins sacīja. — Un labāk būs, ja jūs man nejautāsiet.

Un, tā kā visi šķēluma gali jau bija nolauzti, tad

Levina pirksti ieķērās atlikušajos strupajos galos un pārplēsa nūju uz pusēm; viena puse krita, un Levins to tūdaļ notvēra.

Liekas, ka šo saspringto roku izskats, tie paši muskuļi, kurus vēl no rīta vingrojot Vaseņka apbrīnodams bija taustījis, šis acu spožums, klusā balss un trīcošie žokļi Vaseņku pārliecināja vairāk nekā vārdi. Paraustījis plecus, nicīgi smaidīdams, Vaseņka palocījās.

— Vai es drīkstu parunāt ar Oblonski?

Sī plecu paraustīšana un smaids Levinu nesadusmoja. «Ko gan citu viņš lai dara?» Levins nodomāja.

— Es tūlīt viņu atsūtīšu pie jums.

— Kas tā par nejēdzību! — Stepans Arkadjičs iesaucās, izdzirdis no drauga, ka viņu padzenot no mājas, un tūlīt uzmeklēja Levinu dārzā, kur tas pastaigājās, gaidīdams, kamēr viesis aizbrauks. — Mais c’est ridicule! 1 Kāda muša tev iekodusi? Mais c’est du dernier ridicule![33] [34] Ko tad tu tur esi saskatījis sevišķu, ja jauns cilvēks...

Taču tā vieta, kur Levinam bija iekodusi muša, acīm redzot, vēl sāpēja, jo, tiklīdz Stepans Arkadjičs mēģināja skaidrot iemeslus, Levins atkal nobālēja un aši viņu pārtrauca:

— Lūdzu, nemēģini noskaidrot iemeslus! Es citādi nevaru! Es jūtos ļoti vainīgs tavā un viņa priekšā. Taču domāju, ka viņam šī aizbraukšana nesagādās pārāk lielas sirdssāpes, bet man un manai sievai viņa klātbūtne ir nepatīkama.

— Bet tas viņu apvaino! Et puis c’est ridicule.[35] [36]

— Un mani las ne tikai apvaino, bet sagādā man arī ciešanas. Un es tur neesmu vainīgs, un man nav nekādas vajadzības ciest!

— Nu, to nu gan es no tevis negaidīju! On peut être jaloux, mais à ce point, c’est du dernier ridicule!*

Levins strauji apsviedās apkārt un gāja projām no Stepana Arkadjiča uz alejas otru galu, kur turpināja

viens staigāt uz priekšu un atpakaļ. Drīz viņš izdzirda tarantasa dārdoņu un pa koku starpu redzēja, kā Va-seņka ar savu skotu cepurīti galvā, uz siena maisa sēdēdams (tarantasam, kā par nelaimi, bija izņemts sēdeklis), grambās palēkdamies, aizbrauc pa gatvi.

«Kas tad tur vēl?» Levins nodomāja, kad sulainis, izskrējis no mājas, apturēja tarantasu. Izrādījās, ka tas ir mašīnists, kuru Levins bija gluži aizmirsis. Mašīnists palocījies kaut ko Veslovskim teica, tad iekāpa tarantasā, un viņi abi kopā aizbrauca.

Stepans Arkadjičs un kņaziene bija sašutuši par Le-vina rīcību. Arī viņš pats jutās ne tikai augstākajā mērā ridicute\ bet arī visnotaļ vainīgs un ar negodu apkrauts; bet, kad atcerējās visu, ko viņš un viņa sieva izcietuši, un jautāja sev, kā rīkotos citā reizē, tad atbildēja, ka gluži tāpat.

Par spīti šim notikumam, jau pievakarē visi, izņemot kņazieni, kas nespēja piedot Levinam šādu rīcību, bija kļuvuši neparasti jautri un priecīgi, gluži kā bērni pēc soda izciešanas vai kā pieaugušie pēc apgrūtinošām oficiālām viesībām, un vakarā, ja vien kņazienes nebija klāt, par Vascņkas padzīšanu jau runāja kā par senu, senu notikumu. Un Dollija, kurai no tēva bija iedzimts joku stāstītājas talants, lika Vareņkai vai no kājām krist aiz smiekliem, jau trešo un ceturto reizi — allaž ar jaunām humora piedevām stāstīdama, kā viņa tikko gribējusi viesim par godu iesiet matos jaunas lentītes un nākt uz viesistabu, kad pēkšņi izdzirdusi vecās kla-barkastes rīboņu. Un ko jūs domājat, kas tai klabar-kastē? — Pats Vaseņka ar savu skotu cepurīti, ar savām romancēm un jātnieka stulmiem sēž uz siena maisa.

— Būtu t’ču tu licis karietē iejūgt! Nekā, bet tad dzirdu: «Pagaidiet!» Nu, domāju, būs tomēr apžēlojies. Bet, skatos, piesēdināja viņam klāt vēl resno vācieti un tā ir aizveda... Un manas lentītes pagalam!...

— smieklīgs.

XVI

Darja Aleksandrovna izpildīja savu nodomu un aizbrauca pie Annas. Viņai bija ļoti žēl sarūgtināt māsu un sagādāt nepatiku tās vīram; viņa saprata, cik pareizi rīkojas Levini, nevēlēdamies stāties nekādos sakaros ar Vronski, taču viņa turēja par savu pienākumu apmeklēt Annu un apliecināt tai, ka viņas jūtas nevar mainīties, kaut gan mainījies ir Annas stāvoklis.

Lai nejustos šai braucienā atkarīga no Leviniem, Darja Aleksandrovna aizsūtīja cilvēku nolīgt zirgus sādžā, bet Levins, to uzzinājis, atnāca pie viņas rāties.

— Kāpēc gan tu domā, ka man tavs brauciens nepatīkams? Un, ja tas man ari būtu nepatīkams, tad man jo vairāk nepatīkami, ka tu neņem manus zirgus, —-viņš teica. — Tu man ne reizes neesi teikusi, ka tu noteikti brauksi. Taču, ja tu nolīgsti zirgus sādžā, tad, pirmkārt, tas man nepatīkami, bet, galvenais, viņi apņemsies gan, bet neaizvedis. Un zirgi man ir. Ja tu negribi mani sarūgtināt, tad ņem manus.

Darjai Aleksandrovnai bija jāpiekrīt, un norunātajā dienā Levins sagatavoja savai svainei četrjūgu un arī maiņu, salasījis to no darba un jājamiem zirgiem, ļoti neglītu, taču tādu, kas varēja Darju Aleksandrovnu aizvest turp vienā dienā. Tagad, kad zirgi bija vajadzīgi arī kņazienei, kas brauca projām, un vecmātei, tas sagādāja Levinam grūtības, taču aiz viesmīlības pienākuma viņš nevarēja pieļaut, ka Darja Aleksandrovna, kas ciemojās viņu mājā, ielu kaut kur citur līgt zirgus, un turklāt viņš zināja, ka divdesmit rubļi, ko Darjai Aleksandrovnai par šo braucienu būtu nācies maksāt, tai bija ļoti svarīgi, bet Darjas Aleksandrovnas naudas lietas, kas atradās ļoti sliktā stāvoklī, Levins izjuta kā pats savas.

Paklausot Levina padomam, Darja Aleksandrovna izbrauca jau pirms gaismas. Ceļš bija labs, kariete ne-tricināja, zirgi skrēja sparīgi, un uz bukas līdzās kučierim sulaiņa vietā sēdēja arī kantorists, kuru Levins drošības dēļ bija sūtījis līdzi. Darja Aleksandrovna iesnaudās un pamodās tikai tad, kad viņi jau tuvojās iebraucamai sētai, kur vajadzēja mainīt zirgus. •

Padzērusi tēju pie tā paša bagātā zemnieku kārtas saimnieka, pie kura kādreiz bija apstājies ari Levins, braukdams pie Svijažska, un patērzējusi ar sievām par bērniem un ar veci par grāfu Vronski, kuru tas ļoli cildināja, Darja Aleksandrovna pulksten desmitos devās tālāk. Mājas dzīvojot, viņai viss laiks pagāja rūpēs par bērniem un nekad nebija vaļas nodoties pārdomām. Toties tagad, šajā četru stundu ilgajā pārbraucienā, visas lidz šim aizkavētās domas pēkšņi saskrēja galvā un viņa pārlūkoja visu savu dzīvi, apsvērdama to no visdažādākajiem viedokļiem, ko nekad agrāk nebija darījusi. Viņai pašai likās savādas savas domas. Sākumā viņa domāja par bērniem, jo tomēr nespēja būt gluži mierīga, lai gan kņaziene un, galvenais, Kitija (uz to viņa vairāk paļāvās) bija solījušās tos pieskatīt. «Kaut tikai Maša atkal nesāktu palaidņoties, kaut tikai Gri-šam neiespertu zirgs, un kaut tikai Lilijai vēl vairāk nesāktu sāpēt vēders!» Bet pamazām tagadnes jautājumus nomainīja tuvākās nākotnes jautājumi. Viņa sāka prātot par to, ka šoziem Maskavā būtu jāmeklē jauns dzīvoklis, jāgādā jaunas mēbeles viesistabai, jāšuj vecākajai meitai kažociņš. Tad viņu sāka nodarbināt vēl tālākas nākotnes jautājumi: kā viņa izvadīs bērnus pasaulē. «Ar meitenēm vēl nekas,» viņa domāja, «bet kā būs ar zēniem?

Tagad ja, tagad es nodarbojos ar Grišu, bet to taču es varu darīt tikai tāpēc, ka tagad esmu brīva, nedzemdēju. Ar Stivu, protams, nav ko rēķināties. Ar labu cilvēku palīdzību es viņus izaudzināšu; bet ja nu atkal dzemdības...» Un viņai iešāvās prātā doma, cik nepareizi oacits, ka sievietei esot uzkrauts lāsts, lai tā mokās dzemdētu savus bērnus. «Dzemdēt nekas, bet iznēsāt — tās gan ir mokas,» viņa nodomāja, atcerēdamās savu pēdējo grūtniecību un pēdējā bērna nāvi. Un viņai ienāca prātā saruna ar jauno zemnieci iebraucamajā vietā. Uz jautājumu, vai viņai ir bērni, skaistā sieva nebēdīgi atbildēja:

— Bija viena meitenīte, bet dievs pieņēma, gavēnī apbedījām.

— Ka tad ir, tev laikam viņas ļoti žēl? — Darja Aleksandrovna vaicāja.

— Ko tur žēlos? Vecim jau lā daudz mazbērnu.

Rūpes vien ir. Nc tu vairs vari ko strādāt, nekā. Rokas kā sasietas.

Sl atbilde Darjai Aleksandrovnai izlikās derdzīga, lai gan jaunā sieva izskatījās mīlīga un labsirdīga, bet tagad viņa neviļus atcerējās šos vārdus. Sājos ciniskajos vārdos bija ari daļa patiesības.

«Un vispār,» Darja Aleksandrovna domāja, pārskatīdama savu dzīvi pa visiem pagājušajiem piecpadsmit laulības gadiem, «grūtniecība, vemšana, prāta trulums, vienaldzība pret visu un, galvenais, nejēdzīgais izskats. Pat Kitija, jauniņā, daiļā Kitija — pat tā kļuvusi tik neglīta, bet es grūtniecības laikā izskatos taisni atbaidoši, es to zinu. Dzemdības, mokas, nejēdzīgas ciešanas, it īpaši pēdējie mirkļi... tad zīdīšana, bezmiega naktis un tās šausmīgās sāpes ...»

Darja Aleksandrovna nodrebēja, jau atceroties vien krūšu galiņu plīsumu sāpes, kādas viņai gadījās gandrīz ar katru bērnu. «Bet vēlāk — bērnu slimības, šīs mūžīgās bailes; tad audzināšana, viņu riebīgās tieksmes (viņa atcerējās mazās Mašas noziegumu ave-nājā), mācības, latīņu valoda — tas viss ir tik neizprotami un grūti. Un visam pāri vēl — to pašu bērnu nāve.» Un viņas iztēlē atkal atplaiksnījās mātes sirdī mūžam sāpīgās un nežēlīgās atmiņas par pēdējā_puisēna — vēl zīdaiņa nāvi, kurš mira ar difteriju, tā bērēs, vispārējā vienaldzība pie viņa mazā, sārtā zārciņa un viņas pašas vientuļās, sirdi plosošās sāpes, redzot puisīša bālo pierīti ar malu cirtām pie deniņiem, viņa it kā izbrīnā pavērto mutīti, kas vēl pavīdēja tai mirklī, kad zārciņu aizvēra ar sārtenu vāku, greznotu ar spožu krustu.

«Un kam tas viss vajadzīgs? Kas no visa tā iznāks? Tas, ka es nodzīvošu savu mūžu, neredzējusi neviena mierīga mirkļa, būdama gan grūta, gan zīdīdama, mūžam dusmīga, īgna, pati nomocīta un citus mocīdama, pretīga vīram, un izaugs nelaimīgi, slikti audzināti un nabadzīgi bērni. Arī tagad — es nezinu, kā mēs būtu izdzīvojuši, ja nepavadītu vasaru pie Leviniem. Protams, Koslja un Kitija abi ir tik smalkjūtīgi, ka mēs neko nemanām; bet tas tā nedrīkst turpināties. Sāks nākt viņiem pašiem bērni, viņi vairs nespēs mums palīdzēt; ari pašreiz viņiem jau diezgan spaidīgi apstākļi.

Vai mans tēvs, kas pats sev gandrīz nekā nav atstājis, spēs ko palīdzēt? Tātad izvadīt bērnus pasaulē pati es nespēju, bet varbūt vienīgi ar citu palīdzību, ciešot pazemojumus. Un ja arī iedomātos vislaimīgāko iznākumu, ka bērni vairs nemirs un es viņus kā nekā uzaudzināšu? Tad vislabākajā gadījumā viņi tikai nebūs nelieši. Tas ir viss, ko es varu vēlēties. Un par visu to tik daudz moku, pūliņu... Zaudēts viss mūžs!» Viņai atkal ienāca prātā jaunās sievas vārdi, un viņai atkal derdzās tos atcerēties; taču viņa nevarēja nepiekrist, ka šajos vārdos bija arī sava skarba patiesības daļa.

— Mihaila, vai vēl tālu? — Darja Alcksandrovna iejautājās kantoristam, lai izklaidētos un aizdzītu nelāgās domas, kas viņu biedēja.

— Stāsta, ka no šīs sādžas vēl esot septiņas verstis.

Kariete izbrauca cauri sādžai un tuvojās tiltiņam.

Pāri tiltam, jautri un skaļi runādamās, barā gāja smaidīgas sievas ar sagatavotiem kūju saišķiem pār pleciem. Uz tilta sievas bridi apstājās, ziņkārīgi noskatīdamās uz karieti. Visas uz Darju Aleksandrovnu vērstās sejas viņai šķita veselīgas, jautras un vilinoša dzīves prieka pilnas. «Visi dzīvo, visi bauda dzīvi,» Darja Aleksan-drovna turpināja domāt, kad sievu pulkam jau bija garām un vecā kariete, tīksmi šūpodama uz mīkstajām atsperēm, uzvizināja viņu kalnā un ripoja tālāk vienmērīgā riksī, «bet es kā no cietuma, kā no citas pasaules izlaista, kur rūpes mani nokauj, tikai tagad uz mirkli esmu attapusies. Visi dzīvo: gan šīs sievas, gan māsa Natalija, gar Vareņka, gan Anna, pie kuras es braucu, tikai es vien nedzīvoju.

Bet viņi Annai uzbrūk. Par ko? Vai tad es esmu labāka? Man vismaz ir vīrs, kuru es mīlu. Ne jau tā, kā vēlētos mīlēt, taču es viņu mīlu, bet Anna savējo nemīlēja. Ko tad viņa noziegusies? Viņa grib dzīvot. Dievs to ir ielicis mums sirdī. Ļoti var būt, ka arī es darītu tāpat. Un es vēl līdz šim nezinu, vai pareizi darīju, ka toreiz paklausīju viņai tajās šausmīgajās dienās, kad viņa atbrauca pie manis uz Maskavu. Toreiz man vajadzēja aiziet no vīra un sākt jaunu dzīvi. Es būtu varējusi iemīlēt un baudīt īstu pretmīlu. Vai tad tagad ir labāk? Es viņu necienu. Viņš man ir vajadzīgs,» viņa domāja par vīru, «un es viņu ciešu. Vai tad tā ir labāk?

Toreiz es vēi varēju patikt, man vēl bija mans skaistums,» Darja Aleksandrovna risināja tālāk savas domas, un viņai iegribējās paskatīties spogulī. Somiņā viņai bija līdzi spogulītis ceļam, un viņai gribējās to izņemt, bet, palūkojusies uz kučiera un kantorista mugurām, kuri zvalstījās uz bukas, viņa sajuta, ka būs kauns, ja kāds no viņiem atskatīsies, un viņa nemeklēja spogulīti.

Taču arī neskatīdamās spogulī, viņa bija pārliecināta, ka pat tagad vēl nav par vēlu, un viņa atcerējās Sergeju Ivanoviču, kas bija sevišķi laipns pret viņu, atcerējās Stivas draugu, labsirdīgo Turovcinu, kurš bija viņā iemīlējies un palīdzēja viņai kopt bērnus, kad tie slimoja ar šarlaku. Un vēl tur bija kāds gluži jauns cilvēks, kas, kā Stiva viņai jokodams stāstīja, teicis, ka viņa esot skaistākā no visām māsām. Un Darjai Aleksandrovnai tēlojās viskaislīgākie un neiespējamākie romāni. «Anna ir rīkojusies brīnišķīgi, un es nekad viņai nepārmetīšu. Viņa ir laimīga, sniedz laimi otram cilvēkam un nav nomākta kā es, bet droši vien ir svaiga, gudra, pret visu atsaucīga kā vienmēr,» Darja Aleksandrovna domāja, un šķelmīgs smaids savaibslīja tai lūpas, īpaši tādēļ, ka, domādama par Annas romānu, Darja Aleksandrovna tam līdztekus iztēlojās arī savu gandrīz tādu pašu romānu ar iedomāto abstrakto vīrieti, kas viņā iemīlējies. Gluži tāpat kā Anna, viņa atzītos savā nodarījumā vīram. Un Stepana Arkadjiča izbrīns un apjukums, dzirdot šo paziņojumu, liktu tai pasmaidīt.

Tā sapņodama, viņa aizbrauca līdz krustceļiem, kur bija jānogriežas no lielceļa uz Vozdviženskas muižu.

XVII

Kučieris apturēja četrjūgu un skatījās pa labi, uz rudzu lauku, kur pie ratiem sēdēja zemnieki. Kantorists grasījās nolēkt no bukas, tad attapās un pavēloši uzsauca zemniekam, ar mājienu aicinādams to klāt. Vējiņš, kas bija jūtams braucot, pēc apstāšanās tūdaļ it kā norima; aklie dunduri aplipa ap sasvīdušajiem zirgiem, kas nikni no tiem gaiņājās. Apklusa metāliskā izkāpis kāpināšanas skaņa, kas bija dzirdama no rafu puses. Viens zemnieks piecēlās un nāca uz karieti.

— Velkas kā vēzis! — kantorists nikni uzsauca zemniekam, kas lēni soļoja basām kājām pa neiebrauktā ceļa sakaltušajām grambām. — Nāc nu, nāc!

Vecs, bārdains vīrs ar cirtainiem matiem, kas bija apsieti ar lūka drīksniņu, ar kumpainu un sviedros nomelnējušu muguru paātrināja soli, pienāca pie karietes un uzlika brūni iedegušo roku uz karietes spārna.

— Uz Vozdvižensku, uz kungu namu? Pie grāfa? — viņš atkārtoja. — Līdzko uzbrauksi piekalnē, nogriešanās pa kreisi — taisni pa prašpekti, un uzbrauksi virsū kā likts. Pie kā tad jums vajag? Pie paša, vai?

— Vai viņi ir mājās, tu nezini, mīļais? — Darja Alcksandrovna nenoteikti jautāja, nemācēdama pat zemniekam par Annu pavaicāt.

— Laikam jau mājās, — zemnieks atbildēja, mīņādamies ar savām basajām kājām un atstādams putekļos skaidri iezīmētus pēdu nospiedumus ar visiem pieciem pirkstiem. — Laikam jau mājās, — viņš atkārtoja, redzams, gribēdams parunāties. — Vakar vēl viesi sabrauca. Milzums viesu ... Kas ir? — viņš pagriezās, ieklausīdamies puisi pie ratiem, kas viņam kaut ko kliedza. — Nu jā! Pirmiņ viņi visi te aizjāja garām labības pļauju lūkoties. Tagad jau laikam būs mājās. Un jūs paši no kurienes būsiet?

— Mēs no tālienes, — teica kučieris, kāpdams uz bukas. — Tātad tu saki, ka nav tālu?

— Kad es saku, tepat jau būs. Kā uzbrauksi... — viņš runāja, pārlaizdams ar roku pār karietes spārnu.

Kāds jauns, veselīgs, plecīgs puisis arī pienāca klāt.

— Kas ir, vai nevajag strādnieku pie labības novākšanas? — viņš jautāja.

— Nezinu, draudziņ.

— Kā, sacīt, iegriezīsi pa kreisi, tā uzbrauksi virsū kā likts, — zemnieks turpināja, acīm redzot, negribēdams garāmbraucējus vēl palaist vaļā, krietni ar tiem neparunājies.

Kučieris sāka braukt, bet, tiklīdz viņi bija nogriezušies no lielā ceļa, zemnieks kliedza pakaļ:

— Pagaidi! Ei, puisi! Pagaidi! — sauca divējas balsis.

209

14 — Ļ. Tolstojs

Kučieris apturēja.

— Kungi paši jāj! Re, kur viņi ir! — zemnieks kliedza. — Re, kā laiž! — viņš piebilda, rādīdams uz to pusi, kur pa lielceju tuvojās četri jātnieki un divi braucēji atsperu ratos.

Zirgos jāja Vronskis un žokejs, Veslovskis un Anna, bet ratos sēdēja kņaze Varvara un Svijažskis. Viņi atgriezās no pastaigas, kur bija vērojuši nupat atvestās pļaujmašīnas darbā.

Kad kariete apstājās, jātnieki pievaldīja zirgus un tuvojās soļiem. Priekšā jāja Anna blakus Veslovskim. Anna jāja mierīgiem soļiem nelielā, druknā angļu zirgā ar apcirptām krēpēm un strupu asti. Viņas skaistā galva ar melnajiem matiem, kas vietām nebija novaldāmi zem augstās platmales, viņas apaļīgie pleci, slaidais viduklis melnajos jātnieces svārkos un rāmā, graciozā stāja Dolliju pārsteidza.

Pirmajā mirklī tai šķita nepieklājīgi, ka Anna jāj zirgā. Darjas Aleksandrovnas izpratnē dāmas jātnieces tēls allaž saistījās ar vieglu jaunības koķetēriju, kas, pēc viņas domām, Annas stāvoklī nepiedienēja, bet, kad viņa aplūkoja Annu tuvumā, tūdaļ samierinājās, ka tā jāj zirgā. Neskatoties uz eleganci, gan Annas pozā, gan tērpā, gan kustībās viss bija tik vienkāršs, mierīgs un cildens, ka nevarēja iedomāties neko dabiskāku.

Annai blakus pelēkā iekaitušā kavalērijas zirgā, izstiepis resnās kājas uz priekšu un acīm redzami pats ar savu izskatu lepodamies, jāja Vaseņka Veslovskis ar savu skolu cepurīti galvā, lentām plīvojot, un Darja Aleksandrovna, viņu pazinusi, nevarēja novaldīt jautru smaidu. Viņiem aiz muguras jāja Vronskis. Tas sēdēja tumšbrūnā tīrasiņu zirgā, redzams, auļos satracinātā. To valdīdams, Vronskis cieši pievilka pavadu.

Pēdējais jāja sīka auguma cilvēciņš žokeja apģērbā. Jātniekiem pakaļ, cenzdamies tos panākt, traucās Svijažskis un kņaze jaunos, smalkos atsperu ratos, kuros bija iejūgts liels rikšotāju melnis.

Annas seja tai mirklī, kad viņa vecās karietes kaktā ieslēptajā, sīkajā stāvā pazina Dolliju, pēkšņi atplauka prieka smaidā. Anna iesaucās, sadrebēja seglos un palaida zirgu auļiem. Piejājusi klāt karietei, viņa bez

palīga izlēca no segliem un, jātnieces svārkus pieturēdama, skrēja Dollijai pretim.

— Es jau tā domāju, bet nedrīkstēju ticēt. Tas gan ir prieks! Tu nevari iedomāties, cik es esmu priecīga! — viņa teica, gan piekļaudamās ar seju Dollijai un viņu skūpstīdama, gan atbīdīdama to nostāk un ar smaidu aplūkodama.

— Kāds prieks, Aleksej! — viņa sauca, atskatīdamās uz Vronski, kas bija nokāpis no zirga un nāca viņām klāt.

Nocēlis pelēko gardibeni, Vronskis tuvojās Dollijai.

— Jūs neticēsiet, cik ļoti mēs priecājamies, ka jūs esat atbraukusi, — viņš sacīja, zīmīgi uzsvērdams savus vārdus un smaidā atsegdams spēcīgos, baltos zobus.

Vaseņka Veslovskis, no zirga nenokāpdams, noņēma savu cepurīti un, viešņu sveicinādams, priecīgi plivināja virs galvas savas lentas.

— Tā ir kņaze Varvara, — Anna atbildēja uz Dol-lijas jautājošo skatienu, kad piebrauca atsperu rati.

— Ā! — Darja Aleksandrovna teica, un viņas seja neviļus pauda nepatiku.

Kņaze Varvara bija viņas vīra krustmāte, un viņa to sen jau pazina un necienīja. Viņa zināja, ka kņaze Varvara visu savu mūžu pavadījusi kā piedzīvotāja bagātu radu ģimenēs; taču, dzirdot, ka tagad viņa dzīvo pie Vronska — gluži sveša cilvēka, Darja Aleksandrovna jutās aizvainota vīra radu dēļ. Anna ievēroja Dollijas sejas izteiksmi un apmulsa, nosarka, izlaida no rokas svārku malu un paklupa tajā.

Darja Aleksandrovna piegāja pie ratiem, kas bija apstājušies, un vēsi sasveicinājās ar kņazi Varvaru. Arī Svijažskis viņai bija pazīstams. Tas jautāja, kā klājoties viņa ērmīgajam draugam ar jauno sievu, un, paviršā skatienā aplūkojis nesaderīgi salasītos zirgus un karieti ar salāpītajiem spārniem, aicināja dāmas turpināt ceļu smalkajos atsperu ratos.

— Bet es braukšu tai graustā, — viņš teica, — zirgs ir rāms, un kņaze teicami prot vadīt.

— Nē, palieciet vien, kā jūs bijāt, — Anna pienākdama teica, — bet karietē brauksim mēs, — un, paņēmusi Dolliju zem rokas, aizveda turp.

Darjai Aleksandrovnai apžilba acis no šiem elegantajiem, nekad neredzētajiem ratiem, no šiem skaistajiem zirgiem, no šiem elegantajiem, spožajiem ļaudīm, kas tai sapulcējās apkārt. Bet visvairāk viņu pārsteidza pārvērtība, kas bija notikusi Annā, kuru viņa tik labi pazina un mīļoja. Cita sieviete, mazāk vērīga, kas nebūtu pazinusi Annu agrāk un, galvenais, nebūtu izdomājusi visas tās domas, ko pa ceļam bija izdomājusi Darja Aleksandrovna, — tāda sieviete varbūt ari neko sevišķu Annā nepamanītu. Taču Dollija tagad bija pārsteigta par to pārejošo skaistumu, kāds tikai mīlestības brīžos piemīt sievietei un kādu viņa tagad ieraudzīja Annas vaigā. Viss viņas sejā — noteikti iezīmētās vaigu un zoda bedrītes, lūpu vaibsti, smaids, kas it kā plīvoja sejā, acu spožums, kustību grācija un straujums, balss pilnskaniba, pat veids, kādā viņa ar laipnām dusmām atbildēja Veslovskim, kad tas lūdza viņai atļauju sēsties Annas zirgā, lai iemācītu to sākt auļus no labās kājas, — viss viņā bija jo sevišķi pievilcīgs; un likās, ka viņa pati to apzinās un priecājas par to.

Kad abas sievietes iekāpa karietē, pēkšņi viņas pārņēma apmulsums. Annu samulsināja ciešais un it kā jautājošais skatiens, ar kādu Dollija viņu uzlūkoja; Dollija jutās apmulsusi tādēļ, ka pēc Svijažska piezīmes par graustu viņa neviļus sakaunējās vecās un netīrās karietes dēļ, kurā Anna iekāpa viņai līdzi. Arī kučieris Filips un kantorists izjuta to pašu. Kantorists, slēpdams savu apmulsumu, rosījās, palīdzēdams dāmām iekāpt, bet kučieris Filips sadrūma, apņemdamies turpmāk nepakļauties šejieniešu ārējam pārākumam. Noskatījies melnajā rikšotājā, viņš ironiski pasmīnēja, sevi jau nospriedis, ka šis skaistajos ratos iejūgtais melnis ir labs tikai promenādē, bet neizturētu četrdesmit verstis karstā laikā un bez putināšanas.

Zemnieki pie saviem ratiem visi bija sacēlušies kājās un ziņkāri un jautri vēroja viešņas sagaidīšanu, izsacīdami savas piezīmes.

— Ari priecājas, sen nav tikušies, — sacīja vecais, cirtainais vīrs ar lūka apsēju ap pieri.

— Re, tēvoci Gerasim, to melno ērzeli mums vajadzētu dabūt pie statu vešanas, ātri vien saraulul

— Veries vien! Vai tā — ūzās — ir sieviete? — viens no zemniekiem teica, rādīdams uz Vaseņku Veslovski, kurš pašlaik kāpa sieviešu seglos.

— Nē, vīrišķis. Re, cik veikli uzlēca!

— Nu, puiši, gulēšana laikam neiznāks?

— Kas nu vairs par gulēšanu! — vecais teica, iesā-nis pašķielēdams saulē. — Dienvidus jau cauri! Ņemiet rīkus, sāksim!

XVIII

Anna lūkojās kalsnajā, nomocītajā Dollijas sejā ar putekļu pēdām grumbiņās un gribēja sacīt, ko domāja, sacīt, ka Dollija kļuvusi vājāka, bet atcerējās, ka viņa pati pēdējā laikā izskatās labāk, ko viņai pauda arī Dollijas skatiens, tāpēc nopūtās un sāka runāt par sevi.

— Tu skaties uz mani, — viņa teica, — un domā, vai es savā stāvoklī varu būt laimīga. Ko lai saku! Kauns atzīties, bet es... es esmu nepiedodami laimīga. Ar mani noticis kaut kas pasakains, kā sapnī, kad pārņem šausmas un baigums un cilvēks pēkšņi pamostas un redz, ka nekādu briesmu nav. Es esmu pamodusies. Esmu izcietusi šausmīgo un baigo un tagad jau sen, sevišķi kopš tā laika, kad ieradāmies šeit, esmu tik laimīga! ... — viņa teica, ar biklu smaidu lūkodamas Dollijā.

— Kā es priecājos! — Dollija smaidot teica, taču gluži neviļus vēsāk, nekā bija gribējusi. — Es ļoti priecājos par tevi. Kāpēc tu man nerakstīji?

— Kāpēc?... Tāpēc, ka nedrīkstēju... tu aizmirsti manu stāvokli ...

— Man? Nedrīkstēji? Ja tu zinātu, kā es... Es uzskatu . . .

Darja Aleksandrovna gribēja pastāstīt par savām šā rīta domām, bet nezin kāpēc pašlaik tas viņai šķila nevietā.

— Bet par to vēlāk. Kas tad tās — visas šīs celtnes? — viņa vaicaja, gribēdama mainīt sarunas virzienu, un norādīja uz sarkanajiem un zaļajiem jumtiem, kas bija redzami pāri akāciju un ceriņu dzīvžogiem. — Kā pilsētiņa.

Taču Anna viņai neatbildēja.

— Nē, nē! Ko tu spried par manu stāvokli, ko tu domā, ko? — viņa jautāja.

— Es domāju... — Darja Alcksandrovna iesāka, bet tai bridi Vaseņka Veslovskis, palaidis Annas zirgu aujot no labās kājas, smagi palēkdamies virs ziemišķa adas dāmu segliem, ģērbies īsā žaketē, aizlēkšoja viņām garām.

— Iet, Anna Arkadjevna! — viņš uzsauca.

Anna uz viņu pat nepaskatījās; taču Darjai Alek-sandrovnai atkal likās, ka nav ērti karietē sākt šīs garās valodas, tāpēc viņa izteica savu domu īsi.

— Es nekā nedomāju, — viņa sacīja,"— bet vienmēr esmu tevi mīlējusi, bet, ja mīl, tad mīl visu cilvēku — tādu, kāds viņš ir, nevis tādu, kādu gribētu to redzēt.

Anna, novērsusi acis no draudzenes sejas un tās piemiegusi (tas bija jauns Annas ieradums, ko Dollija vēl nepazina), iegrima domās, gribēdama pilnīgi izprast šo vārdu nozīmi. Un, acīm redzot, sapratusi tos tā, kā vēlējusies, atkal paskatījās Dollijā.

— Ja tev ir grēki, — viņa teica, — tie visi tev tiktu piedoti par šo atbraukšanu un šiem vārdiem.

Un Dollija redzēja, ka tai asaras sakāpj acīs. Klusēdama viņa paspieda Annai roku.

— Kas tad tās par celtnēm? Cik to daudz! — pēc maza klusuma brīža Dollija atkārtoja savu jautājumu.

— Tās ir kalpotāju mājas, zirgaudzētava, zirgu staļļi, — Anna atbildēja. — Un te sākas parks. Tas viss bija nolaists, bet Aleksejs visu atjaunoja. Viņš Joti mīl šo muižu un, ko es nekādi negaidīju, ar visu sirdi nodevies saimniekošanai. Bet viņam jau ir tāda daudzpusīga daba. Lai vai pie kā ķeras klāt, visu dara teicami. Viņš ne vien negarlaikojas, bet strādā ar aizrautību. Viņš — cik es viņu pazīstu — ir kļuvis par apdomīgu un teicamu saimnieku, saimniecības lietās viņš ir pat skops. Bet tikai saimniecības lietās. Tur, kur ir runa par desmitiem tūkstošu, — tur viņš neskopojas, — viņa teica ar to priecīgo un mazliet viltīgo smaidu, ar kādu sievietes bieži runā par apslēptām, vienīgi viņām zināmām mīļotā cilvēka īpašībām. — Vai redzi to lielo celtni? Tā ir jaunā slimnīca. Man liekas,

ka iā izmaksās pāri par simt tūkstošiem. Tas pašlaik ir viņa dada^37. Un vai zini, no kā tas sākās? Zemnieki viņu lūdza pazemināt pļavu nomu, cik es atceros, bel viņš noraidīja, es viņam pārmetu skopumu. Protams, tas nebija vienīgais iegansts, bet viss kopā — un viņš sāka celt šo slimnīcu, lai pierādītu, ka nav skops. Saproti? C’est une petitesse^38, ja vēlies; taču es viņu tāpēc vēl jo vairāk mīlu. Bet tagad tūlīt tu ieraudzīsi dzīvojamo ēku. Tā vēl vectēva celta, bet ārējā izskatā nemaz nav pārveidota.

— Cik skaista! — Dollija iesaucās, neviļus apbrīnodama skaisto, kolonnām rotāto celtni, kas parādījās veco dārza koku nokrāsām bagātās lapotnes ietvarā.

— Skaista, vai nav tiesa? Un no mājas, īpaši no augšas, brīnišķīgs skats.

Viņas iebrauca ar granti nokaisītā un puķu dobēm greznotā pagalmā, kur .uzrakto puķu dobi divi strādnieki pašlaik aplika ar neapdarinātu šūnakmeni, un apstājās segtā lievenī.

— Ā, viņi jau klāt! — Anna teica, skatīdamās uz jājamiem zirgiem, kurus pašlaik veda projām no lieveņa. — Sis ir skaists zirgs, vai nav tiesa? Tas ir kobs. Mans mīlulis. Ved viņu šurp, un pasniedziet cukuru! Kur grāfs? — viņa vaicāja diviem pie ieejas iznirušiem parādes sulaiņiem. — A, lūk, arī viņš! — viņa sacīja, ieraudzījusi iznākam tām pretī Vronski kopā ar Veslovski.

— Kur jūs kņazieni novietosiet? — Vronskis Annai franciski jautāja un, nenogaidījis atbildi, vēlreiz sasveicinājās ar Dpju Aleksandrovnu un tagad noskūpstīja tai roku. — Es domāju — lielajā balkona istabā?

— Nē, nē, tas ir tālu! Labāk stūra istabā, tad mēs biežāk varēsim tikties. Nu, iesim! — Anna sacīja, beigusi izbarot savam mīļajam zirgam cukuru, ko tai pasniedza sulainis.

— Et vous oubliez volre devnir,[39] — viņa sacīja Veslovskim, kas arī bija iznācis lievenī.

— Pārdoti, j’en ai ioui plein Ies poches,l — viņš smaidot atbildēja, bāzdams pirkstus vestes kabalā.

— Mais vous venez trop iard,2 — viņa teica, slaucīdama lakatiņā delnu, ko zirgs tai bija saslapinājis, ņemdams ar lūpām cukuru. Anna pagriezās pret Dol-liju: — Vai tu uz ilgu laiku? Uz vienu dienu? Tas ir neiespējami!

— Es tā apsolīju, un arī bērni... — Dollija sacīja, juzdamās neveikli gan tāpēc, ka vajadzēja paņemt no karietes somiņu, gan arī tāpēc, ka viņa zināja, ka seja ceļā ļoti apputējusi.

— Nē, Dollij, mīlulīt. .. Nu, redzēsim. Iesim, iesim! — Un Anna aizveda Dolliju uz viņas istabu.

Sī istaba nebija tāda parādes istaba kā tā, kuru piedāvāja Vronskis, bet gan tāda, par kuru Anna sacīja, ka Dollija viņu atvainošot. Tomēr arī šī istaba, par kuru vajadzēja atvainoties, bija tik pārlieku grezna, kādā Dollija nekad nebija dzīvojusi, un atgādināja labākās ārzemju viesnīcas.

— Ai, draudziņ, cik es esmu laimīga! — tāpat savā jātnieces tērpā uz mirkli apsēdusies blakus Dollijai, Anna iesaucās. — Pastāsti taču par savējiem! Slivu es garām ejot redzēju. Bet viņš nemāk pastāstīt par bērniem. Ko dara mana mīlule Taņa? Nu jau, man liekas, būs liela meita?

— Jā, ļoti liela, — Darja Aleksandrovna īsi atbildēja, pati brīnīdamās, ka tik salti atbild par saviem bērniem. — Mēs pie Leviniem jauki dzīvojam, — viņa piebilda.

— Ja es būtu zinājusi, — Anna sacīja, — ka tu mani nenicini ... Jūs visi būtu varējuši atbraukt pie mums. Stiva taču Aleksejam vecs un liels draugs, — viņa piebilda un pēkšņi nosarka.

— Jā, bet mēs tik labi... — Dollija apmulsusi atbildēja.

Protams, es aiz prieka runāju muļķības. Viens ir tiesa, draudziņ, ka es ļoti priecājos par tavu atbraukšanu, — Anna teica, viņu atkal noskūpstīdama. — Tu

1 Piedodiet, ar to man pilnas kabatas. 7 Bet jūs ierodaties pārāk vēlu.

2 t,6

man vēl neesi teikusi, kā un ko tu par mani domā, bet es gribu zināt visu. Taču man ir prieks, ka tu mani redzi tādu, kāda esmu. Galvenais — man negribētos, ja tu domātu, ka es gribu kaut ko pierādīt. Es nekā negribu pierādīt, vienkārši — es gribu dzīvot; nedarīt ļauna nevienam citam, izņemot sevi pašu. Uz to man ir tiesības, vai ne? Bet — tas ir garš stāsts, un mēs vēl visu to sīki pārrunāsim. Tagad es iešu ģērbties un atsutīšu tev apteksni.

XIX

Palikusi viena, Darja Aleksandrovna ar namamātes skatienu aplūkoja savu istabu. Viss, ko viņa bija redzējusi, piebraucot pie mājas un ieejot tajā, un ko redzēja tagad savā istabā, — viss liecināja par bagātību un lepnību, par to jauno eiropeisko greznību, par kādu viņa bija lasījusi vienīgi angļu romānos, bet nekad vēl nebija redzējusi Krievijā un turklāt uz laukiem. Viss bija jauns, sākot ar jaunajām franču tapetēm, beidzot ar paklāju, kas sedza visu istabu. Gultā bija atsperu matracis ar dīvainu pagalvi un ar dabisku zīdu pārvilktiem maziem spilventiņiem. Marmora mazgājamais galds, tualetes galdiņš, kušete, galdi, bronzas pulkstenis uz kamīna, logu un durvju aizkari — viss bija dārgs un jauns.

Smalki ģērbta apteksne ar modernu matu sasukā-jumu un tērpā, kas bija modernāks nekā Dollijai, ienāca piedāvāt savus pakalpojumus; ari apteksne bija jauna un dārga, tāpat kā visa istaba. Darjai Aleksandrovnai bija tikama viņas laipnība, tīrība un pakalpība, taču tās klātbūtnē viņa jutās neērti; viņai bija kauns par savu, kā par nelaimi, aiz pārskatīšanās līdzi paņemto salāpīto jaciņu. Viņai bija kauns par tiem pašiem ielā-piņiem un salāpītajām vietiņām, ar kurām tā tik ļoti lepojās mājās. Mājās bija skaidrs, ka sešām jaciņām vajadzīgs divdesmit četras aršīnas nansuka sešdesmit piecas kapeikas aršīnā, kopsummā pāri par piecpadsmit rubļiem bez apdares un šūšanas, un šie piecpadsmit rubļi tika ietaupīti. Bet apteksnes priekšā bija ne jau nu gluži kauns, taču neērti.

Darja Aleksandrovna sajuta lielu atvieglojumu, kad istabā ienāca sensenā paziņa Annuška. Smalkā apteksne bija vajadzīga kundzei, un pie Darjas Aleksandrov-nas palika Annuška.

Annuška, acīm redzot, ļoti priecājās par Darjas Alek-sandrovnas atbraukšanu un bez mitas tērzēja. Dollija ievēroja, ka tai gribas izteikt savu ieskatu par kundzes stāvokli, it īpaši par grāfa mīlestību un uzticību Annai Arkadjevnai, taču Dollija cītīgi viņu arvien apturēja, tiklīdz tā sāka par šo jautājumu runāt.

— Es pie Annas Arkadjevnas esmu uzaugusi, viņa man dārgāka par visiem. Ne jau man spriest. Bet liekas gan, ka tā mīlēt...

— Tad, lūdzu, nodod izmazgāt, ja vari! —« Darja Aleksandrovna viņu pārtrauca.

— Klausos. Mums tādai sīkai pamazgāšanai divas sievietes īpaši norīkotas, bet veļu visu mazgā ar mašīnu. Grāfs pats par visu rūpējas. Tik labs vīrs...

Dollija jutās priecīga, kad pie viņas ienāca Anna un ar savu klātbūtni pārtrauca Annuškas pļāpāšanu.

Anna bija pārģērbusies ļoti vienkāršā batista tērpā. Dollija uzmanīgi aplūkoja šo vienkāršo tērpu. Viņa zināja, ko nozīmē un cik dārgu naudu maksā šāda vienkāršība.

— Veca paziņa, — Anna sacīja Annuškai.

Tagad Anna vairs nebija apmulsusi. Viņa jutās pilnīgi brīvi un gluži mierīga. Dollija redzēja, ka tagad viņa jau pilnīgi attapusies no pirmā iespaida, kādu uz viņu bija atstājusi Dollijas atbraukšana, un uzņēmusi to virspusējo, vienaldzīgo toni, kad liekas, ka durvis uz to telpu, kur glabājas jūtas un dziļākās domas, ir slēgtas.

— Nu, un kā klājas tavai meitenītei, Anna? — Dollija jautāja.

— Annijai? (Tā viņa sauca savu meitu Annu.) Vesela. Ļoti dūšīga. Vai gribi viņu redzēt? Iesim, es tev viņu parādīšu. Bija šausmīga noņemšanās ar auklēm,— viņa sāka stāstīt. — Par zīdītāju mums bija itāliete. Laba, bet šausmīga muļķe. Gribējām viņu jau sūtīt projām, bet meitenīte tā pieradusi, ka arvien vēl paturam.

— Kā tad jūs esat nokārtojuši?... — Dollija gribēja jautāt, kura uzvārdu iegūs meitenīte, bet pamanīja

pēkšņi sadrūmušo Annas seju un aši mainīja jautājuma jēgu. — Kā jūs to esat nokārtojuši? Vai jūs atšķīrāt no krūts?

Bet Anna saprata.

— Tu taču gribēji jautāt ko citu! Tu gribēji jautāt par viņas uzvārdu? Vai nav tiesa? Tas nomoka Alekseju. Viņai nav uzvārda. Nūja, viņa ir Kareņina, — Anna sacīja, piemiegusi acis tik ļoti, ka bija redzamas tikai sakjāvušās skropstas. — Bet tas nekas. — Viņas seja pēkšņi atplauka. — Par to visu mēs parunāsimies vēlāk. Iesim, es tev viņu parādīšu. Elle est tres gentille.[40]Viņa jau rāpo.

Greznība, ko Darja Aleksandrovna vēroja visā mājā, bērnistabā viņu pārsteidza vēl vairāk. Te bija gan no Anglijas pasūtīti ratiņi, gan instrumenti, ar ko mācīt staigāt, gan sevišķi konstruēts dīvāns rāpošanai, kas izskatījās pēc biljarda galda, gan šūpuļkrēsli, gan īpašas jaunas vannas. Tas viss bija angļu, labas kvalitātes, izturīgs un, redzams, ļoti dārgs. Istaba bija liela, ļoti augstiem griestiem un gaiša.

Kad viņas tur iegāja, meitenīte vienā krekliņā sēdēja uz īpaša krēsliņa pie galda un ēda buljonu, ar kuru bija nolaistījusi sev visas krūtiņas. Meitenīti baroja, un, kā redzams, kopā ar to ēda krievu meitene, bērnistabas apkalpotāja. Ne zīdītājas, ne aukles nebija; tās atradās blakus istabā, no kurienes skanēja viņu saruna dīvainā franču valodā, jo tikai tā viņas varēja savā starpā saprasties.

Izdzirdusi Annas balsi, ienāca gara auguma angliete ar nepatīkamu un liekulīgu sejas izteiksmi, grezni ģērbusies, steigā kratīdama savas liekās gaišo matu cirtas; ienākusi pa durvīm, tūdaļ sāka taisnoties, kaut gan Anna viņai neko nepārmeta. Uz katru Annas vārdu angliete aši vairākkārt atkārtoja: «Yes, my lady.»[41]

Meitenīte ar melnajiem matiem, melnajām uzacīm un sārtajiem vaigiem, ar stingro un sarkano rniesiņu Dar-jai Alcksandrovnai ļoti patika, lai gan bargi paskatījās uz svešo ienācēju; Darja Aleksandrovna sajuta pat

skaudība par tās veselīgo izskatu. Viņai patika art veids, ka šī meitenīte rāpoja. Viņas bērni neviens tā nebija rāpojuši. Sī meitenīte, kad to nosēdināja uz paktaja un sasprauda tai aiz muguras svārciņus, izskatījās ļoti jauka. Kā zvērēns tā lūkojās apkart ar savām spožajām, melnajām acīm, šķiet, priecādamās, ka viņu apbrīno; smaidīdama un turēdama kājas mazliet iesānis, tā enerģiski balstījās uz rokām, aši pievilka saslieto dibentiņu un tad atkal īrās ar rociņām uz priekšu.

Bet vispārējā bērnistabas noskaņa un it sevišķi au-gliete Darjai Aleksandrovnai nepavisam nepatika. Un to, ka Anna, tik labi pazīdama cilvēkus, varējusi pieņemt savai meitenītei par audzinātāju tik nesimpātisku, nerespektablu anglieti, Darja Aleksandrovna izskaidroja tikai tādējādi, ka neviena laba sieviete šādā neīstā ģimenē, kāda ir Annas ģimene, nebūtu nākusi. Turklāt jau pēc dažiem vārdiem Darja Aleksandrovna noprata, ka Anna, zīdītāja, aukle un bērns nav kopā saraduši un ka šāds mātes apmeklējums ir neparasts. Anna gribēja pasniegt meitenītei kādu rotaļlietu, bet nevarēja to atrast.

Taču visvairāk bija jābrīnās, ka, atbildot uz jautājumu, cik meitenītei zobu, Anna kļūdījās, jo par diviem pēdējiem zobiņiem nekā vēl nezināja.

— Dažreiz man ir grūti, jo esmu te it kā lieka, — Anna teica, iziedama no bērnistabas un pieturēdama svārku malu, lai neaizķertu pie durvīm novietotās rotaļlietas. — Ar pirmo bija pavisam citādi.

— Es domāju, ka būs gluži otrādi, — Darja Aleksandrovna bikli iebilda.

— Nē, nē! Tu taču zini, es viņu satiku, Serjožu, — Anna sacīja, piemiegusi acis, it kā lūkotos kaut kur tālumā. — Bet par to mēs runāsim vēlāk. Tu nevari iedomāties, es jūtos kā izsalkušais, kuram pēkšņi priekšā noliktas bagātīgas pusdienas un kurš nezina, pie kā ķerties. Bagātīgās pusdienas — tā esi tu un manas gaidāmās sarunas ar tevi, kādas ne ar vienu citu man nevarētu būt; un es nezinu, pie kādas sarunas vispirms ķerties. Mais je ne vous ferai grâce de rien.[42]

Man ir jāizsaka viss. Jā, vispirms man tev jāraksturo sabiedrība, kādu tu pie mums sastapsi, — viņa iesāka. — Sākšu ar dāmām. Kņaze Varvara. Tu viņu pazīsti, un es zinu tavus un Stivas ieskatus par viņu. Stiva saka, ka viņas dzīves vienīgais mērķis esot — pierādīt savu pārākumu pār krustmāti Katrinu Pavlovnu; tas viss ir tiesa, bet viņa ir laba, un es viņai esmu ļoti pa-leicīga. Pēterburgā bija brīži, kad man bija nepieciešama un chaperon '. Un viņa tai laikā pagadījās. Bet viņa patiešām ir laba. Viņa ļoti atvieglinājusi manu stāvokli. Es redzu, ka tu neizproti, cik mans stāvoklis smags... tur, Pēterburgā, — viņa piebilda. — Šeit es esmu pilnīgi mierīga un laimīga. Nu, bet par to vēlāk. Jānosauc visi. Tad nāk Svijažskis — viņš ir muižniecības maršals un ļoti godīgs cilvēks, bet viņam kaut kas vajadzīgs no Alekseja. Tu saproti, tagad, kad esam apmetušies uz dzīvi laukos, Aleksejam ar viņa īpašumiem var būt liels iespaids. Tad nāk Tuškevičs, — tu viņu esi redzējusi, viņš bija Betsijas favorīts. Tagad viņš ir atstumts un atbrauca pie mums. Viņš, kā Aleksejs mēdz sacīt, ir viens no tiem cilvēkiem, kuri ļoti patīkami, ja uzņemam viņus par tādiem, par kādiem viņi grib izlikties, et puis, il est cnmme il faut^43 [44], kā saka kņaze Varvara. Tad Veslovskis... viņu tu pazīsti. Ļoti jauks zēns, — viņa teica, un lūpas viņai savaibstīja šķelmīgs smaids. — Kas tas par mežonīgu gadījumu ar Levinu? Veslovskis stāstīja Aleksejam, un mēs neticam. II esi īrēs gentil et naif,[45] — viņa sacīja atkal ar to pašu smaidu. — Vīriešiem vajadzīga izklaidēšanās, un Aleksejam vajadzīga publika, tāpēc es priecājos par visu šo sabiedrību. Es gribu, lai pie mums būtu jautri, lai būtu daudz cilvēku un lai Aleksejs nevēlētos nekā jauna. Tad tu vēl redzēsi muižas pārvaldnieku. Vācietis ļoti krietns un prot savu darbu. Aleksejs viņu augstu vērtē. Tad vēl — ārsts, jauns cilvēks, ne jau nu gluži nihilists, bet, zini, ēd ar nazi... tomēr ļoti labs ārsts. Tad vēl arhitekts ... Une petite cour.*

XX

— Kņaze, te nu jums būs Dollija, jūs tik ļoti vēlējāties viņu sastapt, — Anna sacīja, iziedama kopā ar Darju Aleksandrovnu lielajā mūra terasē, kur ēnā pie rokdarbu statņa sēdēja kņaze Varvara, izšūdama krēsla pārklāju grāfam Aleksejam Kiriiovičam. — Viņa saka, ka neko nevēloties līdz pusdienām, bet jūs lieciet pasniegt brokastis, es iešu sameklēšu Alekseju un atvedīšu šurp viņus visus.

Kņaze Varvara saņēma Dolliju laipni un mazliet aiz-gādnīgi, tūdaļ sākdama skaidrot, ka esot apmetusies uz dzīvi pie Annas tāpēc, ka vienmēr mīlējusi Annu vairāk nekā viņas māsa Katrīna Pavlovna — tā pati, kas Annu bija audzinājusi, un ka tagad, kad Annu visi pametuši, viņa uzskatot par savu pienākumu lai palīdzēt šajā visgrūtākajā pārejas laikā.

— Kad vīrs viņai dos laulības šķiršanu, gan tad ari es aizbraukšu savā vientulibā, bet tagad varu būt šeit noderīga un pildu savu pienākumu, lai cik man tas grūti, — nevis tā kā citi. Un tu gan esi jauka, ļoti labi darīji, ka atbrauci! Viņi dzīvo brīnišķīgi, kā vislabākie laulātie draugi; un viņus tiesās dievs, nevis mēs. Un vai tad Birjuzovskis un Aveņjeva ... Un pats Ņikandrovs un Vasiļjevs ar Mamonovu, un Liza Neptunova... Par viņiem taču neviens neko nerunāja? Un beidzās ar to, ka visi viņus sāka pieņemt. — Un tad c’est un intérieur si joli, si comme il faut. Tout-à-fait à l’anglaise. On se réunit le matin au breakfast et puis on se sépare.1 Līdz pusdienām katrs dara, ko grib. Pusdienas pulksten septiņos. Stiva ir ļoti labi darījis, atsūtīdams tevi uz šejieni. Viņam vajag pie tiem turēties. Tu zini, ka Vronskis ar mātes un brāļa starpniecību visu var panākt. Turklāt viņi dara daudz laba. Vai viņš tev nestāstīja par savu slimnīcu? Ce sera admirable1 [46] [47] — viss no Parīzes!

Viņu sarunu pārtrauca Anna, kas bija atradusi vīriešus biljarda istabā un kopa ar tiem atgriezās terasē. Līdz pusdienām vēl bija daudz laika, diena bija jauka,

tāpēc tika minēts daudz veidu, kā pavadīt atlikušās divas stundas. Vozdviženskā bija joti daudzi laika kavēkļu veidi, un tie visi bija citādi nekā Pokrovas muižā.

— Une partie de lawn tennis— smaidīdams savu košo smaidu, ieteica Veslovskis. — Mēs atkal abi kopā, Липа Arkadjevna.

— Nē, karsts; .labāk pastaigāties pa dārzu un pavizināties laivā, izrādīt Darjai Aleksandrovnai krastus,— ieteica Vronskis.

— Esmu visādi ar mieru, — teica Svijažskis.

— Man liekas, ka Dollijai vispatīkamāk būs pastaigāties, vai nav tiesa? Un pēc tam laivā, — Anna sacīja.

Tā arī nolēma. Veslovskis un Tuškevičs aizgāja uz peldētavu un solījās tur sagatavot laivu un uzgaidīt. Divi pāri aizgāja pa celiņu, Anna ar Svijažski un Dol-lija ar Vronski. Dollija jutās mazliet apmulsusi, jo pilnīgi jaunā vide, kur viņa bija nokļuvusi, viņu nomāca. Abstrakti, teorētiski viņa Annas rīcību ne tikai attaisnoja, bet pat uzslavēja. Kā tas vispār un diezgan bieži gadās nevainojami tikumīgām sievietēm, kam tikumīgās dzīves vienmuļība apnikusi, viņa iztālēm ne vien attaisnoja neatļautu mīlestību, bet pat apskauda to. Turklāt viņa no sirds mīlēja Annu. Bet īstenībā, ieraudzījusi viņu starp šiem gluži svešajiem cilvēkiem, ar šo jauno — Darjai Aleksandrovnai nepazīstamo smalko toni, viņa jutās neērti. Jo sevišķi nepatīkami viņai bija redzēt kņazi Varvaru, kas viņiem piedeva visu par ērtībām, ko tā šeit izmantoja.

Vispār abstrakti Dollija Annas rīcību uzskatīja par pareizu, taču viņai bija nepatīkami redzēt to cilvēku, kura dēļ Anna spērusi šo soli. Turklāt Vronskis viņai nekad nebija paticis. Dollija turēja viņu par ļoti lepnu un neredzēja viņā nekā tāda, izņemot bagātību, ar ko tas varētu lepoties. Tomēr pret pašas gribu Vronskis šeit, savās mājās, viņai imponēja vēl vairāk nekā agrāk, un Dollija viņa sabiedrībā nespēja justies brīvi. Viņa jutās gluži tapat, kā bija jutusies apteksnes klātbūtnē ar savu jaciņu. Tāpat kā no apteksnes viņai par saviem ielāpiem bija ne jau gluži kauns, bet neērti, tā arī tagad, [48]

staigājot kopā ar Vronski, Dollija par sevi ne jau nu gluži kaunējās, bet jutās neveikli.

Dollija jutās apmulsusi un gudroja, par ko runāt. Kaut gan viņai šķita, ka lepnajam Vronskim nepatiks, ja sāks cildināt viņa māju un dārzu, neatrazdama citu sarunas vielu, Dollija tomēr pateica, ka viņai ļoti patīkot Vronska māja.

— Jā, tā ir ļoti skaista celtne un labā veclaiku stilā, — viņš sacīja.

— Atan ļoti patika pagalms lieveņa priekšā. Vai tas jau tāds bija?

— Nē! — viņš iesaucās, un seja tam iestarojās priekā. — Ja jūs būtu redzējusi pagalmu vēl šai pašā pavasarīl

Un viņš vērsa DoIIijas uzmanību uz dažādām mājas un dārza izdaiļojuma detaļām, sākumā uzmanīgi, vēlāk arvien vairāk un vairāk aizraudamies. Bija redzams, ka Vronskis, ziedojis daudz pūļu savas muižas iekārtošanai un izdaiļošanai, juta nepieciešamību palielīties ar padarīto jauna skatītāja priekšā un no sirds priecājās par Darjas Aleksandrovnas uzslavām.

— Ja jūs neesat nogurusi un vēlaties apskatīt slimnīcu — tas nav tālu. Aiziesim! — viņš sacīja, ieskatījies Dollijai sejā, lai pārliecinātos, vai viņa patiešām negarlaikojas.

— Vai tu nāksi, Anna? — viņš jautāja.

— Mēs iesim, vai ne? — Anna vaicāja Svijažskim. — Mais il ne faut pas laisser le pauvre Veslovskij cl Tuškevič se morfondre lā dans le bateau.[48] Jāaizsūta, lai viņiem pasaka... Jā, tas ir piemineklis, ko viņš le atstās, — Anna sacīja, pievērsdamās Dollijai ar to pašu viltīgo, zinošo smaidu, ar kādu jau pirmīt runāja par slimnīcu.

-- Jā, kapitāls darbs! — Svijažskis teica. Bet, lai neliktos, ka viņš piebalso Vronskim iztapdams, Svijažskis tūdaļ izteica ari nelielu kritisku piezīmi. — Es tomēr brīnos, grāf, — viņš sacīja, — ka jūs, kas tik daudz darāt tautas labā sanitārā ziņā, tomēr esat tik vienaldzīgs pret skolām.

' Tikai nevajag likt nabaga Veslovskīm un Tuškevičam ilgi gaidīt laivā.

— C’est devenu tellement commun les écoles,[49] —* Vronskis teica. — Protams, ne jau nu tāpēc, bet tāpat vien, es aizrāvos. Uz slimnīcu jāiet šeit, — viņš pievērsās Darjai Aleksandrovnai, norādīdams uz sānceļu, kas nogriezās no galvenās alejas.

Dāmas atvēra saulessargus un iegāja sānceļā. Pēc dažiem pagriezieniem, izgājusi pa vārtiņiem, Darja Aleksandrovna ieraudzīja tieši iepretim paaugstā vietā lielu, sarkanu, gandrīz jau pabeigtu dīvaina veida ēku. Vēl nekrāsotais skārda jumts spožajā saulē žilbinoši mirdzēja. Līdzās šai gandrīz pabeigtajai ēkai cēla otru, kurai visapkārt slējās sastatnes, un strādnieki ar priekšautiem, stāvēdami uz sastatņu dēļiem, lika ķieģeļus, svieda ar ķellēm javu un to pielīdzināja.

— Cik ātri jums veicas darbs! — Svijažskis teica. — Kad es te skatījos pēdējo reizi, .ēka vēl nebija zem jumta.

— Uz rudeni viss būs gatavs. Iekšējā apdare gandrīz jau pabeigta, — Anna sacīja.

— Un kas tā jaunā par ēku?

— Tur būs ārsta dzīvoklis un aptieka, — Vronskis atbildēja un, ieraudzījis nākam īsā mētelī ģērbto arhitektu, atvainojās dāmām un devās tam pretim.

Apgājis apkārt javas bedrei, no kuras strādnieki smēla kaļķus, viņš apstājās kopā ar arhitektu un sāka tam kaut ko aizrautīgi stāstīt.

— Frontons tomēr iznāk zemāk, — Vronskis atbildēja Annai, kad tā jautāja, par ko tiek runāts.

— Es taču teicu, ka vajadzēja likt augstākus pamatus, — Anna iesaucās.

— Jā, protams, Anna Arkadjevna, tā būtu labāk, — arhitekts piekrita, — bet nu jau par vēlu.

— Jā, mani šī lieta ļoti interesē, — Anna atbildēja Svijažskim, kas izteica izbrīnu par viņas zināšanām arhitektūrā. — Jāpanāk, lai šī jaunā celtne būtu pieskaņota slimnīcas ēkai. Taču tā ir iecerēta vēlāk un uzsākta bez plāna.

Beidzis runāt ar arhitektu, Vronskis atgriezās pie dāmām un veda tās apskatīt slimnīcas telpas.

Kaut gan ārpusē vēl beidza veidot dzegas un apakšēja stāvā vēl krāsoja, augšstāvā gandrīz viss jau bija gatavs. Uzkāpuši pa platajām dzelzs kāpnēm priekštelpā, viņi iegāja pirmajā lielajā istabā. Sienu apmetums bija krāsots, imitējot marmoru. Milzīgie viengabala logi jau bija ielikti, tikai parketa grīda vēl nepabeigta, un galdnieki, kas pašlaik ēvelēja sacelto kvadrātu, nolika rīkus un noņēma matu apsējus, lai apsveicinātu kungus.

— Te ir pieņemamā istaba, — Vronskis skaidroja. Šeit stāvēs pults, galds, skapis un vairāk nekas.

— Nāciet šurp, iesim pa šīm durvīm! Neej pie loga! — Anna brīdināja, lūkodama, vai krāsa jau nožuvusi.

— Aleksej, krāsa jau nožuvusi, — viņa piebilda.

No pieņemamās istabas viņi izgāja gaitenī. Te Vronskis viņiem demonstrēja jaunas sistēmas ventilāciju. Tad parādīja marmora vannas, gultas ar īpašām atsperēm, tad citu pēc citas izrādīja slimnieku palātas, noliktavu, veļas istabas, jaunas sistēmas krāsnis, tad īpašus ratiņus, kas ripos bez trokšņa, pārvadājot pa koridoru vajadzīgās lietas, un vēl daudz ko citu. Svijažskis visu vērtēja kā cilvēks, kam pazīstami visi jaunākie sasniegumi. Doilija tikai brīnījās par līdz šim neredzēto un, gribēdama visu izprast, par visu sīki iztaujāja, kas Vronskim sagādāja acīm redzamu prieku.

— Jā, es domāju, ka šī būs vienīgā pilnīgi pareizi iekārtotā slimnīca visā Krievijā, — Svijažskis teica.

— Bet vai dzemdību nodaļas jums nebūs? — Doilija vaicāja. — Uz laukiem tā tik ļoti vajadzīga. Es bieži...

Kaut gan Vronskis bija uzsvērti pieklājīgs, viņš Dol-liju pārtrauca.

— Šis nav dzemdību nams, bet slimnīca, domāta visām slimībām, izņemot lipīgās, — viņš teica. — Bet paskatieties, lūk, šo... — Un viņš piestūma Dārjai Aleksandrovnai no ārzemēm pasūtīto krēslu uz ritenī-šiem, domātu slimniekiem, kas jau sāk atveseļoties.

— Jūs paskatieties! — Viņš apsēdās krēslā un sāka to virzīt. — Slimnieks vēl nespēj staigāt, viņš vēl ir vārgs vai arī viņam slimas kājas, bet viņam vajadzīgs svaigs gaiss, un viņš braukā, vizinās.

Darja Aleksandrovna par visu interesējās, viss viņai ļoti patika, taču visvairāk viņai patika pats Vronskis ar savu naivo, tik dabisko aizrautību. «Jā, viņš ir ļoti

jauks, labs cilvēks,» viņa šad tad nodomāja, neklausīdamās viņā, bet skatīdamās viņam sejā, pētīdama tās izteiksmi un domās atgriezdamās pie Annas. Tagad Vron-skis Dollijai ar savu aizrautību tik Joti palika, ka viņa sāka saprast, kā Anna varējusi viņā iemīlēties.

XXI

— Nē, es domāju, ka kņaziene būs nogurusi un zirgi viņu neinteresē, — Vronskis iebilda Annai, kas ieteica aiziet līdz zirgaudzētavai, kur Svijažskis vēlējās apskatīt jauno ērzeli. — Jūs ejiet, bet es pavadīšu kņazieni mājās, un pa ceļam mēs parunāsimies, — viņš teica, — ja tas jums sagādā prieku, — viņš pagriezās pret Dolliju.

— No zirgiem es neko nesaprotu un labprāt iešu mājās, — Darja Aleksandrovna mazliet izbrīnījusies atbildēja.

No Vronska sejas viņa noprata, ka tas grib viņai ko sacīt. Dollija nebija maldījusies. Tikko viņi abi bija atkal atgriezušies pa vārtiņiem dārzā, viņš atskatījās uz to pusi, kur aizgāja Anna, un, pārliecinājies, ka tā nevar viņus ne dzirdēt, ne redzēt, iesāka:

— Jūs uzminējāt, ka gribu ar jums parunāties, — viņš sacīja, lūkodamies Dollijā smejošām acīm. — Es nešaubos, ka jūs esat Annas draugs. — Viņš noņēma platmali, sameklēja kabatas lakatiņu un noslaucīja savu jau pakailo galvvirsu.

Darja Aleksandrovna neko neatbildēja un tikai izbiedēti paskatījās viņā. Paliekot ar Vronski vienatnē, viņai pēkšņi kļuva baigi: Vronska skarbā sejas izteiksme un smejošās acis Dolliju biedēja.

Viņai prātā pazibēja visdažādākās domas, par ko viņš varētu runāt: «Varbūt lūgs, lai es braucu pie viņiem ciemoties ar visiem bērniem, un man nāksies viņam atteikt; vai arī gribēs, lai es Maskavā iekārtoju paziņu loku, kur Annu uzņemt... Bet vai tik nerunās par Vaseņku Veslovski un tā izturēšanos pret Annu? Un varbūt par Kitiju, par to, ka viņš jūtas vainīgs?» Viņa pārcilāja visus iespējamos netīkamos jautājumus, tomēr neuzminēja to, par ko Vronskis gribēja ar viņu runāt.

— Jums ir tik liels iespaids uz Annu, viņa jūs tik ļoti mīl, — viņš sacīja, — palīdziet man!

Darja Aleksandrovna ar biklu un jautājošu skatienu lūkojās viņa enerģiskajā sejā; tā brīžam visa, brīžam daļēji nokļuva saules gaismā, kas krita cauri liepu ēnai, bet brīžam atkal iegrima ēnas tumsā; vērodama Dollija gaidīja, ko viņš sacīs tālāk, bet Vronskis, ik pēc soļa skardams ar nūju celiņa granti, klusēdams soļoja viņai blakus.

— Ja jūs esat pie mums atbraukusi, jūs, vienīgā sieviete no bijušajiem Annas draugiem, — es neskaitu kņazi Varvaru, — tad es saprotu tā, ka jūs to nedarījāt vis tāpēc, ka uzskatītu mūsu stāvokli par normālu, bet gan tāpēc, ka jūs, saprazdama, cik šis stāvoklis smags, arvien vēl tāpat kā senāk mīlat Annu un gribat tai palīdzēt. Vai esmu pareizi jūs sapratis? — viņš jautāja, paskatījies Dollijā.

— Jā gan, — Darja Aleksandrovna, salikdama saulessargu, atbildēja, — bet...

— Nē, — viņš pārtrauca un neviļus apstājās, aizmirsdams, ka ar to nostāda neērtā situācijā savu līdzgājēju, kas arī bija spiesta apstāties. .— Neviens nespēj dziļāk un stiprāk par mani just, cik Annas stāvoklis grūts. Un tas ir saprotams, ja vien jūs parādāt man to godu un uzskatāt mani par cilvēku, kam ir sirds. Esmu vainīgs šā stāvokļa radīšanā un tāpēc to izjūtu.

— Es saprotu, — Darja Aleksandrovna teica, negribot priecādamās par to, cik sirsnīgi un noteikti viņš to sacīja. — Bet es baidos, ka tieši tāpēc jūs pārspīlējat, ka jūtaties vainīgs, — viņa sacīja. — Sabiedrībā viņas stāvoklis ir grūts, to es saprotu.

— Sabiedrībā tā ir elle! — drūmi saraucis pieri, viņš iesaucās. — Nav iespējams iedomāties lielākas morāliskas mokas par tām, kādas viņa izcieta Pēterburgā divu nedēļu laika ... un es jūs lūdzu tam ticēt.

— Jā, bet šeit — līdz tarn laikam, kamēr ne Anna... ne jūs nejūtat vajadzību pēc augstākās sabiedrības...

— Augstākā sabiedrība! — viņš nicinoši iesaucās. — Kāda man var būt vajadzība pēc augstākās sabiedrības!

— Līdz tam laikam — un tas tā var palikt visu mūžu — jūs esat laimīgi un mierīgi. Es redzu no Annas

izskata, ka viņa ir laimīga, pilnīgi laimīga, to viņa paguva jau pateikt, — Darja Aleksandrovna smaidot teica; un, to izsakot, viņa tagad nevi|us sāka šaubīties, vai tikai Anna tiešām ir laimīga.

Bet Vronskis, šķiet, par to nešaubījās.

— Jā, jā, — viņš sacīja. — Es zinu, ka viņa atplaukusi pēc visām savām ciešanām; viņa ir laimīga. Viņa ir laimīga ar tagadni. Bet es?... Es baidos no tā, kas mums gaidāms ... Atvainojiet, jūs vēlaties iet?

— Nē, vienalga.

— Nu tad apsēdīsimies šeit.

Darja Aleksandrovna apsēdās uz dārza sola alejas stūrī. Viņš nostājās tai blakus.

— Es redzu, ka viņa ir laimīga, — viņš atkārtoja, un Darju Aleksandrovnu pārņēma vēl lielākas šaubas, vai tikai Anna ir laimīga. — Bet vai tas tā var turpināties? Vai mēs esam labi vai slikti rīkojušies, tas ir cits jautājums, bet kauliņi ir mesti, — viņš teica, pāriedams no krievu valodas uz franču valodu, — un mēs esam saistīti uz visu mūžu. Mēs esam savienoti ar saitēm, ko mēs atzīstam par vissvētākajām, — ar mīlas saitēm. Mums ir bērns, mums vēl var būt bērni. Taču likums un visi nosacījumi mūsu stāvoklī ir tādi, ka rodas tūkstoš komplikāciju, kuras viņa tagad, iekšēji atpūzdamās pēc visām ciešanām un mokām, neredz un negrib redzēt. Un tas ir saprotams. Bet es taču nevaru to neredzēt. Mana meita likuma priekšā nav vis mana, bet Kareņina meita. Es nevaru ciest šādus melus! — viņš iesaucās, ar enerģisku kustību tos noraidīdams, un paskatījās Darjā Aleksandrovnā ar drūmu, jautājošu skatienu.

Dollija nekā neatbildēja un tikai raudzījās viņā Vronskis turpināja:

— Un rīt piedzims dēls, mans dēls, bet pēc likuma viņš būs Kareņins, viņš nebūs ne mana vārda, ne mana īpašuma mantinieks, un, lai cik mēs būtu laimīgi savā ģimenes dzīvē, lai cik mums būtu bērnu, starp viņiem un mani nebūs saišu. Viņi būs Kareņinr. Mēģiniet saprast, cik šāds stāvoklis smags un šausmīgs! Es mēģināju ar Annu par to runāt. Tas viņu kaitina. Viņa nesaprot, un es nevaru viņai izteikt visu. Tagad aplūkosim no otras puses. Es esmu laimīgs ar viņas mīlestību, bet man taču ar kaut ko jānodarbojas. Es esmu atradis

šo nodarbību un lepojos ar šo nodarbību, un uzskatu to par daudz cildenāku nekā manu bijušo biedru darbu galmā un valsts dienestā. Un es, bez šaubām, vairs nemainīšu šo darbu pret viņu darbu. Es strādāju šeit, dzīvodams uz vietas, un esmu laimīgs, apmierināts, un mūsu laimei nekas vairāk nav vajadzīgs. Es mīlu šo nodarbošanos. Ceļa n’est pas un pis-aller,x gluži otrādi...

Darja Aleksandrovna ievēroja, ka šajā stāsta vietā viņš it kā apjuka, un viņa īsti neizprata šo novirzīšanos, bet juta, ka, reiz sācis runāt par saviem dziļākajiem pārdzīvojumiem, par kuriem nevarēja runāt ar Annu, viņš tagad izsaka visu un jautājums par viņa darbu šeit uz laukiem arī atrodas tai pašā slepenāko domu nodalījumā, kur jautājums par viņa attiecībām ar Annu.

— Tātad es turpinu, — attapies viņš sacīja. — Galvenais ir tas, ka, darot kādu darbu, jābūt pārliecībai, ka šis darbs nemirs reizē ar mani, ka man būs mantinieki, — bet šādas pārliecības man nav. Iedomājieties tāda cilvēka stāvokli, kas jau iepriekš zina, ka viņa un viņa mīļotās sievietes kopīgie bērni nebūs vis viņa bērni, bet gan kāda cita — tā cilvēka bērni, kurš viņus nīst un negrib ne redzēt. Tas taču ir šausmīgi.

Viņš apklusa, redzams, loti saviļņots.

— Jā, protams, es to saprotu, bet ko tur var darīt Anna? — Darja Aleksandrovna jautāja.

— Jā, tas noved pie manas sarunas mērķa, — viņš teica, piespiezdams sevi savaldīties. — Anna var, tas ir atkarīgs no viņas... Pat tādam gadījumam, lai lūgtu no ķeizara adoptācijas atļauju, nepieciešama laulības šķiršana. Bet tas atkarīgs no Annas. Viņas vīrs bija ar mieru piekrist laulības šķiršanai — toreiz jūsu vīrs to bija gandrīz jau nokārtojis. Un es zinu, ka Kareņins arī tagad neatteiktos. Vajadzētu tikai viņam aizrakstīt. Viņš toreiz taisni tā arī atbildēja — ja viņa izsacīšot vēlēšanos, viņš neatteikšot. Protams, — viņš drūmi teica, — tā ir viena no tām varizejiskām nežēlībām, uz kādām spējīgi tikai šie cilvēki bez sirds. Viņš taču zina, kādas mokas tai sagādā ikviens atgādinājums par viņu, un, to zinādams, viņš tomēr pieprasa no viņas vēstuli. Es saprotu, cik tas viņai grūti. Bet iemesli ir tik svarīgi, ka [50]

vajag passer pardessus toutes ces finesses de sentiment. Il y va du bonheur et de [’existence d’Anne et de ses enfants.1 Par sevi es nerunāju, kaut ari man ir grūti. Joli grūti, — viņš teica, it kā kādam draudēdams par to, ka viņam ir grūti. — Redziet nu, kņazien, es bez kādas kautrēšanās ķeros pie jums kā pie vienīgā glābiņa. Palīdziet man Annu pierunāt, lai tā aizraksta viņam un pieprasa laulības šķiršanu!

— Jā, protams, — Darja Aleksandrovna domīgi sacīja, skaidri atcerēdamās savu pēdējo tikšanos ar Alekseju Aleksandroviču. — Jā, protams, — viņa jau noteikti atkārtoja, atcerējusies Annu.

— Izlietojiet savu ietekmi uz viņu, panāciet, lai viņa aizraksta! Es negribu un gandrīz nespēju runāt ar viņu par šo jautājumu.

— Labi, es parunāšu. Bet kā tad viņa pati par to nedomā? — Darja Aleksandrovna vaicāja, reizē ar to pēkšņi nezin kādēļ iedomādama Annas dīvaino jauno paradumu piemiegt acis. Un viņa atcerējās, ka Anna piemiedza acis tieši tajos brīžos, kad saruna skāra viņas dzīves intīmākos jautājumus. «It kā viņa piemiegtu acis uz savu dzīvi, lai neredzētu to visu,» Dollija nodomāja. — Katrā ziņā es runāšu ar viņu gan sevis, gan viņas pašas dēļ, — Darja Aleksandrovna atbildēja uz Vronska pateicības izpaudumiem.

Viņi piecēlās un devās uz mājas pusi.

XXII

Pārnākusi Anna sastapa Dolliju jau atgriezušos mājās, uzmanīgi ielūkojās viņai acīs, it kā jautādama par sarunu, kāda tai bijusi ar Vronski, taču vārdos to nejautāja.

— Liekas, jau laiks pusdienot, — viņa teica. — Un mēs vēl gandrīz nemaz neesam bijušas kopā. Es ceru uz vakaru. Tagad jāiet ģērbties. Es domāju, arī tu gribēsi pārģērbties. Celtni apskatot, mēs visi esam notraipījušies. [51]

Dollija devās uz savu istabu, un viņu pārņēma jautrība. Viņai nekādi nebija iespējams pārģērbties, jo viņa jau tā bija uzģērbusi savu labāko tērpu; taču, lai vismaz kaut kā radītu, ka ir posusies pusdienām, viņa palūdza apteksni notīrīt tērpam putekļus, pārmainīja aproces un saitīti un aplika ap galvu mežģīnes.

— Tas ir viss, ko es varēju izdarīt, — viņa smaidot teica Annai, kad ta ienāca pie viņas jau trešajā — atkal tik ļoti vienkāršajā tērpā.

— Jā, mēs visi te esam ārkārtīgi smalki, — viņa teica, it kā atvainodamās par savu glītumu. — Aleksejs par tavu atbraukšanu tā priecājas, kā tas reti gadās. Viņš tevī gluži iemīlējies, — viņa piebilda. — Vai neesi nogurusi?

Līdz pusdienām vairs neatlika laika par kaut ko runāt. Ieejot viesistabā, viņas sastapa jau priekšā kņazi Varvaru un vīriešus melnos vizītsvārkos. Arhitekts bija frakā. Vronskis iepazīstināja viešņu ar ārstu un muižas pārvaldnieku. Ar arhitektu viņš to bija iepazīstinājis, jau slimnīcu apskatot.

Resns ekonoms, ar apaļo, skūto seju starodams un balto stērķelēto kravati spīdinādams, ziņoja, ka galds esot klāts, un dāmas piecēlās. Vronskis lūdza Svijažski sniegt roku Annai Arkadjevnai, bet pats devās pie Dol-lijas. Veslovskis jau pirms Tuškeviča sniedza roku kņazei Varvarai, un Tuškevičs kopā ar pārvaldnieku un ārstu gāja vieni paši.

Pusdienas, ēdamistaba, trauki, sulaiņi, vīns un ēdieni ne vien saskanēja ar mājas vispārējo modernās greznības toni, bet likās, ka viss šeit redzamais ir vēl greznāks un modernāks. Darja Aleksandrovna vēroja šo neredzēto greznību un, būdama namamāte, kas vada savu mājas dzīvi, — kaut arī necerēdama neko no visa redzētā izmantot savā namā, jo greznuma dēļ tas viss bija pārāk tāls viņas dzīves veidam, — neviļus iedziļinājās katrā sīkumā un jautāja pati sev, kas un kā visu to paveicis. Vascņka Veslovskis, Dollijas vīrs un pat Svijažskis, un daudzi, kurus viņa pazina, nekad par to nedomāja, ticēdami, ka ikviens godīgs namatēvs vēlas likt saviem ciemiņiem just, ka viss viņa namā tik labi sarīkotais tam nav prasījis nekādu pūļu, bet radies pats no sevis. Turpretim Darja Aleksandrovna zināja, ka

pati no sevis nerodas pat biezputra bērnu brokastīm un ka tik sarežģītam un skaistam izkārtojumam kāds cilvēks veltījis ļoti lielas rūpes. Un no Alekseja Kiriloviča skatiena, kā viņš aplūkoja galdu, kā pamāja ar galvu ekonomam, dodams kādu zīmi, un kā viņš ieteica Darjai Aleksandrovnai izvēlēties vai nu aukstu biešu zupu, vai viru, viņa saprata, ka visam pamatā te ir paša namatēva rūpes. No Annas, kā redzams, tas viss bija atkarīgs ne vairāk kā no Veslovska. Arī viņa, tāpat kā Svijaž-skis, kņaze un Veslovskis, bija tikai ciemiņš, kas ar prieku izmanto visu, kas tam sagatavots.

Anna veica namamātes uzdevumu tikai sarunas uzturēšanā. Un šo sarunas uzturēšanu, kura namamātei pie tik neliela galda, piedaloties tādiem galda biedriem kā muižas pārvaldniekam un arhitektam, sagādāja lielas grūtības, jo tie bija cilvēki no gluži citas pasaules, kas tikai centās nezaudēt dūšu neredzētās greznibas priekšā un nespēja ilgstoši piedalīties kopīgajā sarunā, — Anna šo grūto uzdevumu veica ar savu parasto taktu, dabiskumu un pat ar patiku, kā Darja Aleksandrovna ievēroja.

Sākumā runāja par to, kā Tuškevičs un Veslovskis vieni paši vizinājušies laivā, tad Tuškevičs sāka stāstīt par pēdējām sacīkstēm Pēterburgas jahtklubā. Bet Anna, nogaidījusi klusuma brīdi, tūlīt uzrunāja arhitektu, lai iesaistītu to sarunā.

— Nikolajs Ivaničs bija pārsteigts, — viņa stāstīja arhitektam par Svijažski, — ka jaunā būve kopš pagājušās reizes, kad viņš te pie mums ciemojās, pavirzījusies tik tālu; es pati taču redzu katru dienu — un tomēr katru dienu brīnos, cik ātri būvēšana veicas.

— Ar viņa gaišību ir labi strādāt, — arhitekts smaidot sacīja (viņš bija cienigs un nosvērts cilvēks un apzinājās savu vērtību). — Pavisam citādi nekā strādāt guberņas pārvaldei. Tur par dažu jautājumu veselu kaudzi papīru aprakstītu, bet te — es paziņoju grafam, mēs pārrunājam, un lieta darīta trijos vārdos.

— Amerikāniski paņēmieni, — Svijažskis smaidot teica.

— Jā, tur ēkas būvē racionāli...

Valodas novirzījās uz valdības iestāžu ļaunprātībām

Savienotajās Valstīs, bet Anna sarunu tūdaļ pārsvieda uz citu tematu, iesaistīdama arī muižas pārvaldnieku.

— Vai tu esi kādreiz redzējusi pļaujmašīnas? — viņa vaicāja Darjai Aleksandrovnai. Mēs šorīt braucām skatīties, kad satikām tevi. Es pati pirmoreiz redzēju.

— Kā tad tās darbojas? — Dollija jautāja.

— Gluži kā šķēres. Dēlis — daudz mazu šķērīšu. Lūk, tā.

Anna paņēma savās skaistajās, baltajās, gredzeniem rotātajās rokās nazi un dakšiņu un sāka skaidrot. Jādomā, viņa redzēja, ka no viņas paskaidrojuma nekas nav saprotams; taču, zinādama, ka runā tīkami un ka rokas viņai daiļas, turpināja skaidrošanu.

— Alrak šurp kabatas nazīšus! — ķircinādams iesaucās Veslovskis, kas nenovērsa no viņas acu.

Anna tikko manāmi pasmaidīja, taču neatbildēja viņam.

— Vai nav tiesa, Kari Fjodorič, ka gluži kā šķēres? — viņa jautāja muižas pārvaldniekam.

— Pareizi, — vācietis atbildēja. — Es ist ein ganz einfaches Ding.1 — Un viņš sāka skaidrot mašīnas uzbūvi.

— Žēl, ka mašīna nesien kūlīšus. Vīnes izstādē redzēju tādu, kas sasien kūlīšus ar stiepli, — Svijažskis teica. — Tās būtu izdevīgākas.

— Es kommt drauf an... Der Preis vom Draht muss ausgerechnet werden.2 — Un vācietis, ierosināts runāt, pagriezās pret Vronski. — Das lässt sich ausrechnen, Erlaucht.3 — Vācietis jau neviļus tvēra kabatā, kur tam allaž glabājās zīmulis un piezīmju grāmatiņa, kurā tas visu aprēķināja, bet, atcerējies, ka sēž pie pusdienu galda, un uztvēris Vronska salto skatienu, attapās. — Zu kompliziert, macht zu viel Klopot,* — viņš nobeidza.

— Wünscht man Dochots, so hat man auch Ķlo-pots,5 — sacīja Vaseņka Veslovskis, pazobodams vā-

' Tā ir gluži vienkārša lieta.

1 Lieta ir tāda ... Jāaprēķina stieples vērtība.

3 To var izrēķināt, jusu gaišība.

4 Parak sarežģīta, ar tādu pārāk liela noņemšanās un rūpes

5 Kas grib ienākumus, tam jagrib arī rūpes.

cieti. — J’adore l’allemand,1 — viņš atkal ar tādu pašu smaidu sacīja Annai.

— Cessez!1 [52] [53] — Anna tam ar jokotu bargumu atbildēja.

— Bet jūs mēs cerējām sastapt uz lauka, Vasilij Sem-jonič, — viņa pievērsās ārstam, slimīga izskata cilvēkam, — vai jūs bijāt tur?

— Jā, es biju gan tur, bet izkūpēju, — ārsts ar drūmu humoru atbildēja.

— Tātad jūs esat veicis krietnu pastaigu.

— Lielisku!

— Nu, un kā tad vecītei ar veselību? Ceru, ka nav tīfs.

— Tīfs ne tīfs, bet labi viņai neklājas.

— Cik žēl! — Anna sacīja; un, izpildījusi tādā kārtā laipnības pienākumu pret atkarīgajiem mājiniekiem, viņa pievērsās savu aprindu cilvēkiem.

— Un tomēr, Anna Arkadjevna, pēc jūsu stāsta būtu diezgan grūti to mašinu uzbūvēt, — Svijažskis jokodams teica.

— Kāpēc gan grūti? — Anna vaicāja ar smaidu, kas liecināja, ka viņa apzinās pievilcību, ar kādu skaidrojusi mašīnas uzbuvi, un ka šo pievilcību manījis arī Svijažskis. Sī jaunā meitenīgas koķetības iezīme Annas raksturā Dolliju nepatīkami pārsteidza.

— Toties arhitektūrā Annas Arkadjevnas zināšanas gluži apbrīnojamas, — teica Tuškevičs.

— Jā gan, es pats vakar dzirdēju, kā Anna Arkadjevna teica: gropes un listes, — Veslovskis sacīja. — Vai es pareizi izteicu?

— Nav nekāds brīnums, kad tik daudz redz un dzird, — Anna atbildēja. — Bet jūs laikam pat nezināt, no kā taisa mājas?

Darja Aleksandrovna redzēja, ka Annai nepatīk rotaļīgā noskaņa, kāda piemita viņas sarunām ar Veslovski, taču negribot Anna pati to turpināja.

Vronskis šai gadījumā rīkojas pavisam citādi nekā Le-vins. Acīm redzot, viņš Veslovska pļāpāšanai neveltīja

nekādas nopietnas vērības, bet gan, gluži otrādi, pat vēl atbalstīja viņa jokošanos.

— Jā, sakiet, Veslovski, — ar ko saista akmeņus?

— Protams, ar cementu.

— Bravol Un kas tas ir — cements?

— Nu, tāda šķidra putra ... nē, kaut kas līdzīgs ķi-tei, — radīdams vispārējus smieklus, Veslovskis atbildēja.

Pusdienotāju saruna, kurā piedalījās visi, izņemot muižas pārvaldnieku, arhitektu un ārstu, kas drūmi klusēja, ritēja nerimdama, vietām pārslīdēdama viegli, vietām skardama kādu arī diezgan dziji. Reiz aizskarta jutās arī Darja Aleksandrovna un tik ļoti iekaisa, ka pat nosarka, un tikai vēlāk mēģināja atcerēties, vai nav pateikusi kaut ko lieku un nepatīkamu. Svijažskis bija sācis stāstīt par Levinu, par viņa dīvainajiem uzskatiem, ka Krievijas lauksaimniecībā mašīnas esot tikai kaitīgas.

— Diemžēl man nav gods būt ar šo Lcvina kungu pazīstamam, — Vronskis smaidot teica, — bet man liekas, ka viņš nekad nav redzējis tās mašīnas, kuras tā noliedz. Un, ja arī ir redzējis un pārbaudījis, tad laikam gan pavirši — un nevis ārzemju, bet kādas vietējās — krievu. Un kādi gan te var būt uzskati?

— Vispār turku uzskati, — pagriezies pret Annu, Veslovskis ar smaidu teica.

— Es nespēju viņa uzskatus aizstāvēt, — iekaisusi Darja Aleksandrovna sacīja, — bet varu teikt, ka viņš ir ļoti izglītots cilvēks, un, ja viņš pats būtu šeit klāt, viņš, protams, zinātu jums atbildēt, bet es neprotu.

— Es viņu ļoti mīlu, un mēs esam lieli draugi, — Svijažskis, labsirdīgi smaidot, teica. — Mais pardon, il esi un petit peu toqué;[54] viņš apgalvo, piemēram, ka ne zemste, ne miertiesneši — nekas neesot vajadzīgs, un nekur negrib piedalīties.

— Tā ir mūsu krieviskā vienaldzība, — Vronskis teica Jiedams no ledusstikla karafes ūdeni trauslā glāzē ar kājiņu, — mēs nevēlamies just tos pienākumus, ko mums uzliek tiesības, tāpēc noliedzam šos pienākumus.

— Es nepazīstu tāda cilvēka, kas izturētos stingrāk un godīgāk pret saviem pienākumiem nekā Levins, —

Darja Aleksandrovna sacīja, Vronska pārākuma noskaņas sakaitināta.

— Es turpretim, — Vronskis turpināja, nezin kāpēc juzdamies ar šo sarunu manāmi aizskarts, — es turpretim — kādu jūs mani redzat — esmu ļoti pateicīgs par mān parādīto godu, ka ar Nikolaja Ivaniča gādību (viņš norādīja uz Svijažski) esmu ievēlēts par goda miertiesnesi. Es atzīstu, ka pienākums braukt uz sapulcēm un apspriest zemnieka prāvu par zirgu ir tikpat svarīgs kā viss pārējais, ko es spēju veikt. Un turēšu par godu, ja mani ievēlēs par zemstes locekli. Tikai tā es varu atlīdzināt par tām priekšrocībām, kādas baudu, būdams liels zemes īpašnieks. Nelaime, ka ļaudis vēl neizprot nozīmi, kādai valstī jābūt lielajiem zemes īpašniekiem.

Darjai Aleksandrovnai likās savādi, dzirdot, cik Vronskis mierīgs un pašpārliecināts par savu taisnību, sēžot savā mājā pie galda. Viņa atcerējās, ka arī Levins, kas bija gluži pretējos ieskatos, mājās pie sava galda sprieda tikpat noteikti un pašpārliecināti. Taču Levinu viņa mīlēja, tāpēc nostājās viņa pusē.

— Tātad nākamajā sapulcē mēs varam ar jums rēķināties, grāf? — Svijažskis jautāja. — Bet jāizbrauc jau laikus, lai astotajā būtu tur. Ja jūs parādītu man to godu un iegrieztos pie manis?

— Bet es mazliet piekrītu tavam beau-frère, — teica Anna. — Tikai citādā ziņā nekā viņš, — Anna ar smaidu piebilda. — Es baidos, ka pēdējā laikā mums sāk rasties daudz šo sabiedrisko pienākumu. Kā senāk bija tik daudz ierēdņu, ka ikkatram uzdevumam bija vajadzīgs savs ierēdnis, tā tagad ik uz soļa — sabiedriski darbinieki. Aleksejs šeit dzīvo tikai sešus mēnešus, bet ir jau loceklis kādās piecās vai sešās dažādās sabiedriskās iestādēs: kurators, tiesnesis, zemstes loceklis, piesēdētājs un vēl kaut kas ar zirgiem. Du train que cela va,1 viss laiks aizies līdzīgiem pienākumiem. Un es baidos — ja šo pienākumu ir tik daudz, tie var kļūt vienkārši par formalitāti. Cik vietās jūs esat loceklis, Niko-laj Ivanič? — viņa jautaja Svijažskim. — Laikam pāri par divdesmit?

Pateicoties šādam dzīves veidam.

Anna runāja it kā jokodamās, taču viņas balsī bija dzirdams iekaisums. Darja Aleksandrovna, kas uzmanīgi vēroja Annu un Vronski, to tūdaļ pamanīja. Viņa pamanīja arī to, ka Vronska sejā šās sarunas laikā tūlīt iegula nopietna un spītīga izteiksme. Pamanījusi to un arī to, ka kņaze Varvara tūdaļ centās mainīt sarunas virzienu un steidzīgi sāka tērzēt par kopīgiem Pēterburgas paziņām, un atcerēdamās, ko Vronskis gluži nevietā pirmīt dārzā bija teicis par savu darbību, Dollija saprata, ka ar šo sabiedriskās darbības jautājumu saistīta kāda intīma ķilda starp Annu un Vronski.

Pusdienas, vīni, servējums — viss bija lielisks, taču viss bija tāds, kādu Darja Aleksandrovna tika kādreiz redzējusi oficiālās viesībās un ballēs, no kurām bija atradinājusies, un ar tādu pašu mākslotības un saspī-lētības pieskaņu, tāpēc parastā dienā un šaurā pulciņā tas viss uz viņu atstāja nepatīkamu iespaidu.

Pēc pusdienām visi brīdi pakavējās terasē. Vēlāk devās spēlēt lawn tennis. Spēlētāji, sadalījušies divās grupās, izvietojās rūpīgi nolīdzinātā un noblietētā tenisa laukumā abpus zeltītos stabiņos cieši uzvilktā tīkla. Ari Darja Aleksandrovna mēģināja spēlēt, taču ilgi nevarēja izprast spēles noteikumus, bet, kad saprata, bija jau tik ļoti nogurusi, ka apsēdās blakus kņazei Varvarai un tikai vēroja spēlētājus. Arī viņas partneris Tuškevičs meta mieru; taču pārējie vēl ilgi turpināja spēli. Svijaž-skis un Vronskis abi spēlēja ļoti labi un nopietni. Viņi vērīgi sekoja bumbiņas lidojumam, nesteigdamies, bet arī nekavēdamies veikli skrēja tai klāt, nogaidīja palē-cienu un droši un trāpīgi raidīja ar raketi bumbiņu pāri tīklam. Veslovskis spēlēja sliktāk par pārējiem. Viņš pārāk iekaisa, toties ar savu jautrību iedvesmoja pārējos spēlētājus. Viņa smiekli un saucieni ne mirkli neapklusa. Tāpat kā pārējie vīrieši, arī viņš ar dāmu atļauju bija novilcis svārkus, un viņa skaistais, lielais augums ar sārto, nosvīdušo seju, ar baltajām krekla piedurknēm un viņa straujās kustības dziļi iespiedās atmiņā.

Kad Darja Aleksandrovna tai vakarā nolikās gulēt, acis aizverot, viņa tūdaļ redzēja savā priekšā pa tenisa laukumu lēkājošo Vaseņku Veslovski.

Taču spēles laikā Darja Aleksandrovna nejutās visai jauki. Viņai nepatika rotaļīgās attiecības starp Vaseņku

Veslovski un Annu, kas turpinājās arī te, un nepatika arī vispārējā nedabiskā pieaugušo rīcība, kad tie vieni paši — bez bērniem spēlēja bērnu spēli. Tomēr, lai nebojātu citiem garastāvokli un kaut kā aizvadītu laiku, viņa atpūtusies atkal pievienojās spēlei, izlikdamās, ka viņai ir jautri. Augu dienu viņai šķita, ka atrodas teātrī un tēlo lomas kopā ar aktieriem, kas labāki nekā viņa, un viņas sliktais tēlojums bojā visu izrādi.

Viņa bija atbraukusi ar nodomu paciemoties divas dienas, ja patiks. Bet jau tai pašā vakarā spēles laikā nolēma braukt projām rīt. Tās pašas smagās mātes rūpes, kas viņai šķita tik nīstamas, vēl šurp braucot, tagad, kad viena diena bija pavadīta bez šīm rūpēm, izlikās jau gluži citādas un viņa pēc tām sāka ilgoties.

Kad Darja Aleksandrovna pēc vakara tējas un nakts brauciena laivā iegāja viena savā .istabā, noģērba tērpu un apsēdās, lai sakārtotu naktij savus plānos matus, viņa juta lielu atvieglojumu.

Viņai pat iedomāties nepatika, ka Anna tūlīt ienāks viņas istabā. Viņai gribējās palikt vienai ar savām domām.

XXIII

Dollija jau gribēja likties gultā, kad Anna, ģērbusies naktstērpā, ienāca pie viņas.

Dienā Anna vairākkārt bija uzsākusi sarunu par intīmām lietām, taču ikreiz, pateikusi dažus vārdus, aprāvās. «Vēlāk vienatnē visu pārrunāsim. Man tev tik daudz jāstāsta,» viņa arvien teica.

Tagad viņas bija vienas, bet Anna nezināja, ko lai runā. Viņa sēdēja pie loga, raudzījās Dollijā un pārcilāja atmiņā visas intīmās sarunas, kuru krājumi tai bija likušies neizsmeļami, un neatrada nekā. Sai mirklī viņai šķila, ka viss jau izsacīts.

— Nu, kā klājas Kitijai? — viņa vaicāja, smagi nopūtusies un vainīgi lūkodamās Dollijai sejā. — Saki man patiesību, Dollij, — vai viņa dusmojas uz mani?

— Dusmojas? Nē, — Darja Aleksandrovna smaidot atbildēja.

— Bet ienīst, nicina?

— Ak nē! Bet tu zini, ka tādas lietas nepiedod.

— Jā, jā, — novērsusies, lūkodamās vaļējā logā, Anna teica. — Bet es nebiju vainiga. Un kas ir vainīgs? Ko nozīmē — vainīgs? Vai gan varēja būt citādi? Nu, kā tu domā? Vai varēja notiki tā, ka tu nebūtu Stivas sieva?

— Tiešām nezinu. Bet tu man pasaki, lūk, ko...

— Jā, jā, bet mēs vēl neesam beigušas par Kitiju. Vai viņa ir laimīga? Stāsta, ka viņš esot jauks cilvēks.

— Jauks — tas par maz sacīts. Es nezinu neviena labāka cilvēka.

— Ak, kā es priecājos! Es ļoti priecājos! Par maz sacits, ka jauks cilvēks, — viņa atkārtoja.

Dollija pasmaidīja.

— Tu tomēr pastāsti man par sevi! Man ar tevi būs gara saruna. Un mēs runājām ar ... — Dollija nezināja, kā viņu lai nosauc. Viņai bija neērti saukt Vronski par grāfu vai par Alekseju Kiriliču.

— Ar Alekseju, — Anna teica, — es zinu, ka jūs runājāt. Tomēr es gribēju jautāt tev tieši, ko tu domā par mani, par manu dzīvi.

— Kā to uzreiz tā lai pasaka? Es patiešām nezinu.

— Nē, tu man tomēr pasaki... Tu redzi manu dzīvi. Taču neaizmirsti, ka tu redzi mūs vasarā, kad esi atbraukusi un mēs neesam vieni... Bet mēs šurp atbraucām agrā pavasarī, dzīvojām pilnīgi vieni un ari vēlāk dzīvosim vieni, un nekā labāka es nevēlos. Bet iedomājies, ka es dzīvošu viena pati bez viņa, viena, un tas notiks ... Es jau tagad no visa redzu, ka tas atkārtosies visai bieži, ka pusi laika viņš pavadīs ārpus mājas, — viņa sacīja, pieceldamās un pārsēzdamās Dollijai tuvāk.

— Protams, — viņa Dolliju pārtrauca, kad tā gribēja iebilst, — protams, ar varu es viņu nenoturēšu. Un es arī neturu. Šodien, teiksim, ir jātnieku sacīkstes, viņa zirgi piedalās, viņš brauc uz turieni. Ļoti priecājos. Bet tu padomā par mani, iedomājies manu stāvokli... Be! nav jau vērts par to runāt. — Viņa pasmaidīja. — Jā par ko tad viņš ar tevi runāja?

— Viņš runāja par to, par ko ari es pati gribu runāt un man ir viegli būt viņam par advokātu: viņš runāja par to, vai nebūtu iespējas un vai nevarētu ... — Darja Aleksandrovna sastomījās, — lavu stāvokli labot, pada-

rīt labāku... Tu zini, kā es uz to skatos... Tomēr, ja ir iespējams, vajadzētu apprecēties ...

— Tātad panākt laulības šķiršanu? — Anna jautāja. — Vai tu zini, ka vienīgā sieviete, kas mani apciemoja Pēterburgā, bija Bcfsija Tverska? Tu taču viņu pazīsti? Au fond c’est ta femme la plus dépravée qui existe.1 Viņai bija sakars ar Tuškeviču, visriebīgākajā kārtā viņa krāpa savu vīru. Un viņa man pateica, ka viņa nevēloties mani pazīt, kamēr mans stāvoklis nebūšot likumīgi nokārtots. Nedomā, ka es salīdzinu ... Es tevi pazīstu, manu draudziņ. Taču man neviļus ienāca prātā... Nu, ko tad viņš tev sacīja? — viņa atkārtoja.

— Viņš teica, ka ciešot tevis un sevis dēļ. Tu varbūt sacīsi, ka tas ir egoisms, tomēr tas ir likumīgs un cildens egoisms. Viņš vēlas, pirmkārt, likuma priekšā kļūt par savas meitas tēvu un par tavu vīru, iegūt tiesības uz tevi.

— Vai gan ir vēl kāda sieva, verdzene, kas būtu tiktāl verdzene kā es — manā stāvoklī? — Anna drūmi pārtrauca.

— Taču galvenais, ko viņš vēlas ... viņš vēlas, lai tu neciestu.

— Tas nav iespējams! Nu?

— Nu, un viegli saprotams, ka viņš vēlas, lai jūsu bērniem būtu vārds.

— Kādiem bērniem? — neskatīdamās Dollijā un piemiegdama acis, Anna jautāja.

— Annijai un nākamajiem ...

— Par to viņš var būt mierīgs — man vairs bērnu nebūs.

— Kā tu vari teikt, ka nebūs? ...

— Nebūs, tāpēc ka es negribu, lai būtu.

Un, par spīti savam satraukumam, Anna pasmaidīja, ieraugot Dollijas sejā naivo ziņkāres, izbrīnās un šausmu izteiksmi.

— Ārsts man teica — pēc manas slimības . . . .

— Nevar būt! — Dollija plaši ieplestām acīm iesaucās. Viņai tā bija viena no tādām atklāsmēm, kuru sekas un secinājumi ir tik milzīgi, ka pirmajā mirklī var

1 Patiesībā viņa ir loti izvirtusi sieviete.

16 — Ļ. Tolstojs

241

tikai just, ka ar prātu visu nevar aptvert, bet ka par to vēl daudz, daudz būs jādomā.

Sis atklājums, kas viņai pēkšņi noskaidroja visu agrāk nesaprotamo tajās ģimenēs, kurās bija tikai viens vai divi bērni, ierosināja Dollijā tik daudz domu, prātojumu un pretrunīgu jūtu, ka viņa nespēja nekā izsacīt un tikai lūkojās Annā plaši ieplestām un izbrīna pilnām acīm. Tas taču bija tas pats, par ko viņa sapņoja vēl šorīt ce]ā uz šejieni, taču tagad, kad viņa uzzināja, ka tas ir iespējams, viņu pārņēma šausmas. Viņa juta, ka tas ir pārāk vienkāršs pārāk sarežģītā jautājuma atrisinājums.

— N’est ce pas imrnoral?[55] — viņa tikai teica, brīdi klusējusi.

— Kādēļ? Tu padomā, man ir tikai viena izvēle: vai nu kļūt grūtai, citiem vārdiem, slimai, vai arī būt par draugu, biedru savam vīram, lai nu kā — taču vīram,— Anna tīši runāja paviršā un vieglprātīgā tonī.

— Nu jā, nu jā, — Darja Aleksandrovna piekrita, klausoties tos pašus argumentus, kādus šorīt bija sacījusi pati sev, bet viņai tie vairs nelikās tik pārliecinoši kā līdz šim.

— Tev un citām, — Anna sacīja, it kā uzminējusi viņas domas, — vēl var rasties šaubas, bet man ... Saproti taču, ka neesmu sieva; viņš mīl mani tik ilgi, kamēr mīl. Un ar ko tad es saistīšu pie sevis viņa mīlestību? Vai ar to?

Viņa pastiepa savas baltās rokas vēdera priekšā.

Darjai Aleksandrovnai, kā jau tas gadās satraukuma mirkļos, galvā strauji pazibēja dažādas domas un atminas. «Es,» viņa domāja, «nepūlējos saistīt pie sevis Stivu; viņš aizgāja no manis pie citām, un tomēr tā pirmā, kuras dēļ viņš mani pievīla, nespēja viņu noturēt pie sevis ar to vien, ka tā bija allaž skaista un jautra. Viņš pameta pirmo un paņēma citu. Un vai tiešām Anna ar to saistīs pie sevis un noturēs grāfu Vronski? Ja jau viņš meklēs, tad atradīs vēl daudz pievilcīgākus un košākus tērpus un manieres. Un, lai cik baltas, lai cik daiļas viņas kailās rokas, lai cik skaists viņas pilnīgais stāvs, viņas satrauktā seja šo melno matu ietvarā, viņš

tomēr atradīs vēl skaistāku, kā meklē un atrod mans riebīgais, nožēlojamais un mīļais vīrs.»

Dollija neko neatbildēja un tikai nopūtās. Anna manīja šo nopūtu, kas pauda protestu, un turpināja. Viņai krājumā bija arī vēl citi argumenti, jau tik spēcīgi, ka pret tiem vairs neko nevarēja iebilst.

— Tu saki, ka tas nav labi? Bet vajag taču apsvērt, — viņa turpināja. — Tu aizmirsti manu stāvokli. Kā es varu vēlēties bērnus? Es nerunāju par ciešanām — no tām es nebīstos. Bet padomā, kas būs mani bērni! Nelaimīgi bērni, kuriem jādzīvo ar svešu vārdu. Jau ar savu dzimšanu viņi būs nostādīti tādos apstākļos, ka tiem jākaunas par savu māti, tēvu, par savu dzimšanu.

— Tieši tāpēc jau ir vajadzīga laulības šķiršana.

Bet Anna neklausījās Dollijā. Viņa gribēja izteikt līdz

galam visus tos argumentus, ar kādiem tik daudzkārt bija pārliecinājusi pati sevi.

— Kāpēc tad man dots prāts, ja es to neliktu lietā, lai nelaistu pasaulē nelaimīgus bērnus?

Viņa palūkojās Dollijā, bet, nesagaidījusi atbildi, turpināja:

— Es arvien justos vainīga šo nelaimīgo bērnu priekšā, — viņa sacīja. — Ja viņu nav, tad vismaz tie nav arī nelaimīgi, bet, ja viņi ir nelaimīgi, tad vienīgi es tur esmu vainīga.

Tie bija tie paši argumenti, kādus Darja Aleksan-drovna bija sacījusi sev; taču, dzirdot tos tagad, viņa tos nesaprata. «Kā var justies vainīgs neesošu būtņu priekšā?» viņa domāja. Un pēkšņi viņai iešāvās prāta doma: vai viņas mīlulim Grišam jel kādā ziņā būtu labāk, ja viņa nemaz nebūtu? Un tas viņai šķita tik nejēdzīgi un dīvaini, ka viņa sapurināja galvu, lai atkratītos no šā ārprātīgo domu jūkļa.

— Nē, es nezinu, tas nav labi, — viņa tikai noteica ar pretīguma izteiksmi sejā.

— Jā, bet tu neaizmirsti, kas esi tu un kas es... Un turklāt, — Anna piebilda tādā balsī, kas liecināja, ka ar visu savu argumentu pārpilnību un ar Dollijas argumentu trūkumu viņa tomēr it kā atzīst, ka tas nav labi, — tu neaizmirsti galveno, ka es tagad atrodos citādā stāvoklī nekā tu. Tev ir jāizlemj, vai tu vēlies, lai

tev nebūtu vairāk bērnu, bet man — vai es vēlos, lai man bērni būtu. Un tā ir liela starpība. Tev jāsaprot, ka mans stāvoklis man neļauj vēlēties, lai man būtu bērni.

Darja Aleksandrovna neiebilda. Viņa pēkšņi sajuta, ka kļuvusi Annai jau tik tāla, ka viņu starpā ir jautājumi, par kuriem viņas nekad nevienosies un par kuriem labāk nerunāt.

XXIV

— Tādēļ vēl jo vairāk tev jānokārto savs stāvoklis, ja vien iespējams, — Dollija teica.

— Jā, ja vien iespējams, — Anna pēkšņi gluži citādā — klusā un skumjā balsī sacija.

— Vai tad laulības šķiršana nav iespējama? AAan stāstīja, ka tavs vīrs esot ar mieru.

— Doliij! Man negribas runāt par to.

— Nu labi, nerunāsim, — Darja Aleksandrovna steidzīgi piekrita, pamanījusi Annas sejā sāpju izteiksmi. — Es tikai redzu, ka tu pārāk drūmi skaties uz visu.

— Es? Nemaz. Esmu ļoti prieciga un apmierināta. Tu taču redzēji, je fais des passions'. Veslovskis ...

— Jā, patiesību sakot, man Veslovska izturēšanās nepatika, — Darja Aleksandrovna teica, vēlēdamās mainīt sarunas tematu.

— Nē, nē! Tas mazliet kutina Alekseju — un vairāk nekā; Veslovskis taču ir zēns un pilnīgi manās rokās; tu saproti, es viņu vadu, kā vēlos. Viņš ir gluži tāds pats kā tavs Griša ... Doliij! — viņa pēkšņi atkal mainīja sarunas virzienu. — Tu saki, ka es drūmi skatoties. Tu nespēj saprast. Tas ir pārāk šausmigi. Es cenšos nepavisam neskatīties.

— Tomēr, man liekas, ka vajadzētu. Vajadzētu darīt visu iespējamo.

— Bet kas tad ir iespējams? Nekas. Tu saki — apprecēties ar Alekseju — un saki, ka es par to nedomājot. Es par to nedomājot! — viņa atkārtoja, un sārtums ielija viņai sejā. Viņa piecēlās, izlieca krūtis, smagi nopūtas un sāka staigāt sava vieglajā gaitā turp un atpa- [56]

kaļ pa istabu, šad tad apstādamās. — Es nedomājot? Nav ne dienas, ne stundas, kad es par to nedomātu un nepārmestu sev, ka domāju ... tāpēc ka no šīm domām var zaudēt prātu. Var zaudēt prātu, — viņa atkārtoja. — Kad es sāku par to domāt, tad es nekad vairs neiemiegu bez morfija. Bet ir jau labi. Runāsim mierīgi! Man saka — šķirt laulību. Pirmkārt, viņš to man vairs neļaus. Viņš tagad ir grāfienes Lidijas Ivanovnas ietekmē.

Darja Aleksandrovna, izstiepusies taisni, sēdēja uz krēsla un ar līdzcietīgu sāpju skatienu vēroja Annu, griezdama galvu turp un atpakaļ līdzi tās gaitai.

— Ir jāmēģina, — viņa klusi sacīja.

— Pieņemsim, ka jāmēģina. Ko tas nozīmē? — viņa teica, acīm redzot, izsacīdama jau tūkstoškārt pārdomātu un prātā iekaltu domu. — Tas nozīmē, ka man, kas viņu ienīst un tomēr atzīst sevi par vainīgu viņa priekšā, — un es vēl atzīstu viņu par augstsirdīgu, — man jāpazemojas un viņam jāraksta . .. Nu, pieņemsim, ka es sevi pārvarēšu un to izdarīšu. Tad es saņemšu vai nu apvainojošu atbildi, vai piekrišanu. Labi, es esmu saņēmusi piekrišanu ... — Tai brīdī Anna atradās otrā istabas galā un uz mirkli tur apstājās, kaut ko kārtodama pie loga aizkara. — Es saņemšu piekrišanu, bet dē . .. dēls? Dēlu taču viņi man neatdos! Dēls, mani nicinādams, izaugs pie tēva, kuru esmu pametusi. Saproti taču, ka es, šķiet, vienādi mīlu divus cilvēkus — Serjožti un Alekseju, bet abus mīlu vairāk nekā sevi.

Viņa panāca istabas vidū un apstājās Dollijas priekšā, spiezdama rokas pie krūtīm. Baltajā naktstērpā viņas stāvs likās sevišķi liels un plats. Viņa pielieca galvu un caur pieri raudzījās ar savām asaru spožumā starojošajām acīm uz mazo, kalsno un savā salāpītajā jaciņā un naktscepurē nožēlojamo Dolliju, kas saviļņojumā visa trīcēja.

— Es mīlu tikai šos divus cilvēkus un, iegūstot vienu, zaudēju otru. Es nespēju tos savienot, un vienīgi tas man ir vajadzīgs. Un, ja tas nav iespējams, tad man vienalga. Viss, viss vienalga. Un gan jau kaut kā beigsies, tāpēc es negribu un nespēju par to runāt. Un tu nepārmet man, nenosodi mani par to! Tu savā sirds skaidrībā nespēj saprast visu to, kāpēc es ciešu.

Viņa pienāca un apsēdās Dollijai blakus, ar vainīgu izteiksmi ielūkojās tai sejā un satvēra tās roku.

— Ko tu domā? Ko tu domā par mani? Nenicini mani! Es neesmu nicināšanas vērta. Es esmu nelaimīga šā vārda burtiskā nozīmē. Ja vispār ir kāds nelaimīgs, tad tā esmu es, — viņa teica un novērsusies sāka raudāt.

Palikusi viena, Dollija noskaitīja lūgšanu un apgulās gultā. Runājoties ar Annu, viņai no visas sirds bija tās žēl, taču tagad viņa nespēja sevi piespiest domāt par Annu. Atmiņas par mājām un bērniem ar kādu īpašu, gluži jaunu pievilcību, kaut kādā jaunā starojumā atplaiksnīja Dollijas iztēlē. Tagad šī viņas pasaule Dollijai likās tik dārga un mīļa, ka viņa neparko vairs negribēja pavadīt ārpus tās vēl vienu dienu un nolēma katrā ziņā jau rit braukt projām.

Bet Anna, atgriezusies savā kabinetā, paņēma glāzīti un iepilināja tajā dažus zāļu pilienus, kur galvenā sastāvdaļa bija morfijs, izdzēra, brīdi nekustīgi sēdēja, tad, nomierinājusies un atguvusi jautru prātu, devās uz guļamistabu.

Kad Anna iegāja guļamistabā, Vronskis uzmanīgi viņā palūkojās. Viņš vēroja sarunas pēdas, jo zināja, ka tā notikusi, ja Anna tik ilgi palikusi Dollijas istabā. Taču Annas sejas izteiksmē, kas bija atturīgi satraukta un it kā kaut ko slēpa, viņš neatrada neko citu kā jau tik pierasto, bet arvien vēl valdzinošo skaistumu, tā apzināšanos un vēlēšanos, lai tas Vronski ietekmētu. Viņš negribēja Annai jautāt, par ko viņas runājušas, taču cerēja, ka viņa pati tam kaut ko sacīs. Bet viņa tikai pateica:

— Man prieks, ka Dollija tev patīk. Viņa jauka, vai nav tiesa?

— Es taču viņu jau sen pazīstu. Viņa ir ļoti laba, kā liekas, mais excessivement terre-a-terrex. Tomēr es ļoti priecājos par viņas apciemojumu.

Viņš saņēma Annas roku un jautājoši ieskatījās viņai acīs.

Anna citādi saprata šo skatienu un uzsmaidīja viņam.

— bet ļoti prozaiska.

Olrā rītā, lai gan mājasmāte un mājastēvs lūdza vēl palikt, Darja Aleksandrovna tomēr sakārtojās aizbraukšanai. Levina kučieris savā apvalkātajā kaftanā un tādā kā pasta zirgu braucēja platmalē ar saviem dažādas spalvas zirgiem, kas vilka karieti ar salāpītajiem spārniem, drūmi un noteikti piebrauca un apstājās uz grantētā ceļa zem segtā lieveņa.

Atvadīšanās no kņazes Varvaras un vīriešiem Darjai Aleksandrovnai bija nepatīkama. Pabijuši dienu kopā, gan viņi, gan Dollija skaidri juta, ka nesaderas un tiem labāk nesaieties. Vienīgi Annai bija skumji. Viņa zinaja, ka tagad, pēc Dollijas aizbraukšanas, nekas vairs nesatrauks viņas sirdī tās jūtas, ko bija saviļņojusi šī tikšanās. So jūtu uzbangojums viņai sagādāja sāpes; tomēr viņa zināja, ka tā ir labākā viņas dvēseles daļa un ka šajā dzīvē, kādu viņa tagad dzīvo, šī viņas dvēseles labākā daļa drīz pārklāsies ar čaulu.

Kad kariete jau bija izbraukusi klajā laukā, Darju Aleksandrovnu pārņēma tīkama atvieglojuma sajūta un viņai gribējās pajautāt līdzbraucējiem, kā tiem paticis Vronska muižā, taču kučieris Filips pēkšņi pats sāka runāt:

— Bagātnieki paliek bagātnieki, bet auzu trīs mērus vien iedeva. Līdz pirmajiem gaiļiem siles bija jau kā izslaucītas. Kas tad nu tas ir — trīs mēri? Viena krietna uzkoda. Iebraucamās vietās auzas pašlaik maksā četrdesmit piecas kapeikas. Bet pie mums, ja kāds atbrauc, dod, cik var noēst.

— Skops kungs, — kantorists apliecināja.

— Bet viņu zirgi tev palika? — Dollija jautāja.

— Zirgi kā zirgi. Un arī ēdiens labs. Bet citādi gan man likās garlaicīgi, Darja Aleksandrovna, nezinu, kā jums, — kučieris teica, pagriezis pret Dolliju savu glīto un labsirdīgo seju.

— Man jau tāpat. N,u, vai līdz vakaram būsim galā?

— Jābūt galā.

Atgriezusies mājās un atradusi visus pilnīgi veselus un kaut kā sevišķi mīļus, Darja Aleksandrovna ar lielu rosmi stāstīja par savu braucienu, par to, cik viņa labi uzņemta, par Vronsku grezno dzīvi un labo gaumi, par viņu izpriecām — un nevienam neļāva ne ar vārdu viņus nosodīt.

— Ir jāpazīst Anna un jāpazīst Vronskis — es ar viņu tagad labāk iepazinos —, lai saprastu, cik viņi jauki un aizkustinoši, — Dollija tagad pilnīgi patiesi runāja, aizmirsusi to nenosakāmo neapmierinājuma un neveiklības sajūtu, ko bija izjutusi tur.

XXV

Vronskis un Anna tādos pašos apstākļos, arvien tāpat neko nedarīdami Annas laulības šķiršanas lietā, nodzīvoja laukos visu vasaru un daļu rudens. Savā starpā viņi bija izlēmuši, ka nekur nebrauks; taču, jo ilgāk viņi dzīvoja vieni, īpaši rudenī, un bez viesiem, jo vairāk sajuta, ka neizturēs šādu dzīvi un ka tā katrā ziņā jāpārkārto.

Liktos, dzīve bija tik laba, ka labāku nevarēja vēlēties: bija bagātība, bija veselība, bija bērns, abiem bija sava nodarbošanās. Arī pēc viesu aizbraukšanas Anna arvien tāpat turpināja papildināt savu izglītību un ļoti daudz lasīja — gan romānus, gan nopietnas grāmatas, kas vien bija modernas. Viņa pasūtīja visas tās grāmatas, kas ar uzslavu bija minētas ārzemju laikrakstos un žurnālos, kurus viņa abonēja, un lasīja šīs grāmatas ar to uzmanību pret lasāmo vielu, ar kādu mēdz lasīt tikai vientulībā. Turklāt grāmatās un speciālos žurnālos viņa izstudēja arī visas tās nozares, kas nodarbināja Vronski, un viņš bieži vien griezās pie Annas ar tiešiem jautājumiem agronomijā vai arhitektūrā, bet dažreiz pat zirgu audzēšanas un sporta lietās. Viņš brīnījās par Annas zināšanām un atmiņu un sākumā šaubījās, prasīdams apstiprinājumu; viņa sameklēja grāmatās un parādīja, ka viņas teiktais bijis pareizs.

Annu nodarbināja arī slimnīcas iekārtošana. Viņa ne vien palīdzēja, bet daudz ko ari pali izdomāja un ierīkoja. Taču Annas galvenās rūpes tomēr bija un palika viņa pali — viņa pati, ciktāl tā dārga Vronskim, ciktāl spēj viņam aizstāt visu to, ko viņš pametis. Vronskis augstu vērtēja šo Annas vēlēšanos, kas bija kļuvusi par viņas dzīves vienīgo mērķi, — vēlēšanos ne vien tam patikt, bet pat kalpot, taču reizē ar to šie mīlestības valgi, kādos tā centās viņu turēt, Vronski apgrūtināja. Jo

ilgāks laiks pagāja un jo biežāk viņš jutās šais valgos saistīts, jo vairāk viņam gribējās ne jau nu izkļūt no tiem, bet pārbaudīt, vai tie netraucē viņa brīvību. Ja nebūtu šās vēlēšanās justies brīvam, kas kļuva arvien spēcīgāka, ja nebūtu šo scēnu ikreiz, kad tam bija jābrauc uz zemstes sapulci vai sacīkstēm pilsētā, Vron-skis būtu ar savu dzīvi pilnīgi apmierināts. Bagāta zemtura loma, kādu viņš bija izvēlējies, — un tādiem bagātiem zemturiem vajadzētu veidot krievu aristokrātijas kodolu, — ne tikai pilnīgi atbilda viņa gaumei, bet tagad, kad viņš tā bija nodzīvojis jau pusgadu, sagādāja viņam arvien lielāku prieku. Un šis darbs, Vronski arvien vairāk un vairāk aizraudams un saistīdams, sekmējās lieliski. Lai gan slimnīcas būve, mašīnas, no Šveices pasūtītās govis un daudz kas cits Vronskim izmaksāja milzīgu naudu, viņš bija pārliecināts, ka ne tikai neizšķērdē, bet gan vairo savu īpašumu. Tur, kur runa bija par ienākumiem, par mežu, labības, vilnas pārdošanu, zemes iznomāšanu, tur Vronskis bija ciets kā krams un prata uzturēt augstas cenas. Kā šajā, tā arī citās savās muižās liela vēriena saimnieciskos jautājumos viņš rīkojās ar visvienkāršākajiem paņēmieniem un bez riska, bija augstākā mērā taupīgs un aprēķināja visus saimniecības sīkumus. Un, kaut gan vācietis bija viltīgs un veikls, allaž centās ierosināt Vronski izdarīt kādu jaunu pirkumu un izklāstīja aprēķinus tā, ka pirmajā brīdī izdevumi šķita lieli, bet, labi apsverot, to pašu varēja iegādāties daudz lētāk un tūdaļ iegūt peļņu, Vronskis tam nepadevās. Viņš gan muižas pārvaldnieku uzklausīja un izjautāja, bet piekrita tikai tad, ja pasūtāmais vai ierīkojamais jaunums bija vismodernākais, Krievijā vēl nepazīstams un tāds, kas varēja radīt apbrīnu. Turklāt lielus izdevumus viņš pieļāva tikai tad, kad bija lieka nauda, un, pieļaujot šādus izdevumus, arvien iedziļinājās visos sīkumos un stingri raudzījās, lai par savu naudu iegūtu vislabāko. Tālab jau no tā, kā viņš vadīja savu saimniecību, bija skaidrs, ka viņš savu īpašumu ne tikai nav izšķērdējis, bet gan pavairojis.

Oktobrī Kašinas guberņā, kur atradās Vronska, Svi-jažska, Kozniševa, Oblonska un daļēji arī Levina muižas, bija paredzētas muižniecības pārstāvju vēlēšanas.

Sis vēlēšanas dažādu apstākļu dēļ un ari to personu dēļ, kas šais vēlēšanās piedalījās, saistīja sabiedrības uzmanību. Par tām daudz runāja un tām gatavojās. Uz šīm vēlēšanām bija sabraukuši pat tādi muižnieki, kas pastāvīgi dzīvoja Maskavā, Pēterburgā un ārzemēs un kas līdz šim nekad nebija piedalījušies tamlīdzīgās vēlēšanās.

Vronskis jau sen bija Svijažskim apsolījis braukt uz šīm vēlēšanām.

īsi priekš vēlēšanām Svijažskis, kas bieži ciemojās Vozdviženskā, iebrauca tur, lai paņemtu Vronski līdz.

Iepriekšējā vakarā Vronskis un Anna gandrīz saķildojās par šo braucienu. Lauku dzīvē visgarlaicīgākais un grūtākais bija rudens, tāpēc Vronskis, sagatavojies cīņai, ar skarbu un saltu sejas izteiksmi, kādā tas nekad ar Annu nebija runājis, paziņoja par savu braucienu. Taču viņam par izbrīnu Anna šo paziņojumu uzņēma ļoti mierīgi un tikai pavaicāja, kad viņš atgriezīšoties. Vronskis uzmanīgi paskatījās Annā, nespēdams izprast viņas mieru. Anna pasmaidīja uz viņa skatienu. Viņš pazina šo Annas spēju paslēpties sevī un zināja, ka tas noliek tikai tad, kad viņa klusībā kaut ko izlēmusi, bet neatklāj savus nodomus viņam. Viņš baidījās no tā; tomēr viņam tik ļoti gribējās izvairīties no ķildas, ka viņš daļēji izlikās, daļēji patiesi noticēja tam, kam labprāt gribēja ticēt, — viņas prātīgumam.

— Es ceru, ka tu negarlaikosies.

— Es arī ceru, — Anna sacīja. — Vakar saņēmu no Gotjē veselu kasti grāmatu. Nē, es negarlaikošos.

«Viņa uzņem šādu toni; jo labāk,» viņš nodomāja, «citādi arvien tas pats.»

Un, tā arī nepanācis vaļsirdīgu izskaidrošanos ar Annu, viņš aizbrauca uz vēlēšanām. Sī bija pati pirmā reize kopš viņu kopdzīves sākuma, kad viņš šķīrās no Annas, neizskaidrojies ar viņu līdz galam. No vienas puses, tas darīja viņu nemierīgu, bet no otras — viņam likās, ka tā ir labāk. «Sakumā būs — tāpat kā tagad — kaut kas neskaidrs, apslēpts, bet vēlāk viņa pieradis. Sā vai tā — es viņai varu atdot visu, tikai ne savu vīrieša neatkarību,» viņš nodomāja.

XXVI

Septembrī Levins pārvietojās uz dzīvi Maskavā, jo Kitijai tuvojās dzemdību laiks. Jau veselu mēnesi viņš dzīvoja Maskavā bez kāda darba, kad Sergejs Ivanovičs, kam Kašinas guberņā piederēja muiža un kas ļoti interesējās par gaidāmajām vēlēšanām, paziņoja, ka brauks uz turieni. Viņš aicināja līdz arī brāli, jo tam bija balsstiesības no Seļezņevas apriņķa. Turklāt Levinam Kašinā bija neatliekami jānokārto ārzemēs dzīvojošās māsas aizgādnības lieta un izpirkuma naudas saņemšana.

Levins arvien vēl nevarēja izšķirties par braucienu, bet Kitija, redzēdama, ka vīrs Maskavā garlaikojas, un ieteikdama tam braukt, bez vīra ziņas bija pasūtījusi viņam muižnieka mundieri, kas maksāja astoņdesmit rubļu. Un šie astoņdesmit par mundieri samaksātie rubļi bija galvenais iemesls, kas pamudināja Levinu braukt. Un viņš aizbrauca uz Kašinu.

Levins dzīvoja Kašinā jau sesto dienu, ik dienas apmeklēdams muižnieku sapulci un rūpēdamies par māsas lietas nokārtošanu, kas arvien vēl neveicās. Muižniecības maršali visu laiku bija aizņemti ar vēlēšanām, un Levinam nebija iespējams nokārtot pavisam vienkāršo — no aizgādnības atkarīgo jautājumu. Un arī otrai lietai — naudas saņemšanai — gluži tāpat stājās ceļā visādi šķēršļi. Pēc ilgām pūlēm beidzot bija panākta aizlieguma atcelšana un nauda tika sagatavota izsniegšanai; tomēr notārs, ļoti pakalpīgs cilvēks, nevarēja izsniegt talonu, jo uz tā vēl bija vajadzīgs priekšsēdētāja paraksts, bet priekšsēdētājs, vēl nenodevis amatu jaunajam, atradās sesijā. Visas šīs rūpes, staigāšana no vienas iestādes uz otru, sarunas ar ļoti labvēlīgiem, krietniem cilvēkiem, kas pilnīgi izprata lūdzēja nepatīkamo stāvokli un tomēr nespēja tam palīdzēt, — viss šis satraukums, kas tomēr nedeva nekādus rezultātus, radīja Levinā moku pilnu sajūtu, līdzīgu tai nepatīkamajai bezspēcībai, kādu cilvēks izjūt sapnī, kad grib izlietot fizisku spēku. Viņš izjuta to ļoti bieži, sarunājoties ar savu labsirdīgo pilnvaroto. Šis pilnvarotais, šķiet, darīja visu iespējamo un sasprindzināja visas sava prāta spējas, lai Levinam palīdzētu. «Pamēģiniet, lūk, ko,» viņš ne vienreiz vien sacīja, «aizbrauciet tur

un tur,» — un pilnvarotais izklāstīja veselu plānu, kā apiet liktenīgo pirmcēloni, kas bija galvenais šķērslis. Taču turpat piebilda: «Tomēr neies cauri; bet pamēģiniet!» Un Levins mēģināja, staigāja, braukāja, visi bija labi un laipni pret viņu, tomēr arvien izrādījās, ka nupat apietais izauga priekšā kaut kur cilā vietā un atkal aizšķērsoja ceļu. Taču vissāpīgākais bija tas, ka Levins nekādi nespēja izprast, pret ko viņš cīnās, kam ir labums no tā, ka viņa lieta netiek izbeigta. Šķita, ka neviens to nezina; nezināja arī pilnvarotais. Ja Levins būtu to varējis saprast tāpat, kā viņš saprata, ka pie dzelzceļa biļešu kases nevar piekļūt citādi, kā nostājoties rindā, viņam nebūtu sāpīgi un nepatīkami; bet neviens viņam nespēja izskaidrot, kāda jēga visiem tiem šķēršļiem, kas traucēja viņa jautājuma nokārtošanu.

Taču Levins kopš apprecēšanās bija ļoti pārvērties; viņš bija kļuvis pacietīgs un, ja dažkārt arī nesaprata, kāpēc tas viss tā iekārtots, tomēr sacīja sev, ka, visu nezinot, viņš nespēj par to spriest, ka droši vien tā ir vajadzīgs, un centās nedusmoties.

Arī tagad, būdams vēlēšanās un piedalīdamies tajās, viņš tapat centās nenosodīt, nestrīdēties, bet cik vien iespējams izprast jautājumu, ko tik nopietni un aizrautīgi iztirzāja godīgi un labi cilvēki, kurus Levins cienīja Kopš apprecēšanās Levinam bija atklājušās daudzas jaunas un nopietnas dzīves parādibas, kas agrāk, vieglprātīgi izturoties pret tām, viņam bija likušās niecīgas, un tāpēc arī vēlēšanu jautājumam viņš meklēja un cerēja atrast nopietnu nozīmi.

Sergejs Ivanovičs viņam izskaidroja vēlēšanās gaidāmā apvērsuma jēgu un nozīmi. Guberņas muižniecības maršals, kura rokās pēc likuma atradās tik daudz svarīgu sabiedrisku jautājumu — gan aizbildnība (tā pati, kuras dēļ Levins pašlaik tik daudz cieta), gan muižniecības milzīgās naudas summas, gan sieviešu, gan vīriešu, gan kara ģimnāzija, gan ari tautas izglītība saskaņā ar jauno nolikumu un, beidzot, zemste —, šis guberņas muižniecības maršals Sņetkovs bija veco laiku muižnieku tipa cilvēks, nodzīvojis milzīgu īpašumu, lādzīgs vīrs, savā ziņā godīgs, bet itin nemaz nesaprata jauno laiku vajadzības. Visur un visās vielas viņš aizstāvēja muižniecības intereses, viņš tieši brem-

zēja (autas izglītības izplatīšanos, un zemstei, kurai vajadzēja iegūt tik milzīgu nozīmi, viņš piešķīra kārtas raksturu. Viņa vietā vajadzēja ievēlēt rosīgu, laikmetam piemērotu, darbīgu, pilnīgi jaunu cilvēku un nostādīt darbu tā, lai no visām muižniecībai dāvātajām privilēģijām, kas tai dotas nevis kā muižniecībai, bet gan kā zemstes sastāvdaļai, izspiestu visus tos pašvaldības labumus, kādus vien bija iespējams izspiest. Bagātajā Ka-šinas guberņā, kas visās lietās allaž gājusi citām priekšā, tagad bija sapulcināti tādi spēki, ka, darbu pienācīgi nostādot, tā varētu kļūt par paraugu visām pārējām guberņām, visai Krievijai. Tāpēc visam šim darbam bija tik liela nozīme. Sņetkova vietā par muižniecības maršalu bija paredzēts ievēlēt vai nu Svi-jažski, vai, vēl labāk, Ņevedovski, bijušo profesoru, ļoti gudru cilvēku, Sergeja Ivanoviča labu draugu.

Sapulci atklāja gubernators, uzrunā muižniekiem sacīdams, ka viņu pienākums ievēlēt amatpersonas, nevis vadoties no draudzības jūtām, bet gan vadoties no viņu nopelniem un tēvzemes labklājības izredzēm, un viņš cerot, ka dižciltīgā Kašinas muižniecība, tāpat kā iepriekšējās vēlēšanās, svēti pildīšot savu pienākumu un attaisnošot monarha lielo uzticību.

Beidzis runu, gubernators izgāja no zāles, un muižnieki trokšņaini un rosmīgi, daži pat jūsmīgi sekoja viņam un ielenca viņu tai brīdī, kad gubernators pašlaik ģērba mugurā kažoku un draudzīgi sarunājās ar guberņas muižniecības maršalu. Levins, vēlēdamies iedziļināties visos sīkumos un neko nepalaist garām, stāvēja turpat drūzmā un dzirdēja gubernatoru sakām: «Lūdzu, pasakiet Marjai Ivanovnai, ka mana sieva ļoti nožēlo, bet viņai jābrauc uz patversmi.» Pēc tam muižnieki, jautri čalodami, ņēma savus kažokus un brauca visi uz katedrāli.

Katedrālē Levins kopā ar citiem pacēla roku un atkārtoja virspriestera vārdus, ar visbriesmīgāko zvērestu zvērēdams pildīt visu to, uz ko gubernators cereja. Dievkalpojumi Levinu vienmēr ļoti ietekmēja, un tagad, kad viņš atkārtoja vārdus: «Skūpstu krustu,» — un atskatījās uz šo jauno un veco cilvēku pūli, kas visi atkārtoja to pašu, viņš jutās aizkustināts.

Otrajā un trešajā dienā iztirzāja jautājumu par muiž-

niecības naudas summām un par sieviešu ģimnāziju, un Sergejs Ivanovičs paskaidroja — tas nepavisam neesot svarīgs jautājums, tāpēc Levins, aizņemts ar savu lielu kārtošanu, par to sevišķi neinteresējās. Ceturtajā dienā pie guberņas sapulču galda notika guberņas naudas summu pārbaude. Un te pirmoreiz sadūrās jaunā partija ar veco. Komisija, kurai bija uzticēts šīs summas pārbaudīt, ziņoja sapulcei, ka naudas summās nekāda iztrūkuma neesot. Guberņas muižniecības maršals piecēlās, pateicās muižniecībai par uzticību un nobirdināja dažu asaru. Muižnieki viņu skaļi apsveica un spieda viņam roku. Bet lai brīdī kāds Sergeja Ivanoviča partijas muižnieks paziņoja, ka viņš esot dzirdējis, ka komisija nemaz neesot pārbaudījusi naudas summas, atzīdama šādu pārbaudi par guberņas muižniecības maršala apvainošanu. Kāds komisijas loceklis, būdams neuzmanīgs, šo paziņojumu apstiprināja. Tad kāds neliela auguma, izskatā ļoti jauns, bet ļoti dzēlīgs kungs sacīja, ka guberņas muižniecības maršalam, acīm redzot, būtu ļoti patīkami sniegt sapulcei pilnīgu atskaiti par naudas summām un ka komisijas locekļu pārliekā smalkjūtība laupot muižniecības maršalam šo morālo gandarījumu. Tad komisijas locekļi atteicās no sava paziņojuma, un Sergejs Ivanovičs sāka loģiski pierādīt — vai nu ir jāatzīst, ka viņi nav pārbaudījuši šīs naudas summas, vai arī jāapstiprina, ka viņi ir tās pārbaudījuši, — un ļoti sīki izklāstīja šo dilemmu. Sergejam Ivanovičam iebilda pretinieku partijas runātājs. Tad runāja Svijažskis un pēc viņa atkal dzēlīgais kungs. Debates vilkās ilgi un beidzās bez rezultāta. Levins bija pārsteigts, ka par šādu lielu tik ilgi strīdējās, bet jo sevišķi viņu pārsteidza tas, ka uz viņa jautājumu Sergejam Ivanovičam, vai viņš tiešām domājot, ka nauda izšķērdēta, Sergejs Ivanovičs atbildēja:

— Kur nu! Viņš ir godīgs cilvēks. Bet vienreiz ir jāsatricina šis sensenais paņēmiens tēvišķi un ģimeniski kārtot muižniecības sabiedriskās lietas.

Piektajā dienā bija apriņķu muižniecības maršalu vēlēšanas. Dažiem apriņķiem šī diena bija diezgan vētraina. Seļezņevas apriņķi vienbalsīgi un bez balotēšanās ievēlēja Svijažski, un tai dienā pie viņa notika svinīgs mielasts.

XXVII

Sestajā dienā bija paredzētas guberņas maršala vēlēšanas. Lielās un mazās zāles bija visdažādākajos mundieros tērptu muižnieku pilnas. Daudzi bija atbraukuši likai uz šo dienu. Sajās zālēs sastapās daudzi sen neredzējušies paziņas, dažs no Krimas, dažs no Pēterburgas, dažs no ārzemēm. Pie guberņas sapulces galda zem ķeizara ģīmetnes risinājās debates.

Muižnieki gan lielajā, gan mazajā zālē sadalījās atsevišķās nometnēs, un no skatienu naidīguma un neuzticības, no tā, ka apklusa sarunas, tuvojoties svešām personām, un arī no tā, ka daži sačukstēdamies aizgaja pat vistālākajā gaiteņa galā, bija redzams, ka abām nometnēm vienai no otras ir noslēpumi. Pēc ārējā izskata muižnieki krasi sadalījās divās daļās: vecajos un jaunajos. Vecie lielāko tiesu bija-ģērbušies vai nu veclaicīgos aizpogātos mundieros, ar zobeniem un trīsstūra cepurēm, vai arī savos īpatnējos izkalpotajos flotes, kavalērijas un kājnieku virsnieku mundieros. Vecie muižnieku mundieri bija pašūti pēc senas modes — ar augstiem un iekrokotiem pleciem; tie bija, acīm redzot, pārāk mazi, isi viduklī un šauri, it kā valkātāji būtu no tiem izauguši. Turpretim jaunie bija ģērbušies vajējos muižnieku mundieros ar zemu vidukli un platiem pleciem, ar baltām vestēm vai arī mundieros ar melnām apkaklēm un lauru lapu uzšuvēm, tieslietu ministrijas nozīmēm. Jaunajiem mugurā bija ari tie nedaudzie galminieku mundieri, kas šur tur greznoja pūli.

Taču dalījums jaunajos_jjn vecajos nesakrita ar dalījumu partijās. Daži jaunie, kā Levins vēroja, piederēja pie vecās partijas, un, otrādi, daži gados visvecākie muižnieki sačukstējās ar Svijažski un, acīm redzot, bija karsti jaunās partijas piekritēji.

Levins stāvēja mazajā zālē, kur [audis smēķēja un uzkoda, savējo pulciņa vidū, ieklausīdamies, ko runā, un velti picpūlēdams visas sava prāta spējas, lai saprastu, ko te runā. Sergejs Ivanovičs šeit bija centrs, ap kuru grupējās pārējie. Pašlaik viņš klausījās Svijažska un Hļustova (kāda cita apriņķa muižniecības maršala, arī viņu partijas cilvēka) sarunā. Hļustovs nebija ar mieru iet sava apriņķa vārdā un lūgt Sņetkovu balotēties, bet

Svijažskis centās pierunāt viņu to darīt, un Sergejs Iva-novičs atzina Svijažska nodomu par labu. Levins nesaprata, kāpēc pretinieku partijas pārstāvim jālūdz balotēties tas maršals, kuru šī partija nolēmusi izbalsot.

Slepans Arkadjičs, tikko iedzēris un uzkodis, slaucīdams muti smaržīgā batista kabatas lakatiņā ar mustu-rainām maliņām, pienāca viņiem klāt, savā kambarkunga mundierī tērpies.

— Ieņemam pozīciju, — viņš sacīja, nobraucīdams abas vaigubārdas, — Sergej Ivanič!

Un, ieklausījies sarunā, viņš piekrita Svijažska domām.

— Pietiek ar vienu apriņķi, bet Svijažskis jau ir acīm redzama opozīcija, — viņš izteica vārdus, kas visiem, izņemot Levinu, bija saprotami.

— Ko, Kostja, arī tu, kā liekas, sāc interesēties? — viņš piebilda, pievērsdamies Levinam un paņēmis viņu zem rokas. Levins labprāt būtu interesējies, taču nevarēja izprast, kas te īsti notiek, un, atgājis dažus soļus no runātājiem, izteica Stepanam Arkadjičam izbrīnu, kāpēc jālūdz balotēties vecais guberņas maršals.

— 0 scincla simplicitas![57] — Slepans Arkadjičs iesaucās un īsi un skaidri izklāstīja Levinam, kas te notiek.

Ja visi apriņķi, tāpat kā iepriekšējās vēlēšanās, lūgtu guberņas maršalu balotēties, tad viņš dabūtu visas baltās bumbiņas un tiktu ievēlēts. To nedrīkstēja darīt. Bet astoņi apriņķi pašreiz ir ar mieru lūgt viņu balotēties; taču, ja divi no tiem atteiktos lūgt, tad Sņetkovs var atteikties balotēties. Un tad vecā partija var ievēlēt kādu citu no sava vidus, un tādā gadījumā visa cīņa būtu zaudēta. Bet, ja veco maršalu atteiktos lūgt vienīgi Svijažska apriņķis, tad Sņetkovs būtu ar mieru balotēties. Viņu pat ievēlētu un tīšām dotu tam vairākas balsis, lai pretinieku partijai sajauktu rēķinus, bet, kad būtu paziņots mūsējo partijas kandidāts, pretinieki atdotu savas balsis tam.

Levins saprata, taču ne gluži un gribēja vēl šo to vaicāt, kad pēkšņi visi sāka kaut ko runāt, trokšņot un devās uz lielo zāli.

— Kas noticis? Ko? Kas? — Pilnvara? Kam? Ko? — Noraida? — Ne jau pilnvaru. — Flerovu nepielaiž.

Kas tad par to, ka tiesāts? — Tā jau visus var nepielaist.— Tā ir nelietība! — Likums!'—Levins dzirdēja saucam no visām pusēm un kopā ar visiem, kas nezin uz kurieni steidzās un it kā baidijās palaist kaut ko garām, devās uz lielo zāli un, muižnieku drūzmas spaidīts, aizvirzījās līdz guberņas galdam, pie kura par kaut ko karsti strīdējās guberņas maršals, Svijažskis un citi partiju vadoņi.

XXVIII

Levins stāvēja diezgan tālu. Kāds muižnieks, kas tam blakus smagi un gārdzoši elpoja, un kāds cits, kas čīkstināja savas biezās pazoles, traucēja Levinu skaidri saklausīt notiekošo. Viņš iztālēm dzirdēja tikai guberņas maršala maigo balsi, tad dzēlīgā muižnieka spiedzīgo balsi, vēlāk Svijažska balsi. Cik Levins noprata, viņi strīdējās par likuma panta iztulkojumu un par to, ko nozīmē vārdi: kas atradies izmeklēšanā.

Pūlis pašķīrās, lai dotu ce]u Sergejam Ivanovičam, kas nāca pie galda. Sergejs Ivanovičs, nogaidījis dzēlīgā muižnieka runas beigas, sacīja — viņam liekoties, ka vispareizāk būtu apskatīt pašu šo likuma pantu, — un palūdza sekretāru to uzšķirt. Pantā bija sacīts, ka strīdu gadījumi jāizšķir ar balsošanu.

Sergejs Ivanovičs nolasīja likuma pantu un sāka skaidrot tā nozīmi, bet tai brīdī viņu pārtrauca kāds resns un sakumpis gara auguma muižnieks ar krāsotām ūsām, šaurā mundierī ar augstu apkakli, kas mugurpusē spiedās tam kaklā. Muižnieks piegāja pie galda, uzsita uz tā ar savu gredzenu un skaļi kliedza:

— Balotēt! Uz bumbiņām! Nav ko runāt! Uz bumbiņām!

Tad pēkšņi atskanēja vairākas balsis, un lielā auguma muižnieks ar gredzenu, kļūdams arvien niknāks un niknāks, kliedza aizvien skaļāk un skaļāk. Taču nevarēja saprast, ko tas kliedz.

Viņš pieprasīja to pašu, ko ieteica Sergejs Ivanovičs,

257

17 - Ļ. Tolstojs

taču, acīm redzot, ienīda viņu un visu viņa partiju, un šīs naida jūtas pielipa visiem viņa piekritējiem un radīja tādu pašu, kaut arī mazliet pieklājīgāka niknuma brāzmu no pretējās puses. Atskanēja kliedzieni, un uz mirkli viss tā sajuka, ka guberņas maršals bija spiests lūgt, lai ievēro kārtību.

— Balotēt, balotēt! Kurš ir muižnieks, tas saprot... Mēs asinis lejam... Monarha uzticību... Nepārbaudīt muižniecības maršala rēķinus, viņš nav komijs ... Lieta ir gluži citāda... Atļaujiet — ar bumbiņām! Riebīgi!... — no visām pusēm skanēja nikni un neapvaldīti kliedzieni. Sejas un skatieni bija vēl niknāki un draudīgāki nekā vārdi. Tie pauda nesamierināmu ienaidu. Levins galīgi nesaprata, kas īsti notiek, un brīnījās par to, ar kādu kaislību tiek izšķirts strīds — likt vai nelikt uz balsošanu jautājumu par Flerovu. Levins bija aizmirsis, kā Sergejs Ivanovičs viņam vēlāk paskaidroja, to siloģismu, ka vispārējas labklājības dēļ bija jānogāž guberņas maršals; bet, lai nogāztu guberņas maršalu, bija vajadzīgs attiecīgu bumbiņu vairākums; lai iegūtu bumbiņu vairākumu, bija jādod Fle-rovam balsstiesības; bet, lai Flerovu atzītu par balsstiesīgu, bija jaizskaidro, kā pareizi izprotams likuma pants.

— Jo viena balss var būt izšķīrēja, tāpēc arvien, ja vēlies kalpot sabiedrības labā, jābūt nopietnam un arvien jārīkojas loģiski, — Sergejs Ivanovičs piebilda.

Taču Levins bija to aizmirsis, un viņam bija smagi redzēt šos labos ļaudis, kurus viņš cienīja, tik netīkami un nikni satrauktus. Lai atbrīvotos no šās smagās sajūtas, viņš, nenogaidījis debašu beigas, izgāja mazajā zālē, kur nebija neviena, izņemot sulaiņus pie bufetes. Ieraudzījis tos rosīgi pārslaukām traukus un izvietojam šķīvjus un glāzītes, ieskatījies viņu mierīgajās, rosmes pilnajās sejās, Levins izjuta negaidītu atvieglojuma sajūtu, it kā no piesmirdušas telpas būtu izkļuvis svaigā gaisā. Viņš sāka pastaigāties turp un atpakaļ, ar prieku vērodams sulaiņus. Viņam ļoti patika kāds vecāks sulainis ar sirmu vaigubārdu, kurš, nicinoši ignorēdams jaunākos, kas viņu vilka uz zoba, rādīja tiem, kā jāsakārto salvetes. Levins tikko gribēja sākt ar šo veco sulaini sarunu, kad viņu iztraucēja muižnieku aizbildnības

sekretārs, vecītis, kura specialitāte bija — zināt vārdā un tēva vārdā visus guberņas muižniekus.

— Lūdzu, Konstantin Dmitrič, — viņš teica Levi-nam, — brālis jūs meklē. Tiek balsots par Flerovu.

Levins iegāja zālē, saņēma baltu bumbiņu un līdzi brālim Sergejam Ivanovičam piegāja pie galda, kur blakus ar nozīmīgu un ironisku sejas izteiksmi stāvēja Svijažskis, saņēmis bārdu saujā un ostīdams to. Sergejs Ivanovičs iebāza roku kastē, novietoja kaut kur savu bumbiņu un, palaidis savā vietā Levinu, apstājās turpat tuvumā. Levins piegāja klāt, taču bija pilnīgi aizmirsis, kā te jārīkojas, un apmulsis jautāja Sergejam Ivanovičam:

— Kur likt? — Viņš jautāja klusi, un citi tai laikā tuvumā sarunājās, tāpēc viņš domāja, ka viņa jautājumu nesadzirdēs. Taču runātāji apklusa, jo viņa nepieklājīgais jautājums bija sadzirdēts. Sergejs Ivanovičs sarauca pieri.

— Tas atkarīgs no ikviena pārliecības, — viņš skarbi sacīja.

Daži pasmaidīja. Levins nosarka, steidzīgi pabāza roku zem lūka un nolika pa labi, jo bumbiņa tam bija labajā rokā. Nolicis viņš atcerējās, ka jāiebāž arī kreisā roka, un iebāza to, bet jau par vēlu un, vēl vairāk apmulsis, steigšus aizgāja pašās pēdējās rindās.

— Simt divdesmit sešas par! Deviņdesmit astoņas pret! — atskanēja sekretāra balss, kas neizrunāja burtu «r». Vēlāk nošalca smiekli: kastē bija gadījušies divi rieksti un poga. Muižnieks tika pielaists vēlēšanās, un jaunā partija uzvarēja.

Tomēr vecā partija sevi neatzina par uzvarētu. Levins sadzirdēja, ka Sņetkovu lūdz balotēties, un ieraudzīja, ka muižnieku bars aplenc guberņas maršalu, kas kaut ko runā. Levins piegāja tuvāk. Atbildēdams muižniekiem, Sņetkovs runāja par muižniecības uzticību, par to, ka muižnieki viņu mīlot, bet viņš neesot šās mīlestības vērts, jo visi viņa nopelni esot kalpošana muižniecībai, kurai tas ziedojis divpadsmit dienesta gadus. Vairākkārt viņš atkārtoja vārdus: «Kalpoju, cik bija spēka, pēc ticības un taisnības, augstu vērtēju un pateicos,» — un pēkšņi apklusa, jo asaras viņu smacēja, un viņš izgāja no zāles. Vai nu šo asaru cēlonis bija apziņa, ka viņam

liek nodarīta pārestība, vai arī mīlestība uz muižniecību, vai saspīlētais stāvoklis, kādā viņš atradās, juzdams sevi ienaidnieku ielenktu, bet saviļņojums pielipa, muižnieku vairums bija aizkustināti, un ari Levins sajuta maigumu pret Sņetkovu.

Durvīs guberņas maršals sadūrās ar Levinu.

— Atvainojiet, lūdzu piedošanu! — viņš sacīja kā svešam; bet, pazinis Levinu, bikli pasmaidīja. Levinam šķita, ka viņš grib kaut ko teikt, bet aiz satraukuma nevar parunāt. Viņa sejas izteiksme un viss viņa stāvs mundierī ar krustiem un ar baltām uzšuvēm uz biksēm, viņa steidzīgā gaita — viss Levinam atgādināja vajātu zvēru, kas redz, ka viņam klāsies slikti. Levinu jo sevišķi aizkustināja muižniecības maršala sejas izteiksme, jo tikai vakar vēl, kārtodams savu aizbildnības lietu, Levins viņu bija apmeklējis mājās un redzējis visā viņa godībā kā labsirdīgu ģimenes tēvu. Liels nams ar senām dzimtas mēbelēm; ne jau lepni un spoži, ne visai tīri, taču cienīgi, sirmi sulaiņi, acīm redzot, vēl no vecajiem dzimtļaudīm — palikuši pie bijušā saimnieka; resna, labsirdīga sieva aubē ar mežģīnēm, ar turku šalli -uz pleciem; viņa glāstīja jauku mazmeitiņu, savu meitas-meitu; brašs puisis — dēls, sestās klases ģimnāzists, tikko atbraucis no ģimnāzijas, sasveicinādamies ar tēvu, skūpsta tam lielo roku; namatēva laipnā un iespaidīgā valoda un kustības. Tas viss vakar Levinā gluži neviļus modināja cienību un līdzjūtību pret muižniecības maršalu. Šodien šis vecais vīrs Levinam likās nožēlojams un aizkustināja viņu, gribējās sacīt tam kaut ko patīkamu.

— Tātad jūs atkal būsiet mūsu guberņas maršals, — viņš teica.

— Jāšaubās, — bailīgi atskatījies, maršals atbildēja. — Esmu jau noguris, kļuvis vecs. Ir cienījamāki un jaunāki par mani, lai kalpo tie.

Un viņš nozuda sāndurvīs.

Iestājās pats svinīgākais brīdis. Tūdaļ vajadzēja sākties vēlēšanām. Vienas un otras partijas vadoņi uz pirkstiem skaitīja paredzamās baltās un melnās bumbiņas.

Debates par Flerovu deva jaunajai partijai ne tikai Flerova bumbiņu, bet arī laika ieguvumu, kas ļāva atvest vēl trīs muižniekus, kuriem vecās partijas viltība

I)ija laupījusi iespēju piedalīties vēlēšanās. Divus muižniekus, kuriem piemita vājība uz degvīnu, bija pagalam piedzirdījuši Sņetkova rokaspuiši, bet trešajam nolaupījuši mundieri.

To uzzinājusi, jaunā partija, kamēr turpinājās debates par Flerovu, paguva aizsūtīt važonī savus ļaudis, lai tie sagādātu mundieri aplaupītajam muižniekam un atvestu uz sapulci vienu no piedzirdītajiem.

— Vienu atvedu, ar ūdeni laistot, dabūju pie samaņas, — pienācis pie Svijažska, sacīja muižnieks, kas bija braucis pakaļ. — Nekas, būs derīgs.

— Vai nav pārāk piedzēries, nenokritīs no kājām? — galvu pašūpodams, Svijažskis jautāja.

— Nē, turas braši. Ja tikai te vēl nepiedzirdīs... Es bufetniekam pateicu, lai nekādā ziņā nedod.

XXIX

Šaurā zāle, kur pīpēja un uzkoda, bija muižnieku pilna. Satraukums auga arvien lielāks, un visu sejās bija manamas bažas. Jo sevišķi uztraucās vadoņi, kas zināja visus sīkumus un visu bumbiņu skaitu. Tie bija gaidāmās kaujas stratēģi. Pārējie, gluži kā kareivji priekš kaujas, lai gan gatavojās cīņai, taču pagaidām meklēja izklaidēšanos. Daži uzkoda, stāvēdami vai arī apsēdušies pie galda. Citi, pīpēdami papirosus, staigāja šurp un turp pa iegareno telpu un sarunājās ar sen neredzētiem draugiem.

Levinam negribējās ēst, viņš arī nesmēķēja; satikties ar savējiem — ar Sergeju Ivanoviču, Stepanu Arkadjiču, Svijažski un citiem viņš negribēja, tāpēc ka līdzās tiem stāvēja Vronskis galminieka mundierī, rosīgi sarunādamies. Jau vakar Levins viņu bija ieraudzījis sapulcē un centīgi vairījās, nevēlēdamies salikt. Tagad Levins piegāja pie loga un apsēdās, vērodams pulciņus, ieklausīdamies apkārtējās sarunās. Viņš jutās skumji, jo sevišķi tāpēc, ka visi, kā viņš redzēja, bija rosīgi, norūpējušies un ieinteresēti un vienīgi viņš kopā ar kādu pavisam vecu, bezzobainu, flotes virsnieka mundierī tērpušos večuku, kas, viņam blakus apsēdies, kaut ko šļupstēja, ne par ko neinteresējas un neko nedarīja.

— Tas tik ir blēdis! Es viņam teicu, bet nekā. Klausi vien! Trijos gados viņš nav varējis savākt, — enerģiski runāja kāds sakumpis neliela auguma muižnieks ar ieziestiem matiem, kas krita uz viņa mundiera izšūdinātās apkakles; viņš spēcīgi klaudzināja ar savu jauno, acīm redzot, tikai uz vēlēšanām pirmoreiz uzvilkto zābaku papēžiem. Un muižnieks, pametis īgnu skatienu uz Lcvinu, strauji pagriezās projām.

— Jā, netira lieta, nav ko teikt, — smalkā balstiņā piekrita sīciņa auguma muižnieks.

Pēc tiem Levinam steidzīgi tuvojās vesels muižnieku bars ar resnu ģenerāli vidū. Muižnieki, redzams, meklēja vietu, kur varētu aprunāties tā, lai neviens viņus nedzird.

— Kā viņš drīkst sacīt, ka es esot licis nozagt viņa bikses! Jādomā, viņš tās nodzēris. Man nospļauties uz viņu, lai arī viņš ir kņazs. Viņš nedrīkst tā runāt, tā ir cūcība!

— Bet atļaujiet taču! Viņi pamatojas uz likuma pantu, — runāja citā pulciņā, — sievai jābūt pierakstītai par muižnieci.

— Velns parāvis likuma pantu! Es runāju no sirds. Tāpēc jau esam dižciltīgi muižnieki. Jābūt uzticībai.

— Ekselence, iesim, fine champagne >.

Cits pulciņš staigāja pakaļ kādam muižniekam, kas kaut ko skaļi kliedza; tas bija viens no trim piedzirdītajiem.

— Marjai Semjonovnai es allaž esmu ieteicis iznomāt, tāpēc ka viņa neko neiegūst, — tīkamā balsī runāja muižnieks ar sirmām ūsām, vecā ģenerālštāba pulkveža mundierī. Tas bija tas pats muižnieks, kuru Levins bija sastapis pie Svijažska. Levins to tūdaļ pazina. Art muižnieks cieši paskatījās Levinā, un viņi sasveicinājās.

— Ļoti patīkami! Kā tad! Ļoti labi atceros. Pagājušajā gadā pie Nikolaja Ivanoviča, apriņķa muižniecības maršala.

— Nu, kā jūs saimniekojat? — Levins jautāja.

— Arvien tāpat, ar zaudējumiem, — ar padevīgu smaidu, bet mierīgi un pārliecināti, ka tam tā arī jābūt, muižnieks, apstādamies blakus, atbildēja. — Bet kā tad

— konjaku,

jūs esat mūsu guberņā nokļuvis? — viņš vaicāja. —Atbraucāt piedalīties mūsu coup d’člat'? — viņš teica, noteikti, bet slikti izrunādams franču vārdus. — Visa Krievija sabraukusi: gan kambarkungi, gan arī gandrīz vai ministri. — Viņš norādīja uz Stepana Arkadjiča iespaidīgo stāvu baltajās biksēs un kambarkunga mundierī, ieraudzījis viņu staigājam kopā ar kādu ģenerāli.

— Man jums jāatzīstas, ka es Joti vāji izprotu muižniecības pārstāvju vēlēšanu nozīmi, — Levins sacija.

Muižnieks viņā paskatījās.

— Kas tur ko saprast? Nozīmes nav nekādas. Panīcis iestādījums, kas vēl kustas tikai ar inerces spēku. Skatieties, pat mundieri — arī tie liecina to pašu: tā ir miertiesnešu, zemstes pastāvīgo locekļu un tamlīdzīgu ierēdņu, nevis muižnieku sapulce.

— Kāpēc tad jūs uz to braucat? — Levins jautāja.

— Pirmkārt, aiz ieraduma Turklāt arī sakari jāuztur. Zināms morālisks pienākums. Un, treškārt, ja sacītu taisnību, ir arī sava interese. Znots grib balotēties par zemstes locekli; viņi nav visai bagāti cilvēki, un vajadzētu viņu dabūt cauri. Bet, lūk, šie kungi — kāpēc tie te brauc? — viņš sacīja, norādīdams uz dzēlīgo kungu, kas bija runājis pie guberņas sapulču galda.

— Tā ir muižniecības jaunā paaudze.

— Jauna jau nu gan. Tikai ne muižniecība. Tie ir zemes īpašnieki, bet mēs esam muižnieki. Muižniekus viņi paši sevī nogalina.

— Bet jūs taču paši sakāt, ka tas esot savu laiku nodzīvojis iestādījums.

— Jā, savu laiku nodzīvojis, tomēr vajadzētu izturēties pret to ar lielāku cieņu. Ņemsim kaut vai Sņct-kovu ... Vai nu mēs esam labi, vai slikti, tomēr esam auguši tūkstoš gadu. Ja jums mājas priekšā būtu jā-ieriko, jāicplāno dārziņš un, sacīsim, augtu tai vietā simtgadīgs koks... Lai tas arī vecs un kraupains, jūs tomēr puķu dobju dēļ veco milzi nenocirtīsiet, bet ieplānosiet savas puķu dobes tā, lai koku izmantotu. Vienā gadā tāds nav izaudzējams, — viņš uzmanīgi piebilda un tūdaļ pasteidzās mainīt sarunas virzienu. — Nu, un kā tad jūsu saimniecība?

— valsts apvērsumā.

— Neiet jau visai labi. Kādi pieci procenti.

— Ja, bet sevi jūs neskaitāt. Arī jūs taču esat kaut kā vērts. Es jums varu pastāstīt par sevi. Līdz tam laikam, kamēr vēl nesaimniekoju, es saņēmu valsts dienestā trīs tūkstošus. Turpretim tagad es strādāju vairāk nekā toreiz valsts dienestā, bet saņemu tos pašus piecus procentus kā jūs un arī tad, ja dievs dod. Bet paša darbs — viss par velti.

— Kāpēc tad jūs to darāt? Ja ir tiešs zaudējums?

— Redziet, ka daru! Ko jūs teiksiet? Pieradums, un jūtu, ka tā vajag. Es jums sacīšu vēl vairāk, —- atbalstījies uz palodzes un sarunā iekaisis, muižnieks turpināja, — manam dēlam nav nekādas patikas saimniekot. Laikam iznāks zinātnieks. Tātad nebūs neviena, kas turpina. Un tomēr es daru. Šogad pat — dārzu iestādīju.

— Jā, jā, — Levins sacīja, — tas ir pilnīgi pareizi. Es arvien esmu jutis, ka mana saimniecība īsti neatmaksājas, tomēr daru... It kā jūtu kādu pienākumu pret zemi.

— Un es jums vēl ko teikšu, — muižnieks turpināja. — Bija man kaimiņš — tirgonis. Mēs pastaigājamies pa manu saimniecību, ejam pa dārzu. «Nē,» viņš saka, «Ste-pan Vasiļjič, visu jūs vadāt kārtīgi, bet dārziņš gan ir novārtā pamests.» Bet dārzs man bija pilnā kārtībā. «Pēc mana prāta, es tās liepas būtu nocirtis. Tikai jācērt sulu laikā. Te taču jums tūkstoš liepu, no katras divas krietnas krijas iznāks. Bet liepu krijas pašreiz lielā cenā, un arī liepkoka baļķus būtu sacirtis.»

— Bet par ieņemto naudu viņš sapirktu lopus vai zemīti par pusvelti un iznomātu to zemniekiem, — Levins ar ironisku smaidu pabeidza, acīm redzot, jau vairākkārt dzirdējis līdzīgus aprēķinus. — Un tā viņš tiek pie turības. Bet jūs un es — lai dievs palīdz mums savu saglabāt un bērniem mantojumā atstāt.

— Es dzirdēju — jūs esot apprecējies? — muižnieks vaicāja.

— Jā, — Levins ar lepnu prieku atbildēja. — Jā, tas ir kaut ķā dīvaini, — viņš turpināja. — Tā mēs arī dzīvojam bez kāda aprēķina, it kā mums būtu vēlēts kā senajām vestālienēm sargāt svēto uguni.

Muižnieks pasmīnēja balto ūsu ēna.

— Ir jau arī no mūsējiem, kaut vai mūsu draugs Ni-

kolajs Ivaničs, un tagad vē! grāfs Vronskis te apmetās, lie grib agronomisku rūpniecību iekārtot; taču līdz šim laikam nekas cits viņiem neiznāk kā vienīgi naudas šķiešana.

— Bet kāpēc mēs nedarām tā kā tirgoņi? Neizcērtam parkus liepu krijās? — atgriezdamies pie kādas domas, kas viņu bija pēkšņi pārsteigusi, Levins sacīja.

— Tāpēc, ka sargājam svēto uguni, kā jūs sacījāt. Bet liepu ciršana nav muižnieku darbs. Un mūsu muižnieku lietas nekārlojas vis šeit, vēlēšanās, bet gari tur, savā kaktā. Ir jau ari savs kārtas instinkts, kas saka, ko var un ko nevar. Arī zemnieki tāpat, ja kādreiz uz tiem noskatos: gadās labs zemnieks, tas steidzas sano-māt zemi, cik vien spēj. Lai cik slikta, ar tikai augšā. Arī bez aprēķina. Tiešs zaudējums iznāk.

— Gluži tāpat ari mēs, — Levins teica. — Ļoti, ļoti patīkami bija satikties, — viņš piebilda, ieraudzījis nākam Svijažski.

— Mēs te, lūk, satikāmies pirmoreiz pēc tās iepazīšanās pie jums, — muižnieks teica, — un aizrunājāmies.

— Nu, vai nopēlāt jaunos pasākumus? — Svijažskis ar smaidu vaicāja.

— Ne jau bez tā.

— Sirdi atvieglojām.

XXX

Svijažskis paņēma Levinu zem rokas un kopā ar viņu devās pie savējiem.

Tagad vairs nebija iespējams izvairīties no sastapšanās ar Vronski. Tas stāvēja vidū starp Stepanu Arkad-jiču un Sergeju Ivanoviču un skatījās tieši vaigā Levi-nam, kas gāja viņiem klāt.

— Ļoti priecājos. Liekas, man bija tas gods jūs satikt ... pie kņazienes Sčerbackas, — viņš teica, sniegdams Levinam roku.

— Jā, es ļoti labi atceros mūsu tikšanos, — Levins sacīja un, pietvīcis gluži sarkans, tūdaļ novērsās un saka sarunāties ar brāli.

Mazliet pasmaidījis, Vronskis turpināja sarunu ar Svijažski, acīm redzot, nejuzdams ne mazākās vēlēšanās sākt sarunu ar Levinu; taču Levins, ar brāli runāda-

mies, allaž atskatījās uz Vronski, gudrodams, par ko lai sāk ar viņu runāt, lai notušētu savu nepieklājību.

— Ko tad mēs tagad gaidām? — Levins jautāja, atskatīdamies uz Svijažski un Vronski.

— Sņelkova atbildi. Lai viņš vai nu atsakās, vai piekrīt, — Svijažskis atteica.

— Vai tad viņš piekrīt vai nepiekrīt?

— Tā jau ir tā lieta, ka nesaka ne jā, ne nē, — Vron-skis teica.

— Un, ja viņš atteiksies, kurš tad balotēsies? — Levins jautāja, šad tad paskatīdamies uz Vronski.

— Katrs, kurš vēlas, — Svijažskis sacīja.

— Jūs balotēsieties? — Levins jautāja.

— Tikai ne es, — apmulsis un pametis bailīgu skatienu uz Sergejam Ivanovičam blakus stāvošo dzēlīgo kungu, Svijažskis atbildēja.

— Bet kurš tad? Ņevedovskis? — Levins vaicāja, juzdams, ka galīgi sapinies.

Bet šis jautājums bija vēl aplamāks. Ņevedovskis un Svijažskis abi bija kandidāti.

— Es jau nu nekādā gadījumā, — atbildēja dzēlīgais kungs.

Tas bija pats Ņevedovskis. Svijažskis iepazīstināja Levimi ar viņu.

— Ko, arī tev tas sāk ķerties pie aknām? — Stepans Arkadjičs vaicāja, pamirkšķinādams Vronskim. — Tās ir tikpat kā jātnieku sacīkstes. Var slēgt derības.

— Jā, tas aizrauj, — Vronskis sacīja. — Un, ja reiz esi sācis, gribas paveikt līdz galam. Cīņa! — viņš teica, saraucis pieri un sakodis savus spēcīgos žokļus.

— Svijažskis gan ir izdarīgs! Viņam viss gluži skaidrs.

— Jā, jā, — Vronskis izklaidīgi atbildēja.

Iestājās klusums, un tai brīdī Vronskis paraudzījās uz Levinu — jo bija taču kaut kur jāskatās —, uz viņa kājām, uz viņa mundieri, tad uz seju un, pamanījis, cik drūmi Levins viņu vēro, un lai kaut ko sacītu, teica:

— Bet ka tad jūs tā, — būdams pastāvīgs lauku iedzīvotājs, tomēr neesat miertiesnesis? Neredzu jiis miertiesneša mundierī.

— Tāpēc, ka miertiesa, pēc manām domām, ir muļķīga iestāde, — Levins drūmi atbildēja, visu laiku gai-

(lijis izdevību sākt sarunu ar Vronski, lai izpirktu savu nepieklājīgo izturēšanos pirmās tikšanās brīdī.

— Es tā nedomāju, — gluži otrādi, — Vronskis ar rāmu izbrīnu atbildēja.

— Tā ir spēlīte, — Levins viņu pārtrauca. — Miertiesneši mums nav vajadzīgi. Astoņu gadu laikā man nav bijis nevienas prāvas. Un, ja kāda bija, to pašu izsprieda ačgārni. Miertiesnesis ir četrdesmit verstis no manis. Un man, prāvojoties par diviem rubļiem, jāsūta advokāts, kas maksā piecpadsmit.

Un viņš pastāstīja, kā zemnieks nozadzis dzirnavniekam miltus un, kad dzirnavnieks viņam to pārmetis, zemnieks iesūdzējis viņu tiesā par goda laupīšanu. Tas viss bija nevietā un muļķīgi, un Levins jau runādams pats to juta.

— Viņš ir liels savādnieks! — Stepans Arkadjičs ar savu saldo smaidu teica. — Tomēr iesim, laikam sākas balotēšana ...

Un viņi šķīrās.

— Es nesaprotu, — Sergejs Ivanovičs teica, manījis brāļa neveiklo izlēcienu, — es nesaprotu, kā var būt cilvēks bez mazākās politiskā takta izjūtas. Lūk, tā mums, krieviem, trūkst. Guberņas muižniecības maršals ir mūsu pretinieks, bet tu ar viņu ami cochon 1 un lūdz viņu balotēties. Bet grāfs Vronskis... es ar viņu nedraudzēšos; viņš aicināja pusdienā, taču es pie viņa nebraukšu; bet viņš ir mūsējais, kāpēc tad pataisīt viņu par ienaidnieku? Un kā tu vari jautāt Ņevedovskim, vai viņš balotēsies? Tā nedara.

— Ak, es nekā nesaprotu! Un tas viss ir nieki, — Levins drūmi atbildēja.

— Tā tu vienmēr saki, ka tas viss esot nieki, bet, līdzko ķeries klāt, tūlīt visu sajauc.

Levins apklusa, un viņi abi kopā iegāja lielajā zālē.

Guberņas muižniecības maršals, kaut arī neskaidri nojauta, ka tam gatavo lamatas, un kaut arī ne visi viņu lūdza, tomēr bija nolēmis balotēties. Zālē iestājās pilnīgs klusums, sekretārs skaļā balsī paziņoja, ka par guberņas muižniecības maršalu balotējas gvardes rot-mistrs Mihails Stepanovičs Sņetkovs.

— draudzējies.

Apriņķa muižniecības maršali devās ar šķīvīšiem, uz kuriem bija bumbiņas, no saviem galdiem pie guberņas galda; un sākās vēlēšanas.

— Liec pa labi! — Stepans Arkadjičs pačukstēja Le-vinain, kad tas kopā ar brāli tūlīt aiz maršala piegāja • pie galda. Bet Levins jau bija aizmirsis to aprēķinu, kuru tam skaidroja, un baidījās, vai tikai Stepans Arkadjičs nekļūdās, sacīdams: «Pa labi,» — jo Sņetkovs taču ir ienaidnieks. Ejot pie kastes, viņš turēja bumbiņu labajā rokā, bet, nodomājis, ka kļūdījies, pie pašas kastes pārlika bumbiņu kreisajā rokā un pēc tam nolika to pa kreisi. Zinātājs, kas stāvēja pie kastes un jau no elkoņa kustības spēja noteikt, kur kurais liks, neapmierināti saviebās. Viņam nebija kur vingrināt savu uzmanību.

Iestājās klusums, un bija dzirdama bumbiņu skaiti -šana. Pēc tam vientuļa balss paziņoja, cik bumbiņu par un cik bumbiņu pret.

Muižniecības maršals bija ievēlēts ar ievērojamu vairākumu. Visi sāka trokšņot un drāzās uz durvīm. Sņetkovs ienāca, un muižnieki spiedās tam apkārt apsveikdami.

— Vai tagad ir cauri? — Levins jautāja Sergejam Ivanovičam.

— Tikai sākas, — Sergeja Ivanoviča vietā smaidīdams atbildēja Svijažskis. — Maršala amata kandidāts var iegūt vairāk balsu.

Levins to atkal bija gluži aizmirsis. Tikai tagad viņš atcerējās, ka te ir kāds āķis, taču viņam šķita garlaicīgi par to domāt un atcerēties, kāds tas ir. Viņu pārņēma skumjas, un viņam iegribējās aizbēgt no šās drūzmas.

Tā kā neviens viņam nepievērsa uzmanību un likās, ka viņš nevienam nav vajadzīgs, Levins paklusām izgāja mazajā zālē, kur varēja uzkost, un sajuta lielu atvieglojumu, atkal ieraugot sulaiņus. Sirmais sulainis tam piedāvāja paēst, un Levins piekrita. Apēdis kotleti ar pupiņām un parunājies ar sulaini par viņa bijušiem kungiem, Levins, nevēlēdamies atgriezties zālē, kur viņam tik ļoti nepatika, nolēma pastaigāties pa balkonu.

Balkons bija greznu dāmu pilns; tas liecās pāri margām un centās nepalaist garām nevienu vārdu, ko lejā runāja. Dāmām blakus sēdēja un stāvēja eleganti advokāti, briļļaini ģimnāzijas skolotāji un virsnieki. Visur runāja par vēlēšanām un par to, cik maršals esot nomocījies un cik labas esot bijušas debates; vienā grupā Levins dzirdēja slavējam savu brāli. Kāda dāma sacīja advokātam:

— Esmu tik priecīga, ka dzirdēju Kozniševu! Tā dēļ ir vērts paciest izsalkumu. Lieliski! Tik skaidri, un visu var dzirdēt! Pie jums tiesā neviens tā neprot runāt. Vienīgi Maidels, un arī tas nav ne tuvu tik daiļrunīgs.

Atradis brīvu vietu pie margām, Levins pārliecās pāri un sāka skatīties un klausīties.

Visi muižnieki sēdēja aiz nodalījumiem savos apriņķos. Zāles vidū stāvēja cilvēks mundierī un smalkā, taču skaļā balsī ziņoja:

— Par guberņas muižniecības maršala kandidātu balotējas štāba rotmistrs Jevgeņijs Ivanovičs Apuhtins!

Iestājās dziļš klusums, un atskanēja kāda vārga veča balss:

— Atteicies!

— Balotējas galma padomnieks Pjotrs Petrovičs Bols, — atkal skanēja balss.

— Atteicies! — tai pretim skanēja jauna, spiedzoša balss.

Atkal sākās tas pats un atkal — «atteicies». Tā turpinājās apmēram stundu. Levins, atbalstījies pret margām, skatījās un klausījās. Sākumā viņš brīnījās un mēģināja saprast, ko tas nozīmē; vēlāk, pārliecinājies, ka nespēj to saprast, sāka garlaikoties. Pēc tam, atcerējies lielo satraukumu un niknumu, ko bija redzējis visu vēlētāju sejās, kļuva gluži bēdīgs; viņš nolēma braukt projām un devās lejā. Iedams cauri balkona gaitenim, sastapa šurpu turpu staigājam sērīgu ģimnāzistu ar aizpampušām acīm. Uz kāpnēm sastapa kādu pāri: dāmu, kas steidzīgi tipināja ar saviem augstajiem papēdīšiem, un gaitā vieglo prokurora biedru.

— Es taču jums teicu, ka nenokavēsiet, — prokurors sacīja tai brīdī, kad Levins paspēra soli sānis, laizdams garām dāmu.

Levins jau bija pie ārējām kāpnēm un meklēja vestes kabatā garderobes numuru, lai izņemtu savu kažoku, kad viņu panāca sekretārs.

— Lūdzu, Konstantin Dmitrič, pašlaik balotē.

Par kandidātu balotējās Ņevedovskis, kas pirmīt bija tik noteikti noliedzis savu kandidēšanu.

Levins piegāja pie zāles durvīm: tās bija slēgtas. Sekretārs pieklauvēja, durvis atvērās, un Levinam garām izspraucās divi sasarkuši muižnieki.

— Nevaru vairs izturēt, — teica viens sasarkušais muižnieks.

Muižniekam paka] pabāza galvu guberņas maršals. Seja tam izskatījās šausmīga no pārpūlēšanās un bailēm.

— Es tev teicu neizlaisti — viņš uzkliedza durvju sargam.

— Es ielaidu, ekselence!

— Ak kungs! — Un, smagi nopūties, guberņas maršals, gurdeni vilkdams savas baltajās biksēs tērptās kājas, nokārtu galvu aizgāja cauri zālei pie lielā galda.

Kā jau aprēķināts, Ņevedovskis ieguva vairāk balsu un tika ievēlēts par guberņas muižniecības maršalu. Daudzi bija jautri, daudzi bija apmierināti, laimīgi, daudzi sajūsmā, daudzi neapmierināti un nelaimīgi. Bijušais guberņas maršals bija izmisis un nespēja apslēpt savu izmisumu. Kad Ņevedovskis gāja ārā no zāles, pūlis tam sajūsmā sekoja, tāpat kā tas pirmajā dienā bija sekojis gubernatoram, kas atklāja vēlēšanas, un kā tas bija sekojis Sņetkovam, kad ievēlēja viņu.

XXXI

Jaunievēlētais guberņas maršals un daudzi uzvaru guvušās jauno partijas pārstāvji tai dienā pusdienoja pie Vronska.

Vronskis bija atbraucis uz vēlēšanām gan tāpēc, ka laukos viņam bija garlaicīgi un viņš gribēja Annas priekšā demonstrēt savas tiesības uz brīvību, gan arī tāpēc, lai ar atbalstu vēlēšanās atlīdzinātu Svijažskim par visām viņa rūpēm Vronska ievēlēšanā par zemstes locekli, bet visvairāk gan tāpēc, lai stingri pildītu visus pienākumus, kādus viņam uzlika paša izraudzītais muižnieka un zemes īpašnieka stāvoklis. Tomēr viņš nekad nebūtu domājis, ka šī vēlēšanu lieta viņu tik ļoti nodarbinās un aizraus un ka viņš tik labi pratīs tajā

orientēties. Muižnieku aprindās viņš bija gluži jauns cilvēks, taču, acīm redzot, bija ieguvis popularitāti un nemaldījās, domādams, ka ir jau ieguvis muižnieku vidū arī ietekmi. Viņa ietekmi sekmēja viņa bagātība un dižciltība, skaistās telpas pilsētā, kuras tam bija aizdevis kāds vecs paziņa Sirkovs, kas nodarbojās ar finansu lietām un bija nodibinājis Kašinā ienesīgu banku, no sādžas atvestais teicamais Vronska pavārs, draudzība ar gubernatoru, kurš bija Vronska skolas biedrs un turklāt vēl protežējams skolas biedrs, bet visvairāk — vienkāršā un pret visiem vienādā izturēšanās, kas Joti drīz piespieda muižnieku lielo vairumu mainīt savu spriedumu par Vronska šķietamo lepnību. Viņš pats juta, ka, izņemot šo ērmīgo kungu, kas bija apprecējis Kitiju Sčerbacku un kas ā propos de bolies^58 ar traku niknumu sarunāja viņam acīs veselu kaudzi nekur nederīgu muļķību, ikviens muižnieks, ar kuru Vronskis iepazinās, drīz kļuva par viņa piekritēju. Viņš skaidri redzēja un arī citi to atzina, ka par Ņevedovska panākumiem lielā mērā bija jāpateicas viņam. Un tagad, sēžot pie sava galda, svinot Ņevedovska ievēlēšanu, viņš izbaudīja tīkamas uzvaras gaviles par sava kandidāta panākumiem. Un pašas vēlēšanas viņu tik ļoti savaldzināja, ka pēc nākamajiem trim gadiem arī viņš pats, ja būs apprecējies, varbūt mēģinās balotēties; tas bija tāpat kā zirgu sacīkstēs, kad gadījumā, ja uzvarēja viņa žokejs, Vronskim arvien uznāca vēlēšanās piedalīties sacīkstēs pašam.

Šoreiz tika svinēta žokeja uzvara. Vronskis sēdēja galda galā, pa labi viņam sēdēja jaunais gubernators, svītas ģenerālis. Visiem tas bija guberņas saimnieks, kas svinīgi atklāja vēlēšanas, teica runu un daudzos, kā Vronskis redzēja, modināja cieņu un verdzisku padevību; turpretim Vronskim tas bija tikai Katjka Mas-lovs — tāda bija viņa palama Pāžu korpusā —, Katjka Maslovs, kurš mulsa Vronska priekšā un kuru Vronskis centās metlre ā son aise^59. Pa kreisi sēdēja Ņevedovskis ar savu jauneklīgo, nesatricināmo un dzēlīgo seju. Pret viņu Vronskis izturējās vienkārši un ar cieņu.

Svijažskis savu neveiksmi pārcieta jautri. Viņam tā nebija pat neveiksme, kā ari viņš pats sacīja, ar kausu rokā uzrunādams Ņevedovski: Ņevedovskis esot labākais jaunā virziena pārstāvis — tā jaunā virziena, kuram līdzi turpmāk jāejot muižniecībai. Un tāpēc viss, kas vien esot godīgs, kā viņš sacīja, nostājies šāsdienas uzvaras pusē un tagad svinot šo uzvaru.

Ari Stepans Arkadjičs bija priecīgs, ka jautri pavadījis laiku un ka visi apmierināti. Lieliskajā pusdienas mielastā tika pārrunātas vēlēšanu epizodes. Svijažskis komiski atdarināja bijušā maršala raudulīgo runu un, vērsdamies pie Ņevedovska, piezīmēja, ka jaunajai ekselencei nākšoties izvēlēties citu naudas pārbaudes sistēmu, daudz sarežģītāku nekā asaras. Kāds cits muižnieks, kam patika dzīt jokus, stāstīja, ka guberņas maršals jau iepriekš pasūtījis svinīgai ballei sulaiņus garās zeķēs un ka tagad tos nākšoties sūtīt atpakaj, ja jaunais guberņas maršals steidzami nerīkošot balli ar sulaiņiem garās zeķēs.

Mielasta laikā, Ņevedovski uzrunājot, visi allaž teica: «mūsu guberņas maršals» un «jūsu ekselence».

Sie vārdi tika izrunāti ar tādu patiku, ar kādu uzrunā jaunu sievieti par «madame» un vīra uzvārdā. Ņevedovskis izlikās, ka ir ne tikai vienaldzīgs, bet pat nicina šo titulu, taču bija skaidri redzams, ka viņš ir laimīgs un tur sevi grožos, lai nekristu sajūsmā, kas nepiedien tai jaunajā liberālajā vidē, kādā viņi visi atradās.

Pusdienu laikā tika nosūtītas vairākas telegrammas cilvēkiem, kurus interesēja vēlēšanu rezultāti. Arī Stepans Arkadjičs, juzdamies joti jautri, nosūtīja Darjai Aleksandrovnai šāda satura telegrammu: «Ņevedovskis ievēlēts ar divpadsmit balsīm. Apsveicu. Paziņo citiem.» Viņš nodiktēja to skaļi, piezīmēdams: «Jāiepriecina taču viņi.» Bet Darja Aleksandrovna, telegrammu saņēmusi, tikai nopūtās par iztērēto rubli un saprata, ka tas noticis mielasta noslēgumā. Viņa zināja, ka Sti-vam ir vājība mielasta beigās faire jouer le tele-graphe *.

Viss — kopā ar teicamām pusdienām un ārzemju pil- [60]

dijuma vīniem, kas nebija pirkti pie krievu vīntirgotā-jiem, bet pasūtīti tieši, — viss bija cildeni, vienkārši un jautri. Divdesmit cilvēku pulciņu Svijažskis bija izraudzījis no savas partijas domu biedriem, liberāļiem, jauniem sabiedriskiem darbiniekiem, kas reizē bija arī asprātīgi un godājami. Dzēra tostus, arī pusjokojot teiktus, gan par jauno guberņas muižniecības maršalu, gan par gubernatoru, gan par bankas direktoru, gan arī par «mūsu viesmīlīgo namatēvu».

Vronskis bija apmierināts. Viņš nekādi nebija gaidījis sastapt provincē tik jauku toni.

Uz mielasta beigām kļuva vēl jautrāk. Gubernators lūdza Vronski apmeklēt koncertu par labu brālībai-, koncertu rīkoja viņa sieva, kas izteikusi vēlēšanos ar Vronski iepazīties.

— Tur būs balle, un tu redzēsi mūsu skaistuli. Patiešām brīnišķīgi.

— Not in my line— Vronskis atbildēja, jo viņam patika šis izteiciens, taču pasmaidīja un solījās aizbraukt.

īsi priekš celšanās no galda, kad viņi jau smēķēja, Vronska kambarsulainis pienāca tam klāt ar vēstuli uz paplātes.

— No Vozdviženskas ar īpašu sūtni, — nozīmīgi savilcis seju, viņš sacīja.

— Apbrīnojami, cik viņš līdzīgs prokurora biedram Sventickim, — teica kāds viesis franciski, domādams Vronska kambarsulaini, tai laikā, kad pats Vronskis, pieri raukdams, lasīja vēstuli.

Vēstule bija no Annas. To nemaz vēl nelasījis, viņš jau zināja vēstules saturu. Domādams, ka vēlēšanas beigsies kādās piecās dienās, viņš bija apsolījis atgriezties mājas piektdien. Šodien bija sestdiena, un viņš zināja, ka vēstulē būs pārmetumi, ka viņš nav laikā atgriezies. Viņa vēstule, ko viņš bija nosūtījis vakar vakarā, laikam vēl nebija nonākusi galā.

Saturs bija gluži tāds, kādu viņš gaidījis, taču forma bija negaidita un jo sevišķi nepatīkama. «Annija ir ļoti slima, ārsts teic, ka varot būt iekaisums. Es viena nezinu vairs, ko darīt. Kņaze Varvara nav vis palīdze, bet

1 Nav mana kompetence.

273

18 - Ļ. Tolslojs

traucēklis. Es gaidīju tevi aizvakar, vakar — un šodien sūtu uzzināt, kur tu esi un ko tu dari. Es gribēju braukt pati, bet pārliku, zinādama, ka tev tas nepatiks. Sūti kaut kādu atbildi, lai es zinātu, ko darīt!»

Bērns slims, bet viņa pati gribējusi braukt. Meita slima, un šis naidīgais tonis.

Šī nevainīgā izprieca pēc vēlēšanām un tā drūmā, smagā mīlestība, pie kuras viņam jāatgriežas, pārsteidza Vronski ar savu kraso pretstatu. Bet bija tomēr jābrauc, un naktī ar pirmo vilcienu viņš izbrauca uz savu muižu.

XXXII

Priekš Vronska aizbraukšanas uz vēlēšanām, apsvērusi, ka ķildas, kas atkārtojās katru reizi, kad viņš kaut kur brauca, var vienīgi atvēsināt, nevis saistīt viņu, Anna nolēma valdīt sevi visiem spēkiem, lai mierīgi pārciestu Vronska prombūtni. Bet tas saltais, skarbais skatiens, ar kādu viņš Annā paraudzījās, kad bija ienācis paziņot, ka aizbrauc, Annu apvainoja, un Vronskis vēl nebija aizbraucis, kad viņas miers jau bija vējā.

Vēlāk, vientulībā apdomājusi šo skatienu, kas pauda tiesības uz brīvību, viņa, tāpat kā allaž, nāca pie vienīgā secinājuma — pie apziņas, ka tiek pazemota. «Viņam ir tiesības aizbrauki, kad un kurp vien viņš vēlas. Ne tikai aizbraukt, bet pamest mani. Viņam ir visas tiesības, man nav nekādu. Bet, to zinādams, viņš nedrīkstēja tā darīt. Bet ko tad viņš ir izdarījis? ... Viņš paskatījās manī ar saltu, skarbu skatienu. Protams, tas nav nosakāms, nav taustāms, bet agrāk taču tā nebija, un šis skatiens daudz ko nozīmē,» viņa domāja. «Šis skatiens liecina, ka sākusies atsvešināšanās.»

Un, kaut gan viņa bija pārliecinājusies, ka sākusies atsvešināšanās, viņa tomēr neko nevarēja darīt, nekādi nespēja citādi izturēties pret viņu. Arvien tāpat kā līdz šim viņa vienīgi ar savu mīlu un pievilcību varēja saistīt Vronski pie sevis. Un gluži tāpat kā līdz šim viņa vienīgi ar nodarbību dienā un ar morfiju naktī spēja apslapēt baigās domas par to, kas notiks, ja viņš to vairs nemīlēs. Tiesa, bija vēl viens līdzeklis: neaizturēt

viņu, — viņa nevēlējās nekā cita, izņemot viņa mīlestību, — bet saistīties ar viņu, rast tādu stāvokli, lai Vronskis viņu nepamestu. Sis līdzeklis bija vecās laulības šķiršana un jaunā laulība. Un viņa sāka ilgoties pēc tā un nolēma tam piekrist, tiklīdz viņš vai Stiva sāks par to runāt.

Tamlīdzīgās domās viņa pavadija bez Vronska piecas dienas — tās pašas, kuras viņam bija jāpavada prombūtnē.

Pastaigas, sarunas ar kņazi Varvaru, slimnīcas apmeklēšana un, galvenais, lasīšana, lasīšana — viena grāmata pēc otras — aizpildīja viņas laiku. Taču sestajā dienā, kad atgriezās kučieris, kas Vronski bija aizvedis, viņa sajuta, ka nav vairs spēka, ar ko apslāpēt domas par viņu un par to, ko viņš tur dara. Tai pašā laikā saslima viņas meitiņa. Anņa sāka to kopt, taču arī tas viņu neizkliedēja, jo vairāk tāpēc, ka slimība nebija bīstama. Lai kā viņa pūlējās, viņa nespēja mīlēt šo meitenīti, bet izlikties mīlam viņa neprata. Tās dienas vakarā, palikusi viena, Anna sajuta tik lielas bailes par Vronski, ka gribēja jau braukt uz pilsētu, bet, labi pārdomājusi, uzrakstīja to pretrunīgo vēstuli, kuru saņēma Vronskis, un nosūtīja to ar īpašu sūtni pat ne-pārlasījusi. Otrā rītā viņa saņēma Vronska vēstuli un nožēloja, ka sūtījusi savējo. Ar šausmām viņa gaidija atkārtojamies skarbo skatienu, kādu tas bija uzmetis viņai aizbraucot, — īpaši tad, kad viņš uzzinās, ka meitenīte nav bijusi bīstami slima. Un tomēr viņa bija priecīga, ka aizrakstījusi. Tagad Anna jau atzinās sev, ka viņa to apgrūtina, ka viņš ar nožēlu pamet savu brīvību, lai atgrieztos pie Annas, un tomēr viņa bija priecīga, ka viņš atbrauks. Lai viņš jūtas apgrūtināts, taču viņš būs šeit, kopā ar viņu, viņa to redzēs, redzēs katru viņa kustību.

Viņa sēdēja viesistabā zem lampas ar jaunāko Teņa grāmatu rokās un lasīja, ieklausīdamās vēja gaudās pagalmā un ik mirkli gaidīdama piebraucam ekipāžu. Vairākkārt viņai šķita, ka sadzird riteņu dārdus, taču viņa maldījās; beidzot atskanēja ne vien riteņu dārdi, bet ari kučiera saucieni un kāda dobja skaņa slēgtajā lievenī. Pat kņaze Varvara, kas pašlaik izlika pasjansu, apliecināja, ka kāds piebraucis, un Anna uztraukusies piecēlās, tomēr nenogāja vis lejā, kā jau divreiz velti bija noskrējusi, bet apstājās. Viņu pēkšņi parņēma kauns par saviem meliem, bet visvairāk gan bailes, kā Vronskis viņu saņems. Aizvainojuma sajūta jau bija izgaisusi; tagad viņa baidījās tikai no Vronska nepatikas izpausmes. Viņa atcerējās, ka meitenīte jau otro dienu gluži vesela. Un viņai pat uznāca dusmas, ka tā izveseļojusies taisni tai brīdī, kad tika nosūtīta vēstule. Bet pēkšņi Anna iedomājās Vronski, iedomājās, ka viņš ir šeit — viss, ar savām rokām, acīm. Viņa izdzirda tā balsi. Un, aizmirsusi visu, prieka jūsmā skrēja tam pretim.

— Kā klājas Annijai? — viņš bažīgi jau no lejas jautāja, lūkodamies Annā, kas skrēja pa kāpnēm lejup pie viņa.

Viņš sēdēja uz krēsla, un sulainis pašlaik vilka nost viņam silto zābaku.

— Nekas, viņai labāk.

— Un tu? — viņš sacīja nopurinādamies.

Viņa saņēma ar abām rokām viņa roku un pievilka to sev pie vidukļa, nenovērsdama no viņa acis.

— Es ļoti priecājos, — viņš teica, salti aplūkodams Annu, tās matu sasukājumu, tās tērpu, kuru, viņš zināja, tā ir uzģērbusi viņa dēj.

Tas viss viņam patika, taču tik daudzkārt jau bija paticis. Un viņa sejā sastinga tā skarbā, akmens cietā izteiksme, no kuras Anna tik ļoti baidījās.

— Es ļoti priecājos. Un tu esi vesela? — viņš sacīja, noslaucīdams lakatiņā miklo bārdu un skūpstīdams tai roku.

«Viss vienalga,» viņa domāja, «lai tikai viņš ir šeit, un, ja viņš ir šeit, viņš nevar, nedrīkst mani nemīlēt.»

Vakars pagāja laimīgi un jautri, kņ'azei Varvarai klātesot, un tā sūdzējās Vronskim, ka Anna viņa prombūtnē esot dzērusi morfiju.

— Ko lai es daru? Es nevarēju aizmigt... Domas traucēja. Ar viņu kopā būdama, es nekad nelietoju. Gandrīz nekad.

Viņš pastāstīja par vēlēšanām, un Anna ar jautājumiem prata uzvedināt viņu tieši uz to, kas Vronski visvairāk interesēja, — uz viņa panākumiem. Viņa pastāstīja arī visu, kas Vronski interesēja par mājas notikumiem. Un viņas stāsti visi bija ļoti jautri.

Taču vēlu vakarā, kad viņi palika vieni, Anna, redzēdama, ka atkal pilnīgi pakļāvusi viņu savai varai, gribēja notušēt savas vēstules smago iespaidu. Viņa sacīja:

— Bet atzīsties — tev bija nepatīkami saņemt vēstuli, un tu man nenoticēji?

Tiklīdz viņa bija to izteikusi, tūdaļ saprata — lai cik mīlas pilna ir Vronska izturēšanās šai mirklī pret viņu, vēstuli viņš tomēr tai nav piedevis.

— Jā, — viņš sacīja. — Vēstule bija ļoti dīvaina. It kā Annija būtu slima, it kā tu pati gribētu braukt.

— Tas viss bija patiesība.

— Es taču nemaz nešaubos.

— Nē, tu šaubies. Tu esi neapmierināts, es redzu.

— Ne mirkli neesmu šaubījies. Esmu tikai neapmierināts, tas ir tiesa. Esmu neapmierināts ar to, ka tu it kā nemaz negribi pieļaut, ka ir pienākumi...

— Pienākumi braukt uz koncertu ...

— Bet nerunāsim par to! — viņš teica.

— Kāpēc tad nerunāsim? — viņa jautāja.

— Es tikai gribu sacīt, ka var gadīties neatliekamas darīšanas. Tagad pat man būs jābrauc uz Maskavu, jākārto nama lieta ... Ak, Anna, kāpēc tu esi tik nervoza? Vai tad tu nezini, ka es nespēju dzīvot bez tevis?

— Nē, ja tas ir tā, — Annas balss pēkšņi bija gluži pārvērtusies, — tad šāda dzīve tevi apgrūtina... Jā, tu atbrauksi uz kādu dienu un atkal aizbrauksi, kā jau to mēdz darīt...

— Anna, tas ir nežēlīgi. Esmu gatavs atdot visu savu dzīvi...

Bet viņa neklausījās tā vārdos.

— Ja tu brauksi uz Maskavu, tad arī es braukšu. Es nepalikšu šeit. Vai nu mums ir jāšķiras, vai jādzīvo kopā.

— Tu taču zini, ka tā ir mana vienīgā vēlēšanās. Bet lai to panāktu ...

— Ir vajadzīga manas laulības šķiršana? Es rakstīšu viņam. Es redzu, ka nevaru tā dzīvot... Bet es braukšu tev līdzi uz Maskavu.

— Tu it kā draudi man. Bet es taču nekā tik ļoti nevēlos kā nešķirties no tevis, — Vronskis smaidot teica.

Taču ne vien salts, bet nikns vajāta un nocietināta

cilvēka skatiens pazibēja viņa acīs, kad viņš runāja šos maigos vārdus.

Viņa redzēja šo skatienu un pareizi uzminēja tā nozīmi.

«Ja tā, tad tā ir nelaime!» šis skatiens sacīja. Tas bija acumirklīgs iespaids, taču viņa nekad vairs to neaizmirsa.

Anna uzrakstīja vīram vēstuli, lūgdama viņu piekrist laulības šķiršanai, un novembra beigās, atvadījusies no kņazes Varvaras, kurai bija jābrauc uz Pēterburgu, kopā ar Vronski pārvietojās uz dzīvi Maskavā. Dienu no dienas gaidīdami Alekseja Aleksandroviča atbildi un pēc tam laulības šķiršanu, viņi tagad dzīvoja kopā gluži kā laulāti draugi.

SEPTĪTĀ DAĻA

.

I

Levini jau trešo mēnesi dzīvoja Maskavā. Jau sen bija pagājis zināmais laiks, kad, pēc visdrošākajiem šās lietas speciālistu aprēķiniem, Kitijai bija jādzemdē; taču viņa aizvien vēl staigāja grūta, un ne no kā nebija redzams, ka zināmais termiņš pašlaik būtu tuvāk nekā priekš diviem mēnešiem. Gan ārsts, gan vecmāte, gan Dollija un māte, bet it īpaši Levins, kurš bez šausmām pat domāt nespēja par to, kas tuvojās, sāka izjust nepacietību un nemieru; vienīgi pati Kitija jutās pilnīgi mierīga un laimīga.

Tagad viņa skaidri apzinājās dzimstam sevī jaunu mīlestību pret nākamo, pēc viņas izjūtas daļēji jau esošo bērnu un ar baudu vēroja šo sajūtu. Viņš tagad vairs nebija tikai dala no viņas, dažreiz tas dzīvoja ari savu — no viņas neatkarīgu dzīvi. Tas viņai bieži sagādāja sāpes, bet reizē gribējās arī smieties aiz šā dīvainā, jaunā prieka.

Visi, kurus viņa mīlēja, atradās pie viņas, un visi bija tik labi pret viņu, tik ļoti viņu lutināja, visās lietās viņa redzēja tikai patīkamo, un, ja nezinājusi un nejutusi, ka tas viss drīz beigsies, viņa nevēlētos labākas un jaukākas dzīves. Vienīgais, kas viņai bojāja šādas dzīves jaukumu, bija tas, ka viņas vīrs vairs nelikās tāds, kādu viņa to mīlēja un kāds tas bija laukos.

Viņai patika Levina mierīgā, laipnā un viesmīlīgā

izturēšanās, kāda tam bija laukos. Turpretim pilsētā viņš allaž likās par kaut ko norūpējies un nemierīgs, it kā baidītos, ka kāds viņam un, galvenais, Kitijai nenodara pāri. Tur, laukos, viņš, acīm redzot, apzinādamies, ka atrodas savā īstajā vietā, nekad nekur nesteidzās un vienmēr bija ar kaut ko nodarbināts. Šeit, pilsētā, viņš nemitīgi steidzās, it kā lai nepalaistu kaut ko garām, un viņam nebija nekā ko darīt. Un Kitijai bija žēl viņa. Viņa zināja, ka citu acīs viņš nav nožēlojams; gluži otrādi, kad Kitija viņu vēroja sabiedrībā, kā dažkārt vēro mīļu cilvēku, cenšoties skatīties uz viņu it kā uz svešu, lai uztvertu to iespaidu, kādu tas atstāj uz citiem, viņa redzēja, pat savai greizsirdībai par bailēm, ka viņš ne tikai nav nožēlojams, bet pat ļoti pievilcīgs ar savu krietnumu, mazliet vecmodīgo, kautrīgo uzmanību pret sievietēm, ar savu spēcīgo stāvu un īpatnējo, kā viņai šķita, izteiksmīgo seju. Taču viņa skatīja Le-vinu ne no ārienes, bet no iekšienes; viņa redzēja, ka pilsētā viņš nav ists; citādi viņa nespēja nosaukt Levina stāvokli. Dažreiz viņa klusībā tam pārmeta, ka viņš neprot pilsētā dzīvot; bet dažkārt atzina, ka viņam patiešam grūti šeit iekārtot savu dzīvi tā, lai būtu ar to apmierināts.

Patiešām, ko viņam šeit bija darīt? Kārtis spēlēt viņam nepatika. Klubu viņš neapmeklēja. Ar jautriem — Oblonskim līdzīgiem vīriešiem viņš nedraudzējās, un Kitija tagad gan zināja, ko nozīmē šī jautrība ... tas nozīmēja dzert un pēc dzeršanas kaut kur braukt. Viņa bez šausmām nevarēja pat iedomāties, uz kurieni lādos gadījumos vīrieši mēdza braukt. Doties viesībās? Bet viņa zināja, ka tādos gadījumos jāmeklē prieks tuvībā ar jaunām sievietēm, un to taču viņa nevarēja vēlēties. Sēdēt šeit mājās kopā ar viņu, māti un māsām? Taču, lai cik šīs vienmēr vienādās sarunas bija tīkamas un jaukas viņai — šīs «Alines-Nadines», kā šādas savstarpējas māsu sarunas mēdza dēvēt vecais kņazs, — viņa zināja, ka Levinu šīs sarunas garlaiko. Ko tad viņam vel atlika darīt? Turpināt savas grāmatas rakstīšanu? Viņš jau arī mēģināja to darīt un sākumā staigāja uz bibliotēku, kur izrakstīja citātus un meklēja dažādas ziņas savai grāmatai; tomēr, kā Levins Kitijai teica, jo vairāk viņš neko nedarīja, jo mazāk tam atlika laika.

Un turklāt viņš tai žēlojās, ka pārāk daudz esot stāstījis šeit par savu grāmatu, tāpēc visas domas par to viņam sajukušas un viņš zaudējis interesi par to.

Vienīgais labums šai pilsētas dzīvei bija tas, ka šeit viņi nekad vairs neķildojās. Vai nu tāpēc, ka dzīves apstākļi pilsētā bija citādi, vai arī tāpēc, ka viņi abi bija kļuvuši šai ziņā uzmanīgāki un prātīgāki, bet Maskavā viņu starpā nebija nekādu greizsirdības ķildu, no kurām viņi, uz pilsētu braucot, tik ļoti bija baidījušies.

Šai ziņā gadījās kāds viņiem abiem pat ļoti svarīgs notikums — Kitijas sastapšanās ar Vronski.

Vecā kņaziene Marja Borisovna, Kitijas krustmāte, kas Kitiju arvien bija ļoti mīlējusi, katrā ziņā vēlējās viņu redzēt. Kitija, kas sava stāvokļa dēļ nekur ncvieso-jās, šoreiz tomēr kopā ar tēvu apmeklēja cienījamo vecenīti un sastapa tur Vronski.

Šoreiz satiekoties Kitija sev varēja pārmest tikai to, ka pirmajā mirklī, kad viņa civildrēbēs ģērbtā cilvēka sejā ieraudzīja viņai kādreiz tik pazīstamos vaibstus, viņai aizrāvās elpa, asinis ieplūda sirdī un spilgts sārtums — viņa pati to juta — pārklāja seju. Bet tas turpinājās tikai dažas sekundes. Tēvs, kas tīšām bija sācis skaļi sarunāties ar Vronski, vēl nebija beidzis savu sarunu, kad viņa jau bija pilnīgi gatava skatīties Vron-skim sejā, runāt ar viņu, ja vajadzīgs, gluži tāpat, kā sarunājās ar kņazieni Marju Borisovnu, un, galvenais, tā, lai tas viss līdz pēdējai intonācijai un smaidam patiktu viņas vīram, kura neredzamo klātbūtni viņa it kā juta šai brīdī.

Viņa pārmija ar Vronski dažus vārdus, pat mierīgi pasmaidīja uz viņa joku par vēlēšanām, kuras tas nosauca par «mūsu parlamentu». (Bija jāpasmaida, lai parādītu, ka viņa joku ir sapratusi.) Bet tūdaļ viņa novērsās, lai runātos ar kņazieni Marju Borisovnu, un vairs ne reizes nepaskatījās uz Vronski, kamēr tas piecēlās, lai atvadītos; tad viņa uz to palūkojās, gan, acīm redzot, tikai tāpēc, ka ir nepieklājīgi neskatīties uz cilvēku, kad tas atvadās.

Viņa bija pateicīga tēvam, ka tas neko viņai nesaka par tikšanos ar Vronski; taču no tā, cik maigs pēc šā apmeklējuma viņš bija parastās pastaigas laikā, viņa noprata, ka tēvs ir apmierināts ar viņas rīcību. Ari viņa

pati bija ar sevi apmierināta. Viņa nekad nebija gaidījusi, ka viņai atradīsies tik daudz spēka, lai kaut kur sirds dziļumos nomāktu visas atmiņas par kādreizējām jūtām pret Vronski, un ka viņa spēs ne tikai izlikties, bet ari būt pret viņu pilnīgi vienaldzīga un mierīga.

Levins nosarka daudz vairāk nekā Kitija, kad viņa tam pateica, ka sastapusi pie kņazienes Marjas Borisov-nas Vronski. Viņai bija ļoti grūti to Levinam pateikt, taču vēl grūtāk bija turpināt stāstu par šās sastapšanās detaļām, jo viņš to neiztaujāja, bet tikai, saraucis pieri, lūkojās tai acīs.

— Man ļoti žēl, ka tevis tur nebija, — viņa sacīja. — Ne jau tā, lai tu būtu bijis tur istabā... tavā klātbūtnē es nebūtu tik nemākslota... Tagad es sarkstu daudz vairāk, daudz, daudz vairāk, — viņa sacīja, nosarkdama līdz asarām. — Bet man ir žēl, ka tu nevarēji noskatīties pa šķirbiņu.

Kitijas patiesīgās acis Levinam stāstīja, ka viņa bijusi ar sevi apmierināta, un, kaut gan viņa sarka, viņš tūdaļ apmierinājās un sāka viņu iztaujāt, ko viņa arī vēlējās. Kad viņš bija uzzinājis visu, pat līdz tādiem sīkumiem, ka tikai pirmajā sekundē viņai bijis jānosarkst, bet ka pēc tam viņa jutusies tikpat vienkārši un viegli kā ar jebkuru svešu cilvēku, Levins kļuva pavisam jautrs un teica, ka viņš ļoti priecājoties par to un tagad vairs nerīkošoties tik muļķīgi kā vēlēšanu laikā, bet pacentīšoties jau pie pirmās tikšanās ar Vronski izturēties pret viņu pēc iespējas draudzīgāk.

— Ir tik sāpīgi apzināties, ka ir kāds cilvēks, gandrīz vai ienaidnieks, ar kuru ļoti nepatīkami sastapties, — Levins sacīja. — Es ļoti, ļoti priecājos.

II

— Tātad, iegriezies, lūdzu, pie Boliem! — Kitija teica vīram, kad viņš pulksten vienpadsmitos, priekš izbraukšanas no mājas, iegāja pie viņas. — Es zinu, ka tu pusdienosi klubā, tēvs tevi pierakstījis. Bet ko tu dari no rīta?

— Es tikai aizbraukšu pie Kalavasova, — Levins atbildēja.

— Kāpēc tad tik agri?

— Viņš solījās iepazīstināt mani ar Metrovu. Man gribas aprunāties par savu sacerējumu; viņš ir izcils Pēterburgas zinātnieks, — Levins sacīja.

— Vai tas bija viņa raksts, ko tu tā slavēji? Nu, un pēc tam? — Kitija jautāja.

— Varbūt vēl iegriezīšos tiesā — māsas lietā.

— Un uz koncertu? — viņa vaicāja.

— Ko tad es viens tur braukšu!

— Nē, brauc gan; tur atskaņos tās jaunās kompozīcijas ... Tās taču tevi ļoti interesēja. Es noteikti būtu braukusi.

— Lai nu kā, bet priekš pusdienām es vēl iegriezīšos mājās, — viņš sacīja, lūkodamies pulkstenī.

— Uzģērb taču vizītsvārkus, lai var brauki no turienes tieši pie grāfienes Bolās!

— Vai tiešām šis apmeklējums tik nepieciešams?

— Bez šaubām! Viņš bija pie mums. Vai tad tev grūti to izdarīt? Aizbrauksi, pasēdēsi, patērzēsi piecas minūtes par laiku, piecelsies un brauksi projām.

— Nē, tu nevari iedomāties, cik ļoti no tā esmu atradinājies; tieši tā man kauns to darīt. Kas tad tas ir? Atnāk svešs cilvēks, atsēžas, sēž bez kādas vajadzības, gan viņus iztraucē, gan sev sabojā omu un aiziet.

Kitija iesmējās.

— Bet, puisī būdams, tu taču brauci vizītēs? — viņa jautāja.

— Braucu gan, bet man arvien bija kauns, taču tagad esmu tiktāl atradinājies, ka nudien labāk iztikt divi dienas bez ēšanas nekā pārciest šādu vizīti. Tik ļoti kauns! Man arvien liekas, ka viņi apvainosies un teiks: ko viņš te nāca bez kādas vajadzības?

— Nē, neapvainosies. Par to es tev galvoju, — Kitija sacīja, ar smiekliem lūkodamās tam sejā. Viņa saņēma tā roku. — Nu, ardievu ... Lūdzams, brauc!

Un, noskūpstījis sievai roku, viņš jau gribēja iet, kad Kitija viņu vēl aizturēja.

— Kostja, tu zini, ka man atlikuši vairs tikai piecdesmit rubļi.

— Nu nekas, es iegriezīšos bankā un izņemšu. Cik? — viņš tai teica, un sejā pavīdēja Kitijai jau pazīstamā neapmierinātības izteiksme.

— Nē, tu pagaidi! — Viņa aizturēja Lcvinu pie rokas. — Parunāsim, mani tas dara nemierīgu. Man šķiet, ka es nekā lieka nepērku, bet nauda aizplūst ar joni. Kaut ko mēs darām nepareizi.

— Nepavisam, — viņš teica, nokrekšķinādamies un lūkodamies viņā caur pieri.

Viņa pazina šo nokrekšķināšanos. Tas nozīmēja, ka viņš ir ļoti neapmierināts — gan ne ar Kitiju, bet pats ar sevi. Viņš patiešām bija neapmierināts, tikai ne tāpēc, ka bija izdots daudz naudas, bet gan tāpēc, ka viņam atgādina to, par ko viņš, zinādams, ka šeit kaut kas nav kārtībā, labprāt negrib domāt.

— Es liku Sokolovam pārdot kviešus un arī par dzirnavām izņemt uz priekšu. Nauda katrā ziņā būs.

— Nē, bet es baidos, ka vispār tik daudz ...

— Nepavisam, nepavisam, — viņš atkārtoja. — Nu, ardievu, mīlulīt!

— Nē, patiešām, es dažreiz nožēloju, ka paklausīju mātei. Cik labi bija uz laukiem! Te es jūs visus esmu nomocījusi, un arī naudu mēs tērējam ...

— Nepavisam, nepavisam. Nekad vēl nav bijis tāda brīža kopš manas apprecēšanās, kad es būtu sacījis, ka citādi, nekā pašlaik ir, varētu būt labāk ...

— Vai tas tiesa? — viņa vaicāja, raudzīdamās tam acīs.

Viņš to bija izteicis, neko nedomādams, tikai lai viņu nomierinātu. Bet, kad viņš, paskatījies Kitijā, redzēja, ka šīs mīļās un patiesās acis jautājot viņā lūkojas, viņš atkārtoja to pašu un jau no visas sirds. «Es viņu galīgi aizmirstu,» viņš nodomāja. Un viņam ienāca prātā tas, kas viņiem tik drīz bija gaidams.

— Bet vai drīz? Kā tu jūties? — viņš čukstēja, saņēmis abas viņas rokas.

— Es tik daudz jau esmu domājusi, ka tagad vairs nekā nedomāju un nekā nezinu.

— Un nav bail?

Viņa nicīgi iesmējās.

— Ne drusciņas, — viņa teica.

— Tātad, ja kas, es būšu pie Katavasova.

— Nē, nekas nenotiks, un nedomā par to! Es pabraukāšos kopā ar tēvu pa bulvāri. Mēs iegriezīsimies pie Dollijas. Gaidu tevi priekš pusdienām. Ak jā! Vai tu

zini, ka Dollijas stāvoklis kļūst galīgi neciešams? Viņa ir dziļi parados, un naudas viņai nav. Vakar mēs runājām ar māti un ar Arscniju (tā viņa sauca māsas Ļvo-vas vīru) un nolēmām jūs abus uzlaist virsū Stivam. Tas ir gluži neciešami. Ar tēvu par to nemaz nedrīkst runāt... Bet ja tu un Arsenijs ...

— Ko tad mēs varam? — Levins iesaucās.

— Tu būsi pie Arsenija, parunā ar viņu; viņš tev pateiks, ko mēs nolēmām.

— Nu, Arsenijam jau es iepriekš visur piekrītu. Tātad es iegriezīšos pie viņa. Un pie reizes, ja uz koncertu, tad mēs brauksim kopā ar Natāliju. Nu, ardievu!

Uz lieveņa vecais — vēl puiša laiku sulainis Kuzma, kas pilsētā pārzināja Levina saimniecību, apturēja savu saimnieku.

— Skaistuli (tas bija kreisais ilkss zirgs, atvests līdzi no laukiem) pārkalām, tomēr vēl klibo, — Kuzma teica. — Ko pavēlēsiet darīt?

Pēc ierašanās Maskavā Levinu sākumā ļoti nodarbināja no laukiem līdzi atvestie zirgi. Viņš bija nodomājis iekārtot šo saimniekošanas nozari cik vien iespējams labāk un lētāk; taču izrādījās, ka turēt savus zirgus iznāk dārgāk nekā ņemt važoņus, un važoņus tomēr ņēma.

— Liec atsaukt zirgu dakteri, varbūt nags atspaidīts.

— Nu, un Katrinai Aleksandrovnai? — Kuzma jautāja.

Levinam jau vairs nelikās dīvaini, kā tas bija viņa Maskavas dzīves pirmajā laikā, ka aizbraukšanai no Vozdviženkas līdz Sivceva Vražekam jājūdz smagā karietē pāris spēcīgu zirgu, jāaizvelk šī kariete pa dziļu, izjauktu sniegu ceturtdaļversts, jānostāv četras stundas un par visu to jāsamaksā pieci rubļi. Tagad Levinam tas likās jau gluži dabiski.

— Liec važonim atvest pāri savu zirgu mūsu karietei! — Levins teica.

— Klausos.

Un, tik vienkārši un viegli pilsētas apstākļos atrisinājis sarežģījumu, kam laukos butu jāveltī tik daudz pūļu un uzmanības, Levins izgaja uz lieveņa, pasauca važoni, iesēdās un brauca uz Ņikitskaju. Pa ceļam viņš vairs nedomāja par naudu, bet prātoja, kā viņš iepazīsies

ar Pēterburgas zinātnieku, kas nodarbojas ar socioloģiju, un kā runās ar viņu par savu grāmatu.

Maskavā Levinu tikai pašās pirmajās nedējās pārsteidza tie dīvainie, no lauku iedzīvotāju viedokļa nesaim-nieciskie, taču nenovēršamie izdevumi, kādi tam mācās virsū no visām pusēm. Tagad viņš pie tiem jau bija pieradis. Sai ziņā ar viņu bija noticis tas pats, kas, kā stāsta, notiekot ar dzērājiem: pirmais šņabis dzīšus dze nams, otrs iet lejā skrāpēdams, bet trešo un pārējos mei jau kā odziņas. Kad Levins samainīja pirmo simtnieku lai nopirktu sulainim un šveicaram livrejas, viņam ne viļus ienāca prātā, ka tās gan nevienam nav vajadzīgas bet ir galīgi nepieciešamas, spriežot pēc tā, cik ļoti kņa ziene un Kitija izbrīnījās, kad viņš mēģināja iebilst, sacīdams, ka bez livrejām varētu iztikt, ka šīs livrejas maksāšot tikpat daudz, cik divi vasaras strādnieki, ciliem vārdiem, ap trīssimt darba dienu — no Lieldienām līdz aizgavēnim, trīssimt smagu darba dienu no agra rīta līdz vēlam vakaram, — tāpēc šis simtnieks vēl bija dzīšus jādzen no maka laukā. Bet nākamais, ko samai nīja, lai nopirktu produktus tuviniekiem rīkojamam pus dienu mielastam, kas maksāja divdesmit astoņus rub ļus, — kaut arī uzvandīja Levinā pārdomas, ka divdes mit astoņi rubļi ir deviņas četvertes auzu, ko ļaudis svīzdami un pūzdami pļāvuši, krāvuši, kūluši, vētījuši, sijājuši un bēruši, — tomēr šis simtnieks aizgāja jau daudz vieglāk. Bet visi tie papīri, ko viņš mainīja tagad, jau sen vairs neradīja Levinā nekādas tamlīdzīgas pārdomas un bira no maka kā odziņas. Sen vairs nenāca prātā doma, vai iegūtais prieks atbilst tam darbam, kāds ieguldīts, izdoto naudu nopelnot. Sen bija aizmirsts arī saimnieciskais aprēķins, ka ir zināma cena, zem kuras zināmu labību nedrīkst pārdot. Rudzi, kuriem viņš tik ilgi pieturēja cenu, tika pārdoti par piecdesmit kapeikām četvertē lētāk, nekā par tiem deva pagājušajā mēnesī. Pat apsvērums, ka ar šādiem izdevumiem nebūs iespējams nodzīvot veselu gadu, neiekrītot parādos, — pat šis apsvērums nepavisam vairs nelikās svarīgs. Bija vajadzīgs tikai viens: lai bankā būtu nauda, nejautājot, no kurienes tā nākusi, lai vienmēr zinātu, ka rīt būs par ko nopirkt gaļu. Un līdz šim arvien tā arī bija: Levinam vienmēr bankā bija nauda. Bet tagad šī nauda bankā

izsīkusi, un viņš vairs lāgā nezināja, kur to laj ņem. Un, lūk, šī doma mirklī, kad Kitija tam atgādināja par naudu, sabojāja Levinam garastāvokli; tomēr tagad viņam nebija vaļas par to domāt. Viņš brauca, prātodams par Katavasovu un par gaidāmo iepazīšanos ar Met-rovu.

III

Levins šoreiz, atbraucot Maskavā, no jauna tuvu sadraudzējās ar savu bijušo biedru no universitātes laikiem — profesoru Katavasovu, ar kuru nebija ticies kopš kāzu dienas. Kalavasovs viņam patika ar savu pasaules skatījuma skaidrību un vienkāršību. Levins domāja, ka šī Katavasova pasaules skatījuma skaidrība izriet no viņa rakstura primitivitāles; turpretim Katava-sovs domāja, ka Levina domāšanas neloģiskums izriet no viņa nedisciplinētā prāta; taču Levinam patika Katavasova domu skaidrība, un Katavasovam palika Levina nedisciplinēto domu bagātība, un viņi labprāt tikās un strīdējās.

Levins nolasīja Katavasovam priekšā dažus fragmentus no sava sacerējuma, un tie viņam patika. Vakar, saticis Levinu kādā publiskā lekcijā, Kalavasovs tam pateica, ka izdaudzinātais Metrovs, kura raksts Levinam tik ļoti paticis, pašlaik atrodoties Maskavā un esot ļoti ieinteresējies par Levina darbu, par kuru Katavasovs viņam stāstījis, un ka rīt pulksten vienpadsmitos Metrovs ieradīšoties pie viņa un būšot ļoti priecīgs ar Levinu iepazīties.

— Jūs esat stipri labojies, draugs, patīkami redzēt, — Katavasovs teica, sagaidīdams Levinu mazajā viesistabā. — Es dzirdu zvanu un domāju: nevar taču būt, ka viņš ieradies laikā... Nu, vai nav vareni tie melnkalnieši? Jau no dabas karavīri.

— Kas tad ir? — Levins jautāja.

Katavasovs īsos vārdos pastāstīja viņam pēdējās ziņas un, ieaicinājis kabinetā, iepazīstināja ar druknu neliela auguma, ļoti tīkama izskata cilvēku. Tas bija Metrovs. īsu brīdi saruna skāra politikas jautājumus un lo, kā Pēterburgas augstākajās aprindās skalās uz pēdējiem

notikumiem. Metrovs atstāstīja no drošiem avotiem dzirdētus ķeizara un kāda ministra vārdus, ko tie it kā teikuši par šo lietu. Turpretim Katavasovs no tikpat drošiem avotiem bija dzirdējis, ka ķeizars sacījis gluži pretējo. Levins centās iztēloties tādu stāvokli, kurā būtu varēts sacīt kā vienus, tā otrus vārdus, un saruna par šo tematu beidzās.

— Redziet, gandrīz jau uzrakstījis grāmatu par strādnieka dabisko stāvokli attiecībā pret zemi, — Katavasovs teica. — Es neesmu speciālists, bet man, dabas zinātniekam, patika tas, ka viņš neņem cilvēci kā kaut ko ārpus zooloģijas likumiem stāvošu, bet gan, gluži otrādi, redz tās atkarību no vides un šai atkarībā meklē attīstības likumus.

— Tas ir ļoti interesanti, — Metrovs sacīja.

— Īstenībā es sāku rakstīt grāmatu par lauksaimniecību, bet, sākdams pētīt galveno lauksaimniecības darba darītāju — strādnieku, — Levins nosarkdams sacīja, — neviļus nonācu pie gluži negaidītiem rezultātiem.

Un Levins sāka uzmanīgi, it kā pamalu taustīdams, izklāstīt savus uzskatus. Viņš zināja, ka Metrovs iespiedis rakstu pret vispār pieņemto politiski ekonomisko mācību, bet nezināja un no gudrās un mierīgās zinātnieka sejas nevarēja ari noskārst, ciktāl var cerēt, ka Metrovs atbalstīs viņa jaunos uzskatus.

— Bet kur tad jūs īsti saskatāt krievu strādnieka sevišķās īpatnības? — Metrovs jautāja. — Vai, tā sakot, viņa zooloģiskajās īpašibās vai arī apstākļos, kādos tas atrodas?

Levins redzēja, ka jau pašā šai jautājumā izpaudās doma, kurai tas nevarēja piekrist; taču viņš turpināja klāstīt savu uzskatu, ka krievu strādniekam piemītot īpatnējs un no citām tautām atšķirīgs ieskats par zemi. Un, lai pierādītu šo tēzi, pasteidzās piebilst, ka, pēc viņa domām, šis krievu tautas ieskats izrietot no tā, ka viņa apzinoties savu misiju — apdzīvot, piepildīt ar cilvēkiem milzīgās, neaizņemtās platības austrumos.

— Viegli ir maldīties, ja izdara secinājumus no tautas vispārējās misijas, — Metrovs teica, pārtraukdams Levinu. — Strādnieka stāvoklis vienmēr būs atkarīgs no viņa attiecībām pret zemi un kapitālu.

Un, neļaudams vairs Levinam izteikt savu domu līdz galam, Metrovs sāka klāstīt savas mācības īpatnības.

Kas tad ir šī viņa mācības īpatnība, to Levins tā ir nesaprata, jo arī nepūlējās saprast: viņš redzēja, ka Metrovs, tāpat kā citi, par spīti rakstam, kurā tas apgāza ekonomistu mācību, tomēr raudzījās uz krievu strādnieka stāvokli tikai no kapitāla, darba algas un rentes viedokļa. Kaut gan Metrovs ari bija spiests atzīt, ka austrumos, vislielākajā Krievijas daļā, rente vēl ir nulle, ka deviņām desmitdaļām no astoņdesmit miljonu lielās krievu tautas darba alga izpaužas tikai uztura segumā un ka kapitāls te pastāv vēl tikai pašu pirmat-nējāko darba riku veidā, tomēr viņš ikvienu strādnieku aplūkoja tikai no šāda viedokļa, kaut gan daudzās lietās nepiekrita ekonomistiem un bija izstrādājis savu — jaunu teoriju par darba algu, ko arī izklāstīja Levinam.

Levins klausījās ar nepatiku un sākumā iebilda. Viņam gribējās Metrovu pārtraukt, lai izsacītu savu ieskatu, kas, pēc viņa domām, Metrova uzskatu tālāku izklāstīšanu padarītu gluži lieku. Taču vēlāk, pārliecinājies, ka viņu uzskati šai jautājumā ir tik ļoti pretēji, ka viņi nekad viens otru nesapratīs, Levins vairs neiebilda un tikai klausījās. Un, kaut ari tagad viņu vairs nemaz neinteresēja, ko runāja Metrovs, viņš tomēr izjuta zināmu apmierinājumu, Metrovā klausīdamies. Viņa patmīlībai glaimoja, ka tik ievērojams zinātnieks tik labprāt, ar tādu uzmanību un pārliecību par Levina zināšanām šajos jautājumos izsaka viņam savas domas, brīžam tikai ar mājienu minēdams veselu nozari šo jautājumu kompleksā. Levins uzskatīja to par savu nopelnu, nezinādams, ka Metrovs, ar visiem saviem tuviniekiem jau diezgan runājis, jo labprāt klāstīja savus ieskatus šai jautājumā katram svešam cilvēkam un vispār jo labprāt runāja ar kuru katru par šo viņam pašam vēl neskaidro jautājumu, kas nodarbināja viņa prātu.

— Mēs taču nokavēsim! — Katavasovs iesaucās, paskatījies pulkstenī, tikko Metrovs bija beidzis savu izklāstu.

— Jā, šodien Interesentu biedrībā ir sēde Svintiča piecdesmit gadu jubilejas atcerei, — Katavasovs pēc Levina jautājuma paskaidroja. — Mēs ar Pjotru Ivano-viču ejam turp. Es apsolījos nolasīt referātu par Svintiča

19’

291

darbiem zooloģijā. Brauciet mums līdzi, būs ļoti interesanti.

— Jā, patiešām, ir jau laiks, — Metrovs teica. — Brauciet līdz, bet no turienes, ja vēlaties, pie manis! Es ļoti gribētu noklausīties jūsu sacerējumu.

— Nē, lai jau paliek. Tas viss vēl tāpat vien, nepabeigts. Bet uz sēdi es ar lielāko prieku.

— Nu ko, draugs, vai esat dzirdējis? Iesniedzu savas īpašas domas, — Katavasovs sauca no blakus istabas, uzvilkdams fraku.

Un sākās saruna par universitātes jautājumu.

Universitātes jautājums tai ziemā Maskavā bija ļoti svarīgs notikums. Trīs veci profesori padomē nebija atzinuši jauno profesoru ieskatus; jaunie iesniedza savas īpašās domas. Šis iesniegums, pēc vienu ieskata, bija šausmīgs, pēc citu domām, tas bija visvienkāršākais un vistaisnīgākais iesniegums, un profesori sadalījās divās partijās.

Vieni, pie kuriem piederēja arī Katavasovs, apvainoja pretējo pusi nelietīgā sūdzēšanā un melos, otri — pui-ciskumā un necienībā pret autoritātēm. Levins, kaut arī nebūdams tuvs universitātei, pēc iebraukšanas Maskavā jau vairākkārt bija dzirdējis un runājis par šo lietu, un viņam jau par to bija radies arī pašam savs uzskats; viņš piedalījās sarunā, kas turpinājās ari uz ielas, kamēr viņi visi trīs aizgāja līdz vecās universitātes ēkai.

Sēde jau bija sākusies. Aiz galda, kas bija ar tūku klāts un kur apsēdās ari Katavasovs un Metrovs, sēdēja seši cilvēki, un viens no tiem kaut ko lasīja, zemu noliecies pār manuskriptu. Levins apsēdās vienā no brīvajiem krēsliem, kas bija novietoti ap galdu, un čukstus jautāja blakus sēdētājam, studentam, ko pašlaik lasot. Students ar nepatiku noskatījās Levinā un teica:

— Biogrāfiju.

Kaut gan Levins neinteresējās par zinātnieka biogrāfiju, taču negribot klausījās un uzzināja šo to interesantu un jaunu par slavenā zinātnieka dzīvi.

Kad referents bija beidzis, priekšsēdētājs tam pateicās un nolasīja dzejnieka Menta atsūtīto šai jubilejai veltīto dzejoli, tad izteica dažus pateicības vārdus arī dzejniekam. Pēc tam Katavasovs savā skaļajā, kliedzo-

5ajā balsī nolasīja apcerējumu par jubilāra zinātniskajiem darbiem.

Kad Katavasovs bija beidzis, Levins paskatījās pulkstenī, ieraudzīja, ka jau iet uz diviem, un nodomāja, ka līdz koncertam vairs nepagūs nolasīt Metrovam priekšā savu sacerējumu, un tagad viņam arī negribējās vairs to darīt. Referāta laikā viņš domāja arī par pirmītējo sarunu. Tagad viņam bija skaidrs — lai gan Metrova domas varbūt ir svarīgas, tomēr arī viņa domas ir svarīgas; šīs domas var iegūt skaidrību un novest pie kāda rezultāta tikai tad, ja ikviens atsevišķi darbosies savā izvēlētajā laukā, bet no šo domu izklāstīšanas vien nekas nevar iznākt. Un, nolēmis atteikties no Metrova aicinājuma, Levins sēdes beigās piegāja viņam klāt. Met-rovs iepazīstināja Levinu ar priekšsēdētāju, ar kuru tas pašlaik pārrunāja politikas jaunumus. Te Metrovs priekšsēdētājam stāstīja to pašu, ko bija stāstījis Levi-nam, un Levins izteica tās pašas piezīmes, kuras bija izteicis jau šorit, bet dažādības dēļ piebilda arī savu jauno, tikai nupat prātā ienākušo domu. Pēc tam atkal sākās saruna par universitātes jautājumu. Tā kā Levins to visu bija jau dzirdējis, viņš pasteidzās izsacīt Mietro-vam savu nožēlu, ka nevarot izmantot viņa aicinājumu, atvadījās un brauca pie Ļvova.

IV

Ļvovs, Kitijas māsas Natalijas vīrs, visu savu mūžu bija pavadījis galvaspilsētās un ārzemēs, kur bija arī audzināts un kalpojis par diplomātu.

Pagājušajā gadā viņš bija atstājis diplomātisko dienestu — ne jau nepatikšanu dēļ (viņam nekad un ne ar vienu negadījās nekādas nepatikšanas) — un pārgājis galma resora dienestā Maskavā, lai sniegtu vislabāko audzināšanu saviem diviem puisēniem.

Kaut gan ieradumos un uzskatos viņi bija ļoti krasi pretstati un kaut arī Ļvovs bija vecāks par Levinu, viņi šai ziemā ļoti sadraudzējās un iemīļoja viens otru.

Ļvovs bija mājās, un Levins iegāja pie viņa bez pieteikuma.

Ļvovs, ģērbies mājas svārkos ar jostu, ar ziemišķa kurpēm kājās, sēdēja atzveltnes krēslā un, zili stiklotu pince-nez uzlicis, lasīja grāmatu, kas bija novietota uz pults, uzmanīgi turēdams sānis pastieptajā skaistajā rokā līdz pusei jau pelnos izdegušo cigāru.

Ieraugot Levinu, viņa daiļā, smalkā un vēl jauneklīgā seja, kurai cirtainie un spoži sudrabotie mati piešķīra jo lielāku dižciltības izteiksmi, atstaroja smaidā.

— Lieliski! Es jau gribēju sūtīt jums pakaļ. Kā klājas Kitijai? Sēdieties šeit, te būs ērtāk ... — Viņš piecēlās un piebīdīja šūpuļkrēslu. — Vai esat lasījis pēdējo cirkulāru, kas iespiests Journal de St. Pelersbourg? Man liekas, tas ir skaisti, — viņš mazliet ar franēu akcentu teica.

Levins pastāsiīja to, ko bija dzirdējis no Katavasova un ko runājot Pēterburgā, un, parunājies par politiku, pastāstīja arī par savu iepazīšanos ar Metrovu un par braucienu uz sēdi. Ļvovu tas ļoti ieinteresēja.

— Es jūs apskaužu, ka jums ir sakari šai interesantajā zinātnes pasaulē, — viņš teica. Un, iekaisis sarunā, tūdaļ, kā parasti, pārgāja uz vairāk ierasto franču valodu. — Tiesa, man nav arī vaļas. Mans dienests un nodarbošanās ar bērniem laupa man šo iespēju; un es arī nekaunos atzīties, ka mana izglītība ir pārāk nepietiekama.

— Es gan tā nedomāju, — Levins ar smaidu sacīja un, kā vienmēr, jutās aizkustināts, ka Ļvovs sevi tik zemu vērtē; turklāt svainis to bija teicis, nevis tīšu prātu vēlēdamies izlikties vai pat būt necils, bet gluži paliesi un no sirds.

— Kā nu ne! Tikai tagad es jūtu, cik maz esmu izglītots. Pat bērnu audzināšanai man vajadzīgs daudz ko atmiņā atsvaidzināt un pat no jauna mācīties. Jo nepietiek ar to vien, ka ir skolotāji, jābūt arī uzraudzītājam, tāpat kā jūsu saimniecībā vajadzīgi ne vien strādnieki, bet arī uzraugs. Redziet, ko es lasu! — viņš norādīja uz Buslajeva gramatiku, kas stāvēja uz pults. — No Mišas prasa, bet tas ir tik grūti... Nu, izskaidrojiet man kaut vai šo! Te viņš saka ...

Levins gribēja paskaidrot, ka to nevarot saprast, bet tas esot jāiemācās; taču Ļvovs viņam nepiekrita.

— Jā, jūs par to smejaties!

— Gluži otrādi, jūs nevarat pat iedomāties, cik ļoti es, jūs vērodams, mācos darīt to, kas man būs jādara,— proti, bērnus audzināt.

— No manis jau nu gan jums nav ko mācīties, — Ļvovs sacīja.

— Zinu tikai to, — teica Levins, — ka neesmu redzējis bērnus, kas būtu labāk audzināti par jūsējiem, un arī nevēlos labākus bērnus par jūsējiem.

Bija redzams, ka Ļvovs valdās, lai neizrādītu savu prieku, taču viņš viss it kā atplauka smaidā.

— Kaut tikai būtu labāki par mani! Tas ir viss, ko es vēlos. Jūs nemaz nezināt, cik daudz pūļu, — viņš iesāka, — ir ar tādiem zēniem kā manējie, kurus šī ārzemju dzīve tik ļoti samaitājusi.

— To visu vēl pagūsiet labot. Viņi ir ļoti apdāvināti zēni. Galvenais — morālā audzināšana. Lūk, ko es mācos, vērodams jūsu bērnus.

— Jūs sakāt — morālā audzināšana. Nemaz nav iespējams iedomāties, cik tas grūti! Tikko jūs esat uzveicis vienu īpašību, rodas citas — un atkal cīņa. Ja nebūtu atbalsta reliģijā — vai atceraties, mēs ar jums runājām —, tad neviens tēvs paša spēkiem vien bez šās palīdzības nespētu audzināt.

So sarunu, kas Levinu allaž interesēja, ienākdama pārtrauca skaistā Natalija Aleksandrovna, jau apģērbusies izbraucienam.

— Un es nemaz nezināju, ka jūs esat šeit, — viņa teica, acīm redzot, ne tikai nenožēlodama, bet pat priecādamās, ka pārtraukusi sarunu, kas viņai jau sen zināma un apnikusi. — Kā klājas Kitijai? Es šodien pie jums pusdienošu. Zini ko, Arsenij, — viņa pievērsās vīram, — tu paņemsi karieti...

Un vīram ar sievu sākās apspriede par to, kā viņi pavadīs dienu. Tā kā vīram bija jābrauc sagaidīt kādu dienesta personu, bet sievai jābrauc uz koncertu un dienvidaustrumu komitejas publisku sēdi, tad daudz kas bija jāapdomā un jāizlemj. Levinam kā pašu cilvēkam nācās piedalīties šajos plānos. Tika nolemts, ka Levins kopā ar Natāliju brauks uz koncertu un uz publisko sēdi un no turienes sūtīs karieti uz kantori pēc Arsenija, bet Arsenijs iegriezīsies paņemt Natāliju un aizvedīs to pie

Kitijas; vai arī — ja viņš nebūs ticis galā ar savām dienesta lietām, tad atsūtīs karieti un Natāliju pavadīs Levins.

— Paklausies, kā viņš mani maitā, — Ļvovs sacīja sievai. — Viņš mēģina mani pārliecināt, ka mūsu bērni esot jauki, lai gan es zinu, ka viņos ir tik daudz ļauna.

— Arvien esmu teikusi, ka Arsenijs nonāk galējībās, — sacīja sieva. — Ja meklēsim pilnību, nekad nebūsim apmierināti. Un tēvam taisnība, kad viņš saka, ka toreiz, kad audzinājuši mūs, bijusi viena galējība — mūs turējuši bēniņos, kamēr vecāki dzīvojuši pirmajā stāvā; turpretim tagad — vecākus iebāž pieliekamajā, bet bērni aizņem visu māju. It kā vecākiem pašiem jau tagad vairs nebūtu jādzīvo, bet visu tikai bērniem.

— Un kas par to, ja tā ir patīkamāk? — Ļvovs teica, smaidīdams savu skaisto smaidu un pieskardamies viņas rokai. — Ja kāds tevi nepazīst, var nodomāt, ka tu esi nevis māte, bet pamāte.

— Nē, galējības nekur nav labas, — Natalija mierīgi atbildēja, nolikdama viņa papīrnazi noteiktā vietā uz galda.

— Redziet nu, panāciet šurp, pilnības paraugi! — Ļvovs uzsauca istabā ienākušajiem skaistajiem zēniem, kas, palocījušies Levinam, piegāja tēvam klāt, šķiet, gribēdami tam kaut ko jautāt.

Levinam gribējās ar viņiem parunāties, dzirdēt, ko tie sacīs tēvam, bet ar viņu sāka runāt Natalija, un tai brīdī istabā ienāca arī Ļvova dienesta biedrs Mahotins, ģērbies galminieka mundierī, lai kopā brauktu sagaidīt kādu personu, un sakās nerimtīga saruna par Hercego-vinu, par kņazi Korzinsku, par domi un par Apraksinas pēkšņo nāvi.

Levins bija gluži aizmirsis Kitijas uzticēto uzdevumu. Viņš to atcerējās, jau izgājis priekštelpā.

— Ak jā, Kitija man lika parunāties ar jums par Oblonski, — viņš sacīja, kad Ļvovs bija apstājies uz kāpnēm, pavadīdams sievu un viņu.

— Jā, jā, maman vēlas, lai mēs, les beaux-frères,1

— svaiņi.

viņam uzbrūkam, — viņš teica nosarkdams un smaidīdams. — Bet kāpēc tad es?

— Labi, tad es viņam uzbrukšu, — smaidot iesaucās Ļvova, kas stāvēja, ģērbusies savā baltajā polārlapsu apmetnī, gaidot sarunas beigas. — Nu, brauksim!

V

Rīta koncertā bija divas ]oti interesantas kompozīcijas.

Viena no tām bija fantāzija Karalis Lirs stepē, otrs bija Baha piemiņai veltīts kvartets. Abi skaņdarbi bija jauni, rakstīti modernā garā, un Levinam gribējās tos pašam novērtēt. Pavadījis svaini līdz viņas krēslam, viņš nostājās pie kolonnas un nolēma klausīties cik iespējams uzmanīgi un apzinīgi. Viņš centās nenovērst uzmanību un nebojāt iespaidu, skatoties, kā diriģents ar balto kravati plātās rokām, kas arvien tik nepatīkami traucē muzikālā priekšnesuma uztveri, centās neskatīties uz dāmām, kas sēdēja ar cepurēm galvā un kas, nākot uz koncertu, rūpīgi bija aizsējušas sev ausis ar lentām, centās neskatīties uz visiem šiem ļaudīm, kuru uzmanību nesaistīja vai nu nekas, vai arī saistīja visdažādākās intereses, tikai ne mūzika. Viņš centās izvairīties no sastapšanās ar mūzikas pazinējiem un pļāpām, tāpēc stāvēja, lūkodamies grīdā, un klausījās.

Taču, jo ilgāk viņš klausījās fantāziju par karali Līru, jo vairāk juta, ka nespēj gūt par to kādu noteiktu iespaidu. Nemitīgi sākās, it kā gatavojās muzikāla jūtu izpausme, taču tā tūdaļ saira jaunās, topošās muzikālo frāžu drumslās, bet dažreiz arī ne ar ko nesaistītās, tikai komponista patvaļas radītās, ļoti sarežģītās skaņās. Un arī paši šie muzikālo frāžu fragmenti, kaut dažkārt labi, tomēr bija netīkami, jo nāca gluži negaidot, ne ar ko nesagatavoti. Gan jautrība un skumjas, gan izmisums un maigums, gan uzvaras gaviles — viss brāzās bez kādas loģikas, it kā kāda vājprātīgā jūtas. Un, gluži kā vājprātīgā jūtas, tās negaidot arī zuda.

Pa visu atskaņojuma laiku Levins jutās kā kurlais, kas vēro dejotājus. Kad skaņdarbs beidzās, Levins bija pilnīgā nesapratnē, sajuta lielu nogurumu pēc tik

spriega un ne ar kādu gandarījumu neatalgota uzmanības saspīlējuma. No visām pusēm skanēja skaļi aplausi. Visi piecēlās, sāka staigāt, sarunāties. Gribēdams noskaidrot savu nesapratni salīdzinājumā ar citu klausītāju gūtajiem iespaidiem, Levins pastaigājās, meklēdams mūzikas pazinējus, un kļuva priecīgs, ieraugot vienu no tiem sarunājamies ar Pescovu, kurš viņam bija pazīstams.

— Apbrīnojami! — dārdēja Pescova sulīgais bass. — Sveiki, Konstantin Dmitrič! Jo sevišķi tēlaini un, tā teikt, skulpturāli skan un ir krāsām bagāta tā vieta, kur mēs jūtam Kordēlijas tuvošanos, kur sieviete, das ewig Weibliche,[61] uzsāk cīņu ar likteni. Vai nav tiesa?

— Bet kāds tad te sakars ar Kordēliju? — Levins bikli ievaicājās, gluži piemirsis, ka fantāzija tēlo karali Līru stepē.

— Parādās Kordēlija... redziet! — Pescovs sacīja, uzsizdams ar pirkstiem pa gludo programmu, ko tas turēja rokā, tad pasniedza lapu Levīnam.

Tikai tagad Levins atcerējās fantāzijas virsrakstu un pasteidzās izlasīt programmas otrajā pusē iespiestās Šekspīra dzejas rindas krievu tulkojumā.

— Bez tā nav iespējams sekot, — Pescovs sacīja, pagriezies pret Levinu, jo viņa sarunas biedrs bija aizgājis un nu viņam nebija neviena cita, ar ko runāt.

Starpbrīdī Levina un Pescova starpā izraisījās strīds par vāgneriskā virziena priekšrocībām un trūkumiem mūzikā. Levins centās pierādīt, ka Vāgnera un visu viņa sekotāju kļūda esot tā, ka viņu mūzika gribot ielauzties svešā mākslas laukā, ka gluži tāpat kļūdoties dzeja, ja tā mēģinot tēlot sejas vaibstus, kas esot glezniecības uzdevums, un kā šādas kļūdas piemēru viņš minēja skulptoru, kurš iedomājies izcirst marmorā dzejas tēlu ēnas, kas pulcējas ap pjedestālā paceltu dzejnieka stāvu.

— Sīs ēnas tēlniekam iznākušas tik maz līdzīgas īstām ēnām, ka tās pat turas pie kāpnēm, lai nenokristu, — Levins sacīja. 5ī frāze viņam iepatikās, taču viņš nevarēja atcerēties, vai nav jau kādreiz to teicis un vai nav teicis tieši Pescovam, tāpēc, to izsacījis, viņš apmulsa.

Bet Pescovs centās pierādīt, ka māksla esot viena un ka tā savu augstāko izpausmi varot sasniegt tikai visu paveidu vienībā.

Koncerta otro daļu Levinam vairs nebija iespējams klausīties. Pescovs, nostājies viņam blakus, gandrīz visu laiku ar viņu sarunājās, kritizēdams skaņdarbu par tā pārliecīgo, salkano, tīši darināto vienkāršību, salīdzinādams to ar prcrafaclītu vienkāršību glezniecībā. Ejot projām, Levins saslapa vēl daudz citu paziņu, ar kuriem parunājās gan par politiku, gan par mūziku, gan par kopīgiem paziņām; starp citu, viņš sastapa arī grāfu Bolu un tikai tagad atcerējās, ka viņam jāierodas pie tā vizītē.

— Nu, tad brauciet tagad, — Ļvova viņam ieteica, kad Levins tai pastāstīja par savu aizmāršību, — varbūt jūs nepieņems, bet vēlāk brauciet pēc manis uz sēdi. Jūs tur mani vēl sastapsiet. '

VI

— Varbūt nepieņem? — Levins jautāja, ieiedams grāfienes Bolās nama priekštelpā.

— Pieņem, lūdzu, — šveicars atbildēja, bez kavēšanās novilkdams viņam kažoku.

«Cik nelāgi!» Levins nodomāja, nopūzdamies novilkdams vienu cimdu un sakārtodams cilindru. «Nu kāpēc es te nāku? Nu ko es ar viņiem lai runāju?»

Iedams cauri pirmajai viesistabai, Levins durvīs sastapa grāfieni Bolu, kas ar norūpējušos un bargu seju kaut ko pavēlēja sulainim. Ieraudzījusi Levinu, viņa pasmaidīja un lūdza to doties nākamajā — mazajā viesistabā, no kurienes bija dzirdamas balsis. Sājā viesistabā atzveltnes krēslos sēdēja divas grāfienes meitas un Levinam pazīstams Maskavas pulkvedis. Levins viņiem tuvojās, sasveicinājās un atsēdās blakus dīvānam, turēdams cilindru uz ceļgala.

— Kā jūsu sievai ar veselību? Vai jūs bijāt koncertā? Mēs nevarējām tikt. Mātei bija jābūt dvēseles aizlūgumā.

— Jā, es dzirdēju... Cik pēkšņa nāve, — Levins sacīja.

Ienāca grāfiene, apsēdās uz dīvāna un ari jautaja to pašu — par sievu un par koncertu.

Levins atbildēja un arī atkārtoja jautājumu par Ap-raksinas pēkšņo nāvi.

— Viņai gan vienmēr bija vāja veselība.

— Vai jūs vakar bijāt operā?

— Jā, es biju.

— Lukka bija ļoti jauka.

— Jā, ļoti jauka, — viņš teica un sāka atkārtot to, ko simtkārt jau bija dzirdējis par šās dziedones talanta īpatnībām, jo viņam bija vienalga, ko te par viņu no domās. Grāfiene Bola izlikās, ka klausās. Vēlāk, kad viņš bija diezgan ilgi runājis un apklusa, sāka runāt pulkvedis, kas visu laiku bija klusējis. Arī pulkvedis runāja to pašu — par operu un par apgaismojumu. Beigās vēl pateicis par gaidāmo folle journée^62 pie Tjurina pulkvedis trokšņaini iesmējās, piecēlās un aizgāja. Ari Levins piecēlās, bet no grāfienes sejas izteiksmes noprata, ka viņam vēl nav laiks doties projām. Vēl pāris minūšu jāpaliek. Viņš apsēdās.

Taču, visu laiku par to vien domādams, cik tas muļķīgi, viņš vairs nespēja sagudrot, par ko lai runā, un klusēja.

— Vai jūs nebrauksiet uz publisko sēdi? Stāsta, ka esot ļoti interesanti, — grāfiene iesāka.

— Nē, es apsolīju savai belle-soeur^63, ka iegriezīšos pēc viņas, — Levins teica.

Iestājās klusums. Māte ar meitu vēlreiz saskatījās

«Nu, šķiet, tagad ir laiks,» Levins nodomāja un piecēlās. Dāmas paspieda viņam roku un lūdza nodot sievai mille choses^64.

Šveicars, pasniedzis Levinam kažoku, jautāja:

— Kur esat apmetušies? — un tūdaļ ierakstīja lielā grezni iesietā grāmatā.

«Protams, man vienalga, tomēr kauns un šausmīgi muļķīgi,» Levins nodomāja, mierinādams sevi, ka vist tā dara, un devās uz komitejas publisko sēdi, kur tam

vajadzēja sameklēt savu svaini, lai kopā ar viņu brauktu mājās.

Komitejas publiskajā sēdē bija daudz ļaužu un gandrīz viss sabiedrības krējums. Levins paspēja vēl tikt uz apskatu; visi runāja, ka tas esot bijis ļoti interesants. Kad beidzās apskata nolasīšana, augstāko aprindu ļaudis sapulcējās kopā, un Levins sastapa gan Svijažski, kas viņu aicināja šovakar katrā ziņā apmeklēt Lauksaimniecības biedrību, kur tikšot nolasits ļoti ievērojams referāts, gan Stepanu Arkadjiču, kurš tikko bija atbraucis no rikšotāju sacīkstēm, gan daudzus citus paziņas; tādā kārtā Levins vēl parunājās un noklausījās visdažādākos spriedumus par sēdi, par jauno lugu, par prāvu. Bet, runājot par prāvu, viņš kļūdījās — laikam gan tāpēc, ka uzmanība jau bija nogurdināta, ko viņš pats juta, un šo kļūdu viņš vēlāk vairākkārt ar dziļu nepatiku atcerējās. Runādams par sodu, kāds bija gaidāms Krievijā tiesājamam ārzemniekam, un izsacīdams domu, ka būtu nepareizi viņu sodīt ar izsūtīšanu pāri valsts robežām, Levins atkārtoja teicienu, ko bija dzirdējis iepriekšējā dienā sarunā ar kādu paziņu.

— Es domāju, ka izsūtīt viņu uz ārzemēm ir tas pats kā sodīt līdaku ar ielaišanu ūdenī, — Levins sacīja. Un tikai vēlāk atcerējās, ka šī doma, kuru viņš izteica kā savējo, bet kuru bija dzirdējis no paziņas mutes, patiesībā ņemta no Krilova fabulas un paziņa šo domu ir izlasījis laikraksta feļetonā.

Kopā ar svaini Natāliju iegriezies mājās un atradis Kitiju priecigu un veselu, Levins brauca uz klubu.

VII

Levins ieradās klubā pašā īstajā laikā. Reizē ar viņu piebrauca viesi un locekļi. Levins klubu nebija apmeklējis ļoti sen — kopš tā laika, kad pēc universitātes beigšanas vēl dzīvoja Maskavā un rādījās sabiedrībā. Klubu, tā arējā iekārtojuma sīkumus Levins vēl labi atcerējās, taču pavisam bija aizmirsis iespaidu, kādu agrāk tur bija izjutis. Bet, tiklīdz viņš bija iebraucis plašajā, pusapaļajā pagalma, izkāpis no važoņa ratiem, uzgājis lievenī, kur tam jau steidzās pretim šveicars ar

platu plecu siksnu un bez trokšņa atvēra durvis, un paklanījās, tiklīdz viņš šveicara telpā ieraudzīja kažokus un galošas, ko te novilkuši kluba locekji, apsvērdami, ka vieglāk novilkt galošas lejā nekā kāpt ar tām augšā, tiklīdz viņš izdzirda noslēpumaino zvanu, kas vēstīja viņa ienākšanu, un, uziedams pa lēzenajām, ar paklāju segtajām kāpnēm, ieraudzīja statuju kāpņu augšgalā un augšējās durvīs pazīstamo trešo — jau nosirmojušo šveicaru kluba livrejā, kad tas nesteigdamies un tomēr arī nekavēdamies atvēra durvis, aplūkodams viesi, Le-vinu pārņēma senā kluba atmosfēra, atpūtas, pārticības un pieklājībās atmosfēra.

— Lūdzu, cepuri, — šveicars teica, jo Levins bija aizmirsis kluba noteikumu — cilindrus atstāt šveicara telpā. — Sen neesat bijuši. Kņazs jau vakar jūs pierakstīja. Bet kņazs Stepans Arkadjičs vēl nav ieradies.

Šveicars pazina ne tikai Levinu pašu, bet zināja arī visus viņa paziņas un radus, tāpēc jau pirmajā mirklī sāka runāt par viņa tuviniekiem.

Izgājis cauri pirmajai zālei ar aizkariem un pārdalītai istabai pa labi, kur sēdēja augļu pārdevēja, Levins, aizsteidzies garām lēni soļojošam sirmgalvim, iegāja ļaužu pilnajā un trokšņainajā ēdamzālē.

Viņš devās garām galdiem, kas lielāko liesu jau bija aizņemti, vērodams viesus. Gan še, gan tur tas redzēja visdažādākos — gan vecus un jaunus, gan tikko pazīstamus, gan arī gluži tuvus cilvēkus. Bet nebija nevienas dusmīgas vai norūpējušās sejas. Šķiet, visi kopā ar cepurēm bija pametuši šveicara telpā visas savas rūpes un nemieru un sapulcējušies šeit, lai lēnām un bez steigas baudītu dzīves augļus. Te bija gan Svijažskis, gan Sčerbackis, gan Ņevedovskis, gan vecais kņazs, gan Vronskis, gan Sergejs Ivanovics.

— A! Ko tad tu nokavējies? — vecais kņazs smaidot vaicāja, sniegdams viņam roku pāri plecam. — Kā Kitija? — viņš piebilda, sakārtodams salveti, ko bija iestiprinājis vestes pogcaurumā.

— Nekas, vesela; viņas trijatā pusdieno mājās.

— A, Alincs-Nadines. Nu, pie mums te nav vietas. Bet ej, lūk, pie tā galda un ātrāk apsēdies! — kņazs teica un pagriezies uzmanīgi saņēma šķīvi ar vēdzeļu viru.

Levins piecēlās un kopā ar Oblonski aizgāja pie lielā galda, kur bija novietoti degvīni un visdažādākie uzkožamie. Liktos, ka no diviem desmitiem uzkožamo varētu izvēlēties, kas vien garšo, bet Stepans Arkadjičs tomēr pieprasīja kaut kādu sevišķu uzkožamo, un viens no livrejās tērptajiem sulaiņiem, kas stāvēja turpat blakus, tūdaļ viņam atnesa prasīto. Viņi izdzēra pa glāzītei un atgriezās pie sava galda.

— Levin, šurp! — mazliet tālāk sauca labsirdīga balss. Tas bija Turovcins. Viņš sēdēja kopā ar jaunu virsnieku, un viņam blakus divi krēsli bija novietoti otrādi. Levins ar prieku devās pie viņiem. Labsirdīgais uzdzīvotājs Turovcins viņam allaž bija paticis — ar to saistījās Levina atmiņas par izskaidrošanos ar Kitiju—, bet šodien pēc visām gudrajām un saspīlētajām sarunām Turovcina labsirdīgais vaigs tam likās jo sevišķi tīkams.

— Sie krēsli jums un Oblonskim. Viņš tūlīt būs klāt.

Virsnieks ar jautrajām, allaž smejošajām acīm un

vienmēr stalti izslieto stāvu bija pēterburdzietis Gagins. Turovcins viņus iepazīstināja.

— Oblonskis vienmēr nokavē.

— Re, tur jau viņš nāk.

— Tu tikko atbrauci? — Oblonskis vaicāja, ātrā gaitā viņiem tuvodamies. — Sveiki! Degvīnu dzēri? Tad iesim.

Jau tūlīt — vēl pie vēdzeļu viras — Gaginam atnesa šampanieti, un viņš lika ieliet četrās glāzēs. Levins neatteicās no piedāvātā vīna un pasūtīja otru pudeli. Viņš bija izsalcis un ēda un dzēra ar lielu baudu, un ar vēl lielāku baudu piedalījās jautrajā un vienkāršajā galda biedru tērzēšanā. Gagins paklusām stāstīja jaunāko Pēterburgas anekdoti, un anekdote, kaut gan nepieklājīga un muļķīga, tomēr bija ļoti jocīga, un Levins iesmējās tik skaļi, ka uz viņu atskatījās kaimiņi.

— Tas ir tāpat kā: «Tieši to es nevaru paciest!» Vai tu zini? — Stepans Arkadjičs jautāja. — Tas ir kas lielisks! Atnes vēl vienu pudeli! — viņš teica sulainim un sāka stāstīt.

— Pjotrs Iļjičs Vinovskis lūdz, — Stepanu Arkadjiču pārtrauca vecais sulainis, sniegdams divas slaidas putojoša šampanieša glāzes Stepanam Arkadjičam un Levi-nam. Stepans Arkadjičs paņēma glāzi, saskatījās ar

plikpaurainu un sarkanūsainu vīrieti otra galda galā un smaidot pamāja tam ar galvu.

— Kas tas tāds? — Levins jautāja.

— Tu vienreiz ar viņu esi ticies pie manis, atceries? Lāga puisis.

Levins izdarīja to pašu, ko Stepans Arkadjičs, un saņēma glāzi.

Arī Stepana Arkadjiča anekdote bija jocīga. Levins izstāstīja savu anekdoti, arī tā patika. Vēlāk sāka runāt par zirgiem, par šās dienas rikšotāju sacīkstēm, par to, cik skaisti uzvarējis Vronska zirgs Atlasnijs, iegūdams pirmo godalgu. Levins pat nemanīja, kā pagāja pusdienas laiks.

— Re! Arī viņi klāt! — jau pusdienu nobeigumā Stepans Arkadjičs iesaucās, pārliekdamies pār krēsla atzveltni un sniegdams roku Vronskim, kas nāca kopā ar gara auguma gvardes pulkvedi. Arī Vronska sejā staroja tā pati vispārējā un jautrā kluba omulības noskaņa Viņš draudzīgi atbalstījās Slcpanam Arkadjičam uz pleca, kaut ko tam čukstēdams ausī, un ar to pašu jautro smaidu sniedza roku Levinam.

— Ļoti priecājos jūs satikt, — viņš sacīja. — Es jūs toreiz vēlēšanās meklēju, bet man pateica, ka jūs jau esot aizbraucis, — viņš Levinam teica.

— Jā, es aizbraucu tai pašā dienā. Mēs nupat te runājām par jūsu zirgu. Apsveicu jūs! — Levins teica. — Tas ir ļoti ātrs skrējiens.

— Jā, jums taču arī ir sacīkšu zirgi.

— Nē, manam tēvam gan bija; bet es atceros un zinu.

— Kur tu pusdienoji? — Stepans Arkadjičs jautāja.

— Mēs pie otra galda, aiz kolonnām.

— Viņu apsveica, — garais pulkvedis teica. — Otrā ķeizariskā godalga; ja man bijusi tāda laime kārtīs kā viņam ar zirgiem!

— Nu, nav vērts tērēt dārgo laiku. Es eju uz spēļu ellīti, — pulkvedis teica un devās projām no galda.

— Tas ir Jašvins, — Vronskis atbildēja Turovcinam un apsēdās uz krēsla, kas bija atbrīvojies viņam blakus. Izdzēris piedāvāto glāzi, viņš pasūtīja vēl pudeli. Vai nu kluba atmosfēras, vai izdzertā vīna iespaidā Levins sāka runāt ar Vronski par labāko govslopu šķirni un ļoti nopriecājās, ka nejūt pret šo cilvēku nekāda naida.

Sarunas vidū viņš tam, starp citu, pateica arī to, ko bija dzirdējis no sievas, ka tā sastapusies ar Vronski pie kņazienes Marjas Borisovnas.

— Kņaziene Marja Borisovna, tā ir lieliska! — Stepans Arkadjičs iesaucās un pastāstīja par viņu anekdoti, kas visus sasmīdināja. It īpaši Vronskis tik labsirdīgi un skaji smējās, ka Levins jutās ar viņu gluži salabis.

— Nu, vai esam beiguši? — Stepans Arkadjičs teica, smaidot pieceldamies. — Ejam!

VIII

Piecēlies no galda un iedams kopā ar Gaginu cauri augstajām kluba istabām uz biljarda telpu, Levins juta, ka soļojot viņam kaut kā īpaši pareizi un viegli vēzējas rokas. Dodamies cauri lielajai zālei, viņš sastapa sievastēvu.

— Nu? Kā tev patīk mūsu dīkdienības templis? — vaicāja kņazs, saņēmis Levinu zem rokas. — Iesim pastaigāsimies!

— Jā, es jau pats biju nodomājis paieties pa istabām, paskatīties. Tas ir interesanti.

— Jā, tev interesanti. Bet mana interese jau citāda nekā tava. Tu, lūk, noskaties uz šiem vecīšiem, — viņš teica, norādot uz sakumpušu kluba locekli ar nokārtu apakšlūpu, kurš, tikko spēdams pavilkt mīkstos zābakos ieautās kājas, nāca viņiem pretim, — un domā, ka viņi tādi šļupstiķi jau kopš dzimšanas.

— Kā — šļupstiķi?

— Redzi nu, tu pat nezini šo palamu. Tas ir mūsu kluba termins. Zini, kad olas ritina, tad, ja pārāk daudz ritina, čaumala neiztur. Tā arī mēs, veči: braucam, braucam uz to klubu, kamēr kļūstam par šļupstiķiem, neizturam. Jā, tu, lūk, smejies, bet tādiem kā man jau jāskatās, vai drīz pats par šļupstiķi nekļūšu. Vai tu pazīsti kņazu Cečenski? — kņazs jautāja, un Levins no viņa sejas izteiksmes noprata, ka tas grib stāstīt kaut ko jocīgu.

— Nē, nepazīstu.

— Kā tad nu ne! Nu, kņazs Cečenskis, visiem

zināmais! Nu, vienalga. Viņš te vienmēr biljardu spēlē. Priekš kādiem trim gadiem viņš vēl neskaitījās šļupsti-ķos un turējās braši. Pats citus par šļupstiķiem saukāja. Bet reiz viņš atbrauc, un pretim mūsu šveicars ... tu zini, Vasilijs. Nu, tas resnais. Tas ir liels balamute. Nu, un kņazs Cečenskis viņam jautā: «Nu, Vasilij, vai tādi un tādi ir atbraukuši? Un vai ir arī kāds no šļupstiķiem?» Un šveicars viņam atbild: «Jūs trešais.» Jā, brālīt, tādas tās lietas.

Sarunādamies un sasveicinādamies ar sastaptajiem paziņām, Levins ar kņazu apstaigāja visas istabas: lielo, kur jau stāvēja galdi un spēlēja nelielu spēli pastāvīgie kāršu partneri; dīvānu istabu, kur spēlēja šahu un kur sēdēja Sergejs Ivanovičs, ar kādu sarunādamies; biljarda istabu, kur nišā pie dīvāna bija sastādījusies jautra kāršu partija ar šampanieti un kur piedalījās arī Gagins; ieskatījās arī spēļu ellē, kur ap vienu galdu, pie kura jau bija apsēdies Jašvins, pulcējās daudz spēlmaņu. Pūlēdamies netrokšņot, viņi iegāja arī krēslainajā lasāmistabā, kur pie lampām ar abažūriem sēdēja jauns cilvēks ar dusmīgu seju, pārlapodams žurnālu pēc žurnāla, un lasīšanā dziļi nogrimis plikpaurains ģenerālis. Iegāja arī tajā istabā, kuru kņazs dēvēja par gudro. Sai istabā trīs kungi dcdzigi apsprieda pēdējo politikas jaunumu.

— Lūdzu, kņaz, viss sagatavots, — sacīja viens no kņaza partneriem, sameklējis viņu šai istabā, un kņazs aizgāja. Levins pasēdēja, paklausījās, bet tad atcerējās visas šā rita sarunas — un pēkšņi viņu pārņēma šausmīga garlaicība. Viņš steidzīgi piecēlās un devās meklēt Oblonski un Turovcinu, kuru sabiedrībā bija jautri.

Turovcins ar dzeramā krūzi rokā sēdēja uz augsta dīvāna biljarda istabā, bet Stepans Arkadjičs par kaut ko sarunājās ar Vronski istabas viņējā kaktā pie durvīm.

— Nevar teikt, ka viņa garlaikotos, taču šī neskaidrība, stāvokļa nenoteiktība ... — Levins sadzirdēja un gribēja jau steidzīgi atiet nost, bet Stepans Arkadjičs aicināja viņu nākt tuvāk.

— Levin! — Stepans Arkadjičs sacīja, un Levins pa-manija viņam acīs ne jau nu asaras, bet valgumu, kāds viņam parādījās allaž, kad viņš bija iedzēris vai kad

viņu pārņēma jūtu uzplūsme. šoreiz bija kā viens, tā otrs. — Neej projām, Levin! — viņš teica un cieši saspieda Levinam roku pie elkoņa, acīm redzot, nekādi negribēdams laist viņu vaļā.

— Tas ir mans sirsnīgākais, varbūt pat vislabākais draugs, — viņš teica Vronskim. — Ari tu man esi vēl jo vairāk tuvs un mīļš. Un es gribu un zinu, ka jums jākļūst tuviem draugiem, jo jūs abi esat labi cilvēki.

— Nu, tad jau mums atliek tikai saskūpstīties, — Vronskis labsirdīgi pajokoja, sniegdams roku. Viņš aši satvēra pastiepto roku un cieši to paspieda.

— Es ļoti, ļoti priecājos, — sacīja Levins, spiezdams viņa roku.

— Sulain, pudeli šampanieša! — Stepans Arkadjičs uzsauca.

— Ari es ļoti priecājos, — teica Vronskis.

Un tomēr, lai gan Stepana Arkadjiča un ari viņu abu vēlēšanās bija patiesa, Levinam un Vronskim nebija ko runāt, un viņi abi to juta.

— Vai tu zini, ka viņš nav pazīstams ar Annu? — Stepans Arkadjičs teica Vronskim. — Es katrā ziņā gribu aizvest viņu pie Annas ciemos. Aizbrauksim, Levin!

— Vai tiešām? — Vronskis vaicāja. — Viņa būs ļoti priecīga. Ari es tūlīt brauktu mājās, — viņš piebilda,

— bet baidos par Jašvinu, tāpēc gribu vēl šeit pakavēties, kamēr viņš beigs.

— Ko, vai viņam iet slikti?

— Vienmēr paspēlē, un vienīgi es varu viņu atturēt.

— Varbūt uzliksim vienu piramīdu? Levin, vai tu spēlēsi? Tad ir lieliski, — Stepans Arkadjičs teica.

— Uzliec piramīdu! — viņš uzsauca marķierim.

— Sen jau gatava, — marķieris atbildēja, jau sakārtojis baltās bumbas trīsstūrī un laika kavēklim ripinādams sarkano.

— Tad sāksim.

Pēc biljarda partijas Vronskis un Levins apsēdās blakus Gaginam pie kāršu spēles, un Levins pēc Stepana Arkadjiča ieteikuma sāka likt uz dūžiem. Vronskis brīžam apsēdās pie spēlētājiem, kur viņu nemitīgi ielenca paziņas nākdami un iedami, brīžam gāja uz spēļu elli apraudzīt Jašvinu. Levins baudīja tīkamu atpūtu pēc šā

rīta nogurdinošās prāta piepūles. Viņš bija priecīgs, ka izbeigušās naidīgās attiecības ar Vronski, un visu laiku jutās peldam miera, pieklājības un tīksmes vilnī.

Kad partija beidzās, Stepans Arkadjičs paņēma Le-vinu pie elkoņa.

— Nu tad aizbrauksim pie Annas! Tūlīt? Ko? Viņa ir mājās. Es jau sen viņai esmu solījis, ka iepazīstināšu ar tevi. Uz kurieni tu taisījies doties vakarā?

— Nekādu sevišķu nodomu man nebija. Es tikai solījos Svijažskim — uz Lauksaimniecības biedrību. Labi, braukšu tev līdzi, — Levins sacīja.

— Lieliski, braucam! Paskaties, vai piebraukusi mana kariete! — Stepans Arkadjičs uzsauca sulainim.

Levins atgriezās pie galdiņa, samaksāja uz dūžiem paspēlētos četrdesmit rubļus, samaksāja arī savu kluba rēķinu, kas noslēpumainā kārtā bija zināms turpat pie loga stāvošajam vecajam sulainim, un, kaut kā dīvaini rokas vēzēdams, devās cauri visām zālēm uz izeju,

IX

— Oblonska karieti! — dusmīgā basā nokliedza šveicars. Kariete piebrauca, un viņi abi iekāpa. Tikai pirmajā brīdī, kamēr kariete izbrauca pa kluba vārtiem, Levins vēl jutās kluba rāmās tīksmes un neapšaubāmās pieklājības atmosfēras iespaidā; bet, tiklīdz kariete izbrauca uz ielas un viņš sajuta ekipāžas šūpošanos grambās, izdzirda pretimbraucēja važoņa nikno kliedzienu, ieraudzīja nespodrajā apgaismojumā krodziņa un bodītes sarkanās izkārtnes, tīksmes iespaids pazuda un Levins sāka apsvērt savu rīcību, jautādams sev, vai pareizi dara, braukdams pie Annas. Ko teiks Kitija? Taču Stepans Arkadjičs neļāva viņam nodoties šīm pārdomām un, it kā uzminējis viņa šaubas, tūdaļ tās izkliedēja.

— Man ir liels prieks, — viņš sacīja, — ka tu ar viņu iepazīsies. Tu zini, ka Dollija jau sen to vēlējās. Arī Ļvovs ir viņu apciemojis un apciemo. Lai gan viņa ir mana māsa, — Stepans Arkadjičs turpināja, — es droši varu teikt, ka viņa ir lieliska sieviete. Gan tu pats redzēsi. Viņas stāvoklis ir ļoti smags, it īpaši tagad.

— Kāpēc tad it īpaši tagad?

— Mums ir ievadītas sarunas ar viņas vīru par laulības šķiršanu. Un viņš ir ar mieru; bet te ir grūtības sakarā ar dēlu, un šī lieta, kurai sen jau vajadzēja beigties, velkas nu jau veselus trīs mēnešus. Tiklīdz būs nokārtota laulibas šķiršana, viņa apprecēsies ar Vronski. Cik tā ir muļķīga, šī vecā apkārtvadāšanas ceremonija, «Gavilē, Ezaija» dziedāšana, kurai neviens vairs netic, bet kura neļauj cilvēkiem kļūt laimīgiem! — Stepans Arkadjičs piezīmēja. — Nu, un tad viņu stāvoklis būs tikpat skaidrs kā mans vai tavs.

— Kādi tad šķēršļi laulības šķiršanai? — Levins jautāja.

— Ak, tas ir garš un garlaicīgs stāsts! Mums taču visas tās lietas tik neskaidras un nenoteiktas. Galvenais tomēr tas, ka, gaidot laulības šķiršanu, viņa nu jau trīs mēnešus dzīvo šeit, Maskavā, kur visi viņus abus pazīst, un nekur nerādās, nevienu sievieti nesatiek, izņemot Dolliju, jo Anna nevēlas, saproti, ka pie viņas brauktu ciemos it kā aiz žēlastības; pat tā muļķe kņaze Var-vara — pat tā aizbraukusi no viņas projām, uzskatīdama stāvokli par nepieklājīgu. Šādos apstākļos citai sievietei pietrūktu spēka un izturības. Bet viņa — tu pats redzēsi, kā viņa iekārtojusi savu dzīvi, cik viņa mierīga un ar kādu pašcieņu viņa izturas. Pa kreisi, šķērsielā, pretim baznīcai! — Stepans Arkadjičs pakliedza kučierim, izliecies pa karietes logu. — Fu, cik karsti! — viņš iesaucās, kaut gan bija divpadsmit grādu sals, un vēl plašāk atsita vaļā savu jau tā atpogāto kažoku.

— Viņai taču ir meita; tā laikam aizņem visu viņas laiku? — Levins sacīja.

— Tu laikam katru sievieti uzskati tikai par mātīti, une couveuse‘, — Stepans Arkadjičs teica. — Sak, ja jau kas aizņem viņas laiku, tad katrā ziņā tie ir bērni. Nē, liekas gan, ka viņa savu meitenīti audzina lieliski, taču par to tur nekā nedzirdēsi. Annas nodarbība, pirmkārt, ir tā, ka viņa raksta grāmatu. Es jau redzu, ka tu ironiski smaidi, bet šoreiz tavs smīns nav vietā. Viņa raksta bērnu grāmatu un nevienam par to nestāsta, bet man viņa lasīja priekšā, un es rādīju manuskriptu

— par perētāju vistu.

Vorkujevam... zini, lam izdevējam... liekas, ka viņš pats arī ir rakstnieks. Viņš ir lietpratējs, un viņš saka, ka tas esot interesants gabals. Bet tu varbūt domā, ka viņa ir sieviete rakstniece? Itin nemaz. Pirmām kārtām viņa ir sieviete ar sirdi, gan tu to redzēsi. Tagad viņai ir kāda angļu meitenīte un vesela ģimene, par kuru viņa rūpējas.

— Tātad kaut kas no filantropijas?

— Redzi nu, tu tūliņ visur mēģini saskatīt ko sliktu. Ne jau filantropija, bet sirdslieta. Viņiem — īstenībā Vronskim bija angļu treneris, labs speciālists, bet dzērājs. Tas galīgi nodzēries, delirium tremensun ģimene pamesla postā. Viņa tos ieraudzījusi, palīdzējusi, sākusi par tiem rūpēties, un tagad visa ģimene uz viņas pleciem; un Anna tiem palīdz nevis kaut kā no augšas, ar naudu, bet pati māca zēniem krievu valodu, sagatavodama tos ģimnāzijas iestāju pārbaudījumiem, un meitenīti pieņēmusi audzināšanā. Gan jau tu to redzēsi.

Kariete iebrauca pagalmā, un Stepans Arkadjičs skāņi piezvanīja pie ieejas durvīm, kur jau stāvēja piebrauktas kādas kamanas.

Pat nejautādams kalpotājam, kas viņam atvēra durvis, vai kāds ir mājās, Stepans Arkadjičs iegāja priekšnamā. Levins devās viņam līdzi, arvien vairāk un vairāk šaubīdamies, vai dara labi.

Ieskatījies spogulī, Levins ievēroja, ka ir piesarcis, tomēr bija pārliecināts, ka nav piedzēries, un devās pa klātajām kāpnēm augšup, sekodams Stepanam Arkadji-čam. Augšā Stepans Arkadjičs sulainim, kas palocījās viņam kā tuvam cilvēkam, jautāja, kas esot pie Annas Arkadjevnas, un saņēma atbildi, ka Vorkujeva kungs.

— Kur viņi sēž?

— Kabinetā.

Izgājuši cauri nelielai ēdamistabai ar tumšām paneļa sienam, Stepans Arkadjičs un Levins aizsoļoja pa mīkstu paklāju krēslainā kabinetā, kur dega tikai viena lampa zem liela, tumša abažūra. Otra lampa, ar īpašu starmeti, bija piestiprināta pie sienas un apgaismoja lielu sievietes portretu visā augumā, un šī ģīmetne neviļus piesaistīja Levina uzmanību. Tas bija Mihailova

— delīrijs.

Itālijā gleznotais Annas portrets. Kamēr Stepans Arkad-jičs iegriezās nodalījumā aiz starpsienas un vīrieša balss, kas no turienes skanēja, apklusa, Levins lūkojās portretā, kas spožajā gaismā it kā nāca pretim no ietvara, un nespēja atraut no tā skatienu. Viņš pat aizmirsa, kur atrodas, nedzirdēja, ko runā aiz starpsienas, un, acu nenovērsdams, skatījās brīnumainajā ģīmetnē. Tā nebija glezna, tā bija dzīva, daiļa sieviete ar melniem, cirtainiem matiem, kailiem pleciem un rokām un ar domīgu, vieglu smaidu lūpās, virs kurām bija maigas pūkas; viņas mulsinošās acis liegi un uzvaroši raudzījās Levinā. Viņa nebija dzīva tikai tāpēc, ka bija skaistāka, nekā dzīva varētu būt.

— Es ļoti priecājos, — viņš pēkšņi izdzirda sev blakus balsi, kas viņu uzrunāja, tās pašas sievietes balsi, uz kuru viņš lūkojās portretā. Anna bija panākusi šaipus starpsienas un tuvojās Levinam'; kabineta puskrēslā Levins ieraudzīja to pašu sievieti, kuru bija skatījis portretā, — tumšā, dažādi tonētā zilā tērpā, citādā stāvoklī un ar citādu izteiksmi sejā, bet tikpat daiļu, kā gleznotājs to bija uztvēris ģīmetnē. īstenībā viņa bija mazāk spilgta, toties dzīvai viņai piemita kāda jauna pievilcība, kuras nebija portretā.

X

Viņa nāca tam pretim, neslēpdama savu prieku, ka viņš ieradies. Un mierā, ar kādu tā sniedza Levinam savu mazo, enerģisko roku, iepazīstināja ar Vorkujevu un norādīja uz glītu, sarkanmatainu meitenīti, kas sēdēja turpat un mācījās, nosaukdama to par savu audzēkni, Levins saskatīja pazistamo un tikamo augstākās sabiedrības sievietes izturēšanos, kas vienmēr liecina par mieru un dabiskumu.

— Es ļoti, ļoti priecājos, — Anna atkārtoja, un, viņas sacīti, šie vienkāršie vārdi Levinam likās nezin kāpēc sevišķi nozīmīgi. — No nostāstiem pazīstu jūs jau sen, un jūs man patīkat gan tāpēc, ka draudzējaties ar Stivu, gan jūsu-sievas dēļ... es viņu pazinu ļoti īsu laiku, taču atceros kā daiļu ziedu, jā, tieši kā ziedu! Un viņa jau drīz būšot māte!

Anna runāja brīvi un bez steigas, šad tad pavērdamās brālī, un Levins juta, ka atstājis uz Annu labu iespaidu, un viņam tūdaļ tās klātbūtnē kjuva viegli, vienkārši un tīkami, it kā jau kopš bērnības būtu bijis ar Annu pazīstams.

— Mēs ar Ivanu Pelroviču tieši tāpēc iekārtojāmies te, Alekseja kabinetā, lai pīpētu, — viņa sacīja, atbildot Stepanam Arkadjičam uz jautājumu, vai drīkstot pīpēt. Un, paskatījusies Levinā, viņa tam nejautāja, vai viņš pīpē, bet piebīdīja sev tuvāk bruņurupuča kaula etviju un izņēma tieviņu papirosu.

— Kā tu šodien jūties? — brālis viņai vaicāja.

— Nekas. Nervi — kā vienmēr.

— Vai nav tiesa — brīnišķīga ģīmetne! — Stepans Arkadjičs sacīja, pamanījis, ka Levins lāgiem palūkojas portretā.

— Es neesmu redzējis labāku portretu.

— Un apbrīnojama līdzība, vai nav tiesa? — sacīja Vorkujevs.

Levins vērsa skatienu no portreta uz oriģinālu. Savāds spožums apstaroja Annas seju tai brīdī, kad viņa sajuta Levina skatienu. Levins nosarka un, lai slēptu apmulsumu, gribēja vaicāt, kad viņa pēdējo reizi tikusies ar Darju Aleksandrovnu; bet Anna tai pašā mirklī ierunājās:

— Mēs nupat ar Ivanu Petroviču runājām par Vaš-čenkova pēdējām gleznām. Vai esat tās redzējis?

— Jā, es redzēju, — Levins atbildēja.

— Bet atvainojos, es jūs pārtraucu, jūs gribējāt kaut ko teikt...

Levins vaicāja, vai viņa sen tikusies ar Dolliju.

— Vakar viņa bija pie manis; ļoti dusmojas par ģimnāziju — Grišas dēļ. Latiņu valodas skolotājs, liekas, nav bijis taisnīgs pret Grišu.

— Jā, es redzēju tās gleznas. Man ne visai patika, — Levins atgriezās pie viņas iesāktās sarunas.

Tagad Levins nemaz vairs nerunāja ar to amatniecisko attieksmi pret jautājumu, ar kādu bija runājis no rīta. Sarunā ar Annu ik vārds ieguva īpašu nozīmi. Un ar viņu sarunāties bija tīkami, taču vēl tīkamāk bija viņa klausīties.

Anna runāja ne tikai dabiski, gudri, bet gan gudri un

nevērīgi, nevērtēdama augstu savas domas un ļoti augstu vērtēdama sarunu biedra domas.

Runāja par jauno mākslas virzienu, par kāda franču mākslinieka jaunajām bībeles ilustrācijām. Vorkujevs pārmeta māksliniekam, ka tas esot novedis reālismu līdz rupjībai. Levins sacīja, ka franči attīstījuši nosacītību mākslā tālāk nekā visi citi, tāpēc tie it īpaši kā lielu nopelnu vērtējot atgriešanos pie reālisma. Viņi saskatot dzejiskumu jau tai apstāklī vien, ka vairs nemelojot.

Nekad vēl neviena prātula, ko Levins jel kad bija izteicis, nesagādāja viņam tik lielu patiku kā šī. Annas seja pēkšņi atmirdzēja priekā, kad viņa saprata Lcvina domu. Viņa iesmējās.

— Es smejos, — viņa teica, — kā ir jāsmejas, kad cilvēks ierauga ļoti līdzīgu ģīmetni. Tas, ko jūs sacījāt, pilnīgi raksturo franču tagadnes mākslu, gan glezniecību, gan arī literatūru: Žola, Daudet. Bet varbūt tas vienmēr ir tā, ka savas conceptions 1 darina no safan-tazētiem, nosacītiem tēliem, bet vēlāk — kad visas com-binaisons^65 [66] izdarītas, safanlazētie tēli apnikuši, sāk domāt par dabiskākiem, patiesākiem tēliem.

— Lūk, tas ir pilnīgi pareizi! — sacīja Vorkujevs.

— Ak jūs bijāt klubā? — viņa vaicāja brālim.

«Jā, jā, tā ir sieviete!» Levins domāja, sajūsmā cieši lūkodamies viņas skaistajā, dzīvajā sejā, kas tagad pēkšņi bija gluži pārvērtusies. Levins nedzirdēja, ko viņa, pieliekusies brālim, saka, bet bija pārsteigts, cik ļoti mainījās viņas sejas izteiksme. Viņas seja, kas nupat bija tik daiļa savā mierā, pēkšņi pauda dīvainu ziņkāri, dusmas un lepnumu. Bet tas turpinājās tikai vienu mirkli. Viņa piemiedza acis, it kā ko atcerēdamās.

•— Bet tas jau nevienu nevar interesēt, — viņa teica un uzrunāja anglieti:

•— Please order ihe tea in the drawing-room7^67

Meitenīte piecēlās un izgāja.

— Nu, kā tad ir, vai viņa izturēja pārbaudījumu? — Stepans Arkadjičs jautāja.

— Teicami. Viņa ir ļoti spējīga meitene, un viņai jauka daba.

— Beigsies ar to, ka tu viņu mīlēsi vairāk nekā

savējo.

— Tā runā vīrietis. Mīlestībā nav jēdzienu — vairāk vai mazāk. Meitu es mīlu ar vienu mīlestību, viņu — ar citu

— Es jau teicu Anņai Arkadjevnai, — sacīja Vorku-jevs, — ja viņa kaut simto daļu no tās enerģijas, ko atdod šai anglietei, būtu ziedojusi krievu bērnu audzināšanas vispārējiem jautājumiem, tad Anna Arkadjevna būtu veikusi lielu, derīgu darbu.

— Jā, sakiet, ko gribat, bet es nevarēju. Grāfs Aleksejs Kiriličs man ļoti ieteica... — Izsacīdama vārdus grāfs Aleksejs Kiriličs, viņa ar biklu lūgumu paskatījās Levinā, un tas neviļus atbildēja viņai ar apstiprinošu un cieņas pilnu skatienu. —... man ļoti ieteica parūpēties par sādžas .skolu. Es vairākkārt turp aizgāju. Viņi ir ļoti mīļi, tomēr šis darbs mani nespēja aizraut. Jūs sakāt — enerģiju. Enerģijas pamatā ir mīlestība. Bet mīlestība nav paņemama, tai nevar pavēlēt. Un es esmu iemīlējusi šo meitenīti, pati nezinu, kādēļ.

Un viņa atkal paskatījās Levinā. Gan viņas smaids, gan skatiens — viss teica, ka tikai viņam tā veltījusi savus vārdus, augstu vērtēdama viņa domas un jau iepriekš zinādama, ka viņi saprot viens otru.

— Es to pilnīgi saprotu, — Levins atbildēja. — Skolai un vispār līdzīgām iestādēm nevar atdot sirdi, un es domāju, ka tāpēc tieši šīs filanlropiskās iestādes arvien sasniedz tik niecīgus rezultātus.

Viņa brīdi klusēja, tad pasmaidīja.

— Jā, jā, — viņa piekrita. —£s nekad to neesmu varējusi. Je n’ai pas le coeur assez large,' lai iemīlētu veselu patversmi ar palaidnīgiem skuķiem. Ceļa ne m’a jamais réussi.[68] [69] Ir tik daudz sieviešu, kas ar to sev izveidojušas position sociale^70. Un tagad jo vairāk, — viņa ar skumju uzticēšanās izteiksmi sacīja, ārēji vērsdamās it kā pie brāļa, taču gan tikai pie Levinā. — Un tagad, kad man tik ļoti vajadzīga kāda nodarbība, es nevaru.—

Un, pēkšņi sadrūmusi (Levins saprata, ka viņa sadusmojusies pati uz sevi par to, ka runājusi par sevi), viņa novirzīja sarunu uz citu pusi. — Esmu dzirdējusi, — viņa sacīja Levinam, — ka jūs esot slikts pilsonis, un es jūs aizstāvēju kā vien prazdama.

— Kā tad jūs mani aizstāvējāt?

— Atkarīgi no uzbrukuma veida. Bet vai nevēlaties tēju? — Viņa piecēlās, paņēma rokā safjanā iesietu grāmatu.

— Dodiet to man, Anna Arkadjcvna! — sacīja Vorku-jevs, norādīdams uz grāmatu. — Pie tās ir vērts papūlēties.

— Ak nē, tas viss vēl tik neizveidots.

— Es viņam pateicu, — Stepans Arkadjičs sacīja māsai, norādīdams uz Levinu.

— Un velti to darīji. Mana rakstīšana — tas ir kaut kas līdzīgs tiem cietumnieku darinātiem izrotātiem groziņiem, kurus kādreiz man pārdeva Liza Mercalova. Viņa tai biedrībā pārzināja cietumus. — Anna pievērsās Levinam. — Sie nelaimīgie patiešām rādīja pacietības brīnumus.

Un Levins šajā sievietē, kas viņam bija tik loti iepatikusies, ieraudzīja vēl vienu jaunu īpašību. Viņa bija ne tikai gudra, gracioza un skaista, viņa bija arī patiesīga. Viņa negribēja tam slēpt, cik grūts viņas stāvoklis. To pateikusi, viņa nopūtās, un viņas seja pēkšņi ieguva skarbu izteiksmi, tā it kā pārakmeņojās. Ar šādu sejas izteiksmi viņa kļuva vēl skaistāka nekā iepriekš; bet tā bija jauna izteiksme; tā atradās ārpus laimē starojošo un laimi dāvājošo vaibstu loka, ko mākslinieks bija uztvēris portretā. Levins vēlreiz paskatījās uz portretu un uz viņas augumu, kad viņa, paņēmusi brāli pie rokas, izgāja tam līdzi pa augstajām durvīm; un Levins sajuta maigumu un žēlumu pret Annu un pats par to izbrīnījās.

Viņa lūdza Levinu un Vorkujevu doties uz viesistabu, bet pati palika, lai par kaut ko parunātos ar brāli. «Par laulības šķiršanu, par Vronski, par to, ko tas dara klubā, vai par mani?» Levins nodomāja. Un viņu tik ļoti nodarbināja jautājums, par ko gan Anna runā ar Stepanu Arkadjiču, ka viņš gandrīz neklausījās, ko saka Vorkujevs par Annas Arkadjevnas sarakstītās bērnu grāmatas labajām īpašībām.

Pie tējas turpinājās tā pati tīkamā un saturīgā saruna. Nebija neviena mirkļa, kad būtu vajadzējis meklēt sarunas vielu, gluži otrādi — bija jūtams, ka tērzētāji nevar vien pagūt izsacīt visu, ko grib, un labprāt apvaldās, klausoties cita runā. Un viss, ko vien runāja ne tikai viņa pati, bet arī Vorkujevs un Stepans Arkad-jičs, — viss, kā Levinam likās, viņas uzmanības un piezīmju dēļ ieguva sevišķu nozīmību.

Sekodams interesantajai sarunai, Levins visu laiku tīksminājās par Annu — pai viņas skaistumu, prātu, izglītību un reizē par viņas vienkāršību un sirsnību. Viņš klausījās, runāja — un visu laiku domāja par viņu, par viņas garīgo dzīvi, cenzdamies uzminēt viņas jūtas. Un Levins, agrāk tik bargi Annu nosodījis, tagad, pakļaudamies kādam dīvainam domu gājienam, viņu attaisnoja un juta viņai līdz, baidīdamies, ka Vronskis tomēr šo sievieti pilnam neizprot. Pēc desmitiem, kad Stepans Arkadjičs piecēlās, lai dotos projām (Vorkujevs bija jau'aizbraucis), Levinam likās, ka viņš tikko ieradies. Ar nožēlu piecēlās arī Levins.

— Ardievu! — viņa teica, paturēdama viņa roku un lūkodamās acīs ar saistošu skatienu. — Es ļoti priecājos, que la glace est rompue^1.

Viņa palaida vaļā tā roku un piemiedza acis.

— Sakiet savai sievai, ka es viņu mīlu tāpat kā senāk, un, ja viņa nespēj man piedot manu stāvokli, tad es novēlu viņai nekad man nepiedot. Lai piedotu, jāizcieš tas, ko es esmu izcietusi — bet no tā lai dievs viņu pasargā.

— Katrā ziņā, jā, es pateikšu... — Levins nosarkdams sacīja.

XI

«Cik apbrīnojama, jauka un nelaimīga sieviete,» viņš domāja, iznācis kopā ar Stepanu Arkadjiču saltajā gaisā.

— Nu? Es taču tev teicu, — Stepans Arkadjičs sacīja, redzēdams, ka Levins ir galīgi uzvarēts.

— ka ledu» >i lauzis.

— Jā, — Levins domīgi atbildēja, — neparasta sieviete! Ne vien gudra, bet apbrīnojami sirsnīga. Briesmīgi žēl viņas!

— Tagad, dievs dos, drīz viss nokārtosies. Redzi nu, iepriekš nenosodi, — Stepans Arkadjičs teica, atvērdams karietes durtiņas. — Ardievu, mums nav pa ceļam.

Nebeigdams domāt par Annu, par visām visvienkāršākajām sarunām, kādas bija notikušas viņu starpā, un turklāt sīki jo sīki alceiēdamies viņas sejas izteiksmi, arvien vairāk un vairāk iejuzdamies viņas stāvoklī un juzdams žēlumu pret viņu, Levins pārbrauca mājās.

Mājās Kuzma pateica Levinam, ka Katrina Aleksan-drovna esot vesela, ka tikai nesen aizbraukušas māsas, kas bijušas ciemos, un pasniedza divas vēstules. Levins tās izlasīja turpat priekšnamā, lai'nebūtu ar tām jānodarbojas vēlāk. Viena bija no Sokolova — muižas pārvaldnieka. Sokolovs rakstīja, ka kviešus nevarot pārdot, jo dodot tikai piecarpus rubļus, bet citur naudas neesot kur ķert. Otra vēstule bija no māsas. Tā pārmeta Levinam, ka viņas lieta arvien vēl neesot nokārtota.

«Nu, pārdosim par piecarpus, ja nedod vairāk,» Levins tūdaļ ar neparastu vieglumu izlēma pirmo jautājumu, kas agrāk tam bija licies tik grūts. «Dīvaini, ka te nekad neatliek laika,» viņš nodomāja par otro vēstuli. Viņš jutās vainīgs māsas priekšā, ka tik ilgi nav izdarījis to, ko tā lūgusi. «Šodien atkal neaizbraucu uz tiesu, nu jā, bet šodien jau nu galīgi nebija laika. Un, nolēmis, ka viņš to katrā ziņā izdarīs rīt, devās pie sievas. Iedams Levins atcerē ātri pārskatīja visu aizvadīto dienu. Visi dienas notikumi bija sarunas — sarunas, kuras tas noklausījās un kurās piedalījās. Visas sarunas bija par tādām lietām, ar ko, būdams viens un dzīvodams laukos, viņš nekad nebūtu nodarbojies, bet šeit tās bija ļoti interesantas. Un visas sarunas bija labas; tikai divi reizes nebija gluži labi. Pirmoreiz, kad viņš bija runājis par līdaku, otrreiz, kad maigajam žēlumam, ko viņš izjuta pret Annu, piemita kaut kas ne gluži tāds, kā vajadzētu.

Levins atrada sievu noskumušu un nogarlaikojušos. Treju māsu pusdienas būtu pagājušas ļoti jautri, bet

vēlāk māsas sākušas gaidīt viņu, gaidījušas, gaidījušas, visām kļuvis garlaicīgi, tās aizbraukušas, un viņa palikusi viena.

— Nu, un ko tu darīji? — viņa jautāja, lūkodamās tam acīs, kas kaut ka sevišķi aizdomīgi mirdzēja. Taču, lai netraucētu viņam visu izstāstīt, Kitija apslēpa savu vērību un ar mudinošu smaidu klausījās viņa stāstā, kā viņš pavadījis vakaru.

— Es biju ļoti priecīgs, ka sastapu Vronski. Jutos ļoti vienkārši un viegli kopā ar viņu. Saproti, tagad es centīšos nekad nesatikties ar viņu, lai šai neveiklībai reiz būtu beigas, — viņš sacīja un nosarka, atcerēdamies, ka, cenzdamies nekad netikties, tūdaļ bija braucis pie Annas. — Jā, rnēs sakām, ka tauta dzer; es nezinu, kurš dzer vairāk, tauta vai mušu kārta; vienkāršie ļaudis vismaz dzer tikai svētkos, bet mēs ...

Taču Kitiju neinteresēja prātojumi, kā dzer tauta. Viņa manīja, ka Levins nosarkst, un vēlējās zināt, kāpēc.

— Nu, un kur tu pēc tam biji?

— Stiva mani tik šausmīgi lūdza aizbraukt pie Annas Arkadjevnas.

Un, to pateicis, Levins nosarka vēl vairāk, un viņa šaubas, vai viņš darījis labi vai slikti, braukdams pie Annas, nu bija galīgi izšķirtas. Tagad viņš zināja, ka viņam nevajadzēja to darit.

Dzirdot pieminam Annas vārdu, Kitijai acis kaut kā savādi iepletās un iezibsnījās, taču, sevi pārvarēdama, Kitija apslēpa satraukumu un Levins to nepamanīja.

— Ak tā! — viņa tikai iesaucās.

— Tu droši vien nedusmosies, ka aizbraucu pie viņas. Stiva lūdza, un arī Dollija to vēlējās, — Levins turpināja.

— 0 nē, — viņa sacīja, taču viņas acīs Levins manīja it kā sevis pārvarēšanu, kas nesolīja tam nekā laba.

— Viņa ir ļoti jauka, ļoti, ļoti nelaimīga, lādzīga sieviete, — viņš teica, stāstīdams par Annu, par viņas darbu un arī par to, ko tā likusi pateikt Kitijai.

— Jā, protams, viņa ir ļoti nelaimīga, — Kitija sacīja, kad viņš bija beidzis. — No kā tu saņēmi vēstuli?

Viņš pateica un, noticējis Kitijas mierīgajai balsij, aizgāja atģērbties.

Atgriezies viņš atrada Kitiju tanī pašā krēslā. Kad viņš piegāja tai klāt, Kitija paskatījās viņā un sāka skaļi raudāt.

— Kas ir? Kas? — viņš jautāja, jau iepriekš zinādams, kas ir.

— Tu esi iemīlējies šai riebīgajā sievietē, viņa ir apbūrusi tevi. Es redzēju to no tavām acīm. Jā, jā! Kas no tā var iznākt? Tu klubā dzēri, dzēri, spēlēji kārtis un pēc tam devies ... pie kā? Nē, brauksim projām ... Jau rīt es aizbraukšu no šejienes.

Levins ilgi nespēja sievu nomierināt. Beidzot viņam izdevās to nomierināt tikai tad, kad viņš atzinās, ka žēluma jūtas kopā ar izdzerto vīnu novedušas neceļos un viņš padevies Annas viltīgajam iespaidam, bet turpmāk viņš no tās vairīsies. Bija kaut kas, ko viņš atzina no tīras sirds: ka, tik ilgi Ašaskavā dzīvodams un nodarbodamies tikai ar sarunām, ēšanu un dzeršanu, viņš ir apstulbis. Tā viņi sarunājās līdz pulksten trim naktī. Tikai pulksten trijos viņi tiktāl salaba, ka varēja iemigt.

XII

Pavadījusi ciemiņus, Anna neapsēdās, bet sāka staigāt turp un atpakaļ pa istabu. Kaut gan viņa neapzinīgi (kā Anna pēdējā laikā izturējās pret visiem jauniem vīriešiem) augu vakaru bija darījusi visu iespējamo, lai modinātu Levinā mīlestības jūtas, un kaut gan viņa zināja, ka ir to panākusi, ciktāl tas iespējams ar precētu, godīgu cilvēku vienā vakarā, un kaut gan viņš tai' ļoti patika (par spīti krasajai atšķirībai, kāda — no vīrieša viedokļa — bija starp Vronski un Levinu, viņa, būdama sieviete, saskatīja viņos abos tieši to kopējo, par ko arī Kitija bija iemīlējusi gan Vronski, gan Levinu), tomēr Anna tūlīt izmeta Levinu no savām domām, tiklīdz viņš bija izgājis no istabas.

Viena vienīga doma neatlaidīgi un visdažādākajos veidos viņu vajāja. «Ja mana ietekme ir tik liela uz citiem, uz šo ģimenes cilvēku, kas mīl savu sievu, kāpēc

tad viņš ir tik auksts pret mani?... Un ne jau nu auksts, viņš mīl mani, es to zinu. Bet tagad ir kaut kas jauns, kas mūs šķir. Kāpēc viņš cauru vakaru nenāk mājās? Ar Stivu viņš atsūtījis ziņu, ka nevarot pamēsi Jašvinu, ka esot jāseko viņa spēlei. Vai tad Jašvins kāds bērns? Bet pieņemsim, ka tas ir tiesa. Viņš nekad nav runājis nepatiesību. Bet arī šai patiesībai piemīt kaut kas cils. Viņš ar prieku izmanto šo gadījumu, lai rādītu man, ka viņam ir arī citi pienākumi. Es to zinu, un es tam piekrītu. Bet kāpēc viņš man to pierāda? Viņš grib man pierādīt, ka viņa mīlestība pret mani nedrīkstot traucēt viņa brīvību. Bet man nav vajadzīgi pierādījumi, man vajadzīga mīlestība. Viņam gan vajadzētu saprast, cik smaga mana dzīve šeit, Maskavā. Vai tad es dzīvoju? Es nedzīvoju, bet gaidu atrisinājumu, kas arvien tiek atlikts un atlikts. Atkal nav atbildes! Un Stiva saka, ka viņš nevarot braukt pie Alekseja Aleksandro-viča. Bet otrreiz es nevaru rakstīt. Es nekā nevaru darīt, neko nevaru uzsākt, neko nevaru grozīt, es savaldu sevi, gaidu, izdomādama sev visādus laika kavēkļus — angļa ģimeni, rakstīšanu, lasīšanu, bet tas viss ir tikai māņi, tas viss ir tas pats morfijs. Viņam gan vajadzētu mani pažēlot,» Anna runāja, juzdama, ka acīs ieriet žēluma asaras pašai pret sevi.

Viņa izdzirda aprauto Vronska zvanu un steidzīgi noslaucīja šīs asaras, un ne tikai noslaucīja asaras, bel apsēdās pie lampas un atvēra grāmatu, izlikdamās mierīga. Vajadzēja viņam rādīt, ka viņa ir neapmierināta tāpēc, ka viņš nav atgriezies laikus, kā solījies, — tikai neapmierināta, bet nekādā ziņā nerādīt viņam savas bēdas un, galvenais, ka viņai sevis žēl. Viņa drīkstēja just žēlumu pret sevi, bet šādu žēlumu pret viņu nedrīkstēja just Vronskis. Viņa nevēlējās cīnīties, viņa pārmeta Vronskim, ka viņš vēlas cīņu, taču negribot pati nostājās cīņas stāvoklī.

— Nu, vai tu negarlaikojies? — viņš vaicāja, moži un jautri tai tuvodamies. — Cik šausmiga kaislība — kāršu spēle!

— Nē, es negarlaikojos, es jau sen esmu iemācījusies negarlaikoties. Bija Stiva un Levins.

— Jā, viņi taisījās pie tevis braukt. Nu, kā tev patika Levins? — viņš vaicāja, apsēzdamies blakus.

— Ļoti. Viņi nesen aizbrauca. Kā tad veicās Jašvi-nam?

— Bija laimējis septiņpadsmit tūkstošu. Es viņu aicināju prom. Viņš jau gandrīz gribēja braukt. Bet tad iegaja atkal — un tagad ir paspēlējis.

— Kāpēc tad tu tur paliki? — viņa vaicāja, pēkšņi pacēlusi uz viņu skatienu. Sejas izteiksme tai bija salta un naidīga. — Stivam tu teici, ka palikšot, lai aizvestu Jašvinu. Un tomēr tu esi viņu pametis.

Tāda pati salta cīņas gatavība izpaudās arī viņa sejā.

— Pirmkārt, es Stivu neesmu lūdzis nekā tev teikt; otrkārt, es nekad nerunāju nepatiesību. Bet galvenais — es vēlējos palikt un arī paliku, — viņš sacīja, saraukdams pieri. — Anna, kāpēc, kāpēc? — brīdi klusējis, viņš iesaucās, noliecies pie viņas un atpletis roku, cerēdams, ka viņa ieliks tajā savējo.

Viņa bija priecīga par šo aicinājumu kļūt maigai. Taču kāds dīvains ļaunuma spēks viņai neļāva atdoties savai tieksmei, it kā cīņas noteikumi viņai neļautu pakļauties.

— Protams, tu gribēji palikt un arī paliki. Tu dari visu, ko vēlies. Bet kāpēc tu man to stāsti? Kādēļ? —

' viņa sacīja, arvien vairāk iekaisdama. — Vai tad kāds noliedz tavas tiesības? Bet tu vēlies, lai taisnība būtu tavā pusē — un lai arī ir!

Viņa plauksta aizvērās, viņš atliecās taisni, un Vron-ska sejā iegulās vēl cietāka nepakļāvības izteiksme.

— Tev tā ir vienkārši spītība, — viņa sacīja, cieši ielūkodamās Vronskim sejā un pēkšņi atrazdama apzīmējumu viņa sejas izteiksmei, kas to kaitināja, — jā, tieši spītība. Tev svarīgi tikai tas, vai tu uzvarēsi šai cīņā pret mani, bet man ... — Viņai atkal kļuva sevis žēl, un viņa gandrīz vai apraudājās. — Ja tu zinātu, ko tas nozīmē man! Kad es jūtu kā pašlaik, ka tu naidīgi, jā, tieši naidīgi izturies pret mani, ja tu zinātu, ko tas man nozīmē! Ja tu zinātu, cik šādos mirkļos esmu tuvu nelaimei, kā es bīstos, bīstos pati no sevis! — Un viņa novērsās, slēpdama elsas.

— Par ko tad mēs strīdamies? — viņš iesaucās, ar šausmām manīdams izmisumu viņas vaigā, atkal noliecās pie viņas, paņēma viņas roku un skūpstīja. — Par

321

2! — Ļ Tolstojs

ko? Vai tad es meklēju izklaidēšanos ārpus mājas? Vai gan es nevairos no sieviešu sabiedrības?

— Protams! — viņa teica.

— Tad saki, kas man jādara, lai tu būtu mierīga! Esmu gatavs darīt visu, lai tu būtu laimiga, — viņš sacīja, tas izmisuma aizkustināts, — es darīšu visu, lai pasargātu tevi no tādam sāpēm kā pašlaik, Annai — viņš teica.

— Nekas, nekas! — viņa sacīja. Es pati nezinu: vai nu tā ir vientuļā dzīve, nervi ... Nu, nerunāsim par to! Ka tad sacīkstes? Tu man vēl neesi stāstījis, — viņa vaicāja, cenzdamās apslēpt gaviles par uzvaru, kas tomēr bija viņas pusē.

Viņš palūdza vakariņas un sāka atstāstīt Annai sacīkšu norisi; bet no balss un skatieniem, kas kļuva arvien vēsāki un vēsāki, Anna manīja, ka viņš nav piedevis tai šo uzvaru, ka spītība, pret kuru viņa cīnījās, atkal pārņēmusi Vronski. Viņš bija kļuvis pret Annu vēsāks nekā iepriekš, it kā nožēlotu, ka pakļāvies viņai. Un Anna, atcerēdamās vārdus, kas viņai bija devuši viņas uzvaru, proti: «Es esmu tuvu šausmīgai nelaimei uri bīstos pati no sevis,» — saprata, ka šis ierocis bīstams un to nevarēs lietot otru reizi. Bet viņa juta, ka līdzās mīlestībai, kas viņus saistīja, viņu starpā nostājies kāds ļauns cīņas gars, kuru viņa nav spējīga izdzīt ne no viņa, ne — vēl jo vairāk — no savas sirds.

XIII

Nav tādu apstākļu, pie kuriem cilvēks nevarētu pierast, it īpaši, ja viņš redz, ka tam apkārt visi dzīvo tā- ^ pat. Priekš trim mēnešiem Levins vēl nebūtu ticējis, ka varēs mierīgi iemigt tādos apstākļos, kādos tas šodien atradās; viņš nebūtu ticējis, ka, dzīvodams bezmērķīgu, bezjēdzīgu dzīvi, turklāt pāri saviem līdzekļiem — pēc žūpošanas (citādi viņš nespēja nosaukt to, kas bija noticis klubā), pēc nelādzīgām draudzības attieksmēm pret cilvēku, kurā kādreiz bijusi iemīlējusies viņa sieva, un vēl jo vairāk pēc nelādzīga brauciena pie sievietes, kuru nevarēja nosaukt citādi kā par pazudušu, un pēc savas

aizraušanās ar šo sievieti, un pēc sievas sarūgtinājuma —, ka šādos apstākļos viņš varētu mierīgi aizmigt. Taču noguruma, bezmiega nakts un izdzertā vīna iespaidā viņš iemiga cieši un dziļi.

Pulksten piecos viņu uzmodināja durvju čīkstoņa. Viņš uztrūkās un paskatījās apkārt. Kitijas nebija viņam blakirs gultā. Bet aiz starpsieniņas spīdēja kustīga gaisma un viņš sadzirdēja Kitijas soļus.

— Kas?... Kas ir? — viņš, iztrūcies no miega, jautāja. — Kitij! Kas ir?

— Nekas, — viņa atbildēja, ienākdama ar sveci rokā atpakaļ guļamistabā. — Es nejūtos visai labi, — viņa sacīja ar sevišķi mīļu un zīmīgu smaidu.

— Ko? Vai sākas? Sākas? — viņš izbijies iesaucās. — Tad jāsūta pakaļ. — Un viņš steidzīgi sāka ģērbties.

— Nē, nē, — Kitija smaidot teica un apturēja viņu ar roku. — Laikam jau nekas. Man tikai bija drusciņ nelabi. Bet tagad jau ir pāri.

Un, piegājusi pie gultas, viņa nodzēsa sveci, nogulās un apklusa. Un, kaut gan Levinam likās aizdomīga viņas klusēšana, kad viņa it kā aizturēja elpu, un jo sevišķi Kitijas savādā maiguma un satraukuma izteiksme, ar kādu viņa, ienākusi guļamistabā, tam pateica: «Nekas,» — viņam tomēr tik ļoti mācās virsū miegs, ka viņš tūdaļ atkal aizmiga. Tikai vēlāk viņš atcerējās viņas aizturēto elpu un saprata visu, kas nolika Kitijas labajā, jaukajā sirdi tai brīdī, kad viņa, gulēdama tam blakus un nekustēdamās, gaidīja norisināmies lielāko notikumu sievietes dzīvē. Pulksten septiņos Levinu pamodināja Kitijas rokas pieskāriens plecam un klusi čuksti. Viņai it kā bija žēl Levinu modināt, un tomēr Kitija vēlējās runāt ar viņu.

— Kostja, nebīsties! Nekas. Bet liekas... Vajadzēs aizsūtīt pēc Ļizavetas Petrovnas.

Svece atkal bija aizdegta. Kitija sēdēja uz gultas malas un turēja rokās adījumu, ar ko tā pēdējās dienās nodarbojās.

— Lūdzu, nebīsties, nekas. Man nepavisam nav bail, — viņa sacīja, ieraudzījusi Levina sejā izbailes, un piespieda viņa roku sev pie krūts, tad pie lūpām.

Viņš ātri uzlēca kājās, nejuzdams sevi un nenovērs-

21»

323

dams no viņas acis, uzģērba rītasvārku un apstājās, arvien vēl viņā lūkodamies. Vajadzēja iet, taču viņš nespēja novērst no viņas skatienu. Cik ļoti viņš mīlēja viņas seju, pazina tās izteiksmi, viņas skatienu, taču nekad viņš nebija redzējis Kitiju tādu. Un cik riebīgs un šausmīgs viņš izlikās pats sev, kad atcerējās Kitijas vakarējo sarūgtinājumu un salīdzināja sevi ar viņu, kāda tā bija pašlaik! Viņas sārtuma klātā seja no nakts-cepures izspraukušos zīdaino matu ietvarā staroja priekā un apņēmībā.

Lai cik maz Kitijas raksturā bija nedabiskuma un konvencionālisma, Levinu tomēr pārsteidza tas, kas viņam atklājās tagad, kad pēkšņi visas čaulas bija nost un viņas dvēseles dziļākais kodols mirdzēja tai acīs. Un šai vienkāršībā un atscgtībā viņa — tā pati, kuru Levins mīlēja, kļuva tam vēl redzamāka. Viņa smaidot Levinu uzlūkoja; bet pēkšņi viņai ietrīcējās uzacis, viņa pacēla galvu, aši piegaja tam klāt, satvēra viņa roku un visa tam piekļāvās, apdvesdama Levinu ar savu karsto elpu. Viņa cieta un it kā sūdzējās viņam par savām ciešanām. Un Levinam pirmajā mirklī pēc paraduma šķita, ka viņš ir vainīgs. Taču Kitijas skatienā staroja maigums, kas liecināja, ka viņa ne tikai nepārmet Levinam, bet mīl viņu par šīm ciešanām. «Ja tas neesmu es, kurš tad te ir vainīgs?» viņš neviļus nodomāja, meklēdams vainīgo, kas tai sagādājis šīs ciešanas, un gribēdams to sodīt; bet vainīgā nebija. Viņa cieta, sūdzējās un gavilēja par šīm ciešanām, priecājās par tām un mīlēja tās. Viņš redzēja, ka tās dvēselē norisinās kaut kas daiļš, bet kas — to viņš nespēja izprast. Tas stāvēja pāri viņa saprātam.

— Es aizsūtīju pēc matnan. Bet tu brauc ātrāk pēc Ļizavetas Petrovnas... Kostjal... Nekas, ir jau labāk.

Viņa atgāja nost un pazvanīja.

— Nu tā, tagad tu ej, Paša nāk. Man ir labi.

Un Levins ar izbrīnu redzēja, ka viņa atkal paņem adīkli, ko bija atnesusi uz guļamistabu naktī, un atkal sāk adīt.

Iziedams pa vienām durvīm, Levins dzirdēja, ka pa otrām ienāca apteksne. Viņš apstājās pie durvīm un noklausījās, kā Kitija teica apteksnei sīkus norādījumus un pali lai palīdzēja pārbīdīt gultu.

Viņš apģērbās un, kamēr kučieris jūdza zirgus, jo ormaņu tik agri no rīta vēl nebija, atkal ieskrēja guļamistabā un nevis uz pirkstgaliem, bet — kā tam likās — ar spārniem. Guļamistabā divas apteksnes norūpējušās kaut ko pārvietoja. Kitija staigādama adīja, ātri mezdama cilpas, un rīkoja.

— Es tūlīt braucu pie ārsta. Pēc Ļizavetas Petrovnas jau aizbrauca, bet arī es vēl iegriezīšos. Vai kaut kas nav vajadzīgs? Jā, pie Dollijas?

Kitija paskatījās viņā, jādomā, nedzirdēdama, ko tas saka.

— Jā, jā. Ej, ej! — viņa aši uzsauca, saraukdama pieri un pamādama viņam ar roku.

Viņš jau bija iegājis viesistabā, kad pēkšņi no guļamistabas atskanēja žēls vaids, kas tūdaļ apklusa. Viņš apstājās un ilgi nevarēja saprast.

«Jā, tā ir viņa,» viņš sev sacīja un, satvēris galvu, skrēja lejā.

— Kungs, apžēlojies! Piedod, palīdzi! — viņš atkārtoja vārdus, kas nejauši bija pagadījušies uz lūpām. Un viņš, neticīgs cilvēks, atkārtoja šos vārdus ne tikai ar lūpām. Tagad, šai mirklī, viņš zināja, ka ne tikai visas viņa šaubas, bet arī nespēja ticēt ar prātu — šo nespēju viņš apzinājās — viņu nemaz netraucēja uzrunāt dievu. Tagad tas viss kā pīšļi pazuda no viņa dvēseles. Pie kā gan cita lai viņš griežas, ja ne pie tā, kura rokās viņš sajuta sevi, savu dvēseli un savu mīlestību?

Zirgi vēl nebija iejūgti, bet, juzdams sevī dīvaini sasprindzināmies visus fiziskos spēkus un tieksmi paveikt nodomāto, nezaudējot nevienu mirkli, viņš, negaidīdams, kamēr iejūdz zirgus, devās prom kājām, pateicis Kuzmam, lai tas viņu panāk.

Uz stūra viņš satika nakts važoni, kas ātri brauca pretim. Mazās kamaniņās samta mētelī, ar lakatu apsējusies, sēdēja Ļizaveta Pctrovna. «Paldies dievam, paldies dievam!» viņš iesaucās gavilējot, pazinis tās gaišo matu iekļauto sīko sejiņu, kurai tagad bija sevišķi nopietna, pat barga izteiksme. Neļaudams važonim apstāties, viņš skrēja atpakaļ kamanām blakus.

_— Paris stundu, jūs sakāt? Ne vairāk? — viņa vaicāja. — Jūs sastapsiet Pjotru Dmitriču, tikai ncsteidzi-niet viņu! Un paņemiet aptiekā opiju!

— Tātad jūs domājat, ka viss var beigties labi? Dievs, esi žēlīgs un palīdzi! — Levins iesaucās, ieraudzījis izbraucam pa vārtiem savu zirgu. Iemeties kamanas blakus Kuzmam, viņš lika braukt pēc ārsta.

XIV

Ārsts vēl nebija piecēlies, un sulainis teica, ka vēlu esot gājis gulēt un pavēlējis nemodināt, bet drīz jau celšoties. Sulainis tīrīja lampu cilindrus un likās ļoti aizņemts ar šo nodarbību. Sulaiņa uzmanība pret lampu cilindriem un vienaldzība pret to, kas notiek Levina mājas, sākumā pārsteidza, bet apdomājies Levins tūdaļ saprata, ka neviens taču nezina un nevienam arī nav jāzina viņa jutās un ka tāpēc ir jārīkojas jo mierīgāk, noteiktāk un apdomīgāk, lai sagrautu šo vienaldzības sienu un sasniegtu savu mērķi. «Nesteigties un neko nepalaist garam,» Levins sev sacija, juzdams arvien lielāku un lielāku fiziskā spēka kāpinājumu un modrību pret visu, kas bija jāpaveic.

Uzzinājis, ka ārsts vēl nav piecēlies, Levins no visiem plāniem, kas tam iešāvās prātā, izvēlējās šādu: Kuzmam jābrauc ar zirnīti pie cita ārsta, bet Levinam pašam jādodas uz aptieku pēc opija, un, ja ārsts vēl nebūs piecēlies arī tad, kad viņš atgriezīsies no aptiekas, tad sulainis vai nu jāpiekukuļo, vai arī, ja tas neļautos, ārsts jāuzmodina ar varu un katrā ziņā.

Ar tādu pašu vienaldzību, ar kādu sulainis tīrīja cilindrus, aptiekā kalsens provizors tina papīrīšos pulverus kādam kučierim, kas turpat gaidīja. Provizors atteicās izsniegt opiju. Pūlēdamies nesteigties un neiekaist, nosaucis ārsta un vecmātes vārdus un paskaidrojis, kādam nolūkam opijs vajadzīgs, Levins centās provizoru pārliecināt. Provizors vāciski jautāja, vai varot izsniegt, un, saņēmis pāri starpsienai piekrišanu, sameklēja pudelīti, piltuvi, lēni ielēja no lielās pudeles mazajā, uzlīmēja etiķeti, aizzīmogoja, neievērodams Levina lūgumu to nedarīt, un gribēja vēl arī ietīt. To Levins vairs nespēja izturēt; viņš ar varu izrāva provizoram pudelīti no rokām un izskrēja pa lielajām stikla durvīm. Ārsts vēl nebija piecēlies, un sulainis, kas paš-

!aik izritināja paklāju, atteicās viņu modināt. Levins nesteigdamies izņēma desmitrubļu naudas zīmi un, lēni izrunādams vārdus, bet arī nezaudēdams laiku, sniedza desmitnieku sulainim un paskaidroja, ka Pjotrs Dmitričs (cik gan varens un svarīgs Levinam pašlaik likās agrāk tik nesvarīgais Pjotrs Dmitričs!) solījies būt mājās jebkurā laikā, ka viņš itin nemaz nebūšot dusmīgs, tāpēc lai sulainis modinot viņu tūlīt.

Sulainis bija ar mieru, devās pa kāpnēm augšā un lūdza Levinu ienākt pieņemamā istabā.

Levins dzirdēja, ka ārsts aiz durvīm kāsē, staigā, mazgājas un kaut ko saka. Pagāja minūtes trīs; Levinam likās, ka pagājusi vairāk nekā stunda. Viņš nespēja ilgāk gaidīt.

— Pjotr Dmitrič, Pjotr Dmitrič! — viņš lūgdamies sauca pavērtajās durvīs. — Dieva.dēļ, piedodiet man! Pieņemiet mani neapģērbies! Nu jau ir vairāk nekā divas stundas.

— Tūlīt, tūlīt! — balss atbildēja, un Levins ar izbrīnu saklausīja, ka ārsts to saka ar smaidu.

— Uz vienu minūti...

— Tūlīt.

Pagāja vēl divas minūtes, kamēr ārsts uzāva zābakus, un vēl divas minūtes, kamēr ārsts uzvilka drēbes un sasukāja matus.

— Pjotr Dmitrič! — Levins žēlīgā balsī atsāka, bet tai brīdi ārsts iznāca apģērbies un sasukājies. «Šiem cilvēkiem nav sirds,» Levins nodomāja. «Sukāt matus, kad mēs ejam bojā!»

— Labrīt! — ārsts teica, sniegdams Levinam roku un it kā kaitinādams viņu ar savu mieru. — Nesteidzieties! Kas tad ir?

Pūlēdamies izsacīties cik vien iespējams pamatīgāk, Levins sāka klāstīt daudzus nevajadzīgus sīkumus par sievas stāvokli, nemitīgi pārtraukdams savu stāstu ar lūgumiem, lai ārsts tūlīt brauktu viņam līdzi.

— Jūs nesteidzieties! Jūs taču nezināt. Es varbūt nemaz neesmu vajadzīgs, bet es solījos un varbūt patiešām aizbraukšu. Bet steigas nav. Jus, lūdzu, sēdieties, — vai nevēlaties kafiju?

Levins paskatījās ārstā, it kā jautādams, vai tas

tiešām zobojas par viņu. Bet ārstam ne prātā nenāca zoboties.

— Zinu, zinu, — ārsts smaidīdams sacīja, — es pats esmu ģimenes cilvēks; bet mēs, vīri, šādos brīžos esam visnožēlojamākie cilvēki. Man ir viena paciente, tās vīrs šādos gadījumos vienmēr aizbēg uz zirgu stalli.

— Bet kā jūs domājat, Pjotr Dmitrič? Vai jūs domājat, ka viss var beigties labi?

— Visi apstākļi to liecina.

— Tātad jūs tūdaļ atbrauksiet? — Levins jautāja, nikni paskatīdamies uz sulaini, kas ienesa kafiju.

— Pēc stundiņas.

— Nē taču, dieva dēļ!

— Nu, tad ļaujiet vismaz kafiju padzert!

Ārsts ķērās pie kafijas. Abi brīdi klusēja.

— Turkus tomēr diezgan brangi sit. Vai jūs esat lasījis vakardienas telegrammu? — ārsts vaicāja, gremodams rausi.

— Nē, es vairs nevaru! — Levins iesaucās, uzlēkdams kājās. — Tātad pēc stundas ceturkšņa jūs būsiet klāt?

— Pēc pusstundas.

— Goda vārds?

Kad Levins atgriezās mājās, piebrauca arī kņaziene, un abi reizē viņi piegāja pie guļamistabas durvīm. Kņazienei acīs bija asaras, un rokas tai drebēja. Ieraudzījusi Levinu, viņa lo apskāva un sāka raudāt.

— Nu, mīlulīt, Ļizaveta Petrovna, kā ir? — viņa vaicāja, satvērusi pie rokas Ļizavetu Petrovnu, kas nāca tiem pretim ar starojošu un norūpējušos seju.

— Viss iet labi, — tā sacīja, — pierunājiet viņu atgulties! Būs vieglāk.

Kopš tā briža, kad Levins pamodās un saprata, kas te notiek, viņš bija gatavs neprātojot, neko neparedzot, noslēdzot visas domas un jūtas, neuztraucot sievu, bet gan gluži otrādi — mierinot un atbalstot viņas drosmi, ar stingru prātu paciest visu, kas tam gaidāms. Neļaudams sev pat domāt par to, kas notiks, ar ko tas beigsies, un, spriežot pēc dzirdētām atbildēm, cik ilgi tas parasti velkas, Levins savā iztēlē bija sagatavojies ciest un stingri valdīt savu sirdi stundas piecas, un tas viņam likās iespējams. Bet, atgriezies no ārsta un atkal ierau-

dzijis viņas ciešanas, Levins arvien biežāk un biežāk sāka atkārtot: «Kungs, piedod, palīdzi!» — nopūsties un vērst skatienu augšup; un sajuta bailes, ka to neizturēs, sāks raudāt vai arī aizbēgs. Tik grūti viņam bija. Bet pagājusi vēl tikai viena stunda.

Un pēc šās stundas pagāja vēl stunda, divas, trīs, visas piecas stundas, kuras tas sev bija nospraudis ka vistālāko pacietības mēru, bet stāvoklis vēl arvien bija tāds pats; un viņš arvien vēl cieta, jo neko citu nespeja darīt kā vienīgi ciest, ik mirkli domājot, ka ir jau sasniedzis ciešanu pēdējo robežu un ka sirds tam nupat plīsīs aiz līdzjūtības sāpēm.

Taču pagāja vēl minūtes, stundas un vēl stundas, un viņa ciešanas un šausmas auga un pieņēmās vēl jo vairāk.

Visi parastie dzīves nosacījumi, bez kuriem nekas nav iedomājams, Levinam vairs neeksistēja. Viņš bija zaudējis laika izjūtu. Brīžam mirkļi — tie mirkļi, kad Kitija aicināja viņu pie sevis un viņš turēja savējā viņas miklo roku, kas ar neparastu spēku brīžam žņaudza, brīžam atstūma, — tam šķita kā stundas, brīžam atkal stundas šķita kā minūtes. Viņš izbrīnījās, kad Ļizaveta Petrovna viņu lūdza iedegt sveci aiz starpsicniņas un viņš uzzināja, ka pulkstenis ir jau pieci. Ja viņam kāds sacītu, ka pašlaik ir tikai desmit no rīta, viņš būtu tikpat maz izbrīnījies. Kur viņš šai laikā atradies, to viņš zināja tikpat maz kā to, kad un kas ir noticis. Viņš redzēja Kitijas iekaisušo seju, kas brīžam pauda neizpratni un ciešanas, bet brīžam smaidīja un viņu mierināja. Viņš redzēja arī kņazieni, piesarkušu un satrauktu, ar izspūrušām sirmo matu pīnēm un asarām, kuras tā visiem spēkiem centās norīt, košļādama lūpas, redzēja gan Dolliju, gan ārstu, kas pīpēja resnus papirosus, gan Ļizavetu Petrovnu ar tās cieto, apņēmīgo un mierinošo seju, gan veco kņazu, kas pastaigājās pa zāli ar sarauktu pieri. Bet viņš nezināja, kā viņi te ienāca un aizgāja, kur tie atradās. Kņaziene lāgiem bija ar ārstu guļamistabā, tad atkal kabinetā, kur pēkšņi parādījās klāts galds; taču tā nebija viņa, bet gan Dollija. Vēlāk Levins atcerējās, ka viņu nezin uz kurieni sūtīja. Reiz viņu sūtīja pārvietot galdu un dīvānu. Viņš ar lielu centību to paveica, domādams, ka tas vajadzīgs Kitijai,

un tikai vēlāk uzzināja, ka kārtojis sev guļvietu naktij. Vēlāk viņu sūtīja kabinetā pie ārsta tam kaut ko pajautāt. Ārsts atbildēja un turpat sāka runāt par nekārtībām domē. Vēlāk Levinu sūtīja guļamistabā pie kņazienes — atnest svētbildi zeltītajā sudraba ietvarā, un viņš kopā ar veco kņazienes apteksni kāpa, lai noņemtu svētbildi no skapīša, un sasita kiola eļļas lampiņu, bet kņazienes apteksne centās viņu mierināt gan par’sievu, gan par sasisto lampiņu, un viņš aiznesa svētbildi un novietoja to Kitijai galvgalī, centīgi aizbāzdams aiz spilveniem. Bet, kur, kad un kāpēc tas viss noticis, to viņš nezināja. Viņš nesaprata arī, kāpēc kņaziene saņem viņa roku, žēli lūkojas viņam acīs un lūdz nomierināties un kāpēc Doilija mēģina pierunāt viņu ieēst un vada ārā no istabas, un kāpēc pat ārsts nopietni un ar līdzjūtību viņu uzlūko, piedāvādams kaut kādus pilienus.

Levins zināja un juta vienīgi to, ka notiekošais ir līdzīgs tam, kas norisinājās priekš gada guberņas pilsētas viesnīcā pie brāļa Nikolaja nāves gultas. Taču tur bija bēdas — bet te ir priekš. Tomēr šis prieks, tāpat kā tās bēdas, vienlīdz atradās ārpus parastā dzīves loka, šai parastajā dzīvē tie bija it kā logi, caur kuriem parādījās kaut kas augstāks. Un notiekošais nāca vienlīdz smagi, ar mokām, un, skatot šo augstāko, dvēsele vienlīdz neizprotami cēlās tādos augstumos, kādus tā nekad agrāk nebija spējusi pat izprast, augstumos, kur prāts vairs nelika tai līdzi.

«Kungs, piedod un palīdzi,» viņš klusībā nemitīgi atkārtoja, kaut gan tik ilgi un, šķiet, pilnīgi bija atsvešinājies no ticības un juta, ka viņš vēršas pie dieva tikpat vienkārši un uzticīgi, kā to darījis bērnībā un agrā jaunībā.

Visā šai laikā Levinā mājoja divas dažādas noskaņas. Viena — bez Kitijas klātbūtnes, kopā ar ārstu, kas pīpēja vienu resno papirosu pēc otra, apdzēsdams tos uz pilnā pelnu trauka malas, kopā ar Dolliju un kņazu, kur ritēja sarunas par pusdienām, par politiku, par Mar-jas Petrovnas slimību un kur Levins pēkšņi uz brīdi pilnīgi aizmirsa notiekošo un jutās it kā pamodies; un bija otra noskaņa — Kitijas klātbūtnē, pie viņas pagalvja, kur sirds vai plīsa, bet nespēja pārplīst no līdzjūtības sāpēm un viņš nemitīgi lūdza dievu. Un katru

reizi, kad no aizmirstības mirkļa viņu izrāva kliedziens, kas skanēja no guļamistabas, viņš atkal nokļuva tajos pašos dīvainajos maldos, kādi bija pārņēmuši viņu pirmajā mirklī: izdzirdis kliedzienu, viņš ikreiz trūkās augšā un skrēja taisnoties, ceļā atcerēdamies, ka nav vainīgs, un viņam gribējās pasargāt, palīdzēt. Bet, lūkodamies Kitijā, viņš atkal redzēja, ka palīdzēt nav iespējams, viņu pārņēma šausmas, un viņš atkal atkārtoja: «Kungs, piedod un palīdzi!» Un, jo ilgāks laiks pagāja, jo spēcīgāki kļuva abi noskaņojumi: jo mierīgāks, sievu pilnīgi aizmirsdams, viņš kļuva, aizejot projām no Kitijas, un jo mocosākas kļuva tiklab viņas ciešanas, kā arī nespēcība šo ciešanu priekšā. Viņš lēca augšā, vēlēdamies bēgt kaut kur projām, bet skrēja pie viņas.

Dažbrīd, kad viņa atkal un atkal sauca Levinu pie sevis, viņš sāka to vainot. Bet, ieraudzījis viņas padevīgo, smaidošo seju un izdzirdis vārdus: «Esmu tevi nomocījusi,» — viņš vainoja dievu, bet, atcerēdamies dievu, tūdaļ lūdza to piedot un žēlot.

XV

Viņš nezināja, vai ir vēls vai agrs. Sveces visas jau beidza degt. Dol 1 ija tikko bija ienākusi kabinetā un skubināja ārstu atgulties. Levins sēdēja, klausījās ārsta stāstus par šarlatānu hipnotizētāju un lūkojās uz ārsta papirosa pelniem. Bija atelpas brīdis, un Levins aizmirsās. Viņš bija pilnīgi aizmirsis, kas pašlaik notika. Viņš klausījās ārsta stāstā un pat saprata to. Pēkšņi atskanēja kliedziens, kas ne ar Ko nebija salīdzināms. Kliedziens bija tik baigs, ka Levins pat neuzlēca kājās, bet, elpu aizturējis, ar jautājošu izbaiļu skatienu lūkojās ārstā. Ārsts nolieca galvu sānis, ieklausījās un atzinīgi pasmai dija. Viss bija tik neparasti, ka nekas vairs nespēja Levinu pārsteigt. «Laikam jau ta ir vajadzīgs,» viņš nodomāja un joprojām sēdēja. Kas gan tur kliedza? Viņš pietrūkās kājās, uz pirkstgaliem iesteidzās guļamistabā, pagāja garām Ļizavctai Petrovnai, kņazienei un nostājās savā vietā gultas galvgalī. Kliedziens bija apklusis, taču kaut kas te bija mainījies. Kas īsti —

to viņš neredzēja uri nesaprata, un arī nevēlējās redzēt un saprast. Tomēr viņš to nomanīja no Ļizavetas Pet-rovnas sejas: Ļizavetas Petrovnas seja bija skarba un bāla, un arvien vēl tikpat apņēmīga, kaut gan žokļi tai mazliet trīcēja un acis bija cieši pievērstas Kitijai. Kitijas iekaisusī un nomocītā seja ar sviedrainajam vaigam pielipušo matu cirtu vērsās pret Levinu un meklēja tā skatienu. Paceltās rokas lūdzās viņa roku. Satvērusi ar nosvīdušajām plaukstām viņa rokas, Kitija spieda tās sev pie sejas.

— Neaizej, neaizej! Es nebīstos, es nebīstos! — viņa ātri runāja. — Māmiņ, noņemiet auskarus! Tie mani traucē. Tu nebīsties? Drīz, drīz, Ļizaveta Petrovna ...

Viņa runāja aši, aši un gribēja pasmaidīt. Bet pēkšņi viņas seja sāpēs savaibstījās, viņa atgrūda Levinu nost no sevis.

— Nē, tas ir šausmīgi! Es nomiršu, nomiršu! Ej projām, projām! — viņa iesaucās, un atkal atskanēja pirmītējais ne ar ko nesalīdzināmais kliedziens.

Levins satvēra galvu un izskrēja no istabas.

— Nekas, nekas, viss ir labi! — Dollija tam nosauca pakaļ.

Bet, lai viņi sacītu ko sacīdami, Levins zināja, ka tagad viss pagalam. Atspiedies ar galvu pie stenderes, viņš stāvēja blakus istabā, un ausis plēsa nedzirdēta spiegšana un brēkšana, un viņš zināja, ka tur brēc tas, kas agrāk bija Kitija. Viņš sen vairs nevēlējās bērna. Tagad viņš ienīda šo bērnu. Viņš pat nevēlējās tagad, lai viņa dzīvotu, viņš tikai vēlējās, lai beigtos šīs šausmīgās ciešanas.

— Ārst! Kā tad tā? Kā tad tā? Mans dievs! — viņš sauca, satverdams ienākušo ārstu pie rokas.

— Nu jau beigas, — ārsts teica. Un, to sakot, ārsta seja bija tik nopietna, ka Levins ar vārdu beigas saprata, ka viņa mirst.

Kā bez maņas viņš ieskrēja guļamistabā. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Ļizavetas Petrovnas seja. Tā bija vēl bargāka un cietāka. Kitijas sejas nebija. Tajā vietā, kur tai vajadzēja atrasties, bija redzams kaut kas briesmīgs gan pēc sasprindzinājuma, gan pēc skaņām, kas no turienes nāca. Levins piekļāvās ar galvu pie gultas malas, juzdams, ka sirds tam vai pārsprāgst. Šaus-

mīgais kliedziens nemitējās, tas kļuva vēl šausmīgāks un, it kā aizsniedzis pēdējo šausmu robežu, pēkšņi apklusa. Levins neticēja savai dzirdei, taču nebija šaubu: kliedziens apklusis, un dzirdama tikai klusa kņada, čaukstoņa un ātras elsas, — tad atskanēja Kitijas dzīvā un maigā, laimīgā balss, kas aizraudamās klusi izteica: «Beidzot!»

Viņš pacēla galvu. Nespēkā nolaidusi rokas uz segas, neparasti daiļa un klusa viņa bez vārda lūkojās tam acīs un vēlējās, bet nespēja pasmaidīt.

Un pēkšņi Levins juta, ka no tās noslēpumainās un šausmīgās viņsaules, kurā viņš bija pavadījis šīs divdesmit divas stundas, vienā mirklī viņš pārnests agrākajā — parastajā pasaulē, kas tagad staroja tādā jaunā laimes spožumā, ka viņš nespēja to pārciest. Savilktās stīgas pārtrūka. Elsas un prieka asaras, kuras viņš nekādi nebija gaidījis, pārņēma viņu ar tādu spēku, plosīdamas visu viņa augumu, ka viņš ilgi nespēja parunāt.

Nokritis ceļos pie gultas, viņš pacēla sievas roku pie lūpām un skūpstīja to, un šī roka ar vārgu pirkstu kustību atbildēja viņa skūpstiem. Bet gultas kājgalī tai laikā Ļizavetas Petrovnas veiklajās rokās kā guntiņa virs gaismekļa plīvoja jaunas cilvēkbūtnes dzīvība, kuras agrāk nekad nebija bijis un kura tāpat, ar tādām pašām tiesībām, ar tādu pašu nozīmību dzīvos un vairos sev līdzīgus.

— Dzīvs! Dzīvs! Un vēl puisēns! Neraizējieties! — Levins sadzirdēja runājam Ļizavetu Petrovnu, kad tā paplikšķināja ar drebošo roku bērnam pa muguriņu.

— Māmiņ, vai tiesa? — vaicāja Kitijas balss.

Viņai atbildēja tikai kņazienes raudu elsas.

Un klusumā kā neapšaubāma atbilde uz mātes jautājumu atskanēja gluži citāda balss nekā visas tās, kas apvaldīti sarunājās šai istabā. Tas bija drošs un nekautrīgs nezin no kurienes nākušas jaunas cilvēciskas būtnes kliedziens, kura negribēja rēķināties ne ar ko.

Ja priekš brīža Levinam būtu pateikts, ka Kitija ir mirusi, ka arī viņš miris kopā ar viņu un ka viņiem ir bērni eņģeļi, un ka dievs stāv tepat viņa priekšā, viņš ne par ko nebūtu brīnījies; bet tagad, atgriezies īstenības pasaulē, viņš piepūlēja visu sava prāta spēku, lai apjēgtu, ka viņa ir dzīva, vesela un ka būtne, kas tik

traki spiedz, ir viņa dēls. Kitija bija dzīva, ciešanas beigušās. Un viņš bija neizsakāmi laimīgs. To viņš saprata un ar to bija pilnam laimīgs. Bet bērns? No kurienes, kādēļ, kas viņš?... Levins nekādi nespēja to izprast, nespēja pierast pie šās domas. Tas viņam likās kaut kas lieks, pārmērīgs, pie kā viņš ilgi nevarēja pierast.

XVI

Desmitajā rīta stundā vecais kņazs, Sergejs Ivano-vičs un Stepans Arkadjičs sēdēja pie Levina un, parunājušies par nedēļnieci, runāja arī par citām lietām. Levins klausījās viņos un, dzirdēdams šīs sarunas, neviļus atcerējās pagātni — to, kas bija noticis līdz šim rītam, atcerējās arī sevi, kāds bijis vakar līdz tam. It kā simt gadu būtu pagājis kopš tā laika. Viņš jutās atrodamies kādā neaizsniedzamā virsotnē, no kuras centās nolaisties lejā, lai neaizvainotu tos, ar kuriem sarunājās. Viņš runāja un nemitējās domāt par sievu, par viņas tagadējo stāvokli un par dēlu, cenzdamies pieradināt sevi pie domām par viņa esamību. Visa sieviešu pasaule, kas jau tad viņa acīs ieguva jaunu — viņam nezināmu nozīmību, kad viņš apprecējās, tagad viņa izpratnē pacēlās tādos augstumos, ka viņš pat ar iztēli to nespēja aptvert. Viņš klausījās sarunu par vakardienas pusdienām klubā un domāja: «Kas ar Kitiju tagad notiek? Vai viņa iemigusi? Kā viņai klājas? Ko viņa domā? Vai dēls Dmitrijs atkal brēc?» Un sarunas vidū, teikuma vidū viņš uztrūkās kājās un devās ārā no istabas.

— Atsūti, lai man pasaka, vai es varu pie viņas ieiet! — teica kņazs.

— Labi, tūlīt, — Levins atbildēja un neapstādamies devās pie viņas.

Viņa negulēja, bet klusi sarunājās ar māti, gudrodama par gaidāmajām kristībām.

Apkopta, sasukāta, greznā, ar kaut ko gaiši zilu izrotātā aubē, izlikusi rokas virs segas, viņa gulēja uz muguras un, saņēmusi Levinu ar skatienu, ar skatienu vilka viņu pie sevis. Viņas skatiens, būdams jau tā gaišs, viņam tuvojoties, kļuva vēl gaišaks. Sejā tai plaiksnījās tā pati pārejas iezīme no tveramā uz nelve-

rāmo, kāda ir mirēju sejām; taču tur mēdz būt atvadīšanās, bet te bija sastapšanās. Un Levina sirdi atkal sagrāba satraukums, kādu tas bija izjutis dzemdību mirklī. Viņa saņēma tā roku un vaicāja, vai viņš esot gulējis. Viņš nespēja parunāt un novērsās, pārliecinādamies par savu vājumu.

— Es gan iesnaudos, Kostja! — viņa tam sacīja. — Un man tagad ir tik labi.

Viņa lūkojās Lcvinā, bet pēkšņi sejas izteiksme tai pārvērtās.

— Dodiet viņu man! — viņa iesaucās, izdzirdusi bērna pīkstienu. — Dodiet, Ļizaveta Petrovna, lai arī viņš paskatās!

— Nu jā, lai tētis paskatās, — Ļizaveta Pelrovna sacīja, paceldama un nesdama klāt kaut ko sarkanu, dīvainu un kustīgu. — Pagaidiet, mēs vispirms sakārtosimies. — Ļizaveta Petrovna nolika šo kustīgo un sarkano «kaut ko» uz gultas, sāka bērnu attīt un ietīt, ar vienu pirkstu to pacilādama un apgrozīdama un ar kaut ko apkaisīdama.

Lūkodamies uz šo sīko un nožēlojamo radibiņu, Levins velti pūlējās rast savā dvēselē jel kādas tēva jūtas pret viņu. Viņš juta pret to tikai pretīgumu. Bet, kad viņu attina gluži kailu un pazibēja tieviņas, tieviņas roķelcs, safrānkrāsas kājeles — arī ar pirkstiņiem un pat ar lielo pirkstu, kas atšķīrās no pārējiem, un kad viņš redzēja, kā Ļizaveta Petrovna saliec šīs spurājošās roķe-les gluži kā lādas mīkstas atsperītes, iespīlēdama linu audeklā, Levinu pārņēma tik spējš žēlums pret šo radījumu un tādas bailes, vai tinēja nenodarīs bērnam pāri, ka viņš satvēra to pie rokas.

Ļizaveta Petrovna iesmējās.

— Nebīstieties, nebīstieties!

Kad bērns bija apkopts un pārvērsts par cietu lellīti, Ļizaveta Petrovna pašūpoja viņu, it kā lepodamās ar savu darbu, un atvirzījās, lai Levins redzētu dēlu visā tā skaistumā.

Kitija, acu nenovērsdama, lūkojās iešķībi turpat.

— Dodiet, dodiet! — viņa sacīja un jau gandrīz pacēlās sēdus.

— Katrina Aleksandrovna, nevar taču tā kustēties!

Pagaidiet, es pasniegšu. Bet vispirms mēs tētiņam parādīsim, cik mēs esam braši!

Un Ļizaveta Petrovna pacēla Levinam pretī uz vienas rokas (otra tikai ar pirkstiem balstīja nevarīgo pakau-sīti) šo dīvaino, ligano un sarkano būtni, kas slēpa savu galvu aiz autiņu malām. Taču bija arī deguns, šķielējošas acis un lūpas, kas šmaukstināja.

— Skaists bērns! — Ļizaveta Petrovna sacīja.

Levins bēdīgi nopūtās. Sis skaistais bērns viņā modināja tikai pretīguma un žēluma jūtas. Tās nepavisam nebija tās jūtas, kādas viņš bija gaidījis.

Viņš novērsās, kamēr Ļizaveta Petrovna iekārtoja bērnu pie neierastās krūts.

Pēkšņi smiekli lika Levinam pacelt galvu. Tā bija Kitija, kas smējās. Bērns bija sameklējis krūti.

— Nu, diezgan, diezgan! — Ļizaveta Petrovna sacīja, bet Kitija nelaida bērnu vaļā. Tas iemiga viņas rokās.

— Paskaties tagad! — Kitija teica, pagriezdama bērnu uz viņa pusi tā, lai Levins varētu mazo redzēt Vecīgā sejiņa pēkšņi vēl vairāk savaibstījās, un bērns nošķaudījās.

Smaidīdams un tikko valdīdams maiguma asaras, Levins noskūpstīja sievu un izgāja ārā no tumšās istabas.

Tas, ko viņš izjuta pret šo mazo būtni, nepavisam nebija tas, ko viņš gaidījis. Sajās jūtās nebija nekā jauka un priecīga; gluži otrādi, tās bija jaunas moku pilnas bailes. Tā bija apziņa, ka radusies jauna viegli ievainojama viela. Un šī apziņa sākumā bija tik mo-coša, bailes, ka šai nevarīgajai būtnei nenotiek kas Jauns, bija tik lielas, ka to dēj Levins nepamanīja ne dīvainās neizskaidrojamā prieka, ne pat lepnuma jūtas, kādas viņu pārņēma tai brīdī, kad bērns nošķaudījās

XVII

Stepana Arkadjiča naudas lielas atradās sliktā stāvoklī.

Nauda par pārdotā meža divām trešdajām jau bija nodzīvota, un, atskaitot desmit procentus, viņš no tirgoņa bija izņēmis uz priekšu gandrīz visu arī par pē-

dējo trešdaļu. Vairāk naudas tirgonis nedeva, sevišķi vēl tāpēc, ka šoziem Darja Aleksandrovna, pirmoreiz mūžā tieši pieteikdama savas īpašuma tiesības, atteicās parakstīties kontraktā, ka saņēmusi naudu par pārdotā meža pēdējo trešdaļu. Visa alga izgaja majas izdevumiem un sīko nebeidzamo parādu nomaksai. Naudas nebija nemaz.

Tas bija nepatīkami, neērti, un, pēc Stepana Arkad-jiča domām, tas tā nedrīkstēja turpināties. Sās nelaimes cēlonis, pēc viņa domām, bija tas, ka viņam maksāja pārāk mazu algu. Amats, ko viņš ieņēma, acīm redzot, bijis diezgan labs priekš pieciem gadiem, bet ne jau vairs tagad. Petrovs — bankas direktors — saņēma divpadsmit tūkstošus; Svcntickis — kādas sabiedrības loceklis — saņēma septiņpadsmit tūkstošus; Mitins, nodibinājis banku, saņēma piecdesmit tūkstošus. «Acīm redzot, es esmu nogulējis, un mani aizmirsuši,» Stepans Arkadjičs sevī domāja. Un viņš sāka ieklausīties, noskatīties un uz ziemas beigām nolūkoja kādu ļoti labu vietiņu, un sāka par to cīņu, sākumā no Maskavas caur krustmātēm, krusttēviem, draugiem, bet vēlāk, kad lieta bija nobriedusi, — jau pavasarī — pats devās uz Pēterburgu. Tas bija viens no tiem amatiem, kuru tagad — visādos lielumos — ar gada algu no tūkstoša līdz piecdesmit tūkstošiem — bija vairāk nekā kādreiz silto kukuļņemšanas amatu; tas bija locekļa amats apvienotajā dienvidu dzelzceļu un bankas iestāžu savstarpējās kredīta bilances aģentūras komisijā. Sis amats, kā visi lidzīgi amati, prasīja tik lielas zināšanas un tik plašu darbību, kādu grūti apvienot vienā cilvēkā. Bet, iā kā tāda cilvēka, kurā būtu apvienotas šīs īpašības, nebija, tad tomēr bija labāk, ja šo amatu ieņēma godigs un nevis negodīgs cilvēks. Un Stepans Arkadjičs bija ne tikai godīgs cilvēks (bez uzsvara), bet viņš bija godīgs cilvēks (ar uzsvaru) ar to īpašo nozīmi, kāda piemita šim vārdam Maskavā, kad mēdza sacīt — godīgs darbinieks, godīgs rakstnieks, godīgs žurnāls, godīga iestāde, godīgs virziens — un kas nozīmēja ne tikai to, ka cilvēks vai iestāde nav negodīgi, bet arī to, ka tie spējīgi izdevīgā gadījumā paslepen iegriezt pat valdībai. Stepans Arkadjičs Maskavā pazinās tajās aprindās, kur šo vārdu lietoja, un tur viņu uzskatīja par godīgu cilvēku, tāpēc

viņam vairāk nekā citiem bija tiesības pretendēt uz šo amatu.

Sis amats deva no septiņiem līdz desmit tūkstošiem gadā, un Oblonskis to varētu ieņemt, neatstājot savu līdzšinējo amatu kroņa dienestā. Iecelšana šajā amatā bija atkarīga no divām ministrijām, vienas dāmas un diviem ebrejiem; un visus šos ļaudis, kaut arī tie bija jau sagatavoti, Stepanam Arkadjičam vajadzēja Pēterburgā satikt personīgi. Turklāt Stepans Arkadjičs bija solījis māsai Annai izdabūt no Kareņina galīgu atbildi par laulības šķiršanu. Un, izlūdzies no Dollijas piecdesmit rubļu, viņš aizbrauca uz Pēterburgu.

Sēžot Kareņina kabinetā un klausoties tā ziņojuma projektu par krievu finansu sliktā stāvokļa cēloņiem, Stepans Arkadjičs gaidīja mirkli, kad Kareņins beigs, lai sāktu runāt par savu lietu un arī par Annu.

— Jā, tas ir ļoti pareizi, — viņš teica, kad Aleksejs Aleksandrovičs, noņēmis pince-nez, bez kura tas vairs nevarēja lasīt, jautājot nolūkojās savā bijušajā svainī, — detaļās tas ir ļoti pareizi, tomēr mūsu laika princips ir brīvība.

— Jā, bet es izvirzu citu principu, kas sevī ietver arī brīvības principu, — Aleksejs Aleksandrovičs teica, uzsvērdams vārdu «ietver», un atkal uzlika pince-nez, lai no jauna nolasītu klausītājam tieši to rindkopu, kur tas bija sacīts.

Un, pārlapojis skaisti rakstīto manuskriptu ar platajām, baltajām malām, Aleksejs Aleksandrovičs vēlreiz nolasīja pārliecinošo fragmentu.

— Es cīnos pret protekciju sistēmu nevis atsevišķu personu labā, bet gan vispārības labā — vienādi gan zemākām, gan augstākām šķirām, — viņš sacīja, uzlūkodams Oblonski pāri pince-nez. — Bet viņi to nespēj saprast, viņus nodarbina tikai personīgas intereses, un viņi aizraujas ar frāzēm.

Stepans Arkadjičs zināja — ja jau Kareņins sāka runāt par to, ko dara un domā viņi — tie paši, kas negribēja atzīt viņa projektus un Krievijā bija visa ļaunuma sakne, — ka tad jau ir tuvu nobeigumam; tāpēc arī šoreiz viņš labprāt atsacījās no brīvības principa un pilnīgi piekrita runātājam. Aleksejs Aleksandrovičs apklusa, domīgi šķirstīdams savu manuskriptu.

— Jā, pie reizes atcerējos, — Stepans Arkadjičs teica,

— es gribēju tevi palūgt, ja tu gadījumā satiksi Pomor-ski, tad aizliec viņam kādu vārdiņu par mani; saki, ka es ļoti vēlētos ieņemt paredzamo locekļa amatu apvienotajā dienvidu dzelzceļu savstarpējās kredīta bilances aģentūras komisijā.

Slepanam Arkadjičam šā viņa sirdij tik tuvā amata nosaukums jau bija pierasts, un viņš nekļūdīdamies prata to ātri izsacīt.

Aleksejs Aleksandrovičs iztaujāja, kāda esot šās jaunās komisijas darbība, un nogrima domās. Viņš prātoja, vai šās komisijas darbībā nav kas tāds, kas runātu pretim viņa projektiem. Taču šās jaunās iestādes darbība bija tik ļoti sarežģīta un viņa projekti aptvēra tik milzīgu lauku, ka viņš uzreiz nespēja nākt ne pie kāda slēdziena un, pince-nez noņemdams, sacīja:

— Bez šaubām, es to viņam varu pateikt; bet kāpēc tieši tu vēlies ieņemt šo amatu?

— Laba alga, līdz deviņi tūkstoši, bet mani līdzekļi...

— Deviņi tūkstoši, — Aleksejs Aleksandrovičs atkārtoja un sarauca pieri. Lielā alga viņam atgādināja, ka no šā viedokļa Stepana Arkadjiča paredzamā darbība ir pretrunā ar Alekseja Aleksandroviča projektu galveno jēgu, jo tie allaž karoja par taupību.

— Es uzskatu un esmu rakstījis par to ziņojumu, ka mūsu laikos šīs milzīgās algas liecina par mūsu valsts pārvaldes nepareizo ekonomisko assietle^71.

— Ko tad tu vēlies? — Stepans Arkadjičs jautāja.

— Nu, pieņemsim, ka bankas direktors saņem desmit tūkstošus, — tad viņš taču ir tā vērts. Vai arī — ja inženieris saņem divdesmit tūkstošus. Ka vēlies, bet tas ir dzīvs darbs!

— Es domāju, ka alga ir maksa par preci un algai jāpakļaujas piedāvājuma un pieprasījuma likumam. Turpretim, ja algas jēga atkāpjas no šā likuma, piemēram, ja es redzu, ka divi institūtu beiguši inženieri, abi vienlīdz izglītoti un spējīgi, saņem — viens četrdesmit tūkstošus, bet otrs iztiek ar diviem tūkstošiem, vai arī ja par banku direktoriem ieceļ juristus vai huzārus, kuriem

nav nekādu īpašu speciālu zināšanu, un maksā tiem milzīgu algu, tad es secinu, ka šo algu nosaka nevis piedāvājuma un pieprasījuma likums, bet gan draugu vai radu attiecības. Un šai apstāklī slēpjas ļaunprātība, kas ir svarīga pati par sevi un kaitFgi ietekmē valsts dienestu. Es domāju ...

Stepans Arkadjičs pasteidzās svaini pārtraukt.

— Jā, bet tu taču nenoliegsi, ka tiek dibināta jauna, neapšaubāmi derīga iestāde. Kā vēlies, bet tas ir dzīvs darbs! Šādos gadījumos vērtē galvenokārt to, lai darbs tiktu veikts godīgi, — Stepans Arkadjičs ar uzsvaru teica.

Taču Aleksejam Aleksandrovičam nebija zināma nozīme, kādu vārdam godīgi piešķīruši maskavieši.

— Godīgums ir tikai negatīva īpašība, — viņš sacīja.

— Tomēr ar to tu izdarīsi man lielu pakalpojumu, — Stepans Arkadjičs teica, — ja iebildīsi Pomorskim par mani kādu vārdu. Tāpat sarunā, starp citu ...

— Bet tas taču, man liekas, vairāk atkarīgs no Bol-garinova, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja.

— Bolgarinovs no savas puses pilnīgi piekrīt, — Stepans Arkadjičs nosarkdams teica.

Dzirdot pieminam Bolgarinovu, Stepans Arkadjičs nosarka, jo jau tai pašā dienā no rīta viņš bija apmeklējis ebreju Bolgarinovu un ar nepatiku atcerējās Šo apmeklējumu. Stepans Arkadjičs bija cieši pārliecināts, ka uzņēmums, kurā tas vēlējās kalpot, ir jauns, rosīgs un godīgs uzņēmums, taču šorīt, kad Bolgarinovs, redzams, tīši lika viņam divas stundas gaidīt pieņemamā istabā kopā ar citiem lūdzējiem, viņam pēkšņi kļuva neērti.

Viņš jutās neērti vai nu tādēļ, ka viņam, kņazam Ob-lonskim, Rjūrika pēcniekam, bija divas stundas jāgaida žīda pieņemamā istabā, vai arī tāpēc, ka pirmoreiz mūžā viņš nesekoja senču piemēram — kalpot valdībai, bet stājās jaunā darba laukā, taču neērti viņš jutās ļoti. Gaidot tās divas stundas pie Bolgarinova, Stepans Arkadjičs braši pastaigājās pa pieņemamo istabu, braucīja vaigubārdu, uzsāka sarunas ar pārējiem lūdzējiem un gudroja kalambūru, ko pastāstīt, kā viņš gaidījis pieņemšanu pie žīda, un rūpīgi slēpa no citiem un pat no sevis neērtības sajūtu, kas viņu bija pārņēmusi.

Tomēr visu šo laiku viņš jutās neērti un bija īgns, pats nezinādams, kādēļ: vai nu tādēļ, ka nekas labs neiznāca no kalambūra: «Pie žīda durvīm gaidit gauži dabūju reiz,» — vai ari kāda cita iemesla dēļ. Kad beidzot Bolgarinovs viņu ārkārtīgi laipni pieņēma, acīm redzot, gavilēdams par viņa pazemojumu, un gandrīz noraidīja viņa lūgumu, Stepans Arkadjičs pasteidzās visu to pēc iespējas ātrāk aizmirst. Un tikai tagad, to atcerējies, nosarka.

XVIII

— Tad man ir vēl viens jautājums, tu pats zini, kāds. Par Annu, — Stepans Arkadjičs, brīdi klusējis un atvairījis nepatīkamo iespaidu, teica:

Tiklīdz Oblonskis bija izsacījis Annas vārdu, Alekseja Aleksandroviča seja pilnīgi pārvērtās: iepriekšējā možuma vietā tā pauda nogurumu un nāves stingumu.

— Ko īsti jūs no manis vēlaties? — pagriezdamies krēslā un aizcirzdams savu pince-nez, viņš jautāja.

— Lēmumu, kaut kādu lēmumu, Aleksej Aleksandro-vič. Es tagad nerunāju ar tevi (Stepans Arkadjičs gribēja teikt «kā ar aizvainotu vīru», bet sabijās, ka ar šādu uzrunu varētu sabojāt visu lietu, un sacīja) kā ar valstsvīru (tas izskanēja gluži nevietā), bet vienkārši kā ar cilvēku, ar labu cilvēku un kristieti. Tev vajadzētu Annu pažēlot, — viņš sacīja.

— Es nesaprotu — kādā ziņā? — Kareņins klusi jautāja.

— Jā, tev vajadzētu viņu pažēlot. Ja tu viņu būtu redzējis tā, kā es redzēju, — es visu ziemu pavadīju kopa ar viņu, — tu būtu apžēlojies par viņu. Viņas stāvoklis ir šausmīgs, tieši šausmīgs.

— Man likās, — Aleksejs Aleksandrovičs jau smalkākā, gandrīz spiedzošā balsī atbildēja, — ka Anna Arkadjevna ieguvusi visu to, ko pati vēlējās.

— Ak, Aleksej Aleksandrovič, dieva dēļ, nedarīsim nekādas rekriminācijas! Kas bijis — bijis, un tu zini, ko viņa gaida un pēc kā ilgojas: pēc laulības šķiršanas.

— Es biju tai pārliecība, ka Anna Arkadjevna atsakās no laulības šķiršanas tādā gadījumā, ja es prasu

atstāt man dēlu. Es tā arī atbildēju un domāju, ka šī lieta izbeigta. Un es arī uzskatu to par izbeigtu, — Aleksejs Aleksandrovičs iespiedzās.

— Tikai neuztraucies, dieva dēj, — Stepans Arkad-jičs sacīja, pieskardamies svaiņa celim. — Lieta nav izbeigta. Ja tu man atjausi visu atgādināt, tad lieta bija šāda: kad jūs šķiraties, tu biji dižens, cēls, tik augstsirdīgs, cik vien iespējams; tu devi viņai visu — brīvību, piedāvāji pat laulības šķiršanu. Viņa to augstu novērtēja. Nē, tu nedomā. Patiešām augstu novērtēja. Pat tik augstu, ka pirmajos mirkļos, juzdamās vainīga tavā priekšā, viņa neapsvēra un arī nespēja visu apsvērt. Viņa no visa atteicās Bet laiks un īstenība pierādīja, ka viņas stāvoklis ir moku pilns un neiespējams.

— Annas Arkadjcvnas dzīve mani nevar interesēt, — Aleksejs Aleksandrovičs pārtrauca, savilkdams augšup uzacis.

— Atjauj man tam neticēt, — Stepans Arkadjičs laipni iebilda. — Viņas stāvoklis viņai sagāda ciešanas, un no tam nevienam nav nekāda labuma. Tu teiksi, ka viņa to pelnījusi. Viņa to zina, un viņa arī nelūdz tevi; viņa tieši teic, ka nedrīkst neko no tevis lūgt. Bet es, mēs visi — radinieki, visi, kas viņu mīlam, lūdzam, ļoti lūdzam tevi. Kāpēc viņai jācieš šīs mokas? Kam gan no tām kāds labums?

— Atļaujiet, jūs, kā liekas, nostādāt mani apsūdzētā stāvoklī, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja.

— Nē taču, nē taču, nepavisam; jel saproti mani, — Stepans Arkadjičs teica, atkal pieskardamies viņa rokai, it ka būdams pārliecināts, ka šāds pieskāriens mīkstina svaiņa sirdi. — Es saku tikai vienu: viņas stāvoklis ir moku pilns, un tu vari to atvieglot, neko nezaudēdams. Es tev visu tā nokārtošu, ka tu pat nepamanisi. Tu taču solij i.

— Solījums tika dots toreiz. Un es biju pārliecināts, ka jautājums par dēlu šo lietu izšķīris. Turklāt es cerēju, ka Annai Arkadjevnai bus tik daudz augstsirdības ... — Aleksejs Aleksandrovičs nobālis, trīcošām lūpām ar pūlēm izrunāja.

— Viņa arī pilnīgi paļaujas tavai augstsirdībai. Viņa lūdz, Joti lūdz tikai vienu — dot viņai izeju no tā neiespējamā stāvokļa, kādā viņa atrodas. Viņa vairs ne-

prasa atstāt viņai dēlu. Aleksej Aleksandrovič, tu esi labsirdīgs cilvēks. Iejūties kaut uz mirkli viņas stāvoklī! Laulības šķiršana viņas stāvoklī ir dzīvības un nāves jautājums. Ja tu jau iepriekš nebūtu solījis, viņa sa-imcrinātos ar savu stāvokli un dzīvotu uz laukiem. Bet hf taču solīji, tāpēc viņa tev rakstīja un pārbrauca uz dzīvi Maskavā. Un, lūk, Maskavā, kur katra sastapšanās viņai ir kā nazis sirdī, viņa dzīvo nu jau sešus mēnešus, no dienas dienā gaidot tavu lēmumu. Tas taču ir tas pats kā uz nāvi notiesāto mēnešiem ilgi turēt ar cilpu kaklā, solot, ka varbūt būs nāve, bet varbūt nāks apžēlošana. Apžēlojies par viņu, un tālāk es apņemos visu tā nokārtot... Kos scrupules ..

— Par to ... par to es nerunāju, — Aleksejs Aleksan-drovičs ar riebumu viņu pārtrauca. — Bet varbūt esmu solījis to, ko man nebija tiesības solīt.

— Tātad tu atsakies no sava solījuma?

— Es nekad neesmu atteicies pildīt iespējamo, bet es gribu iegūt laiku, lai apsvērtu, ciktāl solītais iespējams.

— Nē, Aleksej Aleksandrovič, — Stepans Arkadjičs, uztrūkdamies kājās, iesaucās, — es nespēju tam ticēt! Viņa ir tik nelaimīga, cik nelaimīga var būt sieviete, un tu nedrīksti atteikt...

— Ciktāl solītais iespējams. Vous professez d'être un libre penseur,[72] [73] Bet es, būdams ticīgs cilvēks, nevaru tik svarīgā lietā rīkoties pretēji kristietības likumam.

— Bet kristiešu sabiedrībās arī pie mums, cik es zinu, laulības šķiršana ir pieļauta, — Stepans Arkadjičs sacīja. — Laulības šķiršanu pieļauj arī mūsu baznīca. Un mēs redzam ...

— Pieļauj, bet ne šādā nozīmē.

— Aleksej Aleksandrovič, es tevi vairs nepazīstu, — Oblonskis, brīdi klusējis, teica. — Vai tas gan nebiji tu (un vai mēs to pienācīgi nenovērtējām?), kas visu piedevi un, tieši kristieša jutu pamudināts, biji gatavs ziedot visu? Tu pats sacīji: «Kad ņem kreklu, ir jāatdod svārki,» — bet tagad ...

— Es lūdzu, — pēkšņi pieceldamies kājās, bāls un

ar drebošu žokli Aleksejs Aleksandrovičs spiedzīgā balsī iesaucās, — lūdzu jūs izbeigt, izbeigt... šo sarunu.

— Ak nē jel! Nu, piedod, piedod man, ja esmu tevi sarūgtinājis, — Stepans Arkadjičs, mulsi smaidot, ierunājās un sniedza roku, — bet es tomēr — kā sūtnis — tikai izpildīju savu uzdevumu.

Aleksejs Aleksandrovičs sniedza arī savu roku, nogrima domās un sacīja:

— Man ir jāapdomā un jāmeklē norādījumi. Parīt es došu jums galīgu atbildi, — kaut ko apsvēris, viņš teica.

XIX

Stepans Arkadjičs jau gribēja doties projām, kad ienāca Kornejs un pieteica:

— Sergejs Aleksejičs!

«Kas tas ir — Sergejs Aleksej ičs?» Stepans Arkadjičs jau gandrīz ievaicājās, bet tūdaļ atcerējās.

— Ak Serjoža! — viņš iesaucās. — «Sergejs Alek-sejičs», — es domāju, departamenta direktors. «Anna taču lūdza mani parunāt ar Serjožu,» — viņš atcerējās.

Un viņš atcerējās biklo un žēlabaino izteiksmi, ar kādu Anna šķiroties tam bija sacījusi: «Bet tu taču viņu satiksi. Uzzini sīkāk, kur viņš mācās, kādi viņa audzinātāji. Un tad, Stiva ... ja vien būtu iespējams! Ir taču iespējams?» Stepans Arkadjičs saprata, ko nozīmēja šie vārdi: «Ja vien būtu iespējams,» — ja būtu iespējams panākt laulības šķiršanu tādā veidā, lai viņai tiktu atdots dēls... Tagad Stepans Arkadjičs redzēja, ka par to nav pat ko domāt, tomēr viņš bija priecīgs satikt krustdēlu.

Aleksejs Aleksandrovičs atgādināja svainim, ka ar dēlu nekad neviens par māti nerunā un ka viņš lūdzot Slepanu Arkadjiču ne vārda tam par māti neminēt.

— Viņš bija ļoti slims pēc tās pēdējās tikšanās, kuru mēs nebijām pa-re-dzē-juši, — Aleksejs Aleksandrovičs sacīja. — Mēs baidījāmies pat par viņa dzīvību. Bet saprātīga ārstēšana un jūras peldes vasarā viņa veselību uzlaboja, un tagad es, pēc ārsta padoma, nodevu viņu skolā. Un patiešām — biedru iespaids viņu ietekmējis labvēlīgi, viņš ir pilnīgi vesels un mācās labi.

— Vai tu re, kāds brašs puisis izaudzis! Ne jau vairs Serjoža, bet īsts Sergejs Aleksejičs! — Stepans Arkad-jičs smaidot sacīja, uzlūkodams ņipri un vaļīgi ienākušo skaisto, plecīgo zēnu zilos svārciņos un garās biksēs. Zēnam bija jautrs un veselīgs izskats. Viņš sveicinot palocījās krusttēvam gluži kā svešam, bet, pazinis viņu, nosarka un, it kā par kaut ko apvainojies un sadusmojies, steidzīgi novērsās. Zēns piegāja pie tēva un sniedza tam zīmīti par skolā saņemtajām atzīmēm mācībās.

— Nu, tas ir krietni, — teica tēvs, — vari iet.

— Viņš ir kļuvis kalsnāks, izstiepies un nav vairs bērns, bet puika; tas man patīk, — Stepans Arkadjičs teica. — Vai tu mani atceries?

Zēns aši atskatījās uz tēvu.

— Atceros, mori oncle', — viņš atbildēja, paskatījies krusttēvā, un atkal novērsa skatienu lejup.

Krusttēvs aicināja zēnu tuvāk un saņēma viņu pie * rokas.

— Nu, kā tad klājas? — viņš vaicāja, vēlēdamies uzsākt sarunu, bet nezinādams, ko sacīt.

Zēns sarka un neatbildēja, uzmanīgi vilkdams savu roku no krusttēva plaukstas. Tiklīdz Stepans Arkadjičs bija palaidis viņa roku vaļā, zēns'tūdaļ kā brīvē palaists putns, jautājot paskatījies tēvā, ātriem soļiem izgāja no istabas.

Bija pagājis gads kopš tā laika, kad Serjoža pēdējo reizi redzēja savu māti. Kopš tās reizes viņš nekad ne vārda nebija dzirdējis par viņu. Un tai pašā gadā viņš bija ievietots skolā un iepazinis un arī iemīlējis biedrus. Tagad viņu vairs nenodarbināja tās ilgas un atmiņas par māti, kuru dēļ pēc tikšanās ar viņu bija saslimis. Viņš centīgi atgaiņāja šīs ilgas, ja kādreiz tās uznāca, uzskatīdams tās par piedienīgām tikai meitenēm, nevis zēnam un biedram, un kaunēdamies no tām. Viņš zināja, ka tēva un mātes starpā bijusi ķilda, kas tos izšķīrusi, zināja, ka viņam lemts palikt pie tēva, un pūlējās pierast pie šās domas.

Viņam bija nepatīkami ieraudzīt mātei līdzīgo krusttēvu, jo šī tikšanās viņā uzvandīja tās pašas atmiņas, no kurām zēns kaunējās. Jo nepatīkamāka viņam šī

— krusttēv.

likšanās bija tāpēc, ka no dažiem vārdiem, kurus (as bija sadzirdējis, gaidot pie kabineta durvīm, bet it īpaši no tēva un krusttēva sejas izteiksmes viņš nojauta, ka tie runājuši par māti. Un, lai nenosodītu’tēvu, ar kuru viņš dzīvoja kopā un no kura bija atkarigs, bet, galvenais, lai nepadotos juteklībai, ko viņš uzskatīja par ļoti pazemojošu, Serjoža centās neskatīties uz šo krusttēvu, kas atbraucis traucēt viņa mieru, un centās arī nedomāt par to, kuras izskatu šis krusttēvs atgādināja.

Tomēr, kad, drīz pēc viņa priekšnamā iznācis, Ste-pans Arkadjičs ieraudzīja zēnu uz kāpnēm, pieaicināja sev klāt un vaicāja, kā viņš skolā pavadot laiku stundu starpbrīžos, Serjoža, tēvam neesot klāt, sāka ar krusttēvu sarunāties.

— Mums tagad ir dzelzceļš, — viņš teica, atbildot uz krusttēva jautājumu. — Tas, redziet, ir tā: divi sēžas uz sola. Tie ir pasažieri. Bet viens uz tā paša sola nostājas kājās. Visi iejūdzas. Var ar rokām, var arī ar jostām, un tad laiž cauri visām zālēm. Durvis jau iepriekš tiek atvērtas. Nu, un par konduktoru būt tur ir ļoti grūti!

— Tas ir tas, kurš stāv kājās? — Stcpans Arkadjičs smaidot vaicāja.

— Jā, tur ir vajadzīga gan drosme, gan veiklība, it īpaši, ja pēkšņi apstājas vai kāds pakrīt.

— Jā, tas nav joks, — Stepans Arkadjičs sacīja, ar skumjām ielūkodamies zēna možajās, mātes acīm tik līdzīgajās acīs, kas nebija vairs gluži nevainīgas bērna acis. Un, kaut gan viņš Aleksejam Aleksandrovičam bija solījis nerunāt par Annu, tomēr nenocietās.

— Bet vai māti tu atceries? — viņš pēkšņi jautāja.

— Nē, neatceros, — Serjoža aši izsacīja un, gluži sarkans pietvīcis, nodūra skatienu lejup. Un krusttēvs vairs nespēja izdabūt no viņa ne vārda.

Audzinātājs slāvs pēc pusstundas atrada savu audzēkni kāpņu telpā un ilgi nevarēja saprast, vai tas dusmojas vai raud.

— Jūs laikam sasitāties, kad pakritāt? — audzinātājs jautāja. — Es jau teicu, ka tā ir bīstama rotaļa. Tas jāziņo direktoram.

— Ja ari es būlu sasities, tad neviens to nebūtu pamanījis. Tas jau nu ir droši.

— Bet kas tad jums noticis?

— Lieciet mani mierā! Atceros vai neatceros ... Kāda viņam daļa? Kāpēc man jāatccras? Lieciet mani mierā! — viņš jau uzsauca ne tikai audzinātājam, bet visai pasaulei.

XX

Stepans Arkadjičs Pēterburga, kā allaž, nenosita laiku veltīgi. Atskaitot darīšanas — māsas laulības šķiršanas lietu un vietas meklēšanu —, Pēterburgā viņam, kā vienmēr, ka viņš pats mēdza izteikties, vajadzēja atsvaidzināties pēc Maskavas smacīgā gaisa.

Maskava ar visiem saviem cafés chantons un omnibusiem tomēr bija sastāvējies purvs, Stepans Arkadjičs to vienmēr juta. Padzīvojis Maskavā, it īpaši tuvībā ar ģimeni, viņš juta, ka zaudē dūšu. Ilgāku laiku dzīvodams uz vietas Maskavā, viņš dažkārt nonāca tiktāl, ka sāka jau uztraukties par sievas slikto garastāvokli un pārmetumiem, par bērnu veselību un audzināšanu, par sava dienesta sīkajām rūpēm; pat tas, ka viņam ir parādi, sāka darīt Stepanu Arkadjiču nemierīgu. Bet vajadzēja tikai ierasties un padzīvot Pēterburgā tajās aprindās, kurās viņš pazinās, kur ļaudis dzīvoja, jā, tieši dzīvoja, nevis vilka dzīvību kā Maskavā, un tūlīt visas tamlīdzīgas domas pazuda un izkusa kā vasks priekš liesmas vaiga.

Sieva? ... Nupat vēl šodien viņš bija runājis ar kņazu Čečenski. Kņazam Cečenskim bija sieva un ģimene — pieauguši bērni, jau pāži — un bija arī otra, ārlaulības ģimene, kurā arī bija bērni. Kaut gan arī pirmā ģimene bija laba, kņazs Cečenskis tomēr jutās laimīgāks otrajā ģimenē. Un viņš bieži uz šo otro ģimeni aizvedot arī savu vecāko dēlu, un, stāstīdams to Stepanam Arkad-jičam, kņazs sacīja, ka uzskatot šādu iepazīstināšanu par ļoti noderīgu dēla attīstībai. Ko gan par to teiktu Maskavā?

Bērni? Pēterburgā bērni netraucēja tēvu dzīvi. Bērnus audzināja mācību iestādēs; un šeit nebija Maskavā izplatītā mežonīgā uzskata — piemēram, Ļvovs —, ka bērniem pienākoties viss dzīves krāšņums, bet veca-

kiem — tikai darbs un rūpes. Te saprata, ka cilvēka pienākums ir dzīvot pašam sev, ka šāda dzīve jādzīvo katram izglītotam cilvēkam.

Dienests? Arī dienests šeit nebija tās neatlaidīgās un bezcerīgas sakas, kādas bija iejūgušies Maskavā; te dienests bija interesants. Tikšanās, pakalpojums, asprātīgs vārds, prasme jocīgi attēlot dažādas personas — un cilvēks pēkšņi taisīja karjeru, kā, piemēram, Brjancevs, kuru Stepans Arkadjičs vēl vakar bija saticis un kurš tagad bija izcils valstsvīrs. Šāds dienests bija interesants.

Taču pēterburdziešu uzskati par naudas lietām visvairāk nomierināja Stepanu Arkadjiču. Pat Bartņanskis. kas saskaņā ar savu train 1 tērēja piecdesmit tūkstošus, vēl vakar bija pateicis šai sakarā dažus zīmīgus vārdus.

Priekš pusdienām, sarunā iesilis, Stepans Arkadjičs Bartņanskim teica:

— Tu, liekas, esi tuvu pazīstams ar Mordvinski; tu varētu izdarīt man pakalpojumu: iemet, lūdzams, par mani kādu vārdiņu! Ir viena vieta, kuru es gribētu dabūt. Par aģentūras locekli...

— Nu, to es tik un tā aizmirsīšu... Bet kas tev par prieku pīties tajās dzelzceļu lietās kopā ar žīdiem?... Saki, ko gribi, tomēr tas ir pretīgi!

Stepans Arkadjičs nesacīja viņam, ka tas ir dzīvs darbs; Bartņanskis to nebūtu sapratis.

— Vajadzīga nauda, nav no kā dzīvot.

— Bet tu taču dzīvo.

— Dzīvoju, bet ir parādi.

— Ko tu saki! Vai daudz? — Bartņanskis līdzjūtīgi ievaicājās.

— Ļoti daudz, tūkstošu divdesmit.

Bartņanskis jautri iesmējās.

— Laimīgais cilvēks! — viņš iesaucās. — Man ir pusotra miljona parādu un naudas nav ne kapeikas, un tomēr, kā redzi, var vēl dzīvot!

Un Stepans Arkadjičs ne tikai vārdos, bet arī darbos redzēja, ka tā tas patiešām arī ir. Živahovam parādu bija trīssimt tūkstoši t>n ne kapeikas pie dvēseles, taču viņš dzīvoja — un vēl kā! Grāfam Krivcovam jau sen

— dzīves veidu.

visi bija nodziedājuši bēru dziesmu, bet viņš uzturēja divas mīļākās. Pctrovskis bija nodzīvojis piecus miljonus, bet arvien vēl dzīvoja tāpat tālāk un pat pārzināja finansu lietas, saņemdams par to divdesmit tūkstošus algas. Turklāt Pēterburga arī fiziski Stepanu Arkadjiču patīkami ietekmēja. Pēterburga darīja viņu jaunāku. Maskavā viņš jau šad tad nolūkojās uz savu sirmumu, mēdza pēc pusdienām pagulēties, izstaipīties, soļiem kāpa pa kāpnēm, smagi elsodams, garlaikojās jaunu sieviešu sabiedrībā, nedejoja ballēs. Turpretim Pēterburgā viņš vienmēr jutās gadus desmit jaunāks.

Pēterburgā viņš izjuta to pašu, ko viņam vakar bija teicis sešdesmit gadus vecais kņazs Pjotrs Oblonskis, kurš tikko bija atgriezies no ārzemēm.

— Mēs jau šeit neprotam dzīvot, — Pjotrs Oblonskis sacīja. — Vai zini, es pavadīju vasaru Bādenē; nu patiešām — es jutos gluži jauns cilvēks. Ieraugu dažkārt jauniņu sievieti, un domas tūdaļ... Ieturu pusdienas, mazliet iedzeru — spēks, možums. Bet ierados Krievijā — bija jābrauc pie sievas un vēl uz laukiem — tu neticēsi, bet pēc divām nedēļām jau uzvilku halātu, vairs ne reizes nepārģērbos uz pusdienām. Kur te vairs par jauniņām domāt! Kļuvu vecs vecis. Atliek tikai par dvēseles glābiņu prātot. Aizbraucu uz Parīzi — un atkal atguvu spēkus.

Gluži tādu pašu starpību, par kādu runāja Pjotrs Oblonskis, juta arī Stepans Arkadjičs. Maskavā viņš tik ļoti nolaidās, ka patiešām — ja tas tā ilgi turpinātos, viņš bez kādiem jokiem nonāktu lidz dvēseles glābšanai; turpretim Pēterburga viņš atkal jutās esam kārtīgs cilvēks.

Kņazienes Betsijas Tverskas un Stepana Arkadjiča starpā jau sen bija nodibinājušās ļoti dīvainas attiecības. Stepans Arkadjičs arvien jokodams ap viņu lakstojās un tāpat jokodams mēdza tai sacīt vislielākās nepieklājības, zinādams, ka tās viņai visvairāk tīk. Otrā diena pēc savas sarunas ar Kareņinu Stepans Arkadjičs, iegriezies ciemos pie Betsijas, jutās tik jauns, ka, pa jokam flirtējot un mēļojot, neviļus aizgāja tik tālu, ka nezināja vairs, kā atkāpties, jo, par nelaimi, Betsija viņam ne tikai nepatika, bet bija pat pretīga. Un šis tonis viņu starpā bija nodibinājies tāpēc, ka Stepans Arkadjičs ļoti

patika Betsijai. Tālab Stepans Arkadjičs jutās ļoti priecīgs, kad ieradās kņaziene Mjagkaja un pārtrauca viņu divatni.

— Ā, arī jūs esat šeit, — viņa sacīja, ieraudzījusi Stepanu Arkadjiču. — Nu, kā klājas jūsu nabaga māsai? Jus neskatieties uz mani tā! — viņa piebilda. — Kopš tā laika, kad visi viņai sākuši uzbrukt, visi tie, kuri paši ir simttūkstoš reižu sliktāki par viņu, es atzīstu, ka viņa rīkojusies lieliski. Es nevaru piedot Vron-skim, ka viņš nedeva man ziņu toreiz, kad Anna Arkad-jevna bija Pēterburgā. Es būtu braukusi pie viņas un kopā ar viņu — visur. Lūdzu, pasakiet viņai no manis, ka es viņu mīlu. Nu, pastāstiet taču man par viņu!

— .Jā, viņas stāvoklis ir smags, viņa ... — Stepans Arkadjičs jau iesāka stāstīt, savā naivitālē noticēdams kņazienes Mjagkajas vārdiem «pastāstiet man par savu māsu». Taču kņaziene Mjagkaja pēc sava paraduma tūdaļ viņu pārtrauca un pati sāka stāstīt.

— Viņa izdarīja to, ko, izņemot mani, dara visas, bet slēpj; bet viņa negribēja krāpt un darīja lieliski. Un vēl jo labāk viņa ir izdarījusi, pamezdama šo jūsu pustrako svaini. Jūs mani atvainojiet. Visi teica, ka viņš esot gudrs, gudrs, es vienīgā sacīju, ka viņš ir muļķis. Tagad, kad viņš sapinies ar Lidiju Ivanovnu un ar Landau, visi saka, ka viņš esot pustraks, un es ļoti priecātos runāt visiem pretim, bet šoreiz nevaru.

— Paskaidrojiet taču, lūdzami, — Stepans Arkadjičs sacīja, — ko tas viss nozīmē! Vakar biju pie viņa māsas lielā un lūdzu galīgo atbildi. Viņš man nedeva nekādas atbildes un teica, ka padomāšot, bet šorīt atbildes vietā saņēmu ielūgumu uz šovakaru pie grāfienes Lidijas Ivanovnas.

— Kā tad, kā tad! — kņaziene Mjagkaja ar prieku iesaucās. — Viņi jautās Landau, ko tas teiks.

— Kādam Landau? Kāpēc? Kas tas ir — Landau?

—• Kā, vai jūs nepazīstat Jules Landau, le fameux

Jules Landau, le clairvoyant '? Arī las ir pustraks, bet no viņa atkarīgs jūsu māsas liktenis. Lūk, ko nozīmē dzīvot provincē, jūs nekā nezināt. Landau, zināt, ir bijis

* — 2ilu Lando, slaveno Zilu I.ando, gaišreģi.

commis^74 kādā Parīzes veikalā un reiz aizgājis pie ārsta. Ārsta pieņemamā istabā viņš aizmidzis un miegā sācis dot visiem slimniekiem padomus. Un brīnišķīgus padomus. Vēlāk Jurija Meledinska — ziniet, tā slimā — sieva uzzinājusi par šo Landau un atvedusi to pie vīra. Viņš ārstē tās viru. Man gan liekas, ka tam nekāda labuma no viņa ārstēšanas nav, jo Meledinskis arvien vēl slimo ar to pašu nespēku, bet viņi šim Landau tic un vadā to sev līdz. Un atveduši uz Krieviju. Te visi viņam metās virsū, un viņš visus sāka ārstēt. Grāfieni Bezzubovu izārstējis, un tā viņu tik ļoti mīlējusi, ka beidzot adoptējusi.

— Kā — adoptējusi?

— Tā — adoptējusi. Un tagad viņš vairs nav vis Landau, bet gan grāfs Bezzubovs. Tomēr tas nav svarīgi, bet Lidija — man viņa ļoti palik, tikai galva viņai nav īstajā vietā —, Lidija, protams, tagad metusies uz šo Landau, un bez viņa ziņas ne pati Lidija Ivanovna, ne arī Aleksejs Aleksandrovičs neko neizlemj; tāpēc, lūk, jūsu māsas liktenis tagad ir šā Landau jeb grāfa Bezzubova rokās.

XXI

Pēc teicamām pusdienām un liela daudzuma konjaka, kas tika izdzerts pie Bartņanska, Stepans Arkadjičs, tikai mazliet nokavējies, iegāja grāfienes Lidijas Iva-novnas namā.

— Kas vēl ir pie grāfienes? Vai tas francūzis? — Stepans Arkadjičs vaicāja šveicaram, redzēdams pazīstamo Alekseja Alekšandroviča mēteli un vēl kādu dīvainu, jocīgu mēteli ar sprādzītēm.

— Aleksejs Aleksandrovičs Kareņins un grāfs Bezzubovs, — šveicars nopietni atbildēja.

«Kņaziene Mjagkaja ir uzminējusi,» Stepans Arkadjičs nodomāja, iedams augša pa kāpnēm. «Savādi! Tomēr nebūtu slikti ar Lidiju Ivanovnu sadraudzēties. Viņai ir milzīgs iespaids. Ja viņa aizliktu Pomorskim kādu vārdu, tad jau droši.»

Arā vēl bija pavisam gaišs, taču grāfienes Lidijas Ivanovnas mazajā viesistabā bija nolaisti aizkari un jau dega lampas.

Pie apaļa galda lampas gaismā sēdēja grāfiene un Aleksejs Aleksandrovičs, par kaut ko klusi sarunādamies. Kalsns neliela auguma cilvēks ar sievišķīgām gūžām un ceļgalos ieliektām kājām, ļoti bāls, skaists, ar mirdzošām, daiļām acīm un gariem matiem, kas krita pāri viņa svārku apkaklei, stāvēja otrā istabas galā, aplūkodams pie sienas portretus. Sasveicinājies ar namamāti un ar Alekseju Aleksandroviču, Stepans Arkad-jičs neviļus vēlreiz paskatījās uz nepazīstamo cilvēku

— Monsieur Landau! — grāfiene to uzrunāja ar tik lielu uzmanību un maigumu, ka Oblonskis jutās pārsteigts. Un viņa tos abus iepazīstināja.

Landau ātri atskatījās, pienāca klāt, pasmaidīja un ielika Stepana Arkadjiča pasniegtajā rokā savu nekustīgo un sviedraino delnu, tad tūdaļ atkal atgāja nost un atkal raudzījās uz portretiem. Grāfiene un Aleksejs Aleksandrovičs zīmīgi saskatījās.

— Es ļoti priecājos jūs redzēt, it īpaši šodien, — grāfiene Lidija Ivanovna teica, norādīdama Stepanam Arkadjičam vietu blakus Kareņinam.

— Es jūs iepazīstināju ar viņu kā ar Landau, — viņa klusā balsī teica, paskatījusies uz francūzi un tūdaļ pēc tam uz Alekseju Aleksandroviču, — bet viņš patiesībā ir grāfs Bezzubovs, kā jūs droši vien zināt. Taču viņam nepatīk šis tituls.

— Jā, esmu dzirdējis, — Stepans Arkadjičs atbildēja, — stāsta, ka viņš grāfieni Bezzubovu esot pilnīgi izdziedinājis.

— Viņa šodien bija pie manis, viņa ir tik nožēlojama! — Grāfiene pagriezās pret Alekseju Aleksandroviču. — Sī šķiršanās viņai ir šausmīga. Viņai tas ir ļoti liels sitiens!

— Bet vai viņš patiešām brauc projām? — Aleksejs Aleksandrovičs jautāja.

— Jā, viņš brauc uz Parīzi. Viņš vakar dzirdējis balsi, — grāfiene Lidija Ivanovna teica, skatīdamās Stepana Arkadjiča.

— Ak balsi! — Oblonskis atkārtoja, juzdams, ka šai

sabiedrībā jābut pec iespējas uzmanīgākam, jo te notiek vai ari notiks kaut kas tāds, ko viņš vēl neizprot.

Iestājās klusuma brīdis, pēc kura grāfiene Lidija Iva-novna, it kā aizsākdama galveno sarunas tematu, ar smalku smaidu sacīja Oblonskim:

— Es jūs jau sen pazīstu un joti priecājos iepazīties ar jums tuvāk. Les āmis de nos āmis sont nos āmis.[75]Bet, lai kjūtu par draugu, ir jāiejūtas drauga dvēseles stāvoklī, taču es baidos, ka attiecībā pret Alekseju Alek-sandroviču jūs to nedarāt. Jūs saprotat, ko es domāju, — viņa teica, paceldama savas skaistās, domīgās acis.

— Da]ēji, grāfien, es saprotu, ka Alekseja Aleksan-droviča stāvoklis... — Oblonskis teica, vēl īsti nesaprazdams, par ko ir runa, tāpēc gribēdams palikt vispārēju frāžu robežās.

— Pārmaiņa nav vis ārējā stāvoklī, — grāfiene Lidija Ivanovna noteikti sacīja, ar iemīlējušās skatienu pavadīdama Alekseju Aleksandroviču, kurš bija piecēlies un gāja pāri istabai pie Landau, — pārmainījusies ir viņa sirds, viņš ieguvis jaunu sirdi, un es baidos, ka jūs neesat pietiekami iedziļinājies šai pārmaiņā, kas viņā notikusi.

— Protams, vispārējos vilcienos es šo pārmaiņu varu iedomāties. Mēs arvien esam draudzējušies un tagad... — Stepans Arkadjičs teica, atbildēdams grāfienes skatienam ar maigu skatienu un prātodams, kuram no abiem ministriem tā stāv tuvāk, lai zinātu, par kuru no viņiem būs grāfiene jālūdz.

— Pārmaiņa, kas viņā notikusi, nevar mazināt viņa mīlestības jūtas pret saviem tuvākiem; gluži otrādi, ar šo pārmainu, kas viņā notikusi, viņa mīlestībai jākļūst vēl lielākai. Bet es baidos, ka jūs mani nesaprotat. Vai nevēlaties tēju? — viņa vaicāja, norādīdama ar acīm uz sulaini, kas pasniedza uz paplātes tēju.

— Ne gluži, grāfien. Protams, viņa nelaime...

— Jā, nelaime, kas kļuvusi par augstāko laimi — pēc tam kad viņš ieguvis jaunu sirdi, svētā gara piepildītu, — viņa sacīja, lūkodamās Stepanā Arkadjičā ar iemīlējušos skatienu.

«Man liekas, ka varēs lūgt ierunāties pie abiem ministriem,» Stcpans Arkadjičs nodomāja.

— Jā, protams, grāfien, — viņš teica, — bet man liekas, ka šīs pārmaiņas ir tik intīmas, ka par tām neviens, pat vistuvākais cilvēks labprāt nerunā.

— Gluži otrādi! Mums vajag runāt un vienam otru atbalstīt.

— Jā, bez šaubām, bet mēdz būt tik pretējas pārliecības un turklāt... — Oblonskis ar maigu smaidu teica.

— Svētās patiesības jautājumā nevar būt pretēju pārliecību.

— O jā, protams, bet... — un samulsis Stepans Arkadjičs apklusa. Viņš saprata, ka runa ir par reliģiju.

— Man liekas, viņš tūlīt iemigs, — Aleksejs Aleksan-drovičs zīmīgi čukstēja, pienācis klāt Lidijai Ivanovnai.

Stepans Arkadjičs atskatījās. Landau sēdēja pie loga, atbalstījies uz krēsla roktura un atzveltņa un nokāris galvu. Pamanījis uz viņu vērstos skatienus, francūzis pacēla galvu un pasmaidīja bērnišķi naivu smaidu.

— Nepievērsiet uzmanību! — Lidija Ivanovna teica un ar vieglu kustību piebīdīja Aleksejam Aleksandrovi-čam krēslu. — Es esmu novērojusi... — viņa sāka kaut ko stāstīt, kad istabā ienāca sulainis ar vēstuli. Lidija Ivanovna ātri pārlasīja saņemto zīmīti un atvainojusies apbrīnojami ātri uzrakstīja un nodeva atbildi, tad atgriezās pie galda. — Es esmu novērojusi, — viņa turpināja iesākto teikumu, — ka maskavieši, sevišķi vīrieši, ir visvienaldzīgākie cilvēki reliģijas jautājumos.

— O nē, grāfien, man liekas, ka maskaviešiem ir visstingrāko cilvēku reputācija, — Stepans Arkadjičs atbildēja.

— Jā, cik es noprotu, jūs diemžēl piederat pie vienaldzīgajiem, — Aleksejs Aleksandrovičs, pagriezies pret Stepanu Arkadjiču, ar gurdenu smaidu sacīja.

— Kā gan var būt vienaldzīgs! — Lidija Ivanovna iesaucās.

— Nevar sacīt, ka es šai ziņā būtu vienaldzīgs, bet es nogaidu, — Stepans Arkadjičs ar savu vismaigāko smaidu teica. — Es nedomāju, ka man jau būtu pienācis laiks nodoties šādiem jautājumiem.

Aleksejs Aleksandrovičs un Lidija Ivanovna saskatījās.

— Mēs nekad nevaram zināt, vai mušu laiks ir pienācis vai nav pienācis, — Aleksejs Aleksandrovičs stingri sacīja. — Mums nav jādomā par to, vai mēs esam gatavi vai neesam gatavi: debesu žēlastība nevadās no cilvēku prāta apsvērumiem; dažkārt tā nenolaižas pār darbīgajiem, bet nolaižas pār nesagatavotiem, kā, piemēram, pār Zaulu.

— Nē, liekas, tagad vēl ne, — Lidija Ivanovna sacīja, vērodama francūža kustības.

Landau piecēlās un pienāca viņiem klāt.

— Jūs taču atļausiet man klausīties? — viņš vaicāja.

— Labprāt, es negribēju jūs traucēt, — Lidija Ivanovna atbildēja, maigi viņu uzlūkodama. — Sēdieties pie mums!

— Nevajag tikai aizvērt acis, lai nezaudētu gaismu, — Aleksejs Aleksandrovičs turpināja.

— Ak, ja jūs zinātu to laimi, kādu mēs izbaudām, juzdami viņa nemitīgo klātbūtni mūsu dvēselēs! — grāfiene Lidija Ivanovna iesaucās, svētlaimīgi smaidīdama.

— Bet cilvēks taču dažkārt var justies nespējīgs pacelties šādos augstumos, — Stepans Arkadjičs teica, juzdams, ka liekuļo, atzīstot reliģijas augstumus, tomēr neiedrošinājās atzīties savā brīvdomībā tās personas priekšā, kura ar vienu Pomorskim iebilstu vārdu varēja izgādāt viņam kāroto amatu.

— Citiem vārdiem, jūs gribat sacīt, ka viņu traucē grēks? — Lidija Ivanovna jautāja. — Bet tas ir maldīgs ieskats. Ticīgiem grēka nav, tiem grēks jau uzpirkts. Pardon, — viņa piebilda, atkal ieraugot pa otrām durvīm ienākušo sulaini ar zīmīti. Viņa izlasīja un atbildēja ar vārdiem: — Sakiet, ka rīt pie lielkņazos... Ticīgajam nav grēka, — viņa turpināja sarunu.

— Jā, bet ticība bez darbiem ir mirusi, — Stepans Arkadjičs teica, atcerējies šo frāzi no katķisma, karodams par savu neatkarību vairs tikai ar smaidu.

— Te nu tas ir — no apustuļa Jēkaba vēstules, — Aleksejs Aleksandrovičs teica, vērsdamies it kā ar zināmu pārmetumu pie Lidijas Ivanovnas, un bija redzams, ka par šo jautājumu tic jau vairākkārt runājuši. — Cik ļaunuma nav nodarījis šās svēto rakstu

vietas nepareizs iztulkojums! Nekas tik ļoti neatstumj cilvēkus no ticības kā šāds iztulkojums. «Man nav darbu, tāpēc es nevaru ticēt» — bet tas taču nekur nav sacīts. Ir gan sacīts gluži pretējais.

— Pūlēties dieva labā ar darbu, ar gavēšanu glābt dvēseli, — grāfiene Lidija Ivanovna ar nicinošu riebumu teica, — tie ir mūsu mūku mežonīgie uzskati... Bet patiesībā tas nekur nav sacīts. Tas ir daudz vienkāršāk un vieglāk, — viņa piebilda, uzlūkodama Oblonski ar to pašu uzmundrinošo smaidu, ar kādu,viņa galmā mēdza uzmundrināt jaunas, neparastajos apstākļos apmulsušas galmadāmas.

— Mūs ir izglābis Kristus, ciezdams par mums. Mūs ir izglābusi ticība, — ar skatienu piekrizdams viņas vārdiem, Aleksejs Aleksandrovičs apliecināja.

— Vous comprenez l’anglais? — Lidija Ivanovna vaicāja; saņēmusi apstiprinošu atbildi, piecēlās un sāka pārcilāt grāmatas plauktā.

— Es gribu izlasīt «Safe and Happy»[76] [77] vai «Under the wing»[78], — viņa teica, jautājot paskatīdamās Kare-ņinā. Atradusi grāmatu, viņa atkal apsēdās savā vietā un sāka pārlapot. — Tas ir ļoti īsi. Te aprakstīts ceļš, kādā iegūstama ticība un tā laime, kas stāv pāri visiem zemes priekiem un piepilda ticīgā dvēseli. Ticīgs cilvēks nevar būt nelaimīgs, tāpēc ka viņš nav viens. Bet gan jau jūs redzēsiet. — Viņa jau gribēja sākt lasīt, kad atkal ienāca sulainis. — Borozdina? Sakiet, rīt pulksten divos. Jā, — viņa sacīja, aizlikusi pirkstu starp vajadzīgajām grāmatas lappusēm un ar nopūtu palūkodamās tālumā ar savām domīgajām, daiļajām acīm. — Lūk, kā iedarbojas īsta ticība! Vai jūs pazīstat Mārī Saņinu? Vai jūs zināt par viņas nelaimi? Viņa zaudēja vienīgo bērnu. Viņa bija izmisumā. Nu, un kas notika? Viņa atrada šo draugu, un tagad, viņa pateicas dievam par sava bērna nāvi. Tādu laimi dod ticība!

— O jā, tas ir ļoti... — Stepans Arkadjičs sacīja, priecīgs, ka grāfiene nu sāks lasīt un ļaus viņam kaut mazliet atjēgties. «Nē, labāk gan laikam šodien nekā

nelūgt,» viņš nodomāja, «kaut tikai varējis, kaut ko nesaputrojot, sveikā no šejienes izkļūt!»

— Jums būs garlaicīgi, — grāfiene Lidija Ivanovna teica, pagriezusies pret Landau, — jūs neprotat angļu valodu, bet tas ir ļoti īsi.

<— Es sapratīšu, — Landau ar to pašu smaidu teica un aizvēra acis.

Aleksejs Aleksandrovičs un Lidija Ivanovna zīmīgi saskatījās, un sākās lasīšana.

XXII

Stepans Arkadjičs jutās gluži apmulsis no dīvainajām runām, kuras viņam bija jaunas un kuras viņš te dzirdēja. Vispār Pēterburgas sarežģītā dzīve viņu iespaidoja uzbudinoši, izraudama no Maskavas snaudulības; taču šie sarežģījumi viņam patika, un viņš tos saprata sev tuvās un pazīstamās sfērās; turpretim šajā svešajā vidē Stepans Arkadjičs jutās pārsteigts, apstulbis un nespēja visu aptvert. Klausīdamies grāfienē Lidijā Iva-novnā un juzdams uz sevi vērsto Landau skaisto, naivo vai arī viltīgo — to viņš nespēja izprast — acu skatienu, Stepans Arkadjičs sāka just galvā kaut kādu dīvainu smagumu.

Galvā viņam jaucās visdažādākās domas. «Mārī Sa-ņina priecājas, ka tai miris bērns... Tagad derētu uzpīpēt... Lai glābtu dvēseli, vajadzīgs tikai ticēt, un mūki nezina, kā tas darāms, bet grāfiene Lidija Ivanovna zina ... Bet kāpēc man galvā tāds smagums? Vai tas no konjaka vai arī tāpēc, ka viss te tik pārlieku dīvains? Tomēr liekas, ka līdz šim es vēl neko nepieklājīgu neesmu izdarījis. Izteikt viņai savu lūgumu tagad tomēr vairs nevar. Stāsta, ka viņi liekot lūgt dievu. Kaut tikai man neliktu to darīt! Tas jau būtu pavisam muļķīgi. Un kādus niekus viņa tur lasa, bet izruna viņai laba. Landau — Bezzubovs. Kāpēc viņš Bezzubovs?» Pēkšņi Stepans Arkadjičs sajuta, ka apakšējais žoklis tam nevaldāmi sāk vērties vaļā žāvām. Viņš nobraucīja vaigubārdu, lai apslēptu žāvas, un sapurinājās. Bet tūdaļ pēc tam sajuta, ka ir jau iemidzis un nupat sāk

krākt. Viņš attapās tai mirklī, kad grāfienes Lidijas Iva-novnas balss teica: «Viņš guļ.»

Stepans Arkadjičs bailēs satrūkās, juzdamies vainīgs un nedarbā pieķerts. Bet tūdaļ nomierinājās, jo ieraudzīja, ka vārdi «viņš guļ» attiecas nevis uz viņu, bet gan uz Landau. Francūzis bija iemidzis — gluži tāpat kā Stepans Arkadjičs, Taču Stepana Arkadjiča miegs, kā viņš pats domāja, būtu viņus apvainojis (patiesība gan viņš arī to nedomāja, tik dīvains viņam te viss likās), bet Landau miegs viņus neizsakāmi iepriecināja, sevišķi grāfieni Lidiju Ivanovnu.

— Mon ami,' — Lidija Ivanovna sacīja, uzmanīgi, lai netrokšņotu, paceldama sava zīda tērpa krokas un satraukumā uzrunādama Kareņinu ne vairs par Alekseju Aleksandroviču, bet par «mon ami», — donnez lui la maini Vous voyez?[79] [80] Tss! — viņa brīdināja ienākušo sulaini. — Nepieņemt.

Francūzis bija iemidzis vai arī izlikās iemidzis; atbalstījis galvu pret krēsla atzveltni, viņš vārgi kustināja sviedraino roku, kas tam gulēja uz ceļgala, it kā kaut ko tvarstītu. Aleksejs Aleksandrovičs piecēlās, gribēja darīt to uzmanīgi, taču aizķēra galdu, tad piegāja francūzim klāt un ielika savu roku viņa rokā. Arī Stepans Arkadjičs piecēlās un plati iepleta acis, gribēdams sevi uzmodināt, ja guļ, un skatījās gan uz vienu, gan uz otru. Taču tas viss norisinājās nomodā. Stepans Arkadjičs juta, ka galvā tam kļūst arvien nelabāk un nelabāk

— Que la personne qui esi arrivée la dernière, celle qui demande, qu’elle sorte! Qu’elle sorte![81] — francūzis izteica, neatvērdams acis.

— Vous m’excuserez, mais vous voyez.,. Revenez vers dix heures, encore mieux demain,[82]

— Quelle sorte! — francūzis nepacietīgi atkārtoja.

— C’est moi, n’est ce pas? [83]

Un, saņēmis apstiprinošu atbildi, Stepans Arkadjičs,

pat aizmirsis, ka gribējis Lidiju Ivanovnu lūgt, aizmirsis arī par māsas lietu, ar vienīgo vēlēšanos jo ātrāk no šejienes izkļūt izgāja uz pirkstgaliem no istabas un izskrēja uz ielas gluži kā no sērgas pārņemta nama — un vēl ilgi runājās un jokoja ar važoni, gribēdams jo ātrāk atžilbt.

Franču teātrī, kur viņš vēl tika uz pēdējo cēlienu, un vēlāk, dzerdams šampanieti pie tatāriem, Stepans Arkad-jičs mazliet atguva elpu ierastā gaisā. Tomēr visu šo vakaru viņš bija pavisam sliktā omā.

Atgriezies mājās pie Pjotra Oblonska, pie kura Pēterburgā bija apmeties, Stepans Arkadjičs atrada zīmīti no Betsijas. Betsija rakstīja, ka ļoti vēloties pabeigt aizsākto sarunu, un lūdza atbraukt pie viņas rīt. Tikko viņš bija zīmīti izlasījis un nepatikā novaibstījies, kad lejā atskanēja dimdoši ļaužu soļi un bija manāms, ka tur kaut ko smagu nes augšā.

Stepans Arkadjičs izgāja paskatīties. Tas bija jaunību atguvušais Pjotrs Oblonskis. Viņš bija tik ļoti piedzēries, ka nespēja uznākt pa kāpnēm; tomēr lika sevi uzstutēt uz kājām, ieraudzījis Stepanu Arkadjiču, pieķērās tam un iegāja līdzi viņa istabā, kur sāka stāstīt, kā pavadījis vakaru, un turpat iemiga.

Stepans Arkadjičs jutās ļoti nomāktā garastāvoklī, kas ar viņu notika visai reti, un ilgi nevarēja aizmigt. Viss, ko vien viņš atcerējās, viss bija riebīgs, bet visriebīgākais, gandrīz vai apkaunojošs tam likās pie grāfienes Lidijas Ivanovnas pavadītais vakars.

Otrā dienā viņš saņēma no Alekseja Aleksandroviča noteiktu noraidījumu par Annas laulības šķiršanu un saprata, ka šis lēmums pieņemts atkarībā no tā, ko vakar savā īstajā vai liekuļotajā miegā bija teicis francūzis.

XXIII

Lai ģimenes dzīvē kaut ko uzsāktu, nepieciešama vai nu pilnīga šķelšanās starp laulātajiem, vai arī mīlas pilna saskaņa. Ja turpretim laulāto savstarpējās attiecības nenoteiktas un nav nedz viena, nedz otra, tad neko nav iespējams uzsākt.

Daudzas ģimenes gadiem ilgi paliek vecajās dzives vietās, kas abiem laulātajiem jau sen galīgi apnikušas, un paliek tikai tāpēc, ka viņu starpā nav ne pilnīgas šķelšanās, ne saskaņas.

Kā Vronskim, tā Annai dzīve Maskavā karstumā un putek]os, kad saule vairs nespīdēja pavasarīgi, bet jau vasarīgi un visi koki bulvāros jau sen bija segušies ar lapām, un lapas bija pārklātas ar putekļiem, — bija kļuvusi neciešama; taču viņi arvien vēl nepārbrauca dzīvot uz Vozdviženskas muižu, kaut gan tas sen jau bija nolemts, bet joprojām dzīvoja viņiem abiem sen apnikušajā Maskavā, jo pēdējā laikā viņu starpā vairs nebija saskaņas.

īgnumam, kas viņus šķīra, nebija nekāda ārēja cēloņa, taču visi mēģinājumi izrunāties un saprasties to ne tikai nenovērsa, bet vēl pavairoja. Tas bija iekšējs īgnums, ko Annā radījusi Vronska mīlestības mazināšanās, bet Vronskī — nožēla, ka Annas dēļ viņš nostādījis sevi smagā stāvoklī, kuru viņa cenšas nevis atvieglot, bet padara vēl smagāku. Ne viens, ne otrs viņi nerunāja par sava īgnuma cēloņiem, bet abi turēja viens otru par netaisniem un katrā izdevīgā gadījumā centās to viens otram pierādīt.

Vronskī ar visiem viņa ieradumiem, domām, vēlmēm, ar visam viņa garīgajām un fiziskajām īpašībām Anna redzēja tikai vienu — mīlestību pret sievietēm, un šī mīlestība, kurai, pēc Annas izjūtas, vajadzēja būt koncentrētai uz viņu vienīgo, šī mīlestība mazinājās; tātad, viņa secināja, daļu no šās mīlestības viņš atdod citām vai kādai citai sievietei, — un viņa k]uva greizsirdīga. Anna bija greizsirdīga nevis uz kādu konkrētu sievieti, bet gan tāpēc, ka Vronska mīla pret viņu mazinājusies. Neredzēdama vēl greizsirdības objektu, viņa to meklēja. Pēc visniecīgākām pazīmēm viņa pārnesa savu greizsirdību no viena objekta uz citu. Brīžam viņa bija greizsirdīga uz tām rupjajām sievietēm, ar kurām viņš ar saviem vecpuiša sakariem tik viegli varēja nodibināt attiecības; brīžam atkal viņa bija greizsirdīga uz augstāko aprindu sievietēm, ar kurām viņš varēja sastapties; un brīžam viņa bija greizsirdīga uz kādu iedomātu meiteni, kuru viņš grib apprecēt, kad būs pārtraucis sakaru ar Annu. Un šī greizsirdība viņu nomocīja vis-

vairāk, jo sevišķi tāpēc, ka Vronskis pats kādā vaļsirdības brīdī neuzmanīgi pateica, ka viņa māte tik maz viņu saprotot, ka mēģinājusi pierunāt, lai viņš precot kņazi Sorokinu.

Un, būdama greizsirdīga uz Vronski, Anna uz viņu dusmojās un meklēja visādus ieganstus šīm dusmām. Par visu, kas viņas stāvoklī bija smags, viņa vainoja Vronski. Moku pilno gaidīšanu, kuru tā bija izcietusi Maskavā, svārstīdamās starp debesīm un zemi, Alekseja Aieksandroviča vilcināšanos un nenoteiktību, savu vientulību — visu viņa piedēvēja Vronskim. Ja viņš Annu mīlētu, tad saprastu, cik viņas stāvoklis smags, un sen jau būtu no tā paglābis. Arī tur viņš vainīgs, ka viņa dzīvo nevis uz laukiem, bet Maskavā, jo viņš nespējot dzīvot noslēdzies laukos, kā viņa to vēlējusies. Viņam esot nepieciešama sabiedrība, tāpēc viņš nostādījis Annu šai šausmīgajā stāvoklī, kura smagumu negribot saprast. Un arī pie tā viņš esot vainīgs, ka viņa uz mūžu šķirta no dēla.

Pat retajos maiguma brīžos, kas viņu starpā uzausa, Anna nespēja nomierināties: viņa glāstos tagad tā saskatīja miera un pašpārliecības pieskaņu, kādas agrāk nemanīja, un tā Annu kaitināja.

Bija jau krēsla. Gaidīdama Vronski atgriežamies no vecpuišu pusdienām, uz kurām tas bija aizbraucis, Anna vientuļi staigāja turp atpakaļ viņa kabinetā (tā bija istaba, kur vismazāk dzirdams ielas troksnis) un sīki jo sīki atcerējās vakardienas ķildā teikto. Šķetinādama atmiņā visu ķildas gaitu, virzoties atpakaļ no atmiņā kvēlojošiem aizvainojošiem strīda vārdiem līdz šā strīda cēlonim, viņa beidzot atdzīvināja atcerē pašu sarunas sākumu. Un gluži neticami viņai likās, ka ķilda varējusi sākties ar tik nevainīgu, abu sirdij tālu sarunu. Bet tas patiešām tā bija noticis. Viss bija sācies ar to, ka Vronskis pazobojās par sieviešu ģimnāzijām, atzīdams tās par nevajadzīgām, bet Anna tās bija aizstāvējusi. Viņš bija necienīgi izteicies par sieviešu izglītību vispār, piezīmēdams, ka Hannai, angļu meitenei, par kuru Anna rūpējās, neesot nekādas vajadzības mācīties fiziku.

Tas Annu nokaitināja. Viņa saskatīja šai piezīmē nicinošu mājienu attiecībā uz savu nodarbību. Un viņa

sadomāja un izsacīja tādu teikumu, kas atrieba viņam par tai nodarīto sāpi.

— Es neceru, ka jūs domātu par mani, par manām jūtām, kā par tām spētu domāt cilvēks, kurš mani mīlētu, taču es cerēju vismaz uz smalkjūtību, — viņa sacīja.

Un patiešām — viņš aizvainojumā pat nosarka un pateica kaut ko nepatīkamu. Viņa vairs neatcerējās, ko tam atbildējusi, viņa atcerējās tikai to, ka viņš, arī laikam gribēdams viņai sāpīgi iedzelt, bija teicis:

— Tas ir tiesa, mani neinteresē jūsu pieķeršanās šai meitenītei, jo es redzu, ka tas ir nedabiski.

Šī cietsirdība, ar kādu tas sagrāva pasauli, ko viņa ar tik lielām pūlēm bija uzcēlusi ap sevi, lai vieglāk panestu savu grūto dzīvi, šis Vronska netaisnīgums, ar kādu tas viņu apvainoja, nosaukdams viņas tieksmi par izlikšanos un par nedabisku, Annu satracināja.

— Ļoti žēl, ka jums liekas saprotams un dabisks tikai rupjais un materiālais, — viņa sacīja un izgāja no istabas.

Kad vakar vakarā viņš ienāca pie Annas, viņi nepieminēja nolikušo ķildu, taču abi juta, ka ķilda ir nolīdzināta, bet nav beigusies.

Šodien viņš augu dienu nebija mājās, un Anna, saķildojusies ar viņu, jutās tik vientuli un smagi, ka bija gatava visu aizmirst, piedot un salabt ar viņu, bija gatava vainot sevi un attaisnot viņu.

«Es pati esmu vainīga. Es ātri iekaistu, esmu bez jēgas greizsirdīga. Es izlīgšu ar viņu, un mēs aizbrauksim uz laukiem, tur es jutīšos mierīgāk,» viņa sev sacīja.

«Nedabiski» — viņa pēkšņi atcerējās, ne tik daudz pašu šo vārdu, kas Annu visvairāk bija aizskāris, cik viņa vēlēšanos nodarīt tai sāpes.

«Es zinu, ko viņš gribēja sacīt; viņš gribēja sacīt: ir nedabiski mīlēt svešu bērnu, ja nemīl savu pašas meitu. Ko gan viņš zina par mīlestību pret bērniem, par manu mīlestību uz Serjožu, kuru esmu upurējusi viņa dēj? Bet šī vēlēšanās nodarīt man sāpes! Nē, viņš mīl kādu cilu sievieti, citādi tas nevar būt.»

Un, redzot, ka, vēlēdamās sevi mierināt, viņa atkal ir nostaigājusi jau tik daudzkārt noieto apli un atgriezusies pie savām pirmītējām dusmām, Anna sašausmi-

nājās pati par sevi. «Vai patiešām nav iespējams? Vai patiešām es nespēju uzņemties vainu uz sevi?» viņa sev vaicāja un sāka atkal no gala. «Viņš ir patiess, viņš ir godīgs, viņš mīl mani. Es viņu mīlu, tuvākajās dienās būs panākta šķiršanās. Ko gan vēl vairāk vajag? Ir vajadzīgs miers, uzticēšanās, tāpēc vaina jāuzņemas man. Jā, tagad, kad viņš atbrauks, teikšu, ka es biju vainīga, kaut arī es nebiju vainīga, un mēs aizbrauksim.»

Un, lai nedomātu vairs un nepakļautos dusmām, viņa piezvanīja un lika ienest lādes, kur sakravāt mantas braucienam uz laukiem.

Pulksten desmitos Vronskis atbrauca.

XXIV

— Nu, vai bija jautri? — viņa Vaicāja, dodamās tam pretī ar vainīgu un biklu izteiksmi sejā.

— Kā parasti, — viņš atbildēja, jau no viena skatiena sapratis, ka Anna ir vislabākajā noskaņā. Viņš jau bija pieradis pie šādām pārejām un šodien jo sevišķi priecājās par viņas labo noskaņu, jo arī pats bija vislabākajā garastāvoklī.

— Ko es redzu! Tas gan ir labil — viņš teica, norādot uz lādēm priekšnamā.

— Jā, vajadzētu braukt. Es biju vizināties un jutos tik labi, ka sagribējās jo ātrāk nokļūt laukos. Tevi taču nekas vairs neaizkavē?

— To vien vēlos. Es tūlīt nākšu, un parunāsimies, tikai pārģērbšos. Liec pasniegt tējul

Un viņš iegāja savā kabinetā.

Bija kaut kas apvainojošs balsī, ar kādu tas teica: «Tas gan ir labi.» Tā saka bērnam, kad tas beidz gražoties; un vēl apvainojošāks bija pretstats starp viņas vainīgo un viņa pašpārliecināto balsi; un Anna uz mirkli juta mostamies vēlēšanos cīnīties; taču, sevi pārvarējusi, viņa apspieda šo vēlēšanos un sagaidīja Vron-ski atkal tikpat priecīga.

Kad viņš pie tās iznāca, Anna pastāstīja, daļēji atkārtodama jau iepriekš pārdomātus vārdus, kā pavadījusi dienu un kā sadomājusi braukt uz laukiem.

— Zini, mani pārņēmusi gandrīz vai iedvesma, —

viņa teica. — Kāpēc šķiršanos gaidīt šeit? Vai to nevar tikpat labi darīt uz laukiem? Es nespēju ilgāk gaidīt. Es negribu cerēt, negribu nekā vairs dzirdēt par šķiršanos. Esmu nolēmusi, ka turpmāk tam vairs nebūs nekāda iespaida uz manu dzīvi. Vai tu tam piekrīti?

— Jā, jā! — viņš iesaucās, ar bažām ieskatījies viņas satrauktajā sejā.

— Ko tad jūs tur darījāt, kas tur vēl bija? — viņa jautāja, brīdi klusējusi.

Vronskis minēja viesu vārdus.

— Pusdienas bija lieliskas, un airēšanas sacīkstes un viss pārējais bija diezgan jauks, bet Maskavā jau nevar iztiki bez ridicule^84. Ieradās kāda dāma, zviedru karalienes peldēšanas skolotāja, un demonstrēja savu mākslu.

— Kā? Peldēja? — Anna jautāja, saraukdama pieri.

— Kaut kādā sarkanā costume de natation^85, veca, nejauka. Kad tad mēs braucam?

— Cik muļķīga iedoma! Vai tad viņa kaut kā sevišķi peld? — Anna neatbildēdama jautāja.

— Itin nekā sevišķa. Tāpēc jau es saku, ka šausmīgi muļķīgi. Kad tad tu domā braukt?

Anna sapurināja galvu, it kā gribēdama aizdzīt netīkamu domu.

— Kad braukt? Jo ātrāk, jo labāk. Rīt nepagūsim. Parīt.

— Jā... nē, pagaidi. Parīt svētdiena, man jābūt pie maman, — Vronskis sacīja samulsdams, jo, tiklīdz bija • pieminējis māti, tūdaļ sajuta ciešo un aizdomīgo Annas skatienu. Vronska apmulsums Annai šķita apliecinām viņas aizdomas. Viņa pietvīka un atvirzījās no Vronska. Ne vairs zviedru karalienes skolotāja, bet gan kņaze Sorokina, kas dzīvoja Maskavas pievārtes ciemā kopā ar grāfieni Vronsku, tagad tēlojās Annas acu priekšā.

— Pie mātes tu vari aizbraukt rīt! — viņa teica.

— Nē taču! Tajā lietā, kuras dēļ man jābrauc, pilnvaras un naudu rīt nevar saņemt, — viņš atbildēja.

— Ja tā, tad mēs nebrauksim nemaz.

— Kādēļ tad tā?

— Vēlāk es nebraukšu. Pirmdien vai nekad!

— Kādēj tad? — Vronskis it kā ar izbrīnu jautāja.

— Tam taču nav nekādas jēgas! \

— Tavās acīs tam nav jēgas, tāpēc ka tev nav nekādas daļas par mani. Tu negribi saprast manu dzīvi. Vienīgais, kas mani šeit saistīja, ir Hanna. Tu saki, ka tā esot liekulība. Tu taču vakar teici, ka es nemīlot meitu, bet izliekoties mīlam šo anglieti un ka tas esot nedabiski; es vēlētos zināt, kāda gan dzīve šeit man varētu būt dabiska!

Uz mirkli Anna atjēdzās, un viņu pārņēma šausmas, ka rīkojas pretēji savam nodomam. Bet, arī zinādama, ka pazudina sevi, viņa nespēja savaldīties, nespēja neparādīt viņam, ka tas bijis netaisns, nespēja viņam pakļauties.

— Es nekad to neesmu teicis; es sacīju, ka nejūtu līdzi šai pēkšņajai mīlestībai.

— Kāpēc tu, kas lielies ar savu atklātību, nerunā patiesību?

— Es nekad nelielos un nekad nerunāju nepatiesību, — viņš klusi teica, valdīdams augošās dusmas.

— Ļoti žēl, ja tu necieni...

— Cienība ir izdomāta tāpēc, lai slēptu tukšumu, kurā vajadzētu būt mīlestībai. Bet, ja tu mani vairs nemīli, tad būtu labāk un godīgāk man to pateikt.

— Nē, tas kļūst neciešami! — Vronskis iesaucās, pieceldamies no krēsla; apstājies Annas priekšā, viņš lēni sacīja: — Kāpēc tu pārbaudi manu pacietību? — Viņš jautāja ar tādu izteiksmi, it kā varētu sacīt vēl daudz ko citu, bet savaldītos. — Pacietībai ir robežas.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — viņa iekliedzās, ar šausmām redzēdama klajo naida izteiksmi, kas plaiksnīja visā viņa sejā, bet it īpaši nežēlīgajās, bargajās acīs.

*— Es gribu teikt... — viņš jau iesāka, bet apstājās.

— Man ir jājautā, ko jūs no manis vēlaties.

— Ko es varu vēlēties? Es varu vēlēties tikai to, lai jūs mani nepamestu, ko domājat darīt, — viņa sacīja, sapratusi visu, ko viņš līdz galam neizteica. — Bet tas nav tas, ko es vēlos, tas ir mazāk svarīgi. Es vēlos mīlas, bet tās nav. Tātad visam beigas!

Viņa devās uz durvīm.

— Pagaidi! Pa ... gaidi! — Vronskis iesaucās, satverdams Annu pie rokas, taču uzacis tam joprojām bija drūmi savilktas. — Kas tad noticis? Es teicu, ka aizbraukšana jaatliek uz trim dienām, uz to tu man atbildēji, ka es melojot, ka es esot negodīgs cilvēks.

— Jā, un es atkārtoju, ka cilvēks, kas pārmet man, ka visu esot ziedojis .manis dēj, — viņa teica, atcerēdamas iepriekšējās ķildas vārdus, — tas ir vēl ļaunāks nekā negodīgs cilvēks — tas ir cilvēks bez sirds.

— Nē, pacietībai ir robežas! — viņš iesaucās un ātri palaida vaļā tās roku.

«Viņš mani nīst, tas ir skaidrs,» viņa nodomāja un klusēdama, neatskatoties, nedrošiem soļiem izgāja no istabas.

«Viņš mīl citu sievieti, tas ir vēl vairāk skaidrs,» viņa sev sacīja, ieiedama savā istabā. «Es vēlos mīlas, bet tās nav. Tātad visam beigas,» viņa atkārtoja pašas sacītos vārdus, «un ir jābeidz.

Bet kā?» viņa sev vaicāja un apsēdās atzveltnes krēslā spoguļa priekšā.

Domas par to, uz kurieni viņai tagad doties — vai pie krustmātes, pie kuras bija uzaugusi, vai pie Dollijas, vai arī gluži vienkārši braukt vienai uz ārzemēm, — un domas par to, ko viņš tagad viens dara savā kabinetā, domas par to, vai šī ķilda ir nelabojama vai arī vēl iespējams izlīgums un ko tagad par Annu runās visi viņas kādreizējie Pēterburgas paziņas, kā uz visu to raudzīsies Aleksejs Aleksandrovičs, un vēl daudz citu domu par to, kas tagad notiks pēc viņu šķiršanās, viņai ienāca prātā, taču viņa nenodevās šīm domām ar visu sirdi. Dvēselē tai bija kāda neskaidra doma, kas vienīgā viņu interesēja, taču viņa nespēja to aptvert. Vēlreiz atcerējusies Alekseju Aleksandroviču, viņa atcerējās arī savu slimošanu pēc dzemdībām un jūtas, kas toreiz viņu ne mirkli neatstāja. «Kāpēc es nenomiru?» viņa atcerējās vārdus, ko toreiz bija teikusi, un atcerējās arī toreizējo izjūtu. Un pēkšņi viņa saprata, kas slēpās dvēseles dziļumos. Jā, tā bija tā doma, kas vienīgā spēja visu izšķirt. «Jā, mirt! ...

Gan Alekseja Aleksandroviča kaunu un negodu, gan Serjožas un arī manu šausmīgo kaunu — visu izpirks nāve. Nomirt — un viņš nožēlos, viņam būs žēl manis,

viņš mīlēs, cietīs manis dēļ.» Ar sastingušu līdzcietības smaidu pret sevi viņa sēdēja krēslā, novilkdama un atkal uzvilkdama kreisās rokas gredzenus, spilgti un no visām pusēm iztēlodamās Vronska jūtas pēc tam, kad viņa būs mirusi.

Viņu iztraucēja tuvojošies soļi, viņa soļi. It kā nodarbināta ar savu gredzenu novilkšanu, viņa pat nepa-vērsās tam pretim.

Viņš piegāja tai klāt, saņēma tās roku un klusi sacīja:

— Anna, brauksim parīt, ja vēlies. Esmu ar mieru darīt visu.

Viņa klusēja.

— Kā tad būs? — viņš vaicāja.

— Tu pats zini, — viņa sacīja un tai pašā mirklī, nespēdama ilgāk valdīties, sāka skaļi raudāt.

— Pamet mani, pamet! — viņa dvesa starp elsām. — Es rīt aizbraukšu... Es izdarīšu vēl vairāk. Kas es esmu? Izvirtusi sieviete. Akmens tev kaklā. Es negribu tevi mocīt, negribul Es tevi atbrīvošu. Tu nemīli mani, tu mīli citu!

Vronskis lūgšus lūdza Annu nomierināties, apgalvodams, ka viņas greizsirdībai nav ne mazākā pamata, ka viņš nekad nav mitējies un nemitēsies viņu mīlēt, ka viņš mīl to vēl vairāk nekā agrāk.

— Anna, kādēļ tu moki pati sevi un mani? — viņš jautāja, skūpstīdams tai rokas. Viņa seja pauda maigumu, un Annai šķita, ka viņa dzird asaras Vronska balsī un jūt uz savām rokām šo asaru valgumu. Un vienā mirklī Annas neprātīgā greizsirdība pārvērtās neprātīgā, kaislā glāstu izplūdumā; viņa to skāva, apklāja skūpstiem tam galvu, kaklu, rokas.

XXV

Juzdama, ka izlīgums ir pilnīgs, Anna no rīta rosīgi sāka gatavoties aizbraukšanai. Kaut arī nebija izlemts, vai viņi brauks pirmdien vai otrdien, jo vakar abi viens otram bija ļāvuši noteikt, bet neviens to nebija darijis, Anna čakli gatavojās braukšanai, juzdamās tagad pilnīgi vienaldzīga pret to, vai viņi aizbrauks dienu agrāk vai dienu vēlāk. Viņa stāvēja savā istabā pie atvērtas

lādes, kravādama savas lietas, kad viņš jau apģērbies ienāca pie viņas agrāk nekā parasti.

— Es tagad aizbraukšu pie maman, viņa var atsūtīt man naudu ar Jegorovu. Un rīt es varu braukt, — viņš teica.

Lai cik labi Anna bija noskaņota, ieminēšanās par braucienu uz vasarnīcu pie mātes tai iedzēla.

— Nē, es arī pati nepagūšu, — viņa sacīja un tūdaļ nodomāja: «Tātad bija iespējams iekārtoties arī tā, lai darītu, kā es vēlējos.» — Nē, kā tu gribēji, tā arī dari. Ej ēdamistabā, es tūdaļ nākšu, tikai atlasīšu šīs nevajadzīgās lietas, — viņa teica, sniegdama vēl kaut ko An-nuškai, kurai klēpī jau bija vesels lēvenis lupatu.

Vronskis ēda bifšteku, kad Anna ienāca ēdamistabā.

— Tu neticēsi, kā man apriebušās šīs istabas, — viņa teica, sēzdamās tam blakus pie kafijas. — Nav nekā šausmīgāka par Šīm chatnbres garnies'. Tām nav sejas, nav dvēseles. Sis pulkstenis, aizkari, bet, galvenais, tapetes — tās ir šausmas. Es sapņoju par Vozdvižensku kā par apsolīto zemi. Zirgus tu vēl nesūti projām?

— Nē, tos aizvedīs pēc mūsu aizbraukšanas. Vai tu gribēji kaut kur braukt?

— Es gribēju aizbraukt pie Vilsones. Man jāaizved pie viņas tērpi. Tātad galīgi izlemts, ka braucam rīt? — viņa jautrā balsī vaicāja; bet pēkšņi viņas sejas izteiksme pārmainījās.

Vronska sulainis ienāca, lai dabūtu kvīti par telegrammu, kas bija saņemta no Pēterburgas. Nebija nekas sevišķs, ka Vronskis saņem telegrammu, taču viņš, it kā vēlēdamies no Annas kaut ko slēpt, pateica, ka kvīts esot kabinetā, un tūdaļ uzrunāja Annu:

— Es katrā ziņā rīt pabeigšu visas darīšanas.

— No kā telegramma? — viņa vaicāja, neklausīdamās, ko tas saka.

— No Stivas, — viņš negribot atbildēja.

— Kāpēc tad tu neparādi man? Kas gan Stivam var būt no manis slēpjams?

Vronskis aicināja kambarsulaini atpakaļ un lika atnest telegrammu. [86]

— Es negribēju rādīt, jo Stiva allaž inil telegrafēt; kāpēc telegrafēt, ja nekas nav izlemts?

— Par laulibas šķiršanu?

— Jā, bet viņš raksta; neko vēl neesot panācis. Tuvākajās dienās solīta galīga atbilde. Se izlasi pati!

Drebošām rokām Anna paņēma telegrammu un izlasīja to pašu, ko bija teicis Vronskis. Galā vēl bija piezīme: «Cerību maz, bet darīšu visu iespējamo un neiespējamo.»

— Es jau vakar teicu, ka man pilnīgi vienalga, kad es dabūšu un vai vispār dabūšu laulības šķiršanu, — viņa sacīja nosarkusi. — Nebija nekādas vajadzības slēpt no manis. — «Tā viņš var slēpt un slēpj no manis savu sarakstīšanos ar sievietēm,» viņa nodomāja.

— Bet šorīt Jašvins teicās atbraukt kopā ar Voi-tovu, — Vronskis teica, — liekas, ka viņš vinnējis no Pevcova visu un vēl vairāk, nekā tas spēj samaksāt, — apmēram sešdesmit tūkstošus.

— Nē, — viņa sacīja, dusmodamās, ka ar šo sarunas novirzīšanu viņš tik klaji liek manīt, ka viņa ir noskaitusies, — kāpēc gan tu domā, ka šī ziņa var mani tik ļoti interesēt, ka tā pat jāslēpj no manis? Es teicu, ka nevēlos par to domāt, un gribētu, lai arī tu par šo jautājumu interesētos tikpat maz, cik es.

— Es interesējos tāpēc, ka man patīk skaidrība, — viņš teica.

— Skaidrība nav meklējama attiecību veidā, bet mīlestībā, — Anna sacīja, arvien vairāk un vairāk dusmodamās nevis par viņa vārdiem, bet par salto un mierīgo balsi, kādā viņš tos izrunāja. — Kāpēc tu to vēlies?

«Ak dievs, atkal par mīlestībul» viņš nodomāja saviebdamies.

— Tu taču zini, kāpēc: tevis un mūsu nākamo bērnu dēj, — viņš teica.

— Bērnu nebūs.

— Ļoti žēl, — viņš teica.

— Tev tas vajadzīgs bērnu dēļ, bet par mani tu nedomā, — viņa sacīja, pilnīgi aizmirsusi un nedzirdējusi, ka viņš bija teicis: «Tevis un bērnu dēļ.»

Jautājums, vai viņiem varētu būt bērni, jau sen bija strīdīgs un Annu kaitināja. Vronska vēlēšanos, lai

viņiem būtu bērni, Anna izskaidroja ar to, ka viņam vienaldzīgs tās skaistums.

— Ak, es taču teicu: tevis dēļ. Visvairāk tevis dēļ, —* viebdamies kā sāpēs, viņš atkārtoja, — jo esmu pārliecināts, ka tavas nervozitātes galvenais cēlonis ir stāvokļa nenoteiktība.

«Jā, tagad viņš vairs neizliekas, un tūlīt kļūst redzams, cik liels viņa saltais naids pret mani,» Anna nodomāja, neklausīdamās viņa vārdos, bet ar šausmām lūkodamās uz salto un cietsirdīgo tiesnesi, kurš, viņu kaitinādams, raudzījās no Vronska acīm.

— Cēlonis ir cits, — viņa teica, — un es pat neizprotu, kā par cēloni manai nervozitātei, kā tu to apzīmē, var būt tas, ka es atrodos pilnīgi tavā varā. Kāda gan te stāvokļa nenoteiktība? Gluži otrādi.

— Ļoti nožēloju, ka tu negribi to saprast, — Vronskis viņu pārtrauca, neatlaidīgi pūlēdamies izteikt savu domu, — nenoteiktība ir tā, ka tev liekas, it kā es būtu brīvs.

— Sai ziņā tu vari būt pilnīgi mierīgs, — viņa sacīja un novērsusies sāka dzert kafiju.

Viņa paņēma tasīti, atstiepusi mazo pirkstiņu, un pacēla pie lūpām. Ieņēmusi dažus malkus, Anna paskatījās uz Vronski un no viņa sejas izteiksmes skaidri noprata, ka tam pretīga gan viņas roka, gan tās kustība, gan skaņa, ko dzerot radīja viņas lūpas.

— Man ir pilnīgi vienalga, ko domā tava māte un kādā veidā viņa grib tevi apprecināt, — Anna sacīja, ar drebošu roku nolikdama kafijas tasīti.

— Bet mēs taču nerunājam par to.

— Nē, tieši par to. Un tici, ka sieviete bez sirds, lai tā būtu vai nebūtu veca, lai tā būtu tava māte vai sveša, nemodina manī nekādu interesi, un es par tādu sievieti negribu ne dzirdēt.

— Anna, es tevi lūdzu neizteikties necienīgi par manu māti.

— Sieviete, kas ar sirdi nav varējusi uzminēt, kur slēpjas viņas dēla laime un gods, tāda sieviete ir bez sirds.

— Es atkārtoju savu lūgumu nerunāt necienīgi par manu māti, kuru es cienu, — viņš teica skaļākā balsī, stingri viņā lūkodamies.

Anna neatbildēja. Cieši viņā skatīdamās, vērodama viņa seju, rokas, viņa sīki jo sīki atcerējās vakardienas izlīguma ainu un viņa kaislos glāstus. «Sos glāstus, gluži tādus pašus glāstus viņš šķiedis un šķiedīs, un arī grib šķiest citām sievietēm,» viņa domāja.

— Tu nemīli savu māti. Tas viss ir frāzes, frāzes, frāzes! — ļauni viņā lūkodamās, Anna sacīja.

— Ja tas ir tā, tad vajag...

— Vajag izšķirties, un es esmu izšķīrusies, —• viņa teica un gribēja iet projām, bet tai brīdī istabā ienāca Jašvins. Anna sasveicinājās ar viņu un apstājās.

Kāpēc gan šai mirklī, kad dvēselē viņai trakoja vētra un viņa juta, ka atrodas savas dzīves krustceļos, brīdi, kuram varēja būt visšausmīgākās sekas, kāpēc šai mirkli viņai vajadzēja izlikties sveša cilvēka priekšā, kurš tāpat agri vai vēlu visu uzzinās, — .viņa nespēja uz to atbildēt; taču, tūdaļ apslāpējusi sevī iekšējo brāzmu, apsēdās un sāka ar viesi sarunāties.

— Kā jums veicas? Vai parādu saņēmāt? — viņa Jašvinam vaicāja.

— Tā nekas; liekas, ka visu nedabūšu, bet trešdien ir jābrauc. Un kad jūs braucat? — Jašvins jautāja, piemiedzis acis un šad tad palūkodamies uz Vronski, acīm redzot, nojauzdams, ka te norisinājusies ķilda.

— Laikam parīt, — Vronskis teica.

— Lai gan jūs jau sen taisāties.

— Bet tagad jau galīgi, — Anna sacīja, skatīdamās Vronskim tieši acīs ar tādu skatienu, kas viņam pauda — lai viņš pat nedomā par salabšanas iespēju.

— Vai tiešām jums tā nelaimīgā Pevcova nav žēl? —• viņa turpināja sarunu ar Jašvinu.

— Nekad neesmu sev jautājis, Anna Arkadjevna, vai ir vai nav žēl. Te taču visa mana mantība, — viņš norādīja uz sānkabatu, — un tagad esmu bagāts cilvēks; bet šovakar braukšu uz klubu un varbūt iznākšu laukā ubags. Tas, kas sēžas ar mani spēlēt, arī taču grib atstāt mani bez krekla, bet es — viņu. Nu, un tā mēs cīnāmies, tur jau vienīgais spēles prieks.

— Bet, ja jūs būtu precējies, — Anna jautāja, — kā tad klātos jūsu sievai?

Jašvins iesmējās.

—* Tāpēc jau laikam neesmu apprecējies un ari nekad nedomāju precēties.

— Bet Helsingforsa? — Vronskis sacīja, iesaistīdamies sarunā un paskatīdamies Annā, kas smaidīja.

Sastopot viņa skatienu, Annas sejā pēkšņi iegūla salta un stingra izteiksme, it kā viņa tam sacītu: «Nav aizmirsts. Viss arvien tāpat.»

— Vai tiešām jūs esat bijis iemīlējies? — viņa vaicāja Jašvinam.

— Ak dievs! Cik reižu! Bet saprotiet, dažs var nosēsties pie kārtīm, bet tā, lai vienmēr pieceltos, kad pienāks rendez-vous 1 laiks. Arī es varu nodoties mīlestībai, bet tikai tā, lai vakarā nenokavētu kāršu partiju. Tā es arī mēdzu iekārtoties.

— Nē, par to es nejautāju, es^ jautāju par īsto. — Viņa gribēja sacīt — par Helsingforsu, taču nevēlējās atkārtot Vronska izsacītu vārdu.

Atbrauca Voitovs, ērzeļa pircējs; Anna piecēlās un izgāja no istabas.

Pirms aizbraukšanas no mājas Vronskis iegāja pie viņas. Anna gribēja.izlikties kaut ko meklējam uz galda, bet, sakaunējusies par šādu liekulību, ieskatījās viņam tieši sejā ar saltu skatienu.

— Ko jūs vēlaties? — viņa franciski jautāja.

— Paņemt Gambetas atestātu, es ērzeli pārdevu, — viņš sacīja tādā balss noskaņā, kas pauda skaidrāk nekā vārdi: «Attiecības noskaidrot man nav vaļas, un tam nav ari nekādas nozīmes.»

«Es nekādi neesmu vainīgs viņas priekšā,» viņš domāja. «Ja viņa grib sevi sodīt, tant pis pour elle^87 [88].» Bet izejot tam likās, ka viņa kaut ko saka, un sirds tam pēkšņi sadrebēja līdzcietībā pret Annu.

— Tu ko teici, Anna? — viņš vaicāja.

•— Es nekā, — viņa atbildēja tikpat salti un mierīgi.

«Nu, ja nekā, tad jo ļaunāk,» viņš nodomāja, atkal kļuvis salts, pagriezās un devās ārā no istabas. Iziedams viņš spogulī ieraudzīja Annas seju — bālu, ar drebošām lūpām. Viņš gribēja gan apstāties, gan teikt tai mierinājuma vārdus, bet kājas pašas viņu iznesa no

istabas, pirms viņš paguva sadomāt, ko sacīt. Visu šo dienu viņš pavadīja ārpus mājas, un, kad vēlu vakarā atgriezās, apteksne tam pateica, ka Annai Arkadjevnai sāpot galva un viņa lūgusi pie tās nenākt.

XXVI

Nekad vēl ķilda nebija ilgusi veselu dienu. Šodien tas bija noticis pirmo reizi. Un tā nebija ķilda. Tā bija acīm redzama atzīšanās, ka viņu starpā ir pilnīgs vēsums. Vai gan varēja skatīties ar tādu skatienu, ar kādu viņš paskatījās Annā, kad bija ienācis istabā pēc atestāta? Paskatīties viņā, redzēt, ka viņas sirds vai plīst izmisumā, un klusējot paiet garām ar šo vienaldzīgi mierīgo sejas izteiksmi? Viņš ir kļuvis pret viņu ne tikai vēss, bet viņš to ienīst, jo iemīlējis citu sievieti, — tas nu bija skaidrs.

Un, atcerēdamās visus tos nežēlīgos vārdus, kādus viņš bija teicis, Anna piedomāja klāt vēl arī tos vārdus, kādus viņš, acīm redzot, bija vēlējies un varēja tai pateikt, un, tā domādama, viņa arvien vairāk un vairāk sevi satrauca.

«Es jūs neaizturu,» viņš būtu varējis sacīt. «Jūs varat iet, kur vien vēlaties. Jūs laikam gan negribējāt šķirties no sava vīra tāpēc, lai varētu pie viņa atgriezties. Atgriezieties! Ja jums vajadzīga nauda, es jums došu. Cik rubļu jums vajadzīgs?»

Visnežēlīgākos vārdus, kādus vien būtu varējis teikt rupjš cilvēks, viņš pateica Annai tās iztēlē, un Anna viņam nepiedeva šos vārdus gluži tāpat, kā kad viņš tos būtu teicis istenībā.

«Un vai tas nebija vēl tikai vakar, kad viņš zvērēja mīlestību, viņš, taisnīgais un godīgais cilvēks? Vai es veltīgi neesmu jau vairākkārt kritusi izmisumā?» viņa tālāk sev sacīja.

Visu šo dienu, atskaitot braucienu pie Vilsones, kas aizņēma pāris stundu, Anna pavadīja šaubās, vai tiešām visam beigas vai arī ir vēl izlīguma cerības un vai tai vajadzētu jau tūlīt braukt projām vai arī vēlreiz ar Vronski satikties. Anna gaidīja viņu augu dienu un

vakarā, aiziedama savā istabā, lika viņam pateikt, ka lai sāpot galva, un nodomāja: «Ja viņš pretēji apteksnes vārdiem tomēr ienāks, tad tas nozīmēs, ka viņš vēl mīl. Turpretim — ja ne, tad tas nozīmēs, ka visam beigas, un tad es izlemšu, kas man darāms ...»

Vakarā Anna dzirdēja aprimstam karietes troksni, kad viņš atbrauca, dzirdēja viņa zvanu, viņa soļus un sarunu ar apteksni: viņš noticēja tam, ko sacīja apteksne, nevēlējās neko vairāk noskaidrot un devās uz savu istabu. Tātad visam beigas.

Un Annai skaidri un spilgti acu priekšā nostājās nāve — vienīgais līdzeklis atdzīvināt mīlestību pret sevi viņa sirdī, sodīt viņu un uzvarēt cīņā, ko izcīnīja pret Vronski viņas sirdī ieviesies ļaunais gars.

Tagad bija vienalga: braukt vai nebraukt uz Vozdvi-žensku, saņemt vai nesaņemt no vīra piekrišanu laulības šķiršanai — viss bija nevajadzīgs. Vajadzīgs bija tikai viens — Vronski sodīt.

Kad viņa iepildīja parasto opija devu un nodomāja, ka vajag tikai izdzert visu pudelīti uzreiz, lai nomirtu, Annai tas izlikās tik viegli un vienkārši, ka viņa atkal ar gandarījumu sāka domāt, kā viņš cietīs, nožēlos un mīlēdams viņu atcerēsies, kad būs jau par vēlu. Viņa gulēja gultā ar vaļējām acīm, dziestošās sveces gaismā lūkodamās uz cilniski veidoto griestu dzegu un uz aizkara ēnu, kas krita tai pāri, skaidri iztēlodamās, ko viņš jutīs, kad viņas vairs nebūs un tikai atmiņas par Annu tam būs atlikušas. «Kā gan es spēju izteikt viņai šos cietsirdīgos vārdus?» viņš sacīs. «Kā gan es varēju iziet no istabas, nekā viņai neteicis? Bet tagad viņas vairs nav. Viņa uz visiem laikiem aizgājusi no mums. Viņa ir tur...» Pēkšņi aizkara ēna sakustējās, aizsedza visu dzegu, visus griestus, tai pretim brāzās citas ēnas no otras puses; uz mirkli ēnas izklīda, tad atkal samilza, uzmācās, sašūpojās, saplūda, un viss satumsa. «Nāve!» viņa nodomāja. Un viņu pārņēma tik baigas šausmas, ka viņa ilgi nespēja aptvert, kur atrodas, un drebošām rokām ilgi nevarēja sameklēt sērkociņus un iededzināt otru sveci izdegušās un nodzisušās vietā. «Nē, diezgan — tikai dzīvot! Es taču mīlu viņu. Viņš taču mīl mani! Tas, kas bijis, tas pāries,» viņa runāja, juzdama, ka prieka asaras par atgriešanos pie dzīvības plūst pār

vaigiem. Un, lai glābtos no savām bailēm, viņa steigšus iegāja kabinetā pie Vronska.

Viņš gulēja savā kabinetā ciešā miegā. Anna piegāja viņam klāt un, apgaismodama tā seju no augšas, ilgi viņā lūkojās. Tagad, kad viņš gulēja, Anna tik ļoti viņu mīlēja, ka, raudzīdamās tam vaigā, nespēja valdīt jūsmas asaras; bet viņa zināja — ja viņš pamostos, tad noraudzītos Annā ar saltu, paštaisnu skatienu un viņai, pirms sāk runāt ar Vronski par savu mīlestību, ir jāpierāda, cik vainīgs tas bijis viņas priekšā. Nemodinājusi Vronski, Anna atgriezās savā istabā un, ieņēmusi vēl otru opija devu, uz rīta pusi iemiga smagā pusmiegā, kas visu laiku bija tik tuvs nomodam, ka viņa ne mirkli nemitējās sevi just.

Pret rītu viņai atkal uzmācās baigais murgs, kādu viņa vairākkārt bija redzējusi sapnī vēl pirms sakara ar Vronski, un viņa pamodās. Vecītis ar izspūrušo bārdu kaut ko darīja, pārliecies pār dzelzi, murminādams bezjēdzīgus franču vārdus, un viņa, kā vienmēr, kad sapņoja šo murgu sapni un tāpēc jau tas bija tik šausmīgs), juta, ka šis zemnieciņš viņu nemaz neievēro, bet, noliecies pār viņu, drausmīgi un neizprotami rīkojas ar dzelzīm. Un viņa pamodās aukstos sviedros.

Kad Anna piecēlās, viņa kā pa miglu atcerējās vakardienu.

«Bija ķilda. Notika tas, kas bija gadījies jau vairākkārt. Es teicu, ka man sāp galva, un viņš neienāca. Rīt mēs braucam, man viņš jāsatiek un jagatavojas aizbraukšanai,» viņa sev sacīja. Un, uzzinājusi, ka viņš ir kabinetā, Anna devās turp. Iedama cauri viesistabai, viņa dzirdēja, ka pie lieveņa apstājas ekipāža, un, paskatījusies logā, ieraudzīja karieti, pa kuras logu bija izliekusies jauna meitene mēļā cepurītē; šī meitene kaut ko sacīja sulainim, kas pašlaik zvanīja pie durvīm. Pēc sarunas priekšnamā kāds uznāca augšā, tad blakus viesistabai aizskanēja Vronska soļi. Ātrā gaitā viņš devās lejup pa kāpnēm. Anna atkal piegāja pie loga. Lūk, viņš bez platmales iznāca uz lieveņa un piegāja pie karietes. Jaunā meitene mēļajā cepurītē sniedza tam kādu vīstokli. Vronskis smaidīdams meitenei kaut ko teica. Kariete aizbrauca; viņš atkal ātri uzskrēja augšup pa kāpnēm.

Migla, kas visu bija aizsegusi viņas dvēselē, pēkšņi izklīda. Vakarējās jūtas ar jaunu sāpi sažņaudza slimo sirdi. Tagad viņa nespēja saprast, kā varējusi tiktāl pazemoties, lai pavadītu veselu dienu kopā ar viņu viņa namā. Anna iegāja pie Vronska kabinetā, lai paziņotu savu lēmumu.

— Tā bija Sorokina ar meitu; viņa piebrauca un atveda man naudu un papīrus no maman. Vakar es nevarēju saņemt. Kā tev ar galvu, vai ir labāk? — viņš mierīgi vaicāja, negribēdams redzēt un saprast viņas sejas drūmo un svinīgo izteiksmi.

Stāvēdama istabas vidū, Anna viņā cieši nolūkojās. Vronskis paskatījās Annā, uz mirkli sarauca pieri, tad turpināja lasīt vēstuli. Anna pagriezās un lēniem soļiem gāja ārā no istabas. Vronskis vēl varēja saukt viņu atpakaļ, bet Anna jau bija pie durvīm, viņš arvien vēl klusēja, un bija dzirdama tikai pārlapotās vēstules čaukstoņa.

— Jā, pie reizes, — viņš sacīja, kad Anna jau bija durvīs, — rīt mēs noteikti braucam? Vai nav tiesa?

— Jūs, bet ne es, — viņa sacīja, pagriezusies pret Vronski.

— Anna, tā nav iespējams dzīvot...

— Jūs, bet ne es, — viņa atkārtoja.

— Tas kļūst neizturami!

— Jūs... jūs to nožēlosiet, — viņa sacīja un izgāja no istabas.

Izmisums, ar kādu tika teikti šie vārdi, Vronski sabiedēja, viņš pietrūkās kājās un gribēja steigties Annai pakaļ, bet atģidies atkal apsēdās, cieši sakoda zobus un sarauca pieri. Sie, pēc viņa domām, nepieklājīgie draudi viņu kaut kā kaitināja. «Esmu izmēģinājis visu,» viņš domāja, «atliek vienīgais — nepievērst uzmanību.» Un viņš sāka posties, lai brauktu uz pilsētu un atkal pie mātes, no kuras bija jādabū paraksts uz pilnvaras.

Anna dzirdēja Vronska soļus kabinetā un ēdamistabā. Pie viesistabas viņš apstājās. Bet Vronskis neiegriezās pie Annas, viņš tikai pateica kalpotājiem, lai nododot ērzeli, ja Voitovs tam atbrauktu pakaļ. Tālāk Anna dzirdēja, kā piebrauca kariete, kā atvērās durvis un viņš atkal izgāja. Bet, lūk, viņš atkal atgriezās priekšnamā, tad kāds skrēja augšup pa kāpnēm. Tas bija sulainis,

kas skrēja pēc aizmirstajiem cimdiem. Viņa piegāja pie loga un redzēja, kā Vronskis neskatīdamies saņēma cimdus, tad pieskārās ar roku kučierim un tam kaut ko teica. Pēc īsa brīža, neatskatīdamies uz logiem, viņš apsēdās karietē savā parastajā pozā, pārlicis kāju pār kāju, un, vilkdams rokā cimdu, nozuda aiz stūra.

XXVII

«Aizbrauca! Beigas!» Anna sev sacīja, stāvēdama pie loga; un kā atbilde uz šo jautājumu tumsas iespaids, svecei dziestot, un baigā sapņa iespaids saplūda kopā un ar saltām šausmām pielēja viņas sirdi.

— Nē, tas nevar būt! — viņa iesaucās, steidzās pāri istabai un spēcīgi zvanīja. Tagad viņai bija tik ļoti bail palikt vienatnē, ka, pat nesagaidījusi sulaini ienākam, Anna jau steidzās tam pretī.

— Uzziniet, uz kurieni grāfs aizbrauca! — viņa teica.

Sulainis atbildēja, ka grāfs aizbraucis uz zirgu staļļiem.

— Viņš pavēlēja jums ziņot: ja jūs vēloties izbraukt, kariete tūlīt būšot atpakaļ.

— Labi. Pagaidiet! Es tūlīt uzrakstīšu zīmīti. Aizsūtiet Mihailu ar šo zīmīti uz staļļiem. Labi ātri!

Viņa apsēdās un rakstīja:

«Esmu vainīga. Atgriezies mājās, jāizskaidrojas. Dieva dēļ, brauc mājās, man ir baigi.»

Viņa aizlīmēja aploksni un iedeva sulainim.

Viņai bija bailes tagad palikt vienatnē, un līdzi sulainim viņa izgāja no istabas un devās uz bērnistabu.

«Kas tad te, tas ir kas cits, tas nav viņš! Kur viņa debeszilās acis, jaukais un biklais smaids?» — tā bija Annas pirmā doma, kad viņa ieraudzīja nevis Serjožu, bet savu apaļīgo, sārto meitenīti ar melnajiem, cirtainajiem matiem, jo savādā domu sajukuma dēļ bija cerējusi bērnistabā ieraudzīt dēlu. Meitenīte, sēdēdama pie galda, neatlaidīgi un stipri dauzīja pa to ar karafes aizbāzni, bez saprāta lūkodamās mātē ar savām melnajām acīm kā divām upeņu ogām. Atbildējusi anglietei, ka jūtoties pilnīgi vesela un rīt braukšot uz laukiem, Anna apsēdās pie meitenītes un sāka grozīt tai acu priekšā karafes

aizbāzni. Taču bērna skaļie, skanīgie smiekli un uzacs kustība meitenītes sejā Annai tik spilgti atgādināja Vronski, ka, nespēdama valdīt raudu elsas, viņa aši piecēlās un izgāja no istabas. «Vai tiešām visam beigas? Nē, tas nevar būt,» viņa domāja. «Viņš atgriezīsies. Bet kā viņš man izskaidros savu smaidu un priecīgo sejas izteiksmi, kāda viņam, bija pēc sarunas ar to meiteni? Ja arī neizskaidros, es tomēr noticēšu. Ja nenoticēšu, tad man atliek tikai viens ... bet es negribu.»

Viņa paskatījās pulkstenī. Pagājušas divpadsmit minūtes. «Tagad viņš jau saņēmis zīmīti un brauc atpakaļ. Vairs nebūs ilgi, vēl desmit minūtes... Bet ja nu viņš neatbrauc? Nē, tas nevar būt. Viņš nedrīkst ieraudzīt mani ar saraudātām acīm. Iešu nomazgāšos. Jā — un vai matus esmu sasukājusi vai ne?» viņa sev vaicāja. Un nevarēja atcerēties. Viņa pataustīja galvu ar roku. «Jā, mati man sasukāti, bet, kad tas noticis, nekādi neatceros.» Viņa pat neticēja savai rokai un gāja pie lielā spoguļa, lai redzētu, vai mati patiešām sasukāti. Mati bija sasukāti, un viņa nevarēja atcerēties, kurā brīdī to darījusi. «Kas tā tāda?» viņa sev vaicāja, lūkodamās uz spogulī redzamo pietvīkušo seju ar savādi mirdzošajām acīm, kas bailēs raudzījās pretim. «Tā taču esmu es,» viņa pēkšņi aptvēra un, aplūkodama sevi visu, pēkšņi sajuta uz savas miesas viņa skūpstus un sadrebēdama pakustināja plecus. Tad pacēla pie lūpām roku un noskūpstīja to.

«Kas tas, es laikam zaudēju prātu?» Un viņa devās uz guļamistabu, kur Annuška pašlaik uzposa.

— Annuška! — viņa iesaucās, piegājusi tai klāt un uzlūkodama apteksni, pati nezinādama, ko tai teikt.

— Pie Darjas Aleksandrovnas jūs gribējāt braukt, — it kā noprazdama apteksne sacīja.

— Pie Darjas Aleksandrovnas? Jā, es braukšu.

«Piecpadsmit minūtes turp, piecpadsmit atpakaļ. Viņš

jau brauc, viņš tūlīt atbrauks.» Viņa izņēma pulksteni un skatījās tajā. «Bet kā viņš varēja aizbraukt, atstādams mani tādā stāvoklī? Kā viņš var dzīvot, neizlīdzis ar mani?» Viņa piegāja pie loga un sāka skatīties uz ielu. Spriežot pēc laika ilguma, viņam jau vajadzēja atgriezties. Bet aprēķins varēja būt nepareizs, un viņa

atkal sāka domāt, cikos viņš aizbraucis, un skaitīja minūtes.

Tai brīdī, kad viņa devās pie lielā pulksteņa, lai pārbaudītu savējo, kāds piebrauca. Paskatījusies pa logu, viņa ieraudzīja Vronska karieti. Bet neviens nenāca augšup pa kāpnēm, un lejā bija dzirdamas balsis. Tas bija ar zīmīti sūtītais cilvēks, atgriezies atpakaļ karietē. Anna nogāja lejā pie viņa.

— Grāfa tur vairs nebija. Viņš aizbraucis uz Ņižņij-novgorodas staciju.

— Kas? Kas tev tur ir? — viņa uzsauca sārtajam, jautrajam Mihailam, kas sniedza viņai atpakaļ zīmīti.

«Viņš taču nav to saņēmis,» viņa atcerējās.

— Brauc ar šo pašu zīmīti pie grāfienes Vronskas uz viņas muižu, zini? Un tūdaļ atved atbildi! — viņa teica sūtitajarn.

«Bet es pati, ko darīšu es?» viņa' nodomāja. «Jā, es braukšu pie Dollijas, tas ir tiesa, citādi es zaudēšu prātu. Jā, es vēl vaiu telegrafēt.» Un viņa rakstīja telegrammu:

«Man nepieciešami jārunā, tūlīt atbrauciet.»

Nosūtījusi telegrammu, viņa devās ģērbties. Jau apģērbusies, ar cepuri galvā, viņa atkal ieskatījās acīs mierīgajai, miesās izplūdušajai Annuškai. Neslēpta līdzcietība bija redzama Annuškas mazajās, pelēkajās, labsirdīgajās acīs.

— Annuška, mīļā, ko lai es daru? — Anna, skaļi raudādama, iesaucās un bez spēka atkrita krēslā.

— Kāpēc gan uztraukties, Anna Arkadjevna! Tas jau gadās. Jūs brauciet vien, izklaidējieties! — apteksne teica.

— Jā, es braukšu, — attapusies Anna pieceldamās sacīja. — Bet, ja manā prombūtnes laikā pienāks telegramma, lai atsūta pie Darjas Aleksandrovnas ... Nē, es pati atgriezīšos.

«Jā, nevajag domāt, vajag kaut ko darīt, braukt, galvenais — braukt projām no šā nama,» viņa sacīja, ar šausmām ieklausīdamās, cik baigi trako viņas sirds, steigšus nogaja lejā un iesēdās karietē.

— Uz kurieni pavēlēsiet? — Pjotrs jautāja, taisīdamies sēsties uz bukas.

— Uz Znamenku, pie Oblonskiem.

XXVIII

Laiks bija skaidrs. Augu rītu smidzināja biezs, sīks lietutiņš, bet nupat debess bija noskaidrojusies. Skārda jumti, akmens plākšņu ietve, ielas bruģis, ekipāžu riteņi un ādas jumti, vara un skārda apkalumi — viss spoži mirdzēja maija saulē. Pulkstenis bija trīs, visdzīvākās ielu kustības laiks.

Sēdēdama ērtās karietes kaktiņā, mīksto atsperu vieglās šūpošanas un pelēko zirgu ātrās gaitas ietekmē Anna, klausīdamās riteņu nerimtīgajā dārdoņā un vērodama ātri aizslīdošās ainavas svaigajā āra gaisā, no jauna pārcilāja pēdējo dienu notikumus, un tagad viņas stāvoklis viņai likās gluži citāds, nekā bija šķitis pirmīt mājās. Arī domas par nāvi tagad vairs nelikās tik baigas un skaidras, un arī pati nāve nelikās vairs nenovēršama. Tagad viņa sāka sev pārmest, ka ļāvusies tiktāl pazemoties. «Es ļoti lūdzu viņu man piedot. Es viņam pakļāvos. Atzinu sevi par vainīgu. Kāpēc? Vai tad es nespēju dzīvot bez viņa?» Un, neatbildējusi uz jautājumu, kā viņa dzīvos bez Vronska, Anna sāka lasīt izkārtnes. «Kantoris un noliktava. Zobārsts... Jā, es izstāstīšu Dollijai visu. Viņai nepatīk Vronskis. Būs kauns, būs sāpīgi, tomēr es viņai pateikšu visu. Viņa mani mīl, un es klausīšu viņas padomu. Es viņam nepakļaušos; es viņam neļaušu mani audzināt. Fiļipovs, veģi ... Stāsta, ka viņi vedot mīklu uz Pēterburgu. Maskavā tik labs ūdens ... Bet Mitišču akas un bliņas ...» Un viņa atcerējās, kā sendienās, kad viņai vēl bija tikai septiņpadsmit gadu, viņa brauca ar krustmāti uz Troicu «Vēl ar zirgiem. Vai tiešām tā biju es — ar tām sarkanajām rokām? Cik daudz no tā, kas toreiz man šķita tik daiļš un neaizsniedzams, ir kļuvis niecīgs, bet tas. kas bija iegūstams toreiz, tagad kļuvis uz mūžiem neaizsniedzams. Vai tolaik es būtu ticējusi, ka spēju pazemoties tiktāl? Cik viņš būs lepns un apmierināts, kad saņems manu zīmīti! Bet es viņam pierādīšu ... Cik nelabi ož šī krāsa! Kāpēc viņi allaž krāso un būvē? Modes un cepures,» viņa lasīja. Kāds vīrietis viņu sveicināja. Tas bija Annuškas vīrs. «Mūsu parazīti» — viņa atcerējās Vronska izteicienu. «Mūsu? Kāpēc mūsu? Cik šausmīgi, ka nav iespējams izraut pagātni ar visām

saknēm. Nevar izraut, bet var apslēpt atmiņas par to. Un es apslēpšu.» Un te viņa atcerējās kopā ar Alekseju Aleksandroviču aizvadītos gadus, atcerējās, ka izdzēsusi tos no savas atmiņas. «Dollija domās, ka es pametu otru vīru un ka tāpēc droši vien taisnība nav manā pusē. Vai tad es gribu, lai taisnība būtu manā pusē! Es vairs nespēju!» viņa iesaucās, un viņai gribējās raudāt. Bet tūdaļ viņa sāka domāt par to, kāpēc gan šīs divas meitenes tā smaida. «Laikam gan aiz mīlestības? Viņas nezina, ka maz tur ir prieka, un tas ir tik zemiski... Bulvāris un bērni. Skrien trīs puisēni, spēlēdami zirdziņus. Serjoža! Un es zaudēšu visu un neatgūšu arī viņu. Jā, es zaudēšu visu, ja viņš neatgriezīsies. Viņš varbūt ir nokavējis vilcienu un tagad jau atgriezies. Tu atkal vēlies, lai tevi pazemo!» viņa pati sev uzsauca. «Nē, es ieiešu pie Dollijas un pateikšu viņai tieši: esmu nelaimīga un esmu to pelnījusi; esmu vainīga un tomēr esmu nelaimīga, palīdzi man! šie zirgi, šie rati — cik riebīga esmu pati sev šajos ratos —, tas viss pieder viņam; bet es nekad vairs tos neredzēšu.»

Meklēdama vārdus, kādos tā visu izteiks Dollijai, un tīšu prātu plosīdama savu sirdi, Anna devās augšup pa kāpnēm.

— Vai pie viņas kāds ir? — viņa priekštelpā vaicāja.

— Katrina Aleksandrovna Levina, — sulainis atbildēja.

«Kitija! Tā pati Kitija, kurā bija iemīlējies Vronskis,» Anna nodomāja, «tā pati, kuru viņš ar mīlestību atceras. Viņš nožēlo, ka nav Kitiju apprecējis. Bet mani viņš atceras ar naidu un nožēlo, ka ar mani saistījies.»

Tai brīdī, kad atbrauca Anna, māsas apspriedās par zīdīšanu. Dollija iznāca viena sagaidīt viešņu, jo šai mirklī tā traucētu viņu sarunu.

— Tu vēl neesi aizbraukusi? Es pati gribēju tevi apciemot, •— Dollija teica. — Šodien saņēmu vēstuli no Stivas.

— Arī mēs saņēmām telegrammu, — Anna atbildēja, lūkodamās apkārt, lai ieraudzītu Kitiju.

— Viņš raksta, ka nekādi nevarot saprast, ko Aleksejs Aleksandrovičs īsti vēloties, taču bez atbildes viņš projām nebraukšot.

— Es domāju, ka tev ir kāds ciemiņš. Vai var to vēstuli izlasīt?

— Jā, Kitija ir, — samulsusi Dollija atbildēja, — viņa palika bērnistabā. Viņa bija ļoti slima.

— To es dzirdēju. Vai varētu izlasīt to vēstuli?

— Es tūlīt atnesīšu. Bet viņš nenoraida; gluži otrādi, Stiva cer, — Dollija sacīja, apstājusies durvīs.

— Es neceru un patiesībā ari nevēlos, — Anna teica.

«Kas tad tas, vai sastapšanos ar mani Kitija tiešām

uzskata par pazemojumu?» Anna domāja, palikusi viena. «Varbūt viņai taisnība. Taču viņai nav tiesības — tai, kura bija iemīlējusies Vronskī, — viņai nav tiesības to izrādīt, kaut arī tas būtu taisnība. Es zinu, ka manā stāvoklī mani nevar pieņemt neviena krietna sieviete. Es zinu, ka ar pirmo mirkli esmu ziedojusi viņam visu! Un iā ir viņa pateicība! Kā es viņu ienīstu! Un kāpēc gan es atbraucu uz šejieni? Man kļūst vēl ļaunāk, vēl smagāk.» Viņa dzirdēja otrā istabā skanam māsu balsis, kad tās savā starpā sarunājās. «Un ko gan es tagad teikšu Dollijai? Iepriecināt Kitiju ar to, ka esmu nelaimīga, pakļauties vit^s aizbildnībai? Nē, un Dollija jau ari neko nesapratīs. Un nav man viņai ko stāstīt. Interesanti būtu tikai redzēt Kitiju un likt tai saprast, ka es visus un visu nicinu, ka tagad man viss vienalga.»

Dollija ienāca ar vēstuli. Anna izlasīja un klusēdama sniedza atpakaļ.

— To visu es zināju, — viņa sacīja. — Un tas nemaz mani neinteresē.

— Kāpēc tad ne? Es gan ceru, — Dollija teica, ziņkāri raudzīdamās Annā. Viņa nekad nebija redzējusi Annu tik dīvainā satraukumā. — Kad tu brauc? — viņa vaicāja.

Anna, piemiegusi acis, lūkojās kaut kur tālumā un neatbildēja Dollijai.

— Kāpēc tad Kitija slēpjas no manis? — viņa jautāja, paskatīdamās uz durvīm un nosarkdama.

— Nerunā niekus! Viņa zīda, un viņai šī lieta neveicas, tad es viņai devu padomus... Viņa ļoti priecājas. Viņa tūlīt nāks, — neveikli, nemācēdama runāt nepatiesību, Dollija teica. — Tur jau viņa nāk.

Uzzinājusi, ka atbraukusi Anna, Kitija negribēja nākt viesistabā, bet Dollija viņu pierunāja. Saņēmusies Kitija iznāca no bērnistabas, sarkdama tuvojās Annai un sniedza roku.

— Es ļoti priecājos, — viņa drebošā balsī sacīja.

Kitiju mulsināja cīņa, kas norisinājās viņas dvēselē,

cīņa starp naidu pret šo nekrietno sievieti un vēlēšanos būt augstsirdīgai pret viņu; bet, tiklīdz viņa ieraudzīja skaisto un simpātisko Annas seju, viss naids tūdaļ pazuda.

— Es nemaz nebrīnītos, ja jūs arī negribētu mani sastapt. Esmu pieradusi pie visa. Jūs bijāt slima? Jā, jūs esat pārvērtusies, — Anna teica.

Kitija juta, ka Anna viņu uzlūko naidīgi. Viņa izskaidroja šo naidīgumu ar neērto stāvokli, kādā tagad viņas priekšā jūtas Anna, kas agrāk izturējās pret viņu kā aizbildne, un Kitijai kļuva Annas žēl.

Viņas parunājās par slimību, par bērnu, par Stivu, bet Annu, acīm redzot, nekas neinteresēja.

— Es atbraucu no tevis atvadīties, — viņa teica pieceldamās.

— Kad tad jūs aizbraucat?

Bet Anna atkal, Dollijai neatbildējusi, uzrunāja Kitiju.

— Jā, es ļoti priecājos, ka sastapu jūs, — viņa ar smaidu teica. — Esmu par jums tik daudz no visām pusēm dzirdējusi, pat no jūsu vīra. Viņš bija pie manis un man ļoti iepatikās, — viņa piebilda acīm redzami ar ļaunu nolūku. — Kur viņš tagad?

— Viņš aizbrauca uz laukiem, — Kitija nosarkdama atbildēja.

— Sveiciniet viņu no manis, katrā ziņā sveiciniet!

— Katrā ziņā! — Kitija naivi atkārtoja, līdzcietīgi raudzīdamās Annai acīs.

— Tad ardievu, Dollij! — Un, noskūpstījusi Dolliju un paspiedusi Kitijai roku, Anna steidzīgi izgāja.

— Arvien tāda pati un tikpat pievilcīga. Ļoti skaista! — Kitija sacīja, palikusi viena ar māsu. — Tomēr viņā ir kaut kas nožēlojams! Šausmīgi bēdīgs!

— Nē, šodien viņā ir kaut kas sevišķs, — Dollija teica. — Kad es viņu izvadīju priekštelpā, man likās, ka viņa tūlīt sāks raudāt.

XXIX

Anna iekāpa karietē vē! sliktākā noskaņā, nekā izbraucot no mājas. Līdzšinējām ciešanām tagad vēl pievienojās apvainojuma un atstumtības sajūta, kādu viņa skaidri nojauta, sastopoties ar Kitiju.

— Uz kurieni pavēlēsiet? Vai uz mājām? — Pjotrs jautāja.

— Jā, uz mājām, — viņa teica, nedomādama tagad par to, uz kurieni viņa brauc.

«Kā viņas skatījās uz mani — kā uz kaut ko baigu, neizprotamu un interesantu... Ko gan viņš tik dedzīgi var stāstīt tam otrajam?» viņa nodomāja, vērodama divus gājējus. «Vai gan iespējams pastāstīt otram, ko tu juti? Es gribēju stāstīt Dollijai — un labi, ka nepastāstīju. Kā viņa priecātos par manu nelaimi! Viņa gan to apslēptu; taču galvenās jūtas viņai būtu gandarījums, ka esmu sodīta par tiem priekiem, par kuriem viņa mani apskauda. Kitija — tā vēl jo vairāk priecātos. Es taču redzu viņai cauril Viņa zina, ka mana laipnība pret viņas vīru bija lielāka, nekā parasts. Un viņa ir greizsirdīga un ienīst mani. Un turklāt vēl nicina. Viņas acīs es esmu netikumīga sieviete. Ja es būtu netikumīga sieviete, es liktu viņas vīram manī iemīlēties... ja gribētu. Un es jau arī gribēju ... Lūk, tas ir ar sevi apmierināts,» viņa nodomāja par resnu, sārtu kungu kas brauca pretim, noturēja viņu par pazīstamu un pacēla spīdīgo platmali virs kailās un tikpat spīdīgās galvas, bet tad pārliecinājās, ka kļūdījies. «Viņš domāja, ka pazīst mani. Bet viņš mani pazīst tikpat maz kā jebkurš pasaulē. Es pati sevi nepazīstu. Es pazīstu savas apetītes, kā saka franči. Lūk, viņiem gribas šā netīrā saldējuma. To viņi droši zina,» viņa nodomāja, raudzīdamās uz diviem zēniem, kas bija apstājušies pie saldējuma pārdevēja, kurš, nocēlis no galvas kublu, dvieļa galā pašlaik slaucīja nosvīdušo seju. «Visiem mums gribas kaut ko saldu, garšīgu. Ja nav konfekšu, tad netīru saldējumu. Un Kitijai tāpat: ja nav Vronska, tad ir Levins. Un viņa mani apskauž. Un ienīst mani Un visi mēs nīstam cits citu. Es Kitiju, Kitija mani. Tā ir patiesība. Tjutjkins, coiffeur... Je me fais coiffer

par Tjuijkin.' To es viņam pateikšu, kad viņš atbrauks,» viņa nodomāja un pasmaidīja. Bet laja pašā mirklī atcerējās, ka tagad viņai nav vairs kam stāstīt ko jocīgu. «Un nekā jocīga, jautra jau nav. Viss ir riebīgs. Iezvana vakara dievkalpojumu, un šis tirgonis tik cītīgi met krustus — it kā baidītos, ka kaut kas var izkrist no pirkstiem. Kam gan šīs baznīcas, zvanu skaņas un šie meli? Tikai tādēļ, lai apslēptu, ka mēs ienīstam cits citu, gluži kā šie važoni, kas tik nikni savā starpā lamājas. Jašvins saka: ari viņš taču grib atstāt mani bez krekla, bet es — viņu. Tā ir patiesība!»

Ar šim domam, kas viņu tik ļoti aizrāva, ka viņa pat aizmirsa domāt par savu stāvokli, viņa izkāpa no karietes pie savas mājas lieveņa. Tikai ieraudzījusi pretim iznākušo šveicaru, atcerējās, ka sūtījusi zīmīti un telegrammu.

— Vai atbilde ir? — viņa jautāja.’

— Tūlīt paskatīšos, — šveicars atbildēja, ieskatījās pulti, izņēma no tās un pasniedza Annai telegrammas plāno kvadrātveida aploksni. «Nevaru atbraukt agrāk ka pulksten desmitos. Vronskis» — viņa izlasīja.

— Bet vai aizsūtītais cilvēks vēl nav atgriezies?

— Nebūt nav, — šveicars atbildēja.

«Nu, ja tā, tad es zinu, kas man darāms,» viņa teica un, juzdama dvēseles dziļumos augam nenosakāmas dusmas un atriebes kāri, steigšus uzskrēja pa kāpnēm. «Es pati pie viņa aizbraukšu. Pirms šķirties uz visiem laikiem, es viņam izteikšu visu. Nekad nevienu neesmu ta ienīdusi kā šo cilvēku!» viņa domāja. Ieraudzījusi uz pakaramā viņa gardibeni, Anna riebumā nodrebēja. Viņa vēl nebija aptvērusi, ka telegramma ir atbilde uz viņas telegrammu un ka viņas zirnīti Vronskis vēl nav saņēmis. Viņa iztēlojās Vronski pašlaik mierīgi sarunājamies ar māti un ar Sorokinu un priecājamies par Annas ciešanām. «Jā, jābrauc drizāk,» viņa sev sacīja, vēl nezinādama, uz kurieni braukt. Viņa vēlējās jo ātrāk aizbēgt no tām jūtām, kas viņu vajāja šajā šausmīgajā namā. Kalpotāji, sienas, priekšmeti šai māja — viss Annā modināja riebumu un niknumu un nomāca viņu ar dīvainu smagumu. [89]

«Jā, ir jābratic uz dzelzceļa staciju, bet, ja ne, tad jābrauc uz turieni un jānotver viņš nozieguma vielā.» Anna paskatījās laikrakstos publicētajā vilcienu saraksta. «Vakara vilciens atiet astoņos un divās minūtēs. Jā, es paspēšu.» Viņa lika iejūgt citus zirgus un sāka kravāt ceļa somā dažām dienām nepieciešamās lietas. Viņa zināja, ka neatgriezīsies vairs uz šejieni. Starp citiem plāniem, kas viņai bija nākuši prātā, bija arī tāds neskaidrs lēmums, ka pēc tam — kas notiks tur, dzelzceļa stacijā vai grāfienes muižā, — viņa brauks pa Ņižņijnovgorodas dzelzceļu līdz pirmajai pilsētai un tur apmetīsies.

Uz galda bija pusdienas; viņa piegāja pie galda, ieelpoja maizes un siera smaržu un, pārliecinājusies, ka visas ēdamā smaržas viņai pretīgas, lika piebraukt karieti un izgāja ārā. Nama ēna jau krita pāri visai ielai, tuvojās skaidrs, piesaulē vēl silts vakars. Gan Annuška. kas viņu pavadīja ar mantām, gan Pjotrs, kas novietoja mantas karietē, gan kučieris, kas bija, acīm redzot, neapmierināts, — visi Annai likās pretīgi un kaitināja viņu ar vārdiem un kustībām.

— Man tevis nevajag, Pjotr.

— Bet kā tad ar biļeti?

— Nu, kā vēlies, man vienalga, — viņa īgni teica.

Pjotrs uzlēca uz bukas un, roku sānos iespiedis, lika

braukt uz staciju.

XXX

«Atkal tas pats! Atkal es visu saprotu,» Anna sev sacīja, tikko kariete sāka kustēties un šūpodamās aizdār-dināja pa ielas bruģi un cita aiz citas sāka slīdēt garām mainīgās ainas.

«Jā, kas bija pēdējais, par ko tik labi domāju?» viņa centās atcerēties. «Tjutjkins, coiffeur? Nē, tas nebija tas. Jā, par to, ko saka Jašvins: cīņa par eksistenci un naids — tas ir vienīgais, kas saista cilvēkus. Nē, jūs veltīgi braucat,» viņa domās uzrunāja četrjūga karietē sēdošu braucēju pulciņu, kas acīm redzami devās izpriecā aiz pilsētas. «Un arī suns, ko jūs vedat sev līdzi,

jums nepalīdzēs. No sevis neaizbēgsiet.» Pametusi skatienu uz to pusi, uz kuru pagriezās Pjotrs, viņa ieraudzīja līdz nemaņai piedzērušos strādnieku, kuru ratos kaut kur veda gorodovojs, un galva piedzērušajam ļengani kuļājās. «Tad jau šis — drīzāk,» viņa nodomāja. «Mēs ar grāfu Vronski ari neatradām ilgoto prieku, kaut gan daudz no tā gaidījām.» Un Anna šai brīdī pirmoreiz vērsa to spožo gaismu, kurā tai tagad viss tik skaidri bija redzams, uz savām attiecībām ar Vronski, par kuram agrāk bija vairījusies domāt. «Ko viņš meklēja manī? Ne tik daudz mīlu, cik godkāres apmierinājumu.» Viņa atcerējās Vronska vārdus, viņa sejas izteiksmi, kas sakara pirmajos mēnešos atgādināja padevīgu medību suni. Tagad viss to apliecināja. «Jā, viņā bija aiz godkāres gūtas uzvaras gaviles. Protams, bija arī mīlestība, bet lielāko tiesu bija uzvaras lepnums. Viņš lepojās ar mani. Tagad tas ir pagājis. Lepoties nav ar ko. Nav vairs ko lepoties, bet jākaunas. Viņš paņēmis no manis visu, ko varējis, un tagad es vairs neesmu viņam vajadzīga. Esmu viņam apgrūtinājums, bet viņš cenšas izturēties pret mani godīgi. Vakar viņam nejauši paspruka vārdi — viņš grib panākt manas laulības šķiršanu un apprecēt mani, lai nogrieztu sev atkāpšanās ceļu. Viņš mani mīl — bet kā? The zest is gone.' Sis grib visus pārsteigt un ir ļoti apmierināts ar sevi,» viņa nodomāja, uzlūkodama sārtvaidzi komiju, kas jāja manēžas zirgā. «Jā, es vairs neesmu viņam tik valdzinoša. Ja es aiziešu no viņa, sirds dziļumos viņš priecāsies.»

Tā nebija iedoma — Anna to skaidri redzēja tai spilgtajā gaismā, kas atsedza viņai šai bridi cilvēku attiecību un dzīves jēgu.

«Mana mīlestība kļūst arvien kaislāka un patmīlīgāka, bet viņa mīla arvien dziest un dziest, tāpēc mēs šķiramies,» viņa turpināja savu domu. «Un nekas tur nespēj līdzēt. Man viss dzīves saturs ir tikai viņā vienīgajā, un es prasu, lai viņš arvien vairāk un vairāk atdotos man. Bet viņš arvien vairāk un vairāk grib atiet no manis. Mēs tiešām tiecāmies viens otram pretim — līdz mūsu sakara sākumam, bet pēc tam neattu- [90]

rāmi ejam pretējos virzienos. Un to nav iespējams grozīt. Viņš man saka, ka es esot bez jēgas greizsirdīga, un arī es pali sev sacīju, ka esmu bez jēgas greizsirdīga; bet tas nav tiesa. Es neesmu greizsirdīga, bet esmu neapmierināta. Taču...» Annai pēkšņi ienāca prātā doma, kas viņu tik ļoti satrauca, ka viņai pavērās lūpas, un viņa ar strauju kustību karietē pārvietojās. «Ja es varētu kļūt kaut kas cits nekā viņa mīļākā, kas kaisli mīl tikai viņa glāstus; bet es nespēju un negribu būt nekas cits. Un šī mana vēlēšanās viņa modina riebumu, bet viņš mani — ļaunumu, un citādi tas nevar būt. Vai tad es nezinu, ka viņš neies mani krāpt, ka viņam nav nekādu nodomu ar Sorokinu, ka viņš nav iemīlējies Kitijā, ka viņš mani nepievils? To visu es zinu, bet no tā man nekļūst vieglāk. Ja viņš, mani nemīlēdams, aiz pienākuma būs labs un maigs pret mani, bet nebūs tā, ko es vēlos, — tad tas jau ir tūkstoškārt sliktāk nekā ļaunums. Tā ir elle! Un tieši tas jau ir. Viņš jau sen vairs mani nemīl. Bet, kur beidzas mīlestība, tur sākas ienaids... Sīs ielas man gluži svešas. Kaut kādi kalni, un visur nami, nami... Un namos visur ļaudis, ļaudis... Daudz viņu, bezgala daudz, un visi nīst cits citu. Lai jau, es izdomāšu, ko es vēlētos, lai būtu laimīga. Nu? Es panāku laulības šķiršanu, Aleksejs Aleksandrovičs atdod man Serjožu, un es apprecos ar Vronski.» Atcerējusies Alekseju Aleksandro-viču, Anna tūdaļ ļoti spilgti iztēlojās viņu sev acu priekšā ar viņa biklajām, nedzīvajām, izdzisušajām acīm, ar zilganajām dzīslām baltajās rokās, ar balss intonācijām un pirkstu knaukšķināšanu; un, atcerējusies jūtas, kādas savā laikā bija starp viņiem un kuras ari sauca par mīlestību, riebumā nodrebēja. «Nu labi, es panākšu laulības šķiršanu un kļūšu Vronska sieva. Vai tad Kitija skatīsies manī ar citādām acīm nekā skatījās šodien? Nē. Vai tad Serjoža mitēsies jautāt un domāt par maniem diviem vīriem? Un kādas jaunas jūtas es radīšu starp sevi un Vronski? Vai gan iespējama kaut kāda — ne jau vairs laime, bet kas tāds, kas nebūtu vismaz mocība? Nē un nē!» viņa tagad sev atbildēja bez mazākās šaubīšanās. «Nav iespējama! Mūsu dzīves ceļi šķiras, un es daru nelaimīgu viņu, bet viņš mani, un pārveidot ne viņu, ne mani nevar. Visi līdzekļi izmēģi-

nāti, nekas vairs nav glābjams... Jā, ubadze ar bērnu. Viņa domā, ka citiem viņas žēl. Vai tad mēs visi neesam mesti pasaulē tikai tādēļ, lai ienīstu cits citu un tāpēc mocītu sevi un citus? Nāk ģimnāzisti, smejas Serjoža?» viņa atcerējās. «Es arī domāju, ka mīlu viņu, un tīksminājos par savām jūtām. Bet es taču dzīvoju arī bez viņa, esmu ziedojusi viņu citādai mīlestībai un nesūdzējos par šo maiņu, kamēr baudīju šo otru mīlestību.» Un Anna ar riebumu atcerējās to, ko viņa nosauca par otru mīlestību. Un skaidrība, ar kādu tā tagad skatīja gan savu, gan visu cilvēku dzīvi, darīja tai prieku. «Tā arī es un arī Pjotrs, un kučieris Fjodors, un šis tirgonis, un arī visi tie ļaudis, kas dzīvo tur pie Volgas, uz kurieni aicina šie sludinājumi, un visur, un vienmēr,» viņa domāja, kad kariete jau tuvojās Ņižņij-novgorodas stacijas lēzenajai ēkai un pretim izsteidzās nesēji.

— Vai pavēlēsiet lidz Obiralovkai? — Pjotrs jautāja.

Viņa bija gluži aizmirsusi, uz kurieni un kāpēc b^auc,

un tikai ar lielām pūlēm beidzot saprata, ko viņai jautā.

— Jā, — viņa atbildēja, sniegdama naudas maku, un, paņēmusi roka mazo, sarkano somiņu, izkāpa no karietes.

Iedama cauri drūzmai uz pirmās klases telpām, viņa pamazām atskārta savu stāvokli sīki jo sīki un arī visus iespējamos atrisinājumus, starp kuriem svārstījās. Un atkal gan cerība, gan izmisums ieplūda viņas sasāpējušās vātīs un sāka plosīt izmocīto, baigi trīcošo sirdi. Sēžot uz zvaigžņveida dīvāna un gaidot vilcienu, viņa ar riebumu raudzījās ļaudīs, kas nāca un gāja pa durvīm (tie visi viņai šķita pretīgi), un domāja gan par to, kā viņa aizbrauks uz zināmo staciju, uzrakstīs viņam zīmīti un ko šajā zīmītē teiks, gan atkal par to, kā viņš pašlaik sūdzas mātei (nesaprazdams Annas ciešanas) par savu stāvokli un kā viņa ieies tur istabā, un ko viņa tam teiks. Tagad viņa domāja arī par to, cik dzīve viņai vēl varētu but laimīga un cik ļoti un sāpīgi viņa mīl un nīst Vronski, un cik briesmīgi dauzās viņas sirds.

XXXI

Atskanēja zvans, garām pagāja sveši jauni vīrieši, nejēdzīgi, nekaunīgi un steidzīgi, bet reizē arī vērīgi pret iespaidu, kādu tie atstāja uz ļaudīm; pāri zālei nāca ari Pjotrs savā livrejā un šņorzābakos, ar trulu, dzīvniecisku seju; viņš pienāca Annai klāt, lai pavadītu to iidz vagonam. Trokšņainie vīrieši apklusa, kad viņa gāja tiem garām pa peronu, un viens kaut ko iečukstēja ausī otram par Annu, protams, kaut ko neķītru. Viņa uzkāpa pa vagona augstajām kāpnēm un viena pati apsēdās kupejā uz netira atsperu sēdekļa, kas kādreiz bijis balts. Soma, sadrebēdama uz atsperēm, noplaka blakus. Pjotrs ar muļķīgu smaidu stāvēja aiz loga un atsveicinoties pacēla savu cepuri, apšūtu ar spožu lentu; nekaunīgs konduktors aizsita durvis un aizcirta bultu. Ķēmīga dāma ar polstētiem gurniem (Anna domās izģērba šo sievieti un šausminājās par tās derdzīgo izskatu) kopā ar meitenīti, nedabiski smiedamās, aizsteidzās gar logu.

— Pie Katrinas Andrejevnas, viss pie viņas, ma tante '! — meitenīte sauca.

«Pat meitenīte — arī tā izkropļota un ķēmojas,» Anna nodomāja. Lai neviena neredzētu, viņa aši piecēlās un apsēdās tukšajā vagonā pie pretējā loga. Notraipījies kropla izskata vīrs naga cepurē, no kuras spraucās ārā sapinkāti mati, pagāja gar šo logu, noliekdamies pie vagona riteņiem. «Sai nejēdzīgajā vīrā ir kaut kas pazīstams,» Anna nodomāja un, atcerējusies savu sapni, uztrūkās un, bailēs drebēdama, aizgāja pie pretējām durvīm. Konduktors atvēra durvis un ielaida kādu vīru ar sievu.

— Jūs vēlaties iziet?

Anna neatbildēja. Konduktors un ienācēji nemanīja šausmas viņas sejā, kas slēpās zem plīvura. Viņa atgriezās savā kaktā un apsēdās. Laulātais paris apsēdās uz pretējā sēdekļa un uzmanīgi, bet neuzkrītoši aplūkoja viņas tērpu. Kā vīrs, tā sieva Annai šķita riebīgi. Vīrs jautāja, vai Anna tam atļaušot smēķēt, un bija skaidri redzams, ka jautā ne jau tāpēc, lai smēķētu, bet lai 1

— krustmāti

sāktu ar viņu valodas. Saņēmis Annas piekrišanu, vīrs sāka sarunāties ar sievu franciski, sacīdams, ka vairāk nekā smēķēt tam gribējies parunāties. Izlikdamies viņi rimaja muļķības — tikai tāpēc, lai dzirdētu Anna. Anna skaidri redzēja, ka tie apnikuši viens otram un nīst viens otru. Un bija ari jānīst tik nožēlojami kropli.

Atskanēja otrais zvans un tam līdzi bagāžas pārvietošanas troksnis, kņada, saucieni un smiekli. Annai bija pilnīgi skaidrs, ka nevienam nav par ko priecāties, tāpēc šie smiekli viņu līdz sāpēm kaitināja, un viņai gribējās aizbāzt ausis, lai tos nedzirdētu. Beidzot nošķindēja trešais zvans, atskanēja svilpiens, tvaika šņākoņa, nožva-dzēja sakabe, un vīrs pārmeta krustu. «Būtu interesanti viņam pavaicāt, kādēļ viņš to dara,» nikni viņā paskatījusies, Anna nodomāja. Viņa raudzījās garām dāmai pa logu uz ļaudīm, kas, pavadot vilcienu, stāvēja uz perona un it kā slīdēja atpakaļ. Vienmērīgi drebēdams uz sliežu savienojumiem, vagons, kurā sēdēja Anna, aizripoja garām peronam, mūra sienai, diskam, garām citiem vagoniem; riteņi klaudzēja uz sliedēm arvien ritmiskāk un līganāk, ar jo vieglāku skaņu; logā iespīdēja spoža vakara saule, un vējiņš rotaļīgi plivināja aizkaru. Anna aizmirsa savus vagona kaimiņus un, brauciena viegli iešūpota, elpoja svaigu gaisu un atkal nodevās domām:

«Jā, pie kā tad es paliku? Pie tā, ka nevaru iedomāties stāvokli, kurā dzīve nebūtu mokas, ka visi mēs esam radīti, lai mocītos, un ka mēs visi to zinām un visi cenšamies izdomāt līdzekļus, ar ko sevi piekrāpt. Bet ko lai dara, ja es redzu patiesību?»

— Tāpēc jau cilvēkam ir dots saprāts, lai atbrīvotos no tā, kas viņu traucē, — dāma teica franciski, acīm redzot, apmierināta ar savu teicienu un ķēmodamās ar valodu.

Sie vārdi skanēja it kā atbilde Annas domai.

«Atbrīvoties no tā, kas traucē,» Anna atkārtoja. Un, paskatījusies uz sārtvaidzi vīru un kārno sievu, viņa saprata, ka slimīgā sieva uzskata sevi par nesaprastu sievieti, ka vīrs to pieviļ un atbalsta viņā šādu ieskatu. Anna domās it kā skatīja viņu dzīves stāstu, uzmetusi tiem gaismas staru un ielūkodamās visos viņu dvēseļu

kaktiņos. Taču interesanta tur nekā nebija, un viņa turpināja savu domu.

«Jā, mani ļoti traucē, un tāpēc jau dots saprāts, lai atbrīvotos; tātad ir jāatbrīvojas. Kāpēc gan nenodzēst sveci, ja vairs nav uz ko skatīties, kad riebjas visu to redzēt. Bet kā? Kāpēc tas konduktors aizskrēja pa tiltiņu, kāpēc viņi bļaustās, tie jaunie cilvēki blakus vagonā? Kāpēc viņi runā, kāpēc viņi smejas? Viss ir neīsti, viss meli, viss krāpšana, viss ļaunuma pilns ...»

Kad vilciens apstājās stacijā, Anna izgāja citu pasažieru drūzmā un, vairīdamās no tiem kā no spitālīgiem, apstājās uz perona, pūlēdamās atcerēties, kāpēc šurp braukusi un ko gribējusi darīt. Viss, kas tai vēl nupat likās iespējams, tagad bija kļuvis grūti aptverams, jo sevišķi šajā trokšņainajā nejēdzīgo ļaužu drūzmā, kas nedeva mieru. Gan nesēji viņai pieskrēja klāt, piedāvādami savus pakalpojumus, gan jaunie cilvēki, klaudzinādami papēžus uz perona dēļiem un skaļi sarunādamies, taustīja viņu ar skatieniem, gan pretimnācēji grieza ceļu pa nepareizo pusi. Atcerējusies, ka nodomājusi braukt tālāk, ja nebūs atbildes, viņa apturēja vienu no nesējiem un vaicāja, vai te neesot redzēts kučieris ar grāfam Vronskim adresētu vēstuli.

— Grāfs Vronskis? No viņiem te nupat bija. Sagaidīja kņazieni Sorokinu ar meitu. Bet kāds tas kučieris izskatās?

Tai brīdī, kamēr viņa sarunājās ar nesēju, kučieris Mihaila, sārts un jautrs, švītīgos zilos svārkos, ar pulksteņa ķēdīti, acīm redzot, lepns, ka tik labi izpildījis uzdevumu, pienāca klāt un pasniedza Annai zīmīti. Viņa atplēsa aploksni, un sirds viņai sažņaudzās jau pirms zīmītes izlasīšanas.

«Ļoti nožēloju, ka zīmīte pienāca par vēlu. Būšu mājās pulksten desmitos,» nevērīga rokrakstā Vronskis rakstīja.

«Tā! To es gaidīju!» viņa sev ar ļaunu smīnu sacīja.

— Labi, tad brauc mājās! — viņa klusi teica, pagriezusies pret Mihailu. Viņa runaja klusi, tāpēc ka sirds straujie puksti apgrūtināja elpu. «Nē, es tev neļaušu mani mocīt,» viņa nodomāja, vērsdamās ar draudu nevis pret viņu, arī ne pret sevi, bet pret to, kas licis viņai ciest, un aizgaja pa peronu garām stacijas ēkai.

Divas apteksnes, kas pastaigājās pa peronu, paskatījās atpakaļ, Annu vērodamas un skaļi apspriezdamas viņas apģērbu. «īstas,» tās sacīja par Annas mežģīnēm. Jaunie cilvēki nelika viņu mierā. Tie atkal, iedami garām, ielūkojās tai sejā un smiedamies kaut ko nedabiskā balsī kliedza. Stacijas priekšnieks, garām ejot, vaicāja, vai viņa braukšot. Zēns, kvasa pārdevējs, nenovērsa no viņas acu. «Ak dievs, kur lai eju?» viņa domāja, soļodama arvien tālāk un tālāk pa peronu. Perona galā viņa apstājās. Dāmas un bērni, kas bija sagaidījuši kādu briļļainu kungu un sarunādamies skaļi smējās, pēkšņi apklusa un uzlūkoja Annu, kad tā gāja garām. Viņa pasteidzināja soli un atgāja no tiem nostāk perona malā. Nāca preču vilciens. Perona dēļi ietrīcējās, un Annai šķita, ka viņa atkal brauc.

Un pēkšņi, atcerējusies tai dienā sabraukto cilvēku, kad viņa pirmoreiz sastapās ar Vronski, Anna saprata, kas jādara. Ātriem, viegliem soļiem viņa nogāja^ lejup pa kāpnēm, kas veda no ūdens tvertnes līdz sliedēm, un apstājās gluži tuvu pie vilciena, kas pašlaik gāja garām. Viņa raudzījās zem vagoniem, uz skrūvēm un sakabēm, uz lielajiem un lēni ritošajiem pirmā vagona dzelzs riteņiem, cenzdamās ar acumēru noteikt vidu starp priekšējiem un pakaļējiem riteņiem un to mirkli, kad šis vidus atradīsies viņai pretim.

«Turp!» viņa sev sacīja, raudzīdamās vagona ēnā, uz granti, ar kuru bija piebērtas guišņu starpas un kura bija sajaukusies ar oglēm. «Turp, pašā vidū, un es viņu sodīšu un atbrīvošos no visiem un no sevis.»

Viņa gribēja nokrist zem pirmā vagona, kad tā vidus jau bija viņai iepretim. Bet sarkanā somiņa, ko viņa pūlējās nomaukt no rokas, viņu aizkavēja, un bija jau par vēlu: vagona vidus jau bija garām. Vajadzēja gaidīt nākamo vagonu. Annu pārņēma sajūta, līdzīga tai, kādu viņa bija izbaudījusi, kad, dodamās peldēt, taisījās ieiet ūdenī, un viņa pārmeta krustu. Ierastā krusta zīmes kustība uzvandīja dvēselē veselu virkni jaunibas un bērnības atmiņu, un pēkšņi tumsa, kas visu bija segusi viņas acīs, pārtrūka, un uz mirkli Anna ieraudzīja dzīvi ar visiem tās gaišajiem pagājības priekiem. Tomēr viņa nenovērsa skatienu no otrā vagona riteņiem, kas tuvojās. Un tieši tai mirklī, kad viņai iepretim atradās

vagona vidus, viņa aizmeta projām sarkano somiņu un, galvu plecos ierāvusi, pakrita uz rokām zem vagona un ar vieglu kustību, it kā grasīdamās tūdaļ atkal piecelties, nometās ceļos. Un tai pašā mirklī viņu pārņēma šausmas par to, ko viņa dara. «Kur es esmu? Ko es daru? Kāpēc?» Viņa gribēja piecelties, sviesties atpakaļ, bet kaut kas milzīgs, nepielūdzams pagrūda viņas galvu un vilka aiz muguras. «Kungs, piedod man visu!» viņa izsacīja, juzdama, ka cīnīties nav iespējams. Vīriņš, kaut ko murminādams, darbojās ap dzelzi. Un svece, kuras gaismā viņa bija lasijusi trauksmības, melu, bēdu un ļaunuma pilnu stāstu, uzliesmoja spilgtāk nekā jebkad, apgaismojot viņai visu to, kas agrāk bija slēpies tumsā, nosprakstēja, sāka tumst un nodzisa uz mūžiem ...

ASTOTĀ DAĻA

.

I

Pagāja gandrīz divi mēneši. Karstā vasara bija jau pusē, bet Sergejs Ivanovičs vēl tikai nupat taisījās izbraukt no Maskavas.

Arī Sergeja Ivanoviča dzīvē pa šo laiku bija norisinājušies savi notikumi. Jau kopš kāda gada viņš bija pabeidzis savu grāmatu — sešu gadu darba augli — ar virsrakstu: Valstiskuma pamalu un formu apskats Eiropā un Krievija. Grāmatas ievads un dažas nodaļas bija iespiestas periodiskos izdevumos, bet pārējās daļas Sergejs Ivanovičs bija lasījis priekšā savu aprindu ļaudīm, tādā kārtā šajā sacerējumā izteiktās domas lasītajiem vairs nevarēja būt pilnīgs jaunums; tomēr Sergejs Ivanovičs cerēja, ka viņa grāmatas iznākšana radis nopietnu iespaidu sabiedrībā un, ja arī neizdarīs apvērsumu zinātnē, tad katrā ziņā stipri saviļņos visu zinātnes pasauli.

Sī grāmata pēc rūpīgas noslīpēšanas tika izdota jau pagājušajā gadā un izsūtīta grāmatu tirgotājiem.

Nevienam neko par grāmatu nevaicādams, negribīgi un ar liekuļotu vienaldzību atbildēdams uz savu draugu jautājumiem, kā izplatās viņa grāmata, neprasīdams pat grāmatu tirgotājiem, kā šo grāmatu pērk, Sergejs Ivanovičs vērīgi, ar sasprindzinātu uzmanību sekoja, kāds būs pirmais iespaids par viņa grāmatu sabiedrībā un literatūrā.

Taču pagāja nedēja, otra, trešā, bet sabiedrībā nebija manāms nekāds iespaids; viņa draugi, speciālisti un zinātnieki, dažkārt, acīm redzot, aiz pieklājības ierunājās par grāmatu. Turpretim pārējie paziņas, kas neinteresējās par zinātniska satura grāmatām, nemaz nerunāja ar Sergeju Ivanoviču par viņa grāmatu. Un sabiedrībā, it īpaši tagad, kad tā bija nodarbināta ar ko citu, bija jūtama pilnīga vienaldzība. Arī presē mēneša laikā nebija dzirdams ne vārds par šo grāmatu.

Sergejs Ivanovičs sīki jo sīki aprēķināja laiku, kāds vajadzīgs recenzijas sarakstīšanai, bet pagāja mēnesis, otrs — turpinājās tā pati klusēšana.

Tikai Ziemeļu Vabolē zobgalīgā feļetonā par dziedoni Drabanti, kurš zaudējis balsi, bija izmesti daži nicinoši vārdi arī par Kozniševa grāmatu, un šo vārdu jēga bija tāda, ka šī grāmata jau sen esot visu nosodīta un lemta vispārējam apsmieklam.

Beidzot trešajā mēnesī nopietnā žurnālā parādījās kritisks raksts. Sergejs Ivanovičs pazina arī raksta autoru. Viņš reiz bija saticis to pie Golubcova.

Raksta autors bija joti jauns un slimīgs feļetonists, ļoti veikls rakstītājs, bet ārkārtīgi trūcīgi izglītots un bikls personīgā saskarsmē.

Lai gan Sergejs Ivanovičs pilnīgi nicināja autoru, viņš ar tikpat pilnīgu cieņu sāka rakstu lasīt. Raksts bija drausmīgs.

Acīm redzot, feļetonists bija sapratis visu grāmatu tā, kā nebija iespējams, to saprast. Taču viņš tik veikli bija savirknējis citātus, ka tiem, kas gramalu nebija lasījuši (bet, acīm redzot, gandrīz neviens to nebija lasījis), kļuva pilnīgi skaidrs, ka visa ši grāmata nav nekas cits kā patētisku vārdu savirknējums, pie tam šie vārdi dažkārt lietoti nevietā (par ko liecināja izsaukuma zīmes), un ka grāmatas autors ir galīgi neizglītots cilvēks. Un tas viss bija tik asprātigi pasacīts, ka Sergejs Ivanovičs arī pats nebūtu atteicies no līdzīgas asprātības; bet tieši tas jau bija drausmīgi.

Kaut gan Sergejs Ivanovičs pilnīgi godīgi pārbaudīja recenzenta secinājumu pareizību, viņš ne mirkli neapstājās pie kļūdām un trūkumiem, kas recenzijā bija izzoboti; bija pārāk skaidrs, ka tas viss tīši pievilkts aiz matiem, — un tūdaļ viņš neviļus sāka sīki jo sīki atmiņā pārcilāt savu tikšanos un sarunu ar raksta autoru.

«Vai tikai es viņu toreiz ar kaut ko neaizvainoju?» Sergejs Ivanovičs sev jautāja.

Un, atcerējies, ka šai sarunā bija labojis jaunā cilvēka izteicienu, kas liecināja par viņa trūcīgo izglītību, Sergejs Ivanovičs atrada izskaidrojumu raksta jēgai.

Pēc šā raksta iestājās nāves klusums par grāmatu gan presē, gan valodās, un Sergejs Ivanovičs redzēja, ka viņa sešu gadu darbs, ko viņš veicis ar tik lielam rūpēm un mīlestību, nav atstājis ne mazāko pēdu.

Sergeja Ivanoviča stāvoklis bija jo smagaks arī tādēļ, ka pec grāmatas beigšanas tam vairs nebija nekādā kabineta darba, kam tas līdz šim bija ziedojis lielāko daļu sava brīvā laika.

Sergejs Ivanovičs bija gudrs, izglītots, vesels, darbīgs un nezināja, kur izlietot savu darbīgumu. Tērzēšana viesistabās, runas kongresos, sapulcēs, komitejās — visur, kur vien varēja runāt, aizņēma tikai daļu viņa laika; bet viņš, vecs pilsētnieks, neļāva sev nodoties tikai sarunām, kā to darīja viņa nepiedzīvojušais brālis, kad iebrauca Maskavā; viņam vēl atlika daudz brīva laika un garīgas enerģijas.

Viņam par laimi šajā ļoti grūtajā laikā, kas bija radies viņa grāmatas neveiksmes dēļ, jautājumus par cit-ticībniekiem, par Amerikas draugiem, par Samaras badu, par izstādēm, par spiritismu nomainīja slāvu jautājums, kas agrāk sabiedrībā bija tikko manāmi gruzdējis, un Sergejs Ivanovičs, kurš arī agrāk bija viens no šā jautājuma risinātājiem, tagad tam nodevās ar visu sirdi.

Tajās aprindās, pie kurām piederēja Sergejs Ivanovičs, tai laikā neko citu nerunāja un ne par ko citu nerakstīja kā vienīgi par slāvu jautājumu un par serbu karu. Viss, ko dīkais pūlis parasti dara, nositot laiku, tagad tika darīts slāvu labā. Balles, koncerti, mielasti, runas, dāmu tērpi, alus, traktieri — viss liecināja par līdzjūtību slāviem.

Daudz kam, kas šai sakarā tika runāts un rakstīts, Sergejs Ivanovičs sīkumos nepiekrita. Viņš redzēja, ka slāvu jautājums kļuvis par vienu no tiem modes kliedzieniem, kas allaž, cits citu nomainīdami, kalpo sabiedrībai par laika kavēkli; redzēja arī to, ka daudzi cilvēki ar šo lietu nodarbojas savtīgos un godkāres nolūkos. Viņš atzina, ka laikraksti iespiež daudz nevajadzīga un pārspīlēta ar vienīgo mērķi — vērst uz sevi uzmanību un pārkliegt citus. Viņš redzēja, ka šajā vispārējā sabiedrības pacilātības laikā priekšā ir izskrējuši un skaļāk par citiem brēc visi neveiksminieki un apietie: karavadoņi bez armijām, ministri bez ministrijām, žurnālisti bez žurnāliem, partizāņu vadoņi bez partizāņiem. Viņš redzēja, ka daudz te ir vieglprātīga un smieklīga; taču viņš redzēja un atzina neapšaubāmo, arvien augošo entuziasmu, kas vienoja visas sabiedrības šķiras, un šim entuziasmam nevarēja nejust līdzi. Brāļu slāvu un ticības brāļu izkaušana izraisīja līdzjūtību pret cietējiem un sašutumu pret apspiedējiem. Un serbu un melnkalniešu varonība cīņā par diženo mērķi radīja visā tautā vēlēšanos palīdzēt saviem brāļiem vairs ne tikai ar vārdiem, bet ar darbiem.

Bet bija ari vel otra parādība, kas Sergeju Ivanoviču iepriecināja; sabiedriskās domas izpausme. Sabiedrība noteikti izteica savu vēlēšanos. Tautas dvēsele bija guvusi izpausmi, kā sacīja Sergejs Ivanovičs. Un, jo vairāk viņš nodevās šai lietai, jo skaidrāk viņam šķila, ka tas ir jautājums, kam jāizvēršas milzīgos apmēros, jānoteic laikmeta seja.

Viņš ziedoja sevi visu, lai kalpotu šim cēlajam mērķim, un aizmirsa domāt par savu grāmatu.

Viss viņa laiks tagad bija tik ļoti aizņemts, ka viņš nespēja pat atbildēt uz visām saņemtajām vēstulēm un pieprasījumiem.

Nostrādājis visu pavasari un daļu vasaras, viņš tikai jūlijā saposas braukt uz laukiem pie braļa.

Viņš brauca gan tādēļ, lai pāris nedēļu atpūstos, gan ari tādēļ, lai pašā tautas sirdī, lauku pirmatnībā, skatītu un izbaudītu to lautas gara pacilātību, par kuras eksistenci viņš un visi galvaspilsētas un pilsētu iedzīvotāji bija pilnīgi pārliecināti. Katavasovs, jau sen taisījies izpildīt Levinam doto solījumu — viņu apciemot, brauca Sergejam Ivanovičam līdzi.

II

Tikko Sergejs Ivanovičs kopā ar Katavasovu piebrauca pie Kurskas dzelzceļa stacijas, kur šodien pulcējās sevišķi daudz ļaužu, tikko izkāpa no karietes un saskatīja otrus ratus, kuros brauca sulainis ar mantām, kad parādījās ari brīvprātīgie četros važoņu ratos. Tos sagaidīja dāmas ar puķēm, un viss pulciņš, saskrējušā pūļa pavadīts, iegāja stacijas ēkā.

Kāda no dāmām, kas sagaidīja brīvprātīgos, iznākot no stacijas zāles, uzrunāja Sergeju Ivanoviču.

— Arī jūs atbraucāt pavadīt? — viņa franciski jautāja.

— Nē, es pats braucu, kņazien. Pie brāļa — atpūsties. Bet jūs laikam arvien pavadāt? — Sergejs Ivanovičs ar tikko manāmu smaidu teica.

— Nav iespējams! — kņaziene atbildēja. — Vai tiesa, ka mūsējo nosūtīti jau astoņi simti? Maļvinskis man neticēja.

— Vairāk nekā astoņi simti. Ja skaita tos, kas nav braukuši tieši no Maskavas, būs jau pāri par tūkstoti,— Sergejs Ivanovičs sacīja.

— Redziet nu. Es jau teicu! — dāma priecīgi uztvēra. — Un ir taču tiesa, ka tagad saziedots jau ap miljonu?

— Vairāk, kņazien.

— Un kāda šodienas telegramma! Turki atkal sakauti.

— Jā, es lasīju, — Sergejs Ivanovičs atbildēja. Viņi runāja par pēdējo telegrammu, kurā bija sacīts, ka turki trīs dienas pēc kārtas sakauti visos sektoros un bēgot un ka rīt gaidāma izšķīrēja kauja.

— Ak jā, vai zināt, lūdza viens jauneklis, jauks cilvēks. Es nezinu, kāpēc viņam likti šķēršļi. Es gribēju jūs lūgt, es viņu pazīstu, uzrakstiet, lūdzu zīmīti! Viņu sūtījusi grāfiene Lidija Ivanovna.

Iztaujājis visu, ko kņaziene zināja par jaunekli, kas gribēja doties uz karalauku, Sergejs Ivanovičs iegāja pirmās klases telpās un uzrakstīja zīmīti personai, no kuras bija atkarīga atļauja, tad devās atpakaļ, lai nodotu zīmīti kņazienei.

— Jūs zināt, grāfs Vronskis, visi jau viņu pazīst... brauc ar šo vilcienu, — kņaziene teica ar nozīmīgu un uzvarošu smaidu, kad Sergejs Ivanovies viņu atkal sastapa un sniedza tai zīmīti.

— Esmu dzirdējis, ka viņš braukšot, bet nezināju, kad. Ar šo vilcienu?

— Es viņu redzēju. Viņš ir šeit; vienīgi māte viņu pavada. Tomēr tas ir labākais, ko viņš varēja darīt.

— Protams.

Kamēr viņi tā sarunājās, pūlis spraucās tiem garām pie mielasta galda. Arī viņi pavirzījās un izdzirda skaļu balsi — kāds kungs ar kausu rokā teica runu brīvprātīgajiem. «Cīnieties par ticību, par cilvēcību, par mūsu brāļiem!» kungs runāja, arvien vairāk paceldams balsi. «Diženiem darbiem svētī jūs māmuļa Maskava. Zivio/» viņš skaļi un raudulīgi nobeidza.

Visi sāka saukt živio, un jauna drūzma atkal ieplūda zālē un gandrīz nogāza kņazieni no kājām.

— Ā! Kņaziene, vai nav skaisti! — priecīgā smaida starodams, iesaucās Stepans Arkadjičs, pēkšņi izniris no drūzmas. — Jauki, silti runāja, vai nav tiesa? Bravo! Arī Sergejs Ivaničs te! Jums gan vajadzēja runāt, kaut vai dažus vārdus — iedvesmošanai; jums tas tik labi iznāk, — viņš piebilda ar maigu, cieņas pilnu un piesardzīgu smaidu, viegli pavilkdams Sergeju Ivanoviču pie rokas.

— Nē, es tūlīt braucu projām.

— Uz kurieni?

— Uz laukiem, pie brāļa, — Sergejs Ivanovies atbildēja.

— Tad jau jūs satiksiet manu sievu. Es viņai rakstīju, bet jūs viņu satiksiet jau ātrāk; pastāstiet viņai, lūdzu, ka esat mani sastapis un ka ali right ’. Viņa sapratīs. Bet tomēr — esiet tik labs, sakiet viņai, ka esmu iecelts par locekli apvienotajā komisijā... Gan Viņa sapratis! Zināt, les petites misères de la vie humaine,[91] [92] — viņš it kā atvainodamies teica kņazienei. — Un Mjagkaja — nevis Liza, bet Bibiša — tomēr sūta tūkstoš šauteņu un divpadsmit māsu. Vai es jums jau stāstīju?

— Jā, esmu jau dzirdējis, — Kozniševs negribīgi atbildēja.

— Žēl gan, ka jūs aizbraucat, — Stepans Arkadjičs teica. — Rīt mēs rīkojam mielastu diviem aizbraucējiem — Dimer-Bartņanskim no Pēterburgas un mūsu Veselovskim, Grišam. Abi dodas turp. Veselovskis nesen apprecējās. Tas ir gan brašs zēns! Vai nav tiesa, kņa-zien? — viņš vaicāja dāmai.

Kņaziene neatbildot palūkojās Kozniševā. Taču Stepans Arkadjičs itin nemaz nesamulsa, kaut gan bija jūtams, ka Sergejs Ivanovičs un kņaziene it kā vēlas no viņa atkratīties. Smaidīdams Stepans Arkadjičs lūkojās gan uz kņazienes cepures spalvu, gan šur tur drūzmā, it kā cenzdamies kaut ko atcerēties. Ieraudzījis ejam dāmu ar ziedojumu kārbiņu, viņš paaicināja vācēju pie sevis un iebāza kārbiņā piecrubļu naudas zīmi.

— Nevāru mierīgi noraudzīties uz šīm kārbiņām, kamēr man vēl ir nauda, — viņš sacīja. — Bet vai nav lieliska šodienas telegramma? Melnkalnieši ir malači!

...Ko jūs sakāt! — viņš iesaucās, kad kņaziene tam pateica, ka ar šo vilcienu braucot arī Vronskis. Uz mirkli Stepana Arkadjiča sejā izpaudās skumjas, taču pēc brīža, kad viņš, mazliet pašūpodamies uz katra soļa un noglauzdams vaigubārdu, iegāja istabā, kur atradās Vronskis, Stepans Arkadjičs jau bija gluži aizmirsis savus izmisuma šņukstus pie māsas līķa un tagad redzēja Vronska personā vienīgi varoni un vecu draugu.

— Par spiti visiem viņa trūkumiem, nevar noliegt, ka viņš ir lāga vīrs, — kņaziene teica Sergejam Ivanovi-čain, tiklīdz Oblonskis bija atgājis no viņiem nost. — Patiešām īsti krieviska — slāvu daba! Es tikai baidos, ka Vronskim būs nepatīkami viņu redzēt. Sakiet, ko gribat, bet mani aizkustina tā cilvēka liktenis. Parunājieties ar viņu ceļā! — kņaziene teica.

— Jā, varbūt, ja iznāks.

— Man viņš agrāk nekad nav paticis. Bet šāds solis daudz ko izpērk. Viņš ne tikai pats brauc, bet ved uz sava rēķina veselu eskadronu.

— Jā, esmu dzirdējis.

Atskanēja zvans. Visi sakustējās uz durvīm.

— Tur viņš ir! — kņaziene iesaucās, norādīdama uz Vronski, kas garā mētelī un lielā, melnā platmalē gāja zem rokas ar māti. Oblonskis soļoja tam blakus, kaut ko moži runādams.

Vronskis, saraucis uzacis, lūkojās taisni uz priekšu, it kā nedzirdēdams, ko Stepans Arkadjičs saka.

Acīm redzot, pēc Oblonska piezīmes viņš atskatījās uz to pusi, kur stāvēja kņaziene un Sergejs Ivanovičs, un klusēdams pacēla platmali. Viņa seja, novecojusi un ciešanu sagrauzta, šķita kā pārakmeņojusies.

Izgājis uz perona, Vronskis klusēdams palaida pa priekšu māti un tai līdzi nozuda vagona kupejā.

Uz platformas atskanēja Dievs, sargi ķeizaru, tad kliedzieni urā un živio. Kāds no brīvprātīgajiem, garš, ļoti jauns cilvēks ar iekritušām krūtīm, viscentīgāk atņēma sveicienus, mādams virs galvas ar savu filca platmali un puķu pušķi. Viņam līdzi, tāpat sveicienus atņemdami, pa logiem izkārās divi virsnieki un pusmūža vīrs ar lielu bārdu, netīrā naga cepurē.

III

Atvadījies no kņazienes, Sergejs Ivanovičs kopā ar pienākušo Ķatavasovu iekāpa bāztin piebāztajā vagonā, un vilciens sāka kustēties.

Caricinas stacijā vilcienu sagaidīja saskanīgs jaunekļu koris, dziedot: «•Lai slavēts!» Brīvprātīgie atkal izkārās pa logiem, atņemdami sveicienus, bet Sergejs Ivanovičs nepievērsa tiem uzmanību; viņš jau tik daudz ar šiem brīvprātīgajiem bija darbojies, ka labi pazina viņu vispārējo tipu, un Sergeju Ivanoviču tas vairs neinteresēja. Turpretim Katavasovam, iegrimušam savā zinātniskajā darbā, nebija gadījies brīvprātīgos novērot, tāpēc viņš tagad par tiem ļoti interesējās un iztaujāja Sergeju Ivanoviču.

Sergejs Ivanovičs ieteica viņam doties uz otro klasi un pašam ar tiem parunāties. Nākamajā stacijā Kata-vasovs ta arī izdarīja.

Jau pirmajā pieturā viņš devās uz otrās klases vagonu un iepazinās ar brīvprātīgajiem. Tie sēdēja vagona kaktā, skaļi sarunādamies un, šķiet, zinādami, ka saista pasažieru un ari ienākušā Katavasova uzmanību. Par visiem skaļāk runāja garais jauneklis ar iekritušajām krūtīm. Viņš, liekas, bija piedzēries un stāstīja par kādu notikumu, kas gadījies viņu uzņēmuma. Tam iepretim

sēdēja jau pavecs virsnieks austriešu gvardes tērpa kamzolī. Smaidot tas klausījās stāstītājā un brīžam to apturēja. Trešais — arlilērisla mundierī — sēdēja tiem blakus uz ceļa somas. Ceturtais gulēja.

Sācis iztaujāt jaunekli, Katavasovs uzzināja, ka tas vēl nesen bijis bagāts Maskavas tirgonis un izšķērdējis savu bagātību jau līdz divdesmit divu gadu vecumam. Viņš nepatika Katavasovam, jo bija vārīgs un izlutināts, ar vāju veselību; taču skaidri varēja redzēt, ka viņš, it īpaši tagad, būdams iedzēries, ir pārliecināts, ka dara varoņdarbu, un lielījās ar to pavisam nepatīkamā veidā.

Otrs, atvaļinātais virsnieks, ari radīja Katavasovā nepatīkamu iespaidu. Bija redzams, ka šis cilvēks savā mūžā izmēģinājis visu. Viņš bija strādājis gan uz dzelzceļa, gan par muižu pārvaldnieku, gan pats dibinājis fabrikas un runāja par visu ko, bez kādas vajadzības un gluži nevietā lietodams gudrus vārdus.

Turpretim trešais — artilērists Katavasovam ļoti patika. Tas bija kautrs, kluss cilvēks un, šķiet, ļoti cienīja atvaļinātā gvarda dienesta pakāpi un tirgoņa varonīgo pašuzupurēšanos, bet pats par sevi nekā nestāstīja.

Kad Katavasovs tam vaicāja, kas viņu pamudinājis doties uz Serbiju, viņš kautri atbildēja:

— Visi jau brauc. Vajag taču arī serbiem palīdzēt. Žēl viņu.

— Jā, it īpaši jūs — artilērislu tur trūkst, — Katavasovs teica.

— Es gan artilērijā ne visai ilgi esmu kalpojis; varbūt mani norīkos kājniekos vai jātniekos.

— Kāpēc tad kājniekos, ja artilēristu visvairāk trūkst? — Katavasovs sacīja, pēc artilērista vecuma vērtēdams, ka tam jābūt jau ievērojamā dienesta pakāpē.

— Es artilērijā dienēju pavisam īsu laiku, esmu atvaļināts junkura pakāpē, — tas teica un sāka skaidrot, kāpēc neesot izturējis pārbaudījumus.

Kopā ņemot, tas viss Katavasovu nepatīkami iespaidoja, un, kad brīvprātīgie stacijā izgāja iedzert, Katavasovs nodomāja sarunā ar kādu citu pārbaudīt gūto nelāgo iespaidu. Kāds pasažieris, vecītis karavīra mētelī, visu laiku bija klausījies Katavasova sarunā ar

brīvprātīgajiem. Palicis ar vecīti vienatnē, Katavasovs to uzrunāja.

— Jā, cik dažāds šo cilvēku stāvoklis — to, kas dodas turp! — Katavasovs nenoteikti sacīja, gribēdams izteikt savu domu, bet reizē arī izpētīt vecīša domas.

Vecītis bija karavīrs, piedalījies divos karagājienos. Tas zināja, kādam jābūt īstam karotājam, un, vērodams šo kungu izskatu, klausīdamies viņu sarunās un redzēdams, cik varonīgi tie ceļā iebaudīja no pudeles, atzina, ka tie būšot slikti karotāji. Turklāt viņš bija apriņķa pilsētas iedzīvotājs un viņam gribējās pastāstīt, ka no viņa pilsētas par brīvprātīgo aizgājis viens izdienējis kareivis, dzērājs un zaglis, kuru neviens vairs nelīdzis par kalpu. Taču, no pieredzes zinādams, ka, pastāvot pašreizējam sabiedrības noskaņojumam, ir bīstami izsacīt vispārējai pārliecībai pretējas domas un vēl nosodīt brīvprātīgos, vecītis savukārt taustīja Katavasovu.

— Jā, cilvēki tur ir vajadzīgi, — viņš sacīja, ar acīm smiedamies. Un viņi sāka runāties par pēdējām ziņām no karalauka un abi viens otra priekšā noslēpa savu pārsteigumu un nesapratni — ar ko gan rīt notiks ziņotā izšķīrēja kauja, ja turki, kā sacīts pēdējā telegrammā, sakauti visā frontē? Un tā viņi arī šķīrās, neizteikuši ne viens, ne otrs savu domu.

Katavasovs, atgriezies savā vagonā, atstāstīja Sergejam Ivanovičam savus novērojumus par brīvprātīgajiem, negribot liekuļodams, jo no viņa stāstījuma varēja secināt, ka tie visi ir krietni zēni.

Kādā lielas pilsētas stacijā brīvprātīgos atkal sagaidīja dziesmas un saucieni, atkal parādījās ziedojumu vācējas un vācēji ar kārbiņām, un guberņas dāmas, pasniegušas brīvprātīgajiem puķu pušķus, devās tiem līdzi uz bufeti; taču tas viss šeit notika jau daudz klusāk un šaurākā veriena nekā Maskavā.

IV

Kamēr vilciens stāvēja guberņas pilsētas stacijā, Sergejs Ivanovičs negāja uz bufeti, bet pastaigājās turp un atpakaļ pa peronu.

Iedams pirmoreiz gar Vronska kupeju, viņš ievēroja, ka logs aizsegts. Bet, ejot garām otrreiz, ieraudzīja logā veco grāfieni. Tā aicināja Kozniševu tuvāk.

— Braucu, redziet, pavadu viņu līdz Kurskai, — grāfiene teica.

— Jā, es dzirdēju, — Sergejs Ivanovičs sacīja, apstādamies pie kupejas loga un ieskatīdamies pa to. — Viņš rīkojas ļoti cildeni, — Kozniševs piebilda, redzēdams, ka Vronska kupejā nav.

— Jā, ko tad viņš pēc savas nelaimes lai būtu darījis?

— Tik šausmīgs notikums! — Sergejs Ivanovičs sacīja.

— Ak, ko es esmu izcietusi! Ienāciet taču... Ak, ko es esmu izcietusi! — viņa atkārtoja, kad Sergejs Ivanovičs iegāja kupejā un apsēdās kņazienei blakus uz dīvāna. — To nemaz nevar iedomāties! Sešas nedējas viņš ne ar vienu nerunāja un ēda tikai tad, kad es viņu lugšus lūdzu. Un ne mirkli viņu nedrīkstēja atstāt vienu. Mēs atņēmām viņam visu, ar ko viņš varētu sevi nogalināt; mēs dzīvojām apakšēja stāvā, tomēr nevarēja neko paredzēt. Jūs taču zināt, viņš jau vienreiz šāvās viņas dēļ, — grāfiene teica, un, to atceroties, vecītes uzacis drūmi saraucās. — Jā, viņa aizgāja tā, kā bija jāaiziet tādai sievietei. Pat nāvi viņa izvēlējās nelietīgu, zemisku.

— Ne jau mēs te esam tiesneši, grāfien, — Sergejs Ivanovičs ar nopūtu sacīja, — bet es saprotu, ka jums tas bija ļoti smagi.

— Ak, nerunājiet! Es toreiz dzīvoju savā muižā, un viņš bija atbraucis pie manis. Atnesa zīmīti. Viņš uzrakstīja atbildi un nosūtīja. Mēs nekā nezinājām, nezinājām, ka viņa bijusi turpat stacijā. Vakarā, tikko es ieeju savā istabā, mana Mērija man saka, ka stacijā kāda dāma metusies zem vilciena. Man kaut kas it kā iesita. Es sapratu, ka tā ir viņa. Pirmais, ko es teicu, — nestāstīt viņam. Bet viņam jau bija pateikuši. Viņa kučieris tur bijis un visu redzējis. Kad es ieskrēju viņa istabā, viņš bija bāls kā līķis — šausmīgi bija viņu redzēt. Viņš neteica ne vārda un aizauļoja turp. Es jau nezinu, kas tur notika, tikai viņu atveda atpakaļ gluži

kā mirušu. Es nebūtu viņu pazinusi. Prostration cotn-plete,[93] ārsts teica. Pēc tam sākās gandrīz trakums.

Ak, ko tur runāt! — grāfiene iesaucās, atmezdama ar roku. — Šausmīgs laiks! Nē, sakiet, ko gribat, slikta sieviete. Kas tās par kaislībām, tik trakas! Taš viss tāpēc, lai kaut ko īpašu pierādītu. Te nu viņa pierādīja Pazudināja sevi un divus jaukus cilvēkus — savu vīru un manu nelaimīgo dēlu.

— Un ko viņas vīrs? — Sergejs Ivanovičs jautāja.

— Viņš pieņēma tās meitenīti. Aļoša sākumā visam piekrita. Bet tagad viņš šausmīgi cieš, ka atdevis svešam cilvēkam savu meitu. Taču lauzt doto vārdu viņš nespēj. Kareņins bija atbraucis uz bērēm. Bet mēs papūlējāmies, lai viņš ar Ajošu nesatiekas. Viņam, vīram, tomēr tas ir vieglāk. Viņa to ir atbrīvojusi. Bet mans nabaga dēls tai bija atdevies galīgi. Pameta visu — savu karjeru, mani, un tad vēl viņa to nemaz nepažēloja, bet tīšām un galīgi nobendēja. Nē, sakiet, ko gribat, pat viņas nāve — tā ir nekrietnas, reliģiju atmetušas sievietes nāve. Lai dievs man piedod, bet es nespēju neienīst viņas piemiņu, vērodama sava dēla bojā eju.

— Kā viņš tagad jūtas?

— Pats dievs mums palīdzējis ar šo serbu karu. Es esmu vecs cilvēks, neko tajās lietās nesaprotu, bet viņam ta ir kā dieva dāvana. Protams, man, mātei, ir bailes; un, galvenais, saka, ka ce n’est pas tres bieti vu ā Pelersbourg^94. Bet ko lai dara! Vienīgi tas spēja viņu atdzīvināt. Jašvins — viņa draugs — bija galīgi nospēlējies un nolēmis doties uz Serbiju. Tas pie viņa atbrauca un pierunāja. Tagad viņš ar šo ideju ir iededzies. Jūs, lūdzami, parunājieties ar viņu, man tik ļoti gribētos viņu izklaidēt. Viņš ir tik skumīgs. Kā par nelaimi, viņam vēl sākuši sāpēt zobi. Bet par jums viņš ļoti priecāsies. Lūdzami, parunājieties ar viņu, viņš pastaigājas taja vilciena pusē!

Sergejs Ivanovičs teica, ka darīšot to ar lielāko prieku, un izkāpa otrā pusē vilcienam.

V

Vronskis savā garajā mētelī un dziļi uzmauktajā platmalē, sabāzis rokas kabatās, staigāja kā zvērs krātiņā turp atpakaļ — pēc divdesmit soļiem aši pagriezdamies; viņam pāri krita slīpa vakara ēna no peronā sakrautās maisu kaudzes. Pieejot tuvāk, Sergejam Ivanovičam šķila, ka Vronskis viņu redz, bet izliekas neredzam. Sergejam Ivanovičam tas bija vienaldzīgi. Viņš stāvēja pāri jebkādiem personīgiem rēķiniem ar Vronski.

Sai brīdī Vronskis Sergeja Ivanoviča acīs bija licis cēla darba darītājs, un Kozniševs atzina par savu pienākumu viņu uzmundrināt un cildināt. Viņš devās tam klāt.

Vronskis apstājās, ielūkojās vērīgāk, pazina un, paspēris dažus soļus Sergejam Ivanovičam pretim, cieši jo cieši paspieda tam roku.

— Varbūt jūs arī nevēlējāties ar mani satikties, — Sergejs Ivanovičs sacīja, — bet vai es nevarētu būt jums noderīgs?

— Ne ar vienu man nevar būt tik maz nepatikas tikties kā ar jums, — Vronskis teica. — Atvainojiet mani! Manā dzīvē nekā tīkama nav.

— Es saprotu un gribēju jums piedāvāt savus pakalpojumus, — Sergejs Ivanovičs sacīja, ieskatīdamies Vronska sejā, kas pauda ciešanas. — Vai jums nav vajadzīga ieteikuma vēstule Rističam vai Milanam?

— O nē! — it kā ar pūlēm saprazdams, Vronskis atbildēja. — Ja jums vienalga, tad pastaigāsimies. Vagonos tik sasmacis gaiss. Vēstule? Nē, pateicos; lai nomirtu, nav vajadzīgas rekomendācijas. Varbūt vienīgi turkiem ... — viņš teica, pasmaidīdams tikai ar muti. Acīs tam joprojām nezuda barga ciešanu izteiksme.

— Jā, taču jums varbūt būs vieglāk uzņemt sakarus — kas tomēr nepieciešami — ar brīdinātu cilvēku. Bet kā nu vēlaties. Jutos ļoti iepriecināts, kad dzirdēju par jūsu nodomu. Ir jau tik daudz nelāga baumu par brīvprātīgajiem, ka tāds cilvēks kā jūs neapšaubāmi cels viņu autoritāti sabiedrības acīs.

— Es ka cilvēks, -- Vronskis teica, — esmu labs tādā ziņā, ka dzīvībai man nav nekādas vērtības. Un, ka fiziskā spēka man vēl diezgan, lai cirstos ienaidnieka

rindās un sakautu viņu vai kristu, — to es zinu. Es priecājos, ka ir par ko atdot dzīvību, kas man ne tikai nav vajadzīga, bet apnikusi. Gan jau kam noderēs. — Un viņš nepacietīgi parāva žokli, jo nemitīgā, smeldzīgā zobu sāpe viņam traucēja pat runāt ar tādu izteiksmi, kā viņš vēlējās.

— Jūs atdzimsiet, to es jums pareģoju, — Sergejs Ivanovičs sacija, juzdamies aizkustināts. — Savu brāļu atbrīvošana no verdzības ir mērķis, kas vērts gan nāves, gan dzīvības. Lai djevs jums dod panākumus gan ārējā... gan iekšējā pasaulē, — viņš piebilda un sniedza roku.

Vronskis cieši paspieda Sergejam Ivanovičam roku.

— Jā, kā ierocis es vēl varu kam noderēt. Bet kā cilvēks es esmu grausts, — Vronskis lēni sacija.

Sāpošais zobs tik asi smeldza, ka mute pieplūda ar siekalām un grūti bija parunāt. Vronskis apklusa, lūkodamies uz tendera riteņiem, kas lēni un līgani ripoja pa sliedēm.

Un pēkšņi gluži cita sāpe — un ne jau sāpe, bet vispārējs iekšējs sāpīgs saspīlējums lika tam uz mirkli aizmirst zobu sāpes. Skatoties uz tenderi un sliedēm brīdi, kad viņu bija saviļņojusi saruna ar pazīstamu cilvēku, ar kuru viņš pēc savas nelaimes nebija ticies, Vronskis pēkšņi atcerējās viņu, pareizāk sakot, to, kas no viņas vēl bija palicis pāri, kad viņš kā ārprātīgs bija ieskrējis dzelzceļa stacijas kazarmā: uz galda svešu cilvēku acīm atklāts nekautri gulēja asiņains ķermenis, vēl nesen izgaisušas dzīvības pilns; neskartā, atpakaļ atmestā galva ar smagajām matu pīnēm un sprogainajām cirtām pie deniņiem un dīvaina sastingusi izteiksme daiļajā sejā ar pavērto sārto muti — nožēlojama uz lūpām un šausmīga sastingušajās, neaizvērtajās acīs — izteiksme, kas it kā skāņi atkārtoja to briesmīgo vārdu — ka viņš nožēlošot —, kuru tā ķildas brīdī viņam bija izteikusi.

Un Vronskis pūlējās atcerēties Annu tādu, kāda tā bija tobrīd, kad viņš to ieraudzīja pirmoreiz — un gluži tāpat stacijā — noslēpumainu, daiļu, mīlošu, laimes alkstošu un laimi dāvājošu, nevis cietsirdīgi atriebīgu, kada viņa tam bija palikusi atmiņā no pēdējiem mirkļiem. Viņš pulējās atcerēties laimīgākos ar viņu kopā

pavadītos mirkļus; taču šie mirkļi uz visiem laikiem bija saindēti. Viņš atcerējās to tikai kā uzvarētāju, kas piepildījusi savu draudu, radot viņā nekam nevajadzīgu un neizdzēšamu nožēlošanu. Viņš vairs nejuta zobu sāpju, un raudu konvulsijas izķēmoja viņa seju.

Klusēdams viņš divas reizes nostaigāja garām maisu kaudzei, kamēr savaldījās, tad mierīgi jautāja Sergejam Ivanovičam:

— Vai pēc vakarējās telegrammas jūs nekādas jaunas ziņas neesat saņēmis? Ja, trešoreiz jau sakauti, bet rīt esot gaidama izšķīrēja kauja.

Un, parunājušies vēl par Milānā pasludināšanu par karali un par milzīgajām sekām, kādas varētu būt šim notikumam, viņi pēc otrā zvana iekāpa katrs savā vagonā.

VI

Nezinādams, kad varēs izbraukt no Maskavas, Sergejs Ivanovičs nebija telegrafējis brālim, lai tas sūta pretim pajūgu. Levina nebija mājās, kad Katavasovs un Sergejs Ivanovičs stacijā īrētos rateļos, noputējuši kā mori, pirms pulksten divpadsmitiem dienā piebrauca pie Pokrovas muižas ēkas lieveņa. Kitija, kas kopā ar tēvu un māsu sēdēja balkonā, pazina svaini un skrēja lejā saņemt.

— Kā jums nav kauna nepaziņot! — viņa sauca, sniegdama Sergejam Ivanovičam roku un pieliekdama pieri skūpstam.

— Mēs atbraucām lieliski un jūs netraucējām, — Sergejs Ivanovičs atbildēja. — Esmu tik noputējis, ka baidos pieskarties. Es biju ļoti aizņemts un nezināju, kad varēšu izrauties. Bet jūs tāpat kā senāk, — viņš smaidot teica, — baudāt kluso laimi savā rāmajā līcī, ārpus visām straumēm. Arī mūsu draugs Fjodors Vasiļjevičs beidzot saņēmās un atbrauca.

— Es tomēr neesmu nēģeris, es nomazgāšos un izskatīšos pēc cilvēka, — Katavasovs sacīja savā ierastajā zobgaļa balsī, sniegdams roku un smaidā pavērdams zobus, kas jo spilgti iemirdzējās putekļiem tumši klātajā sejāi

— Kostja ļoti priecāsies. Viņš aizgāja uz pusmuižu. Laiks jau būtu pārnākt.

— Arvien nodarbojas ar saimniecību. Patiešām kā klusā līcī, — Katavasovs sacīja. — Bet mums pilsētā serbu karš aizēnojis visu citu. Un kā mans draugs uz to skalās? Laikam gan gluži citādi nekā pārējie ļaudis?

— Nē, viņš neko, tāpat kā visi, — mazliet apmulsusi un atskatīdamās uz Sergeju Ivanoviču, Kitija atbildēja. — Tad es sūtīšu viņam pakaļ. Tētis pie mums ciemojas. Viņš nesen atgriezās no ārzemēm.

Un, devusi rīkojumus sūtīt pēc Levina, kā arī pavadīt noputējušos ciemiņus mazgāties — vienu kabinetā, otru lielajā Dollijas istabā — un arī par brokastu viesiem, Kitija, izmantodama tiesības ātri kustēties, kas tai bija liegtas visu grūtniecības laiku, uzskrēja pa kāpnēm balkonā.

— Tie ir Sergejs Ivanovičs un Katavasovs, profesors, — viņa teica.

— Karstā laika par smagu! — kņazs sacīja.

— Nē, tēt, viņš ir ļoti jauks, un Kostja viņu ļoti ieredz, — it kā ko izlūgdamās, Kitija smaidot teica, manījusi zobgalīgu smīnu tēva sejā.

— Es taču neko nesaku.

— Tu, draudziņ, ej pie viņiem, — Kitija teica māsai, — un pakavē tiem laiku! Viņi satikuši stacijā Stivu, esot vesels. Bet es skriešu pie Mitjas. Kā par nelaimi, neesmu zīdījusi kopš tējas laika. Tagad būs pamodies un droši vien brēc. — Un viņa, juzdama, ka krūtis pierietējušas, ātriem soļiem devās uz bērnistabu.

Patiešām — nevarēja pat teikt, ka viņa ir uzminējusi viņas saistība ar bērnu vēl nebija pārtrūkusi), viņa skaidri zināja no piena pierietējuma krūtīs, ka viņam gribas ēst.

Viņa zināja, ka tas brēc, jau tad, kamēr vēl nebija aizgājusi līdz bērnistabai. Un patiešām — viņš brēca. Viņa sadzirdēja tā balsi un pasteidzināja soļus. Taču, jo ātrāk viņa gāja, jo skaļāk viņš brēca. Balss viņam bija laba, veselīga, tikai izsalkusi un nepacietīga.

— Vai sen, auklīt, vai sen? — Kitija aši vaicāja, apsēzdamās uz krēsla un gatavodamās zīdīšanai. — Dodiet taču man viņu ātrāk! Ak, auklit, kā jūs tūļājaties, gan jau velak cepurīti sasiesiet!

Bērns izsalkumā aizraudamies kliedza.

— Nevar taču, kundzīt, — teica Agafja Mihailovna, kas gandrīz vienmēr uzturējās bērnistabā. — Vajag viņu kārtīgi uzpost. Aijā, aijā! — viņa dziedāja bērnam, nepievērsdama uzmanību mātei.

Aukle pienesa bērnu mātei. Agafja Mihailovna nāca tam līdzi ar maigumā izplūdušu seju.

— Pazīst, pazīst! Dieva vārds, kundzīt, Katrina Aleksandrovna, pazīst mani! — Agafja Mihailovna centās pārkliegt bērnu.

Bet Kitija viņā neklausījās. Viņas nepacietība auga tikpat strauji kā bērna nepacietība.

Un šās nepacietības dēj zīdīšana ilgi negribēja veikties. Bērns meklēja tur, kur nevajag, un dusmojās.

Beidzot pēc izmisīga, aizrāvīga. brēciena un tukšas Tīstīšanās viss nokārtojās, un māte un bērns abi reizē jutās apmierināti, un abi aprima.

— Tomēr arī viņš, nabadziņš, viss nosvīdis, — Kitija čukstēja, aptaustīdama bērnu. — Kāpēc jūs domājat, ka viņš pazīst? — viņa piebilda, iešķībi lūkodamās bērna acīs, kas šķelmīgi — kā Kitijai likās — raudzījās no pierei pāršļukušās cepurītes, un reizē vērodama, kā vienmērīgi piepūšas bērna vaidziņi un kā šūpojas viņa ro-ķele ar sarkano delnu, ar kuru tas izdarīja lokveida kustības.

— Nevar būt! Ja jau viņš kādu pazītu, tad vispirms mani, —- Kitija atbildēja uz Agafjas Mihailovnas apgalvojumu un pasmaidīja.

Viņa smaidija par saviem vārdiem, ka bērns vēl nespējot pazīt, jo sirdī zināja, ka tas ne tikai pazīst Agafju Mihailovnu, bet ka tas zina un saprot visu, zina un saprot pat daudz ko tādu, ko nezina neviens un ko arī viņa, māte, pati ir uzzinājusi un sākusi saprast, tikai pateicoties viņam. Agafjai Mihailovnai, auklei, vectēvam, tēvam Mitja bija dzīva būtne, kas prasa tikai fizisku kopšanu; .bet mātei tā jau sen bija arī garīga būtne, ar kuru jau saistījās vesela virkne dvēselisku pārdzīvojumu.

— Dievs dos, pati redzēsiet, kad viņš pamodīsies. Tiklīdz es, lūk, tā izdaru, viņš tūdaļ, mīlulītis, sāk starot.

Tūdaļ sāk starot kā gaiša dieniņa, — Agafja A4ihai-lovna sacīja.

— Nu labi, labi, gan jau redzēsim, — Kitija čukstēja. — Bet tagad ejiet, viņš iemieg.

. VII

Agafja Mihailovna uz pirkstgaliem izgāja no istabas, aukle nolaida aizkarus, izdzina mušas no gultiņas muslīna pārsega apakšas, izlaida sirseni, kas dauzījās pie loga rūts, un apsēdās, vēdinādama vīstošu bērza zaru mātei un bērnam virs galvas.

— Ak tavu sulīgu karstumu! Kaut jel dievs lietutiņu devis! — viņa sacīja.

— Jā, jā, š-š-š ... — Kitija tik vien atbildēja, viegli šūpodamās un maigi pieglauzdama apaļīgo, locītavā it kā ar diedziņu pāržņaugtu roķeli, kuru Mitja arvien vēl vārgi svaidīja, gan aizvērdams, gan atkal atvērdams ačeles. Rociņa Kitiju mulsināja: viņai gribējās noskūpstīt šo rociņu, bet viņa baidījās to darīt, lai bērnu nepa-modinātu. Beidzot rociņa mitējās kustēties un acis aizveras. Tikai paretam, turpinādams savu darbu, bērns pavēra garās, izliektās skropstas, paskatīdamies mātē valgām acīm, kas puskrēslā šķita melnas. Aukle bija iesnaudusies un vairs nevēdināja. No augšstāva bija sadzirdama vecā kņaza pērkonīgā balss un Katavasova skaļie smiekli.

«Laikam sākuši tērzēt ari bez manis,» Kitija nodomāja, «tomēr žēl, ka nav Kostjas. Laikam atkal būs iegriezies dravā. Ir jau skumji, ka viņš tik bieži iet uz turieni, bet tomēr es par to priecājos. Tas viņu izklaidē. Tagad viņš tomēr kļuvis jautrāks un labāks nekā pavasarī.

Citādi viņš bija tik drūms un tik ļoti mocījās, ka man jau kļuva baigi viņa dēļ. Un cik viņš jocīgs!» viņa smaidot čukstēja.

Viņa zināja, kas nomoka viņas vīru. Tā bija viņa neticība. Un tomēr šī neticība nedarīja Kitiju nelaimīgu, kaut gan — ja viņai jautatu, vai viņa domā, ka, būdams neticīgs, viņš aizkapa dzīvē tiks pazudināts, — viņa piekristu, ka tiešam tiks pazudināts; atzīdama, ka neticīgam nevar būt glābiņa, un par visu vairāk mīlēdama sava vīra dvēseli, viņa tomēr par tā neticību domāja ar smaidu un pati sev sacīja, ka viņš ir jocīgs.

«Kāpēc viņš cauru gadu arvien lasa kaut kādas filozofijas?» viņa domāja. «Ja jau tas viss tajās grāmatās aprakstīts, tad viņš var tās saprast. Bet, ja tur rakstīta nepatiesība, kāpēc tad tās lasīt? Pats viņš saka, ka vēlētos būt ticīgs. Kāpēc tad viņš netic? Laikam gan tāpēc, ka pārāk daudz domā? Bet pārāk daudz domā tāpēc, ka ir vientuļš. Vienmēr viens un viens. Ar mums jau viņš nevar par visām lietām runāt. Man liekas, ka šie ciemiņi viņam patiks, it īpaši Katavasovs. Kostjam patīk ar viņu sarunāties,» viņa prātoja un domās tūdaļ sāka risināt problēmu, kur būtu ērtāk Katavasovu guldīt — atsevišķi vai kopā ar Sergeju Ivaniču. Un te viņai pēkšņi ienāca prātā doma, kas lika tai satraukumā nodrebēt un pat iztraucēt Mitju, kurš par to bargi viņā noskatījās. «Mazgātāja laikam gan vēl nav atnesusi veļu, un viesiem paredzētā gultas veļa visa izlietota. Ja nebrīdināšu, tad Agafja Mihailovna paklās Sergejam Ivanovi-čam lietotu veļu.» Un, jau iedomājoties vien šādu iespēju, Kitijai strauji piesarka seja.

«Jā, es tūlīt došu rīkojumu,» viņa nolēma un, atgriezdamās pie iepriekšējās domas, atcerējās, ka kaut ko svarīgu un dvēselisku nebija izdomājusi līdz galam, un mēģināja atcerēties, kas tas bijis. «Jā, Kostja neticīgais,» viņa atcerējās un atkal pasmaidīja.

«Nu, neticīgs! Labāk lai viņš vienmēr ir tāds nekā kļūst līdzīgs Štāla kundzei vai arī tāds, kāda es gribēju būt toreiz ārzemēs. Nē, viņš nu gan nesāks liekuļot.»

Un viņa spilgti atcerējās vīra labsirdības izpausmi, ko vēl nesen bija novērojusi. Priekš divām nedēļām Dol-lija no Stcpana Arkadjiča saņēma grēksūdzes pilnu vēstuli. Slcpans Arkadjičs lūgtin lūdza Dolliju glābt viņa godu — pārdot tai piederošo muižu, lai varētu samaksāt viņa parādus. Dollija krita izmisumā, ienīda vīru, nicināja, žēloja, nolēma šķirties, atteikt, bet galu galā tomēr bija ar mieru pārdot daļu no savas muižas. Tālāk Kitija, sajūsmā neviļus pasmaidīdama, atcerējās sava vīra apmulsumu, viņa vairākkārtējos neveiklos mēģinājumus šo lietu nokārtot, līdz beidzot tas bija izdomājis vienīgo veidu, kā Dollijai palīdzēt, viņu neaizvainojot, — viņš ieteica Kitijai atdot Dollijai savu muižas daļu, kas līdz tam brīdim Kitijai pašai nebija ienācis prātā.

«Vai tad viņš kāds neticīgais? Ar viņa labo sirdi, ar šīm bailēm kādu sarūgtināt, pat bērnu! Visu tikai citiem, nekā sev. Sergejs Ivanovičs ir pat pārliecināts, ka Kos-tjas pienākums — būt par viņa muižas daļas pārvaldnieku. Tāpat domā arī Kostjas māsa. Tagad viņa gādībā arī Dollija ar bērniem. Un visi šie zemnieki, kas ik dienas pie viņa nāk, it kā viņam būtu pienākums tiem kalpot.»

— Jā, esi tikai tāds kā tavs tēvs, tikai tāds! — viņa sacīja, nododama Mitju auklei un pieskardamās ar lūpu bērna vaidziņam.

Vili

Kopš tā brīža, kad pie sava mīļā brāļa nāves gultas Levins pirmoreiz uzlūkoja dzīvības un nāves jautājumus no tās jaunās, kā viņš to dēvēja, pārliecības viedokļa, kas, pašam nemanot, starp divdesmit un trīsdesmit četriem mūža gadiem bija iesakņojusies viņā bērnības un jaunekļa gadu ticības vielā, viņš ar šausmām domāja ne tik daudz par nāvi, cik par dzīvību — par to, ka viņš itin nekā nezina — kas tā tāda, no kurienes, kālab un kāpēc. Kādreizējo ticību bija nomainījuši vārdi: organisms, tā sairšana, matērijas nezūdamība, enerģijas nezūdamības likums, attīstība. Sie vārdi un ar tiem saistītie jēdzieni bija ļoti derīgi prātnieciskiem nolūkiem; taču tie nekā nedeva dzīvei, un Levins pēkšņi jutās kā cilvēks, kas siltu kažoku apmainījis pret muslīna tērpu un, iziedams salā, pirmoreiz neapšaubāmi, bez prātojumiem, bet ar visu savu būtni pārliecinājies, ka ir tikpat ka kails un lielās mokās neizbēgami ies bojā.

Kopš tā brīža, kaut arī neapzinādamies un turpinādams agrako dzīves veidu, Levins nemitigi juta šīs bailes savas nezināšanas dēļ.

Turklāt viņš neskaidri juta, ka tas, ko viņš dēvēja par savu pārliecību, ir ne tikai nezināšana, bet gan tāds

domu gājiens, kuram sekojot nebija iespējams izzināt to, ko viņš vēlējās.

Apprecēšanās, jaunie prieki un pienākumi, ko viņš nebija pazinis, sākumā šādas domas pilnīgi apklusināja; bet pēdējā laikā, pēc sievas dzemdībām, kad Levins Maskavā pavadīja laiku bezdarbībā, viņam arvien biežāk un biežāk, arvien neatlaidīgāk un neatlaidīgāk nāca prātā šis jautājums, kas prasīja atrisinājumu.

Levina domās jautājums formulējās šādi: «Ja es neatzīstu tās atbildes uz maniem dzīves jautājumiem, kuras sniedz kristietība, tad kādas ir tās atbildes, ko es atzīstu?» Un visā savu uzskatu arsenālā viņš nekādi nevarēja atrast ne tikai atbildes, bet pat nekā atbildei līdzīga.

Viņš atradās tāda cilvēka stāvoklī, kas meklē maizi rotaļlietu un ieroču veikalos.

Negribot, pašam to neapzinoties, viņš tagad ikvienā grāmatā, ikvienā sarunā, ikvienā cilvēkā meklēja attieksmi pret šiem jautājumiem un šo jautājumu atrisinājumu.

Pie tam viņu visvairāk pārsteidza un apbēdināja secinājums, ka lielais vairums viņa aprindu un vecuma cilvēku, kas, tāpat kā viņš, bija apmainījuši agrāko ticību pret tādu pašu jaunu pārliecību kā viņš, nemaz nejutās par šiem jautājumiem satraukti, bet bija pilnīgi apmierināti un mierīgi. Tādā kārtā Levinu bez galvenā jautājuma mocīja arī vēl citi jautājumi: vai šie cilvēki neliekuļo? Vai viņi neizliekas? Vai varbūt viņi kaut kā citādi — skaidrāk nekā viņš izprot tās atbildes, ko sniedz zinātne uz šiem jautājumiem, kas viņu nodarbina? Un viņš cītīgi studēja gan šo cilvēku pārliecību, gan grāmatas, kuras šīs atbildes bija atrodamas.

Pirmais slēdziens, pie kāda Levins bija nācis kopš tā laika, kad šie jautājumi viņu sāka nodarbināt, bija tāds, ka viņš ir maldījies, no savu jaunības dienu un universitātes laika atmiņām secinādams, ka reliģija jau pārdzīvojusi savu laiku un ka ta vairs neeksistē. Visi dzīvē labie un viņam tuvie cilvēki bija ticīgi. Gan vecais kņazs, gan Ļvovs, ko Levins bija tik ļoti iemīļojis, gan Sergejs Ivanovičs, gan visas sievietes bija ticīgas, un ari viņa sieva ticēja gluži tā, kā viņš pats bija ticējis agrā bērnībā, un ticēja arī deviņdesmit deviņas simtdaļas

no visas krievu tautas, visi tie vienkāršie ļaudis, kuru dzīve viņam iedvesa vislielāko cieņu.

Otrs slēdziens bija šāds: izlasījis daudz grāmatu, viņš pārliecinājās, ka daudzi cilvēki, būdami tādos pašos uzskatos kā viņš, nekā cita nemeklēja, nekā neizskaidroja, bet tikai noliedza tos jautājumus, uz kuriem neatbildot, kā viņš juta, nebija iēspējams dzīvot; viņi pūlējās risināt gluži citus jautājumus, kas Levinu nevarēja interesēt, piemēram, par organisma attīstību, par dvēseles mehānisku izskaidrojumu un tamlīdzīgi.

Turklāt sievas dzemdību laikā Levins bija piedzīvojis kādu neparastu atgadījumu. Viņš, neticīgais, pēkšņi bija sācis lūgt dievu un tai brīdī, kad lūdza, ticēja. Bet šie mirkļi pagāja, un viņš nevarēja vairs rast savā dzīvē nekādas vietas toreizējai noskaņai.

Viņš nespēja atzīt, ka tai brīdī būtu zinājis patiesību, bet tagad maldās, jo, tiklīdz viņš sāka mierīgi par to domāt, viss sašķīda druskās; bet viņš nespēja arī atzīt, ka būtu toreiz maldījies, jo toreizējā dvēseles noskaņa viņam bija dārga, un, ja viņš atzītu to par padošanos mirkļa vājībai, tad ar to šos dārgos brīžus aptraipītu. Viņš bija mokpilnā nemierā pats ar sevi un piepūlēja visus savas dvēseles spēkus, lai izkļūtu no šā nemiera.

IX

Šādas domas Levinu nomāca un mocīja brīžam mazāk, brīžam vairāk, bet ne mirkli neatstāja viņu pavisam. Viņš lasīja un domāja, un, jo vairāk lasīja un domāja, jo tālāk jutās no karotā mērķa.

Pēdējā laikā Maskavā un arī uz laukiem, pārliecinājies, ka materiālistos atbildes neatradīs, viņš izlasīja un vēlreiz pārlasīja gan Platonu, gan Spinozu, gan Kaulu, /gan Sellingu, gan Ilēgeli, gan Sopenhaueru — filozofus, kas izskaidroja dzīvi ne no materiālistiskā viedokļa.

Domas tam likās auglīgas, kad viņš vai nu lasīja, vai arī pats izdomāja pierādījumus, kas apgāza citas mācības, it īpaši materiālistisko mācību; bet, tiklīdz viņam gadījas kur lasīt vai pašam izdomāt šo jautājumu atrisinājumu, vienmēr atkārtojās viens un tas pats. Sekojot tādu neskaidru vārdu kā gars, griba, brīvība, substance

grāmatās dotajai izpratnei, tīši ļaudams sevi sagūstīt filozofu vai paša izliktajos vārdu slazdos, viņš it kā sāka kaut ko saprast. Bet vajadzēja tikai aizmirst samāksloto domas gājienu un no dzīves viedokļa paskatīties uz to, kas likās apmierinām, kamēr tika risināts iepriekšējās domas pavediens, — un pēkšņi visa šī mākslīgā celtne sabruka kā kāršu namiņš un kļuva skaidrs, ka celtne veidota no tiem pašiem, tikai citādi pārliktiem vārdiem, neatkarīgi no kaut ka dzivē daudz svarīgāka nekā saprāts.

Kādu laiku, lasīdams Sopenhaueru, viņš Šopenhauera gribas vielā lika vārdu mīlestība, un šī jaunā filozofija pāris dienu viņu apmierināja, kamēr viņš to atmeta; arī tā gluži tāpat sabruka, kad viņš vēlāk paraudzījās uz to no dzīves viedokļa, arī tā izrādījās tikai par muslīna tērpu, kas nesilda.

Brālis Sergejs Ivanovičs viņam ieteica izlasīt Hom-jakova teoloģiskos sacerējumus. Levins izlasīja I-Iomja-kova rakstu otro sējumu, un, kaut gan rakstu polemiskā, elegantā un asprātīgā valoda sākumā viņu atbaidīja, viņš bija ļoti pārsteigts, iepazīdamies ar rakstos izklāstīto mācību par baznīcu. Sākumā viņu pārsteidza doma, ka viena cilvēka prātam neesot lemts apgūt dievišķīgās patiesības, tas esot lemts tikai mīlestības vienotai cilvēku kopai — baznīcai. Levinu iepriecināja doma, ka patiešām ir vieglāk noticēt pastāvošai, šodien eksistējošai baznīcai, kura aptver visu ļaužu ticību un kuras priekšgalā ir dievs, kālab tā ir svēta un nekļūdīga, un tikai tad — jau no baznīcas pārņemt ticību dievam, radīšanai, grēkos krišanai un grēku izpirkšanai un nevis sākt ar dievu — tālo, noslēpumaino dievu, radīšanu uti. Taču vēlāk, izlasījis kāda katoļu autora baznīcas vēsturi un kāda pareizticīga autora baznīcas vēsturi un redzēdams, ka abas baznīcas, savā būtībā nekļūdīgas, noliedz viena otru, Levins jutās vilies arī Homjakova mācībā par baznīcu, un arī šī celtne tāpat sabruka pīšļos, kā sabruka filozofu celtnes.

Visu šo pavasari viņš jutās kā no sliedēm izsists un pārdzīvoja šausmīgus brīžus.

«Nezinot, kas es esmu un kāpēc šeit esmu, nevar dzīvot. Bet uzzināt to es nespēju, tātad nevar dzīvot,» Levins sev sacīja.

«Bezgalīgajā laikā, matērijas bezgalībā, bezgalīgajā izplatījumā ir nodalījies kāds burbulītis — organisms, un šis burbulītis kādu laiciņu būs, tad pārsprāgs; un šis burbulītis esmu es.»

Tā bija baiga nepatiesība, lāču tas bija vienīgais, pēdējais cilvēka prāla gadsimtu pūliņu rezultāts šai virzienā.

Sī bija tā pēdējā ticība, uz kuru pamatojās visi cilvēka prata meklējumi gandrīz visos virzienos. Tā bija valdošā pārliecība, un arī Levins, pats nezinādams, kad un kā, no visiem citiem izskaidrojumiem kā tomēr visskaidrāko negribot bija piesavinājies tieši šo.

Bet tā bija ne tikai nepatiesība, tas bija cietsirdīgs kāda ļauna spēka izsmiekls, ļauna un nejauka, un tāda spēka, kam nedrīkstēja pakļauties.

Vajadzēja atbrīvoties no šā spēka. Un atbrīvošanās iespēja katram bija viņa paša rokās. Vajadzēja tikai pārtraukt šo atkarību no ļaunuma. Un tam bija viens līdzeklis — nāve.

Un Levins, laimīgais ģimenes tēvs, veselīgais cilvēks, vairākkārt nonāca tik tuvu pašnāvībai, ka slēpa pats no sevis auklu, lai tajā nepakārtos, un baidījās staigāt ar bisi plecā, lai nenošautos.

Taču Levins nenošāvās un nepakārās, bet dzīvoja joprojām.

X

Kad Levins domāja, kas viņš ir un kālab viņš dzīvo, viņš neatrada atbildes un krita izmisumā; bet, tiklīdz viņš mitējās sev lo jautāt, viņš tūdaļ it kā zināja gan to, kas viņš ir, gan ari to, kālab viņš dzīvo, jo darbojās un dzīvoja ļoti noteikti un mērķtiecīgi; pat šajā pēdējā laikā viņš dzīvoja daudz noteiktāk un mērķtiecīgāk nekā agrāk.

Atgriezies jūnija sākumā laukos, viņš atkal ķērās pie sava ierastā darba. Lauku saimniecība, attiecības ar zemniekiem un kaimiņiem, mājas saimniecība, māsas un brāļa lietas, kas bija nodotas viņa rokas, attiecības ar sievu, radiem, rūpes par bērnu, jaunā aizraušanās ar

bišu spietu medībām, kurām tas bija sācis nodoties šai pavasarī, aizņēma visu viņa laiku.

Viņš nodevās šīm lietām nevis tāpēc, ka attaisnotu to nepieciešamību ar kādiem vispārējiem uzskatiem, kā mēdza darīt agrāk; gluži otrādi, tagad viņš, no vienas puses, vilies līdzšinējos vispārējam labumam domātajos pasākumos, no otras puses, pārāk nodarbināts ar savām domām un apkrauts ar darbu un daudzajām darīšanām, kas no visām malām mācās viņam virsū, bija gluži atmetis jebkādas domas par vispārības labumu; visi šie darbi un darīšanas viņu interesēja tikai tāpēc, ka viņam likās — viņa pienākums ir darīt to, ko viņš dara, — un citādi viņš nevarēja.

Senāk (tas sākās gandrīz kopš bērnibas un arvien auga līdz pilnīgam vīra gadu briedumam), kad viņš centās paveikt kaut ko tādu, kas nestu labumu visiem, cilvēcei, Krievijai, visai lauku pasaulei, Levins vēroja, ka domas par to bija tīkamas, bet pati īstenība vienmēr bija nelādzīga, nebija pilnīgas pārliecības, ka darbs patiešām nepieciešams, bet pati darbība, kas sākumā likās tik liela, kļuva arvien sīkāka un sīkāka, kamēr saplaka pavisam; turpretim tagad, kad viņš pēc apprecēšanās sāka arvien vairāk un vairāk dzīvot tikai savā labā, Levins, kaut arī neizbaudīja vairs nekāda prieka, domājot par savu darbību, tomēr bija pārliecināts, ka viņa darbs nepieciešams, un redzēja, ka tas veicas daudz labāk nekā agrak un arvien vairāk un vairāk plešas plašumā.

Tagad viņš it kā pretēji savai gribai arvien dziļāk un dziļāk iearās zemē — gluži kā arkls — un nespēja vairs izrauties, neizjaucot vagu.

Dzīvot ģimenē tā, kā raduši dzīvot tēvi un vectēvi, citiem vārdiem, dzīvot tajos pašos izglītības apstākļos un tāpat audzināt bērnus, bez šaubām, bija vajadzīgs. Tas bija tikpat vajadzīgs kā pusdienot, kad gribas ēst; un gluži-.tāpat, kā ir jagatavo pusdienas, tā šim nolūkam vajadzēja vadīt saimniecības mašīnu Pokrovas muižā tā, lai būtu ienākumi. Kā nav šaubu, ka jāatdod parāds, tapat nebija šaubu, ka dzimtais zemes īpašums jāuztur tada stāvoklī, lai dēls, saņēmis to mantojumā, tapat sacītu tēvam paldies, ka Levins sacīja paldies vectēvam par visu to, ko tas bija uzcēlis un sadēstījis. Bet,

lai to panāktu, zeme nav jāiznomā, bet jāsaimnieko pašam, jātur lopi, jāmēslo lauki, jāstāda meži.

Nevarēja nekārtot Sergeja Ivanoviča un māsas lietas, ari visu zemnieku lielas, kuri naca pie viņa pēc padoma un bija pieraduši to dabūt, tāpat kā nevar nomest bērnu, ko jau esi paņēmis rokās. Vajadzēja parūpēties par ciemos uzaicinātās svaines un viņas bērnu ērtībām, rūpēties par sievu un bērnu, un nevarēja nepavadīt kopā ar tiem kaut nelielu dienas daļu.

Un tas viss kopā ar putnu un zvēru medībām, kopā ar spietu medībām piepildīja visu to Levina dzīvi, kurai viņa paša acīs nebija nekādas jēgas tajos brīžos, kad viņš sāka par to prātot.

Un līdztekus tam, ka Levins skaidri zināja, kas jādara, viņš tikpat skaidri zināja arī, kā viņam tas viss jāpadara un kurš darbs par kuru svarīgāks.

Viņš zināja, ka strādnieki jāsaligst pēc iespējas lētāk, bet iedzīt tos parādjūgā, dodot naudu uz priekšu un tādā kārtā iegūstot tos lētāk, nekā viņi vērts, nevajag, kaut arī tas ir ļoti izdevīgi.

Pārdot zemniekiem salmus lopbarībai bada laikā varēja, kaut arī bija viņu žēl; bet iebraucamo sētu un krogu, kaut arī tie bija ienesīgi, vajadzēja slēgt. Par patvaļīgu meža ciršanu vajadzēja sodīt pēc iespējas bargi, bet par apķīlātiem lopiem nevar ņemt soda naudu, un, kaut gan tas sarūgtināja sargus un izklīdināja bailes, tomēr apķīlātos lopus nevarēja neatdot.

Pjotram, kas maksāja augļotājam desmit procentus mēnesī, vajadzēja dot aizdevumu, lai viņu izpirktu, bet nedrīkstēja atlaist vai atlikt uz vēlāku laiku obroka maksājumus zemniekiem nemaksātājiem. Nedrīkstēja piedot pārvaldniekam, ka pļaviņa atstāta nenopļauta un zāle velti aizgājusi zudumā, bet nedrīkstēja arī pļaut tās astoņdesmit desetīnas, uz kurām bija iestādīts jaunais mežs. Nevarēja piedot strādniekam, kas karstākajā darba laikā bija aizgājis uz mājām tāpēc, ka tam miris tēvs; lai cik žēl bija šā strādnieka, tomēr vajadzēja tam atvilkt no algas par prombūtnē pavadītajiem dārgajiem mēnešiem; bet nevarēja arī neizsniegt ikmēneša uztura naudu vecajiem un darba nespējīgajiem, nekam vairs nevajadzīgajiem muižas kalpiem.

Levins zināja arī to, ka, atgriežoties mājās, vispirms

vajadzēja iet pie sievas, kas bija nevesela, bet zemnieki, kuri viņu gaidījuši jau trīs stundas, varēja vēl brītiņu pagaidīt; viņš zināja arī — lai cik liels ir prieks, ko viņš izbauda, notverot un savācot jaunu bišu spietu, viņam jāatsakās no šī prieka un jāļauj vecajam dravniekam saņemt spietu bez viņa, bet pašam jāiet runāties ar zemniekiem, kas atnākuši pie viņa dravā.

Vai viņš rīkojās labi vai slikti, to viņš nezināja un ne tikai negribēja tagad sākt to pierādīt, bet pat vairījās par to runāt un domāt.

Prātošana modināja viņā šaubas un neļāva izšķirt, kas ir vajadzīgais un kas nevajadzīgais. Ja turpretim viņš neprātoja, bet dzīvoja, tad arvien juta, ka viņa dvēselē mīt kāds nekļūdīgs tiesnesis, kas arvien izlemj, kura no divām iespējamām rīcībām labāka un kura sliktāka; un, tiklīdz viņš nerīkojās tā, kā vajadzīgs, tūdaļ pats to juta.

Tā viņš dzīvoja, nezinādams un neredzēdams iespēju uzzināt, kas viņš ir un kālab dzīvo pasaulē, un nomocījās ar šo neziņu tiktāl, ka baidījās no pašnāvības, bet tai pašā laikā neatlaidīgi cirta savu īpašu, noteiktu ceļu dzīve.

XI

Tā diena, kad Sergejs Ivanovičs atbrauca Pokrovas muižā, Levinam bija viena no visgrūtākajām.

Bija viskarstākais darba laiks, kad visos lauku ļaudīs izpaužas tik neparasta un spraiga uzupurēšanās darbā, kāda neparādās nekādos citos dzīves apstākļos un kas būtu augstu vērtējama, ja vien šie cilvēki, kuri uzupurējās, paši to augstu vērtētu, ja šī uzupurēšanās neatkārtotos katru gadu un ja šā sprieguma sekas nebūtu tik vienkāršas.

Nopļaut un savest rudzus un auzas, pabeigt siena pļauju, uzkārtot papuves, izkult sēklai graudus un ieset ziemājus — tas viss liekas vienkārši un parasti; bet, lai pagūtu visu to padarīt, ir vajadzīgs, lai visi lauku ļaudis, lieli un mazi, šajās trīs četrās nedēļās strādātu bez mitas trīskārt vairāk nekā parasti, pārtikdami tikai no kvasa, lokiem un rupjas maizes, vezdami status un

kuldami labibu caurām naktīm un atkrizdami miegā ne vairāk kā divas trīs stundas diennaktī. Un tā tas notiek ik gadus visā Krievijā.

Sava mūža lielāko tiesu pavadījis uz laukiem un tuvā satiksmē ar lauku ļaudīm, Levins ražas novākšanas laikā arvien juta, ka šis vispārējais lauku ļaužu satraukums pielīp arī viņam."

No rīta viņš brauca uz tīrumu, kur kalpi pašlaik sēja pirmos ziemas rudzus, tad uz lauku, kur veda stirpās auzas, un, atgriezies mājās ap to laiku, kad sieva un svaine cēlās augšā, kopā ar viņām padzēra kafiju un devās kājām uz pusmuižu, kur vajadzēja laist darbā tikko uzrīkoto kuļmašīnu.

Visu šo dienu Levins, sarunādamies ar pārvaldnieku un zemniekiem, sarunādamies mājās ar sievu, ar Dolliju, ar tās bērniem, ar sievastēvu, domāja tikai un vienīgi par to, kas līdztekus saimnieciskajām rūpēm viņu šai laikā nodarbināja — visās lietās viņš meklēja sakaru ar savu jautājumu: «Kas tad es esmu? Un kur es esmu? Un kāpēc es šeit esmu?»

Stāvēdams vēsajā, no jauna pārjumtajā rijā zem salmu jumta, kur smaržīgās lapas vēl nebija nobirušas no lazdu klūgām, piežņaugtām pie svaigām, mizotām apšu kārtīm, Levins pa vaļējām durvīm, kurās ņirbēja un rotājās sausie un rūgtie kūluma putekļi, lūkojās gan uz karstās saules apspīdēto mauru ap kuļu un uz svaigajiem salmiem, kas bija tikko iznesti no šķūņa, gan uz bezdelīgām, kas čivinādamas ar raibām galviņām un baltām krūtīm šāvās zem jumta un, spārnus plivinādamas, apstājās durvju spraugā, gan uz ļaudīm, kas līkājās tumšajā un putekļainajā rija, un domāja dīvainas domas:

«Kāpēc tas viss notiek?» viņš domāja. «Kāpēc es te stāvu un lieku viņiem strādāt? Kādēļ viņi visi pūlas, cenzdamies, man klātesot, rādīt savu čaklumu? Kādēļ nopūlas šī vecā Malrjona, mana paziņa? (Es ārstēju viņu toreiz, kad ugunsgrēkā tai uzkrita sija.)» viņš domāja, lūkodamies uz vecu, kalsnu sievu, kas rausa ar grābekli graudus, piesardzīgi soļodama tumši iedegušām, basām kājām pa cieto, nelīdzeno kuļu. «Toreiz viņa izveseļojās; taču ja ne šodien, tad rīt vai pēc desmit gadiem viņu apraks, un nekas nepaliks pāri ne no

viņas, ne arī no tās švītīgās sievas ar sarkanajiem brunčiem, kas tik veikli, ar maigu kustību izlasa vārpas no pelavām. Apraks gan viņu, gan arī šo veco bēri itin drīz,» viņš domāja, lūkodamies uz zirgu, kam smagi cilājās sāni un ieplestās nāsis izgrūda īsus elsienus, soļojot pa slīpo, zem kājām nemitīgi bēgošo ratu. «Apraks arī viņu, apraks arī Fjodoru, iekšā laidēju, ar visu viņa sprogaino, pēlu pilno bārdu un virs baltā pleca pārplēsto kreklu. Bet šobrīd viņš raisa vaļā kūļus un vēl komandē, kliedz uz sievām un steigšus sakārto dzensiksnu. Un, galvenais, ne tikai viņus, bet arī mani apraks, un nekas nepaliks pāri. Kādēļ?»

Tā domādams, viņš tomēr lūkojās arī pulkstenī, lai aprēķinātu, cik stundā izkuļ. Viņam tas bija jāzina, lai saskaņā ar šādu aprēķinu iedalītu darbu visai dienai.

«Drīz jau stunda būs cauri, bet vēl tikai sāk trešo gabanu,» Levins nodomāja, piegāja tuvāk iekšā laidējam un, pārkliegdams mašīnas troksni, sauca viņam, lai tas nelaižot iekšā tik strauji.

— Par daudz grūd iekšā, Fjodor! Redzi — aizrijas, tāpēc neiet uz priekšu. Laid līdzenāk!

Gluži melns no sviedrainajai sejai pielipušajiem putekļiem Fjodors atbildēdams kaut ko nokliedza, tomēr nedarīja tā, kā Levins gribēja.

Piegājis pie trumuļa, Levins pabīdīja Fjodoru nost un sāka pats laist iekšā.

Nostrādājis līdz zemnieku pusdienlaikam, jo līdz tam vairs nebija ilgi, viņš kopā ar iekšā laidēju iznāca no rijas un sāka runāties, apstājies pie rūpīgi samestās dzeltenās sēklas rudzu kaudzes.

Fjodors bija no tālās sādžas — no tās, kurai Levins agrāk bija nomājis zemi uz kopas paņiatiem. Tagad zeme bija iznomāta iebraucamās vietas turētājam.

Sācis runāt ar Fjodoru par šo zemi, Levins vaicāja, vai nākamajā gadā to nevarētu nomāt Platons, turīgs un lādzīgs tās pašas sādžas zemnieks.

— Cena par dārgu, Platons tik daudz neieņems, Konstantīn Dmitrič, — zemnieks atbildēja, izrausdams vārpas no piesvīdušās azotes.

— Bet kā tad Kirilovs ieņem?

— Miljuha (tā zemnieks ar nicināšanu nosauca iebraucamās vietas turētāju), Konstantīn Dmitrič, kā

425

28 - Ļ Tolstoja

tad tas neieņems! Tas piespiedīs, bet savu noplēsis. Viņš zemnieku nežēlos. Bet Fokaniča tēvs (tā viņš nosauca veco Platonu), vai tad tas ies cilvēkam ādu dīrāt? Dažam uz parāda, dažam pavisam par velti atlaidīs. Un skaties — jau pietrūks. Tāpat jau cilvēks vien ir.

— Kāpēc tad šis par velti laidīs?

— Tāpēc, ka ļaudis, kā saka, nav vienādi; dažs cilvēks tikai savai vajadzībai dzīvo, kā tas pats Mitjuha, kad tikai vēders pilns,, bet Fokaničs ir taisnīgs vecis. Viņš dvēseles dēj dzīvo. Dievu neaizmirst.

— Kā — dievu neaizmirst? Kā — dvēseles dēj dzīvo? — Levins gandrīz iekliedzās.

— Zināms, kā: pēc taisnības, kā dievs licis. Ļaudis taču ir dažādi. Kaut vai jūs arī cilvēkam pāri nedarīsiet ...

— Jā, jā, ardievu! — Levins izmeta, saviļņojumā zaudējis elpu, pagriezās, paķēra savu nūju un aši devās projām uz mājas pusi. Dzirdot zemnieku sakām, ka Fokaničs dzīvojot dvēseles dēļ, pēc taisnības, kā dievs licis, Levinam galvā pēkšņi uzvirmoja neskaidru, bet nozīmīgu domu jūklis, tās it kā izlauzās no kādas slēgtas slēptuves un, traukdamās visas uz vienu mērķi, apžilbināja Levinu ar savu spožo gaismu.

XII

Lieliem soļiem Levins steidzās pa lielceļu, ne tik daudz ieklausīdamies savās domās (viņš vēl nebija par tām skaidrībā), cik vērodams savu dvēseles noskaņu, kādu nekad agrāk nebija jutis.

Zemnieka sacītie vārdi bija iedarbojušies viņa dvēselē kā elektriska dzirksts, kas pēkšņi pārveidoja un saliedēja vienkop veselu spietu izkliedētu, nespēcīgu atsevišķu domu, kuras ne mirkli nebija viņu atstājušas. Sīs domas, pašam to nemanot, Levinu nodarbināja pat tai bridi, kad viņš sarunājās par zemes iznomāšanu.

Tagad viņš juta savā dvēselē kaut ko jaunu un ar baudu taustīja Šo jauno, vēl nezinādams, kas tas ir.

«Dzivot nevis savai vajadzībai, bet dievam. Kādam dievam? Un ko gan var pateikt vēl aplamāku, nekā Fjodors teica? Viņš sacīja, ka nevajagot dzīvot savai vajadzībai, citiem vārdiem, ka nevajagot dzīvot tam mērķim, ko mēs saprotam, uz ko mēs tiecamies, ko mēs vēlamies, bet jādzīvojot kaut kam nesaprotamam, dievam, kuru neviens nespēj ne saprast, ne izskaidrot. Un kas nu iznāk? Vai es nebūtu sapratis šos aplamos Fjodora vārdus? Vai arī, sapratis tos, es būšu apšaubījis to patiesīgumu? Uzskatījis tos par muļķīgiem, neskaidriem, nenoteiktiem?

Nē, es viņu sapratu un sapratu gluži tā, kā saprot viņš, sapratu pilnīgāk un skaidrāk, nekā es jebko dzīvē saprotu, un es nekad savā mūžā par to neesmu šaubījies un nevaru šaubīties. Un ne jau es vien, bet visi, visa pasaule tikai to vien pilnīgi saprot un tikai par to vien nešaubās un nestrīdas.

Fjodors teic, ka iebraucamās vietas saimnieks Kirilovs dzīvojot vēderam. Tas ir saprotami un sapratīgi. Mēs visi, būdami sapratīgas būtnes, nevaram dzīvot citādi kā vienīgi vēderam. Un pēkšņi tas pats Fjodors saka, ka dzīvot vēdera dēļ neesot labi, ka esot jādzīvo taisnības dēļ, dieva dēļ, un es viņu no pusvārda saprotu! Tiklab es, kā arī miljoni cilvēku, kas dzīvojuši priekš gadsimtiem un dzīvo šodien, zemnieki, garā nabagie un prātnieki, kas par to prātojuši un rakstījuši, savā neskaidrajā valodā saka to pašu — šai ziņā mēs visi esam vienis prātis: kālab ir jādzīvo, un kas ir labi. Kopā ar visiem cilvēkiem man ir tikai ši viena stingra, neapšaubāma un skaidra zināšana, un šo zināšanu nevar izskaidrot ar saprātu — tā ir ārpus saprāta, un tai nav nekādu cēloņu un nevar būt nekādu seku.

Ja labajam ir cēlonis, tad tas vairs nav labais; ja tam ir sekas — balva, arī tad tas nav labais. Tātad labais atrodas ārpus cēloņu un seku ķēdes.

Un, lūk, šo labo es zinu, un mēs visi to zinām.

Bet es tiku meklējis brīnumus, sūrojies, ka neesmu redzējis brīnumu, kas mani pārliecinātu. Un te nu ir brīnums, vienīgi iespējamais, pastāvīgi eksistējošais, kas aptver mani no visām pusēm, bet es to nebiju pamanījis!

Kāds gan brīnums vēl var būt lielāks par šo?

Vai tiešām es esmu atradis visa atrisinājumu, vai tiešām manas ciešanas tagad beigušās?» Levins domāja,

soļodams pa putekļaino ceļu, nemanīdams ne karstuma, ne noguruma un juzdams, ka ilgās ciešanas aprimst. Sī sajūta bija tik salda, ka šķita neiespējama. Saviļņojumā viņam aizrāvās elpa, un, nespēdams tālāk paiet, Levins nogriezās no ceļa mežā un apsēdās nenopļautajā zālē apšu paēnā. Noņēmis platmali no sasvīdušās galvas, viņš atbalstījās uz elkoņa un atgūlās sulīgajā un plat-lapainajā meža zālē.

«Jā, ir jāatjēdzas un jāapsver,» viņš domāja, cieši raudzīdamies uz nenomīdīto zāli savu acu priekšā un vērodams zaļganu kukainīti kāpjam augšup pa vārpatas stiebru un apstājamies zem gārsas lapiņas, kas šķērsoja tam ceļu. «Viss no sākuma,» viņš turpināja, atliekdams gārsas lapiņu, lai tā netraucētu kukainītim doties tālāk, tad pielieca citu zāles stiebriņu, lai kukainītis varētu pārrāpties uz to. «Kas mani iepriecina? Ko es esmu atklājis?

Agrāk es sacīju, ka manā ķermenī, šās zāles un šā kukainīša ķermenī (tas negribēja vis pāriet uz to otro stiebru, izpleta spārnus un aizlidoja) norisinās matērijas maiņa pēc fizikas, ķīmijas un fizioloģijas likumiem. Bet mūsos visos — kopā ar šīm apsēm, ar mākoņiem un ar tāliem miglājiem — norisinās attīstība. Attīstība — no kā? Uz ko? Bezgalīga attīstība un cīņa?... It kā bezgalībā varētu būt kāds virziens un cīņa! Un es brīnījos, ka ar vislielāko prāta piepūli šai virzienā man tomēr neizdodas atklāt dzīves jēgu, manu tieksmju un centienu jēgu. Taču manu tieksmju jēga manī ir tik škaidra, ka es tajā dzīvoju pastāvīgi, un es izbrīnījos un kļuvu priecīgs, kad zemnieks man šo jēgu izteica: dzīvot dieva dēļ, dvēseles dēļ.

Es neko neesmu atklājis. Es tikai uzzināju to, ko es zinu. Es sapratu to spēku, kas devis man dzīvību ne tikai pagātnē, bet arī tagad sniedz man dzīvību. Es atbrīvojos no māņiem, es iepazinu saimnieku.»

Un īsumā viņš sev atkārtoja visu savu domu gājienu pēdējos divos gados — gājienu, kas bija sācies ar skaidro, dabisko domu par nāvi, vērojot mīļo, neglābjami slimo brāli.

Un, tobrīd pirmoreiz skaidri izpratis, ka viņam, tāpat kā ikvienam cilvēkam, nākotnē nav nekā vairāk kā tikai

ciešanas, nāve un mūžīga aizmirstība, viņš nolēma, ka tā nevar dzīvot, ka savas dzīves jēga ir vai nu jāizskaidro tā, lai tā neizskatītos kā kāda sātana jauns izsmiekls, vai arī jānošaujas.

Taču viņš neizdarīja ne vienu, ne otru, bet joprojām dzīvoja, domāja un juta un tai pašā laikā pat apprecējās un izbaudīja daudz prieka, un bija laimīgs, kad nedomāja par savas dzīves jēgu.

Ko tad tas nozīmēja? Tas nozīmēja, ka viņš ir dzīvojis labi, bet domājis nelabi.

Viņš ir dzīvojis (pats no neapzinoties) ar tām garīgajām patiesībām, ko iezīdis ar mātes pienu, bet domājot — šīs patiesības ne tikai nav atzinis, bet pat centies rūpīgi no tām izvairīties.

Tagad viņam bija skaidrs, ka spēj dzīvot, tikai pateicoties tiem ticējumiem, kādos audzināts.

«Kas gan es būtu bijis un kā būtu nodzīvojis savu mūžu, ja man nebijis šo ticējumu, ja es nezinātu, ka jādzīvo dievam, nevis savām vajadzībām? Es būtu laupījis, melojis, nokāvis. Man nebūtu nekā tāda, kas ir manu dzīves prieku galvenais saturs.» Un ar vislielāko iztēles piepūli viņš tomēr nespēja iedomāties, kāds izskatītos tas zvēriskais radījums, kas būtu viņš pats, ja nezinātu, kādēj dzīvo.

«Es meklēju atbildi uz savu jautājumu. Bet atbildi uz manu jautājumu nespēja dot domāšana — jo tā bija nesamērīga ar jautājuma lielumu. Atbildi man deva pati dzīve — ar to, ka es zinu, kas labs un kas ļauns. Bet šo zināšanu es neesmu ne ar ko ieguvis, tā man ir dota līdz ar visiem citiem, tāpēc dota, ka es ne no kurienes to neesmu varējis ņemt.

No kurienes es to būtu ņēmis? Vai gan ar prātu es būtu nonācis pie tā, ka tuvākais ir jāmīl, nevis jānožņaudz? To man pateica bērnībā, un es ar prieku nolicēju, jo man pateica to, kas jau bija manā dvēselē. Bet kas to atklāja? Ne jau prāts. Prāts atklāja cīņu par eksistenci un likumu, kas prasa, lai nožņaudz visus, kas traucē manu vēlēšanos piepildīšanos. Tas ir prāta secinājums. Bet mīlēt savu tuvāku — tādu atklājumu nevarēja izdarīt prāts, jo tas nav saprātīgi.

Jā, lepnums,» viņš sev sacīja, apveldamies uz vēdera

un sākdams siet mezglā smilgu stiebrus, cenzdamies tos nesalauzt.

«Un ne tikai prāta lepnums, bet prāta muļķība. Bet, galvenais, viltība, jā gan — prāta viltība. Patiesību sakot, prāta blēdība,» viņš atkārtoja.

XIII

Un Levins atcerējās kādu nesenu notikumu ar Dolliju un viņas bērniem. Bērni, palikuši vieni, sākuši cept avenes uz svecēm un ar strūklu liet pienu mutē. Māte, notvērusi viņus pie nedarba, Levinam klātesot, sāka tiem skaidrot, cik daudz pūļu pieaugušiem maksājot tas, ko bērni te iznīcinot, ka šīs lielo cilvēku pūles esot veltītas viņiem, un, ja viņi sākšot dauzīt tasītes, tad viņiem nebūšot no kā dzert tēju, un, ja viņi sākšot laistīt zemē pienu, viņiem nebūšot ko ēst un viņi nomiršot badā.

Un Levinu pārsteidza tā mierīgā, skumīgā neticība, ar kādu bērni klausījās šajos mātes vārdos. Viņi bija apbēdināti tikai par to, ka pārtraukta viņu jaukā rotaļa, un neticēja nevienam vārdam, ko māte viņiem stāstīja. Viņi arī nevarēja ticēt, jo nespēja iedomāties visu to, no kā viņi dzīvo, un tāpēc nespēja arī iedomāties, ka tas, ko viņi iznicina, ir tieši tas, no kā viņi dzīvo.

«Tas viss ir pats par sevi,» viņi domāja, «un tur nav nekā interesanta un svarīga, jo tas vienmēr tā ir bijis un būs. Un vienmēr viens un tas pats. Par to mums nav jādomā, ka viss ir gatavs, bet mums gribas izdomāt kaut ko savu un jaunu. Tad nu mēs sadomājām ielikt tasītē avenes un cept tās uz sveces, bet pienu ar strūklu liet cits citam tieši mutē. Tas ir kaut kas jautrs un jauns, un tas nemaz nav sliktāk kā no tasītēm dzert.»

«Vai gan to pašu nedarām mēs, vai nedarīju es, ar prātu meklēdams dabas spēku izskaidrojumu un cilvēka dzīves jēgu?» viņš turpināja domāt.

«Un vai gan to pašu nedara visas filozofu teorijas, kad tās dīvainā, cilvēkam nepiederīgā domu gājienā aizved viņu līdz tā izzināšanai, ko viņš jau sen zina un tik pareizi zina, ka bez tā nespētu pat dzīvot? Vai gan jebkura filozofa teorijas attīstībā nav skaidri redzams, ka tas jau iepriekš zina tikpat nešaubīgi kā zemnieks

Fjodors un ne par matu skaidrāk savu galveno dzīves jēgu un tikai grib atgriezties apšaubāmā prātošanas ceļā pie tā, kas visiem zināms?

Pamēģiniet palaist bērnus vienus pašus, lai tie paši iegūst, izgatavo traukus, izslauc pienu utt. Vai viņi sāktu draiskoties? Viņi nomirtu badā. Pamēģiniet palaist mūs ar mūsu kaislībām, domām, bez nojēgas par vienīgo dievu un radītāju! Vai arī bez nojēgas par to, kas ir labais, bez ļaunuma un netikuma izskaidrojuma.

Pamēģiniet, uzceliet kaut ko bez šādas nojēgas!

Mēs tikai iznīcinām, tāpēc ka esam garīgi piesātināti. Gluži kā paēduši bērni!

No kurienes man šī prieka pilnā, ar zemnieku kopīgā zināšana, kas vienīgā man sniedz dvēseles mieru? No kurienes es to esmu ņēmis?

Es, uzaudzināts dieva ticībā par kristieti, piepildījis visu savu dzīvi ar tām garīgajām dāvanām, ko man devusi kristietība, šo dāvanu pārpilns un no tām dzīvodams, es, gluži kā bērni, tās neizprazdams, iznīcinu, pareizāk sakot, gribu iznīcināt to, no kā dzīvoju. Bet, tiklīdz pienāk svarīgs dzīves mirklis, es, gluži kā bērni, kad tie nosaluši un izsalkuši, eju pie viņa un jūtu vēl mazāk nekā bērni, kurus māte rāj par viņu bērnišķīgajām palaidnībām, — vēl mazāk nekā viņi es jutu, ka mani bērnišķīgie mēģinājumi aiz pārpilnības trakot netiek man piedēvēti par grēku.

Jā, to, ko es zinu, to es zinu nevis ar prātu, bet tas man ir dots, tas man ir atklāts, un es to zinu ar sirdi, ar ticību tam galvenajam, ko sludina baznīca.

Baznīca? Baznīca!» Levins atkārtoja, apvēlās uz otriem sāniem un, atbalstījies uz rokas, lūkojās tālumā, kur no viņa krasta uz upi nāca lejā ganāmpulks.

«Bet vai es varu ticēt visam tam, ko sludina baznīca?» viņš domāja, sevi pārbaudīdams un domās pārcilādams visu to, kas spētu sagraut viņa pašreizējo mieru. Viņš tīši sāka atcerēties tās baznīcas mācības, kuras viņam allaž bija likušās dīvainas un viņu kārdinājušas. «Radišana? Bet ar ko tad es izskaidrošu eksistenci? Ar eksistenci? Ar neko? ... Sātans un grēks? Bet ar ko es izskaidrošu ļaunumu?... Grēku izpircējs?...

Bet es nekā, nekā cita nezinu un nevaru zināt kā vienīgi to, kas man sacīts, tāpat kā visiem.»

Un tagad viņam likās, ka nav neviena baznīcas ticējuma, kas traucētu galveno un vienīgo cilvēka uzdevumu — ticību dievam, ticību labajam.

Katra baznīcas ticējuma vietā bija iespējams likt ticējumu, ka jākalpo patiesībai, nevis vajadzībai. Un katrs ticējums ne tikai netraucēja to, bet bija nepieciešams, lai piepildītos galvenais brīnums, kurš nemitīgi atkārtojas virs zemes un kura būtība ir tā, ka ikvienam kopā ar visdažādāko ļaužu miljoniem, ar gudrajiem un garā vājiem, ar bērniem un sirmgalvjiem — ar visiem — ar zemnieku, ar Ļvovu, ar Kitiju, ar ubagiem un ķeizariem dota iespēja saprast neapšaubāmi vienu un to pašu un veidot tādu dvēseles dzīvi, kuras vienīgās dēļ ir vērts dzīvot un kurai vienīgajai mūsu acīs ir vērtība.

Gulēdams uz muguras, viņš tagad lūkojās augstajās, skaidrajās debesīs. «Vai tad es nezinu, ka tas ir bezgalīgs izplatījums un nav nekāda velve, ne jums? Taču, lai kā es miegtu acis un lai kā piepūlētu savu redzi, es tomēr nevaru neredzēt, ka debesis ir velve un ir ierobežotas, un ar visām savām zināšanām par izplatījuma bezgalību man tomēr ir neapšaubāma taisnība, kad es redzu cietu, gaišzilu jumu, man ir vairāk taisnības nekā tad, kad es pūlos redzēt tālāk par to.»

Levins vairs neko nedomāja un tikai it kā ieklausījās noslēpumainajās balsīs, kas par kaut ko priecīgi un bažīgi savā starpā sarunājās.

«Vai tiešām tā ir ticība?» viņš domāja, baidīdamies ticēt savai laimei. «Mans dievs, es tev pateicos!» viņš iesaucās, savaldīdams uznākušās elsas un abām rokām slaucīdams asaras, kas bija pieplūdušas acīs.

XIV

Levins lūkojās tālumā un redzēja ganāmpulku, tad ieraudzīja savus ratus, kuros bija iejūgts Melnis, un kučieri, kas piebrauca pie ganāmpulka un kaut ko jautāja ganam; pēc brīža viņš izdzirda ratu rīboņu un labi turēta zirga sprauslāšanu jau gluži tuvu; taču Levins bija tik ļoti nodevies savām domām, ka pat neaptvēra, kāpēc kučieris pie viņa brauc.

Viņš to atskārta tikai tad, kad kučieris, piebraucis jau gluži klāt, viņam uzsauca.

— Kundze sūtīja. Atbraucis jūsu brālis un vēl viens kungs.

Levins iesēdās ratos un paņēma grožus.

It kā pamodies no miega, Levins ilgi nespēja atjēgties. Viņš lūkojās uz labi baroto zirgu ar putām paslēpenēs un uz kakla, kur bija rīvējusies pavada, lūkojās uz kučieri Ivanu, kas sēdēja tepat blakus, atcerējās, ka gaidījis, brāli atbraucam, ka sieva droši vien norūpējusies par viņa ilgo prombūtni, un pūlējās uzminēt, kas varētu būt brālim līdzi atbraukušais viesis. Gan brālis, gan sieva, gan nezināmais viesis tagad viņam likās gluži citādi nekā agrāk. Viņam šķila, ka tagad viņa attiecības pret visiem cilvēkiem jau būs gluži citādas.

«Ar brāli tagad vairs nebūs tās plaisas, kas arvien bija mūsu starpā, — nebūs strīdū; ar Kitiju nekad nebūs ķildu; pret viesi, lai kas viņš būtu, es būšu laipns un labs; pret ļaudīm, pret Ivanu — viss būs citādi.»

Valdīdams stingrajos grožos nepacietībā šņācošo, krietno zirgu, kas rāvās uz priekšu, Levins lūkojās Ivanā, kurš sēdēja viņam blakus, nezinādams, kur likt savas dīkās rokas un nemitīgi glaudīdams savu kreklu. Levins meklēja ieganstu, lai saktu ar viņu sarunu. Viņš gribēja teikt, ka Ivans pārāk augstu savilcis sedulkas siksnu, taču tas varētu izklausīties kā pārmetums, bet viņam gribējās parunāties sirsnīgi un laipni. Tomēr nekas cits tam nenāca prātā.

— Lūgtu pievilkt uz labo, citādi uzies uz celma, — kučieris teica, pavilkdams grožus Levina rokās.

— Lūdzams, neaiztiec un nemāci mani! — Levins iesaucās, sakaitināts par kučiera iejaukšanos. Sī iejaukšanās viņu nokaitināja tāpat, kā būtu nokaitinājusi agrāk, un viņš tūdaļ noskumdams sajuta, cik maldīga bijusi viņa iedoma, ka dvēseles noskaņa jau tūlīt būtu viņu tiktāl pārvērtusi, ka arī saskarē ar īstenību viņš rīkotos citādi nekā līdz šim.

Kad līdz mājām vēl bija kāda ceturtdaļversts, Levins ieraudzīja skrienam pretim Grišu un Taņu.

— Tēvoci Kostja! Ari māmiņa nāk un vectētiņš, un Sergejs Ivaničs, un vēl viens, — viņi viens caur otru sauca, rāpdamies ratos.

— Kas tad vēl?

— Šausmīgi briesmīgs! Un rokas tā vien svaida, — teica Taņa, paceldamās ratos stāvus un atdarinādama Katavasovu.

— Vai vecs vai jauns? — Levins smiedamies jautāja, jo Tapas atdarinājums tam kādu atgādināja.

«Kaut tikai nebūtu nepatīkams cilvēks!» Levins nodomāja. Iegriezies ceļa līkumā un ieraudzījis pretimnācējus, Levins tūdaļ pazina Katavasovu; ar salmenīcu galvā soļodams tas tiešām vicināja rokas gluži tā, kā bija tēlojusi Taņa.

Katavasovam ļoti patika runāt par filozofiju, kaut gan jēgu par to viņš bija ieguvis no dabas zinātniekiem, kas ar filozofiju nekad nenodarbojās; un pēdējā laikā Maskavā Levins ar viņu daudz bija strīdējies.

Un pirmais, ko Levins atcerējās, pazinis Katavasovu, bija kāds no šiem strīdiem, par kuru Katavasovs domāja, ka tajā uzvarējis.

«Nē, strīdēties un vieglprātīgi izsacīt savas domas — to nu gan es vairs nedarīšu,» Levins nodomāja.

Izkāpis no ratiem un sasveicinājies ar brāli un ar Katavasovu, viņš vaicāja par sievu.

— Viņa aiznesa Mitju uz Koloku (tā sauca piemājas mežiņu). Viņa nolēma ierīkoties ar bērnu tur, jo mājā ir karsti, — Dollija teica.

Levins allaž mēģināja ieskaidrot sievai, lai nenes bērnu uz mežu, atzīdams, ka tas ir bīstami, un Dollijas vēsts viņam bija nepatīkama.

— Nēsā viņu no vienas vietas uz otru, — kņazs smaidot sacīja. — Es tai ieteicu pamēģināt viņu aiznest uz ledus pagrabu.

— Viņa gribēja doties uz dravu. Viņa domāja, ka tu esi tur. Mēs ejam uz turieni, — Dollija teica.

— Nu, ko tu dari? — Sergejs Ivanovičs jautāja, palikdams citiem iepakaļ un soļodams brālim blakus.

— Nekā sevišķa. Kā vienmēr — saimniekoju, — Levins atbildēja. — Un kā tad tu, vai uz ilgu laiku? Mēs jau tik sen gaidījām.

— Uz nedēļām divām. Ļoti daudz darīšanu Maskavā.

Šiem vārdiem izskanot, brāļu skatieni sastapās, un

Levins, lai gan vienmēr bija vēlējies un tagad vēl jo vairāk vēlējās būt draudzīgās un, galvenais, vienkāršās attiecībās ar brāli, sajuta, ka viņam neveikli lūkoties tam acīs. Viņš novērsa skatienu un nezināja, ko teikt.

Pārcilādams domās tādus sarunas tematus, kas būtu Sergejam Ivanovičam patīkami un novērstu viņu no sarunas par Serbijas karu un no slāvu jautājuma, kuru las bija domājis, minēdams par darīšanām Maskavā, Levins sāka runāt par Sergeja Ivanoviča grāmatu.

— Nu, vai ir bijušas recenzijas par tavu grāmatu? — viņš jautāja.

Sergejs Ivanovičs pasmaidīja par jautājuma klajo nolūku.

— Ar šo lietu neviens nav nodarbināts un es vēl mazāk nekā citi, — viņš teica. — Redziet, Darja Aleksan-drovna, būs lietutiņš, — viņš piebilda, norādīdams ar lietussargu uz baltajiem mākonīšiem, kas parādījās virs apšu galotnēm.

Un pietika ar šiem vārdiem, lai brāļu starpā atkal iestātos ne jau nu gluži naidīga, taču salta attieksme vienam pret otru, no kuras Levins tik ļoti bija gribējis izvairīties.

Levins piegāja pie Katavasova.

— Labi gan jūs darījāt, ka sadomājāt atbraukt, — viņš tam teica.

— Sen taisījos. Tagad patērzēsim, paskatīsimies. Spenseru izlasījāt?

— Nē, līdz galam neizlasīju, — Levins atbildēja. — Un tagad viņš man nav arī vajadzīgs.

— Kā tā? Tas ir interesanti. Kādēļ tad tā?

— Pareizāk’sakol, esmu galīgi pārliecinājies, ka viņa un viņam līdzīgu darbos neatradīšu atbildi uz tiem jautājumiem, kas rnani interesē. Pašlaik .. .

Taču mierīgā un jautrā izteiksme Katavasova sejā viņu pēkšņi pārsteidza, un viņam kļuva tik ļoti žēl savas iekšējās noskaņas, kuru viņš ar šo sarunu, acīm redzot, sagrauj, ka viņš apstājas pusvārdā, atcerējies savu nodomu.

— Parunāsim labāk vēlāk, — viņš piebilda. — Ja uz dravu, tad šeit, pa šo celiņu, — viņš vērsās pie visiem.

Kad šaurā taciņa noveda visus nenopļautā laukumiņā, kas līdz pusei no vienas vietas bija rotāts ar spilgtiem nārbuļiem, kuru vidū auga tumšzaļie un kuplie cemeriņu krūmi, Levins novietoja savus ciemiņus apšu ataudzes biezajā, vēsajā ēnā, nosēdinādams uz sola un bluķī-šiem, kas te īpaši bija nolikti tādiem dravas apmeklētājiem, kuri baidās no bitēm, bet pats devās uz dravu, lai atnestu bērniem un lielajiem maizi, gurķus un svaigu medu.

Cenzdamies cik vien iespējams izvairīties no straujām kustībām un uzmanīgi klausīdamies bitēs, kas arvien biežāk un biežāk lidoja garām, viņš aizgāja pa celiņu līdz istabai. Pie paša priekšnama kāda bite iespindzās, sapinusies viņam bārdā, taču Levins biti uzmanīgi atbrīvoja. Iegājis ēnainajā priekšnamā, viņš paņēma savu vadzī pie sienas pakārto tīkliņu, uzmauca to galvā, sabāza rokas kabatās un izgāja nožogotajā dravā, kur taisnās rindās ar lūkiem pie mietiem piesieti nopļautajā laukumā stāvēja viņam pazīstamie vecie stropi, katrs ar savu stāstu, bet gar zedeņu sētu jaunie — tikai šogad iemājotie. Pie stropu skrējām, acis žilbinādamas un rotaļādamās, lidinājās un uz vietas ņirbēja bites un trani, un cauri to pūlītim — visas vienā virzienā, turp — uz mežu, uz ziedošo liepu un atpakaļ uz stropiem lidoja darba bites pēc nesuma un ar nesumu.

Ausīs bez mitas sanēja visdažādākās skaņas, gan nevaļīgās, ātri lidojošās darba bites dziesma, gan dīkā, gavilējošā trana taurēšana, gan satrauktu sardzes bišu sanoņa, kuras glāba no naidnieka savu mantību un draudēja dzelt. Viņpus sētas vecs vīrs drāza stīpu un neredzēja Levinu. Levins viņu nesauca un apstājās dravas vidū.

Viņš priecājās par izdevību palikt vienatnē, lai atjēgtos no īstenības, kas jau bija paguvusi tik ļoti sabojāt viņa noskaņu.

Viņš atcerējās, ka ir jau paspējis sadusmoties uz Ivanu, izturēties vēsi pret brāli un vieglprātīgi izrunāties ar Katavasovu.

«Vai tiešām tā bija tikai acumirkļa noskaņa un tā zudīs, neatstājot nekādu pēdu?» viņš domāja.

Bet tai pašā mirkli, atcerējies savu noskaņojumu, ar prieku sajuta, ka viņā norisinājies kaut kas jauns un svarīgs. īstenība tikai uz laiku bija aizsegusi to dvēseles mieru, ko viņš atradis; tas bija paglabājies viņā neskarts.

Gluži tāpat kā bites, kas, draudēdamas un viņu izklaidēdamas, tagad lidinājās apkārt, laupīdamas pilnīgu fizisku mieru, likdamas viņam sarauties un no tām vairīties, gluži tāpat arī rūpes, apņemdamas viņu jau ar pirmo mirkli, kad viņš iesēdās ratos, laupīja viņam dvēseles brīvību; taču tas turpinājās tikai tik ilgi, kamēr viņš atradās šo rūpju vidū. Tāpat kā, par spīti bitēm, viņā palika neskarts viss miesīgais spēks, tāpat palika neskarts arī viņa no jauna apzinātais garīgais spēks.

XV

— Bet vai zini, Koslja, ar ko Sergejs Ivanovičs braucis kopā uz šejieni? — Dollija vaicāja, apdalījusi bērniem gurķus un medu. — Ar Vronskil Viņš braucot uz Serbiju.

— Un nevis viens, bet veselu eskadronu ved uz sava rēķina! — Katavasovs teica.

— Tas viņam piedien, — Levins teica. — Vai tad arvien vēl brauc tie brīvprātīgie? — viņš piebilda, paskatījies Sergejā Ivanovičā.

Sergejs Ivanovičs neatbildot uzmanīgi lupināja ar neasu nazi bļodā stūriski ar visām šūnām ieliktu baltu medus gabalu, pūlēdamies atbrīvot iztecējušā medū ieli-pušo vēl dzīvo biti.

— Un kā vēl! Ja jūs būtu redzējis, kas vakar notika stacijā! — Katavasovs iesaucās, skāņi kozdams gurķī.

— Bet kā tad to lai saprot? Dieva dēļ, izskaidrojiet man, Sergej lvanovič, — uz kurieni viņi brauc, visi šie brīvprātīgie, ar ko viņi karo? — vecais kņazs vaicāja, acīm redzot, turpinādams sarunu, kas bija sākusies jau priekš Leviria piebiedrošanās.

— Ar turkiem, — Sergejs Ivanovičs, mierīgi smaidot, atbildēja, atbrīvojis medū gluži nomelnējušo biti, kas nevarīgi kustināja kājas, un pārlicis to no naža gala uz stingras apšu lapas.

— Kas tad ir pieteicis karu turkiem? Vai Ivans Iva-ničs Ragozovs un grāfiene Lidija Ivanovna kopā ar Stāla kundzi?

— Karu neviens nav pieteicis, bet ļaudis jūt līdzi savu tuvāko ciešanām un vēlas tiem palīdzēt, — Sergejs Ivanovičs sacīja.

— Bet kņazs jau nerunā par palīdzību, — Levins teica, aizstāvēdams sievastēvu, — bet par karu. Kņazs saka, ka privātpersonas nevar doties karā bez valdības atļaujas.

— Kostja, skaties, tā ir bite! Patiešām, mūs sadzels! — Dollija iesaucās, atgaiņādamās no lapsenes.

— Tā nemaz nav bite, tā ir lapsene, — Levins teica.

— Nu, nu, kāda tad ir jūsu teorija? — Katavasovs smaidīdams vaicāja Levinam, acīm redzot, izaicinādams viņu uz strīdu. — Kāpēc privātpersonām nebūtu tiesības?

— Mana teorija ir tāda: karš, no vienas puses, ir tik dzīvniecisks, ļauns un šausmīgs, ka neviens cilvēks — es nemaz nerunāju par kristiešiem — nevar uzņemties personīgu atbildību par kara uzsākšanu; to var uzņemties tikai valdība, kurai dotas šīs tiesības un kura nenovēršami nonāk līdz karam. No otras puses, gan no zinātnes, gan ari no vesela prāta viedokļa valsts lietās, it īpaši kara lietās, pilsoņi atsakās no savas personīgās gribas.

Sergejs Ivanovičs un Katavasovs sāka runāt abi reizē, pauzdami savus jau gatavos iebildumus.

— Tas jau ir tas joks, brālīt, ka var būt arī tādi gadījumi, kad valdiba nepilda pilsoņu vēlēšanos, un tad sabiedrība pati paziņo savu gribu, — Katavasovs teica.

Bet Sergejs Ivanovičs, kā redzams, nepiekrita šādam iebildumam. Dzirdot Katavasova vārdus, viņš sarauca pieri un teica ko citu.

— Velti tu tā nostādi jautājumu. Te nav nekāda kara pieteikuma, bet vienkārši cilvēcisku, kristīgu jūtu izpausme. Tur nokauj brāļus, brāļus gan pēc asinīm, gan pēc ticības. Nu pieņemsim, ka tie pat nebūtu ne asins-brāļi, ne ari ticības brāļi, bet vienkārši — bērni, sievietes, sirmgalvji; jūtas pret to saceļas, un krievu ļaudis steidzas, lai palīdzētu izbeigt šīs šausmas. Iedomājies,

ka tu ej pa ielu un ieraugi, ka piedzēruši ļaudis sit sievieti vai bērnu; es domāju, tu nesāksi jautāt, ir vai nav pieteikts karš šiem cilvēkiem, bet metīsies tiem virsū un aizstāvēsi to, kuram dara pāri.

— Taču nenogalināšu, — Levins teica.

— Nē, tu nogalināsi gan.

— Es nezinu. Ja es kaut ko tamlīdzīgu redzētu, es paļautos savam acumirkļa impulsam; bet paredzēt to iepriekš es nevaru. Un šāda impulsīva sašutuma pret slāvu apspiešanu nav un nevar būt.

— Tev varbūt nav. Bet citiem tas ir, — īgni saraukdams pieri, Sergejs Ivanovičs sacīja. — Tautā vel ir dzīvas teiksmas par pareizticīgajiem ļaudīm, kas cieš zem «zaimotāju agāriešu» jūga. Tauta izdzirdusi par savu brāļu ciešanām un sākusi runāt.

— Var jau būt, — Levins izvairīgi teica, — bet es to neredzu; es pats arī esmu tauta, un es to nejūtu.

— Ari es nejūtu, — kņazs teica. — Es biju ārzemēs, lasīju laikrakstus un, jāatzīstas, vēl pirms Bulgārijas šausmām nekādi nevarēju saprast, kāpēc visi krievi pēkšņi tā iemīlējuši savus slāvu brāļus, bet es pret tiem nekādu mīlestību nejūtu. Es biju ļoti sarūgtināts, domāju, ka esmu garīgs kroplis vai ari Karlsbāde mani tā ietekmējusi. Bet, atbraucis šeit, es nomierinājos, jo redzu, ka arī bez manis vēl ir cilvēki, kas interesējas tikai par Krieviju, nevis par slāvu brāļiem. Arī Kon-stantins.

— Personīgi ieskati te neko nenozīmē, — Sergejs Ivanovičs sacīja, — personīgiem ieskatiem nav jāveltī vērība, kad visa Krievija — tauta ir izteikusi savu gribu.

— Nē, atvainojiet mani! Es to neredzu. Tautai nav ne jausmas, — kņazs teica.

— Nē, tēti ... kā tad nav? Bet svētdien baznīcā? — Dollija sacīja, ieklausījusies sarunā. — Iedod, lūdzu, dvieli! — viņa- teica sirmgalvim, kas ar smaidu vēroja bērnus. — Nevar taču būt, ka visi...

— Jā, kas tad svētdien baznīcā bija? Garīdzniekam lika nolasīt. Viņš arī nolasīja. Viņi nekā nesaprata, dvesa un pūta kā pēc katra sprediķa, — kņazs turpināja. — Vēlāk tiem teica, ka baznīcā, lūk, vācot ziedojumus

dvēseles glābšanai, nu, un viņi izņēma pa kapeikai un deva. Bet, kādam nolūkam, — to viņi paši nezina.

— Tauta nevar nezināt; tautā arvien ir savu likteņu apziņa, un tādos brīžos kā pašreizējais šī apziņa tai noskaidrojas, — Sergejs Ivanovičs pārliecināti teica, paskatīdamies uz sirmo dravnieku.

Izskatīgais vecais virs ar melno, iesirmo bārdu un kupliem, sudrabotiem matiem klusu stāvēja, turēdams medus bļodu, un laipni un rāmi no sava milža stāva augstumiem noraudzījās uz kungiem, acīm redzot, neko nesaprazdams un ari nevēlēdamies saprast.

— Tā tas būs gan, — nozīmīgi palocīdams galvu, viņš teica pēc Sergeja Ivanoviča piezīmes.

— Nu, pajautājiet kaut viņam! Viņš nekā nezina un nedomā, — Levins sacīja. — Vai tu esi dzirdējis, Mihai-lovič, par karu? — viņš tam jautāja. — Par to pašu, par ko baznīcā lasīja? Kā tad tu domā? Vai mums vajadzētu karot kristīgo labad?

— Kas tad mums jādomā? Ķeizars Aleksandrs Niko-lajevičs mūsu vietā domā un domās visās lietās. Viņam viss labāk zināms. Vai neatnest vēl maizīti? Varbūt puisēnam vēl iedot? — viņš vaicāja Darjai Aleksandrov-nai, norādot uz Grišu, kas beidza grauzt garoziņu.

— Man nav jājautā, — Sergejs Ivanovičs teica, — mēs esam redzējuši un redzam simtiem un simtiem cilvēku, kas pamet visu, lai kalpotu taisnajai lietai, nāk no visām Krievijas malām un tieši un skaidri izsaka savu domu un mērķi. Viņi vai nu ziedo savus grašus, vai arī iet paši un skaidri pasaka, kāpēc iet. Ko tad tas nozīmē?

— Tas nozīmē, manuprāt, — Levins, sākdams iekaist, teica, — ka astoņdesmit miljonu lielā tautā arvien atradīsies ne tikai simti kā pašlaik, bet desmitiem tūkstošu cilvēku, kas zaudējuši sabiedrisko stāvokli, karstgalvji, kas allaž gatavi — Pugačova pulkā, uz Hivu, uz Serbi ju ...

— Bet es tev saku, ka ne tikai simti un nevis karstgalvji, bet labākie tautas pārstāvji! — Sergejs Ivanovičs teica ar tādu niknumu, it kā aizstāvētu pēdējo, kas tam pieder. — Un ziedojumi? Te nu patiešām visa tauta izteic savu gribu.

— Sis vārds «tauta» ir ļoti nenoteikts, — Levins sacīja. — Pagastu skrīveri, skolotāji un no tūkstoš zemniekiem viens varbūt' zina, kas te īsti ir. Bet pārējie astoņdesmit miljoni, gluži tāpat kā Mihailovičs, ne tikai neizteic savu gribu, bet tiem nav pat ne mazākās nojē-gas, par ko īsti viņiem būtu šī sava griba jāizsaka. Kādas tad mums tiesības teikt, ka tā ir tautas griba?

XVI

Dialektikā pieredzējušais Sergejs Ivanovičs neiebilzdams tūdaļ novirzīja sarunu citā plāksnē.

— Jā, ja tu gribi tautas garu noskaidrot ar aritmētiku, tad, protams, to ir ļoti grūti izdarīt. Arī balsošanas pie mums nav un nevar būt, jo tā neizteic tautas gribu, taču šās gribas noteikšanai ir citi ceļi. Tas ir jūtams gaisā, tas ir jaušams ar sirdi. Es jau nemaz nerunāju par tām zemūdens straumēm, kas sākušas plūst lautas nekustīgajā jūrā un skaidri redzamas ikvienam objektīvam vērotājam; aplūko sabiedrību šaurākā nozīmē. Visdažādākās inteliģences aprindu partijas, kas līdz šim bijušas naidīgas, tagad cieši saliedējušās. Beigusies jebkura šķelšanās, visi sabiedrības preses orgāni runā vienu un to pašu, visi jauš stihisko spēku, kas tos aizrāvis un nes vienā virzienā.

— Jā, avīzes tiešām visas runā vienā balsī, — kņazs teica. — Tas ir tiesa. Un tik vienādā balsī — gluži kā vardes pirms negaisa. Tāpēc jau šā trokšņa dēļ nekas cits nav dzirdams.

— Vai nu ir vardes, vai nav vardes, — es avīzes neizdodu un negribu tās aizstāvēt, bet es runāju par vienprātību inteliģences aprindās, — Sergejs Ivanovičs sacīja, pagriezies pret brāli.

Levins gribēja atbildēt, bet vecais kņazs viņu pārtrauca.

— Nu, par šo vienprātību var sacīt arī kaut ko pavisam citu, — kņazs teica. — Tā, piemēram, man ir znoliņš Stepans Arkadjičs, jūs viņu pazīstat. Viņš tagad dabūšot vietu, likšot par locekli kādā komitejas komisijā vai tamlīdzīgi, es neatceros. Tikai darba gan nekāda tur nav, — ko lai dara, Dollij, tas nav noslēpums, — bet

astoņi tūkstoši algas. Pamēģiniet, pajautājiet viņam, vai šis amats sabiedrībai noderīgs, — viņš jums pierādīs, ka tas ir visnepieciešamākais amats. Un viņš ir taisnīgs cilvēks, bet viņš taču nevar neticēt, ja par to saņem astoņus tūkstošus.

— Jā, viņš lūdza pateikt Darjai Aleksandrovnai, ka esot dabūjis to vietu, — Sergejs Ivanovičs īgni piezīmēja, uzskatīdams, ka kņazs šo piemēru minējis nevietā.

— Tāpat ir ar avīžu vienprātību. Man to lietu izskaidroja: tiklīdz sākas karš, avīzēm divkārša pelņa. Kā tad tās lai nebrēc, ka tautas likteņi un slāvu likteņi ... un viss pārējais?

— Man daudzas avīzes nepatīk, tomēr tas, ko jūs sakāt, nav taisnīgi, — Sergejs Ivanovičs teica.

— Es viņiem liktu tikai vienu noteikumu, — kņazs turpināja. — Alphonse Karr^1 par šo jautājumu Joti skaisti rakstījis pirms kara ar Prūsiju. «Jūs atzīstat, ka karš nepieciešams? Skaisti. Kas sludina karu, tos visus — sevišķā, priekšējā leģionā un — kaujā, triecienā, visiem pa priekšu!»

— Skaisti gan izskatītos mūsu redaktori! — Katava-sovs, skaļi iesmiedamies, piezīmēja, iedomādamies pazīstamos redaktorus šādā izlases leģionā.

— Kas tur sevišķs, viņi aizbēgs, — Dollija teica, — tikai traucēs.

*— Bet, ja bēgs, uzlaist no muguras ar karteču vai arī novietot aizmugurē kazakus ar pletnēm, — kņazs sacīja.

— Bet tas taču ir joks un, atvainojiet mani, kņaz, nelabs joks, — Sergejs Ivanovičs sacīja.

— Es neuzskatu, ka tas būtu joks, tas ir ... — Levins iesāka, bet Sergejs Ivanovičs viņu pārtrauca.

— Ikviens sabiedrības loceklis aicināts darīt viņam piederīgu darbu, — viņš teica. — Un domājoši cilvēki dara savu darbu, pauzdami sabiedrisko domu. Un vienprātīga un pilnīga sabiedriskās domas pausme — tas ir preses nopelns un reizē ar to — iepriecinoša parādība. Priekš divdesmit gadiem mēs būtu klusējuši, bet tagad

’ Alfons Kars.

ir dzirdama krievu tautas balss, jo šī tauta ir gatava celties kā viens vīrs un gatava ziedoties, lai glābtu apspiestos brāļus; tas ir varens solis un liela spēka apliecinājums.

— Taču ne tikai ziedoties, bet nokaut turkus, — Le-vins bikli iebilda. — Tauta ziedo un ir gatava ziedoties savas dvēseles labā, nevis lai nokautu, — viņš piemetināja, neviļus saistīdams šo sarunu ar tām domām, kas viņu tik ļoti nodarbināja.

— Kā — dvēseles labā? Dabas zinātniekam šāds izteiciens nav saprotams. Kas tad tas ir — dvēsele? — Katavasovs smaidot jautāja.

— Jūs taču zināt!

— Nē, nudien man nav ne mazākās jausmas! — Katavasovs ar skaļiem smiekliem iesaucās.

— «Ne mieru es nesu, bet zobenu» — tā saka Kristus, — savukārt iebilda Sergejs īvanovičs, vienkārši, kā pašu par sevi saprotamu lietu citēdams no evaņģēlija tieši to vietu, kas Levinu allaž visvairāk mulsināja.

— Tā tas būs gan, — vecais, turpat blakus stāvēdams, atkal atkārtoja, reaģējot uz Sergeja Ivanoviča skatienu, ko tas nejauši bija viņam uzmetis.

— Nē, brālīt, jūs esat sakauts, sakauts, galīgi sakauts! — Katavasovs jautri sauca.

Levins nosarka, neapmierināts ar sevi nevis tādēļ, ka bija sakauts, bet gan tādēļ, ka nebija novaldījies un sācis strīdēties.

«Nē, es nedrīkstu ar viņiem strīdēties,» viņš nodomāja, «viņi ir tērpušies dzelzs bruņās, bet es esmu kails.»

Viņš redzēja, ka brālis un Katavasovs nav pārliecināmi, bet vēl jo skaidrāk redzēja, ka arī viņš tiem nevar piekrist. Tas, ko sludināja viņi, bija tas pats prāta lepnums, kas viņu jau bija gandrīz pazudinājis. Viņš nevarēja piekrist apgalvojumam, ka dažiem desmitiem cilvēku, kuru skaitā bija arī viņa brālis, būtu tiesības, pamatojoties uz to, ko viņiem stāstījuši daži simti galvaspilsētās atbraukušu balamutīgu brīvprātīgo, teikt, ka viņi kopā ar laikrakstiem pauž tautas gribu un domu — un lādu domu, kas prasa atriebt un nogalināt. Viņš nevarēja tam piekrist, tāpēc ka neredzēja šādu domu izpausmi tautā, kuras vidū dzīvoja, un neatrada šādu domu arī sevī (un viņš nevarēja uzskatīt sevi ne par ko citu kā par vienu no tiem cilvēkiem, kas sastāda krievu tautu), bet galvenokārt tāpēc, ka viņš un arī tauta nezināja un nevarēja zināt, kur slēpjas vispārības laime, taču cieši zināja, ka šīs vispārības laimes sasniegšana iespējama, tikai negrozāmi pildot to labā spēka likumu, kas nav apslēpts nevienam cilvēkam, un tāpēc nevarēja vēlēties karu un sludināt to nezkādu vispārības mērķu labā. Viņš pauda to pašu, ko Mihailičs un visa tauta, kas savu domu izteikusi leģendā par varjagu aicināšanu: «Topiet par mūsu kņaziem un valdiet pār mums! Mēs ar prieku apsolām pilnīgu padevību. Visus pūliņus, visus pazemojumus, visus upurus mēs uzņemamies, bet mēs netiesāsim un nelemsim.» Taču tagad tauta, kā apgalvo Sergeji Ivaniči, atsakoties no šīm tiesībām, kas iegūtas par tik dārgu maksu.

Vēl viņam gribējās teikt — ja jau sabiedriskā doma ir nekļūdīgs tiesnesis, tad kāpēc gan revolūcija un komūna nav tikpat atzīstamas un likumīgas parādības kā slāvu glābšanas kustība? Bet tās visas bija domas, kas neko nespēja grozīt. Viens bija skaidri redzams — tas, ka pašreizējā mirklī strīds kaitināja Sergeju Ivanoviču, tāpēc strīdēties nebija labi; un Levins apklusa, vērsdams ciemiņu uzmanību uz to, ka savelkas mākoņi un labāk būtu doties mājās, lai paglābtos no lietus.

XVII

Kņazs un Sergejs Ivaničs iesēdās ratos un aizbrauca; visi pārējie, pasteidzinot soli, devās mājup kājām.

Taču negaisa mākoņi, brīžam kjūdami gaišāki, brīžam tumšāki, nāca virsū tik strauji, ka bija jāsoļo vēl ātrāk, lai līdz lietum nokļūtu mājās. Negaisa priekšējie mākoņi, melni kā kvēpaini dūmi, zemu un neparasti ātri traucās šurp. Līdz mājām vēl bija pāris simt soļu, bet jau cēlās vējš, un ik mirkli varēja sākties lietus gāze.

Bērni, bailēs un priekā spiegdami, skrēja pa priekšu. Darja Alcksandrovna, ar pūlēm valdīdama svārkus, kas

vējā tai pinās ap kājām, vairs negāja soļiem, bet skrēja, neizlaizdama no acīm bērnus. Vīrieši, pieturēdami platmales, gāja lieliem soļiem. Viņi jau bija pie paša lieveņa, kad pirmā rupjā lietus lāse nokrita un sašķīda pret skārda notekas malu. Bērni un tūlīt aiz viņiem lielie ar jautru čalu paglābās zem jumta.

— Kur Katrina Aleksandrovna? — Levins jautāja Agafjai Mihailovnai, kas priekšnamā nāca viņiem pretim ar lakatiem un plediem rokās.

— Mēs domājām, ka kopā ar jums, — viņa atbildēja.

— Un Mitja?

— Laikam jau Koloka mežiņā, arī aukle aizgāja lidzi.

Levins paķēra pledus un skrēja uz mežiņu.

Sai īsajā brīdī negaisa mākonis jau ar pašu viduci bija aizsedzis sauli, un pēkšņi visapkārt kļuva tik tumšs kā saules aptumsuma laikā. Vējš, jt kā gribēdams panākt savu, neatlaidīgi stājās Levinam pretim, raudams liepām lapas un ziedus, dīvaini un nejēdzīgi kailus atsegdams baltos bērzu zarus un noliekdams visu uz vienu pusi: akācijas, puķes, dadžus, zāli, koku galotnes. Darza strādnieces spiegdamas paskrēja zem jumta saimes ēkā. Lietus gāzes baltais aizkars jau bija aptvēris visu tālo mežu un pusi tuvējā lauka, ātri tuvodamies piemājas mežiņam. Gaisā jau bija jūtams sīkos pilienos sašķiesto lietus lāšu valgums.

Noliecis galvu uz priekšu un cīnīdamies ar vēju, kas tam rāva ārā no rokām lakatus, Levins skriešus tuvojās Koloka mežiņam un jau samanīja kādu blāvumu aiz ozola, kad pēkšņi viss uzliesmoja, it kā iedegās visa zeme, bet virs galvas pārplīsa debess velve. Atvēris apžilbinātās acis, Levins cauri biezajam lietus aizkaram, kas viņu tagad atdalīja no Koloka mežiņa, ar šausmām vispirms ieraudzīja, ka mežiņa vidū augošā ozola zaļā galotne dīvaini maina savu stāvokli. «Vai tiešām sasperta?» Levinam galvā pazibēja doma, bet ozola virsotne arvien ātrāk un ātrāk slīdēja lejup, līdz pazuda aiz citiem kokiem, un Levins izdzirda kritiena troksni, kāds rodas, kad milzu koks gāžas virsū citiem kokiem.

Zibens gaisma, pērkona dārds un sajūta, ka ķermeni vienā mirklī aplej aukstums, saplūda Levinam vienotā šausmu iespaidā.

— Mans dievs! Mans dievs, kaut tikai neuzgāztos viņiem! — Levins iesaucās.

Un, kaut gan viņš tūdaļ nodomāja, cik neprātīga šāda lūgšana, lai ozols, kas nu jau bija nogāzies, tos nenosistu, Levins tomēr to atkārtoja, zinādams, ka nekā labāka par šo neprātīgo lūgšanu viņš nespēj darīt.

Aizskrējis līdz vietai, kur tās parasti apmetās, Levins viņas tur neatrada.

Viņas stāvēja mežiņa otrā galā zem vecās liepas un sauca viņu. Divi sieviešu stāvi tumšos tērpos (pirms lietus tie bija gaišos) stāvēja pār kaut ko noliekušies. Tā bija Kitija un aukle. Lietus jau rima un kļuva gaišāks, kad Levins pieskrēja viņām klāt. Auklei tērpa apakšmala bija sausa, bet Kitija izmirkusi līdz ādai, un tērps tai aplipis. Kaut gan lietus jau bija norimis, viņas arvien vēl stāvēja tai pašā stāvoklī, kādā bija sastingušas, kad uznāca negaiss. Viņas abas stāvēja, pārliekušās pār bērna ratiņiem ar zaļo jumtiņu.

— Dzīvi? Veseli? Paldies dievam! — viņš iesaucās, šļakatas šķiežot, steigdamies pie viņām pa vēl nenoskrējušām peļķēm un pūlēdamies nepazaudēt ūdens pilno kurpi, kas visu laiku muka nost.

Kitijas sārtā un mitrā seja vērsās viņam pretim un bikli smaidīja lietū izjukušās cepures ēnā.

— Kur tev prāts! Es nesaprotu, kā tu vari būt (ik neuzmanīga! — viņš sašutumā uzbruka sievai.

— Es nudien neesmu vainīga. Mēs tikko gribējām iet projām, kad viņš sāka te darīties. Vajadzēja viņam visu pārmainīt. Un tikko mēs... — Kitija taisnojās.

Mitja bija vesels, sauss un mierīgi gulēja.

— Paldies dievam! Es pats neapjēdzu, ko saku!

Savāca slapjās drēbītes; aukle izņēma bērnu no ratiņiem un nesa mājās. Levins soļoja sievai blakus un, juzdamies vainīgs, ka ļāvis vaļu dusmām, auklei nemanot, spieda sievas roku.

XVIII

Visā tālākajā dienas gaitā, visdažādākajās sarunas, kurās viņš piedalījās it kā tikai ar sava prāta virspusi, Levins, lai ari jutās vīlies tāpēc, ka viņā nebija

notikusi tāda pārmaiņa, kādu bija gaidījis, tomēr ik mirkli ar prieku saklausīja, ka viņa sirds ir pārpilna.

Pēc lietus bija pārāk slapjš, lai ietu pastaigāties; turklāt negaisa mākoņi pie apvāršņa arvien vēl neizklīda un gan vienā, gan otrā vietā melni milzdami un dunēdami slīdēja gar debess pamali. Atlikušo dienas daļu viņi visi pavadīja mājās.

Strīdu vairs neviens neuzsāka, bet gan — gluži otrādi — pēc pusdienām visi bija vislabākajā garastāvoklī.

Katavasovs sākumā smīdināja dāmas ar saviem savdabīgajiem jokiem, kas, pirmoreiz ar viņu iepazīstoties, visiem allaž patika, bet vēlāk, Sergeja Ivanoviča ierosināts, pastāstīja savus ļoti interesantos novērojumus par istabas mušu mātīšu un tēviņu dažādajiem raksturiem un pat dažādajām sejiņām, un par viņu dzīvi. Arī Sergejs Ivanovičs bija jautrs un pie tējas galda, brāļa ierosināts, izklāstīja savu ieskatu par austrumu jautājuma nākotni un izdarīja lo tik vienkārši un labi, ka visi klausījās ar aizrautību.

Tikai Kitija nevarēja līdz galam noklausīties — viņu aicināja mazgāt Mitju.

Pagāja tikai dažas minūtes pēc Kitijas aiziešanas, kad arī Levinu aizsauca pie viņas uz bērnistabu.

Pametis savu tēju un nožēlodams, ka jāpārtrauc interesantā saruna, bet reizē ar to arī satraukts, domājot, kāpēc viņu aicina, jo tas notika tikai ļoti svarīgos gadījumos, Levins devās uz bērnistabu.

Kaut arī līdz galam nenoklausītais Sergeja Ivanoviča plāns, kurā tas pierādīja, ka atbrīvotajiem četrdesmit miljoniem slāvu kopā ar Krieviju esot jāuzsāk jauns laikmets vēsturē, Levinu ļoti ieinteresēja kā kaut kas gluži jauns, kaut arī viņu mocīja gan ziņkāre, gan nemiers par to, kāpēc viņu sauc, — tiklīdz viņš izgāja no viesistabas un nokļuva vienatnē, tūdaļ atcerējās savas šā-rīta domas. Un visi dzirdētie prātojumi par slāvu elementa nozīmi pasaules vēsturē izlikās tik niecīgi salīdzinājumā ar to, kas norisinājās viņa dvēselē, ka viņš vienā mirklī visu aizmirsa un pārslēdzās uz to pašu noskaņu, kādā bija atradies no rīta.

Viņš vairs neizsekoja visai domu gaitai, kā bija darījis iepriekš (tas viņam vairs nebija vajadzīgs). Viņš uzreiz pārslēdzās uz jūtām, kas viņu vadīja un kas bija saistītas ar šīm domām, un atrada savā dvēselē šīs jūtas vēl spēcīgākas un noteiktākas nekā iepriekš. Tagad viņš vairs nejutās tā, kā bija juties iepriekšējo sagudroto nomierinājumu brīžos, .kad vajadzēja izšķetināt visu domas gājienu, lai atrastu jūtas. Tagad, gluži otrādi, prieka un apmierinājuma jūtas bija spilgtākas nekā iepriekš un domas nespēja sekot jūtām.

Viņš gāja pāri terasei, lūkodamies divās zvaigznēs, kas iemirdzējās jau satumsušajās debesīs, un pēkšņi atcerējās: «Jā, skatīdamies debesīs, es tai brīdī tiku domājis, ka debess velve, kuru es redzu, nav nepatiesība, un kaut ko tur līdz galam neizdomāju, kaut ko noslēpu pats no sevis,» viņš nodomāja. «Bet, lai nu tur būtu kā būdams, pret to neviens nevar iebilst. Vajag tikai padomāt — un viss kļūst skaidrs!»

Jau ieiedams bērnistabā, viņš atcerējās, ko īsti tai brīdī bija sev noslēpis. Proti — ja dievības galvenais pierādījums ir tās atklāsme, kas ir labais, tad kādēļ šī atklāsme ierobežojas vienīgi ar kristīgo baznīcu? Kāda attieksme pret šo atklāsmi ir budistu un muhamedāņu ticībai, kas arī sludina un dara labo?

Viņam likās, ka zina atbildi uz šo jautājumu; taču viņš vēl nepaguva formulēt to pats sev, kad jau iegāja bērnistabā.

Kitija ar atrotītām piedurknēm stāvēja pie vannas, kur plunčājās bērns, un, izdzirdusi vīra soļus, pagrieza pret viņu seju un ar smaidu aicināja pie sevis. Ar vienu roku tā turēja zem galviņas apaļīgo bērnu, kas gulēja ūdenī uz muguriņas, kājeles spārdīdams, ar otru, vienmērīgi savilkdama muskuli, izspieda virs bērna sūkli.

— Nu, paskaties, paskaties! — viņa teica, kad vīrs pienāca klāt. — Agafjai Mihailovnai taisnība. Pazīst.

Runa bija par to, ka Mitja ar šo dienu, acīm redzot, jau neapšaubāmi pazīst visus savējos.

Tiklīdz Levins piegāja pie vannas, viņam tūdaļ tika demonstrēts mēģinājums, un šis mēģinājums pilnīgi izdevās. Tīši šim nolūkam atsauktā virēja noliecās pār bērnu. Tas sarauca sejiņu un noraidoši purināja galvu.

Tad pie viņa noliecās Kitija — un bērns atplauka smaidā, atspiedās ar roķelēm pret sūkli un sāka spurk-šķināt ar lūpām, raidīdams tik apmierinātas un savādas skaņas, ka ne vien Kitija un aukle, bet arī Levins bija pārsteigts un sajūsmināts

Bērnu izcēla uz vienas rokas no vannas, noskaloja ar ūdeni, ietina palagā, noslaucīja un pēc skaļas brēkšanas pasniedza mātei.

— Es priecājos, ka tu sāc viņu iemīļot, — Kitija teica vīram, kad ar bērnu pie krūts viņa bija mierīgi apsēdusies ierastajā vietā. — Es ļoti priecājos. Citādi sāku jau skumt. Tu teici, ka nekā pret viņu nejūtot.

— Nē, vai tad es teicu, ka nejūtu? Es tikai teicu, ka esmu vīlies.

.— Kā? Viņā vīlies?

— Ne jau nu viņā vīlies, bet savās jūtās: es gaidīju vairāk. Es gaidīju, ka manī kā pārsteigums uzplauks jaunas un patīkamas jūtas. Bet to vietā pēkšņi — pretīgums, žēlums...

-Kitija uzmanīgi klausījās, lūkodamās uz viņu pāri bērnam un maukdama tievajos pirkstos gredzenus, kurus bija novilkusi, lai nomazgātu Mitju.

— Un galvenais — ka baiļu un žēluma vairāk nekā prieka. Šodien, pēc tām izbailēm negaisa laikā, es sapratu, cik ļoti viņu mīlu.

Kitijas seja atstaroja smaidā.

— Vai tu ļoti nobijies? — viņa vaicāja. — Es arī, bet tagad, kad viss jau garām, man ir vēl baigāk. Es iešu paskatīties ozolu. Bet cik jauks ir Katavasovs! Un vispār — visa šī diena bija tik jauka. Un tu pret Sergeju Ivanoviču vari būt ļoti labs, ja vien gribi... Nu, ej pie viņiem! Citādi pēc vannas te vienmēr karsti un sutīgi...

XIX

Izgājis no bērnistabas un nokļuvis vienatnē, Levins tūdaļ atkal atcerējās domu, kurā bija palicis kaut kas neskaidrs.

Un viņš negāja vis uz viesistabu, no kuras dzirdēja skanam balsis, bet apstājās uz terases, atbalstījās uz margām un vērās debesis.

Bija jau gluži satumsis, un dievidu pusē, uz kurieni viņš lūkojās, mākoņu nemanīja. Mākoņi gulēja pretējā pamalē. Tur plaiksnījās zibeņi un dunēja tāls pērkons. Levins ieklausījās vienmuļajā pilēšanā zem dārza liepām, lūkodamies uz sen ievēroto zvaigžņu trīsstūri un Piena Ceļu, kas ar saviem nozarojumiem to šķērsoja. Ikreiz, kad zibens uzliesmoja, ne tikai Piena Ceļš, bet ari spožās zvaigznes nozuda, bet, tiklīdz zibens dzisa, tūdaļ atkal, it kā kādas trāpīgas rokas mestas, tās pa-rādijās savās vecajās vietās.

«Jā, kas tad mani mulsina?» Levins sev vaicāja, jau iepriekš juzdams, ka viņa šaubu atrisinājums dvēseles dziļumos jau ir gatavs, kaut arī viņš to vēl nezina.

«Jā, vienīgā acīm redzamā un neapšaubāmā dievības izpausme — tie ir labā likumi, kuri doti pasaulei kā atklāsme, kurus es jūtu sevī un kurus atzīstot es ne jau savienojos, bet gribot negribot esmu vienots ar citiem cilvēkiem vienā ticīgo sabiedrībā, ko sauc par baznīcu. Nu, bet ebreji, muhamedāņi, konfūcieši, budisti — kas tad ir viņi?» Levins uzdeva sev tieši to jautājumu, kas tam šķita ļoti bīstams. «Vai tiešām šiem simtiem miljonu cilvēku ir laupīta augstākā laime, bez kuras dzīvei nav jēgas?» Viņš nogrima domās, bet tūdaļ sevi pārlaboja. «Bet ko tad es jautāju?» viņš sev sacīja. «Es jautāju par visas cilvēces visu dažādo ticību attieksmi pret dievību. Es jautāju par vispārējo dieva atklāsmi visai pasaulei — ar visiem šiem miglājiem. Ko gan es daru? Man personīgi, manai sirdij neapšaubāmi ir pavērta zināšana, kas nav aptverama ar prātu, bet es ietiepīgi gribu šo zināšanu aptvert ar prātu un izteikt vārdos.

Vai tad es nezinu, ka zvaigznes nekustas gar debess jumu?» viņš sev vaicāja, skatīdamies uz spilgto planētu, kas jau bija mainījusi savu stāvokli attiecībā pret augstāko bērza zaru. «Taču es, lūkodamies zvaigžņu kustībā, nevaru iedomāties zemes griešanos, un man ir taisnība, kad es saku, ka zvaigznes kuslas.

Un vai tad astronomi spētu kaut ko saprast un aprēķināt, ja tie ņemtu vērā visas sarežģītās un daudzveidīgās zemes kustības? Visi viņu apbrīnojamie secinājumi par debess ķermeņu attālumiem, svaru, kustībām un pārvērtībām pamatojas uz spīdekļu redzamo kustību ap nekustīgo zemi, uz to pašu kustību, kuru es pašlaik redzu savā priekšā, kuru tādu skatījuši jau miljoni cilvēku ilgu mūžu laikā, kura vienmēr bijusi un būs vienāda un kuru vienmēr var pārbaudīt. Un, gluži tāpat kā veltīgi un apšaubāmi būtu astronomu slēdzieni, ja tie nepamatotos uz redzamās debess novērojumiem attieksmē pret kādu vienu meridiānu un vienu horizontu, tāpat veltīgi un apšaubāmi būtu arī mani slēdzieni, ja tie nepamatotos uz to labā izpratni, kura vienmēr bijusi un būs visiem vienāda, kuru man atklājusi kristietība un kura manā dvēselē arvien var tikt pārbaudīta. Bet jautājumu par citām ticībām un to attieksmēm pret dievibu man nav tiesības un nav arī iespējams atrisināt.

— Ko, tu neesi aizgājis? — pēkšņi atskanēja Kitijas balss, jo viņa pa to pašu ceļu bija nākusi uz viesistabu.

— Vai tu esi par kaut ko sarūgtināts? — viņa vaicāja, zvaigžņu gaismā uzmanīgi ielūkodamās tam sejā.

Tomēr tā nesaskatītu viņa seju, ja atkal to neapgaismotu zibens, paslēpdams zvaigznes. Zibens gaismā viņa ieraudzīja visu tā seju, redzēja, ka viņš ir mierīgs un priecīgs, un uzsmaidīja viņam.

«Viņa saprot,» Levins nodomāja, «viņa zina, par ko es domāju. Teikt viņai vai neteikt? Jā, es pateikšu viņai.» Bet tai pašā mirklī, kad viņš gribēja sākt runāt, ari Kitija ierunājās.

— Klausies, Kostja! Esi tik labs, — viņa teica,

— aizej uz stūra istabu un paskaties, kā tur Sergejam Ivanovičam visu iekārtojuši! Man ir neērti iet. Paskaties, vai ir novietots jaunais mazgājamais trauks!

— Labi, es katrā ziņā aiziešu, — Levins sacīja, pieceldamies un noskūpstīdams Kitiju.

«Nē, nevajag teikt,» viņš nodomāja, iedams un palaizdams viņu pa priekšu. «Tas ir noslēpums, man vienam vajadzīgs, svarīgs un vārdos neizteicams.

Sīs jaunās jūtas nav mani pēkšņi pārveidojušas, aplaimojušas, ne apgaismojušas, kā es cerēju, — tāpat kā manas jūtas pret dēlu. Arī tur nebija nekāda pārsteiguma. Bet ticība — varbūt tā arī nav ticība — es nezinu, kas tas ir, — tomēr šīs jūtas tikpat nemanāmi ienākušas līdzi ciešanām un stingri iegulušās dvēselē.

Es lāpāt dusmošos uz kučieri Ivanu, tāpat strīdēšos, nevietā izsacīšu savas domas, tāpat būs siena, kas šķirs manas dvēseles svētāko vietu no citiem, pat no manas sievas, es tāpat pārmetīšu viņai par savām bailēm un tāpat šos pārmetumus nožēlošu, tāpat ar prātu nespēšu izprast, kāpēc es lūdzu dievu, un tomēr lūgšu, taču mana dzīve tagad, visa mana dzīve neatkarīgi no visa, kas varētu ar mani notikt, ikkatrs tās mirklis — ne tikai nav bez jēgas, kā tas bija agrak, bet tai ir neapšaubāma jēga — labais, ko es pats spēju tajā ielikt!»

Beigas

SATURS

Piektā cla]a.........

Sestā daļa .........

Septītā daļa .........

Astotā daļa.........

Л. II. Толстой АННА КАРЕНИНА Собрание сочинений в четырнадцати томах Том девятый

Государствеинос издательство художественной литературы Москва 1952

Издательство «Лиссма» Художник М. Рикмане На латышском языке

Ļevs Tolstojs ANNA KAREŅ1NA

Tulkojis Jūlijs Vanags Redaktore L. Spriņgc. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore I). Radziņa. Korektore L. Kamene.

Nodota salikšanai 1969. g. 10. oktobri. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 12. februārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 14,25 f iz. iespiedi.; 23,98 uzsk. iespiedi.; 23,57 Izdevn. I. Metiens 30(K)0 eks. Maksā 82 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn Nr. 23080/D-269. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 572.

1

Paaugstinājums altāra priekšā pareizticīgo baznīcā. Tulk.

2

Pareizticīgo garīdznieka tērpa daļa, ko apliek ap kaklu. Tulk.

3

Diakona tērpa daja garas lentas veidā, ko pārmet pār plecu. Tulk.

4

— uzreiz,

5

— Ļ. Tolstojs

6

— Ļ. Tolstoja

7

Es pārkāpu aizliegumu.

8

Grāfienes kundze.

9

Viņam ir piekrišana.

8 — zem rokas.

10

8 Tas ir cilvēks, kuram nav...

11

Tā ir parasta lieta.

12

— kavēt laiku Kareņinai?

13

1 Viņa ir sacēlusi sensāciju. Viņas dēļ sāk pat aizmirst Palti.

14

Viņi ir izniku&i.

15

Pie reizes par Vareņku.

16

1 — pašos spēka gados.

17

— par jaunu cilvēku

18

«Viņš» locījumi latiņu valodā.

19

— brālēns un māsīca.

20

— svētules.

21

s — troksni.

22

Ko viņi saka?

8 Iesim, tas ir interesanti.

23

Viņi bija brīnišķīgi.

24

1 Loti jauki!

25

Karalis ir miris, lai dzīvo karalis!

26

Tur nav lieka nosodāma

27

Kungi, nāciet ātrāk!

28

Apburoša!

29

Ienāciet!

30

— aplaistīšanos.

31

Viņš veltī uzmanību jaunai un skaistai sievietei.

32

— šis mazais flirts.

33

Tas taču smieklīgi!

34

Tas taču augstākajā mērā smieklīgi!

35

Turklāt tas ir smieklīgi.

36

Var jau būt greizsirdīgs, bet tik ārkārtīgi — tas ir augstākajā mērā smieklīgil

37

— jājamais zirdziņš.

38

Tas ir sīkums.

39

Jūs aizmirstat savu pienākumu.

40

Viņa ir ļoti jauka.

41

Ja, kundze.

42

Bet es tevi nemaz nesaudzēšu.

43

— pavadone.

44

— un turklāt — viņš ir pieklājīgs.

45

Viņš ir ļoti jauks un naivs.

1 Neliels galms.

46

— te ir tik jauka un pieklājīga mājas kārtība. Gluži angliska. Satiekas pie rīta brokastīm, tad atkal izklīst.

47

Tas būs apburoši.

48

Tenisa partiju.

49

Skolas jau it pārak parasta lieta.

50

Un ne jau tāpēc, ka nav labākas.

51

— tikt pāri visām šīm smalkajām jūtām. Runa ir par Annas un viņas bērnu laimi un dzīvi.

52

Dievinu vācu valodu.

53

Mitējieties!

54

Bel, piedodiet, viņš ir mazliet savādnieks.

55

Vai tas nav netikumīgi?

56

— man ir pat panākumi.

57

Ak svētā vientiesībai

58

— ne no šā, nc no tā

59

— sadūšot.

60

— pārmērīgi izmantot telegrāfu.

61

— mūžīgi sievišķais.

62

— trako dienu

63

— svainei.

64

s — tūkstoš sveicienu.

65

— koncepcijas.

66

— kombinācijas.

67

8 Lūdzu, lieciet pasniegt lēju viesistabā!

68

A\an nav tik plaša siids.

69

Tas man nekad nav izdevies.

70

— stāvokli sabiedrībā.

71

— politiku.

72

Tava smalkjūtība ...

73

Dzird, ka tu esot brīvdomātājs.

74

— komijs.

75

Mušu draugu draugi ir arī mūsu draugi.

76

Vai jūs protat angliski?

77

«Neskartais un laimīgais»,

78

8 «Zem spārna».

79

Mans draugs.

80

— sniedziet viņam roku! Vai jūs redzat?

81

Lai tas, kurš ienāca pēdējais, tas, kurš jautā, lai viņš iet ārā! Lai iet ārā!

82

Atvainojiet mani, bet jūs redzat.,. Atnāciet pulksten desmitos vai, vēl labāk, rit.

83

Tas esmu es, vai nav tiesa?

84

— smieklīgā.

85

— peldkostīmā,

86

— mēbelētajām istabām.

87

— satikšanās

88

— jo jaunāk viņai pašai.

89

Tjutjkins, frizieris... Mani trizē Tjutjkins.

90

Garša ir notrulinājusies.

91

— viss kārtībā.

92

— sīkas sadzīves nepatikšanas.

93

Pilnīga prostrācija.

94

— Pēterburga uz to skatoties šķībi.

Content

Tolstojs Ļevs Anna Kareņina

PIEKTĀ DAĻA

SESTĀ DAĻA

SEPTĪTĀ DAĻA

ASTOTĀ DAĻA

SATURS

1