Tolstojs Ļevs

Augšāmcelšanas

Ļevs Tolstojs

Augšāmcelšanas

ROMĀNS

PIRMĀ DALA

Mat. ev. XVIII nod. 21. p. Tad Pēteris gāja pie viņa un sacīja: kungs, cikkārt man būs piedot savam brālim, kas pret mani grēko? Vai ir diezgan septiņreiz? 22. Jēzus uz to saka: es tev nesaku septiņreiz, bet septiņdesmit reiz septiņi.

Mat. ev. VII nod. 3. p. Un ko tu redzi skabargu sava brāļa acī, bet baļķi savā acī tu nenomani?

Jāņa ev. VIII nod. 7. p. … kurš no jums bez grēka, tas lai met to pirmo akmeni uz viņu.

Lūk. ev. VI nod. 40. p. Māceklis nav augstāks par savu mācītāju; kad tas māceklis ir kā viņa mācītājs, tad viņš ir pilnīgs.

I

Ej ai kā cilvēki pūlējās kropļot zemi, uz kuras paši spiedās, salasījušies vairāki simti tūkstošu vienā nelielā vietā, lai kā piedzina zemi ar akmeņiem, neļaudami nekam uz tās augt, lai kā nīdēja ārā ik dīgstošu zālīti, lai kā kūpināja akmeņogles un naftu, lai kā apcirpa kokus un trieca projām visus dzīvniekus un putnus, — pavasaris palika pavasaris pat pilsētā. Saule sildīja, zāle atdzīvodamās auga un zaļoj;a it visur, kur vien to nebija izplēsuši "ar visām saknēm, ne vien bulvāru mauros, bet arī akmeņstarpās, un bērzi, papeles un ievas raisīja savas lipīgās un smaržīgās lapas, liepas rietināja sprāgstošos pumpurus; kovārņi, zvirbuļi un baloži priecīgi, kā daždien pavasarī, jau darināja ligzdas, un gar sienām sīca piesaulē apsilušas mušas. Līksmi bija gan stādi, gan putni, gan kukaiņi, gan bērni. Bet cilvēki — lielie, pieaugušie cilvēki — nemitējās vilt un mocīt paši sevi un cits citu. Cilvēki domāja, ka svēts un svarīgs nav vis šis pavasara rīts, šis dieva pasaules skaistums, kas dots visas dzīvās radības labklājībai, — skaistums, kas noskaņo mieram, saderībai un mīlestībai, bet ka svēts un svarīgs ir tas, ko tie paši izdomājuši, lai valdītu cits pār citu.

Tā guberņas cietuma kantorī par svētu un svarīgu neuzskatīja vis to, ka visiem dzīvniekiem un cilvēkiem dots pavasara prieks un jūsma, bet par svētu un svarīgu uzskatīja to, ka vakar vakarā bija saņemts papīrs ar numuru, zīmogu un uzrakstu, lai šodien, 28. aprīlī, līdz deviņiem no rīta tiktu aizgādāti trīs izmeklēšanas cietumā ieslodzītie arestanti — divas sievietes un viens vīrietis. Viena no šīm sievietēm kā pati svarīgākā noziedzniece bija vedama atsevišķi. Un tā nu, pamatojoties uz šo priekšrakstu, 28. aprīlī astoņos no rīta tumšajā, smirdošajā sieviešu nodaļas gaitenī ienāca vecākais uzraugs. Tūliņ viņam nopakaļ gaitenī ienāca sieviete ar izmocītu seju un sprogainiem, sirmiem matiem, ģērbusies jakā ar tresainām piedurknēm un zili apvīlētu jostu. Tā bija uzraudze.

— Jums Maslovu? — viņa jautāja, kopā ar dežurējošo uzraugu pieiedama pie kādām kameras durvīm, kas vērās uz gaiteni.

Uzraugs, dzelzi šķindinādams, pagrieza atslēgu un, atvēris kameras durvis, pa kurām uzplūda vēl smirdīgāks gaiss nekā gaitenī, uzsauca:

— Maslova, uz tiesu! — un gaidīdams durvis atkal pievēra.

Pat cietuma pagalmā bija svaigs, spirdzinošs lauku gaiss, ko vējš bija atnesis uz pilsētu. Bet gaitenī bija smacīgs, tīfa baciļu pilns, izkārnījumu, deguta un puvešu smakas piesātināts gaiss, kas ikvienam tikko šeit ienākušam cilvēkam uzdzina skumjas un grūtsirdību. To manīja arī no āra ienākusī uzraudze, kaut gan bija pieradusi pie sasmakušā gaisa. Ienākdama gaitenī, viņa pēkšņi sajuta nogurumu un miegainību.

Kamerā bija dzirdama kņada: sieviešu balsis un basu kāju dipoņa.

— Kas ir, Maslova, vīksties ašāk, kad tev saka! — vecākais uzraugs iekliedza pa kameras durvīm.

Pēc pāris minūtēm pa durvīm mundru soli iznāca neliela auguma jauna sieviete ar ļoti kuplām krūtīm, ģērbusies pelēkā cietumnieku mētelī virs baltas jakas un baltiem svārkiem, un, veikli pagriezusies, nostājās uzraugam blakus. Kājās sievietei bija nātnas zeķes un cietumnieku tupeles, galva apsieta ar baltu lakatiņu, no kura apakšas, acīm redzot, ar nodomu bija izlaistas melnu, vijīgu matu sprodziņas. Visai sievietes sejai piemita tas īpatnējais baltums, kas raksturīgs ilgāku laiku ieslodzījumā pavadījušu cilvēku sejām un atgādina kartupeļu asnus pagrabā. Tādas pašas bija arī nelielās, platās rokas un baltais, pilnīgais kakls, ko atsedza mēteļa lielā apkakle. Šai sejā, it īpaši tās nespodrajā bālumā, pārsteidza stipri melnās, spulgās, mazliet aiztūkušās, bet visai spriganās acis, no kurām viena drusciņ šķielēja. Sieviete turējās ļoti taisni, pilnīgās krūtis izriezusi. Iznākusi gaitenī, viņa mazliet atmeta galvu, paskatījās uzraugam taisni acīs un apstājās, gatava izpildīt visu, ko viņai liks. Uzraugs jau gribēja slēgt durvis ciet, kad kāda sirma, veca sieva pabāza tajās neapsieto galvu ar bālu, skarbu, grumbainu seju. Vecene ņēmās Maslovai nez ko stāstīt. Taču uzraugs spieda durvis ciet, un galva nozuda. Kamerā atskanēja skaļi sievietes smiekli. Arī Maslova pasmaidīja un pagriezās pret mazo, aizrestoto lodziņu durvīs. Vecene no iekšpuses piekļāvās lodziņam un aiz-smakušā balsī mācīja:

— Pats galvenais — nerunā nekā lieka, paliec pie sava — un beigas.

— Tas jau nu viss viens, sliktāk nebūs, — Maslova, galvu papurinājusi, noteica.

— Zināms, ka viens, neba nu divi, — piebilda vecākais uzraugs priekšnieciskā pārliecībā par savu asprātību. — Man pakaļ, marš!

Vecenes acs lodziņā nozuda, bet Maslova iznāca gaiteņa vidū un sīkiem, žigliem soļiem devās līdzi vecākajam uzraugam. Viņi nokāpa lejā pa akmens kāpnēm, pagāja garām vīriešu kamerām, kuras bija vēl smirdīgākas un trokšņainākas nekā sieviešu kameras un no kurām viņus visgarām pavadīja acis, kas blenza pa durvju lodziņiem, un iegāja kantorī, kur jau stāvēja divi konvoja zaldāti ar šautenēm. Tur sēdošais rakstvedis iedeva vienam no zaldātiem papīru, kas oda pēc tabakas dūmiem, un, norādīdams uz arestēto, pateica:

— Saņem!

Zaldāts — Ņižegorodas zemnieks ar sarkanu, baku izvagotu seju — aizbāza papīru aiz šineļa piedurknes atloka un, pametis ar acīm uz arestēto, smaidīdams pamirkšķināja savam biedram — čuvašam ar platiem vaigu kauliem. Zaldāti ar cietumnieci nogāja lejā pa kāpnēm un devās uz galveno izeju.

Galvenajā izejā atvērās vārtiņi, un zaldāti ar arestēto, pārkāpuši pār slieksni pagalmā, iznāca ārpus apžoga un pa bruģētas ielas vidu soļoja cauri pilsētai.

Ormaņi, bodnieki, virējas, strādnieki, ierēdņi apstājās un ziņkāri aplūkoja arestēto; dažs labs kratīja galvu un domāja: «Re nu, cik tālu var nonākt, ja slikti uzvedas, ne tā kā mēs.» Bērni ar šausmām noraudzījās razbainiecē, mierinādamies tikai ar to, ka viņai pakaļ uz pēdām soļo zaldāti un nu jau viņa nekā vairs nevar padarīt. Kāds zemnieks, kas bija pārdevis ogles un traktierī padzēris tēju, piegāja viņai klāt un, pārmetis krustu, pasniedza kapeiku. Cietumniece piesarka, nodūra galvu un kaut ko nomurmināja.

Juzdama uz sevi vērstos skatienus, viņa paslepus, galvu nepagriežot, šķielēja uz tiem, kas viņu aplūkoja, un šī viņai pievērstā uzmanība viņu ielīksmoja. Viņu ielīksmoja arī pavasara gaiss, kas šķita tīrs salīdzinājumā ar cietuma dvaku, taču sāpes sagādāja iešana pa akmeņiem neērtās cietumnieku tupelēs autām kājām, kas bija atradušas no staigāšanas; viņa raudzījās uz zemi, lūkodama likt iespējami vieglu soli. Ejot gar miltu bodi, kuras durvju priekšā gāzelēdamies un neviena netraucēti pastaigājās baloži, cietumniece gan drīz aizķēra ar kāju kādu pelēci; balodis uzspurdza un, spārnus trīsinādarns, aizlidoja cietumniecei gar pašu ausi, uzvēdīdams viņai vēja pūsmu. Cietumniece pasmaidīja, bet tad, atcerējusies savu stāvokli, grūti nopūtās.

II

Cietumnieces Maslovas dzīves stāsts bija visai parasts. Maslova bija neprecētas, pie muižas saimes piederīgas sievietes meita. Sī sieviete mitinājās pie savas mātes, kas strādāja par lopu kopēju sādžā pie divām māsām — jaunkundzēm muižniecēm. Šī neprecētā sieviete dzemdēja ik gadus, un, kā jau sādžā parasts, j'aunpiedzimušo gan nokristīja, bet pēc tam māte nebaroja bērnu, kas bija nācis pasaulē negribēts, nevajadzīgs un traucēja darbā, un tas drīz vien nomira badā.

Tā bija nomiruši pieci bērni. Visus tos nokristīja, pēc tam nebaroja, un tie apmira. Sestais bērns, sadzīvots ar garāmbraucēju čigānu, bija meitene, un tās liktenis būtu tāds pats, ja vienai no abām vecajām jaunkundzēm negadījies ieiet laidarā, lai sabārtu lopu meitas par to, ka krējumam govju smaka. Laidara pūnitē gulēja dzemdētāja ar jauku, veselīgu bērniņu. Vecā jaunkundze izteica rājienu gan par krējumu, gan par to, ka nedēļnieci ielaiduši laidarā, un gribēja jau iet projām, bet, ieraudzījusi bērniņu, jutās aizkustināta un piedāvājās par krustmāti. Viņa tad arī nokristīja meitenīti un vēlāk, krustmeitu žēlodama, deva mātei gan pienu, gan naudu, un meitene palika pie dzīvības. Vecās jaunkundzes viņu tā arī dēvēja par «izglābto».

Bērnam bija trīs gadi, kad māte saslima un nomira. Vecmāmuļai — lopu kopējai — mazmeita bija par nastu, un tad vecās jaunkundzes paņēma meiteni pie sevis. Melnace meitene auga neparasti ņipra un jauka -un sagādāja vecajām jaunkundzēm prieku.

Vecās jaunkundzes bija divas: jaunākā, laipnīgākas dabas — Sofja Ivanovna, viņa arī bija tā, kas meiteni nokristīja, un vecākā, stingrāka — Marja Ivanovna. Sofja Ivanovna meiteni ģērba, mācīja lasīt un gribēja pieņemt par audžumeitu. Marja Ivanovna teica, ka viņa jāaudzinot par strādnieci, labu kalponi, un tāpēc izturējās pret meiteni stingri, mēdza viņu sodīt un dažkārt, būdama nelāgā omā, pat iepēra. Tā starp divām ietekmēm no meitenes izauga ne īsti kalpone, ne īsti audžumeita. Tā viņu arī saukāja tādā kā nenoteiktā vārdā — ne par Katjku un ne par Katjeņku, bet par Katjušu. Viņa šuva, uzkopa istabas, spodrināja ar krītu svētbildes, grauzdēja, mala un pasniedza kafiju, mazgāja šādus tādus sīkumus un reizēm sēdēja kopā ar jaunkundzēm un lasīja priekšā.

Katjušai nāca precinieki, taču viņa ne pie viena negribēja iziet, nojauzdama, ka pie darba cilvēkiem, kas to bildināja, viņai, kungu dzīves salduma izlutinātai, klāsies grūti.

Tā viņa dzīvoja līdz sešpadsmit gadiem. Kad viņai bija pilni sešpadsmit, pie jaunkundzēm atbrauca sērst brāļadēls students, bagāts kņazs, un Katjuša, ne-drīkstēdama ne viņam, ne pati sev atzīties, viņā iemīlējās. Pēc diviem gadiem šis pats students, dodamies uz karu, pa ceļam iegriezās pie krustmātēm, nodzīvoja pie tām četras dienas un savas aizbraukšanas priekšvakarā paveda Katjušu un, pēdējā dienā iespiedis tai saujā papīra simtnieku, aizbrauca. Piecus mēnešus pēc viņa aizbraukšanas Katjuša pilnīgi skaidri apjēdza, ka ir stāvoklī.

Kopš tā laika viss viņai apriebās, viņa domāja tikai par to, kā izbēgt no kauna, kas viņu sagaida, un sāka ne tikvien nelabprāt un pavirši kalpot jaunkundzēm, bet — pati nezinādama, kā tas gadījās, — pēkšņi zaudēja savaldīšanos. Viņa sarunāja jaunkundzēm rupjības, ko pati vēlāk nožēloja, un lūdza, lai viņu atlaiž.

Un jaunkundzes, būdamas ar viņu ļoti nemierā, atlaida. No tām aizgājusi, viņa salīga par istabmeitu pie lauku policijas iecirkņa priekšnieka, taču varēja tur nodzīvot tikai trīs mēnešus, jo iecirkņa priekšnieks, vecis ap gadu piecdesmit, sāka viņai uzmākties, un reiz, kad tas kļuva sevišķi neatlaidīgs, viņa iekaisa, nolamāja to par stulbeni un veco sātanu un tā iebelza pa krūtīm, ka tas apvēlās. Par rupju izturēšanos viņu padzina. Vietā iestāties nebija vairs nozīmes, jo drīz vajadzēja dzemdēt, un viņa apmetās sādžā pie kādas atraitnes —bērnu saņēmējas, kas tirgojās ar degvīnu. Dzemdības bija vieglas. Bet bērnu saņēmēja, kas tikko bija sādžā saņēmusi bērnu slimai sievietei, aplipināja Katjušu ar nedēļnieču drudzi un bērnu, puisīti, nosūtīja uz audzināšanas iestādi, kur tas, kā stāstīja vecene, kas bērnu bija turp nogādājusi, tūdaļ nomiris.

Kad Katjuša apmetās pie bērnu saņēmējas, viņai bija pavisam simt divdesmit septiņi rubļi: divdesmit septiņi pašas nopelnīti un simt rubļu, ko bija iedevis pavedējs. Bet, no turienes aizejot, viņai bija atlikuši vairs tikai seši rubļi. Viņa neprata naudu pietaupīt, tērēja gan sev, gan deva katram, kas vien palūdza. Bērnu saņēmēja pieprasīja no viņas par izmitināšanu — uzturu un tēju divu mēnešu laikā četrdesmit rubļu, divdesmit pieci izgāja par bērna nosūtīšanu, četrdesmit rubļu bērnu saņēmēja aizņēmās govs pirkšanai, rubļu divdesmit izgāja šā tā, drēbēm un ciemkukuļiem, un tā Katjušai, kad viņa izveseļojās, naudas vairs nebija un vajadzēja meklēt vietu. Vieta atradās pie mežkunga. Mežkungs bija precējies cilvēks, bet, gluži tāpat kā iecirkņa priekšnieks, no pirmās dienas sāka viņai uzmākties. Šis vīrs Katjušai riebās, un viņa centās no tā izvairīties. Taču tas bija vairāk pieredzējis un viltīgāks par viņu un, galvenais, bija saimnieks, kas varēja viņu pasūtīt, kurp vien gribēja, un, nolūkojis izdevīgu mirkli, viņu pievārēja. Sieva dabūja zināt un reiz, sastapusi vīru istabā divatā ar Katjušu, klupa viņai virsū un sāka dauzīt. Katjuša nepadevās, izcēlās plūkšanās, kas beidzās ar to, ka viņu aiztrieca no mājas, nesamaksājuši nopelnīto. Tad Katjuša aizbrauca uz pilsētu un apmetās pie krustmātes. Krustmātes vīrs bija grāmatu sējējs un savā laikā dzīvojis labi, bet tagad, zaudējis visus darba devējus, žūpoja, nodzerdams visu, kas vien gadījās pa rokai.

Krustmātei piederēja neliela veļas mazgātava, un ar to viņa nopelnīja iztiku sev un bērniem un uzturēja paklīdušo vīru. Viņa aicināja Maslovu pie sevis strādāt par veļas mazgātāju. Taču, vērodama grūto dzīvi, kādu pie krustmātes dzīvoja veļas mazgātājas, Maslova vilcinājās un klaušināja pa kantoriem apkalpotājas vietu. Tāda vieta atradās pie kādas kundzes ar diviem dēliem ģimnāzistiem. Nedēļu pēc tam, kad viņa tur bija sākusi strādāt, vecākais, ūsains sestās klases ģimnāzists, atmeta mācībām ar roku un sāka uzmākties Maslovai. Māte pie visa vainoja Maslovu un atlaida to. Jaunu vietu atrast neizdevās, bet gadījās tā, ka, atnākusi vietu apgādāšanas kantorī, Maslova tur sastapa kādu kundzi, kuras mīkstās, kailās rokas bija krautin apkrautas gredzeniem un rokassprādzēm. Šī kundze, dabūjusi zināt, kādā stāvoklī nonākusi Maslova, kas meklēja darbu, iedeva viņai adresi un uzaicināja pie sevis. Maslova aizgāja. Kundze viņu laipni saņēma, pacienāja ar pīrādziņiem un saldu vīnu un aizsūtīja kaut kur savu kalponi ar zīmīti. Vakarā istabā ienāca slaika auguma vīrs ar gariem, iesirmiem matiem un sirmu bārdu; šis vecis tūdaļ apsēdās Maslovai līdzās un smaidīdams, acīm zibsnīdams, ņēmās viņu aplūkot un ar viņu jokoties. Saimniece paaicināja svešo blakus istabā, un Maslova dzirdēja saimnieci runājam: «Jauniņa, lauciniece.» Pēc tam saimniece izsauca ārā Maslovu un stāstīja, ka tas esot rakstnieks, kuram ļoti daudz naudas un kurš neko nežēlošot, ja viņa tam iepatikšoties. Viņa iepatikās, un rakstnieks iedeva viņai divdesmit piecus rubļus, solīdamies bieži ar viņu satikties. Nauda izgāja viens divi, samaksājot krustmātei par nodzīvoto laiku un pērkot jaunu kleitu, cepuri un lentas. Pēc dažām dienām rakstnieks otrreiz sūtīja viņai pakaļ. Viņa aizgāja. Tas iedeva viņai vēl divdesmit piecus rubļus un aicināja pārcelties uz atsevišķu dzīvokli.

Mājodama rakstnieka noīrētajā dzīvoklī, Maslova iemīlēja jautro pārdevēju, kas dzīvoja tai pašā namā. Viņa pati par to pastāstīja rakstniekam un pārgāja uz atsevišķu, mazu dzīvoklīti. Taču pārdevējs, kas bija solījies viņu precēt, ne vārda nebildis un, acīm redzot, viņu pametis, aizbrauca uz Ņižņiju, un Maslova palika viena. Viņa gribēja palikt dzīvoklī viena pati, taču to viņai neatļāva. Iecirkņa uzraugs pateica, ka tā dzīvot viņa varot vienīgi tad, ja izņemot dzelteno biļeti un ierodoties uz pārbaudēm. Tad viņa atkal atgriezās pie krustmātes. Krustmāte, redzēdama Katjušu

pēc modes šūtās drēbēs, ar apmetni un cepuri, uzņēma viņu ar cieņu un vairs neuzdrošinājās piedāvāt mazgātājas vietu, domādama, ka krustmeita nu jau tikusi dzīvē kādu pakāpi augstāk. Arī Maslovai tagad vairs pat prātā nenāca jautājums — kļūt vai nekļūt par veļas mazgātāju. Viņa ar līdzcietību noraudzījas uz to posta dzīvi, kādu priekšistabās vilka bālās mazgātajas ar izdēdējušajām rokām; dažas no viņām jau sirga ar diloni, mazgādamas un gludinādamas trīsdesmit grādu karstumā un ziepju garaiņos pie vaļēja loga vasaru un ziemu, un Maslova šausminājās, jau domājot vien, ka arī pati varētu uzsākt šo katorgas dzīvi.

Un te nu šai laikā, kas Maslovai bija it īpaši grūts, jo negadījās neviena aizgādņa, viņu uzmeklēja vervetāja, kas piegādāja meitenes atklātajiem namiem.

Smēķēt Maslova smēķēja jau sen, bet pēdējā laikā, kad viņai bija sakars ar pārdēvēju, un pec tam, kad tas bija viņu pametis, viņa aizvien vairāk un vairāk pierada dzert. Vīns viņai gāja pie sirds ne vien tāpēc, ka šķita garšīgs, tas valdzināja visvairāk ar to, ka deva iespeju aizmirst visu smago, ko viņa bija pārdzīvojusi, un piešķīra vaļību un savas vērtības apziņu, kādas viņai skaidrā prātā nebija. Bez vīna viņu allaž māca grūtsirdība un kauns.

Vervētāja pacienāja krustmāti un, piedzirdījusi Maslovu, piedāvāja tai iestāties labā — pilsētas vis-labākajā iestādē, tēlodama visus šā stāvokļa labumus un priekšrocības. Maslovai vajadzēja izvēlēties: vai nu pazemojošo kalpones stāvokli, kur vīrieši viņai droši vien uzmāksies, un lāgu lāgiem slepenu netiklību, vai arī. nodrošinātu, mierīgu, ar likumu aizsargātu stāvokli un klaju, likuma pieļautu un labi apmaksātu pastāvīgu netiklību, un viņa izvēlējās pēdējo. Turklāt viņa ar to domāja atdarīt gan savam pavedējam, gan pārdevējam, gan visiem tiem cilvēkiem, kas viņai bija nodarījuši ļaunu. Vēl kārdināja un galīgi izšķirties pamudināja ari vervētājas solījums, ka tērpus' viņa varēšot pasūtīt, kādus vien vēlēšoties, — samta, faja, zīda, balles kleitas ar atsegtiem pleciem un rokām. Kad Maslova iedomājās sevi spilgti dzeltenā zīda tērpā ar melnu samta rotājumu un dziļu izgriezumu, viņa nespēja turēties pretī un atdeva savu pasi. To pašu vakaru vervētāja paņēma ormani un aizveda Maslovu uz slaveno Kitajevas namu.

Kopš šā brīža Maslovai sākās tā dzīve, kas nozīmē hronisku dieva un cilvēku baušļu pārkāpšanu, kādu piekopj' simtiem un simtiem tūkstošu sieviešu ne tikvien ar valdības atļauju, bet taisni šās par savu pilsoņu labklājību norūpējušās valsts varas aizgādībā, dzīve, kas deviņām no desmita šo sieviešu beidzas ar mokpilnām slimībām, pāragru gaudenumu un nāvi.

No rīta un dienu smags miegs pēc nakts orģijām. Ap pulksten trim četriem gurda celšanās no netīras gultas, zelteris uz paģirām, kafija, laiska klaiņošana pa istabām rīta svārkos, jakās, halātos, raudzīšanās gar aizkariem pa logu, gļēvas lamas citai ar citu; tad miesas un matu mazgāšana, ziešana un smaržināšana, tērpu uzlaikošana, strīdi to dēļ ar saimnieci, spoguļošanās, sejas un uzacu krāsošana, salda, trekna barība; tad tērpšanās spilgtās zīda drānās ar dziļu izgriezumu; tad iziešana izgreznotajā, spoži apgaismotajā zālē, viesu ierašanās, muziķa, dejas, konfektes, vīns, smēķēšana un miesaskārība ar jaunekļiem, pusmūža vīriem, vēl gandrīz bērniem un ietrūdējušiem večiem, ar neprecētiem, precētiem, tirgoņiem, pārdevējiem, armēņiem, ebrejiem, tatāriem, ar bagātiem, nabagiem, veseliem, slimiem, piedzērušiem un skaidrā prātā, ar rupjiem, maigiem, ar karavīriem un civilajiem, studentiem, ģimnāzistiem — ar visu iespējamo kārtu, vecumu un raksturu ļaudīm. Un klaigas un joki, un kautiņi un muziķa, un tabaka un vīns, un vīns un tabaka, un muziķa no vakara līdz rīta ausmai. Un tikai no rīta atbrīvošanās un smags miegs. Un tā dienu no dienas, augu nedēļu. Bet nedēļas beigās brauciens uz valsts iestādi — iecirkni, kur valsts ierēdņi — ārsti vīrieši dažreiz nopietni un stingri, bet citreiz rotaļīgā jautrībā, mīdot kājām kautrību, kas no dabas dota nozieguma atvairīšanai ne vien cilvēkiem, bet pat dzīvniekiem, — apskatīja šīs sievietes un izdeva tām patentu to pašu noziegumu turpināšanai,

kurus tās ar saviem līdzdalībniekiem izdarīja diendienā augu nedēļu. Un atkal tāda pati nedēļa. Un tā dienu no dienas — gan vasaru, gan ziemu, gan darbdienās, gan svētkos.

Tā Maslova nodzīvoja septiņus gadus. Pa šo laiku viņa pabija divos namos un reizi nokļuva slimnīca. Septīto gadu atrodoties atklātajā namā un astotaja gadā pēc pirmās krišanas, divdesmit sešu gadu vecumā ar viņu notika tas, par ko viņu ielika cietumā un pēc sešiem kopā ar slepkavām un zaglēm pavadītajiem mēnešiem tagad veda uz tiesu.

III

Tobrīd, kad Maslova, ilgā pārgājiena nomocīta, kopā ar konvoju nonāca pie apgabaltiesas ēkas, tas pats viņas audzinātāju brāļadēls — kņazs Dmitrijs Ivanovičs Ņehļudovs, kas bija viņu pavedis, vēl zvilnēja savā augstajā, sagumzītajā atsperu gultā ar dūnu pēli un, atpogājis tīrā, uz krūtīm krociņās iegludinātā holandiešu naktskrekla apkakli, smēķēja papirosu. Stingām acīm viņš raudzījās vienā punktā un domāja par to, kas viņam šodien darāms un kas bijis vakar.

Atceroties vakar vakaru, ko bija pavadījis pie Korčaginiem, bagātiem un ievērojamiem cilvēkiem, kuru meitu, kā visi domāja, viņam vajadzēja precēt, viņš nopūtās un, nosviedis izsmēķēto papirosu, jau gribēja ņemt no sudraba etvijas citu, taču pārlika un, nolaidis pār gultas malu gludās, baltās kājas, salūkoja ar tām rīta kurpes, uzmeta uz pilnīgajiem pleciem zīda rīta svārkus un ašiem un smagiem soļiem devās mazgājamā telpā, kas atradās blakus guļamistabai un bija gluži piesātināta dažādām mākslīgām eliksīru, odekolonu un fiksatūru smaržām. Tur viņš ar sevišķu pulveri iztīrīja daudzās vietās saplombētos zobus, izskaloja ar smaržīgu skalojamo ūdeni, tad sāka vispār mazgāties un noberzēties ar dažādiem dvieļiem. Nomazgājis rokas ar smaržīgām ziepēm, rūpīgi ar sukām iztīrījis gari paaudzētos nagus un pie liela marmora

mazgājamā trauka nomazgājis seju un drukno kaklu, viņš iegāja Vēl trešajā telpā aiz guļamistabas, kur bija sagatavota duša. Apskalojis tur ar aukstu ūdeni muskuļainās, baltās miesas, kas jau sāka aptaukoties, un noslaucījies pūkainā palagā, viņš uzvilka tīru, izgludinātu veļu, līdz spoguļa mirdzumam nospodrinātus puszābakus un apsēdās pie tualetes spoguļa izsukāt ar divām sukām nelielo, melno, sprogaino bārdu un cirtainos, virs pieres jau paretos matus.

Viss, ko viņš lietoja — tualetes piederumi, veļa, ap-ģērbs, apavi, kaklasaites, kravates adatas, aproču pogas, — bija visaugstākā labuma, dārgs, neuzkrītošs, vienkāršs, izturīgs un vērtīgs.

Izvēlējies no desmit kaklasaitēm un kravates adatām tās, kas pirmās pagadījās pie rokas, — kādreiz tas bija kaut kas jauns un interesants, bet tagad šķita gluži vienalga, — Ņehļudovs apģērba uzvalku, kas, jau iztīrīts, bija izklāts uz krēsla, un, ja arī ne gluži svaigs, taču tirs un smaržīgs izgāja garajā ēdamzālē ar parketu, ko vēl vakar trīs vīri bija uzspodrinājuši; tur stāvēja milzīga ozoļkoka bufete un tāds pats liels izvelkamais galds, kura virpotās un kā lauvu ķetnas plaši izliktās kājas pauda kaut ko svinīgu. Uz šā ar smalku, stīvinātu un lielām monogramām greznotu drānu apklātā galda atradās sudraba kafijkanna ar smaržīgu kafiju, tāds pats cukura trauks, krējuma krūze ar vārītu saldu krējumu un groziņš ar svaigiem veģiem, sausiņiem un cepumiem. Līdzās traukiem gulēja saņemtās vēstules, avīzes un jauna «Revue de deux Mondes» burtnīca. Ņehļudovs patlaban gribēja ķerties pie vēstulēm, kad pa durvīm, kuras veda uz gaiteni, iepeldēja pilnīga pusmūža sieviete sērās ar mežģiņu galvassegu, kas slēpa viņas pajukušo matu šķirtni. Tā bija nesen šai pašā dzīvoklī nomirušās Ņehļudova mātes istabmeita Agrafena Petrovna, kas tagad bija palikusi pie nelaiķes dēla par saimniecības vadītāju.

Agrafena Petrovna bija ar Ņehļudova māti gadus desmit dažādos laikos pavadījusi ārzemēs un ieņēmusies kundzes izskatā un manierēs. Viņa dzīvoja nehļudovu mājā kopš _ bērnības un bija pazinusi dmitriju Ivanoviču vēl kā Mitjeņku.

Laburītu, Dmitrij Ivanovič!

Labrīt, Agrafena Petrovnaī Kas jauns? — Ņehļudovs joka pēc ievaicājās.

• Vēstule — vai nu no kņazienes, vai no kņazes.

istabmeila sen kā atnesa, gaida manā istabā, — sacīja Agrafena Petrovna, sniegdama vēstuli un zīmīgi smaidliltiina.

Labi, tūliņ, — Ņehļudovs, vēstuli paņēmis, noteica un, pamanījis Agrafenas Petrovnas smaidu, sarauca pieri.

Agrafenas Petrovnas smaids nozīmēja, ka vēstulē bija no kņazes Korčaginas, ko, pēc Agrafenas Petrovnas domām, Ņehļudovs taisījās precēt. Un šī doma, ko pauda Agrafenas Petrovnas smaids, bija Ņehļudovam nepatīkama.

Tad es teikšu viņai, lai pagaida, — un Agrafena Petrovna, paķērusi nevietā nomesto galda slaukāmo suku un pārlikusi to citā vietā, izpeldēja no ēdamistabas.

Ņehļudovs, atplēsis smaržīgo vēstuli, ko Agrafena Petrovna bija pasniegusi, sāka lasīt.

«Izpildot uzņemto pienākumu būt par Jūsu atmiņu,» bija rakstīts uz pelēkas, biezas papīra lapas ar nelīdzenām malām asā, bet izklaidā rokrakstā, «atgādinu Jums, ka šodien, 28. aprīlī, Jums jābūt zvērināto tiesā un tālab Jūs nekādā ziņā nevarat kopā ar mums un Kolosovu braukt aplūkot gleznas, kā Jūs ar Jums piemītošo vieglprātību vakar apsolījāt; а moins que vous ne soyez disposй а payer а la cour d'assises les 300 roubles d'amende, que vous vous refusez pour votre chevalpar to, ka neieradāties laikā. To es atcerējos vakar, tiklīdz Jūs bijāt aizgājis. Tātad neaizmirstiet jel.

Kņ, M. Korčagina»

Otrā puse bija piemetināts:

«Maman vous fait dire que votre couvert vous attendra jusqu'а la nuit. Venez absolument а quelle heure que cela soit. M. Ķ.»

Ņehļudovs saviebās. Vēstulīte bija tā smalkā darba turpinājums, ap kuru kņaze Korčagina pūlējās nu jau divus mēnešus un kura mērķis bija ar nemanāmiem pavedieniem aizvien vairāk un vairāk saistīt viņu pie sevis. Taču, atskaitot to parasto neuzņēmību, kāda attiecībā uz precēšanos piemīt cilvēkiem, kas nāk jau gados un nav kaislīgi iemīlējušies, Ņehļudovam bija vēl kāds svarīgs iemesls, kura dēļ viņš patlaban nevarēja kņazi bildināt, pat ja būtu apņēmies to darīt. Viņu nekavēja tas, ka pirms desmit gadiem bija pavedis Katjušu un tad to atstājis, — to viņš bija pilnīgi aizmirsis un neuzskatīja par šķērsli savām precībām, — kavēja tas, ka viņam šai pašā laikā bija sakars ar kādu precētu sievieti un, kaut gan viņš šo sakaru bija pārtraucis, šī sieviete to vēl nebija atzinusi par pārtrauktu.

Attiecībās ar sievietēm Ņehļudovs bija ļoti bikls, un taisni viņa biklums arī bija šai precētajai sievietei radījis vēlēšanos viņu iekarot. Sī sieviete bija muižniecības maršala sieva apriņķī, kurp Ņehļudovs brauca uz vēlēšanām. Un šī sieviete bija viņu ievilkusi sakarā, kas Ņehļudovu dienu no dienas vairāk aizrāva un tai pašā reizē kļuva aizvien pretīgāks. Sākumā Ņehļudovs nespēja atturēties pretī vilinājumam, vēlāk, juzdamies viņas priekšā vainīgs, nevarēja saraut šo sakaru bez viņas piekrišanas. Šis tad arī bija tas iemesls, kāpēc Ņehļudovs uzskatīja, ka viņam nav tiesības Korčaginu bildināt, pat ja viņš to gribētu.

Uz galda patlaban atradās vēstule no šās sievietes vīra. Ieraudzījis rokrakstu un zīmogu, Ņehļudovs nosarka un tūdaļ arī sajuta to enerģijas uzplūdu, ko allaž pārdzīvoja, briesmām tuvojoties. Taču šis sa-

traukums bija veltīgs: vīrs, muižniecības maršals tai paša apriņķī, kurā atradās Ņehļudova galvenas muižas, ziņoja Ņehļudovam, ka maija beigas paredzeta MI kartēja zemstes sapulce un ka viņš lūdzot Ņehļudovu Li Ira ziņā ierasties un dotitier un coup d'epaule1 /ciiistes sapulcē paredzamajos svarīgajos jautājumos par skolām un šaursliežu dzelzceļiem, kur esot sagaid.uns stiprs reakcionārās partijas pretspars.

Muižniecības maršals bija liberāls cilvēks un kopā .11 dažiem domu biedriem cīnījās pret Aleksandra III laikā iestājušos reakciju, bija pilnīgi aizrāvies šai cīņā un nemaz nezināja, ka viņa ģimenes dzīve kļuvusi nelaimīga.

Ņehļudovs atcerējās visus mokpilnos brīžus, ko bija pārdzīvojis attieksmē pret šo cilvēku: atcerējās, kā reiz bija domājis, ka vīrs dabūjis zināt, un gatavojies uz divkauju, kurā bija nolēmis izšaut gaisā, atcerējās drausmīgo scēnu, kad viņa izmisumā bija skrējusi slīci-nāties uz dīķi dārzā un viņš bija skrējis to meklēt. «Nevaru patlaban braukt un nevaru nekā uzsākt, iekām viņa man nebūs atbildējusi,» Ņehļudovs nodomāja. Pirms nedēļas viņš tai bija aizrakstījis noteiktu vēstuli, kurā atzina sevi par vainīgu, teicās esam gatavs jebkurā veidā izpirkt savu vainu un tomēr viņas pašas labā uzskatīja attiecības par izbeigtām uz visiem laikiem. Uz šo vēstuli tad nu viņš gaidīja un nesaņēma atbildi. Tas, ka atbilde nenāca, bija pa daļai laba zīrne. Nebijusi viņa ar mieru šķirties, viņa sen būtu atrakstījusi vai arī pati atbraukusi, kā mēdza darīt agrāk. Ņehļudovs bija dzirdējis, ka tagad ap to lakstojoties kāds oficieris, un šī ziņa lika viņam mocīties greizsirdībā un reizē priecināja ar cerību drīz atbrīvoties no nomācošajiem meliem.

Otra vēstule bija no muižu pārvaldnieka. Pārvald-nieks rakstīja, ka viņam, Ņehļudovam, visādā ziņā jāatbraucot pašam apstiprināties mantošanas tiesībās un izlemt jautājumu, kā turpmāk saimniekot: vai tāpat, ka darījuši, nelaiķei dzīvojot, vai arī, kā viņš ieteicis

1 — atbalstīt.

nelaiķei kņazienei un tagad iesakot jaunajam kņazam, palielināt inventāru un visu zemi, ko līdz šim iznomā zemniekiem, apstrādāt pašiem. Pārvaldnieks rakstīja, ka tāda ekspluatācija būšot daudz izdevīgāka. Turklāt pārvaldnieks atvainojās, ka mazliet aizkavējies nosūtīt trīs tūkstošus rubļu, kas pēc saraksta pienācās uz pirmo datumu. Šo naudu nosūtīšot ar nākamo pastu. Nosūtīšana aizkavējusies tāpēc, ka viņš nekādi nevarējis piedzīt no zemniekiem, kas savā neapzinīgumā nogājuši tik tālu, ka vajadzējis griezties pie valdīšanas, lai piedabūtu tos maksāt. Šī vēstule Ņehļudovam bija reizē patīkama un nepatīkama. Patīkami bija justies noteicējam par lielu īpašumu, bet nepatīkami šķita tas, ka agrā jaunībā viņš bija sajūsmināts Herberta Spensera piekritējs un, it īpaši, būdams pats lielu zemju īpašnieks, bija pārsteigts par darbā «Social stāties» izteikto atzinumu, ka taisnība nepieļauj privātu zemes īpašumu. Ar jaunatnei piemītošo patiesīgumu un apņēmību viņš tolaik ne tikvien runāja par to, ka zeme nevar būt privātīpašums, un ne tikvien universitātē rakstīja apcerejumu par šo jautājumu, bet arī patiešām atdeva zemniekiem nelielu daļu zemes (kas piederēja nevis mātei, bet kā mantojums no tēva — viņam pašam), nevēlēdamies pretēji savai pārliecībai būt par zemes īpašnieku. Tagad, kad viņš mantošanas kārtībā bija kļuvis par lielu zemes īpašnieku, viņam vajadzēja izvēleties vienu no diviem: vai nu atteikties no sava īpašuma, kā bija darījis pirms desmit gadiem ar divsimt desetīnām tēva zemes, vai arī klusu ciešot atzīt visas savas agrākās domas par aplamām un maldīgām.

Pirmo viņš nevarēja darīt, jo viņam nebija itin nekādu citu eksistences līdzekļu kā vien šī zeme. Dienēt viņš negribēja, bet pa tam bija jau iegūti greznas dzīves paradumi, no kuriem, kā viņam šķita, vairs nevarēja atradināties. Un nebija jau arī vajadzīgs, jo nebija vairs ne tā pārliecības spēka, ne tās apņēmības, ne tās godkāres un vēlēšanās radīt izbrīnu, kāda bija jaunībā.

turpretim iet pa otru ceju — atsacīties no tiem skaidrajem un neapgāžamajiem pierādījumiem par zernes īpašuma nelikumību, kurus tolaik bija smēlies no Spensera «Sociālās statikas» un kuriem jau daudz vēlāk bija atradis spožu apstiprinājumu Henrija Džordža darbos, — viņš nekādi nespēja.

Un tāpēc pārvaldnieka vēstule viņam bija nepatīkama.

IV

Kafiju padzēris, Ņehļudovs devās uz kabinetu, lai pēc pavēstes pārbaudītu, cikos jābūt tiesā, un uzrakstītu kņazei atbildi. Uz kabinetu bija jāiet caur darbnīcu. Darbnīcā stāvēja molberts ar otrādi apgrieztu iesāktu gleznu un pie sienam karājās skices. Sī glezna, ap kuru viņš bija mocījies divus gadus, skices un visa darbnīca atgādināja viņam pēdējā laikā sevišķi stipri uzmākušos sajūtu, ka nespēj rast tālāku ceļu glezniecībā. So sajūtu viņš mēdza izskaidrot ar pārāk izsmalcinātu estētisko gaumi, un tomēr šī apziņa bija ļoti nepatīkama.

Pirms septiņiem gadiem, nolēmis, ka jūt aicinājumu nodoties glezniecībai, viņš atstāja dienestu un no mākslinieciskās radīšanas augstumiem mazliet ar nicināšanu noraudzījās uz visām pārējām nodarbībām. Tagad nu izrādījās, ka viņam uz to nav bijis tiesību. Un tāpēc jebkurš atgādinājums par to radīja viņā nepatiku. Viņš nomākts palūkojās uz visu šo grezno darbnīcas "iekārtu un sadrūmis iegāja kabinetā. Kabineīs bija ļoti liela istaba ar augstiem griestiem un visvisādiem greznojumiem, iekārtojumu un ērtībām.

Atradis milzīgā galda atvilktnē, nodalījumā steidzami, pavēsti, kurā bija minēts, ka tiesā jābūt vienpadsmitos, Ņehļudovs tūdaļ sēdās rakstīt kņazei vēstulīti, ka pateicas par ielūgumu un centīsies ierasties uz pusdienām. Taču, uzrakstījis vienu zīmīti, viņš to saplēsa: bija pārāk intīmi; uzrakstīja otru — iznāca par daudz vēsi, gandrīz vai aizvainojoši. Viņš saplēsa arī to un piespieda podziņu sienā. Durvis parādījās drūma izskata padzīvojis sulainis, noskuvies, ar vaigu bārdu un aizsējies pelēku kaliko priekšautu.

— Lūdzu, aizsūtiet pēc ormaņa!

— Klausos.

— Un pasakiet — tur gaida no Korčaginiem, — ka pateicos un centīšos ierasties.

— Klausos.

«Nav pieklājīgi, bet nevaru uzrakstīt. Tik un tā šodien viņu satikšu,» Ņehļudovs nodomāja un izgāja ģērbties.

Kad viņš apģērbies iznāca uz lieveņa, pie durvīm jau gaidīja pazīstams ormanis ratos ar gumijas riepām.

— Bet vakar jūs tikko kā bijāt aizbraukuši no kņaza Korčagina, — ormanis stāstīja, pa pusei pagriezis savu spēcīgo, iedegušo kaklu baltajā krekla apkaklītē, — kad es arī biju klāt, bet šveicars saka: «Tikko kā izgājuši.»

«Pat ormaņi zina par manām attiecībām ar Korčaginiem,» Ņehļudovs nodomāja, un viņam uzmācās neizšķirtais jautājums, kas pēdējā laikā viņu pastāvīgi nodarbināja: precēt Korčaginu vai neprecēt, un, tāpat kā lielāko daļu jautājumu, kas viņam radās šai laikā, viņš nekādi nespēja to izšķirt — ne vienādi, ne otrādi.

Precībām par labu noskaņoja, pirmkārt, tas, ka precības, nemaz nerunājot par ģimenes pavarda tīkamajām ērtībām, novērsdamas nekārtības dzimumdzīvē, deva iespēju dzīvot tikumīgi; otrkārt, un tas bija pats galvenais, Ņehļudovs cerēja, ka ģimene, bērni piešķirs jēgu viņa tagadējai bezsatura dzīvei. Tas runāja par labu precībām vispār. Pret precībām vispār noskaņoja, pirmkārt, visiem padzīvojušiem vecpuišiem kopīgās bailes zaudēt brīvību un, otrkārt, neapzinātas bailes no sievietes noslēpumainās būtnes.

Turpretim par labu precībām konkrēti ar Misi (Korčaginas vārds bija Marija, bet, kā jau visās zināmu aprindu ģimenēs, viņu bija iesaukuši pavārdā) runāja, pirmkārt, tas, ka viņa bija no labas ģimenes un itin visā, sākot ar apģērbu un beidzot ar runas veidu, gaitu, smiekliem, atšķīrās no vienkāršajiem ļaudīm, atšķīrās nevis ar kaut ko ārkārtēju, bet ar «kārtīgumu» — viņš nezināja šai īpašībai cita apzīmējuma, taču vērtēja šo īpašību visai augstu; otrkārt, vēl tas apstāklis, ka Misī vērtēja viņu augstāk par citiem, tātad, pēc viņa nojēgas, saprata viņu. Un tas, ka Misī viņu saprata, proti, atzina viņa cēlās īpašības, Ņehjudovam liecināja par viņas prātu un spriedumu pareizību. Pret precībām tieši ar Misī runāja, pirmkārt, tas, ka droši vien varētu atrast meiteni, kurai būtu vēl daudz vairāk labu īpašību nekā Misī un kura tāpēc būtu viņa cienīgāka, un, otrkārt, tas, ka viņai ir divdesmit septiņi gadi un tātad katrā ziņā jau agrāk bijuši mīlas piedzīvojumi, un šī doma Ņehļudovam šķita mokoša. Viņa lepnums nevarēja samierināties ar to, ka Misī pat pagātnē būtu varējusi mīlēt kādu citu, nevis viņu. Protams, Misī jau nevarēja zināt, ka sastaps viņu, taču šī doma vien, ka tā varējusi pirms viņa mīlēt kādu citu, viņu apvainoja.

Tātac^ argumentu bija tikpat daudz par, cik pret; vismaz visi šie argumenti šķita vienlīdz spēcīgi, un Ņehļudovs pats izsmiedams dēvēja sevi par Buridana ēzeli. Un tomēr tāds viņš palika joprojām, nevarēdams izšķirties, kuram no diviem siena klēpjiem pievērsties.

«Starp citu, iekām neesmu saņēmis atbildi no Marjas Vasiļjevnas (muižniecības maršala sievas) un neesmu šīs attiecības galīgi izbeidzis, nevaru nekā uzsākt,» viņš pats sev sacīja.

Un šī apziņa, ka var un vajag novilcināt izšķiršanos, bija viņam tīkama.

«Lai, to visu es apdomāšu vēlāk,» viņš sev teica, kad vieglie atsperu rati jau gluži bez trokšņa pa asfaltu pieripoja pie apgabaltiesas nama durvīm.

«Tagad nu apzinīgi, kā es to allaž mēdzu darīt un uzskatu par vajadzīgu, jāizpilda sabiedriskais pienākums. Turklāt nereti tas ir arī interesanti,» viņš klusībā noteica un garām šveicaram iegāja tiesas priekštelpā.

Kad Ņehļudovs iegāja tiesas namā, tā gaiteņos jau ritēja dzīva kustība.

Sargi gan veicīgi staigāja, gan teciņus, pat kājas necilādami, bet pa grīdu šļūkādami, aizelsušies skraidīja šurpu turpu ar papīriem un rīkojumiem. Pristavi, advokāti un tiesneši staigāja drīz uz vienu pusi, drīz uz otru, sūdzētāji un tie apsūdzētie, kurus neapsargāja, drūmi slaistījās gar sienām vai sēdēja un gaidīja.

— Kur šeit ir apgabaltiesa? — Ņehļudovs jautāja kādam no sargiem.

— Kuru jums vajag? Ir civilnodaļa, un ir tiesu palāta.

— Esmu zvērinātais.

— Tad ir kriminālnodaļa. Tā arī būtu teikuši. Šurp pa labi, tad otrās durvis pa kreisi.

Ņehļudovs gāja, kā norādīts.

Pie norādītajām durvīm stāvēja un gaidīja divi cilvēki: viens bija liela auguma, resns, labsirdīgs tirgonis visjautrākajā omā, acīm redzot, jau iemetis un uzkodis; otrs bija veikala kalpotājs, ebrejs. Viņi patlaban parsprieda vilnas cenas, kad pie viņiem piegāja Ņehļudovs un jautāja, vai šeit esot zvērināto istaba.

— Tepat, kungs, tepat. Laikam arī mūsu ļaužu, zvērinātais? — labsirdīgais tirgonis, jautri pamirkšķinādams, apvaicājās. — Nu tad jau kopā pacīnīsimies, — viņš turpināja, saņēmis Ņehļudova apstiprinošo atbildi. — Otrās ģildes tirgotājs Baklašovs, — viņš sacīja, sniegdams mīkstu, platu, gļēvu roku. — Jācīnās vien ir. Ar ko man tas gods?

Ņehļudovs nosauca savu vārdu un iegāja zvērināto istabā.

Nelielajā zvērināto istabā bija cilvēku desmit — daždažādu šķiru ļaudis. Visi tikko bija atnākuši, daži sēdēja, pārējie staigāja, vērodami cits citu un iepazīdamies. Bija kāds atvaļinātais mundierī, citi svārkos, žaketēs, tikai viens bija krievu krumpaiņos.

Kaut gan daudzi bija atrauti no darba un žēlojās par apgrūtinājumu, visos tomēr bija vērojama zināma labpatika apziņā, ka viņi veic svarīgu sabiedrisku darbu.

Zvērinātie, daži iepazinušies, bet citi tāpat vien, tikai nojauzdami, kas kurais ir, tērzēja savā starpā par laiku, par agro pavasari, par gaidāmajām prāvām. Tie, kas nebija pazīstami, steidzās iepazīties ar Ņehļudovu, acīm redzot, uzskatīdami to par sevišķu godu. Un Ņehļudovs, kā allaž, būdams starp svešiem cilvēkiem, pieņēma, ka tā tam arī jābūt. Ja viņam būtu jautājuši, kāpēc viņš domājas stāvam augstāk nekā lielum lielais vairums cilvēku, viņš nebūtu varējis atbildēt, jo visā viņa dzīvē nebija nekādu sevišķu nopelnu. Tas, ka viņš labi runāja angliski, franciski un vāciski, ka valkāja veļu, uzvalkus, kaklasaites un ap-roču podziņas, ko saņēma no pašiem labākajiem šo preču piegādātājiem, nekādi nedeva viņam iemeslu apzināties savu pārākumu, — to viņš arī pats saprata. Tomēr viņš gluži neapšaubāmi atzina šo savu pārākumu un uzņēma parādīto cieņu kā tādu, kas viņam pienākas, turklāt apvainojās, ja tās nebija. Un taisni zvērināto istabā viņam nācās izbaudīt nepatīkamo sajūtu izrādītās necieņas dēļ. Zvērināto pulkā atradās arī kāds Ņehļudova paziņa. Tas bija Pjotrs Gerasimovičs (Ņehļudovs nekad nebija zinājis un pat mazliet dižojās ar to, ka nezināja viņa uzvārdu), viņa māsas bērnu bijušais skolotājs. Šis Pjotrs Gerasimovičs, kursu beidzis, tagad bija ģimnāzijas skolotājs. Ņehļudovam viņš allaž bija šķitis neciešams ar savu familiaritāti, ar saviem pašapmierinātajiem, skaļajiem smiekliem, vispār ar savu «komunitāti», kā mēdza izteikties Ņehļudova māsa.

— Ā, jūs arī esat iekritis, — Pjotrs Gerasimovičs saņēma Ņehļudovu ar skaļiem smiekliem. — Neizdevās izlocīties!

— Neesmu nemaz domājis izlocīties, — Ņehļudovs skarbi un īgni atteica.

— Nu, tas jau ir pilsoņu tikums. Pagaidiet, kad izbadēsieties un arī gulēt netiksiet, tad dziedāsiet citu dziesmu! — vēl skaļāk smiedamies, mēļoja Pjotrs Gerasimovičs.

«Šis virspriestera dēls drīz vien sāks mani ar «tu» uzrunāt,» Ņehļudovs domāja un, pauzdams sejā tādas bēdas, it kā patlaban būtu saņēmis ziņu par visu savu piederīgo nāvi, atgāja no viņa un tuvojās grupai, kas bija salasījusies ap kādu gludi skūtu liela auguma un cienīga izskata kungu, kas kaut ko dzīvi klāstīja. Sis kungs stāstīja par kādu civilnodaļā patlaban iztiesājamu prāvu kā par tādu, ko viņš labi parzināja, minēdams tiesnešus un slavenus advokātus vārdā un tēva vārdā. Viņš stāstīja par to apbrīnojamo pagriezienu, kuru prāvai pratis piešķirt slavenais advokāts un kura dēļ vienam no prāvniekiem — kādai vecai kundzei, kaut gan taisnība bijusi pilnīgi viņas pusē, vajadzēšot ne par šo, ne par to samaksāt pretējai pusei lielu naudu.

— Ģeniāls advokāts! — viņš jūsmoja.

Viņā klausījās ar cieņu, un daži mēģināja iespraust savas piezīmes, taču viņš visus pārtrauca, it kā viņš vienīgais varējis visu īsteni zināt.

Kaut gan Ņehļudovs bija atbraucis vēlu, iznāca ilgi gaidīt. Kavēja viens no tiesas locekļiem, kas vēl līdz šim nebija ieradies.

VI

Priekšsēdētājs atbrauca uz tiesu agri. Priekšsēdētājs bija drukns gara auguma vīrs ar lielu, iesirmu vaigu bārdu. Viņš bija precējies, taču, tāpat kā viņa sieva, dzīvoja ļoti izlaidīgi. Viņi viens otru netraucēja. Šorīt viņš bija saņēmis vēstulīti no šveicietes — audzinātājas, kas vasaru bija dzīvojusi viņu mājās un tagad brauca no dienvidiem uz Pēterburgu, — ka viņa būšot pilsētā starp pulksten trim un sešiem un gaidīšot viņu viesnīcā «Itālija». Un tālab viņam gribējās agrāk sakt un drīzāk nobeigt šāsdienas sēdi, lai līdz sešiem pagūtu apmeklēt šo sarkanmataino Klāru Vasiļjevnu, ar kuru viņam pagājušajā vasarā vasarnīcā bija aizsācies romāns.

Kabinetā iegājis, viņš pieslēdza durvis, paņēma no aktu skapja apakšējā plaukta divus halterus (atsvarus) un izdarīja divdesmit kustību uz augšu, uz priekšu, uz sāniem un lejup un tad trīs reizes viegli pietupās, turēdams halterus virs galvas.

«Nekas tā neuzmundFina kā apliešanās ar ūdeni un vingrošana,» viņš nodomāja, ar kreiso roku, uz kuras mazā pirkstiņa spīdēja zelta gredzens, taustīdams labās rokas saspringto muskuli. Atlika vēl izdarīt mulinē (pirms garākām sēdēm viņš parasti mēdza izdarīt šīs divas kustības), kad durvis nodrebēja. Kāds raudzīja tās atvērt. Priekšsēdētājs steigšus nolika atsvarus vietā un atvēra durvis.

— Atvainojiet! — viņš sacīja.

Istabā ienāca viens no tiesas locekļiem, neliela auguma, ar zelta brillēm, uzrautiem pleciem un īgnu seju.

— Atkal Matveja Ņikitiča nav, — ienācējs pukojās.

— Vēl nav, — priekšsēdētājs atsaucās, vilkdams mugurā tiesneša ģērbu. — Mūžīgi nokavējas.

— Taisni brīnums, kā gan nav kauna! — tiesas loceklis sacīja un pikti apsēdās, meklēdams kabatā papirosus.

Šim tiesas loceklim, ļoti akurātam cilvēkam, šorīt bija iznākusi nepatīkama sadursme ar sievu par to, ka viņa pirms termiņa iztērējusi iedoto mēneša uztura naudu. Sieva lūdza izsniegt tai uz priekšu, taču viņš atteica, ka no sava neatkāpsies. Iznāca saraušanās. Sieva paziņoja, ka tādā gadījumā arī pusdienu nebūšot, lai nemaz negaidot. Tā viņš arī aizbrauca, baidīdamies, kā viņa savus draudus izpildīs, jo no viņas to varēja sagaidīt. «Dzīvo tad nu krietnu, tikumīgu dzīvi!» viņš domāja, raudzīdamies uz starojošo, veselīgo, jautro un labsirdīgo priekšsēdētāju, kurš, elkoņus plati izliecis, skaistām, baltām rokām braucīja kuplo un garo vaigu bārdu, kas jau metās iesirma, un kārtoja to abpus izrakstītās apkakles: «Viņš allaž ir apmierināts un jautrs, bet es mokos.»

Ienāca sekretārs un ienesa kaut kādas aktis.

— Ļoti pateicos, — sacīja priekšsēdētājs un aizkūpināja papirosu. — Kuru lietu tad ņemsim pirmo?

— Es domāju, par noindēšanu, — sekretārs šķietami vienaldzīgi atbildēja.

— Nu labi, ja indēšana, tad indēšana, — priekšsēdētājs bija ar mieru, apsvēris, ka tā ir tāda lieta, ko var pabeigt līdz pulksten četriem un tad braukt projām. — Vai Matveja Ņikitiča nav?

— Arvien vēl nav.

— Bet vai Brēve ir?

— Brēve ir, — sekretārs atbildēja.

— Tad pasakiet viņam, ja manīsiet, ka sāksim ar noindēšanu.

Brēve bija prokurora biedrs, kuram šai sēdē vajadzēja uzturēt apsūdzību.

Izgājis gaitenī, sekretārs sastapa Brēvi. Augstu izslietiem pleciem, atpogātā mundierī, portfeli padusē viņš gandrīz vai skriešus, papēžus klaudzinādams un brīvo roku tik stipri vēcinādams, ka plauksta svaidījās stateniski gaitas virzienam, aši steidzās pa gaiteni.

— Mihails Petrovičs lūdza uzzināt, vai jūs esot gatavs, — sekretārs viņu apturēja.

— Protams, es vienmēr esmu gatavs, — prokurora biedrs atteica. — Kura lieta būs pirmā?

— Noindēšana.

— Lieliski, — prokurora biedrs teica, taču viņš nebūt neatzina to par lielisku: viņš visu nakti nebija gulējis. Viņi bija pavadījuši kādu biedru, daudz dzēruši un spēlējuši kārtis līdz pulksten diviem un tad braukuši pie sievietem uz to pašu namu, kurā vēl pirms sešiem mēnešiem 'bija atradusies Maslova, tā ka tieši šo lietu par noindēšanu viņš nebija paguvis izlasīt un tagad gribēja to kaut pavirši izskatīt. Turpretim sekretārs tīšām, zinadams, ka Brēve lietu par noindēšanu nav lasījis, bija ieteicis priekšsēdētājam ņemt to pirmo. Sekretārs bija cilvēks ar liberālu, pat radikālu domāšanas veidu. Brēve turpretim bija konservatīvs un, kā visi Krievijā kalpojošie vācieši, pat sevišķi uzticīgs pa-reizticības piekritējs, un sekretārs viņu neieredzēja un apskauda vietas dēļ.

— Nu, bet kā tad ar skopciem? — sekretārs jautāja.

— Es jau teicu, ka nevaru, — prokurora biedrs sacīja, — tāpēc ka nav liecinieku, tā es tiesai ari ziņošu.

— Bet vienalga taču …

— Nevaru, — prokurora biedrs atcirta un, tāpat roku svaidīdams, ieskrēja savā kabinetā.

Viņš atlika lietu par skopciem ar to ieganstu, ka nebija ieradies kāds gluži nesvarīgs un lietai nevajadzīgs liecinieks, tikai tāpēc, ka šī lieta, izklausot to tiesā, kur zvērināto sastāvs bija inteliģents, varētu beigties ar attaisnošanu. Turpretim — pēc norunas ar priekšsēdētāju — šī lieta bija pārnesama uz apriņķa pilsētas sesiju, kur būs vairāk zemnieku un tālab apsūdzībai vairāk izredžu.

Kustība gaitenī kļuva aizvien rosīgāka. Visvairāk ļaužu bija pie civilnodaļas zāles, kur iztiesāja prāvu, par kuru zvērinātajiem bija stāstījis tiesu lietu cienītājs — reprezentablais kungs. Starpbrīdī no šās zāles iznāca ta pati vecīte, kurai ģeniālais advokāts bija pratis atņemt visu viņas īpašumu par labu veikalniekam, kuram uz šo īpašumu nebija nekādu tiesību, — to zināja gan tiesneši, gan vēl jo vairāk prasītājs un tā advokāts; taču viņu izdomātais lietas virziens bija tāds, ka nevarēja neatņemt vecītei viņas īpašumu un neatdot to veikalniekam. Sirmgalve bija grezni ģērbusies resna sieva ar milzīgām puķēm pie cepures. Iznākusi pa durvīm, viņa apstājās gaitenī un, īsās, resnās rokas plātīdama, uzrunāja savu advokātu, vienā laidā atkārtodama:

— Kas tad tas nu būs? Apžēlojieties! Kā tad tā? — Advokāts raudzījās viņas cepures puķēs un neklausījās viņā, pats savā prātā ko pārlikdams.

Vecīiei nopakaļ pa civilnodaļas zāles durvīm ar paš-apmierinātu seju, sastīvināto krekla priekšu dziļajā vestes izgriezumā mirdzinādams, strauji izmetās tas pats slavenais advokāts, kas bija panācis, ka puķotā vecīte palika tukšā, bet veikalnieks, samaksājis viņam desmit tūkstošus rubļu, dabūja pāri par simt tūkstošiem. Visu acis pievērsās advokātam, viņš to juta un ar visu savu ārieni it kā runāja: «Nevajag nekādu padevības izpausmju!» — un aši pagāja visiem garām.

Pēdīgi atbrauca arī Matvejs Ņikitičs, un tiesas pristavs, kalsns vīrs ar garu kaklu un sāniski piešķiebtu apakšlūpu un tādu pašu sānisku gaitu, ienāca zvērināto istabā.

Šis tiesas pristavs bija godīgs cilvēks ar augstskolas izglītību, taču nekur nevarēja noturēties darbā, tāpēc ka laikiem stipri žūpoja. Pirms trim mēnešiem kāda grāfiene, viņa sievas labvēle, bija izgādājusi viņam šo vietu, un līdz šim viņš tajā turējās, par ko pats bija priecīgs.

— Kā tad ir, kungi, vai visi sapulcējušies? — viņš jautāja, sprauzdams uz deguna pince-nez un skatīdamies tam pāri.

— Laikam jau visi, — atsaucās jautrais tirgonis.

— Nu, pārbaudīsim, — tiesas pristavs teica un, izvilcis no kabatas sarakstu, sāka izsaukt zvērinātos pēc uzvārdiem, uzlūkodams izsauktos te caur pince-nez, te pāri tam.

— Valsts padomnieks I. M. Ņikiforovs.

— Es, — teica cienīga izskata kungs, kas pārzināja visas tiesu lietas.

— Atvaļināts pulkvedis Ivans Semjonovičs Ivanovs.

— Šeit, — atsaucās kalsnējs vīrs atvaļināta karavīra mundierī.

— Otrās ģildes tirgotājs Pjotrs Baklašovs.

— Ir, — sauca labsirdīgais tirgonis, smaidīdams ar platu muti. — Esam gatavi!

— Gvardes poručiks kņazs Dmitrijs Ņehļudovs.

— Jā, — Ņehļudovs atbildēja.

Tiesas pristavs, lūkodamies pār pince-nez, palocījās sevišķi pieklājīgi un laipni, it kā ar to izceldams viņu starp citiem.

— Kapteinis Jurijs Dmitrijevičs Dančenko, tirgotājs Grigorijs Jefimovičs Kuļešovs utt., utt.

Bija visi, atskaitot divus.

— Tagad lūdzu, kungi, zālē! — pristavs aicināja, ar laipnu žestu norādīdams uz durvīm.

Visi saka kustēties un, durvis cits citu palaizdami, izgāja gaiteni un no gaiteņa sēžu zālē.

Tiesas zāle bija liela, gara istaba. Tās vienu galu aizņēma paaugstinājums, uz kuru veda trīs pakāpieni. Paaugstinājuma vidū atradās galds, ko sedza zaļa vadmala ar tumšāka zaļuma bārkstīm. Aiz galda stāvēja trīs krēsli ar ļoti augstām, grieztām ozolkoka atzveltnēm, un aiz tiem pie sienas karājās spilgts portrets zelta ietvarā — ģenerālis pilnā augumā ar atpakaļ atmestu kāju, ar lentu rotātā mundierī un zobenu rokā. Labajā kaktā karājās svētbilžu skapis ar Kristus attēlu ērkšķu vainagā un stāvēja analojs, un tanī pašā labajā pusē atradās arī prokurora pults. Kreisajā pusē iepretim pultij pašā dibenā bija sekretāra galdiņš, bet tuvāk publikai — virpotas ozolkoka margas un viņpus tām vēl neaizņemts apsūdzēto sols. Labajā pusē uz paaugstinājuma divas rindas krēslu, tāpat ar augstām atzveltnēm, — zvērinātajiem, apakšā — galdi advokātiem. Tas viss bija šaipus margām, kas zāli dalīja divās daļās. Turpretim visu zāles pārējo daļu aizņēma soli, kas, pakāpeniski cits aiz cita paceldamies, snie-dzās līdz pat dibensienai. Šinī zāles daļā priekšējos solos sēdēja četras sievietes, tādas kā fabrikas strādnieces vai istabmeitas, un divi vīrieši, arī no strādniekiem, kurus acīm redzami nomāca greznais zāles iekārtojums un kuri tāpēc bikli sačukstējās.

Drīz pēc zvērinātajiem, iešķībi soļodams, telpas vidū iznāca tiesas pristavs un, it kā gribētu klātesošos sabaidīt, skaļā balsī nokliedza:

— Tiesa nāk!

Visi piecēlās, un uz paaugstinājuma zālē iznāca tiesneši: priekšsēdētājs ar spēcīgajiem muskuļiem un lielisko vaigu bārdu, tad drūmais tiesas loceklis ar zelta brillēm, tagad vēl drūmāks, jo tikko pirms sēdes bija saticis savu svaini, kas kandidēja uz tiesneša amatu, un tas viņam pastāstīja, ka patlaban nākot no māsas, kura paziņojusi, ka pusdienu nebūšot.

— Tā ka, redzams, brauksim uz krodziņu, — svainis nosmējās.

— Nekā smieklīga te nav, — drūmais tiesas loceklis atrūca un sadrūma vēl vairāk.

Un beidzot trešais tiesas loceklis — tas pats Matvejs Ņikitičs, kas parasti mēdza nokavēties, bārdains vīrs ar lielām, labsirdīgām acīm zem smagiem, nokareniem plakstiņiem. Šis tiesas loceklis slimoja ar kuņģa kataru un šorīt pēc ārsta padoma bija uzsācis jaunu ārstēšanās režīmu, un jaunais režīms bija viņu aizkavējis mājās vēl ilgāk nekā parasti. Tagad, kāpjot uz paaugstinājuma, viņš izskatījās koncentrējies, tāpēc ka viņam bija paradums ar visiem iespējamiem līdzekļiem zīlēt atbildes uz jautājumiem, ko pats sev uzdeva. Patlaban viņš zīlēja, ja soļu skaits no kabineta durvīm līdz atzveltenim bez atlikuma dalīsies ar trīs, tad jaunais režīms izdziedinās viņa kataru, ja turpretim nedalīsies, tad ne. Soļu iznāca divdesmit seši, taču viņš piemeta vēl mazu solīti un taisni ar divdesmit septīto nonaca pie atzvelteņa.

Tiesas priekšsēdētājs un locekļi, iznākuši uz paaugstinājuma savos amata ģērbosar zeltu izšūtām apkaklēm, izskatījās visai iespaidīgi. Viņi paši to juta, un visi trīs, it kā mulsdami no sava dižuma, kautri acis nodūruši, ar skubu apsēdās savos griezumiem rotātajos atzveltnes krēslos pie zaļu vadmalu apklāta galda, uz kura atradās trīsstūris ar ērgli, stikla vāzes, kādās bufetēs mēdz glabāt saldumus; turpat blakus tintnīca, spalvas, tīrs labas kvalitātes papīrs un nupat kā uzasināti dažāda garuma zīmuļi. Reizē ar tiesnešiem ienāca arī prokurora biedrs. Viņš tikpat steidzīgi, ar portfeli padusē, tāpat roku vēcinādams, aizgāja savā vietā pie loga un tūdaļ nogrima papīru izskatīšanā un lasīšanā, izmantodams katru mirkli, lai sagatavotos prāvai. Šis prokurors vēl tikai ceturto reizi uzturēja apsūdzību. Viņš bija ļoti godkārīgs un cieši noņēmies taisīt karjeru un talab uzskatīja par nepiecie-šamu panākt, lai visās prāvās, kurās viņš uzturēja apsūdzību, tā ari paliktu spēkā. Lietu par noindēšanu viņš vispārīgos vilcienos pārzināja un bija jau sastādījis runas plānu, taču viņam vēl vajadzēja dažu faktu, un tos arī viņš patlaban ar skubu izrakstīja.

Sekretārs sēdēja paaugstinājuma otrā galā un, sagatavojis visus papīrus, kuru varēja ievajadzēties nolasīšanai, skatīja cauri kādu aizliegtu rakstu, ko vakar bija dabūjis un izlasījis. Viņam gribējās par šo rakstu aprunāties ar bārdaino tiesas locekli, ar kuru bija vienādos uzskatos, un pirms sarunas vēl sīkāk ar rakstu iepazīties.

VIII

Izskatījis papīrus, priekšsēdētājs uzdeva dažus jautājumus tiesas pristavam un sekretāram un, saņēmis apstiprinošas atbildes, lika ievest apsūdzētos. Tūdaļ durvis aiz margām atvērās un ienāca divi žandarmi ar cepurēm galvā un kailiem zobeniem rokās, un aiz viņiem vispirms viens apsūdzētais, ruds vīrs ar mūsainu seju, un tad divas sievietes. Vīrietis bija ģērbies cie-tumnieku mētelī, kas viņam bija par platu un par garu. Ienākdams tiesas zālē, viņš turēja rokas ar atliektiem īkšķiem saspringti, gar sāniem izstiepis, tā pieturēdams pārlieku garās piedurknes, kas slīdēja pāri plaukstām. Nepametis ne aci uz tiesnešiem un skatītājiem, viņš uzmanīgi lūkojās uz solu, iedams tam apkārt. Apmetis tam līkumu, viņš akurāti, lai arī citiem paliktu vieta, apsēdās uz maliņas un, ar acīm ieurbies priekšsēdētājā, it kā ko čukstēdams, sāka kustināt vaigu muskuļus. Aiz viņa ienāca pusmūža sieviete, arī ģērbusies cietumnieku mētelī. Ap galvu sievietei bija apsiets cietumnieču lakatiņš, seja pelēki bāla, bez uzacīm un skropstām, bet acis apsarkušas. Šī sieviete likās gluži mierīga? Ejot uz savu vietu, viņai kaut kur aizķērās mētelis, viņa to rūpīgi un bez steigas atmetināja un apsēdās.

Trešā apsūdzētā bija Maslova.

Tiklīdz viņa ienāca zālē, visu vīriešu skatieni pievērsās viņai, ilgi neatraudamies no viņas baltās sejas ar melnajām, valgani mirdzošajām acīm un no pilnīgajām krūtīm, kas bija manāmas zem mēteļa. Pat žandarms, kuram viņa gāja garām, iedama uz savu vietu, raudzījās viņā, acu nenovērsis, un tikai tad, kad viņa bija apsēdusies, it kā vainīgs juzdamies, steigšus novērsās un sapurinājies ieurbās ar acīm logā taisni pretim.

Priekšsēdētājs pagaidīja, kamēr apsūdzētie ieņēma savas vietas, un, tiklīdz Maslova bija apsēdusies, vērsās pie sekretāra.

Sākās parastā procedūra: izsauca zvērinātos piesēdētājus, pārsprieda par tiem, kas nebija ieradušies, uzlika tiem sodus, lēma par tiem, kas atlūdzās, un neieradušos aizstaja ar kandidātiem. Tad priekšsēdētājs salocīja zīmītes, ielika tās stikla vāzē un, mazliet atrotījis izšūtās amata ģērba piedurknes un atsedzis stipri spalvainās rokas, sāka ar burvju mākslinieka žestiem ņemt ārā pa vienai zīmītei, ritināt tās vaļā un lasīt. Tad priekšsēdētājs atkal norotīja piedurknes un uzaicināja garīdznieku nozvērināt piesēdētājus.

Garīdznieks, večuks ar dzelteni bālu, uzpampušu seju, brūnā virstērpā ar zelta krustu uz krūtīm un vēl kādu mazu, sānos pie virstērpā piespraustu ordeni, gausi vilkdams pietūkušās kājas, piegāja pie analoja zem svētbildes.

Zvērinātie piecēlās un virzījās uz analoju.

— Lūdzami, šurp! — garīdznieks aicināja, ar tuklajām rokām taustīdams krustu uz krūtīm un gaidīdams pienākam visus zvērinātos.

Šis garīdznieks jau četrdesmit sešus gadus nodarbojās ar garīgām lietām un taisījās pēc trim gadiem svinēt jubileju gluži tāpat, kā to nesen bija nosvinējis katedrāles virspriesteris. Apgabaltiesā viņš kalpoja kopš tiesas dibināšanas un gaužām lepojās ar to, ka bija nozvērinājis vairākus desmitus tūkstošus cilvēku un ar visu savu sirmo vecumu joprojām pūlas par svētību baznīcai, tēvzemei un savai ģimenei, kurai viņš atstās, neieskaitot namu, arī ne mazāk kā trīsdesmit tūkstošu lielu kapitālu vērtspapīros. Viņam nekad ne prātā neienāca, ka darbs, ko viņš darīja tiesā, likdams cilvēkiem zvērēt pie evaņģēlija, kas taisni noliedz zvērestu, ka šis darbs nav labs, un tas viņu ne tikvien neapgrūtināja, bet viņam taisni patika šī pierastā nodarbošanās, kur bieži gadījās iepazīties ar labiem kungiem. Patlaban viņš ne bez labpatikas bija iepazinies ar slaveno advokātu, kas viņam iedvesa lielu cienību jau ar to vien, ka par vienu pašu prāvu pret vecenīti ar milzīgajiem ziediem pie cepures bija saņēmis desmit tūkstošus rubļu.

Kad visi zvērinātie bija sakāpuši uz paaugstinājuma, garīdznieks, sirmo galvu ar kailo pauri sāniski piešķiebis, iebāza to notaukotā epitrahila caurumā un, plānos matus saglaudis, uzrunāja zvērinātos.

— Paceliet labo roku, bet pirkstus salieciet, rau, tā! — viņš runāja lēnā, vecīgā balsī, paceldams tuklo roku ar bedrīti virs katra pirksta un salikdams pirkstu galiņus kopā. — Tagad sakiet man pakaļ! — viņš teica un sāka: — Solos un zvēru pie visvarenā dieva viņa svētā evaņģēlija priekšā un pie viņa dzīvu darītāja krusta, ka tanī lietā, kurā … — viņš skaitīja, pēc katras frāzes apstādamies. — Nenolaidiet roku, turiet tā, — viņš pievērsās jaunam cilvēkam, kas bija nolaidis roku, — ka tanī lietā, kurā …

Cienīgā izskata kungs ar vaigu bārdu, pulkvedis, tirgonis un vēl daži it kā sevišķā labpatikā turēja rokas ar saliktajiem pirkstiem tā, kā to prasīja garīdznieks, ļoti noteikti un augstu, citi tā kā nelabprāt un nenoteikti. Vieni atkārtoja vārdus pārāk skaļi, it kā iecirtīgi un ar tādu izteiksmi, kas šķita sakām: «Bet es jau nu runāšu un runāšu,» — citi turpretim tikai čukstēja, palikdami garīdzniekam iepakaļ, un tad it kā satrūkušies nelaika centās to panākt; vieni izaicinoši turēja pirkstu galiņus cieši cieši kopā, it kā baidīdamies kaut ko palaist vaļā, bet citi laida tos vaļā un atkal ņēma k«pā. Visi jutās neveikli, vienīgi vecītis garīdznieks bija nešaubīgi pārliecināts, ka dara gaužām derīgu un svarīgu darbu. Pēc zvēresta priekšsēdētājs uzaicināja zvērinātos izvēlēt vecāko. Zvērinātie piecēlās un drūzmēdamies devās apspriežu istabā, kur tie gandrīz visi tūdaļ salūkoja papirosus un aizkūpināja. Kāds ieteica par vecāko izvelēt cienīgā izskata kungu, un visi tūdaļ bija vienis prātis un, nometuši un apdzēsuši papirosu galus, atgriezās zālē. Izvēlētais vecākais paziņoja priekšsēdētājam, kurš izraudzīts par vecāko, un atkal visi, kāpdami cits citam pār kājām, sasēdās divās rindās krēslos ar augstajām atzveltnēm.

Viss ritēja bez kavēkļiem, raiti un pat ar zināmu svinīgumu, un šis kārtīgums, secīgums un svinīgums, acīm redzot, sagādāja dalībniekiem prieku, apstiprinot viņos apziņu, ka viņi veic nopietnu un svarīgu sabiedrisku darbu. To pašu izjuta arī Ņehļudovs.

Tiklīdz zvērinātie bija apsēdušies, priekšsēdētājs teica runu par viņu tiesībām, pienākumiem un atbildību. Runādams priekšsēdētājs pastāvīgi mainīja pozu: te atspiedās ar kreiso, te ar labo elkoni drīz pret krēsla atzveltni, drīz pret roku balstiem, te līdzināja papīra malas, te glaudīja papīru nazi, te taustīja zīmuli.

Zvērinātajiem, kā viņš skaidroja, bija tiesības ar priekšsēdētāja starpniecību izjautāt apsūdzētos, viņi drīkstēja lietot zīmuli un papīru un aplūkot lietiskos pierādījumus. Pienākums bija spriest tiesu nevis aplam, bet taisnīgi. Turpretim atbildība bija tāda, ka gadījumā, ja viņi nesaglabās apspriežu slepenību vai izrādīsies, ka uzturējuši sakarus ar blakus personām, viņi saņems sodu.

Visi klausījās ar godbijīgu uzmanību. Tirgonis, izplatīdams ap sevi degvīna smaku un apspiezdams skaļās atraugas, pie katras frāzes piekrītoši māja ar galvu.

Pabeidzis savu runu, priekšsēdētājs pievērsās apsūdzētajiem.

— Simon Kartinkin, piecelieties! — viņš sacīja. Simons nervozi pietrūkās kājās. Vaigu muskuļi sāka

raustīties vēl stiprāk.

— Jūsu vārds?

— Simons Petrovs Kartinkins, — tas spalgā balsī aši nobēra, redzams, jau iepriekš sagatavojies atbildēt,

— Jūsu kārta?

— Zemnieku.

— No kādas guberņas un apriņķa?

— Tulas guberņas, Krapivnas apriņķa, Kupjanskas pagasta, Borku ciema.

— Cik jums gadu?

— Trīsdesmit ceturtais, dzimis tūkstoš astoņsimt…

— Ticība? Pie kādas ticības piederat?

— Ticība mums krievu, pareizticība.

— Precējies?

— Nebūt ne.

— Ar ko nodarbojaties?

— Nodarbojamies par apkalpotāju «Mauritānijas» viesnīcā.

— Vai esat kādreiz tiesāts?

— Nekad neesmu tiesāts, tāpēc ka agrāk dzīvo j ā m …

— Neesat agrāk tiesāts?

— Kungs, apžēlojies, itin nekad.

— Vai apsūdzības raksta norakstu saņēmāt?

— Saņēmām.

— Sēdieties! Jefimija Ivanova Bočkova, — priekšsēdētājs pievērsās nākamajai apsūdzētajai.

Taču Simons joprojām stāvēja, aizsegdams Bočkovu,

— Kartinkin, sēdieties!

Kartinkins aizvien vēl stāvēja.

— Kartinkin, sēdieties!

Taču Kartinkins stāvēja, kā stāvējis, un apsēdās tikai tad, kad pristavs, pieskrējis tam klāt, galvu piešķiebis un nedabiski acis valbīdams, traģiski čukstot, nošņāca: «Sēdies, sedies!»

Kartinkins apsēdās tikpat veikli, kā piecēlies, un, mētelī ietinies, sāka atkal nedzirdami kustināt vaigu muskuļus.

— Jūsu vārds? — priekšsēdētājs ar gurdu nopūtu uzrunāja otru apsūdzēto, viņu neuzlūkodams un kaut ko pārbaudīdams priekšā noliktajā papīra lapā. Sī procedūra priekšsēdētājam bija tik pierasta, ka, lai paātrinātu lietas gaitu, viņš varēja darīt divus darbus reizē*

Bočkovai bija četrdesmit trīs gadi, kārta — Kolomnas sīkpilsone, nodarbošanās — apkopēja tai paša viesnīcā «Mauritānija». Tiesāta nav, izmeklēšanā nav bijusi, apsūdzības raksta norakstu saņēmusi. Savas atbildes Bočkova norunāja ārkārtīgi droši un ar tādām intonācijām, it kā pie katras atbildes piebilstu: «Jā gan, Jefimija un arī Bočkova, norakstu saņēmu un esmu uz to lepna, un smieties nevienam neļaušu.» Bočkova, negaidīdama, lai viņu uzaicina sēsties, tiklīdz jautājumi beidzās, apsēdās pati.

— Jūsu vārds? — sieviešu cienītājs priekšsēdētājs kaut kā sevišķi laipni vērsās pie trešās apsūdzētās. — Jāpieceļas! — viņš maigi un vēlīgi piebilda, pamanījis, ka Maslova vēl sēž.

Maslova ar strauju kustību piecēlās un, pilnīgās krūtis izriezusi, ar paklausības izteiksmi, neatbildēdama raudzījās priekšsēdētājam tieši sejā ar savām smaidošajām, mazliet iešķībajām, melnajām acīm.

— Kā jūs sauc?

— Par Ļubovu, — viņa aši atbildēja.

Pa tam Ņehļudovs, uzlicis pince-nez, raudzījās uz apsūdzētajiem, kurus pēc kārtas nopratināja. «Nevar taču būt,» viņš domāja, nenolaizdams acu no apsūdzētās sejas. «Bet kā tad Ļubova?» viņš domāja, izdzirdējis atbildi.

Priekšsēdētājs gribēja jautāt tālāk, bet briļļainais tiesas loceklis, kaut ko dusmīgi nočukstējis, viņu apturēja. Priekšsēdētājs piekrizdams pamāja ar galvu un pievērsās apsūdzētajai.

— Kā tā — par Ļubovu? — viņš sacīja. — Jūs esat citādi pierakstīta.

Apsūdzētā klusēja.

— Es jums jautāju, kāds ir jūsu īstais vārds?

— Kā kristīts vārds? — dusmīgais tiesas loceklis noprasīja.

— Agrāk sauca par Katerinu.

«Nevar taču būt,» Ņehļudovs turpināja pats sevi pārliecināt un tomēr jau pilnīgi nešaubīgi zināja, ka tā bija viņa, tā pati meitene, audžumeita un kalpone, kurā viņš vienu laiku bija iemīlējies, patiešām iemīlējies, tad tādā kā bezprāta reibonī viņu pavedis un atstājis un pēc tam nekad nemēdza atcerēties, tāpēc ka šīs atmiņas bija pārāk mokošas, pārāk klaji viņu atmaskoja un parādīja, ka viņš, kas bija tik lepns uz savu krietnumu, ir ne tikvien nekrietns, bet izturējies pret šo sievieti taisni neģēlīgi.

Jā, tā bija viņa. Tagad viņš skaidri redzēja to sevišķo, noslēpumaino savdabīgumu, kas atšķir vienu seju no otras, dara to īpašu, vienreizīgu, neatkārtojamu. Par spīti viņas sejas nedabiskajam baltumam un tuklumam, šis mīļais, īpatnējais savdabīgums piemita tieši šai sejai, lūpām, mazliet iešķībajām acīm, bet visvairāk šim naivajam, smaidošajam skatienam un padevībai, ko pauda ne vien viņas seja, bet viss viņas stāvs.

— Tā jums arī vajadzēja sacīt, — priekšsēdētājs atkal sevišķi maigi teica. — Un kā tēva vārds?

— Esmu ārlaulības, —r Maslova nomurmināja.

— Bet tomēr, — kā sauca pēc krusttēva?

— Mihailova.

«Ko gan viņa būtu varējusi nodarīt?» ar mokām elpu vilkdams, Ņehļudovs tai pašā laikā risināja savu domu.

— Jūsu uzvārds, kā jūs sauc? — priekšsēdētājs jautāja tālāk.

— Rakstīja matēs uzvārdā, par Maslovu.

— Kārta?

— No sīkpilsoņiem.

— Pareizticīga?

— Pareizticīga.

— Nodarbošanās? Ar ko nodarbojāties?

Maslova klusēja.

— Ar ko nodarbojāties? — priekšsēdētājs atkārtoja.

— Biju iestādē, — viņa atteica.

— Kādā iestādē? — stingri noprasīja briļļainais tiesas loceklis.

— Paši zināt, kādā, — Maslova sacīja, pasmaidīja un, pametusi apkārt žiglu skatienu, tūliņ atkal sāka skatīties taisni uz priekšsēdētāju.

Bija kaut kas tik neparasts viņas sejas izteiksmē, kaut kas tik briesmīgs un nožēlojams viņas teikto vārdu nozīmē, šai smaidā un ašajā skatienā, ko viņa pie tam uzmeta zālei, ka priekšsēdētājs nodūra acis un zālē uz mirkli iestājās pilnīgs klusums. Klusums tika pārtraukts, publikā kādam iesmejoties. Kāds cits apsauca. Priekšsēdētājs pacēla galvu un turpināja jautājumus:

— Tiesāta un izmeklēšanā neesat bijusi?

— Neesmu, — Maslova nopūzdamās klusu atteica.

— Apsūdzības raksta norakstu saņēmāt?

— Saņēmu.

— Sēdieties! — priekšsēdētājs sacīja.

Apsūdzētā pacēla mugurpusē svārkus ar tādu kustību, ar kādu greznas sievietes mēdz sakārtot šlepi, un apsēdās, sabāzusi nelielās, baltās rokas meteļa piedurknēs, acu no priekšsēdētāja nenovērsdama.

Sākās liecinieku uzskaitīšana, liecinieku izraidīšana, lemšana par ekspertu-ārstu un viņa aicināšana sēžu zālē. Tad piecēlās sekretārs un sāka lasīt apsūdzības rakstu. Viņš lasīja saprotami un skaļi, bet tik ātri, ka viņa balss, kas neskaidri izrunāja l un r, saplūda vienā nepārtrauktā, midzinošā dūkoņā. Tiesneši, balstīdamies ar elkoņiem te uz vienas atzvelteņa malas, te uz otras, te uz galda, vēra acis drīz ciet, drīz vaļā un sačukstējās. Kāds žandarms mocījās, apspiezdams uzmācīgas, krampjainas žāvas.

No apsūdzētajiem Kartinkins nemitīgi kustināja vaigus. Bočkova sēdēja gluži mierīgi un taisni, lāgiem ar pirkstu pakasīdama zem lakatiņa galvu.

Maslova te sēdēja nekustīgi, klausīdamās lasītājā un raudzīdamās uz to, te nodrebēja un, it kā gribēdama ko iebilst, nosarka un tad grūti nopūtās, pārlika rokas citādi, pavērās apkārt un atkal sāka noņēmusies lūkoties lasītājā.

Ņehļudovs sēdēja pirmajā rindā savā augstajā krēslā otrais no malas un, lāgiem noņemdams pincenez, raudzījās Maslovā, un viņa dvēselē risinājās sarežģīta un mokpilna darbība.

X

Apsūdzības akts bija šāds:

«188*. gada 17. janvārī viesnīcā «Mauritānija» pēkšņā nāvē nomira iebraucējs — Kurgānas otrās ģildes tirgotājs Feraponts Jemeļjanovičs Smeļkovs.

Vietējais 4. policijas iecirkņa ārsts apliecināja, ka nāve iestājusies no sirdstriekas, kas radusies pēc pārmērīgas stipru dzērienu lietošanas. Trešajā dienā Smeļkova miesas guldītas zemes klēpī.

Pēc dažām dienām no Pēterburgas atgriezās Smeļkova novadnieks un draugs, tirgonis Timohins, un, uzzinājis, kādos apstākļos Smejkovs miris, izteica aizdomas, ka tas noindēts, lai nolaupītu naudu, kas tam bijusi klāt.

Šīs aizdomas apstiprinājās iepriekšējā izmeklēšanā, kurā konstatēts: 1) ka Smeļkovs īsi pirms nāves saņēmis no bankas 3800 rubļus sudrabā. Turpretim, aprakstot nelaiķa mantību, lai ņemtu to glabāšanā, izrādījās, ka skaidras naudas ir tikai 312 rubļi 16 kapeikas. 2) Visu iepriekšejo dienu un pēdējo nakti pirms nāves Smeļkovs pavadījis kopā ar prostitūtu Ļubku (Jckaterinu Maslovu) atklātajā narnā un viesnīcā «Mauritānija», kurp Smeļkova uzdevumā, viņam klāt neesot, Jekaterina Maslova braukusi no atklātā nama pēc naudas, ko izņēmusi no Smeļkova čemodāna, kuru atslēgusi ar Smeļkova iedoto atslēgu viesnīcas «Mauritānija» apkalpotāju Jefimijas Bočkovas un Simona Kartinkina klātbūtnē. Smeļkova čemodānā, kad Maslova to atslēgusi, Bočkova un Kartinkins redzējuši simtrubļu kredītbiļešu paciņas. 3) Pēc Smeļkova atgriešanās no atklātā nama viesnīcā «Mauritānija» kopā ar prostitūtu Ļubku, šī pēdējā, pēc apkalpotāja Kartinkina padoma, iebērusi Smeļkovam konjaka glāzītē un devusi izdzert baltu pulverīti, ko saņēmusi no Kartinkina. 4) Nākamajā rītā prostitūta Ļubka (Jekaterina Maslova) pārdevusi savai saimniecei, atklātā nama turētājai, lieciniecei Kitajevai Smeļkova briljanta gredzenu, ko tas viņai it kā esot dāvinājis. 5) Viesnīcas «Mauritānija» apkalpotāja Jefimija Bočkova otrā dienā pēc Smeļkova nāves noguldījusi vietējā komercbankā uz sava tekošā rēķina 1800 rubļu sudrabā.

Tiesu medicīnas apskate, līķa uzšķēršana un Smeļkova iekšu ķīmiskā izmeklēšana neapšaubāmi konstatēja nelaiķa organismā indi, kas dod pamatu secināt, ka nāve iestājusies no saindēšanas.

Nopratināti kā apsūdzētie, Maslova, Bočkova un Kartinkins par vainīgiem neatzinās, paskaidrodami: Maslova — ka Smeļkovs viņu tiešām sūtījis no atklātā nama, kur viņa, pēc pašas izteicieniem, strādājot, uz «Mauritānijas» viesnīcu atvest tirgonim naudu un ka tur, atslēgusi ar viņa paša iedoto atslēgu tirgoņa čemodānu, no tā paņēmusi 40 rubļus sudrabā, kā viņai vēlēts, bet vairāk naudas neesot ņēmusi, ko varot apliecināt Bočkova un Kartinkins, kuru klātbūtnē viņa atslēgusi un aizslēgusi čemodānu un izņēmusi naudu. Tālāk viņa liecināja, ka, otrreiz atbraukusi tirgoņa Smeļkova numurā, tiešām, Kartinkina samācīta, iebērusi tirgonim konjakā kaut kādus pulverīšus, ko uz-skatījusi par miega zālēm, lai tirgonis aizmigtu un viņu drīzāk atlaistu. Gredzenu viņai iedāvinājis pats Smeļkovs pēc tam, kad viņu piekāvis un viņa sākusi raudāt un gribējusi braukt projām.

Jefimija Bočkova liecināja, ka viņa par pazudušo naudu nekā nezinot un ka tirgoņa numurā nemaz neesot bijusi, bet tur saimniekojusi Ļubka viena pati un, ja tirgonim kas nozagts, tad zādzību izdarījusi Ļubka, kad ar tirgoņa atslēgu ieradusies pēc naudas.» Kad lasīja šo vietu, Maslova sarāvās un, muti pavērusi, atskatījās uz Bočkovu. «Bet, kad Jefimijai Bočkovai uzrādīja viņas rēķinu bankā par 1800 rubļiem sudrabā,» sekretārs lasīja tālāk, «un jautāja, no kurienes viņai gadījusies tāda nauda, viņa liecināja, ka to iekrājusi divpadsmit gados kopā ar Simonu Kartinkinu, ar kuru taisījusies precēties. Simons Kartinkins savukārt iepriekšējā nopratināšanā atzinās, ka, Maslovas sa-mācīts, kad tā atbraukusi no atklātā nama ar atslēgu, kopā ar Bočkovu nozadzis naudu un dalījies ar Maslovu un Bočkovu.» Te Maslova atkal nodrebēja, pat salēcās, tumši piesarka un sāka kaut ko murmināt, bet tiesas pristavs viņu apturēja. «Beidzot,» sekretārs turpināja lasīšanu, «Kartinkins atzinās arī, ka devis Maslovai pulverīšus tirgoņa iemidzināšanai; turpretim otrreizējā liecībā noliedza savu līdzdalību naudas zādzībā, kā arī liedzās devis Maslovai pulverīšus, visu vainu uzveldams tai vienai pašai. Par naudu, ko Bočkova noguldījusi bankā, tas liecināja tāpat kā viņa, ka šo naudu viņi kopīgi nopelnījuši, divpadsmit gadus kalpojot viesnīcā un saņemot no kungiem dzeramnaudu par pakalpojumiem.»

Tālāk apsūdzības aktā sekoja konfrontēšanas apraksti, liecinieku izteikumi, ekspertu secinājumi utt.

Apsūdzības akta slēdziens bija šāds:

«Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Borku ciema zemnieks Simons Petrovs Kartinkins, 33 gadus vecs, sīkpilsone Jefimija Ivanova Bočkova, 43 gadus veca, un sīkpilsone Jekaterina Mihailova Maslova, 27 gadus veca, apvainoti, ka viņi 188*. gada 17. janvārī, iepriekš savā starpā vienojušies, nozaguši tirgoņa Smeļkova naudu un gredzenu — kopsummā 2500 rubļu sudrabā un ar nolūku atņemt viņam dzīvību sadzirdījuši viņu, Smeļkovu, ar indi, kam arī sekojusi viņa — Smeļkova nāve.

Šis noziegums paredzēts Sodu likuma 1453. panta 4. un 5. punktā. Tāpēc uz šā un uz Kriminālās tiesāšanas noteikumu 201. panta pamata zemnieks Simons Kartinkins, Jefimija Bočkova un sīkpilsone Jekaterina Maslova nododami apgabaltiesai un tiesājami, zvērinātajiem piesēdētājiem piedaloties.»

Tā sekretārs nobeidza garā apsūdzības raksta lasīšanu un, lapas sakārtojis, apsēdās savā vietā, ar abām rokām saglauzdams garos matus. Visi atviegloti uzelpoja tai patīkamajā apziņā, ka tagad sākusies izmeklēšana un tūliņ viss noskaidrosies, un taisnība tiks gandarīta. Vienīgi Ņehļudovs juta ko citu: viņu bija pārņēmušas šausmas par to, ko varējusi pastrādāt tā Maslova, kuru viņš pirms desmit gadiem bija pazinis kā nevainīgu un jauku meiteni.

XI

Kad apsūdzības raksts bija nolasīts, priekšsēdētājs, apspriedies ar tiesnešiem, pievērsās Kartinkinam ar tādu izteiksmi, kas skaidri liecināja, ka tagad jau nu mēs droši izzināsim visu līdz pēdējam sīkumam.

— Zemniek Simon Kartinkin! — viņš iesāka, paliekdamies uz kreiso pusi.

Simons Kartinkins piecēlās, rokas gar sāniem nostiepis un ar visu ķermeni uz priekšu sagumis, nemitēdamies nedzirdami kustināt vaigus.

— Jūs apvaino, ka 188*. gada 17. janvārī jūs saziņā ar Jefimiju Bočkovu un Jekaterinu Maslovu esat izzadzis no tirgoņa Smeļkova čemodāna viņam piederošo naudu un pēc tam atnesis arsēniku un pierunājis Jekaterinu Maslovu iedot Smeļkovam vīnā indi, kam arī sekojusi Smeļkova nāve. Vai atzīstaties par vainīgu? — viņš norunāja un paliecās uz labo pusi.

— Nekādi nav iespējams, tāpēc ka mūsu darīšana ir viesiem pakalpot…

— To izstāstīsiet vēlāk. Vai jūs atzīstaties par vainīgu?

— Nebūt ne. Es tikai…

— Pateiksiet vēlāk. Vai jūs atzīstaties par vainīgu? — priekšsēdētājs mierīgi, bet stingri atkārtoja.

— To es nevaru darīt, tāpēc ka …

Atkal tiesas pristavs pielēca Simonām Kartinkinam klāt un, traģiski čukstēdams, to apturēja.

Priekšsēdētājs ar tādu izteiksmi, ka šis jautājums nu ir nobeigts, pārlika citā vietā tās rokas elkoni, kurā turēja papīru, un pievērsās Jefimijai Bočkovai:

— Jefimija Bočkova, jūs apvaino, ka 188*. gada 17. janvārī viesnīcā «Mauritānija» kopā ar Simonu Kartinkinu un Jekaterinu Maslovu esat izzaguši tirgonim Smeļkovam no viņa čemodāna naudu un gredzenu un sadalījuši laupījumu savā starpā, un, lai noslēptu nozieguma pēdas, apdzirdījuši tirgotāju Smeļkovu ar indi, kam sekoja viņa nāve. Vai atzīstaties par vainīgu?

— Neesmu es vainīga itin ne pie kā, — apsūdzētā

ņipri un stingri iesāka. — Es pat numurā netiku iegājusi… Bet kā šitā padauza iegāja, tā arī savu nodarīja.

— To jūs pastāstīsiet vēlāk, — priekšsēdētājs atkal tāpat mierīgi un stingri noteica. — Tātad jus par vainīgu neatzīstaties?

— Ne es esmu naudu ņēmusi, ne dzirdējusi, es jau pat numurā netiku bijusi. Būtu es tur bijusi, es viņu sviešus būtu izsviedusi laukā.

— Jūs tātad par vainīgu neatzīstaties?

— Nemūžam.

— Ļoti labi.

— Jekaterina Maslova, — priekšsēdētājs atsaka, vērsdamies pie trešās apsūdzētās, — jūs apvaino, ka, atbraukusi no atklātā nama uz viesnīcu «Mauritānija» ar tirgoņa Smeļkova čemodāna atslēgu, esat izzaguši no šā čemodāna naudu un gredzenu, — viņš skaitīja kā iekaltu uzdevumu, tai pašā laikā piešķiebdams ausi pret tiesas locekli pa kreisi, kas stāstīja, ka pēc lietisko pierādījumu saraksta trūkstot pudelītes. — Izzaguši no čemodāna naudu un gredzenu, — priekšsēdētājs atkārtoja,— sadalījusi laupījumu un pēc tam, vēlreiz atbraukusi uz viesnīcu «Mauritānija» kopā ar tirgoni Smeļkovu, esat viņam iedevusi vīnu ar indi, kam sekoja viņa nāve. Vai atzīstaties par vainīgu?

— Ne pie kā neesmu vainīga, — viņa strauji ierunājās, — kā jau teicu no paša sākuma, tāpat arī tagad saku: neesmu ņēmusi, neesmu un neesmu ņēmusi, itin nekā es neesmu ņēmusi, bet gredzenu viņš pats man iedeva.

— Jūs neatzīstaties par vainīgu divi tūkstoši piecsimt rubļu zādzībā? — priekšsēdētājs pārjautāja.

— Saku, it nekā neesmu ņēmusi kā vien tos četrdesmit rubļus.

— Nu, bet vai atzīstaties, ka iedevāt tirgonim Smeļkovam vīnā pulverīšus?

— To atzīstos. Es tikai domāju, kā man bija teikts, ka tas ir miega zāles un ka no tām nekas nenotiks. Ne domāju, ne gribēju. Dieva priekšā saku — negribēju, — viņa nobeidza.

— Tātad jūs neatzīstaties par vainīgu tirgoņa Smeļkova naudas un gredzena nolaupīšanā, — priekšsēdētājs sacīja, — bet atzīstaties, ka iedevāt pulveri šus?

— To gan atzīstos, tikai es domāju, ka tie ir miega pulveri. Devu tikai tādēļ, lai viņš aizmigtu, — ne gribēju, ne domāju.

— Ļoti labi, — priekšsēdētājs teica, acīm redzami apmierināts ar sasniegtajiem rezultātiem. — Tad pastāstiet, kā tas notika! — viņš sacīja, atlaizdamies pret atzveltni un abas rokas salikdams uz galda. — Pastāstiet visu, kā bija! Ar vaļsirdīgu atzīšanos jūs varat savu stāvokli atvieglināt.

Maslova cieta klusu, joprojām tāpat raudzīdamās taisni uz priekšsēdētāju.

— Izstāstiet, kā tas notika!

— Kā notika? — Maslova uzreiz strauji iesāka. — Es atbraucu uz viesnīcu, mani ieveda numurā, tur bija viņš un jau stipri pilnā. — Viņa ar sevišķu šausmu izteiksmi, acis ieplezdama, izrunāja vārdu viņš. — Es gribēju braukt mājās, viņš nelaida.

Viņa apklusa, it kā pēkšņi pazaudējusi domu pavedienu vai atcerējusies ko citu.

— Nu, bet pēc tam?

— Kas tur nu pēc tam? Es vēl brītiņu pakavējos un braucu mājās.

Tobrīd prokurora biedrs pa pusei piecēlās, nedabiski atbalstīdamies uz viena elkoņa.

— Jūs vēlaties ko jautāt? — priekšsēdētājs vaicāja un, saņēmis prokurora biedra apstiprinošu atbildi, pamāja, ka nodod viņam savas tiesības jautāt.

— Es gribētu jautāt: vai apsūdzētā jau agrāk bijusi pazīstama ar Simonu Kartinkinu? — prokurora biedrs sacīja, Maslovā neskatīdamies.

Izteicis jautājumu, viņš saknieba lūpas un sarauca pieri1.

Priekšsēdētājs atkārtoja jautājumu. Maslova izbijusies pavērās uz prokurora biedru.

— Ar Simonu? Biju, — viņa atbildēja.

— Tagad es gribētu zināt, kāda bija šī apsūdzētas pazīšanās ar Kartinkinu. Vai viņi bieži sastapušies?

— Kāda pazīšanās? Aicināja mani pie viesiem, tā visa pazīšanās, — Maslova atbildēja, nemierīgi raudzīdamās drīz uz prokurora biedru, driz uz priekšsēdētāju.

— Es vēlētos zināt, kālab Kartinkins pie viesiem aicinājis vienīgi Maslovu un ne citas meičas? — acis piemiedzis, ar vieglu, viltīgu Mefistofeļa smīnu jautāja prokurora biedrs.

— Es nezinu. Kā es varu zināt, — Maslova atbildēja, bailīgi apkārt paraudzījusies un mirkli pakavējusies ar skatienu pie Ņehļudova, — ko gribēja, to aicināja,

«Vai tiešām pazina?» Ņehļudovs šausmās nodomāja, juzdams, ka asinis saplūst viņam sejā; taču Maslova, neatšķirdama viņu no citiem, tūliņ novērsās un atkal ar bailēm sejā sāka cieši skatīties uz prokurora biedru.

— Tātad apsūdzētā noliedz, ka viņai ar Kartinkinu bijušas jebkādas tuvas attiecības? Ļoti labi. Vairāk man nav ko jautāt.

Un prokurora biedrs tūdaļ noņēma elkoni no pults un sāka nez ko pierakstīt. īstenībā viņš nekā nepierakstīja, tikai apvilka ar spalvu burtus savā zīmītē, taču viņš bija redzējis, ka prokurori un advokāti tā mēdz darīt: pēc veikli uzdota jautājuma ieraksta savā runā piezīmi, kurai vajadzētu satriekt pretinieku.

Priekšsēdētājs tūlīt vēl neuzrunāja apsūdzēto, jo viņš šai brīdī apjautājās briļļainajam piesēdētājam, vai tas. piekrīt jau iepriekš sagatavoto un izrakstīto jautājumu formulējumam.

— Un kas notika tālāk? — priekšsēdētājs turpināja nopratināšanu.

— Atbraucu mājās, — Maslova turpināja, jau drošāk raudzīdamās tikai uz priekšsēdētāju, — atdevu saimniecei naudu un nolikos gulēt. Tikko biju piemiguši, te mūsu kalpone Berta modina mani augšā. «Nāc, tavs tirgonis ir atkal klāt.» Es negribēju iet, bet madāma pavēlēja. Te viņš, — viņa atkal ar klajām

šausmām izrunāja šo vārdu: viņš, — viņš dzirdīja mūsu meičas, tad gribēja sūtīt vēl pēc vīna, bet visa nauda bija izgājusi. Saimniece viņam uz parāda neuzticēja. Tad viņš mani sūtīja uz savu numuru. Un pateica, kur nauda glabājas un cik ņemt. Tā es arī aizbraucu.

Priekšsēdētājs pa šo laiku sačukstējās ar tiesas locekli pa kreisi un nedzirdēja, ko Maslova stāstīja, bet, lai rādītu, ka visu dzirdējis, atkārtoja viņas pēdējos vārdus.

— Jūs aizbraucāt. Nu, un tad? — viņš jautāja.

— Aizbraucu un izdarīju visu, kā bija vēlēts: iegāju numurā. Nevis viena pati iegāju numurā, bet pasaucu arī Simonu Mihailoviču un viņu, — Maslova teica, no-i rādīdama uz Bočkovu.

— Viņa melo, ne savu kāju tur neesmu spērusi … — Bočkova iesāka, bet viņu apsauca.

— Viņiem redzot, paņēmu četrus sarkanos, — pieri raukdama, Bočkovā neskatīdamās, Maslova turpināja.

— Nu, bet  vai apsūdzētā, ņemdama četrdesmit rubļu, netika ievērojusi, cik naudas tur bija? — prokurors atkal jautāja.

Maslova nodrebēja, līdzko prokurors viņu uzrunāja. Viņa nezināja, kā īsti un ko, taču juta, ka tas grib viņai ļaunu.

— Netiku skaitījusi; redzēju, ka bija tīri simtnieki.

— Apsūdzētā ir redzējusi simtniekus, — vairāk man nav ko jautāt.

— Nu, kā tad bija, vai atvedāt naudu? — priekšsēdētājs, pulkstenī skatīdamies, klaušināja.

— Atvedu.

— Un pēc tam? — priekšsēdētājs jautāja.

— Pēc tam viņš mani atkal paņēma līdzi, — Maslova atbildēja.

— Bet kā jūs viņam iedevāt vīnā pulverīti? — priekšsēdētājs tincināja.

— Kā iedevu? Iebēru vīnā un iedevu.

— Kādēļ tad jūs devāt?

Viņa, nekā neteikusi, smagi un dziļi nopūtās.

— Viņš mani nelaida un nelaida vaļā, — viņa, brītiņu klusējusi, sacīja. — Biju galīgi nomocījusies ar viņu. Izgāju gaitenī un saku Simonām Mihailovičam: «Būtu jel laidis mani projām. Nogurusi esmu.» Bet Simons Mihailovičs saka: «Arī mums viņš apnicis. Mēs gribam iedot viņam miega zāles; aizmigs, un tu tiksi projām.» Es saku: «Labi.» Es nodomāju, ka tas ir nekaitīgs pulverītis. Un viņš iedeva man to papīriņa. Iegāju iekšā, bet viņš gulēja aiz šķērssienas un tūliņ lika padot konjaku. Es paņēmu no krēsla šampanieša pudeli un ielēju divās glāzēs — sev un viņam, bet viņa glāzē iebēru pulverīti un pasniedzu viņam. Vai nu es būtu devusi, ja zinātu.

— Nu, bet kā gredzens nokļuva pie jums? — priekšsēdētājs taujāja.

— Gredzenu viņš pats man iedāvināja.

— Kā tad viņš jums to dāvināja?

— Kad mēs abi kopā atbraucām numurā, es gribēju iet projām, bet viņš iesita man pa galvu un salauza ķemmi. Es saskaitos un gribēju aizbraukt. Viņš novilka no pirksta gredzenu un iedāvināja man, lai nebraucu projām, — viņa stāstīja.

Tobrīd prokurora biedrs atkal mazliet pacēlās un joprojām ar to pašu māksloti naivo izskatu palūdza atļauju uzdot vēl dažus jautājumus un, atļauju saņēmis, galvu pār izšūto apkakli noliecis, jautāja:

— Es vēlētos zināt, cik ilgi apsūdzētā atradās tirgoņa Smeļkova numurā.

Maslovu atkal pārņēma bailes, un viņa, acīm nemierīgi šaudoties no prokurora biedra uz priekšsēdētāju, steigšus izgrūda:

— Neatceros, cik ilgi.

— Nu, bet vai apsūdzētā neatceras, vai viņa, iznākusi no tirgoņa Smeļkova istabas, viesnīcā kaut kur neiegāja?

Maslova padomāja.

— Blakus numurā iegāju, tukšā, — viņa sacīja,

— Kālab tad jūs tur gājāt? — prokurora biedrs aiz* rāvies vērsās ar jautājumu tieši pie viņas.

— Iegāju sakārtoties un gaidīju ormani.

— Bet vai Kartinkins bija kopā ar apsūdzēto numurā vai nebija?

— Viņš arī ienāca.

— Kādēj tad viņš tur iegāja?

— Tirgotājam bija palicis pāri šampanietis, to mēs kopīgi izdzērām.

— Ā, tātad kopīgi izdzērāt. Ļoti labi.

— Bet vai apsūdzētā ar Simonu sarunājās un par ko?

Maslova pēkšņi sarauca pieri, tumši piesarka un aši nobēra:

— Ko runāju? Nekā netiku runājusi. Kas bija, to visu esmu izstāstījusi un vairāk nekā nezinu. Dariet ar mani, ko gribat! Neesmu vainīga, un tas ir viss.

— Vairāk man nav ko jautāt, — prokurors teica priekšsēdētājam un, nedabiski plecus uzrāvis, savas runas konspektā sāka aši pierakstīt pašas apsūdzētās atzīšanos, ka viņi ar Simonu iegājuši tukšajā numurā.

Iestājās klusums.

— Vai jums vairāk nekas nav sakāms?

— Visu esmu izstāstījusi, — viņa nopūzdamās pateica un apsēdās.

Pēc tam priekšsēdētājs kaut ko ierakstīja papīrā un, noklausījies, ko viņam iečukstēja tiesas loceklis pa kreisi, pasludināja sēdes pārtraukumu uz desmit minūtēm, ar skubu piecēlās un atstāja zāli. Priekšsēdētājs ar tiesas locekli pa kreisi, stalto, bārdaino vīru ar labsirdīgajām acīm, bija runājuši par to, ka šis piesēdētājs juta vieglu traucējumu kuņģī un vēlējās izdarīt masāžu un iedzert pilienus. Tā viņš arī bija paziņojis priekšsēdētājam, un uz viņa lūgumu tad pasludināja pārtraukumu.

Tūliņ pēc tiesnešiem piecēlās arī zvērinātie, advokāti, liecinieki un patīkamajā apziņā, ka daļa no svarīgā darba jau veikta, sāka staigāt šurpu turpu.

Ņehļudovs iegāja zvērināto istabā un apsēdās pie loga.

XII

Jā, tā bija Katjuša.

Ņehļudova attiecības ar Katjušu bija šādas.

Pirmoreiz Ņehļudovs Katjušu ieraudzīja toreiz, kad viņš, universitātes trešā kursa students, rakstīdams savu apcerējumu par zemes īpašumu, pavadīja vasaru pie krustmātēm. Parasti viņš ar māti un māsu pa vasaru dzīvoja lielajā mātes muižā Maskavas tuvuma. Bet tagad māsa bija apprecējusies un māte aizbraukusi uz ārzemju peldvietām. Turpretim Ņehļudovam bija jāraksta apcerējums, un viņš nolēma vasaru pavadīt pie krustmātēm. Tur viņu nomaļajā nostūrī bija klusums, nebija nekādu izpriecu; bet krustmātes maigi mīlēja savu brāļadēlu un mantinieku, un arī viņš tās mīlēja, mīlēja to vecmodīgās paražas un dzīves vien-kāršību.

Tovasar pie krustmātēm Ņehļudovs pārdzīvoja to jūsmīgo aizgrābtību, kad jauneklis pirmoreiz ne pēc citu norādījumiem, bet pats no sevis apjēdz, cik skaista un svarīga ir dzīve un cik nozīmīgs darbs, kas tajā ļauts cilvēkam, redz bezgalīgās pilnveidošanās iespējas gan sev, gan visai pasaulei un nododas šai pilnveidošanai ne tikvien ar cerību, bet ar nesatricināmu pār-liecību, ka sasniegs visu to pilnību, kādu viņš iztēlojas. Togad viņš jau universitātē bija izlasījis Spensera «Sociālo statiku», un Spensera prātojumi par zemes īpašumu bija atstājuši uz viņu spēcīgu iespaidu, it īpaši tāpēc, ka viņš pats bija lielu zemju īpašnieces dēls. Viņa tēvs nebija bijis nekāds bagātais, toties māte bļja saņēmusi pūrā ap desmit tūkstošus desetīnu zemes. Tolaik viņš pirmoreiz apjēdza visu privātās zemturības nežēlību un netaisnību un, būdams viens no tiem cilvēkiem, kuriem upuris morālo prasību vārdā sagādā augstāko garīgo baudu, nolēma neizmantot savas zemes īpašnieka tiesības un tūliņ pat no tēva mantoto zemi atdeva zemniekiem. Par šo tematu viņš arī rakstīja savu apcerējumu.

Tovasar viņa dzīve uz laukiem pie krustmātēm ritēja tā: viņš cēlās ļoti agri, dažreiz pulksten trijos, un pirms sauleslēkta devās lejā uz upi peldēties,. dažkārt vēl rīta miglā, un mēdza atgriezties mājās, kad rasa vēl klāja zāli un ziedus. Reizēm rītos, kafiju padzēris, viņš sēdās pie sava apcerējuma vai ari lasīja šim ap-cerējumam vajadzīgos materiālus, taču loti bieži viņš nevis rakstīja vai lasīja, bet atkal izgāja no mājām un klaiņoja pa laukiem un mežiem. Pirms pusdienām viņš nosnaudās kaut kur dārzā, tad pie pusdienu galda ar savu jautrību ielīksmoja un smīdināja krustmātes, pēc tam izjāja vai arī vizinājās laivā un vakarā atkal lasīja vai kopā ar krustmātēm lika pasjansu. Bieži vien naktīs, sevišķi mēnesnīcā, viņš nevarēja iemigt tikai tāpēc vien, ka izjuta pārāk lielu, satraucošu dzīvesprieku, un, par miegu nedomādams, dažkārt līdz rītausmai staigāja pa dārzu ar saviem sapņiem un domām.

Tā laimīgi un mierīgi viņš nodzīvoja pie krustmātēm pirmo mēnesi, neveltīdams ne mazāko uzmanību ne īsti audžumeitai, ne īsti istabmeitai — žiglajai melnacei Katjušai.

Toreiz Ņehļudovs, uzaudzināts zem mātes spārna, deviņpadsmit gadu vecumā bija vēl gluži nevainīgs jauneklis. Viņš sapņoja par sievieti tikai kā par sievu. Turpretim ikviena sieviete, kas, pēc viņa izpratnes, nevarēja kļūt viņa sieva, bija viņam nevis sieviete, bet tikai cilvēks. Taču gadījās tā, ka tovasar Debessbraukšanas dienā pie krustmātēm atbrauca viesos viņu kaimiņiene ar bērniem: divām jaunkundzēm, ģimnāzistu un jaunu mākslinieku, zemnieku kārtas puisi, kas pie viņiem viesojās.

Pēc tējas pa nopļauto mauru mājas priekšā sāka skriet pēdējos pārus. Paaicināja arī Katjušu. Pēc vairākām pārmaiņām Ņehļudovam iznāca skriet pārī ar Katjušu. Ņehļudovam vienmēr bija patīkami redzēt Katjušu, bet viņam nenāca ne prātā, ka starp viņiem varētu būt kādas sevišķas attiecības.

— Tos jau nu tagad neparko nenoķersi, — mēļoja ķērējs, jautrais mākslinieks, kas ar savām īsajām un līkajām, bet spēcīgajām zemnieka kājām bija varens skrējējs, — ja nu varbūt paklups.

— Jūs nu nenoķersiet!

— Viens, divi, trīs!

Trīs reizes sasita plaukstas. Tikko smieklus valdīdama, Katjuša veikli pārmijās vietām ar Ņehļudovu un, ar savu spēcīgo, raupjo, mazo roku paspiedusi viņa lielo plaukstu, metās skriet pa kreisi, ka stīvinātie svārki grabēja vien.

Ņehļudovs skrēja ātri, viņam negribējās padoties māksliniekam, un viņš laida, cik jaudas. Atskatījies viņš ieraudzīja mākslinieku gūstām Katjušu, taču viņa, jaunajām, vingrajām kājām veikli ņirbot, nedevās rokā un attālinājās pa kreisi. Priekšā bija dobe ar ceriņu krūmiem, aiz kuras neviens neskrēja, bet Katjuša, atskatījusies uz Ņehļudovu, pamāja viņam ar galvu, dodama zīmi satikties viņpus dobes. Viņš to saprata un devās turp. Bet te aiz krūmiem bija viņam nezināms, nātrēm pieaudzis grāvis; viņš paklupa tajā un, sadzeldinājis nātrēs rokas un samērcējis tās jau uznākušajā vakara rasā, pakrita, bet tūliņ, pats par sevi smiedamies, pietrūkās kājās un izskrēja klajā vietā.

Katjuša, starodama smaidā, ar valgām, upenēm līdzīgām, melnām acīm lidoja viņam pretim. Viņi saskrēja kopā un saķērās rokās.

< — Laikam sadzalkstījāties, — viņa sacīja, ar brīvo roku kārtodama noslīdējušo matpīni, smagi elpodama un smaidot vērdamās no apakšas uz augšu tieši viņam sejā.

— Es nemaz nezināju, ka tur ir grāvis, — viņš teica, arī smaidīdams un nelaizdams vajā viņas roku.

Viņa pievirzījās tam tuvāk, un viņš, pats nezinādams, .kā tas gadījās, tiecās ar seju tai pretim; viņa nevairījās, viņš saspieda ciešāk tās roku un noskūpstīja uz lūpām.

— Te tev nu bija! — viņa nodudināja un, straujā kustībā izrāvusi roku, metās no viņa projām.

Pieskrējusi pie ceriņu krūma, viņa noplūca no tā divus jau pārziedējušu ceriņu zariņus un, vēdīdama ar tiem savu pietvīkušo seju un uz viņu atskatīdamās, ņipri rokas vēcinādama, devās atpakaļ pie rotaļniekiem.

Kopš tā laika attiecības starp Ņehļudovu un Katjušu pārmainījās un nodibinājās tās īpatnējās attiecības, kādas mēdz būt starp nevainīgu jaunekli un tādu pašu nevainīgu meiteni, kuri tiecas viens pēc otra.

Līdzko Katjuša ienāca istabā vai arī Ņehļudovs kaut tikai iztālēm pamanīja viņas balto priekšautu, viss viņam šķita saules apmirdzēts, viss kļuva interesantāks, līksmāks, nozīmīgāks; dzīve kļuva priecīgāka. To pašu izjuta arī viņa. Taču ne vien Katjušas klātbūtne un tuvums tā iedarbojās uz Ņehļudovu; šo sa-jūtu izraisīja jau tā apziņa vien, ka ir tāda Katjuša, bet viņai — ka ir Ņehļudovs. Vai Ņehļudovs saņēma no mātes nepatīkamu vēstuli, vai viņam neveicās apcerējums, vai arī uznāca jauneklīgas skumjas, kas rodas gluži bez iemesla, viņam vajadzēja tikai atce-rēties, ka ir Katjuša un ka viņš to redzēs, un viss izgaisa.

Katjušai mājās bija daudz darba, taču viņa paspēja visu apdarīt un pa vaļas brīžiem lasīja. Ņehļudovs deva viņai Dostojevski un Turgeņevu, kurus pats nupat kā bija izlasījis. Visvairāk viņai patika Turgeņeva «Klusumā». Sarunas viņiem iznāca aprautas, satiekoties gaitenī, uz balkona, pagalmā un dažbrīd krustmāšu vecās kalpones Matrjonas Pavlovnas istabiņā, kur dzīvoja arī Katjuša un kur Ņehļudovs šad tad ienāca tēju dzert. Un šīs sarunas Matrjonas Pavlovnas klātbūtnē bija vispatīkamākās. Vieniem esot, tērzēt bija jau grūtāk. Acis tūdaļ sāka runāt pavisam ko citu, daudz svarīgāku par to, ko teica mute, lūpas drebēja, sametās tā kā baigi, un viņi steidzās aiziet katrs uz savu pusi.

Tādas attiecības starp Ņehļudovu un Katjušu turpinājās visu laiku, viņam pirmoreiz viesojoties pie krustmātēm. Krustmātes pamanīja šīs attiecības, iztrūkās un pat aizrakstīja par to uz ārzemēm kņazienei Jeļenai Ivanovnai, Ņehļudova mātei. Krustmāte Marja Ivanovna baidījās, ka tikai Dmitrijs neuzsāk sakaru ar Katjušu. Taču viņa baidījās veltīgi: Ņehļudovs, pats to neapzinādamies, mīlēja Katjušu, kā mīl nevainīgi cilvēki, un viņa mīla galvenokārt bija tā, kas viņus abus pasargāja no krišanas. Viņam ne vien nebija vēlēšanās to fiziski iegūt, bet viņš izjuta pat šausmas, jau domājot vien par tāda veida attieksmi pret viņu. Turpretim daudz vairāk pamata bija dzejiski noskaņotās Sofjas Ivanovnas bažām, ka Dmitrijs ar savu apņēmīgo, viengabalaino raksturu, iemīlējis meiteni, nesadomā to apprecēt, nevērojot tās izcelšanos un stāvokli.

Ja Ņehļudovs tolaik būtu skaidri apzinājies savu mīlestību uz Katjušu un, it īpaši, ja viņu būtu sākuši pārliecināt, ka viņš nekādā ziņā nevar un ka nevajag savu likteni saistīt ar šo meiteni, tad ļoti viegli būtu varējis notikt, ka viņš ar tam piemītošo taisnīgumu visās lietās būtu nolēmis, ka nav nekādu iemeslu neprecēt meiteni, lai tā būtu kas būdama, ja vien viņš to mīl. Taču krustmātes viņam savas bažas neizpauda, un viņš tā arī aizbrauca, neapzinājies savu mīlu uz šo meiteni.

Viņš bija pārliecināts, ka viņa jūtas pret Katjušu ir tikai viens no tā dzīvesprieka izpaudumiem, kas toreiz pildīja visu viņa būtni un ko izjūt arī šī jaukā, līksmā meitene. Bet, kad viņš brauca projām un Katjuša, stāvēdama kopā ar krustmātēm uz lieveņa, pa-vadīja viņu savām melnajām, asaru pilnajām, mazliet iešķībajām acīm, viņš tomēr sajuta, ka atstāj kaut ko skaistu un dārgu, kas nekad vairs neatkārtosies. Un viņam kļuva ļoti skumji.

— Ardievu, Katjuša, paldies par visu! — viņš, ratos sēzdamies, sauca pāri Sofjas Ivanovnas galvassegai.

— Ardievu, Dmitrij Ivanovič! — viņa atsaucās savā patīkamajā, glāstošajā balsī un, valdīdama asaras, kas riesās "acīs, iemetās priekšnamā, kur varēja brīvi izraudāties.

XIII

Kopš tā laika Ņehļudovs trīs gadus netika Katjušu redzējis. Un satikās ar viņu tikai tad, kad, tikko paaugstināts par oficieri, pa ceļam uz armiju iegriezās pie krustmātēm, un bija jau gluži cits cilvēks nekā tas, kas pirms trim gadiem pie viņām pavadīja va-saru.

Tolaik viņš bija godīgs, pašaizliedzīgs jauneklis, gatavs ziedoties jebkuram labam darbam; tagad viņš bija samaitāts, izsmalcināts egoists, kas domāja tikai par savu baudu. Tolaik dieva pasaule viņam bija šķitusi noslēpums, ko viņš līksmi un aizrautīgi centās uzminēt, tagad viss šai dzīvē bija vienkāršs un skaidrs un visu noteica tie dzīves apstākļi, kuros viņš atradās. Toreiz vajadzīga un svarīga likās saskare ar dabu un ar cilvēkiem, kas dzīvojuši, domājuši un jutuši pirms viņa (filozofija, dzeja); tagad vajadzīgi un svarīgi bija cilvēciskie iestādījumi un satiksme ar biedriem. Toreiz sieviete bija šķitusi noslēpumaina un brīnum jauka būtne — brīnum jauka tieši šās noslēpumainības dēļ; tagad sievietes — ikkatra sieviete, izņemot savas ģimenes sievietes un draugu sievas, — nozīmēja tikai vienu: sieviete bija viens no labākajiem jau izmēģināto baudu līdzekļiem. Tolaik naudas nevajadzēja un varēja neņemt pat trešo daļu no tā, ko deva māte, varēja arī atteikties no tēva muižas un atdot to zemniekiem, — tagad turpretim nepietika ar tiem tūkstoš piecsimt rubļiem mēnesī, ko deva māte, un ar viņu jau bija iznākušas nepatīkamas sarunas naudas dēļ. Tolaik viņš par savu īsto es bija uzskatījis savu garīgo būtni, tagad viņš par sevi pašu uzskatīja savu veselīgo, mundro dzīvniecisko es.

Un visa šī briesmīgā pārmaiņa bija notikusi ar viņu tikai tāpēc, ka viņš vairs neticēja pats sev, bet bija sācis ticēt citiem. Bet sev ticēt viņš mitējās un sāka ticēt citiem tāpēc, ka dzīvot ar ticību sev pašam bija pārāk grūti: ja ticēja sev, tad ik jautājums bija allaž jāizšķir nevis par labu savam dzīvnieciskajam es, kas meklēja seklus priekus, bet gandrīz vienmēr pret to; turpretim, ticot citiem, nekas nebija jāizšķir, viss jau bija izšķirts un izšķirts vienmēr pret garīgo un par labu dzīvnieciskajam es. Vēl vairāk, ja viņš ticēja sev, ļaudis allaž viņu nopēla; ticēdams citiem, viņš guva apkārtējo ļaužu atzinību.

Tā, kad Ņehļudovs domāja, lasīja, runāja par dievu, par patiesību, par bagātību, par nabadzību, — visi apkārtējie uzskatīja to par nepiedienīgu un pa daļai par smieklīgu un māte un krustmāte ar labsirdīgu ironiju dēvēja viņu par notre cher philosophe\ turpretim, kad viņš lasīja romānus, stāstīja jēlas anek-dotes, braukāja uz smieklīgām vodeviļām franču teātrī un jautri tās atstāstīja, — visi viņu slavēja un pamudināja. Kad viņš uzskatīja par vajadzīgu ierobežot savas vajadzības un valkāja vecu šineli un nedzēra vīnu, visi to uzskatīja par dīvainību un par nez kādu lielīgu oriģinalitāti, bet, kad viņš šķieda lielas summas medībām vai arī neparasti grezna kabineta iekārtošanai, tad visi slavēja viņa gaumi un dāvināja viņam dārgas lietas. Kad viņš bija jauneklīgi šķīsts un gribēja tāds palikt līdz precībām, tad viņa tuvinieki bažījās par viņa veselību; un pat māte nebija noskumusi, bet drīzāk gan priecīga, dabūjusi zināt, ka viņš kļuvis par īstu vīrieti un atkarojis savam biedram kādu franču dāmu. Turpretim par epizodi ar Katjušu, par to, ka viņam varētu ienākt prātā to precēt, māte kņaziene nevarēja ne iedomāties bez šausmām.

Gluži tāpat, kad Ņehļudovs, sasniedzis pilngadību, atdeva zemniekiem nelielo no tēva mantoto muižu, tāpēc ka zemi valdīt uzskatīja par netaisnību, šī rīcība sašausmināja māti un tuviniekus un kļuva visiem radiem par nemitīgu pārmetumu un zobgalību priekšmetu. Atkal un atkal tie viņam stāstīja, ka zemnieki, kas saņēmuši zemi, ne tikvien nav kļuvuši bagāti, bet pat nonākuši trūkumā, atvērdami sādžā trīs krogus un pavisam mezdami pie malas darbu. Turpretim, kad Ņehļudovs iestājās gvardē un ar saviem augstu stāvošajiem biedriem notrieca un nospēlēja kārtīs tik daudz, ka Jeļenai Ivanovnai vajadzēja ķerties pie kapitāla, viņa tikpat kā nemaz nenoskuma, būdama tajās domās, ka tas ir dabiski un pat labi, ja šīs bakas iepotē jaunībā un labā sabiedrībā.

Sākumā Ņehļudovs cīnījās, bet cīnīties bija pārāk grūti, jo visu to, ko viņš, pats sev ticēdams, uzskatīja

> — mūsu dārgo filozofu.

par labu, citi uzskatīja par sliktu, un otrādi, visu to, ko, sev ticēdams, viņš uzskatīja par sliktu, visi apkārtējie ļaudis uzskatīja par labu. Un beidzās ar to, ka Ņehļudovs padevās, mitējās ticēt sev un noticēja citiem. Pirmajā laikā šī atsacīšanās no sevis bija ne-patīkama, taču nepatika neturpinājās ilgi, un drīz vien Ņehļudovs, tai pašā laikā sācis smēķēt un dzert vīnu, vairs nejuta šo nepatiku un sāka pat just lielu atvieglojumu.

Un Ņehļudovs ar visu savai dabai piemītošo kvēli viss atdevās šai jaunajai, visu apkārtējo ļaužu atzītajai dzīvei un pilnīgi apslāpēja sevī to balsi, kura prasīja ko citu. Tas sākās pēc atbraukšanas Pēterburgā un noslēdzās ar iestašanos karadienestā.

Karadienests vispār samaitā cilvēkus, kas tajā iestājas, nostādot tos pilnīgā bezdarbībā, tas ir, apstākļos bez saprātīga un derīga darba, un atbrīvojot no vispārīgiem cilvēciskiem pienākumiem, kuru vietā liek šķietamo pulka, mundiera, karoga godu un, no vienas puses, neaprobežotu varu pār citiem cilvēkiem, bet no otras — verdzisku padevību par sevi augstāk-stāvošiem priekšniekiem.

Taču, ja šai vispārīgajai samaitāšanai, ko rada karadienests ar savu mundiera un karoga godu, ar to, ka pieļauj varmācības un slepkavības, pievienojas vēl arī samaitāšana, ko izraisa bagātība un tuva satiksme ar cara ģimeni, kā tas notiek izredzēto gvardes pulku aprindās, kur dien vienīgi bagāti un dižciltīgi oficieri, tad šī samaitāšana noved cilvēkus, kas tai pakļaujas, pilnīgā egoisma ārprātā. Un tādā egoisma ārprātā atradās Ņehļudovs kopš tā laika, kad bija iestājies karadienestā un sācis dzīvot tāpat, kā dzīvoja viņa biedri.

Darba nebija nekāda kā vien tas — lieliski pašūtā mundierī, ko pat iztīrījis bija kāds cits un nevis pats, bruņu cepuri galvā, ar ieročiem, ko tāpat bija darinājuši, nospodrinājuši un pasnieguši citi, skaista, arī citu audzēta, iebraukta un izbarota zirga mugurā jāt uz apmācībām vai uz parādi kopā ar tādiem pašiem cilvēkiem kā pats, auļot un vicināt zobenu, šaut un mācīt to pašu citiem. Citas nodarbošanās nebija, un paši visaugstāk stāvošie cilvēki, jauni un veci, ķeizars un viņa galma ļaudis ne vien atzina šo nodarbošanos par pareizu, bet pat slavēja un pateicās par to. Pēc šīm nodarbībām par labu un pareizu uzskatīja, svaidoties ar nez no kurienes saņemamo naudu, sanākt kopā ēst un it īpaši dzert oficieru klubos vai arī visdārgākajos traktieros; pēc tam teātri, balles, sievietes un atkal izjājieni, zobenu vicināšana, auļošana, un atkal naudas šķiešana un vīns, kārtis, sievietes.

Sevišķi samaitājoši šāda dzīve iedarbojas uz karavīriem tāpēc, ka civilais, nododamies šādai dzīvei, nevar dvēseles dziļumos par to nekaunēties. Turpretim karavīri uzskata, ka tam tā arī jābūt, dižojas, lepojas ar šādu dzīvi, it īpaši kara laikā, kā tas notika ar Ņehļudovu, kas iestājās karadienestā pēc kara pie-teikuma Turcijai. «Mēs esam gatavi karā ziedot dzīvību, un tāpēc tāda bezbēdīga, jautra dzīve mums ir ne vien piedodama, bet pat nepieciešama. Tā mēs tad arī dzīvojam.»

Tāds domu mulsums bija pārņēmis Ņehļudovu šai dzīves periodā; un visu šo laiku viņš aizrautīgi baudīja atbrīvošanos no visiem tikumiskiem ierobežojumiem, ko agrāk bija sev uzcēlis, un nepārtraukti atradās hroniskā egoisma ārprāta stāvoklī.

Un tādā stāvoklī viņš bija tad, kad pēc trim gadiem iegriezās pie krustmātēm.

XIV

Ņehļudovs iegriezās pie krustmātēm tāpēc, ka viņu muiža «tradās pa ceļam uz viņa pulku, kas bija aizgājis uz priekšu, un tāpēc, ka tās viņu ļoti lūdza, bet, galvenais, viņš šoreiz iegriezās tālab, lai redzētu Katjušu. Var jau būt, ka pret Katjušu viņa dvēseles dziļumos jau toreiz slēpās ļauns nolūks, ko viņam iečukstēja viņa tagad neiegrožotais, dzīvnieciskais cilvēks, taču viņš šo savu nolūku neapzinājās, viņam vienkārši gribējās pakavēties vietās, kur bija juties tik labi, un sastapt mazliet jocīgās, taču mīļās, labsirdīgās krustmāmiņas, kuras allaž, viņam pašam nemanot, bija radījušas ap viņu mīlestības un apbrīna pilnas jūsmas atmosfēru, un redzēt jauko Katjušu, par kuru bija saglabājušās tik tīkamas atmiņas.

Viņš atbrauca marta beigās, Lielajā Piektdienā, pašā šķīdonī, lietum gāžot kā spaiņiem, tā ka ieradās nosalis un izmircis līdz pēdējai vīlītei, taču mundrs un satraukts, kāds viņš šai laikā allaž jutās. «Vai viņa vēl dzīvo pie tām?» viņš domāja, iebraukdams pazīstamajā, no jumtiem nogruvušā sniega piegāztajā, ar ķieģeļu sētu iežogotajā veclaicīgajā krustmāmiņu muižas pagalmā. Viņš gaidīja, ka, izdzirdusi zvārgulīti, Katjuša izskries pretim, bet uz sētspuses lieveņa iznāca divas sievas basām kājām un uzspraustiem lindrakiem, ar spaiņiem rokās — acīm redzot, mazgājušas grīdas. Arī uz parādes lieveņa viņu nemanīja; iznāca tikai sulainis Tihons, skoteli aizsējies, arī, jādomā, noņēmās ar tīrīšanu. Priekšnamā iznāca Sofja Ivanovna zīda kleitā un aubi galva.

— Cik jauki, ka tu atbrauci! — Sofja Ivanovna runāja, viņu skūpstīdama. — Mašeņka tāda savārgusi, baznīcā nogurusi. Bijām pie dievgalda.

— Esiet sveicināta, Soņas krustmāt! — Ņehļudovs teica, skūpstīdams Sofjai Ivanovnai rokas. — Piedodiet, saslapināju jūs.

— Ej savā istabā! Esi pagalam izmircis. Un ūsas arī tev jau ir. . . Katjuša! Katjuša! Drīzāk viņam kafiju!

— Tūliņ! — no gaiteņa atsaucās pazīstamā, patīkamā balss.

Ņehļudovam sirds līksmi salēcās. «Ir tepat!» Un it kā saule būtu atspīdējusi caur mākoņiem. Kopā ar Tihonu Ņehļudovs līksmi devās uz savu agrāko istabu pārģērbties.

Ņehļudovam gribējās izjautāt Tihonu par Katjušu: ko viņa dara? Kā viņai klājas? Vai netaisās precēties? Taču Tihons bija tik cieņas pilns un tai pašā reizē tik stingrs, tik cieši uzstāja, ka pats lies no mazgājamā trauka viņam uz rokām ūdeni, ka Ņehļudovs nevarēja saņemties taujāt par Katjušu un tikai apvaicājās par

viņa mazbērniem, par veco brāļa ērzeli, par sētas suni Pakanu. Visi bija sveiki un veseli, atskaitot Pakanu, kas pērngad kļuvis traks.

Nometis slapjās drēbes un tikko sācis apģērbties, Ņehļudovs izdzirda žiglus soļus; pie durvīm kāds pieklauvēja. Ņehļudovs pazina ir soļus, ir klauvēšanu. Tā staigāja un klauvēja tikai viņa.

Viņš uzmeta uz pleciem slapjo šineli un piegāja pie durvīm.

— Lūdzu!

Tā bija viņa — Katjuša. Aizvien tāda pati, tikai vēl jaukāka nekā agrāk. Tāpat no apakšas uz augšu raudzījās smaidošās, naivās, mazliet iešķībās, melnas acis. Tāpat kā agrāk — viņai bija tīrs, balts priekšauts. Viņa bija atnesusi tikko no papīra iztitu smar-žīgu ziepju gabalu un divus dvieļus: lielo — krievu un pūkaino. Ir vēl neaizsāktais ziepju gabals ar iespiestiem burtiem, ir dvieļi, ir viņa pati — viss bija vienādi tīrs, svaigs, neskarts un tīkams. Mīļās, stingrās, sārtās lūpas gluži kā agrāk, viņai to ieraugot, raucās sīkās krociņās aiz nevaldāma prieka.

— Apsveicu ar atbraukšanu, Dmitrij Ivanovič! — Katjuša ar pūlēm izrunāja, un seja viņai pietvīka.

— Sveicinātā… sveiki, — viņš nezināja, vai teikt viņai «tu» vai «jūs», un nosarka tāpat kā viņa. — Esat sveika un vesela?

— Paldies dievam … Rau, krustmāte lika atnest jums jūsu iemīļotās ziepes, rožainās, — viņa sacīja, likdama ziepes uz galda un dvieļus uz krēsla atzveltnes.

— Viņiem ir pašiem savas, — aizstāvēdams viesa neatkarību, iejaucās Tihons, ar lepnumu norādīdams uz Ņehļudova lielo, atvērto neseseru ar sudraba vākiem, kurā bija milzum daudz pudelīšu, suku, fiksatūru, smaržu un visvisādu tualetes piederumu.

— Pasakiet krustmātei paldies! Esmu tik priecīgs, ka atbraucu, — sacīja Ņehļudovs, juzdams, ka viņam dvēselē kļūst tikpat gaiši un silti kā dažkārt senāk.

Par atbildi uz šiem vārdiem viņa tikai pasmaidīja un izgāja.

Krustmātes, kas Ņehļudovu vienmēr bija mīlējušas, šoreiz saņēma viņu ar vēl lielāku prieku. Dmitrijs devas uz karu, kur viņu varēja ievainot, nogalināt. Tas krustmātes aizkustināja.

Ņehļudovs savu braucienu bija iedalījis tā, lai pie krustmātēm pavadītu tikai vienu dienu un nakti, bet, ieraudzījis Katjušu, viņš bija ar mieru sagaidīt pie krustmātēm Lieldienas, kas bija pēc divām dienām, un telegrafēja savam draugam un biedram Sēnbokam, ar kuru viņam vajadzēja satikties Odesā, lai tas iegriežas pie krustmātēm.

Kopš pašas pirmās dienas, ieraudzījis Katjušu, Ņehļudovs juta pret viņu to pašu, ko agrāk. Gluži kā toreiz, viņš arī tagad nevarēja bez saviļņojuma uzlūkot Katjušas balto priekšautu, nevarēja nepriecāties, dzirdot viņas soļus, viņas balsi, viņas smieklus; nevareja bez aizkustinājuma raudzīties viņas melnajās acīs, kas bija kā valgas upenes, it īpaši, ja viņa smaidīja, un, galvenais, nevarēja bez mulsuma vērot, kā viņa sarka, ar to satiekoties. Viņš jutās iemīlējies, taču ne tā kā senāk, kad šī mīla viņam bija noslēpums un viņš neiedrošinājās pats sev atzīties, ka mīl, un kad viņš bija pārliecināts, ka mīlēt var tikai vienreiz, — tagad viņš bija iemīlējies, pats to apzinādamies un priecādamies par to, neskaidri jauzdams, kaut arī slēpa to no sevis paša, kas tā ir par mīlu un kas no tās var iznākt.

Ņehļudovā, tāpat kā visos, mājoja divi cilvēki. Viens — garīgais, kas meklēja sev tikai tādu labklājību, kas butu laba arī citiem, un otrs — dzīvnieciskais cilvēks, kas dzinās vienīgi pēc savas labklājības un tās dēļ bija gatavs upurēt visas pasaules labklājību. Tai periodā, kad viņu bija pārņēmis egoisma ārprāts, ko izraisīja Pēterburgas dzīve un karadienests, dzīvnieciskais cilvēks viņā bija guvis virsroku un pilnīgi nomācis garīgo. Taču, ieraudzījis Katjušu un no jauna sajutis to pašu, ko bija pret viņu jutis agrāk, garīgais cilvēks pacēla galvu un sāka pieteikt savas tiesības. Un šais divās dienās pirms Lieldienām Ņehļudovā nerimdama risinājās viņa paša neapjausta iekšēja cīņa.

Dvēseles dziļumos viņš zināja, ka viņam jābrauc projām un ka tagad pie krustmātēm nav ko palikt, zināja, ka no tā nekas labs nevar iznākt, taču bija tik Tīksmi un tīkami, ka viņš to sev noklusēja un palika.

Sestdienas vakarā, gaišās Kristus augšāmcelšanās priekšvakarā, garīdznieks ar diakonu un psalmotāju, kā paši teicās, ar mokām atkūlušies kamanās pa peļķēm un kailu zemi tās trīs verstis, kas šķīra baznīcu no "krustmāšu mājas, ieradās noturēt Lieldienu rīta dievkalpojumu.

Ņehļudovs kopā ar krustmātēm un kalpotājiem piedalījās dievkalpojumā, visu laiku noraudzīdamies Katjušā, kas stāvēja pie durvīm un nēsāja kvēpināmos traukus, tad viņš saskūpstījās ar garīdznieku un krustmātēm un jau dzīrās iet gulēt, bet izdzirda gaiteni Marjas Ivanovnas veco istabmeitu Matrjonu Pavlovnu kopā ar Katjušu pošamies uz baznīcu apsvētīt kuļičus un pashas. «Braukšu arī es,» viņš nodomāja.

Ceļš uz baznīcu bija tāds, ka nevarēja braukt ne ar ratiem, ne ar ragavām, un tālab Ņehļudovs, kas pie krustmātēm rīkojās kā savās mājās, lika apseglot sev jājamo zirgu, tā dēvēto «brāļa» ērzeli, un negāja vis gulēt, bet apģērbās spožā mundierī, cieši pieguļošās jātnieka biksēs, uzvilka šineli un uz nobarotā, smagā, vecā ērzeļa, kas zviedza vienā zviegšanā, tumsā pa peļķēm un sniegu jāja uz baznīcu.

XV

Šis .Lieldienu rīta dievkalpojums Ņehļudovam pēc tam uz visu mūžu palika kā viena no visgaišākajām un visspēcīgākajām atmiņām.

Kad viņš melnā tumsā, kurā tikai vietumis plaiksnījās sniega blāvums, ūdenim šļakstot, iejāja baznīcas pagalmā un zirgs, ieraudzījis visapkārt baznīcai iededzinātās spulgas, noskurināja ausis, dievkalpojums jau bija sācies.

Zemnieki, pazinuši Marjas Ivanovnas brāļadēlu, aizvadīja viņu sausumā, kur nokāpt, paņēma piesiet

zirgu, bet pašu ievadīja baznīcā. Baznīca bija pilna svētku drēbēs tērpušos ļaužu.

Pa labi — zemnieki: veci vīri pašaustās drēbēs, āvušies vīzēs un tīros, baltos autos, un jaunieši jaunos vadmalas kaftānos, sajozušies spilgtām jostām, zābakiem kājās. Pa kreisi — sievas sarkanos zīda lakatos, plīša jakās ar koši sarkanām piedurknēm un ziliem, zaļiem, sarkaniem un raibiem brunčiem, zābakos ar pakaviņiem. Viņām aiz muguras biklas vecenītes baltos lakatiņos, pelēkos pusmēteļos un vecmodīgos lindrakos, āvušās kurpēs vai jaunās vīzēs; starp vienām un otrām spiedās uzposti bērni eļļaini saglaustām galvām. Vīri meta krustus un klanījās, matus purinādami; sievietes, it īpaši vecenītes izbalējušām acīm noņēmušās raudzījās uz kādu svētbildi ar svecēm, cieši spieda kopā saņemtos pirkstus pie lakatiņa malas uz pieres, pie pleciem un vēdera un, kaut ko čukstēdamas, locījās, kājās stāvēdamas, vai arī metās ceļos. Bērni, pieaugušos atdarinādami, centīgi lūdza dievu, kad uz tiem skatījās. Zelta svētbilžu siena dega vienās svecēs, kas no visām pusēm apņēma ar zeltu apvītās lielās sveces. Kroņlukturis bija pilns sveču, no klirosiein skanēja līksma dziedāšana: dziedāja brīvprātīgo koris ar rēcošiem basiem un smalkiem zēnu diskantiem.

Ņehļudovs pagājās uz priekšu. Vidū stāvēja vietējā aristokrātijā: muižnieks ar sievu un dēlu matroža blūzē, stanovojs, telegrāfists, tirgonis atlokainos zābakos, pagasta vecākais ar medaļu pie krūtīm, bet pa labi no arnbona, muižniecei aiz muguras — Matrjona Pavlovna zaigojošā, mēļā kleitā un baltā šallē ar apmali un Katjuša baltā tērpā ar krociņām uz krūtīm, gaišzilu jostu un ar sarkanu lentīti melnajos matos.

Viss bija svētsvinīgi līksmi un skaisti: gan garīdznieki gaišās, sudrabotās rizās ar zelta krustiem, gan diakons, gan psalmotāji sudrabotos un zeltītos svētku stiharos, gan uzposušies kora dziedātāji saeļļotiem matiem, gan jautrie deju motīvi svētku dziesmās, gan nemitīgā ļaužu svētīšana ar ziediem greznotām svecēm trijžuburu svečturos un atkal un atkal atkārtotiem sau-cieniem: «Kristus augšāmcēlies! Kristus augšāmcēlies!»

Viss bija skaisti, taču jaukāka par visu bija Katjuša savā baltajā tērpā ar gaišzilo jostu, ar sarkano lentīti melnajos matos un aizgrābtībā mirdzošajām acīm.

Ņehļudovs juta, ka tā viņu redz, atpakaļ neskatīdamās. Viņš to manīja, spraukdamies garām uz altāri. Viņam nebija nekā, ko tai teikt, taču viņš izdomāja un, garām iedams, sacīja:

— Krustmāte teica, ka pēcgavēņa maltīte būšot pēc vēlīnās liturģijas.

Kā pa laikam viņu uzskatot, strauja asiņu šalts pārlija viņas mīlīgajai sejai un melnās acis smiedamās, priecādamās, naivi raudzīdamās no apakšas uz augšu, apstājās pie Ņehļudova.

— Es zinu, — viņa pasmaidījusi teica.

Tobrīd psalmotājs, ar vara kafijas trauku spraukdamies caur pūli, gāja garām Katjušai un, neskatīdamies viņā, aizķēra to ar stihara malu. Psalmotājs, acīm redzot, aiz cienības pret Ņehļudovu, iedams viņam apkārt, pieskārās Katjušai. Bet Ņehļudovam bija brīnums, kā gan šis psalmotājs nesaprot, ka viss, kas vien te ir un kas vien pasaulē pastāv, ir tikai Katjušas labad, ka visu ko pasaulē var niecināt, tikai viņu ne, jo viņa ir visam centrs. Viņai mirdzēja svētbilžu zelts un dega visas šīs sveces kroņlukturī un svečturos, viņai skanēja šīs līksmās meldijas: «Lieldienas klāt, līksmojiet, ļaudis!» Un viss, kas vien pasaulē bija labs, viss bija viņas dēļ. Un laikam taču arī Katjuša saprata, ka tas viss viņai. Tā šķita Ņehļudovam, raugoties uz baltajās, krokotajās drēbēs tērpto smuidro augumu un saspringto, līksmo seju, kuras vaibstos viņš izlasīja, ka gluži tas pats, kas dzied viņa dvēselē, ga-vilē arr viņas dvēselē.

Starpbrīdī starp agro un vēlo liturģiju Ņehļudovs izgāja no baznīcas. Ļaudis pašķīra viņam ceļu un sveicināja. Dažs viņu pazina, cits jautāja: «Kas tas tāds?» Baznīcas priekštelpā viņš apstājās. Viņu ielenca ubagi, viņš izdalīja tiem sīko naudu, kas bija makā, un nokāpa no lieveņa.

Bija jau tik gaišs, ka varēja redzēt, taču saule vēl nebija uzlēkusi. Uz kapu kopiņām ap baznīcu bija sasēduši ļaudis. Katjuša vēl kavējās baznīcā, un Ņehļudovs apstājās, viņu gaidīdams.

Ļaudis joprojām nāca ārā, ar zābaku naglām klaudzinādami pakāpju plāksnes, kāpa lejā un izklīda pa baznīcas pagalmu un kapsētu.

Sirms vecis trīsošu galvu, Marjas Ivanovnas konditors, apturējis Ņehļudovu, saskūpstījās ar to, un viņa sieva, vecenīte ar grumbuļainu gāmuru zem zīda lakatiņa, izraisījusi no mutautiņa safrāndzeltenu olu, sniedza to Ņehļudovam. Tūliņ arī pienāca jauns, smaidošs, spēcīgs zemnieks jaunos, krumpainos svārkos ar zaļu jostu.

— Kristus augšāmcēlies, — tas sacīja, ar acīm smaidīdams, un, pievirzījies Ņehļudovam gluži klāt, apdvesa viņu ar īpatnēju, tīkamu zemnieka elpu un, kutinādams viņam seju ar savu sprogaino bārdiņu, ar savu spēcīgo, svaigo muti noskūpstīja viņu trīs reizes taisni uz pašām lūpām.

Tobrīd, kad Ņehļudovs skūpstījās ar zemnieku un saņēma no tā tumšbrūnu olu, pavīdēja Matrjonas Pavlovnas zaigojošais apģērbs un aiz viņas mīlīgā, melnā galviņa ar sarkano lentīti.

Katjuša pāri ļaužu galvām tūdaļ ieraudzīja viņu, un viņš redzēja tās seju iemirdzamies priekā.

Viņas ar Matrjonu Pavlovnu iznāca baznīcas priekštelpā un apstājās, sniegdamas ubagiem dāvanas. Pie Katjušas piegāja ubags ar sarkanu, apdzijušu vāti deguna vietā. Viņa kaut ko iztina no mutauta un sniedza ubagam, tad piegāja tam gluži klāt un, neizrādīdama ne mazākā riebuma, tāpat priekā mirdzošām acīm trīs reizes ar to saskūpstījās. Tobrīd, kad viņa skūpstījās ar ubagu, viņas acis sastapās ar Ņehļudova skatienu. It kā viņa tam jautātu: vai tā ir labi, kā es daru?

«Jā gan, mīļā, viss ir labi, viss jauki, mīlu.»

Viņas iznāca no priekštelpas, un Ņehļudovs piegāja viņām klāt. Viņš negribēja skūpstīties, bet tikai būt viņas tuvumā.

— Kristus augšāmcēlies! — sacīja Matrjona Pavlovna, galvu noliekdama un smaidīdama, ar tādu balss noskaņu, kas teica, ka šodien visi ir vienlīdzīgi, un, noslaucījusi muti kamoliņā savīstītā mutautiņā, pasniedzās ar lūpām viņam pretim.

— Patiesi, — Ņehļudovs saskūpstīdamies atbildēja.

Viņš atskatījās uz Katjušu. Viņa pietvīka un tai

pašā brīdi tuvojās viņam.

— Kristus augšāmcēlies, Dmitrij Ivanovič!

— Patiesi augšāmcēlies, — viņš sacīja. Viņi saskūpstījās divas reizes un šķita padomājam, vai vajadzētu vēl, un, it kā nolēmuši, ka vajag, saskūpstījās trešoreiz un abi pasmaidīja.

— Vai neiesiet pie garīdznieka? — Ņehļudovs jautāja.

— Nē, Dmitrij Ivanovič, mēs pasēdēsim tepat, — Katjuša sacīja, dziļi, no pilnas krūts nopūzdamās, it kā pēc patīkama darba, un raudzīdamās viņam tieši acīs ar savām padevīgajām, nevainīgajām, mīlošajām, mazdrusciņ iešķībajām acīm.

Mīlā starp vīrieti un sievieti allaž mēdz būt viens mirklis, kad šī mīla sasniedz savu zenītu, kad tajā nav nekā apzināta, prātojoša un nav nekā jutekliska. Ņehjudovam šāds brīdis bija šī Lieldienu nakts. Kad viņš tagad atcerējās Katjušu, tad no visām situācijām, kādās viņš to bija redzējis, šis mirklis aizsedza visus pārējos. Melnā, gludā, spožā galviņa, baltais, krokotais tērps, kas jaunavīgi ietver viņas smuidro stāvu un nelielās krūtis, šis pietvīkums un šīs maigās, spožās, pēc bezmiega nakts mazdrusciņ šķielējošās, melnās acis, un visā viņas būtnē divas galvenās iezīmes: jaunavīgās mīlas neskartība, mīlas ne vien uz viņu — viņš to zināja, — bet arī uz visiem un uz visu, ne tikai uz labo, kas vien ir pasaulē, bet arī uz to ubagu, ar ko viņa bija saskūpstījusies.

Viņš zināja, ka Katjušā mājoja šī mīla, tāpēc ka viņš šonakt un šorīt apzinājās šo mīlu un apzinājās arī, ka šai mīlā tas saplūda kopā ar viņu vienā būtnē.

Ak, ja tas viss nebūtu gājis tālāk par šīm jūtām, kas bija tonakt! «Jā, viss šausmīgais notika jau pēc šās Lieldienu nakts!» viņš domāja tagad, sēdēdams zvērināto istabā pie loga.

XVI

No baznīcas atgriezies, Ņehļudovs kopā ar krustmātēm sēdās pie pēcgavēņa maltītes un, kā pulkā pieradis, lai iestiprinātos, iedzēra degvīnu un vīnu, un aizgāja uz savu istabu, kur, tāpat apģērbies, uz vietas aizmiga. Viņu uzmodināja klauvēšana pie durvīm. No klauvēšanas pazinis, ka tā ir viņa, viņš piecēlās, acis berzēdams un rozīdamies.

— Katjuša, tu? Nāc iekšā! — viņš pieceldamies sacīja.

Viņa mazliet pavēra durvis.

— Jūs sauc azaidā, — viņa teica.

Viņa bija tai pašā baltajā tērpā, bet bez lentas matos. Pavērusies viņam acīs, tā atplauka smaidā, it kā pavēstījusi ko neparasti līksmu.

— Tūliņ iešu, — viņš atbildēja, ņemdams ķemmi, lai sasukātu matus.

Viņa brītiņu vilcinājās. To pamanījis, Ņehļudovs nometa ķemmi un tuvojās viņai. Taču tai pašā mirklī viņa aši pagriezās un savā parastajā vieglajā un žiglajā gaitā devās projām pa gaiteņa grīdceliņu.

«Esmu gan muļķis,» Ņehļudovs sev klusībā pārmeta, «kāpēc tad es viņu neaizturēju?»

Un viņš skriešus panāca to gaitenī.

Viņš pats nezināja, ko no tās gribēja. Taču viņam šķita, ka, tai ienākot istabā, viņam bija vajadzējis kaut ko darīt, ko šādās reizēs mēdz darīt visi, bet viņš nebija to izdarījis.

— Katjuša, pagaidi! — viņš sauca.

Viņa atskatījās.

— Kas ir? — viņa apstādamās iejautājās.

— Nekas, tikai . ..

Un, sevi pārvarējis un atcerēdamies, kā šādos gadījumos mēdz rīkoties vispār visi cilvēki viņa stāvoklī, viņš apskāva Katjušu ap vidukli.

Viņa apstājās un paraudzījās tam acīs.

— Nevajag, Dmitrij Ivanovič, nevajag! — viņa, līdz asarām nosarkusi, izgrūda un atstūma viņa roku ar savu cieto, spēcīgo plaukstu.

Ņehļudovs palaida viņu vajā, un uz mirkli viņam kļuva ne vien neveikli un kauns par sevi, bet pat derdzīgi. Viņam būtu vajadzējis ticēt sev, taču viņš nesaprata, ka šī neveiklība un kauns bija viņa dvēseles vislabākās jūtas, kas lauzās uz āru; viņam turpretim likās, ka to viņam ausīs čukst paša muļķība un ka jādara tā, kā mēdz darīt visi.

Viņš vēlreiz to panāca, atkal apskāva un noskūpstīja uz kakla. Šis skūpsts nepavisam vairs nebija tāds kā tie divi pirmie: viens neapzināts aiz ceriņu krūma un otrs šorīt baznīcā. Šis skūpsts bija briesmīgs, un viņa to juta.

— Ko jūs darāt? — viņa iesaucās tādā balsī, it kā viņš neglābjami būtu sadragājis ko bezgalīgi dārgu, un teciņiem metās no viņa projām.

Viņš iegāja ēdamistabā. Krustmātes, grezni saposušās, ārsts un kaimiņiene stāvēja pie uzkožamajiem. Viss bija tik parasti, taču Ņehļudova dvēselē plosījās vētra. Viņš nesaprata nekā no tā, ko viņam teica, atbildēja aplam un nevietā un domāja tikai par Katjušu, kā viņš to bija panācis gaitenī, un atmiņā vēl juta šo pēdējo skūpstu. Ne par ko citu viņš nespēja domāt. Kad istabā ienāca Katjuša, viņš, pat nepavēries tajā, ar visu savu būtni juta tās tuvumu un tikai ar pūlēm apvaldījās, uz to nepaskatījies.

Pēc pusdienas viņš tūdaļ aizgāja uz savu istabu un, stipri satraukts, ilgi staigāja pa to, ieklausīdamies ik troksnī, kas atskanēja mājā, un gaidīdams viņas soļus. Dzīvnieciskais cilvēks, kas mājoja viņā, tagad ne tikvien bija pacēlis galvu, bet arī saminis zem kājām to garīgo cilvēku, kāds viņš bija, pirmoreiz šurp atbraucot un pat vēl šorīt baznīcā, un šis briesmīgais, dzīvnieciskais cilvēks tagad viens pats valdīja viņa dvēselē. Kaut gan Ņehļudovs Katjušu nemitīgi uzmanīja, todien viņam ne reizi neizdevās sastapt to vienatnē. Droši vien tā no viņa vairījās. Taču pret vakaru iegadījās, ka viņai bija jāiet uz istabu, kas atradās blakus tai, kurā dzīvoja viņš. Ārsts palika pa nakti, un Katjušai vajadzēja klāt viesim gultu. Izdzirdis viņas soļus, Ņehļudovs uz pirkstgaliem un elpu azturējis, it kā gatavodamies izdarīt noziegumu, iezagās viņai pakaļ.

Iebāzusi abas rokas tīrajā spilvena parvelkamaja un turēdama spilvenu pie stūriem, viņa atskatījās un pasmaidīja, taču ne jautri un priecīgi kā senāk, bet izbiedēti un žēli. Sis smaids šķita sakām, ka tas, ko viņš dara, nav labi. Viņš mirkli apstājās. Vēl bija iespēja cīnīties. Kaut arī vāji, taču vēl bija sadzirdama īstas mīlas balss, kas tam stāstīja par viņu, par viņas jūtām, par viņas dzīvi. Turpretim otra balss runāja: pielūko, palaidīsi garām savu baudu, savu laimi. Un šī otrā balss apslāpēja pirmo. Viņš apņēmīgi tuvojās Katjušai. Un viņu sagrāba briesmīgas, nevaldāmas dzīvnieciskas jūtas.

Neizlaizdams no skavām, Ņehļudovs nosēdināja viņu gultā un, juzdams, ka vēl kas jādara, apsēdās līdzās.

— Dmitrij Ivanovič, mīļais, lūdzami, laidiet, — viņa runāja želā balsī. — Matrjona Pavlovna nāk! — viņa iesaucās izraudamās, un tiešām — durvīm kāds tuvojās.

— Tad es aiziešu pie tevis naktī, — Ņehļudovs sacīja. — Tu taču esi viena?

— Ko jūs! Neparko! Nevajag! — viņa dvesa tikai ar lūpām vien, taču visa viņas satrauktā, samulsusī būtne runāja ko citu.

Pie durvīm pienākusī tiešām bija Matrjona Pavlovna. Viņa ienāca istabā ar segu uz rokas un, pārmetoši paraudzījusies uz Ņehļudovu, dusmīgi sarāja Katjušu par to, ka tā paņēmusi citu segu.

Ņehļudovs klusēdams izgāja. Viņam nebija pat kauns. No Matrjonas Pavlovnas sejas viņš redzēja, ka tā viņu nosoda un ka tai ir taisnība, zināja, ka tas, ko viņš dara, ir slikti, taču dzīvnieciskās jūtas, izkūņojušās no viņa iepriekšējās skaidrās mīlas pret Katjušu, pārņēma viņu un valdīja pār viņu, neko citu neatzīdamas. Viņš tagad zināja, kas darāms šo jūtu apmierinašanai, un meklēja iespēju to izdarīt.

Visu vakaru viņš bija kā no laivas izmests: te gāja pie krustmātēm, te atkal atpakaļ savā istabā, te uz lieveņa un domāja tikai par to, kā sastapt viņu vienu pašu; taču viņa no tā vairījās, un arī Matrjona Pavlovna centās neizlaist Katjušu no acīm.

XVII

Tā pagāja viss vakars un pienāca nakts. Ārsts aizgāja gulēt. Arī krustmātes devās pie miera. Ņehļudovs zināja, ka Matrjona Pavlovna tagad ir pie krustmātēm guļamistabā un Katjuša meitistabā viena pati. Viņš atkal izgāja uz lieveņa. Arā bija tumšs, mitrs, silts, un gaisu pildīja tā baltā migla, kas pavasaros noēd pēdējo sniegu vai arī pati ceļas no kūstošā pēdējā sniega. No upes, kas tecēja kraujas nogāzē simt soļu attālumā no mājas, plūda dīvainas skaņas: tur lūza ledus.

Ņehļudovs nokāpa no lieveņa un, soļodams pār peļķēm pa apledojušo sniegu, piegāja pie meitistabas loga. Sirds viņam krūtīs dauzījās, pašam dzirdami, elpa drīz aizrāvās, drīz izlauzās smagā nopūtā. Meitistabā dega maza lampiņa. Katjuša viena pati sēdēja pie galda un, domās nogrimusi, raudzījās vienā punktā. Ņehļudovs nekustēdamies ilgi lūkojās viņā, gribēdams noskatīties, ko viņa darīs, domādama, ka neviens viņu neredz. Brītiņu viņa sēdēja nekustīgi, tad pacēla acis, pasmaidīja, pašūpoja galvu, it kā pati sev ko pārmezdama, un, pārmainījusi pozu, strauji salikaabas rokas uz galda un pavērsa acis uz priekšu.

Viņš stāvēja un raudzījās tajā, un nevilšus klausījās reizē gan savas sirds pukstos, gan dīvainajās skaņās, kas plūda no upes. Uz upes miglā ritēja kāds nemitīgs, lēns darbs, te nez kas šņāca, te brakšķēja, te gruva, te kā stikls šķindēja plānie ledus gabali.

Viņš stāvēja, lūkodamies Katjušas domīgajā, iekšējās piepūles mocītajā sejā, un viņam bija tās žēl, taču dīvaini, šis žēlums tikai vēl pastiprināja viņa iekāri.

Iekāre sagrāba viņu visu.

Viņš piedauzīja pie loga. Viņa nodrebēja pie visām miesām, it kā no elektriskās strāvas trieciena, un viņas sejā pavīdēja šausmas. Tad viņa pietrūkās kājās, pienāca pie loga un pielieca seju pie rūts. Šausmas neapdzisa viņas sejā arī tad, kad, aizēnojusi ar abām plaukstām acis, viņa saskatīja Ņehļudovu. Viņas seja bija neparasti nopietna, — nekad viņš to tādu nebija redzējis. Viņa pasmaidīja tikai tad, kad pasmaidīja viņš, pasmaidīja, it kā tikai viņam pakļaudamās, taču viņas dvēselē šā smaida nebija, bija tikai bailes. Viņš meta tai ar roku, aicinādams to iznākt ārā. Taču viņa pakratīja galvu, ka nē, neies, un palika stāvam pie loga. Viņš vēlreiz tuvināja seju rūtij un gribēja viņai uzsaukt, lai iznāk laukā, bet tobrīd viņa pagriezās pret durvīm, redzams, viņu kāds sauca. Ņehļudovs atkāpās no loga. Migla bija tik blīva, ka, atejot piecus soļus no mājas, logu vairs neredzēja, pletās tikai melna masa, kurā spīdēja sarkana, šķietami milzīga lampas gaisma. Uz upes turpinājās tā pati dīvainā šņākšana, murdēšana, brakšķēšana un ledus šķinda. Netālu sētsvidū miglā nodziedāja gailis, tuvumā atsaucās citi, un no attalās sādžas aizgūtnēm cita aiz citas, sa-plūstot vienkop, atskanēja steidzīga gaiļu dziedāšana. Bet apkārt viss bija klusu, murdēja tikai upe. Bija jau otrie gaiļi.

Pastaigājis ap mājas stūri pāris reižu uz priekšu un atpakaļ un vairākkārt iegrūdis kāju peļķē, Ņehludovs atkal piegāja pie meitistabas loga. Lampa aizvien vēl dega, un Katjuša atkal viena pati sēdēja pie galda it kā neziņā. Līdzko viņš piegāja pie loga, viņa pavērās tajā. Viņš pieklauvēja. Un, neparaudzījusies, kas klauvē, viņa tūdaļ izmetās no istabas, un viņš dzirdēja ārdurvis noklakstam un iečīkstamies. Viņš to gaidīja jau pie priekšnama un tūliņ klusēdams apskāva. Viņa piekļāvās tam, pacēla galvu un ar lūpām saņēma viņa skūpstu. Viņi stāvēja aiz priekšnama stūra nokusušā, sausā vietā, un viņu pildīja negantas, neapremdinātas alkas. Pēkšņi ārdurvis atkal tāpat noklakstēja un iečīkstējās un atskanēja Matrjonas Pavlovnas piktā balss:

— Katjuša!

Viņa izrāvās un atgriezās meitistabā. Viņš dzirdēja aizkrītam durvju krampi. Tad viss apklusa, sarkanā acs logā pazuda, palika tikai migla un upes trokšņi.

Ņehļudovs piegāja pie loga. Neviena neredzēja. Viņš pieklauvēja — neviens neatsaucās. Ņehļudovs pa parādes lieveni iegāja atpakaļ namā, taču aizmigt neaizmiga. Viņš novilka zābakus un basām kājām zagās pa gaiteni uz viņas durvīm blakus Matrjonas Pavlovnas istabai. Sākumā viņš dzirdēja Matrjonu Pavlovnu mierīgi krācam un gribēja jau iet iekšā, bet tā pēkšņi sāka klepot un grozīties čīkstošajā gultā. Viņš sastinga un nostāvēja tā labu brīdi. Kad viss atkal bija apklusis un no jauna atskanēja mierīgā krākšana, viņš gāja tālāk, cenzdamies mīt tikai uz tiem grīdas dēļiem, kuri nečīkstēja, un pienāca pie pašām Katjušas durvīm. Viss bija klusu. Viņa, acīm redzot, vēl negulēja, jo nebija dzirdama viņas elpa. Bet, līdzko viņš nočukstēja: «Katjuša!» — viņa pietrūkās, piesteidzās pie durvīm un, kā viņam šķita, dusmīgi sāka viņu pierunāt iet projām.

— Kā gan tas izskatās? Nu, vai tad tā var? Izdzirdēs krustmāmiņas, — runāja viņas lūpas, bet visa viņas būtne sauca: «Es visa esmu tava.»

Un Ņehļudovs saprata vienīgi to.

— Nu atver uz brītiņu! Es tevi lūdzu, — viņš runāja nesakarīgus vārdus.

Viņa apklusa, tad viņš dzirdēja švīkstam roku, kas mekleja krampi. Krampis noklabēja, un viņš iespraucās pavērtajās durvīs.

Viņš to satvēra tādu, kāda tā bija, — stīvā, rupjā kreklā ar kailām rokām, pacēla un nesa.

— Ai! Ko jūs darāt? — viņa čukstēja.

Taču Ņehļudovs, neklausīdamies viņas vārdos, nesa viņu uz savu istabu.

— Ai, nevajag, laidiet jel! — viņa dvesa, bet pati k|āvās tam klāt.

Kad viņa dreboša un nerunīga, nekā neatbildēdama uz viņa vārdiem, aizgāja, viņš iznāca uz lieveņa un apstājās, pūlēdamies apjēgt visa notikušā nozīmi.

Ārā bija kļuvis gaišāks; lejā upē ledus gabalu brakšķēšana, šķinda un eisas bija pieņēmušās un pirmītējām skaņām pievienojusies urdzēšana. Migla turpretim sāka noplakt, un aiz miglas sienas izpeldēja dilstošs mēness, drūmi apgaismodams ko melnu un baismīgu.

«Kas gan tas ir: vai mani piemeklējusi liela laime vai liela nelaime?» viņš sev jautāja. «Tā tas ir vienmēr, aizvien tāpat,» viņš klusībā noteica un gāja gulēt.

XVIII

Otrā dienā Ņehļudovam pakaļ pie krustmātēm iegriezās jautrais, starojošais Šēnboks un pilnīgi apbūra tās ar savu eleganci, laipnību, jautrību, devīgumu un pieķeršanos Dmitrijam. Kaut gan viņa devība bija krustmātēm visai pa prātam, taču ar savu pārspīlētību tā viņas mazliet pat mulsināja. Atnākušajiem aklajiem ubagiem viņš iedeva rubli, kalpotājiem dzeramnaudās izdalīja piecpadsmit rubļu, un, kad Sofjas Ivanovnas klēpja kucīte Sizete, viņam redzot, līdz asinīm nobrāza kāju, viņš piedāvājās to pārsiet, ne mirkli neapdomājies, saplēsa savu batista mutautiņu ar apmalītēm (Sofja Ivanovna zināja, ka tādi mutautiņi maksā vis-maz piecpadsmit rubļu ducī) un iztaisīja no tā Sizetei pārsējus. Krustmātes kaut ko tādu vēl nebija redzējušas un nezināja, ka šim Šēnbokam ir divsimt tūkstošu parādu, kurus, kā viņš pats zināja, viņš nekad nesamaksās, un tālab divdesmit pieci rubļi vairāk vai mazāk viņam neko nenozīmēja.

Sēnboks palika tikai vienu dienu un nākamajā naktī aizbrauca kopā ar Ņehļudovu. Viņi nevarēja ilgāk palikt, jo bija pēdējais laiks ierasties pulkā.

Šai pēdējā pie krustmātēm pavadītajā dienā, kad vēl nebija izgaisušas pagājušās nakts atmiņas, Ņehļudova dvēselē pacēlās un cīnījās divas jūtas: vienas — sveloša, jutekliska atmiņa par dzīvniecisko mīlu, kas gan ne tuvu nebija devusi, ko solīja, un zināms pašapmierinājums par sasniegto mērķi; otras — apziņa, ka viņš pastrādājis ko loti nelāgu un ka šis nelāgais jāizlabo un jāizlabo nevis viņas, bet sevis paša dēļ.

Šai egoisma ārprāta stāvoklī, kādā viņš atradās, Ņehļudovs domāja tikai par sevi — par to, vai viņu nosodīs un kādā mērā, ja uzzinās, kā viņš rīkojies ar Katjušu, bet nevis par to, ko viņa izjūt un kas ar viņu notiks.

Viņš domāja, ka Šēnboks nojauš viņa attiecības ar Katjušu, un tas glaimoja viņa patmīlībai.

— Tad tāpēc tu pēkšņi esi tā iemīlējis savas krustmātes, — Šēnboks viņam teica, Katjušu ieraudzījis, — ka viesojies pie tām veselu nedēļu. Arī es tavā vietā nebūtu braucis projām. Burvīga!

Viņš domāja vēl arī par to, ka, lai gan žēl tagad aizbraukt, pilnīgi neizbaudījušam mīlu ar viņu, nepieciešamība aizbraukt ir izdevīga tanī ziņā, ka uzreiz sarauj attiecības, kuras grūti būtu uzturēt. Vēl viņš domāja par to, ka jāiedod viņai nauda — ne viņas labad, ne tālab, ka šī nauda viņai varētu būt vajadzīga, bet tāpēc, ka parasti tā mēdz darīt un ka viņu uzskatītu par negodīgu cilvēku, ja viņš, meiteni izmantojis, par to nesamaksātu. Viņš arī iedeva tai naudu — tik, cik atzina par pieklājīgu saskaņā ar savu un viņas stāvokli.

Aizbraukšanas dienā pēc pusdienas viņš to sagaidīja priekšnamā. Katjuša pietvīka, viņu ieraudzījusi, un gribēja paiet garām, ar acīm norādīdama uz atvērtajām meitistabas durvīm, bet viņš to aizturēja.

— Es gribēju atvadīties, — viņš sacīja, burzīdams rokā aploksni ar papīra simtnieku. — Te es…

Viņa saprata, saviebās, papurināja galvu un atgrūda viņa roku.

— Nē, ņem vien! — viņš nomurmināja un iebāza aploksni viņai azotē, un it kā apdedzinājies, viebdamies un kunkstēdams ieskrēja savā istaba.

Un vēl ilgi pēc tam viņš staigāja pa savu istabu un locījās, un pat lēkāja un skaļi vaidēja kā fiziskas sāpēs, tiklīdz atcerējās šo scēnu.

«Bet ko lai dara? Tā tas ir vienmēr. Tā tas bija Šēnbokam ar guvernanti, par kuru viņš tika stāstījis, tā ir bijis tēvocim Grišam, tā ir bijis tēvam, kad viņš dzīvoja sādžā un zemniecei no viņa piedzima ārlaulības dēls Mitjeņka, kas vēl tagad ir dzīvs. Un, ja visi tā dara, tad laikam gan tā arī vajag.» Tā viņš sevi mierināja, taču nekādi nevarēja apmierināties. Šis atmiņas dedzināja viņa sirdsapziņu.

Dziļumos — pašos dvēseles dziļumos viņš zināja, ka ir rīkojies tik ļauni, nekrietni, cietsirdīgi, ka viņam, apzinoties šo rīcību, nav tiesības ne tikvien pašam kādu nosodīt, bet arī skatīties citiem cilvēkiem acīs, nemaz nerunājot par to, ka varētu uzskatīt sevi par lielisku, cēlu, augstsirdīgu jaunu cilvēku, par kādu viņš sevi bija iedomājies. Bet viņam vajadzēja sevi par tādu uzskatīt, lai varētu joprojām dzīvot mundri un līksmi. Un te bija tikai viens līdzeklis: nedomāt par to. Tā viņš arī darīja.

Dzīve, kurā viņš devās, — jaunas vietas, biedri, karš — palīdzēja nedomāt. Un, jo ilgāk viņš dzīvoja, jo vairāk aizmirsa un pēdīgi tiešām aizmirsa pavisam.

Tikai vienu reizi, kad viņš pēc kara iegriezās pie krustmātēm cerībā redzēt Katjušu un dabūja zināt, ka viņas tur vairs nav, ka viņa drīz pēc viņa aizbraukšanas no turienes aizgājusi, lai dzemdētu, ka esot nez kur dzemdējusi un, kā krustmātes bija dzirdējušas, galīgi paklīduši, — viņam iesmeldzās sirds. Spriežot pēc laika, bērns, ko viņa bija dzemdējusi, varēja būt viņa, bet varēja arī nebūt. Krustmātes stāstīja, ka viņa nogājusi neceļos un bijusi tāda pati samaitāta kā viņas māte. Un šis krustmāšu spriedums viņam šķita patīkams, jo tas viņu it kā attaisnoja. Sākumā viņš tomēr gribēja uzmeklēt Katjušu un bērnu, bet tad tieši tāpēc, ka dvēseles dziļumos viņam bija pārāk sāpīgi un kauns par to domāt, pietiekami nepapūlējās

viņus meklēt, vēl vairāk aizmirsa savu vainu un vairs par to nedomāja.

Bet tagad nu šī dīvainā nejaušība atgādināja viņam visu un prasīja, lai viņš atzīst savu bezsirdibu, nežēlību un nekrietnību, kas bija ļāvusi viņam mierīgi dzīvot šos desmit gadus ar tādu grēku uz sirdsapziņas. Taču viņš vēl bija tālu no šādas atzīšanās un patlaban domāja vienīgi par to, kaut tikai nupat viss nenāktu gaismā un vai nu viņa pati, vai viņas aizstāvis nepastāstītu visu un neapkaunotu viņu klātesošo priekšā.

XIX

Tādā dvēseles noskaņā atradās Ņehļudovs, iziedams no tiesas zāles zvērināto istabā. Viņš sēdēja pie loga, klausīdamies sarunās, kas ritēja visapkārt, un nepārtraukti smēķēja.

Jautrais tirgonis, acīm redzot, no visas sirds juta līdzi tirgoņa Smeļkova izklaidēšanās veidam.

— Na, brāl, tas nu ir pamatīgi uzdzīvojis kā īsts sibīrietis. Nav bijis no muļķu mājām, šitādu skuķēnu noskatījis.

Vecākais klāstīja kaut kādus apsvērumus, ka viss esot atkarīgs no ekspertīzes. Pjotrs Gerasimovičs jokojās ar pārdevēju — ebreju, un viņi abi sāka nez par ko skaļi smieties. Ņehļudovs lakoniski atbildēja, ja viņam ko jautāja, un vēlējās tikai vienu — kaut viņu likuši mierā.

Kad tiesas pristavs ar iešķībo gaitu zvērinātos atkal aicināja sēžu zālē, Ņehļudovu pārņēma bailes, it kā nevis viņš ietu tiesāt, bet viņu pašu vestu uz tiesu. Dvēseles dziļumos viņš jau juta, ka ir nelietis, kuram būtu jākaunas cilvēkiem acīs skatīties, un tomēr, kā paradis, nepiespiestām, pašapzinīgām kustībām uzkāpa uz paaugstinājuma un apsēdās savā vietā, otrais aiz vecākā, pārmeta vienu kāju pār otru un sāka rotaļāties ar pince-nez.

Ari apsūdzētie bija kaut kur izvesti, un nupat tos atkal ieveda.

Zā'ē bija jaunas personas — liecinieki, un Ņehļudovs pamanīja, ka Maslova vairākkārt pacēla acis, it kā nevarēdama atraut skatienu no ļoti greznas, zīdā un samtā tērpušās tuklas sievietes, kas ar augstu, lentām rotātu cepuri galvā, elegantu rokassomu līdz elkonim kailajā rokā sēdēja pirmajā rindā viņpus margām. Tā, kā viņš vēlāk uzzināja, bija lieciniece, tās iestādes īpašniece, kurā bija dzīvojusi Maslova.

Sākās liecinieku nopratināšana: vārds, ticība utt. Pēc tam kad abām pusēm bija noprasīts, kā tās vēlas lieciniekus izjautāt — ar zvērestu vai bez tā, atkal, ar mokām kājas vilkdams, ienāca tas pats vecais ga„ rīdznieks un atkal tāpat, ar roku kārtodams zelta krustu uz krūtīm, ko klāja zīds, ar tādu pašu mieru un pārliecību, ka dara visai derīgu un svarīgu darbu, nozvērināja lieciniekus un ekspertu. Kad nozvērināšana bija beigusies, visus lieciniekus aizveda, atstājot vienu — tieši Kitajevu, atklātā nama īpašnieci. Viņai jautāja, ko viņa šinī lietā zinot. Kitajeva, māksloti smaidīdama, pie katras frāzes galvai lielajā cepurē ienirstot, ar vācisku akcentu stāstija sīki un tekoši.

Vispirms pie viņas uz iestādi atbraucis pazīstams viesnīcas kalpotājs Simons pēc kādas meičas bagātam Sibīrijas tirgotājam. Viņa aizsūtījusi Ļubašu. Pēc kāda laiciņa Ļubaša atgriezusies kopā ar tirgotāju.

— Tirgotājs bija jau ekstāzē, — Kitajeva, viegli smaidīdama, stāstīja, — un turpināja pie mums dzert un cienāt meitenes; bet, tā kā viņam pietrūka naudas, viņš sūtīja uz savu numuru šo pašu Ļubašu, pret kuru viņam jau bija predilekcija, — viņa nobeidza, paskatījusies uz apsūdzēto.

Ņehjudovam likās, ka Maslova pie šiem vārdiem pasmaidīja, un šis smaids viņam šķita derdzīgs. Viņā modās dīvains, neskaidrs riebums, jaukts ar līdzjūtību.

— Un kādās domās jūs bijāt par Maslovu? — sarkdams un mulsdams jautāja tiesas ieceltais Maslovas aizstāvis, kas kandidēja uz tiesneša amatu.

— Vislabākajās, — Kitajeva atbildēja, — meitēns ir skolots un elegants. Viņš audzināts iekš labu ģimeni un mācēja lasīt franciski. Dažreiz viņš iedzēra mazliet vairāk, nekā vajag, bet nekad neaizmirsās. Pavisam labs meitēns.

Katjuša skatījās saimniecē, tad pēkšņi pavērsa acis uz zvērinātajiem un apstājās pie Ņehļudova, un viņas seja kļuva nopietna un pat barga. Viena no šīm bargajām acīm šķielēja. Diezgan ilgi šīs divas acis, dīvaini raudzīdamās, kavējās pie Ņehļudova, un, kaut gan viņu pārņēma šausmas, viņš nespēja novērst skatienu no šīm iešķībajām acīm ar spilgtajiem baltumiem. Viņš atcerējās to baismīgo nakti ar plīstošo ledu, ar miglu un, galvenais, ar dilstošo, sašķiebušos mēnesi, kas uzlēca pret rītu un apgaismoja ko melnu un baismīgu. Šīs divas melnās acis, kas raudzījās gan viņā, gan viņam garām, atgādināja viņam šo kaut ko — melnu un baismīgu.

«Pazina!» viņš nodomāja. Un Ņehļudovs, it kā sitienu gaidīdams, sarāvās. Bet viņa nebija pazinusi. Viņa mierīgi nopūtās un atkal sāka skatīties uz priekšsēdētāju. Arī Ņehļudovs nopūtās. «Ak, kaut jel drīzāk!» viņš domāja. Viņš tagad juta kaut ko līdzīgu tam, ko dažkārt bija izjutis medībās, kad vajadzēja nogalināt ievainotu putnu: ir derdzas, ir žēl, ir dusmas. Pus-dzīvais putns raustās medību somā: ir pretīgi, ir žēl, ir gribas ātrāk to piebeigt un aizmirst.

Tādas jauktas jūtas patlaban pārdzīvoja Ņehļudovs, klausīdamies liecinieku nopratināšanā.

XX

Bet, taisni kā par spīti, prāva vilkās ilgi: pēc tam kad pa vienam bija nopratināti liecinieki un eksperts un kad prokurora biedrs un aizstāvji kā parasti ar svarīgu s.eju_bija uzdevuši virkni nevajadzīgu jautājumu, zvērinātos uzaicināja aplūkot lietiskos pierādījumus. Tie bija: milzīga apmēra gredzens ar briljanta rozeti, acīm redzot, valkājams uz visresnākā rādītāja pirksta, un filtrs, kurā bija izmeklēta inde. Šis lietas bija apzīmogotas un tām pieliktas zīmītes ar uzrakstiem.

Zvērinātie jau dzīrās aplūkot šos priekšmetus, kad prokurora biedrs atkal piecēlās un pieprasīja pirms lietisko pierādījumu apskates nolasīt līķa medicīniskās izmeklēšanas aktu.

Priekšsēdētājs, kas steidzināja lietu, cik iespējams, ātri, lai vēl pagūtu tikt pie savas šveicietes, gan labi zinādams, ka šā papīra lasīšana neko citu nedos kā vien garlaicību un novilcinās pusdienas un ka prokurora biedrs šo lasīšanu pieprasa tikai tāpēc, ka viņam ir tiesības to pieprasīt, tomēr nevarēja atteikt un deva savu piekrišanu. Sekretārs sameklēja aktu un atkal, mēli piesizdams, izrunājot skaņas l un r, sāka vienmuļā balsī lasīt:

— «Izdarot ārējo apskati, izrādījās, ka:

1) Feraponta Smeļkova augums ir 2 aršīnas 12 veršoku.»

— Neko teikt, pamatigs puisietis, — tirgonis bažīgi iečukstēja Ņehļudovam ausī.

— «2) Vecums, spriežot pēc ārējā izskata, ap gadu četrdesmit.

3) Līķis izskatījās uzpūsts.

4) Āda viscaur zaļganā krāsā, vietām izraibota tumšiem plankumiem.

5) Āda ķermeņa virspusē uzblīdusi dažāda lieluma tulznās, bet vietām atlupusi un nokarājas lieliem lēveriem.

6) Mati tumši rūsgani, biezi un pieskaroties viegli atdalās no ādas.

7) Acis izspiedušās, un radzene kļuvusi nespodri blāva.

8) No nāsīm, abām ausīm un mutes dobuma tek putainas strutas, mute pusviru.

9) Kaklu gandrīz neredz aiz sejas un krušu uzpampuma.»

Un tā tālāk un tā tālāk. Tādā veidā uz četrām lappusēm divdesmit septiņos punktos bija aprakstīti visi šā pilsētā uzdzīvojušā

tirgoņa briesmīgā, milzīgā, resnā un vēl uztūkušā, pūstošā līķa ārējās apskates sīkumi. Neskaidrais riebums, ko Ņehļudovs izjuta, vēl pieņēmās, klausoties šo līķa aprakstu. Katjušas dzīve un no nāsīm plūstošās strutas, un no dobumiem izvēlušās acis, un viņa paša izturēšanās pret Katjušu viņam šķita kā viena veida parādības, un tās viņu apstāja un ielenca no visām pusēm. Kad ārējās apskates akta lasīšana bija beigusies, priekšsēdētājs grūti nopūtās un pacēla galvu, cerēdams, ka tas būs viss. Taču sekretārs tūliņ pat sāka lasīt iekšējās apskates aprakstu.

Priekšsēdētājs atkal nokāra galvu un, uz rokas atspiedies, aizvēra acis. Tirgonis, kas sēdēja blakus Ņehļudovam, kāvās ar miegu un reizumis salīgojās. Apsūdzētie un tāpat arī žandarmi viņam aiz muguras sēdēja nekustīgi.

— «Izdarot iekšējo apskati, izrādījās, ka:

1) Galvaskausa āda viegli atlobās no galvaskausa kauliem, un asins izplūdumi nekur nav pamanāmi.

2) Galvaskausa kauli vidēja biezuma un veseli.

3) Uz smadzeņu cietā apvalka ir divi nelieli pigmentēti plankumi apmēram četru collu lielumā, pats apvalks nespodri bālganā krāsā,» — un tā tālāk, un tā joprojām vēl trīspadsmit punktu.

Tad sekoja pieaicināto liecinieku vārdi, paraksti un pēc tam ārsta atzinums, no kura bija redzams, ka, līķi uzšķēržot, atrastās un protokolā atzīmētās pārmaiņas kuņģī un pa daļai zarnas un nierēs dod tiesības ar lielu varbūtības iespeju secināt, ka Smeļkova nāve iestājusies no saindēšanās, indei nokļūstot kuņģī kopā ar vīnur. Noteikt pēc kuņģī un zarnās atrastajām pārmaiņam, kāda tieši inde ievadīta kuņģī, — grūti; bet, ka šī inde tur nokļuvusi kopā ar vīnu, jāsecina no tā, ka Smeļkova kuņģi atrasts liels daudzums vīna.

— Var redzēt, ka bijis labs iemetējs, — tirgonis atmodies atkal nočukstēja.

Šā protokola lasīšana, kas ilga apmēram stundu, prokurora biedru tomēr neapmierināja. Kad protokols bija nolasīts, priekšsēdētājs pievērsās viņam:

— Manuprāt, būtu lieki lasīt aktus par iekšējo orgānu izmeklēšanu.

— Es tomēr lūgtu šos aktus nolasīt, — prokurora biedrs stingri teica, priekšsēdētāju neuzlūkodams, mazliet sāniski piecēlies un ar balss noskaņu likdams manīt, ka viņam ir tiesības pieprasīt, lai aktu nolasa, un ka no šīm tiesībām viņš neatkāpsies, un ka atteik-šana dos iemeslu kasācijas sūdzībai.

Bārdainais tiesas loceklis ar labsirdīgajām acīm zem smagiem, nokareniem plakstiņiem, katara mocīts un juzdamies ļoti vārgs, čukstēja priekšsēdētājam: _

— Nu, kas gan tur ko lasīt? Velk tikai garumā. Šīs jaunās slotas nemaz neslauka tīrāk, tikai gausāk.

Tiesas loceklis ar zelta brillēm neteica nekā, tikai drūmi un noņēmies vērās vienā punktā, negaidīdams nekā laba nedz no savas sievas, nedz no dzīves.

Akta lasīšana sākās:

— «188*. gada 15. februārī es, apakšā parakstījies, ārstniecības nodaļas uzdevumā saskaņā ar rīkojumu Nr. 638,» — sekretārs iesāka apņēmīgi un pacilātā balsī, it kā gribēdams aiztraukt miegu, kas mācās virsū visiem klātesošajiem, — «medicīnas inspektora palīga klātbūtnē izmeklēju iekšējos orgānus:

1) Labo plaušu un sirdi (sešmārciņu stikla traukā).

2) Kuņģa saturu (sešmārciņu stikla traukā).

3) Pašu kuņģi — (sešmārciņu stikla traukā).

4) Aknas, liesu un nieres (trīsmārciņu stikla traukā).

5) Zarnas (sešmārciņu māla traukā).»

Lasīšanai sākoties, priekšsēdētājs pieliecās pie viena no tiesas locekļiem un nez ko pačukstēja, tad pie otra un, saņēmis piekrītošu atbildi, šai vietā pārtrauca lasīšanu.

— Tiesa atzīst akta lasīšanu par lieku, — viņš paziņoja.

Sekretārs apklusa un savāca papīrus, prokurora biedrs sāka kaut ko dusmīgi rakstīt.

— Zvērināto kungi var aplūkot lietiskos pierādījumus, — priekšsēdētājs uzaicināja.

Vecākais un vēl daži no zvērinātajiem piecēlās un, nezinādami, kur likt un kā turēt rokas, piegāja pie galda un pēc kārtas palūkojās uz gredzenu, pudelīti un filtru. Tirgonis pat piemēroja gredzenu savam pirkstam.

— Nu, tas tik ir bijis pirksts, — viņš noteica, atgriezies savā vietā. — Prāva gurķa lielumā, — viņš piebilda, acīm redzot, nopriecādamies par to spēkavīru, kādu viņš savā iztēlē iedomājās noindēto tirgoni.

XXI

Kad lietiskie pierādījumi bija apskatīti, priekšsēdētājs paziņoja tiesas izmeklēšanu par pabeigtu un bez pārtraukuma, gribēdams ātrāk tikt galā, dēva vārdu apsūdzētājam cerībā, ka tas arī ir cilvēks, kam tāpat gribas gan smēķēt, gan pusdienas ēst, un ka tas iežēlosies par viņiem. Taču prokurora biedrs nežēloja ne sevi, ne viņus. Prokurora biedrs pēc savas dabas bija liels muļķis, turklāt viņam bija gadījusies tā nelaime — beigt ģimnāziju ar zelta medaļu un universitātē saņemt apbalvojumu par savu darbu romiešu tiesībās, par servitūtiem, un tālab viņš bija visaugstākajā mērā pašapzinīgs, ar sevi apmierināts (to vēl vairāk veicināja viņa panākumi pie dāmām) un tāpēc ārkārtīgi liels muļķis. Kad viņam deva vārdu, viņš gausi piecelās, izrādīdams visu savu graciozo stāvu amata tērpā, un, salicis abas rokas uz pults, viegli galvu pieliecis, aplūkoja zāli, vairīdamies paskatīties uz apsūdzētajiem, un iesāka:

— Lieta, kas jums, zvērinātie piesēdētāju kungi, izspriežama, — viņš uzsāka savu pa protokolu un akta lasīšanas laiku sagatavoto runu, — ir, ja tā var izteikties, raksturīgs noziegums.

Prokurora biedra runai, kā viņš pats domāja, vajadzēja būt ar sabiedrisku nozīmi, gluži kā tās slavenās runas, ko savā laikā bija teikuši slaveni kļuvušie advokāti. Tiesa, klausītāju gan bija tikai trīs sievietes: šuvēja, virtuvene un Simona māsa, un vēl kāds kučieris, taču tas neko nenozīmēja. Arī tie slavenie bija tāpat iesākuši. Prokurora biedrs turējās pie principa — vienmēr būt sava uzdevuma augstumos, proti, iedziļināties nozieguma psiholoģiskajā jēgā un atsegt sabiedrības augoņus.

— Zvērinātie piesēdētāju kungi, jūs redzat savā priekšā noziegumu, kas, ja tā var izteikties, raksturīgs mūsu gadsimta beigām, noziegumu, kas nes sevī, tā sakot, specifiskas tā bēdīgā pagrimuma iezīmes, kādam mūsu laika pakļauti tie mūsu sabiedrības elementi, kas atrodas, tā sakot, zem sevišķi kvēliem šā procesa stariem …

Prokurora biedrs runāja ļoti ilgi, pūlēdamies, no vienas puses, atcerēties visas tās gudrās lietas, ko bija sadomājis, no otras puses, un tas bija pats galvenais, cenzdamies ne uz mirkli neapklust, bet izdarīt tā, lai viņa runa plūstu bez pārtraukuma stundu un ceturksni. Tikai vienu reizi viņš apstājās un labu brīdi rija siekalas, taču tūdaļ attapās un centās novilcināto atgūt ar pastiprinātu daiļrunību. Viņš runāja drīz maigā, pieglaimīgā balsī, mīņādamies no vienas kājas uz otru un lūkodamies zvērinātajos, drīz klusi un lietišķi, pamezdams acis savā burtnīcā, drīz skaļā atmaskotāja balsī, vērsdamies te pie publikas, te pie zvērinātajiem. Tikai uz apsūdzētajiem, kas visi trīs urbās viņā ar skatieniem," viņš ne reizi nepameta acis. Viņa runā bija it viss pats jaunākais, kas tolaik tika daudzināts viņa aprindās un ko uzskatīja un vēl tagad mēdz uzskatīt par zinātniskās gudrības pēdējo vārdu. Tur bija gan iedzimtība, gan iedzimtā noziedzība, gan Lornbrozo, gan Tards, gan evolūcija, gan cīņa eksistences dēļ, gan hipnotisms, gan suģestija, gan Šarko, gan dekadentisms.

Tirgonis Smeļkovs prokurora biedra apzīmējumā bija varena, pirmatnēji neskarta krievu cilvēka tips ar plašu vērienu; aiz savas paļāvības un augstsirdības viņš kritis par upuri dziļi samaitātām personām, kuru varā nokļuvis.

Sirnons Kartinkins bija atavistisks dzimtbūšanas veidojums, nomākts cilvēks bez izglītības, bez principiem, pat bez reliģijas. Jefimija bija viņa mīļākā, arī iedzimtības upuris. Viņā varēja manīt visas deģenerācijas pazīmes. Turpretim nozieguma galvenā vaininiece bija Maslova, viszemākā dekadences tipa iemiesojums.

— Šī sieviete, — prokurora biedrs runāja, viņā ne-skatīdamies, — ir dabūjusi izglītību, mēs šeit tiesā dzirdējām viņas saimnieces liecību. Viņa ne tikvien prot lasīt un rakstīt, viņa prot franciski, viņa, bārene, kas, domājams, slēpj sevī noziedzības dīgļus, uzaudzināta inteliģentā muižnieku ģimenē un būtu varējusi pārtikt no godīga darba; taču viņa pamet savus labdarus, nododas savām kaislībām un, lai tās apmierinātu, iestājas atklātajā namā, kur izceļas starp citām savām biedrenēm ar labāku izglītību un, galvenais, kā jūs, zvērināto kungi, šeit no viņas saimnieces dzirdējāt, ar prasmi ietekmēt apmeklētājus ar noslēpumaino, pēdējā laikā zinātnes un it īpaši Sarko skolas pētīto īpašību, ko pazīstam ar vārdu «suģestija». Ar šo īpašību viņa sagūsta krievu spēkavīru, labsirdīgo, paļāvīgo, bagāto viesi Sadko, un izmanto viņa uzticību, lai vispirms apzagtu un tad nežēlīgi laupītu viņam dzīvību.

— Nu jau gan, šķiet, muld niekus, — priekšsēdētājs smaidīdams iebilda, paliekdamies uz stingrā tiesas locekļa pusi.

— Briesmīgs muldoņa, — stingrais tiesas loceklis noteica.

— Zvērinātie piesēdētāju kungi, — prokurora biedrs pa tam turpināja, tievo vidukli graciozi izlocīdams. — Jūsu rokās ir šo personu liktenis, bet jūsu rokās pa daļai ir arī sabiedrības liktenis, ko jūs ar savu spriedumu ietekmēsiet. Iedziļinieties šā nozieguma nozīmē, briesmas, kas draud sabiedrībai no šādiem, tā sakot, patoloģiskiem indivīdiem kā Maslova, un pasargājiet sabiedrību no sērgas, pasargājiet tās nevainīgos, spēcīgos elementus no sasirgšanas un bieži vien arī bojā ejas.

Un, it kā viņu būtu nospiedis gaidāmā sprieduma svarīgums, prokurora biedrs atslīga krēslā, acīm redzot, visaugstākajā mērā sajūsmināts par savu runu.

Viņa runas jēga, ja atskaita daiļrunības ziedus, bija tāda, ka Maslova, ar glaimiem ieguvusi tirgoņa uzticību, hipnotizēja to un, ieradusies viesnīcas numurā ar atslēgu pec naudas, gribēja pievākt visu sev, bet, Simona un Jefimijas pieķerta, bija spiesta dalīties ar tiem. Pēc tam, lai slēptu nozieguma pēdas, viņa at-brauca atkal tirgonim līdzi uz viesnīcu un tur viņu nozāļoja.

Kad prokurora biedrs bija beidzis runāt, no advokātu sola piecēlās pusmūža cilvēks, ģērbies frakā ar platu, baltu, stīvinātu uzkrekla pusloku un mundri uzsāka runu, aizstāvēdams Kartinkinu un Bočkovu. Tas bija viņu aizstāvis, zvērināts advokāts, kuram viņi maksāja trīssimt rubļu. Viņš centās tos abus attaisnot, visu vainu uzveldams Maslovai.

Viņš noraidīja Maslovas liecību, ka Bočkova un Kartinkins bijuši klāt, kad viņa ņēmusi naudu, un pastāvēja uz to, ka pieķertās nozāļotājas liecībai nevarot būt nekādas nozīmes. Naudu — divi tūkstoši piecsimt rubļu, teica advokāts, varot būt sapelnījuši divi strādīgi un godīgi cilvēki, saņemdami no apmeklētājiem daždien pa trīs, pa pieci rubļi. Turpretim tirgoņa naudu nolaupījusi Maslova un kādam iedevusi vai pat pazau-dējusi, jo viņa nav bijusi normālā stāvoklī. Nozāļošanu izdarījusi Maslova viena pati.

Tāpēc viņš lūdza zvērinātos atzīt, ka Bočkova un Kartinkins naudas zādzībā nav vainīgi; bet, ja viņi tomēr atzītu tos par vainīgiem zādzībā, tad atzīt, ka tie rīkojušies bez iepriekšēja nodoma un noindēšanā nav piedalījušies.

Runas beigās advokāts, lai iedzeltu prokurora biedram, piebilda, ka prokurora biedra kunga spožie prātojumi par iedzimtību, kaut gan tie izskaidro zinātniskus iedzimtības jautājumus, tomēr šai gadījumā ir nevietā, jo Bočkova cēlusies no nezināmiem vecākiem.

Prokurora biedrs pikti, it kā zobus ņirgdams, kaut ko pierakstīja savā papīrā un nicīgā izbrīnā paraustīja plecus.

Tad piecēlās Maslovas aizstāvis un, bikli stostīdamies, sacīja savu aizstāvības runu. Nenoliegdams, ka Maslova piedalījusies naudas zādzībā, viņš tikai uzsvēra, ka viņa nav domājusi Smeļkovu noindēt, bet pulverīti iedevusi vienīgi tālab, lai viņš aizmigtu. Aizstāvis raudzīja kļūt mazliet daiļrunīgs, attēlojot, kā Maslovu šai netiklajā dzīvē ierāvis vīrietis, kas pats palicis nesodīts, kamēr viņai vienai pašai vajadzējis nest savas krišanas smagās sekas, taču šis viņa ekskurss psiholoģijas novadā pavisam neizdevās, tā ka visiem kļuva neveikli. Kad viņš murkšķēja par vīriešu cietsirdību un sieviešu nevarību, priekšsēdētājs, gribē-dams viņam piepalīdzēt, palūdza turēties pie lietas.

Pēc šā aizstāvja atkal piecēlās prokurora biedrs un aizstāvēja savu tezi par iedzimtību, iebilzdams pirmajam runātājam, ka pat tādā gadījumā, ja Bočkova ir nezināmu vecāku meita, mācība par iedzimtību paliek spēkā, jo zinātne iedzimtības likumu tā precizējusi, ka mēs ne vien varam no iedzimtības spriest par no-ziegumu, bet arī no nozieguma par iedzimtību. Turpretim, kas attiecas uz aizstāvja pieņēmumu par to, ka Maslovu samaitājis izdomāts (viņš sevišķi indīgi uzsvēra «izdomāts») pavedējs, tad visi fakti drīzāk gan liecina, ka viņa pati pavedusi tos daudzos jo daudzos upurus, kas gājuši caur viņas rokām. To pateicis, viņš uzvaras apziņā apsēdās.

Pēc tam apsūdzētos uzaicināja attaisnoties.

Jefimija Bočkova atkārtoja, ka viņa nekā nav zinājusi un nekur nav piedalījusies, un neatlaidīgi norādīja uz Maslovu kā uz vienīgo vainīgo. Simons tikai vairāk reižu atkārtoja:

— Kā gribat, bet tikai bez vainas gan, veltīgi vien.

Maslova turpretim neteica nekā. Uz priekšsēdētāja

aicinājjamu izteikt, kas viņai būtu sakāms sev par attaisnošanu, viņa tikai pacēla uz to acis, pavērās visapkārt kā vajāts zvērs, bet tūlīt atkal nolaida skatienu un, skaļi šņukstēdama, sāka raudāt.

— Kas jums notika? — iejautājās Ņehļudovam blakus sēdošais tirgonis, izdzirdis dīvaino skaņu, kas Ņehļudovam pēkšņi izlauzās. Šī skaņa bija apvaldītas raudas.

Ņehļudovs joprojām vēl neizprata visu sava tagadējā stāvokļa nozīmi un tikko valdāmās raudas un acīs sariesušās asaras piedēvēja nervu vājumam. Viņš uzlika pince-nez, lai apslēptu asaras, tad salūkoja mutautiņu un sāka šņaukt degunu.

Bailes no kauna, ar kādu viņš sevi būtu apkrāvis, ja šeit tiesas zālē visi dabūtu zināt par viņa rīcību, apslāpēja to iekšējo darbību, kas norisa viņā. Šai pirmajā laikā bailes bija stiprākas par visu.

XXII

Pēc apsūdzēto pēdējā vārda un abu pušu diezgan ilgajām pārrunām par to, kā formulēt jautājumus, beidzot tos formulēja, un priekšsēdētājs sāka savu rezumējumu.

Pirms pašas lietas atstāstīšanas viņš tīkamā, pierastā intonācijā ļoti ilgi skaidroja zvērinātajiem, ka laupīšana ir laupīšana, bet zādzība — zādzība un ka zagšana no aizslēgtas vietas ir zagšana no aizslēgtas vietas, bet zagšana no neaizslēgtas vietas ir zagšana no neaizslēgtas vietas. Un, to skaidrodams, viņš visai bieži paraudzījās uz Ņehļudovu, it kā īpaši viņam vēlēdamies ieskaidrot šo svarīgo apstākli cerībā, ka Ņehļudovs, viņu sapratis, paskaidros to arī saviem biedriem. Pēc tam, nolēmis, ka zvērinātie šīs patiesības jau pietiekami izpratuši, viņš sāka attīstīt citu patiesību, ka par slepkavību sauc tādu darbību, kas ir cēlonis cilvēka nāvei, un ka tāpēc arī nozāļošana ir slepkavība. Kad viņam šķita, ka zvērinātie aptvēruši arī šo patiesību, viņš tiem paskaidroja, ka gadījumā, ja zādzība un slepkavība izdarītas kopā, tad nozieguma sastāvā arī ietilpst zādzība un slepkavība.

Kaut gan viņam pašam gribējās drīzāk tikt vaļā un šveiciete jau gaidīja, viņš bija tā pieradis pie sava amata, ka, sācis runāt, nekādi vairs nespēja apstāties, un tālab sīki ieskaidroja zvērinātajiem, ka gadījumā, ja viņi atzīs apsūdzētos par vainīgiem, viņiem ir tiesī-bas tos atzīt par vainīgiem, bet, ja atzīs, ka tie nav vainīgi, tad viņiem ir tiesības atzīt tos par nevainīgiem, turpretim, ja viņi tos atzīs vienā lietā par vainlgiem, bet otrā par nevainīgiem, tad var atzīt tos par vainīgiem vienā un par nevainīgiem otrā. Tad viņš vēl paskaidroja, ka, lai gan šīs tiesības viņiem dotas, taču tās izlietojamas ar prātu. Viņš gribēja vēl paskaidrot, ka, atbildēdami uz uzdoto jautājumu apstiprinoši, viņi ar šo atbildi atzīst visu to, kas jautājumā minēts, bet, ja viņi neatzīst visu, kas jautājumā minēts, tad jāaizrāda, ko viņi neatzīst. Taču, paskatījies pulkstenī un ieraudzījis, ka ir jau bez piecām minūtēm trīs, viņš nolēma tūdaļ pāriet pie lietas atstāstījuma.

— Lietas apstākļi ir šādi, — viņš iesāka un atkārtoja visu to, ko jau vairākkārt bija teikuši gan aizstāvji, gan prokurora biedrs, gan liecinieki.

Priekšsēdētājs runāja, bet tiesas locekļi viņam abās pusēs dziļdomīgi klausījās, laiku pa laikam paraudzīdarnies pulkstenī, uzskatīdami gan priekšsēdētāja runu par ļoti labu, tas ir, par tādu, kādai tai jābūt, taču mazliet par garu. Tādās pašās domās bija arī prokurora biedrs un visa tiesa, kā arī pārējie, kas atradās zālē. Priekšsēdētājs beidza rezumējumu.

Likās, ka viss bija pateikts. Taču priekšsēdētājs nekādi nevarēja šķirties no savām tiesībām runāt — tik patīkami bija klausīties savas balss iespaidīgajās intonācijās — un atzina par vajadzīgu teikt vēl dažus vārdus par zvērinātajiem doto tiesību svarīgumu un par to, kā viņiem uzmanīgi un piesardzīgi jāizlieto šīs tiesības un nav tās jāizmanto ļaunprātīgi, par to, ka viņi ir zvērējuši, ka viņi ir sabiedrības sirdsapziņa un ka svēti glabājams apspriežu istabas noslēpums, un tā tālāk, un tā joprojām.

Kopš priekšsēdētājs bija sācis runāt, Maslova lūkojās viņa, acu nenovērsdama, it kā bīdamās par katru vārdu, ka tas nepaslīd garām nedzirdets, un tāpēc Ņehļudovs nebaidījās sastapties ar viņu skatieniem un noņēmies raudzījās viņā. Un viņa iztēlē norisinājās tā parastā parādība, ka sen neredzēta mīlama cilvēka seja, pirmajā mirklī pārsteigusi ar ārējām pārmaiņām, kas notikušas prombūtnes laikā, pamazām kļūst gluži tāda pati, kāda bijusi pirms daudziem gadiem, izgaist visas notikušās pārmaiņas un gara acu priekšā nostājas tikai šī galvenā īpatnējās, neatkārtojamās garīgās personības izpausme.

Taisni tā tas bija Ņehļudovam.

Jā, neraugoties uz cietumnieces mēteli, uz apvēlušos stāvu un piebriedušajām krūtīm, neraugoties uz izplūdušo sejas apakšdaļu, uz grumbiņām pierē un deniņos un uz mazliet aiztūkušajām acīm, tā neapšaubāmi bija tā pati Katjuša, kas gaišajos augšāmcelšanās svētkos ar savām mīlas un dzīvesprieka pilnajām, smejošajām acīm tik nevainīgi bija raudzījušies uz augšu viņā — savā mīlamajā cilvēkā.

«Un kas par dīvainu sagadīšanos! Vajadzēja šai prāvai iegadīties tieši manā sesijā, lai es, desmit gadu viņu nesastapis, sastaptu viņu šeit uz apsūdzēto sola! Un kā gan tas viss beigsies? Kaut jel drīzāk, ak, kaut jel drīzāk!»

Viņš aizvien vēl nepadevās nožēlai, kas viņā ierunājās. Viņam šķita, ka tā ir nejaušība, kas pāries un netraucēs viņa dzīvi. Viņš jutās kā kucēns, kas istabā slikti uzvedies un ko saimnieks, aiz skausta saņēmis, grūž ar purnu tai draņķī, ko tas pietaisījis. Kucēns smilkst, raujas atspēries, lai tiktu, cik vien var, tālāk no sava darba sekām un aizmirstu tās; taču nepielūdzamais saimnieks nelaiž to vaļā. Tā arī Ņehļudovs jau juta visu padarītā nekrietnību, juta arī saimnieka vareno roku, taču viņš vēl neapjauta, ko nozīmē tas, ko viņš izdarījis, neatzina pašu saimnieku. Viņam joprojām gribējās neticēt, ka tas, ko viņš redz savā priekšā, ir viņa darbs. Bet nepielūdzamā, neredzamā roka turēja viņu ciet, un viņš jau iepriekš juta, ka neizgrozisies. Vēl viņš centās turēties braši un, pa paradumam pārmetis vienu kāju pār otru un nevērīgi spēlēdamies ar savu pince-nez, pašapzinīgā pozā sēdēja savā pirmās rindas otrajā krēslā. Bet pa tam viņš dvēseles dziļumos jau juta, cik cietsirdīga, nekrietna un zema ir ne vien šī viņa rīcība, bet arī visa viņa dīkā, izvirtusī, cietsirdīgā un patvaļīgā dzīve, un tas briesmīgais priekškars, kas neticamā kārtā visu šo laiku — visus šos divpadsmit gadus bija viņam aizse-dzis gan šo viņa noziegumu, gan visu viņa turpmāko dzīvi, jau sāka šūpoties, un viņš laiku pa laikam pameta pa skatienam viņpus tā.

XXIII

Pēdīgi priekšsēdētājs savu runu bija beidzis un, ar graciozu kustību pacēlis jautājumu lapu, nodeva to vecākajam, kas bija pienācis viņam klāt. Zvērinātie piecēlās, priecādamies, ka nu var iet projām, un, nezinādami, ko darīt ar savām rokām, it kā kaunēdamies par kaut ko, cits pēc cita iegāja apspriežu istabā. Tikko durvis aiz viņiem bija aizvērušās, žandarms piegāja pie tām un, izrāvis no maksts zobenu un pārlicis to pār plecu, nostājās pie durvīm. Tiesneši piecēlās un izgāja. Izveda arī apsūdzētos.

Iegājuši apspriežu istabā, zvērinātie, tāpat kā iepriekš, vispirms salūkoja papirosus un aizsmēķēja. Viņu stāvokļa nedabiskums un neīstums, ko tie, zālē savās vietās sēdēdami, bija lielākā vai mazākā mērā izjutuši, pārgāja, līdzko viņi iegāja apspriežu istabā un aizkūpināja papirosus; viņi atviegloti apsēdās un tūdaļ arī sākās dzīva saruna.

— Meitēns nav vainīgs, sapinies, — iesāka labsirdīgais tirgonis, — jāpažēlo.

— To tad arī apspriedīsim, — atņēma vecākais. — Mēs nedrīkstam padoties mūsu personiskajiem iespaidiem.

— Priekšsēdētājs galavārdā labi runāja, — pulkvedis ieminējās.

— Tad ta labi! Es tikko neaizmigu.

— Galvenais ir, ka apkalpotāji nebūtu varējuši zināt par naudu, ja Maslova nebūtu bijusi ar tiem uz vienu roku, — sprieda pārdevējs, kas izskatījās pēc ebreja.

— Tātad jums šķiet, viņa ir nozagusi? — kāds no zvērinātajiem jautāja.

— Neparko neticēšu, — iesaucās labsirdīgais tirgonis, — to visu tā sarkanacainā blēde ievārījusi.

— Visi tādi paši, — noteica pulkvedis.

— Bet viņa taču saka, ka numurā nemaz neesot iegājusi.

— Ticiet vien viņai! Es tai maitai nemūžam neticētu.

— Nu, tas vēl neko nenozīmē, ka jūs neticētu, — turējās pārdevējs.

— Atslēga taču viņai bija.

— Un kas par to, ka bija? — tirgonis tiepās.

— Bet gredzens?

— Tad, āre, viņa tak stāstīja, — atkal pacēla balsi tirgonis. — Tirgotājs, puisietis ar karakteri, turklāt vēl iemetis, nu, piekaustijis viņu. Bet pēc tam, skaidrs, pažēloja. Še, sak, ņem, nekauc! Kas tas par vīru: tak dzirdēji, savu divpadsmit veršoku garumā, pudi astoņi svarā!

— Tas nav svarīgi, — pārtrauca Pjotrs Gerasimovičs, — jautājums ir: vai viņa visu to lietu izdomājusi un pierunājusi citus vai ari apkalpotāji?

— Apkalpotāji vieni paši to nevarēja izdarīt. Atslēga taču bija viņai.

Nesakarīga izrunāšanās ilga labu brīdi.

— Atļaujiet, kungi! — pārtrauca vecākais. — Apsēdīsimies pie galda un apspriedisimies! Esiet tik laipni! — viņš aicināja, apsēzdamies priekšsēdētāja vietā.

— Tad nelietes jau gan ir tās skuķes, — nerimās pārdevejs un par apstiprinājumu savām domām, ka galvenā vainīgā ir Maslova, pastāstīja, kā viena tāda bulvārī nozagusi viņa biedram pulksteni.

Pulkvedis šai sakarībā sāka stāstīt vēl pārsteidzošāku gadījumu, kur nozagts sudraba patvāris.

— Kungi, lūdzu, jautājumu kārtībā, — sauca vecākais, piedauzīdams ar zīmuli pa galdu.

Visi apklusa. Šie jautājumi bija izteikti tā:

1) Vai Krapivnas apriņķa Borku ciema zemnieks Simons Petrovs Kartinkins, trīsdesmit trīs gadus vecs, ir vainīgs, ka 188*. gada 17. janvārī N. pilsētā nodo

mājis nogalināt tirgoni Smeļkovu, lai to aplaupītu, saziņā ar citām personām iedevis viņam konjakā indi, kas bijusi Smeļkova nāves cēlonis, un nolaupījis tam ap divi tūkstoši piecsimt rubļu naudā un briljanta gredzenu?

2) Vai sīkpilsone Jefimija Ivanova Bočkova, četrdesmit trīs gadus veca, vainīga pirmajā jautājumā aprakstītajā noziegumā?

3) Vai sīkpilsone Jckaterina Mihailova Maslova, divdesmit septiņus gadus veca, vainīga pirmajā jautājumā aprakstītajā noziegumā?

4) Ja apsūdzētā Jefimija Bočkova nav vainīga pirmajā jautājumā, tad vai viņa nav vainīga, ka 188*. gada 17. janvārī, būdama par apkalpotaju viesnīcā «Mauritānija» N. pilsētā, slepeni izzaguši tirgonim Smeļkovam no aizslēgta čemodāna, kas atradies viņa numurā, divi tūkstoši piecsimt rubļu naudas, šai nolūkā turpat atslēgdama čemodānu ar viņas atnestu un pielāgotu atslēgu?

Vecākais izlasīja pirmo jautājumu.

— Nu, kā ir, kungi?

Uz šo jautājumu atbildēja visai ātri. Visi bija ar mieru atbildēt: «Jā, ir vainīgs,» — atzīdami, ka viņš piedalījies tiklab nozāļošanā, ka arī aplaupīšanā. Kartinkinu par vainīgu atzīt nebija ar mieru vienīgi kāds vecs arteļnieks, kas uz visiem jautājumiem atbildēja attaisnodams.

Vecākais domāja, ka viņš neizprot, un izskaidroja, ka viss liecinot, ka Kartinkins un Bočkova ir vainīgi, taču arteļnieks atbildēja, ka viņš saprotot gan, bet tomēr labāk esot žēlot. «Neesam jau arī paši nekādi svētie,» viņš teica un ta arī palika pie sava.

Uz otru jautājumu par Bočkovu pēc ilgām pārrunām un skaidrošanās atbildēja: «Nav vainīga,» — jo nebija skaidru pierādījumu par tās līdzdalību nozāļošanā, kā to sevišķi bija iegalvojis viņas advokāts.

Tirgonis, vēlēdamies attaisnot Maslovu, pastāvēja uz to, ka Bočkova pati galvenā visa uzsācēja. Daudzi zvērinātie bija ar viņu vienis prātis; bet vecākais, gribēdams stingri turēties pie likuma, sacīja, ka neesot nekāda pamata atzīt viņu par līdzvainīgu nozāļošanā. Pēc ilgiem strīdiem vecākā domas ņēma pārsvaru.

Turpretim uz ceturto jautājumu par Bočkovu atbildēja: «Jā, ir vainīga,» — un, arteļniekam uzstājot, piebilda: «Bet pelna soda mīkstināšanu.»

Trešais jautājums par Maslovu izraisīja sīvu strīdu. Vecākais pastāvēja pie tā, ka viņa vainīga tiklab noindēšanā, kā arī laupīšanā, tirgonis nepiekrita un līdz ar viņu arī pulkvedis, pārdevējs un arteļnieks, pārējie it kā svārstījās, taču vecākā domas sāka ņemt pārsvaru, it īpaši tāpēc, ka visi zvērinātie bija noguruši un labprātāk pieslējās tam viedoklim, kas deva izredzes drīzāk panākt vienošanos un tātad arī drīzāk visiem tikt vaļā.

Pēc visa tā, kas bija noticis tiesas izmeklēšanā, un atceroties, kādu viņš Maslovu bija pazinis agrāk, Ņehļudovs bija pārliecināts, ka viņa nav vainīga ne zādzībā, ne nozāļošanā, un sākumā nešaubījās, ka visi to atzīs; taču, manīdams, ka pēc tirgoņa neveiklās aizstāvības, kas acīm redzami pamatojās uz to, ka Maslova tam fiziski patika, ko tas arī neslēpa un kas tieši tāpēc izraisīja vecākā pretestību, un, galvenais, tāpēc, ka spriedums sāka nosvērties uz ļauno pusi, jo visi bija noguruši, — viņš gribēja iebilst, bet baidījās runāt Maslovas labā, — viņam šķita, ka visiem tūdaļ kļūs zināmas viņa attiecības ar to. Un tomēr viņš juta, ka nevar šo lietu tā pamest un ka ir jāiebilst. Viņš sarka un bālēja, bet, kad gribēja sākt runāt, Pjotrs Gerasimovičs, kas līdz šim bija cietis klusu un ko, acīm redzot, kaitināja vecākā autoritatīvais tonis, pēkšņi sāka runāt pretim un pateica to pašu, ko bija gribējis sacīt Ņehļudovs.

— Atvainojiet, — viņš teica, — jūs sakāt, ka viņa zagusi tāpēc, ka viņai bijusi atslēga, bet vai tad apkalpotāji nevarēja pēc viņas atslēgt čemodānu ar pielāgotu atslēgu?

— Kā tad, kā tad, — piebalsoja tirgonis.

— Viņa taču nevarēja ņemt naudu, jo kur gan viņa savā stāvoklī to būtu likusi?

— Eče, es jau arī saku, — tirgonis apstiprināja.

— Drīzāk gan viņas atbraukšana būs apkalpotājiem ierosinājusi domu, tie būs izmantojuši izdevību, bet pēc tam visu vainu uzvēla viņai.

Pjotrs Gerasimovičs runāja iekaisis. Un viņa iekaisums pielipa vecākajam, kas tāpēc sāka it īpaši neatlaidīgi aizstāvēt savas pretējās domas, taču Pjotrs Gerasimovičs runāja tik pārliecinoši, ka vairākums piekrita viņam, atzīstot, ka Maslova nav piedalījusies naudas un gredzena zādzībā, ka gredzens viņai iedāvināts. Bet, kad sāka runāt par viņas līdzdalību noindēšanā, tad atkal viņas dedzīgais aizstāvis tirgonis sacīja, ka viņa jāatzīst par nevainīgu, jo kas gan viņai būtu par vajadzību tirgoni nozāļot. Turpretim vecākais teica, ka nevar atzīt viņu par nevainīgu, jo viņa pati atzinusies, ka pulverīti iedevusi.

— Dot iedeva, bet domāja, ka tas ir opijs, — tiepās tirgonis.

— Viņa jau varēja nonāvēt arī ar opiju, — raudzīja atspēkot pulkvedis, kam patika iedziļināties blakus apstākļos, un sāka pie reizes stāstīt, kā viņa svaiņa sieva saindējusies ar opiju un būtu nomirusi, ja tuvumā negadījies ārsts un laikā nesniedzis palīdzību. Pulkvedis stāstīja tik iespaidīgi, pašapzinīgi un ar tādu cieņu, ka nevienam nebija drosmes viņu pārtraukt. Tikai pārdevējs, viņa piemēra ietekmēts, sadūšojās viņu pārtraukt, lai pastāstītu arī savu stāstāmo.

— Daži tā pierod, — viņš uzsāka, — ka var pa četrdesmit pilienu ņemt iekšā; man viens radinieks …

Taču pulkvedis neļāva sevi pārtraukt un turpināja stāstu par sekām, kādas opijs atstājis uz viņa svaiņa sievu.

— Bet, kungi, ir taču jau piektā stunda! — kāds no zvērinātajiem ieminējās.

— Nu, kā tad paliek, kungi, — vecākais vērsās pie visiem, — atzīstam par vainīgu bez nodoma aplaupīt, un mantu nav ņēmusi. Vai tā, vai?

Pjotrs Gerasimovičs, apmierināts ar savu uzvaru,, piekrita.

— Bet pelna soda mīkstināšanu, — piebilda tirgonis.

Visi bija vienis pratis. Tikai artejnieks pastāvēja uz to, ka jāsaka: «Nē, nav vainīga.»

— Tad tā jau arī iznāk, — vecākais paskaidroja, — bez nodoma aplaupīt, un mantu nav ņēmusi. Tātad nav arī vainīga.

— Lai iet tā, un pelna soda mīkstināšanu, tātad, kas vēl paliks, visu pēdējo dzēst, — tirgonis jautri noteica.

Visi bija tik noguruši un tā sapinušies strīdos, ka neviens neattapa atbildei piemetināt: jā, bet bez nolūka nogalināt.

Ņehļudovs bija tā satraukts, ka arī viņš to nepamanīja. Šādā veidā atbildes uzrakstīja un iznesa tiesas zālē.

Rablē raksta, ka jurists, pie kura atnākuši prāvoties, vispirms norādījis uz visvisādiem iespējamiem likumiem un izlasījis divdesmit lappuses latīnisku juridisku savārstījumu, bet tad ieteicis prāvniekiem mest kauliņus: pāris vai nepāris. Ja pāris, tad taisnība sūdzētājam, ja nepāris, tad taisnība apsūdzētajam.

Tāpat bija arī šeit. Šādu un ne citādu lēmumu pieņēma nevis tāpēc, ka visi tā bija ar mieru, bet, pirmkārt, tāpēc, ka priekšsēdētājs, kas tik ilgi runāja savu galavārdu, šoreiz piemirsa piebilst to, ko parasti mēdza teikt, proti, ka, atbildot uz jautājumu, viņi var sacīt: «Jā, ir vainīga, bet bez nolūka nogalināt,» — otrkārt, tāpēc, ka pulkvedis bija loti ilgi un apnicīgi stāstījis notikumu ar sava svaiņa sievu; treškārt, tāpēc, ka Ņehjudovs bija tik satraukts un nepamanīja, ka trūkst piezīmes par to, ka nav bijis nolūka nonāvēt, un domāja, ka piezīme «bez nolūka aplaupīt» vainu iznīcina; ceturtkārt, tāpēc, ka Pjotra Gerasimoviča pašlaik nebija istabā, viņš bija izgājis tobrīd, kad vecākais pārlasīja jautājumus un atbildes, un, galvenais, tāpēc, ka visi bija noguruši un visiem gribējās drīzāk atbrīvoties un tāpēc pievienoties tam lēmumam, ar kuru viss drīzāk beigsies.

Zvērinātie pazvanīja. Žandarms, kas stāvēja pie durvīm ar kailu zobenu, iebāza zobenu makstī un pagāja sāņus. Tiesneši apsēdās savās vietās, un zvērinātie cits pēc cita iznāca zālē.

Vecākais ar svinīgu seju nesa lapu. Viņš piegāja un pasniedza to priekšsēdētājam. Priekšsēdētājs izlasīja un, acīm redzami pārsteigts, noplātīja rokas un pievērsās biedriem, lai apspriestos. Priekšsēdētājs bija pārsteigts, ka zvērinātie, pielikuši pirmajam punktam piezīmi «bez nodoma aplaupīt», pie otrā nav piezīmējuši «bez nolūka nogalināt». Pēc zvērināto sprieduma iznāca, ka Maslova nav zagusi, nav laupījusi, bet tomēr bez jebkāda redzama iemesla noindējusi cilvēku.

— Paskatieties, kādas aplamības izlēmuši! — viņš teica tiesas loceklim pa kreisi. — Tas taču nozīmē katorgu, bet viņa nav vainīga.

— Nu kā tad nav vainīga! — stingrais tiesas loceklis protestēja.

— Vienkārši — nav vainīga. Manuprāt, te būtu piemērojams 818. pants. (818. pantā teikts, ka gadījumā, ja tiesa atzīst apsūdzību par netaisnu, tā var atcelt zvērināto spriedumu.)

— Kā jūs domājat? — priekšsēdētājs uzrunāja labsirdīgo tiesas locekli.

Labsirdīgais tiesas loceklis tūliņ neatbildēja, viņš paraudzījās uz priekšā noliktā papīra numuru un saskaitīja ciparus — nedalījās ar trīs. Viņš bija minējis, ja dalīsies ar trīs, tad viņš piekritis, bet, kaut gan nedalījās, viņš aiz savas labsirdības tomēr bija ar mieru.

— Es arī tā domāju, ka vajadzētu, — viņš sacīja.

— Un jūs? — priekšsēdētājs jautāja dusmīgajam tiesas loceklim.

— Nekādā ziņā, — tas noteikti atbildēja. — Jau tā avīzes skandina, ka zvērinātie attaisnojot noziedzniekus; ko vēl neteiks, ja tiesa sāks attaisnot! Nekādā ziņā nepiekrītu.

Priekšsēdētājs paskatījās pulkstenī.

— Žēl, bet ko lai dara! — un pasniedza jautājumus vecākajam nolasīšanai^

Visi piecēlās, un vecākais, no vienas kājas uz otru mīņādamies, noklepojās un izlasīja jautājumus un atbildes. Visi, kas piederēja pie tiesas — sekretārs, advokāti, pat prokurors, — izrādīja izbrīnu.

Apsūdzētie sēdēja mierīgi, acīm redzot, nesaprazdami atbilžu nozīmi. Visi atkal apsēdās, un priekšsēdētājs jautāja prokuroram, kāds sods, pēc viņa domām, uzliekams apsūdzētajiem.

Prokurors, iepriecināts par negaidītajiem panākumiem attiecībā uz Maslovu un piedēvēdams šos panākumus savai daiļrunībai, ieskatījās kaut kur, piecēlās un sacīja:

— Es domāju, ka Sirnons Kartinkins sodāms uz 1452. panta un 1453. panta 4. punkta pamata, Jefimija Bočkova uz 1659. panta pamata un Jekaterina Maslova uz 1454. panta pamata.

Visi šie sodi bija paši bargākie, kādus vien varēja piespriest.

— Tiesa aiziet apspriesties, — priekšsēdētājs pieceldamies paziņoja.

Pēc viņa piecēlās visi citi un ar patīkamu atvieglojuma sajūtu par labi veiktu darbu sāka iet ārā vai arī staigāt pa zāli.

— Bet mēs taču, cienītais, esam negodīgi samuldējušies, — teica Pjotrs Gerasimovičs, pieiedams klāt Ņehļudovam, kam vecākais kaut ko stāstīja. — Mēs taču viņai katorgu esam iegriezuši.

— Ko jūs sakāt? — Ņehļudovs iesaucās, šoreiz nemaz nepamanījis skolotāja nepatīkamo familiaritāti.

— Nu kā tad, — tas apstiprināja. — Mēs netikām atbildei pievienojuši: «Vainīga, bet bez nolūka nogalināt.» Sekretārs man nupat stāstīja: prokurors pieprasot viņai piecpadsmit gadu katorgas.

— Tā taču nolēmām, — noteica vecākais.

Pjotrs Gerasimovičs sāka strīdēties, teikdams, ka tas jau pats par sevi bijis saprotams: tā kā viņa naudu nav ņēmusi, tad viņai nav arī varējis būt nolūka nogalināt.

— Es taču pirms iznākšanas visas atbildes nolasīju, — vecākais taisnojās. — Neviens neiebilda.

— Es tobrīd biju izgājis no istabas, — teica Pjotrs Gerasimovičs. — Bet ko tad jūs gulējāt?

— Es nekādi nedomāju, — Ņehļudovs sacīja.

— Te nu bija, nedomājāt.

— Bet to taču var izlabot, — Ņehļudovs minēja.

— Nu ne, tagad ir beigas.

Ņehļudovs paskatījās uz apsūdzētajiem. Viņi, tie paši, kuru liktenis nupat bija izšķīries, joprojām tikpat nekustīgi sēdēja zaldātu priekšā aiz margām. Maslova par kaut ko smaidīja. Un Ņehļudova dvēselē sakustējās nelabas jūtas. Pirms tam, paredzēdams, ka Maslovu attaisnos un atstās pilsētā, Ņebļudovs šaubījās, kā pret viņu izturēties, un attieksme pret viņu radīja grūtības. Turpretim katorga un Sibīrija uzreiz iznīcināja jebkādas attieksmes iespēju: aizšautais putns medību somā vairs neraustītos un mitētos sevi atgādināt.

XXIV

Pjotra Gerasimoviča paredzējumi bija dibināti.

Atgriezies no apspriežu istabas, priekšsēdētājs paņēma papīru un nolasīja:

— «188*. gada aprīļa mēneša 28. dienā uz viņa ķeizariskās majestātes pavēli apgabaltiesas kriminālnodaļa, pamatojoties uz zvērināto tiesnešu kungu lēmumu, pēc Kriminālās tiesāšanas noteikumu 771. panta 3. punkta, 776. panta 3. punkta un 777. panta nosprieda: zemnieku Simonu Kartinkinu, 33 gadus vecu, un sīkpilsoni Jekaterinu Maslovu, 27 gadus vecu, atņemot visas kārtas tiesības, nosūtīt spaidu darbos: Kartinkinu uz 8 gadiem, bet Maslovu uz 4 gadiem, abiem pēc soda izciešanas piemērojot Nolikuma 28. pantu. Bet sīkpilsoni Jefimiju Bočkovu, 43 gadus vecu, atņemot visas sevišķās personīgās un kārtas tiesības un priekšrocības, ieslodzīt cietumā uz 3 gadiem, pēc soda izciešanas piemērojot Nolikuma 49. pantu. Tiesas izdevumus sakarā ar šo prāvu uzlikt līdzīgas daļās visiem notiesātajiem, bet maksāt nespējas gadījumā ņemt uz valsts rēķina. Šās prāvas lietiskos pie-rādījumus pārdot, gredzenu atdot atpakaļ, pudelītes iznīcināt.»

Kartinkins stāvēja tāpat — izslējies, rokas ar atliektajiem īkšķiem gar sāniem nolaidis un vaigu muskuļus raustīdams. Bočkova likās gluži mierīga. Maslova, izdzirdusi spriedumu, tumši piesarka.

— Neesmu vainīga, es neesmu vainīga! — viņa pēkšņi pār visu zāli iekliedzās. — Tas ir grēks. Es neesmu vainīga. Ne gribēju, ne domāju. Taisnību saku. Taisnību. — Un, atkritusi uz sola, viņa sāka skaļi raudāt.

Kad Kartinkins un Bočkova bija izgājuši, viņa joprojām sēdēja turpat un raudāja, tā ka žandarmam vajadzēja viņu paraustīt aiz mēteļa piedurknes.

«Nē, to tā atstāt nevar,» Ņehļudovs apņēmās, gluži aizmirsis savas nelabās jūtas, un, pats nezinādams, kādēļ, izsteidzās gaitenī vēlreiz viņā paraudzīties. Durvīs, ārā iedami, drūzmējās zvērinātie un advokāti, apmierināti, ka prāva beigusies, tā ka viņš dažas minūtes aizkavējās. Kad viņš izkļuva gaitenī, Maslova bija jau lielā gabalā. Ātriem soļiem, nebēdādams, ka vērš uz sevi uzmanību, viņš to panāca, pasteidzās garām un apstajās. Viņa vairs neraudāja, tikai drudžaini šņukstēja, slaucīdama lakatiņa stūrī plankumaini piesārtušo seju, un, apkārt nepaskatījusies, pagāja viņam garām. Palaidis to garam, viņš steigšus griezās at-pakaļ, lai satiktu priekšsēdētāju, bet priekšsēdētājs jau bija projām.

Ņehļudovs viņu panāca tikai vestibilā.

— Priekšsēdētāja kungs, — Ņehļudovs sacīja, pieiedams tam klāt tai brīdī, kad tas jau bija uzvilcis gaišo mēteli un ņēma šveicara sniegto spieķi ar sudraba rokturi, — vai es varētu ar jums parunāt par šo lietu, ko nupat iztiesāja? Es esmu zvērinātais.

— Kālab gan ne? Kņazs Ņehļudovs? Ļoti patīkami, mēs jau esam tikušies, — sacīja priekšsēdētājs, spiezdams roku un labpatikā atceredamies, cik lieliski un jautri bija dejojis — labak par visiem jaunajiem — tovakar, kad tikās ar Ņehļudovu. — Ar ko varu pakalpot?

— Ir iznācis pārpratums atbildē par Maslovu. Viņa nav vainīga noindēšanā, un tomēr viņai piesprieda katorgu, — Ņehļudovs sacīja ar koncentrēti drūmu sejas izteiksmi.

— Tiesa pieņēma spriedumu, pamatodamās uz jūsu pašu dotajām atbildēm, — priekšsēdētājs atteica, virzīdamies uz ārdurvīm, — kaut gan arī tiesai atbildes šķita lietai neatbilstam.

Viņš atcerējās, ka bija gribējis zvērinātajiem paskaidrot, ka viņu atbilde: «Jā, vainīga» — nepievienojot piezīmi, kas noraida nodomu nogalināt, apstiprina, ka nogalināšana izdarīta ar nodomu, taču, steigdamies drīzāk beigt, nebija to pieminējis.

— Jā gan, bet vai kļūdu nevar izlabot?

— Iemeslu kasācijas sūdzībai vienmēr var atrast. Vajag parunāt ar advokātiem, — ieteica priekšsēdētājs, uzlikdams platmali mazliet iešķībi un joprojām virzīdamies uz izeju.

— Bet tas taču ir šausmīgi!

— Redziet, Maslovai bija gaidāms viens no diviem, — priekšsēdētājs skaidroja, acīm redzot, vēlēdamies būt pret Ņehļudovu iespējami laipnāks un pieklājīgāks; pieglaudis vaigu bārdu virs mēteļa apkakles, viņš paņēma Ņehļudovu viegli zem elkoņa un, virzīdams to uz izeju, turpināja: — Jūs taču arī nāksiet?

— Jā, — Ņehļudovs atbildēja, steigā ģērbdamies, un gāja reizē ar viņu.

Viņi izgāja spožā, līksmā saulē, un tūdaļ vajadzēja runāt skaļāk, traucēja riteņu dārdoņa pa bruģi.

— Stāvoklis, redziet, ir dīvains, — priekšsēdētājs, balsi paceldams, turpināja, — tāpēc ka viņai, šai Maslovai, bija paredzams viens no diviem: vai nu tikpat kā attaisnošana, cietuma sods, kurā varēja tikt ieskaitīts arī'jau nosēdētais laiks, pat tikai arests, vai arī katorga, — vidusceļa nav. Būtu jūs piebilduši: «Bet bez nolūka nogalināt,» — viņu attaisnotu.

— Nepiedodamā kārtā esmu to palaidis garām, — Ņehļudovs atzinās.

— Lūk, tas arī visu izšķir, — priekšsēdētājs smaidīdams teica un paraudzījās pulkstenī.

Bija palikuši tikai trīs stundas ceturkšņi līdz tam laikam, ko Klāra bija noteikusi kā pēdējo.

— Tagad, ja vēlaties, aprunājieties ar advokātu. Jāatrod iemesls kasācijas sūdzībai. To vienmēr var atrast. Uz Dvorjanskas ielu! — viņš uzsauca ormanim. — Trīsdesmit kapeikas, vairāk es nekad nemaksāju.

— Lūdzami, jūsu ekselence!

— Man ir tas gods. Ja varu ar kaut ko pakalpot, Dvorņikova nams Dvorjanskas ielā, viegli iegaumēt.

Un, laipni palocījies, viņš aizbrauca.

XXV

Saruna ar priekšsēdētāju un tīrais gaiss Ņehļudovu mazliet nomierināja. Tagad viņš nodomāja, ka jūtas, kas viņu turēja savā varā, pats pārspīlējis un ka pie tā vainīgs viss šis rīts, pavadīts tik nepierastos apstākļos.

«Protams, dīvaina un pārsteidzoša sagadīšanās. Nepieciešams darīt visu iespējamo, lai atvieglotu viņas likteni, un tas jādara jo drīz. Tūliņ pat. Jā gan, tepat tiesā jāuzzina, kur dzīvo Fanarins vai Mikišins.» Viņš atcerējās divus pazīstamus advokātus.

Ņehļudovs atgriezās tiesā, novilka mēteli un kāpa augšā. Pašā pirmajā gaitenī viņš sastapa Fanarinu. Viņš to apturēja un teica, ka viņam esot pie tā darīšanas. Fanarins viņu pazina vaigā, zināja arī uzvārdu un sacīja, ka ļoti priecāšoties viņam pakalpot.

— Esmu gan noguris … taču, ja tas neprasa daudz laika, izstāstiet, ko jūs vēlētos, — ieiesim šeit!

_ Un Fanarins ieveda Ņehludovu kādā istabā, jādomā, kāda tiesneša kabinetā. Viņi apsēdās pie galda.

— Nu, mans kungs, kas jums sakāms?

— Vispirms es jūs lūgšu, — Ņehļudovs iesāka, — lai neviens nezina, ka es par šo gadījumu interesējos.

— Tas pats par sevi saprotams. Tātad …

— Es šodien biju zvērinātais, un mēs notiesājām uz katorgu kādu sievieti — nevainīgu. Mani tas moka.

Ņehļudovs, pašam negaidot, nosarka un samulsa.

Fanarins pazibsnlja uz viņu ar acīm, tad atkal klausīdamies nolaida plakstus.

— Nu-u, — viņš tikai novilka.

— Notiesājām nevainīgu, un es vēlētos ierosināt kasāciju un pārsūdzēt augstākā instancē.

— Senātā, — Fanarins izlaboja.

— Un es nu lūgtu jūs to uzņemties.

Ņehļudovs gribēja drīzāk tikt galā ar pašu grūtāko un tāpēc tūdaļ piebilda:

— Atlīdzību un ar šo lietu saistītos izdevumus es ņemu uz sevi, lai tie būtu kādi būdami, — viņš sarkdams sacīja.

— Nu, par to mēs vienosimies, — advokāts teica, iecietīgi smaidīdams par viņa pieredzes trūkumu. — Kas tad jums tur īsti ir?

Ņehļudovs izstāstīja.

— Labi, rīt es šo lietu paņemšu un izskatīšu. Bet parīt, nē, ceturtdien atbrauciet pie manis pulksten sešos vakarā, un es jums došu atbildi. Vai ne tā? Nu tad ari iesim, man te vēl vajadzīgas izziņas.

Ņehļudovs atvadījās un izgāja.

Saruna ar advokātu un apziņa, ka ir jau kaut ko uzsācis Maslovas aizstāvēšanai, viņu vēl vairāk nomierināja. Viņš izgāja ārā. Laiks bija jauks, viņš priecīgi ieelpoja pavasara gaisu. Ormaņi piedāvāja savus pakalpojumus, bet viņš gāja kājām, un tūdaļ galvā viņam sāka riņķot vesels domu un atmiņu spiets — par Katjušu un par viņa izturēšanos pret to. Un viņam kļuva skumji un viss šķita drūms. «Nē, to es apdomāšu vēlāk,» viņš sev teica, «tagad turpretim vajag izkliedēt smagos iespaidus.»

Viņš atcerējās par pusdienām pie Korčaginiem un paskatījās pulkstenī. Vēl nebija vēls, uz pusdienām varēja pagūt. Garām šķindēja zirgu tramvajs. Viņš paskrēja teciņus un ielēca tajā. Uz laukuma viņš izkāpa, paņēma labu ormani un pēc desmit minūtēm bija pie lielā Korčaginu nama lieveņa.

XXVI

— Lūdzu, jūsu gaišība, jūs gaida, — sacīja vēlīgais un tuklais lielā Korčaginu nama šveicars, vērdams vaļā ozolkoka durvis, kas nedzirdami vārstījās angļu virās. — Patlaban ēd, bet jūs pavēlēja lūgt.

Šveicars piegāja pie kāpnēm un pazvanīja uz augšu.

— Vai kāds ir? — Ņehļudovs atģērbdamies vaicāja.

— Kolosova kungs un Mihails Sergejevičs; bet citi visi tikai paši vien, — šveicars atbildēja.

No kāpņu gala palūkojās skaistulis sulainis frakā un baltos cimdos.

— Lūdzu, jūsu gaišība, — viņš sacīja. — Pavēlēts lūgt.

Ņehļudovs devās pa kāpnēm augšup un caur pazīstamo, grezno un plašo zāli iegāja ēdamistabā. Ēdamistabā pie galda sēdēja visa ģimene, izņemot māti — kņazieni Sofju Vasiļjevnu, kas nekad neatstāja savu kabinetu. Vienā galda galā sēdēja vecais Korčagins; viņam līdzās pa kreisi ārsts, otrā pusē — viesis Ivans Ivanovičs Kolosovs, bijušais guberņas muižniecības maršals, tagad valdes loceklis bankā, liberāls Korčagina biedrs; tālāk pa kreisi — rniss Rēdere, Misī mazās māsas audzinātāja, un pati četrus gadus vecā meitene; pa labi iepretim — Misī brālis, Korčaginu vienīgais dēls, sestās klases ģimnāzists Petja, kura dēļ visa ģimene, gaidīdama viņa eksāmenus, palika pilsētā, tad vēl students repetitors; vēl tālāk pa kreisi — Katerina Aleksejevna, četrdesmit gadus veca jaunkundze, slavofile; iepretim — Mihails Sergejevičs jeb Miša Teļegins, Misī brālēns, un beidzot — galda otrā galā — pati Misī un viņai blakus tukša servēta vieta.

— Nu lieliski! Sēdieties, mēs tikko esam tikuši līdz zivīm, — ar pūlēm un piesardzīgi košļādams ar saviem liekajiem zobiem, ierunājās vecais Korčagins, paceldams uz Ņehļudovu asinīm pieplūdušās acis, virs kurām nemanīja plakstiņus. — Stepan, — viņš ar pilnu muti uzsauca resnajam, cienīgajam bufetes pār-zinim, pamezdams skatienu uz tukšajiem traukiem.

Kaut gan Ņehļudovs veco Korčaginu labi pazina un daudzkārt bija to redzējis pie pusdienu galda, šodien viņu kaut kā sevišķi nepatīkami pārsteidza šī sarkanā seja ar jutekliskajām gardēža lūpām virs servjetes, kas bija aizbāzta aiz vestes, un treknais kakls, bet, galvenais, viss šis nobarotais ģenerāļa stāvs. Ņehļu-dovs neviļus atcerējās, ko zināja par nežēlību, ar kādu šis cilvēks diezin kāpēc — jo viņš taču bija bagāts un ievērojams un viņam nebija nekādas vajadzības uzkalpoties, — būdams par novada priekšnieku, bija ļaudis pēris un pat kāris.

— Tūliņ pasniegs, jūsu gaišība, — atsaucās Stepans, ņemdams no sudraba vāzēm apkrautās bufetes lielu lejamo karoti un pamādams skaistulim sulainim, kas lepojās ar vaigu bārdu; tas tūdaļ sāka kārtot blakus Misī neaiztiktos galda traukus, ko sedza mākslīgi salocīta, iestīvināta servjete, uz kuras rēgojās ģerbonis,

Ņehļudovs apgāja visapkārt galdam, spiezdams ikvienam roku. Visi, izņemot veco Korčaginu un dāmas, viņam pienākot, piecēlās. Un šī staigāšana un rokas spiešana visiem klātesošajiem, kaut gan ar lielāko daļu no tiem viņš nekad nebija pat runājis, šodien viņam šķita it īpaši nepatīkama un smieklīga. Viņš atvainojas, ka nokavējies, un gribēja apsēsties tukšajā vietā galda galā starp Misī un Katerinu Aleksejevnu, bet vecais Korčagins uzstāja, lai viņš, ja nu arī nedzer degvīnu, tad tomēr kaut ko uzkož pie galda, uz kura atradās omāri, ikri, sieri, siļķes. Ņehļudovs nebija domājis, ka ir tik izsalcis, taču, sācis ēst maizi ar sieru, nevarēja vairs atturēties un ēda ar kāri.

— Ka" tad ir, vai grāvāt likuma pamatus, — ievaicājās Kolosovs, lietodams izteicienu no kādas tumsoni gas avīzes, kas bija uzstājusies pret zvērināto tiesu. — Attaisnojāt vainīgos, nevainīgos nosodījāt, vai ne?

— Grāvāt pamatus… Grāvāt pamatus… — smiedamies atkārtoja kņazs, kas bez iebildumiem ticēja sava liberālā biedra un drauga prātam un gudrībai.

Ņehļudovs, riskēdams kļūt nepieklājīgs, Kolosovam nekā neatbildēja un, apsēdies pie pasniegtās kūpošās viras, turpināja ēšanu.

— Ļaujiet taču viņam paēst, — Misi smaidot sacīja, ar šo vietniekvārdu «viņam» atgādinādama, cik viņi viens otram tuvi.

Pa to laiku Kolosovs veikli un skaļi atstāstīja pret zvērināto tiesu vērstā raksta saturu, kas viņu bija tā nokaitinājis. Viņam piebalsoja Mihails Sergejevičs, brāļadēls, un atstāstīja kāda cita tās pašas avīzes raksta saturu.

Misī, kā vienmēr, bija ļoti distinguйe un labi, neuzkrītoši labi ģērbusies.

— Jūs droši vien esat stipri noguris un izsalcis, — viņa teica Ņehļudovam, nogaidīdama, lai tas beidz ēst.

— Nē, ne visai. Bet jūs? Vai bijāt aizbraukuši gleznas skatīties? — viņš vaicāja.

— Nē, mēs atlikām. Bet mēs bijām pie Salamatoviem uz lawn tennis . Tiešām, misters Krukss spēlē apbrīnojami.

Ņehļudovs bija braucis šurp, lai izklaidētos, un šai namā viņš allaž bija juties patīkami — ne vien tās gaumīgās greznības dēļ, kas tīkami iedarbojās uz viņa jūtām, bet arī tās glaimi glāsmīgās atmosfēras dēļ, kas te viņu nemanot apņēma no visām pusēm. Taču šodien, kā par brīnumu, viss šajā namā viņam derdzās — viss, sākot ar šveicaru, platajām kāpnēm, ziediem, sulaiņiem, galda rotājumu un beidzot ar pašu Misī, kas šodien viņam šķita nepievilcīga un nedabiska. Nepatīkams viņam bija arī šis pašapzinīgais, pliekanais, liberālais Kolosova tonis, nepatīkams bija vecā Korčagina pašapzinīgais, jutekliskais vērša stāvs, ne-patīkamas šķita slavofiles Katerinas Aleksejevnas franču frāzes, nepatīkamas bija audzinātājas un repetitora nomāktās sejas un it īpaši nepatīkams bija par viņu teiktais vietniekvārds «viņam»… Ņehļudovs vienmēr bija svārstījies starp divām attieksmēm pret Misī: te viņš it kā ar piemiegtu aci vai ari it kā mēness gaismā redzēja tanī visu jauko — tā viņam šķita gan svaiga, gan skaista, gan gudra, gan dabiska… Te atkal viņš uzreiz gluži kā spilgtā saules gaismā redzēja, nevarēja neredzēt visu to, kā viņai trūka. Šodien viņam bija tāda diena. Šodien viņš redzēja visas grumbiņas viņas sejā, zināja, redzēja, kā uzbužināti mati, redzēja, cik asi viņai elkoņi, un, galvenais, redzēja lielā pirksta plato nagu, kas bija gandrīz tāds pats kā tēvam.

— Šausmīgi garlaicīga spēle, — Kolosovs teica par tenisu. — Daudz interesantāka bija lapta, ko spēlējām bērnībā.

— Nē, jūs tikai neesat pamēģinājis. Tas ir briesmīgi aizraujoši, — iebilda Misī, sevišķi nedabiski, kā Ņehļudovam likās, izrunādama vārdu «briesmīgi».

Un sākās strīds, kurā piedalījās arī Mihails Sergejevičs un Katerina Aleksejevna. Tikai audzinātāja, repetitors un bērni klusēja un redzami garlaikojās.

— Mūžīgi strīdas! — skaļi smiedamies, noteica vecais Korčagins, ņemdams nost aiz vestes aizbāzto servjeti, un, ar troksni atgrūdis krēslu, ko sulainis tūdaļ uztvēra, piecēlās no galda. Pēc viņa piecēlās arī visi pārējie un devās pie galdiņa, kur atradās skalojamie trauciņi un silts, smaržīgs ūdens, un, mutes skalodami, turpināja neinteresanto sarunu.

— Vai nav tiesa? — Misī uzrunāja Ņehļudovu, aicinādama apstiprināt viņas domas, ka nekur tik labi neredz cilvēka raksturu kā spēlē. Viņa manīja Ņehļudova sejā to koncentrēto un, kā viņai likās, nosodošo izteiksmi, no kuras viņa baidījās, un gribēja zināt, kas to izraisījis.

— Tiešām nezinu, es nekad neesmu par to domājis, — Ņehļudovs atbildēja.

— Vai iesiet pie mamā? — Misī jautāja.

— Jā, jā, — viņš salūkoja papirosu un teica tādā balsī, kas skaidri liecināja, ka viņam negribētos iet.

Misī klusēdama uzmeta viņam jautājošu skatienu, un viņam sametās kauns. «Patiešām gan, atbraukt pie cilvēkiem tikai tālab, lai tos garlaikotu,» viņš par sevi nodomāja un, cenzdamies būt laipns, teica, ka ar prieku ies, ja vien kņaziene pieņems.

— Jā, jā, mamā Joti priecāsies. Smēķēt varat ari tur. Ari Ivans Ivanovičs ir tur.

Namamāte kņaziene Sofja Vasiļjevna bija dāma, kas gulēja uz gultas. Jau astoto gadu viņa pieņēma viesus, gulēdama mežģinēs un lentās, samta, zeltījuma, ziloņkaula, bronzas, lakas un ziedu ieskauta, nekur neizbrauca un pieņēma, kā pati mēdza teikt, tikai «savus draugus», tas ir, visus tos, kas, pēc viņas domām, ar kaut ko atšķiras no pūļa. Ņehļudovu šo draugu skaitā pieņēma gan tāpēc, ka viņu uzskatīja par gudru, jaunu cilvēku, gan tapec, ka viņa māte bija bijusi tuvs ģimenes draugs, gan ari tāpēc, ka labi būtu, ja Misi ar viņu apprecētos.

Kņazienes Sofjas Vasiljevnas istaba atradās aiz lielās un mazās viesistabas. Lielajā viesistabā Misi, kas gāja Ņehļudovam pa priekšu, apņēmīgi apstājās un, satvērusi zeltītā krēsliņa atzveltni, paraudzījās viņā.

Misi Joti gribēja iziet pie vīra, un Ņehļudovs bija laba partija. Turklāt Ņehļudovs viņai patika un viņa bija pieradusi domāt, ka tas viņai piederēs (nevis viņa tarn, bet tas viņai), un viņa ar neapzinīgu, bet neatlaidīgu viltību, kāda dažkārt piemīt garīgi slimiem cilvēkiem, tiecās uz savu mērķi. Tagad viņa sāka ar to runāt, lai uzvedinātu izskaidroties.

— Es redzu, jums kaut kas noticis, — viņa tam teica. — Kas jūs nospiež?

Viņš atcerējās savu satikšanos tiesā, sarauca pieri un nosarka.

— Jā, ir noticis, — viņš teica, vēlēdamies būt patiess, — kaut kas dīvains, neparasts un svarīgs.

— Kas tad? Vai jūs nevarat pateikt, kas?

* — Nevaru pašreiz. Atļaujiet neteikt! Ir noticis kaut kas tāds, ko neesmu vēl paspējis pamatīgi pārdomāt, — viņš sacīja un nosarka vēl vairāk.

— Un jūs man neteiksiet? — Muskulis viņas sejā notrīsēja, un viņa pastūma krēsliņu, pie kura turējās.

— Nē, nevaru, — viņš atteica, juzdams, ka, viņai

tā atbildēdams, atbild pats sev, atzīdams, ka ar viņu tiešām noticis kas ļoti svarīgs.

— Tad iesim!

Viņa pakratīja galvu, it kā atvairīdama nevaja* dzīgas domas, un straujāk nekā parasti devās tālāk.

Viņam likās, ka tā nedabiski saknieba lupas, lai apvaldītu asaras. Viņam sametās kauns un kļuva sāpīgi, ka to apbēdinājis, taču viņš zināja, ka visniecīgākā vājība viņu pazudinās, tas ir, sasaistīs. Bet tagad viņš no tā baidījās vairāk par visu un klusē-dams kopā ar viņu nogāja līdz kņazienes kabinetam.

XXVII

Kņaziene Sofja Vasiļjevna bija beigusi savas ļoti izsmalcinātās un ļoti barojošās pusdienas, ko viņa vienmēr mēdza ieturēt viena pati, lai neviens viņu neredzētu pie šās nedzejiskās procedūras. Blakus viņas kušetei stāvēja galdiņš ar kafiju, un viņa smēķēja cigareti. Kņaziene Sofja Vasiļjevna bija kalsna, slaida brunete ar gariem zobiem un lielām, melnām acīm un arvien vēl turējās jauna.

Klīda nelāgas valodas par viņas attiecībām ar ārstu. Agrāk Ņehļudovam tās neturējās prātā, turpretim patlaban viņš ne tikvien to atcerējās, bet, ieraugot pie viņas atzvelteņa ārstu ar saeļļoto, spīdīgo, uz abām pusēm atsukāto bārdu, viņam kļuva šausmīgi derdzīgi.

Pie galdiņa blakus Sofjai Vasiļjevnai zemā, mīkstā atzveltenī sēdēja Kolosovs un maisīja kafiju. Uz galdiņa atradās glāzīte un liķieri.

Misī iegāja pie mātes reizē ar Ņehļudovu, taču istabā nepalika.

— Kad marnā būs nogurusi un raidīs jūs projām, ienāciet pie manis, — viņa teica, vērsdamās pie Kolosova un Ņehļudova tādā balsī, it kā starp viņiem nekas nebūtu noticis, un, jautri pasmaidījusi, nedzirdami soļodama pa biezo paklāju, atstāja istabu.

— Nu sveiki, mans draugs, sēdieties un stāstiet! — sacīja kņaziene Sofja Vasiļjevna ar savu māksloto, neīsto, bet dabiskajam pilnīgi līdzīgo smaidu, atsedzot skaistos, garos, mākslīgi darinātos zobus, kas izskatījās gluži kā īsti. — Man stāsta, ka jūs esot atbraucis no tiesas ļoti drūmā noskaņā. Es domāju, ka cilvēkam, kuram sirds krūtīs, tas ir ļoti smagi, — viņa piebilda franciski.

— Jā, tas taisnība, — Ņehļudovs piekrita, — bieži vien jūti savu ne… jūti, ka nav tiesības spriest…

— Comme c'est vrai,1 — it kā pārsteigta par viņa vārdu patiesīgumu, kņaziene iesaucās, kā vienmēr, veikli glaimodama savam sarunu biedram.

— Bet kā jums veicas ar gleznu, tā mani ļoti interesē, — viņa piebilda. — Nebijusi es tik vārga, sen būtu pie jums aizbraukusi.

— Esmu to pavisam pametis, — dzedri atteica Ņehļudovs, kam šodien viņas glaimu melīgums šķita tikpat acīm redzams kā viņas rūpīgi slēptais vecums. Viņš nekādi nevarēja noskaņot sevi tā, lai spētu būt laipns.

— Velti! Jūs zināt, man pats Repins sacīja, ka kņazam esot nenoliedzams talants, — viņa stāstīja, vērsdamās pie Kolosova.

«Kā viņai nav kauna tā melot!» Ņehļudovs, pieri raukdams, domāja.

Pārliecinājusies, ka Ņehļudovs ir nelāgā omā un nav iesaistāms patīkamā un gudrā sarunā, Sofja Vasiļjevna pievērsās Kolosovam ar jautājumu, kādas ir viņa domas par jauno drāmu, izsakot to tādā tonī, it kā šīm Kolosova domām būtu jāizkliedē jebkuras šaubas un katrs vārds viņa atzinumā būtu saglabājams mūžos. Kolosovs nopēla drāmu un sakarā ar to izteica savus spriedumus par mākslu. Kņaziene Sofja Vasiļjevna izlikās pārsteigta par viņa spriedumu pareizību, mēģināja aizstāvēt dramas autoru, bet tūdaļ vai nu padevās, vai arī atrada vidusceļu. Ņehļudovs skatījās un klau-

sijās, taču redzēja un dzirdēja gluži ko citu un nevis to, kas bija viņa acu priekšā.

Klausīdamies te Sofjā Vasiljevnā, te Kolosovā, Ņehļudovs redzēja, pirmkārt, ka ne Sofjai Vasiļjevnai, ne Kolosovam nav nekādas intereses ne par drāmu, ne vienam par otru un, ja viņi runā, tad tikai tādēļ, lai apmierinātu fizioloģisko vajadzību pec ēšanas izkustināt mēles un rīkles muskuļus; otrkārt, ka Kolosovs no izdzertā degvīna, vīna un liķiera bija mazliet noreibis, ne tā noreibis, kā dažkārt noreibst zemnieki, kas dzer reti, bet tā, kā noreibst cilvēki, kam vīns kļuvis par paradumu. Viņš negrīļojās, nerunāja aplamības, bet bija nenormālā, satrauktā stāvokli, kad cilvēks ir pats ar sevi apmierināts; treškārt, Ņehļudovs redzēja, ka kņaziene Sofja Vasiļjevna pa sarunas laiku nemierīgi raudzījās logā, pa kuru viņai pamazam tuvojās slīps saules stars, kas varēja pārāk spilgti apgaismot viņas vītumu.

— Cik tas ir pareizi! — viņa atsaucās par kādu Kolosova piezīmi un piespieda zvana podziņu sienā pie kušetes.

Tobrīd ārsts piecēlās un kā mājas cilvēks, ne vārda neteicis, izgāja no istabas. Sofja Vasiļjevna pavadīja viņu ar skatienu un turpināja sarunu.

— Lūdzu, Filip, nolaidiet šo aizkaru, — norādīdama ar acīm uz logu, viņa parīkoja skaistuli sulaini, kas ieradās uz viņas zvanīšanu.

— Nē, sakiet, ko gribat, viņā ir kas mistisks, bet bez mistikas nav poēzijas, — viņa runāja, ar vienu melno aci dusmīgi vērodama sulaiņa kustības, nolaižot aizkaru.

— Misticisms bez poēzijas ir māņticība, bet poēzija bez misticisma —_ proza, — viņa sacīja, skumji smaidīdama un nenovērsdama acu no sulaiņa, kas kārtoja aizkaru.

— Filip, ne jau to aizkaru, — šo te, pie lielā loga!— Sofja Vasiļjevna izdvesa cietējas balsī, acīm redzot, žēlodama sevi par to piepūli, ko viņai vajadzēja izdarīt, lai pateiktu šos vārdus, un tūdaļ, lai nomieri

nātos, ar gredzenoto roku celdama pie mutes smaržīgu, kūpošu cigareti.

Platkrūtainais, muskuļainais skaistulis Filips it kā atvainodamies viegli palocījās un, mīksti soļodams pa paklāju savām spēcīgajām kājām ar attīstītiem ikriem, padevīgi un klusēdams pārgāja pie otra loga un centīgi, allaž paraudzīdamies uz kņazieni, sāka kārtot aizkaru tā, lai neviens saules stars neuzdrīkstētos viņu apspīdēt. Bet arī te viņš izdarīja aplam, un atkal nomocītajai Sofjai Vasiļjevnai vajadzēja pārtraukt savu runu par misticismu un aizrādīt neprašam Filipam, kas viņu nežēlīgi uztrauca. Uz mirkli Filipa acis iezibsnījās.

«Velns tevi sazina, ko tev īsti vajag, — viņš droši vien klusībā izlamājās,» Ņehļudovs nodomāja, vērodams visu šo spēli. Taču skaistulis un stiprinieks Filips acumirklī aprāva nepacietīgo kustību un sāka mierīgi darīt to, ko viņam pavēlēja nomocītā, nevarīgā, caur un cauri mākslotā kņaziene Sofja Vasiļjevna.

— Protams, Darvina mācībā ir laba daļa patiesības, — runāja Kolosovs, atzvilis zemajā atzveltenī un miegainām acīm lūkodamies uz kņazieni Sofju Vasiļjevnu, — bet viņš šauj pār svītru. Jā gan.

— Bet vai jūs ticat iedzimtībai? — kņaziene Sofja Vasiļjevna jautāja Ņehļudovam, kura klusēšana viņu nomāca.

— Iedzimtībai? — Ņehļudovs pārvaicāja. — Nē, neticu, — viņš sacīja, tobrīd būdams pilnīgi to dīvaino tēlu varā, kas nez kapec drūzmējās viņa iztēlē. Līdzās stipriniekam un skaistulim Filipam, kuru viņš iedomājās kā modeli, Ņehļudovs iztēlojās Kolosovu kailu, ar vēderu, kas izskatījās pēc arbūza, ar pliko pauri un bezmuskuļainām rokām, kuras nokarājās kā pātagas. Tāpat neskaidri viņam tēlojās patlaban zīdā un samtā ievīstītie Sofjas Vasiļjevnas pleci, kādi tie varētu būt īstenībā, taču šis priekšstats bija par daudz baismīgs, un viņš pacentās to atvairīt.

Sofja Vasiļjevna nomērīja viņu ar skatienu.

— Tomēr Misī jūs gaida, — viņa teica. — Ejiet, viņa gribēja jums nospēlēt jauno Šūmaņa darbu… Ļoti interesanti.

«Neko Misi negribēja spēlēt. To visu viņa nez kāpēc melo,» Ņehļudovs nodomāja, celdamies un spiezdams Sofjas Vasiļjevnas caurspīdīgo, kaulaino, gredzeniem rotāto roku.

Viesistabā viņš sastapa Katerinu Aleksejevnu, kas tūliņ uzsāka sarunu.

— Es skatos, ka zvērinātā pienākumi jūs ļoti nomāc, — viņa kā parasti franciski teica.

— Jā, piedodiet, esmu šodien sliktā omā, un man nav tiesības bojāt citiem garastāvokli, — Ņehļudovs sacīja.

— Kāpēc jūs esat nelāgā omā?

— Atļaujiet man to neteikt, — viņš atbildēja, meklēdams savu platmali.

— Bet vai atceraties, kā jūs apgalvojāt, ka vajagot vienmēr runāt patiesību, un kā jūs toreiz teicāt mums visiem acīs tik rūgtas patiesības? Kāpēc tad jūs tagad negribat sacīt? Atceries, Misī? — Katerina Aleksejevna uzrunāja Misī, kas nupat bija iznākusi pie viņiem.

— Tāpēc, ka tā bija rotaļa, — Ņehļudovs nopietni atbildēja. — Rotaļā var. Bet īstenībā mēs esam tik slikti, tas ir, es esmu tik slikts, ka vismaz es patiesību runāt nevaru.

— Nemēģiniet izlabot, labāk pasakiet, kādā ziņā tad mēs esam tik slikti! — teica Katerina Aleksejevna, spēlēdamās ar vārdiem un it kā nemanīdama Ņehļudova nopietnību.

— Nav nekā ļaunāka kā pašam atzīties, ka esi nelāgā omā, — Misī sacīja. — Es nekad to sev neatzīstos un tālab arvien esmu labā omā. Nu, lai jau, ienāciet pie manis! Mēs pacentīsimies izkliedēt jūsu mauvaise humeur

Ņehļudovs izjuta kaut ko līdzīgu tam, ko vajadzētu just zirgam, kad to glauda, lai uzmauktu iemauktus un vestu ilksis. Bet šodien viņam vairāk nekā jebkad nepatika iejūgties. Viņš atvainojās, ka jāsteidzas mājās, un sāka atvadīties. Misī ilgāk, nekā parasti, paturēja viņa roku savējā.

— Neaizmirstiet, ka tas, kas svarīgs jums, ir svarīgs arī jūsu draugiem, — viņa sacīja. — Vai jūs rit atbrauksiet?

— Diezin, — Ņehļudovs atteica un, juzdams kaunu, bet pats nezinādams, vai sevis paša vai viņas dēļ, nosarka un steigšus izgāja.

— Ko tas nozīmē? Comme ceļa m'intrigue,1 — Katerina Aleksejevna sacīja, kad Ņehļudovs bija izgājis. — Es katrā ziņā izdibināšu. Kaut kāda affaire d'amour-propre: il est trēs susceptible, notre cher Mitja2.

«Platot une affaire d'amour sale,» gribēja teikt Misī, bet nepateica, stingām acīm raudzīdamās vienā punktā, un viņas seja šķita apdzisusi, pavisam citāda nekā tad, kad viņa bija lūkojusies Ņehļudovā, tomēr viņa nepasacīja pat Katerinai Aleksejevnai šo sliktā toņa kalambūru, tikai noteica:

— Mums visiem mēdz būt gan labas, gan ļaunas dienas.

«Vai tiešām arī šis pievils?» viņa nodomāja. «Pēc visa tā, kas bijis, tas būtu ļoti ļauni no viņa puses.»

Ja Misī vajadzētu paskaidrot, ko viņa saprot ar vārdiem «pēc visa tā, kas bijis», viņa nevarētu pasacīt nekā noteikta, un tomēr viņa nešaubīgi zināja, ka Ņehļudovs ne tikvien modinājis viņā cerību, bet tikpat kā devis solījumu. Tie gan nebija noteikti vārdi, bet skatieni, smaidi, mājieni, zīmīga klusēšana. Misī tomēr uzskatīja Ņehļudovu par savu, un zaudēt šo cilvēku viņai bija ļoti grūti.

XXVIII

«Kauns un riebums, riebums un kauns,» tai pašā laikā domāja Ņehļudovs, kājām atgriezdamies mājup pa pazīstamajām ielām. Smagā sajūta, ko bija izraisījusi saruna ar Misī, neatstāja viņu. Viņš juta, ka formāli, ja tā var izteikties, Misī priekšā ir bez vainas: viņš tai nav teicis nekā tāda, kas varētu viņu saistīt, nav to bildinājis, taču būtībā pats juta, ka ir ar to saistījies, ka ir devis solījumu, un tomēr šodien viņš ar visu savu būtni izjuta, ka nevar to precēt. «Kauns un riebums, riebums un kauns,» viņš sev vēl un vēl atkārtoja, ar to domādams ne vien savas attiecības ar Misī, bet visu kopā. «Viss ir riebums un kauns,» viņš vēlreiz atkārtoja, kāpdams pa savas mājas lieveņa kāpnēm.

— Vakariņas neēdīšu, — viņš teica Kornejam, kas sekoja viņam ēdamistabā, kur galds bija klāts tējai. — Jūs varat iet.

— Klausos, — sacīja Kornejs, taču projām negāja, bet sāka nokopt galdu. Ņehļudovs raudzījās Kornejā un juta pret to īgnumu. Viņam gribējās, kaut visi būtu likuši viņu mierā, bet šķita, ka visi it kā par spīti tīšām mācas viņam virsū. Kad Kornejs ar traukiem bija aizgājis, Ņehļudovs gribēja pieiet pie patvāra iebērt tēju, bet, izdzirdis Agrafenas Petrovnas soļus, ar skubu, lai viņu neredzētu, iemetās viesistabā un aizvēra aiz sevis durvis. Tieši šai istabā — viesistabā — pirms trim mēnešiem bija nomirusi viņa māte. Tagad, ieejot šai telpā, ko apgaismoja divas lampas ar reflektoriejn — viena pie tēva, otra pie mātes ģīmetnes,— viņš atcerējās savas attiecības ar māti pēdējā laikā, un tās viņam šķita nedabiskas un pretīgas. Un viņu pārņēma kauns un derdzīguma sajūta. Viņš atcerējās, kā, mātei slimojot, pēdējā laikā bija taisni vēlējies viņas nāvi. Viņš iestāstīja sev, ka vēlējies to tālab, lai māte atbrīvotos no ciešanām, taču īstenībā bija vēlējies to tādēļ, lai pašam nebūtu jāredz viņas ciešanas.

Vēlēdamies modināt sevī labas atmiņas par māti, viņš uzmeta skatienu mātes portretam, ko par pieciem tūkstošiem rubļu bija gleznojis slavens gleznotājs. Viņa bija attēlota melnā samta tērpā ar atsegtām krūtīm. Mākslinieks, acīm redzot, ar sevišķu rūpību bija gleznojis krūtis, bedrīti starp abām krūtīm un žilbinoši skaistos plecus un kaklu. Tas jau nu bija īsts kauns un riebums. Bija kaut kas riebīgs un zaimojošs šai mātes attēlā, kas rādīja viņu kā puskailu skaistuli. Tas bija jo riebīgāk tāpēc, ka pirms trim mēnešiem šī pati sieviete gulēja šai istabā, sažuvusi kā mūmija, un tomēr piepildīja ne vien visu istabu, bet arī visu māju ar nepanesamu smaku, ko nekādiem līdzekļiem nevarēja apmākt. Viņam likās, ka vēl tagad jūt šo smaku. Un viņš atcerējās, kā dienu pirms nāves māte saņēma viņa spēcīgo, balto roku savā kaulainajā, jau samelnējušajā rociņā, paraudzījās viņam acīs un teica: «Netiesā mani, Mitja, ja neesmu darījusi, kā vajadzēja,» — un ciešanu izbalinātās acis pieplūda asarām. «Cik riebīgi!» viņš vēlreiz teica pats sev, paskatījies uz puskailo sievieti ar lieliskajiem, it kā no marmora cirstajiem pleciem un rokām un uzvaras smaidu sejā. Kailās krūtis portretā atgādināja viņam kādu citu jaunu sievieti, ko viņš ari nesen bija redzējis puskailu. Tā bija Misī, kas bija izdomājusi ieganstu ataicināt viņu kādu vakaru pie sevis, lai parādītos viņam balles tērpā, kurā tā devās uz balli. Viņš ar riebumu atcerējās viņas daiļos plecus un rokas. Un rupjo, dzīvniecisko tēvu ar savu pagātni, ar savu nežēlību un māti ar apšaubāmo bel esprit reputāciju. Tas viss bija riebīgi un reizē apkaunojoši. Kauns un riebums, riebums un kauns.

«Nē, nē,» viņš domāja, «jātiek vaļā, jātiek vaļā no visām šīm neīstajām attiecībām gan pret Korčaginiem, gan pret Marju Vasiļjevnu, gan pret mantojumu, gan pret visu pārējo… Jā gan, brīvi uzelpot. Aizbraukt uz ārzemēm, uz Romu, strādāt pie savas gleznas …» Viņš atcerējās uzmākušās šaubas par savu talantu. «Nu jā, vienalga, vienkārši brīvi uzelpot. Vispirms uz Konstantinopoli, tad uz Romu, tikai drīzāk jātiek vaļā no zvērinātā pienākumiem. Un jānokārto šī lieta ar advokātu.»

Pēkšņi viņa iztēlē neparasti spilgti parādījās cietumniece ar melnajām, mazliet šķībajām acīm. Un kā viņa bija ieraudājusies, kad apsūdzētie teica pēdējo vārdu! Ar skubu dzēsdams nosmēķēto papirosu, viņš to saburzīja pelnu traukā, aizsmēķēja jaunu un sāķa staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaļ. Cits pēc cita viņa iztēlē sāka atplaukt kopā ar šo sievieti pārdzīvotie mirkli. Viņš atcerējās pēdējo tikšanos, dzīvniecisko kaisli, kas tobrīd bija viņu pārņēmusi, un vilšanos, ko izjuta, kad kaisle bija apmierināta. Atcerējās balto tērpu ar gaišzilo lentu, atcerējās rīta dievkalpojumu. «Es taču mīlēju viņu, no visas sirds mīlēju viņu tonakt, un tā bija laba un tīra mīlestība, es mīlēju, un cik ļoti mīlēju viņu jau agrāk, tolaik, kad pirmoreiz dzīvoju pie krustmātēm un rakstīju savu apcerējumu!» Un viņš atcerējās sevi tādu, kāds viņš bija toreiz. Viņu apdvesa šis svaigums, jaunība, dzīvības pārpilnība, un viņam kjuva mokoši skumji.

Atšķirība starp to, kāds viņš bija tolaik un kāds ir tagad, — bija milzīga: tā bija tāda pati, ja ne vēl lielāka nekā atšķirība starp Katjušu baznīcā un to prostitūtu, kas plītēja kopā ar tirgoni un ko viņi šorīt tiesāja. Tolaik viņš bija možs, brīvs cilvēks, kuram pavērās bezgalīgas iespējas, tagad viņš jutās no visām pusēm sapinies muļķīgas, tukšas, bezmērķīgas, mazvērtīgas dzīves tīklos, no kuriem neredzēja nekādas izejas un pa lielākai daļai pat nevēlējās izkjūt. Viņš atcerējās, kā savā laikā bija lepojies ar savu principialitāti, kā bija pieņēmis sev par likumu vienmēr runāt patiesību un tiešām arī bijis patiess un kā tagad pāri galvai iestidzis melos, visbriesmīgākajos melos, melos, ko visi apkārtējie cilvēki atzina par patiesību. Un no šiem meliem nebija, vismaz viņš neredzēja no šiem meliem nekādas izejas. Viņš bija iestidzis tajos, pieradis pie tiem, tīksminājās ar tiem.

Kā atrisināt attiecības ar Marju Vasiļjevnu, ar viņas vīru tā, lai nebūtu kauns skatīties acīs viņam un viņa bērniem? Kā bez meliem atšķetināt attiecības ar Misī? Kā tikt ārā no pretrunas starp zemes īpašuma atzīšanu par nelikumīgu un mātes mantojuma lietošanu? Kā izlīdzināt savu vainu pret Katjušu? Nevar taču to tā atstāt. «Nevaru pamest sievieti, ko esmu mīlējis, un apmierināties ar to, ka samaksāšu advokātam un izglābšu viņu no katorgas, kuru viņa nemaz nav pelnījusi. Nevar vainu izlīdzināt ar naudu kā toreiz, kad, iedevis viņai naudaszīmi, domājos darījis visu, kas pienākas.»

Un Ņehļudovs spilgti atcerējās brīdi, kad, panācis Katjušu gaitenī, bija iegrūdis viņai simtnieku un mucis projām. «Ak, šī nauda!» Atceroties šo brīdi, viņu pārņēma tādas pašas šausmas un riebums kā toreiz. «Ak vai, kāda nekrietnība!» tāpat kā toreiz viņš balsī iesaucās. «Tikai nelietis, neģēlis varēja tā rīkoties. Un es, es esmu šis nelietis un neģēlis!» viņš dzirdami ierunājās. «Vai tiešām,» viņš pēkšņi apstājās, «vai tiešām, patiešām gan es esmu nelietis? Jā, kurš tad gan cits?» viņš sev atjautāja. «Un vai tad tas vien?» viņš nemitējās sevi vainot. «Vai nekrietnas un zemiskas nav arī tavas attiecības ar Marju Vasiļjevnu un viņas vīru? Un tava attieksme pret īpašumu? Ar ieganstu, ka nauda mantota no mātes, izlietot bagātību, ko pats uzskati par nelikumīgu? Un visa tava dīkā, nelabā dzīve! Bet visu vainago tava izturēšanās pret Katjušu. Nelietis, neģēlis! Viņi (cilvēki) var spriest par mani, kā grib, viņus es varu apmānīt, bet sevi taču neapmānīšu.»

Pēkšņi viņš saprata, ka tas riebums, ko viņš pēdējā laikā un it īpaši šodien juta pret cilvēkiem, gan pret kņazu, gan pret Sofju Vasiļjevnu, gan pret Misī, gan pret Korneju, bija riebums pašam pret sevi. Un dīvaini: šai savas nekrietnības atziņā bija kaut kas sāpīgs, bet reizē arī priecīgs un nomierinošs.

Ne vienu reizi vien Ņehļudova dzīvē bija noticis tas, ko viņš dēvēja par «dvēseles šķīstīšanu». Par dvēseles šķīstīšanu viņš sauca tādu dvēseles stāvokli, kad pēkšņi pēc ilgāka starplaika, manīdams iekšējās dzīves apsīkumu vai pat apstāšanos, ņēmās mēzt ārā visus atkritumus, kas, dvēselē sakrājušies, bija šās apstāšanās cēlonis.

Ikreiz pēc šādām atmodām Ņehjudovs mēdza izstrādāt sev noteikumus, kuriem nu taisījās sekot visu mūžu: rakstīja dienasgrāmatu un uzsāka jaunu dzīvi, ko cerēja nekad vairs negrozīt, — turning a new leaf], kā viņš pats sev iegalvoja. Taču ikreiz pasaules kārdināšanas viņu sagūstīja, un viņš, pats nepamanīdams, atkal krita un bieži vien zemāk nekā iepriekš.

Tā viņš bija šķīstījies un pacēlies vairākas reizes; pirmoreiz tas ar viņu notika, kad viņš bija ieradies pavadīt vasaru pie krustmātēm. Tā bija dziļi izjusta, jūsmas pilna atmoda. Un šās atmodas sekas turpinājās diezgan ilgi. Pēc tam tāda pati atmoda nāca tolaik, kad viņš atstāja civildienestu un, vēlēdamies ziedot savu dzīvību, kara laikā iestājās militārajā dienestā. Taču te piesārņošanās notika visai drīz. Pēc tam nāca atmoda, kad viņš atstāja karadienestu un, aizbraucis uz ārzemēm, sāka nodarboties ar glezniecību.

Kopš tās reizes līdz šai dienai bija pagājis ilgs laika sprīdis bez šķīstīšanās, un tāpēc viņš nekad nebija juties tik aptraipījies, nebija nonācis līdz tādai nesaskaņai starp to, ko prasīja viņa sirdsapziņa, un to dzīvi, kādu viņš dzīvoja, un, ieraugot šo nesaskaņu, viņu pārņēma šausmas.

Sī nesaskaņa bija tik liela, netīrumu bija tik daudz, ka pirmajā mirklī viņam šķita, ka šķīstīšanās nav iespējama. «Esmu taču jau mēģinājis kļūt pilnīgāks un labāks, un nekas nav iznācis,» kārdinātāja balss viņa dvēselē runāja, «vai tad ir vērts mēģināt vēlreiz? Neesi jau tu viens tāds, tādi ir visi, — tāda ir dzīve,» šī balss runāja. Taču Ņehļudovā jau bija pamodusies tā brīvā garīgā būtne, kas vienīgā ir patiesa, vienīgā ir varena, vienīgā ir mūžīga. Un viņš nevarēja tai neticēt. Lai cik liels atstatums šķīra to, kas viņš bija, no tā, kas viņš gribēja būt, — atmodusies garīgā būtne uzskatīja visu par iespējamu.

«Saraušu šos melus, kas mani saista, lai tas maksā

1 -— pāršķirt jaunu lappusi.

ko maksādams, un atzīšos visā, un visiem teikšu patiesību un rīkošos pēc patiesības,» viņš sacīja pats sev skaļi un apņēmīgi. «Teikšu Misī patiesību, ka esmu izvirtulis un nevaru viņu precēt, un tikai velti esmu viņu satraucis; teikšu Marjai Vasiļjevnai (muižniecības maršala sievai) … Nē, ar viņu gan nav ko runāt, teikšu viņas vīram, ka esmu nelietis, ka esmu to krāpis. Ar mantojumu rīkošos tā, kā prasa taisnība. Teikšu viņai, Katjušai, ka esmu nelietis, ka esmu viņas priekšā vainīgs, ka darīšu visu, ko varu darīt, lai atvieglotu viņas likteni. Jā, es apmeklēšu viņu un lūgšu, lai viņa man piedod. Jā gan, es lūgšu piedošanu, kā lūdz bērni.» Viņš apstājās. «Apprecēšu viņu, ja tas būs vajadzīgs.»

Viņš palika stāvam, salika rokas uz krūtīm, kā dažkārt bija darījis, mazs būdams, pacēla acis augšup un, it kā uzrunādams kādu, sacīja:

— Kungs, palīdzi man, pamāci mani, nāc un iemājo manī un šķīstī mani no visādas negantības!

Viņš piesauca dievu, lūdzās to palidzēt viņam, iemājot viņā un šķīstīt viņu, bet tikmēr tas, ko viņš lūdza, jau bija piepildīts. Dievs, kas mita viņā, pamodās viņa apziņā. Viņš juta to sevī un tāpēc juta ne vien dzīvības prieku, mundrumu un brīvi, bet juta arī visu labā varenību. Tagad viņš jutās spējīgs veikt visu, visu labāko, ko vien cilvēks var paveikt.

Acīs viņam bija asaras, kad viņš pats sev to teica, gan labas, gan nelāgas asaras; labas asaras tāpēc, ka tās bija prieka asaras par tās garīgās būtnes atmodu, kas visus šos gadus bija viņā snaudusi, un nelāgas tāpēc, ka tās bija aizgrābtības asaras par sevi pašu, par saviem tikumiem.

Viņam kļuva karsti. Viņš piegāja pie loga, kam jau bija izņemti priekšlogi, un atvēra to. Logs bija dārza pusē. Bija klusa, dzestra mēness nakts, pa ielu aizgrabēja riteņi, tad viss noklusa. Pie paša loga stīdzēja smuidras, kailas papeles zaru ēna, ar visiem saviem sazarojumiem asi iezīmēdamās notīrītā laukumiņa smiltīs. Pa kreisi slējās šķūņa jumts, kas spožajā mēnesnīcā šķita balts. Priekšā vijās koku zari, caur kuriem vidēja žoga melnā ēna. Ņehļudovs lūkojās uz mēness apmirdzēto dārzu un jumtu un uz papeles ēnu un ieelpoja svaigo, spirdzinošo gaisu.

«Cik labi! Cik labi, mans dievs, cik labi!» viņš teica par to, kas bija viņa dvēselē.

XXIX

Maslova atgriezās mājās — savā kamerā tikai pulksten sešos vakarā nogurusi un sāpošām kājām pēc nepierastā piecpadsmit verstu tālā gājiena pa akmeņiem, satriekta par negaidīti bargo spriedumu un turklāt arī izsalkusi.

Kad kādā starpbrīdī sargi turpat blakus iekoda maizi un cieti novārītas olas, viņai mutē saskrēja siekalas un viņa juta, ka ir izsalkusi, taču uzskatīja par sevis necienīgu palūgt tiem kādu kumosu. Kad pēc tam pagāja vēl trīs stundas, ēstgriba bija aprimusi un viņa juta tikai nespēku. Tādā stāvoklī viņa izdzirdēja negaidīto spriedumu. Pirmajā mirklī viņa domāja, ka pārklausījusies, nevarēja uzreiz noticēt tam, ko dzirdēja, nevarēja sevi iedomāties par katordznieci. Bet, ieraudzījusi zvērināto mierīgajās, lietišķajās sejās, ka tie šo paziņojumu uzņem kā kaut ko pilnīgi dabisku, viņa sašutusi iekliedzās, visai zālei noskanot, ka nav vainīga. Pamanījusi, ka arī viņas kliedzienu uzņem ka gluži dabisku, ko varēja sagaidīt un kas stāvokli nevar grozīt, viņa sāka raudāt, juzdama, ka jāpadodas tai nežēlīgajai, pārsteidzošajai netaisnībai, kas viņai nodarīta. Viņu pārsteidza visvairāk tas, ka viņu tik bargi sodījuši vīrieši — jauni, nevis veci vīrieši, tie paši, kas vienmēr bija tik laipni viņā noraudzījušies. Vienu, prokurora biedru, viņa bija redzējusi pavisam citādā noskaņojumā. Tiesu gaidot, sēdēdama arestantu istabā, un sēdes starpbrīžos viņa redzēja, ka šie vīrieši, iz-likdamies ejam gluži citās darīšanās, staigāja gar durvīm vai arī iegriezās istabā tikai tālab, lai aplūkotu viņu. Un nu uzreiz šie paši vīrieši nez kādēļ piesprieda viņai katorgu, kaut gan viņa nebija vainīga tai noziegumā, kurā viņu apvainoja. Sākumā viņa raudāja, bet tad aprima un pilnīgi truli sēdēja arestantu istabā, gaidīdama, kad viņu vedīs projām. Tagad viņai gribējās tikai vienu: uzsmēķēt. Tādā stāvoklī viņu atrada Bočkova un Kartinkins, kurus pēc sprieduma ieveda tanī pašā istabā. Bočkova tūdaļ ņēmās Maslovu gānīt un saukāt par katordznieci.

— Nu, vai dabūji? Kļuva gan labāk? Neizdevās vis izgrozīties, slampa nekrietnā! Ko esi pelnījusi, to dabūji. Katorgā, tur tu gan atmetīsi savu švītību.

Maslova sēdēja, rokas mēteļa piedurknēs sabāzusi, un, galvu zemu noliekusi, nekustīgi raudzījās piemīdītajā grīdā turpat divu soļu atstatumā, un tikai noteica:

— Vai es jūs aiztieku, lieciet jel mani mierā! Es taču neaiztieku, — viņa vairākas reizes atkārtoja un tad apklusa. Viņa mazliet atdzīvojās tikai tad, kad Bočkovu un Kartinkinu aizveda un sargs atnesa viņai trīs rubļus naudas.

— Vai tu esi Maslova? — viņš novaicāja. — Še, tev kundze atsūtīja, — viņš teica, sniegdams naudu.

— Kas par kundzi?

— Ņem, zini pati! Ies nu vēl runāt ar tādiem!

Naudu bija atsūtījusi Kitajeva, atklātā nama īpašniece. Projām iedama, viņa jautāja tiesas pristavam, vai varot nodot Maslovai kādu mazumiņu naudas. Tiesas pristavs atbildēja, ka varot. Saņēmusi atļauju, viņa novilka no mīkstās, baltās rokas ziemišķādas cimdu ar trim podziņām, salūkoja zīda svārku mugurpuses ielocēs modernu kabatas portfeli un, pašķirstījusi paprāvo žūksni kuponu, kas tikko bija nogriezti no viņas iestādē sapelnītajiem vērtspapīriem, izraudzījās no tiem vienu — par diviem rubļiem piecdesmit kapeikām un, pievienojusi divus divdesmit kapeiku gabalus un vēl vienu desmit kapeiku gabalu, pasniedza pristavam. Pristavs paaicināja sargu un ziedotājas klātbūtnē nodeva šo naudu sargam.

— Lūdzu, tikai nododiet pareizi! — Karolina Albertovna sargam piekodināja.

Sargs šādu neuzticību ņēma Jaunā un tāpēc tik pikti izturējās pret Maslovu.

Maslova priecājās par naudu, jo tā deva viņai iespēju dabūt to vienīgo, ko viņa patlaban vēlējās.

«Kaut tikai dabūtu papirosus un varētu uzvilkt dūmu!» viņa domāja, un visas viņas domas koncentrējās ap šo vēlēšanos uzsmēķēt. Viņai tik ļoti gribējās smēķēt, ka viņa kāri ieelpoja gaisu, ja tajā juta smaržojam papirosu dūmus, kas plūda pa kabineta durvīm gaitenī. Taču viņai nācās vēl ilgi gaidīt, jo sekretārs, kuram vajadzēja viņu atlaist, aizmirsis par apsūdzētajiem, bija aizrāvies sarunā un pat strīdā par aizliegtu rakstu ar vienu no advokātiem. Vairāki — gan jauni, gan veci vīrieši vēl pēc tiesas ienāca uz viņu paskatīties, savā starpā sačukstēdamies. Taču tagad viņa tos pat nemanīja.

Beidzot ap pulksten pieciem viņu atlaida, un konvojnieki — ņižegorodietis un čuvašs — pa sētspuses durvīm izveda viņu no tiesas nama. Jau tiesas priekštelpā viņa tiem iedeva divdesmit kapeiku, lūgdama nopirkt divus veģus un papirosus. Čuvašs pasmējās, paņēma naudu un noteica:

— Labs ir, nopirksiml — un patiešām godīgi nopirka ir papirosus, ir veģus un atdeva pāri palikušo naudu.

Ceļā nedrīkstēja smēķēt, tā ka Maslova ar to pašu neapmierināto vēlēšanos uzvilkt dūmu pienāca pie cietuma. Tobrīd, kad viņu pieveda pie durvīm, no vilciena atveda ap simt arestantu. Ejā viņa sagrūdās ar tiem.

Arestanti — gan bārdaini, gan skūti, gan veci, gan jauni, "gan krievi, gan cittautieši — daži līdz pusei noskūtām galvām, kāju važas žvadzinādami, piepildīja uzgaidāmo telpu ar putekļiem, soļu klaudzoņu, čalu un sīvu sviedru smaku. Iedami garām Maslovai, tie it visi viņu kāri aplūkoja, daži iekārē izvaibstītām sejām nāca klāt un aizskāra viņu.

— Ai, kur glīts skuķēns! — viens noteica.

— Sveika būšana, krustmāmiņ! — aci pamirkšķinājis, uzsauca kāds cits.

Viens, melnīgsnējs, važās pīdamies un tās žvadzinādams, pielēca klāt un apkampa viņu.

— Vai draudziņu nepazīsti? Ko nu štātējies! — viņš uzsauca, zobus atņirdzis un acīm zibsnīdams, kad viņa to atgrūda.

— Ko tu, nelieti, dari? — uzkliedza no mugurpuses pienākušais priekšnieka palīgs.

Arestants sarāvās un aši atlēca nost. Bet palīgs uzklupa Maslovai.

— Ko tu te meklē?

Maslova gribēja teikt, ka viņu atveduši no tiesas, bet jutās tik nogurusi, ka bija slinkums runāt.

— No tiesas, jūsu labdzimtība! — sacīja vecākais konvojnieks, iznākdams priekšā un likdams roku pie cepures.

— Nu tad nodod vecākajam! Kas tā par kārtību!

— Klausos, jūsu labdzimtība!

— Sokolov! Pieņemt! — palīgs pakliedza.

Vecākais uzraugs pienāca, pikti pagrūda Maslovu

pie pleca un, pametis viņai ar galvu, veda uz sieviešu gaiteni. Sieviešu gaitenī viņu no visām pusēm iztaustīja, pārmeklēja un, nekā neatraduši (papirosu kārbiņa bija iebāzta veģī), ielaida tanī pašā kamerā, no kuras viņa šorīt bija iznākusi.

XXX

Kamera, kurā sēdēja Maslova, bija gara istaba, deviņas aršīnas garumā un septiņas platumā, ar diviem logiem, lielu, aplupušu krāsni un šķirbaini sažuvušu dēļu lāvām, kuras aizņēma divas trešdaļas no visas telpas. Vidū iepretim durvīm atradās tumša svētbilde ar pielipinātu vaska svecīti un zem tās pakārtu ap-putējušu salmeņu pušķi. Aizdurvē pa kreisi grīda bija samelnējusi, tur stāvēja smirdīgs toveris. Pārbaude nupat kā bija beigusies, un sievietes jau bija ieslēgtas naktsguļai.

Pavisam šai kamerā bija piecpadsmit iemītnieku: divpadsmit sievietes un trīs bērni.

Bija vēl pavisam gaišs, un tikai divas sievietes gulēja uz lāvas: viena — pāri galvai apsegusies ar mēteli — paviegla, saņemta bez dokumentiem, — šī gandrīz pastāvīgi gulēja, — un otra — diloņslima, kas izcieta sodu par zādzību. Sī nebija aizmigusi, bet gulēja plaši atvērtām acīm, palikusi pagalvī mēteli, un, lai nebūtu jāklepo, ar pūlēm aizturēja kraukas, kas kairinādamas guldzēja rīklē. Pārējās sievietes — visas kailām galvām un rupja audekla kreklos, — dažas sēdēja uz lāvas un šuva, citas stāvēja pie loga un noraudzījās pagalmā, kur garām soļoja arestanti. No tām trijām, kuras šuva, viena bija tā pati vecene, kas bija pavadījusi Maslovu, — Korabļova — spēcīga, gara auguma sieva drūmu, grumbainu seju ar sarauktām uzacīm, ļenganu, nokārušos pazodi, strupu, rūs-ganu, deniņos jau iesirmu matu pīnīti un spalvainu kārpu uz vaiga. Šai vecenei bija piespriesta katorga par to, ka ar cirvi nogalinājusi savu vīru. Viņa to bija nogalinājusi tāp&c, ka tas uzmācies viņas meitai. Korabļova bija kameras vecākā, turklāt tirgojās ar degvīnu. Šujot viņa bija uzlikusi brilles un turēja lielajās, sastrādātajās rokās adatu pa zemnieku modei — ar trim pirkstiem un aso galu uz savu pusi. Viņai līdzās sēdēja neliela auguma melnīgsnēja sieviete ar uzrautu degunu un mazām, melnām acīm, labsirdīga un pļāpīga, un arī šuva no buraudekla maisus. Tā bija dzelzceļa pārbrauktuves sarga sieva, notiesāta uz trim mēnešiem cietuma par to, ka, vilcienam nākot, nebija izgājusi pretim ar karodziņu un ar vilcienu bija notikusi nelaime. Trešā pie šūšanas bija Fedosja, — kā biedrenes viņu saukāja — Feņička, — balta, sārta, ar dzidrām, gaiši zilām, bērnišķīgām acīm un divām garām, ap nelielo galvu apvītām gaišbrūnām matpīnēm, gluši jauniņa, ļoti piemīlīga sieviete. Viņu turēja ieslodzītu par mēģinājumu nozāļot vīru. Izdota pie vīra sešpadsmit gadu vecumā, viņa tūdaļ pēc kāzām bija mēģinājusi to nozāļot. Pa tiem astoņiem mēnešiem, kad, izlaista pret galvojumu, gaidīja tiesu, viņa ne tikvien bija izlīguši ar vīru, bet pat tā iemīlējusi, ka tiesa tos pārsteidza dzīvojam vislabākajā saderībā. Kaut gan vīrs un vīratēvs, bet it īpaši vīramāte, kas bija viņu ļoti iemīlējusi, tiesā ar visiem spēkiem pūlējās viņu attaisnot, viņai tomēr piesprieda izsūtīšanu spaidu darbos uz Sibīriju. Šī labā, jautrā, bieži smaidošā Fedosja bija Maslovas kaimiņiene uz lāvas un bija Maslovu ne tikvien iemīlējusi, bet uzskatīja par savu pienākumu rūpēties par viņu un viņai pakalpot. Bez darba uz lāvas sēdēja vēl divas sievietes: viena — gadu četrdesmit veca, ar bālu, kalsnu seju, droši vien kādreiz bijusi ļoti skaista, bet tagad vāja un bāla. Viņa turēja uz rokām bērnu un baroja to ar baltu, garu krūti. Viņas noziegums bija tāds, ka tobrīd, kad no sādžas veda ārā rekrūti, kas, pēc zemnieku domām, paņemts nelikumīgi, sādžinieki bija apturējuši pristavu un rekrūti atņēmuši. Šī sieva, nelikumīgi noņemtā puiša krustmāte, pirmā bija ķērusies iemauktos zirgam, ar kuru veda rekrūti. Uz lāvas dīkā vēl sēdēja neliela, gluži grumbaina, labsirdīga vecenīte ar sirmiem matiem un sakumpušu muguru. Vecenīte sēdēja uz lāvas krāsns tuvumā un izlikās ķerstām gadus četrus vecu, īsi apcirptu resnvēderi puiku, kas skraidīja viņai garām un smējās pilnā kaklā. Puišelis vienā krekliņā skraidīja viņai garām un visu laiku skaitīja vienu un to pašu: «Eka, nenoķēri!» Šī vecenīte, kuru kopā ar dēlu apvainoja dedzināšanā, savu ieslodzījumu panesa ar vislielāko lēnprātību, bēdādamās vienīgi par dēlu, kas reizē ar viņu sēdēja cietumā, bet vēl vairāk par savu veco, kuru, kā viņa bažījās, bez viņas apstāšot utis, jo vedekla aizgājusi un nu neesot neviena, kas veco apmazgā.

Bez šīm septiņām sievietēm vēl četras stāvēja pie viena no atvērtajiem logiem un, turēdamās pie dzelzs restēm, mādamas un klaigādamas sarunājās ar arestantiem, kas gāja pār pagalmu; tie bija tie paši, ar kuriem Maslova bija sagrūdusies pie ieejas. Viena no šīm sievietēm izcieta sodu par zādzību, — tā bija liela, smagnēja sarkanmate ar noļukušām miesām, dzeltenīgi bālu, mūsainu seju un rokām un resnu kaklu zem vaļējās, atraisītās apkakles. Ķērkstošā balsī viņa skaļi kliedza pa logu nepieklājīgus vārdus. Viņai līdzās stāvēja melnīgsnēja, nesamērīga auguma cietumniece ar garu muguru un gluži īsām kājām, ne lielāka par desmit gadus vecu meiteni. Viņai bija sarkana, lāsumaina seja ar melnām acīm, kas atradās tālu viena no otras, un biezām, īsām lūpām, kuras nesedza baltos, ārup izvērstos zobus. Laiku pa laikam viņa spiegdama smējās par to, kas notika pagalmā. So cietumnieci, kuru viņas švītīguma dēļ bija iesaukuši par Švītenīcu, tiesāja par zādzību un dedzināšanu. Viņām aiz muguras drausmīgi netīrā, pelēkā kreklā stāvēja nožēlojama, vāja, dzīslaina, grūta sieviete ar milzīgu vēderu, notiesāta par zagtas mantas slēpšanu. Šī sieviete nerunāja ne vārda, tikai visu laiku atzinīgi un aizkus-tināti smaidīja par to, kas notika pagalmā. Ceturtā, kas stāvēja pie loga, izcieta sodu par kroģēšanu; tā bija neliela auguma drukna lauku sieva ar stipri izvalbītām acīm un labsirdīgu seju. Viņai cietumā bija līdzi puišelis — tas pats, kas draiskojās ar vecenīti, un gadus septiņus veca meitene, jo nebija neviena, pie kā tos atstāt. Šī sieviete, tāpat kā pārējās, skatījās pa logu, bet reizē nemitēdamās adīja zeķi un, nosodoši acis miegdama, viebās par pagalmā dzirdamajām arestantu runām. Turpretim viņas meitiņa, septiņus gadus veca meitene ar vaļējiem, baltiem matiem, stā-vēdama vienā krekliņā blakus sarkanmatei, ar mazo, kalsno rociņu ieķērusies tai svārkos, stingām acīm vērīgi ieklausījās lamu vārdos, kādiem sievietes apmainījās ar arestantiem, un čukstus, it kā iegaumēdama tos atkārtoja. Divpadsmitā cietumniece bija psalmotāja meita, *kas akā noslīcinājusi savu meitās sadzīvoto bērnu. Tā bija gara auguma stalta meiča ar izspūrušiem matiem, kas līda ārā no strupās, resnās rudās bizes, un ar stingām, izvalbītām acīm. Nepievērsdama nekādas uzmanības tam, kas notika visapkārt, viņa basām kājām un vienā pelēkā, netīrā kreklā staigāja šurp turp pa kameras neaizņemto daļu, spēji un strauji apsviezdamās, kad bija nonākusi līdz sienai.

XXXI

Kad nograbēja atslēga un Maslovu ielaida kamerā, visas pievērsās viņai. Pat psalmotāja meita uz mirkli apstājās un, uzacis pacēlusi, paraudzījās ienācējā, taču, ne vārda neteikusi, tūdaļ atkal lieliem, apņēmīgiem soļiem sāka staigāt pa kameru. Korabļova iesprauda adatu rupjajā audeklā un jautājoši caur brillēm paskatījās Maslovā.

— Eka nu! Atpakaļ gan. Bet es tā domāju, ka attaisnos, — viņa rešņi ierunājās savā rupjajā, aizsmakušajā, gandrīz vai vīrieša balsī. — Redzams, iegriezuši.

Viņa noņēma brilles un nolika šuvekli līdzās uz lāvas.

— Mēs tā, vei, drostaliņ, ar krustmāti pārrunājām, sak, var notikt, ka uzreiz palaiž vaļā. Tā jau ar, stāsta, gadoties. Vēl ij naudas sadodot vis, kādā nu stundiņā kuram iegadās, — pārbrauktuves sardziene tūdaļ uzņēma savā dziedošajā balsī. — Bet, āre, kā nu nodevās. Redzams, mūsu prāts vis nenotiek. Dievam tak laikam sava ziņa, drostaliņ, —• viņa neapklusdama dūdoja savu piemīlīgo un jaukskanīgo valodu.

— Vai tad par tiesu gan piesprieda? — jautāja Fedosja, līdzcietīgā maigumā vērdamās Maslovā ar savām dzidri zilajām, bērnišķīgajām acīm, un viņas jautrā, jaunā seja apmācās, it kā viņa būtu gatava apraudāties.

Maslova neatbildēja ne vārda un klusēdama aizgāja savā vietā, otrā no malas, blakus Korabļovai, un apsēdās uz lāvas dēļiem.

— Laikam jau ne paēst nedabūji, — Fedosja minēja, celdamās un iedama pie Maslovas.

Maslova, nekā neatbildējusi, nolika veģus uz pagalvja un sāka atģērbties: novilka pieputējušo mēteli, noraisīja lakatiņu no cirtainajiem, melnajiem matiem un apsēdās.

Pienāca arī kuprainā vecīte, kas lāvas viņā galā bija rotaļājusies ar puiku, un nostājās Maslovai priekšā.

— Tc, tc, tc! — līdzcietīgi galvu šūpodama, viņa klakšķināja mēli.

Vecītei līdzi pienāca arī zeņķis un, augšlūpu uz priekšu pastiepis, platām acīm ieurbās Maslovas atnestajos veģos. Ieraudzījusi visas šīs līdzjūtīgās sejas pēc visa tā, kas ar viņu šodien bija noticis, Maslova bija tuvu raudām, un lūpas viņai ietrīsējās. Taču viņa pūlējās valdīties un valdījās tik ilgi, līdz pienāca vecīte un puišelis. Bet, kad viņa izdzirda vecītes lab-sirdīgo, līdzcietīgo klakšķināšanu un, galvenais, kad sastapās acīm ar puišeli, kas pavērsa savas nopietnās acis no veģiem uz viņu, viņa vairs neizturēja. Seja viņai noraustījās, un viņa sāka gauži raudāt.

— Es jau teicu: sameklē sev īstenu aizstāvi, — sacīja Korabļova. — Nu, kā tad ir, vai uz izsūtīšanu, vai? — viņa klaušināja.

Maslova gribēja atbildēt, bet nevarēja un raudādama izņēma no veģa papirosu kārbiņu, uz kuras bija redzama sārta dāma ar ļoti augstu uzsukātiem matiem un atsegtām krūtīm trīsstūrainajā tērpa izgriezumā, un pasniedza to Korabļovai. Tā paskatījās uz bildīti, nosodīdama pakratīja galvu, visvairāk par to, ka Maslova tik aplam šķiež naudu, un, paņēmusi vienu papirosu, aizsmēķēja to pie lampas, ievilka pati, tad iebāza mutē Maslovai. Maslova, nerirndamās raudāt, sāka kāri vilkt dūmu pēc dūma un pūst tos gaisā.

— Katorga, — viņa iešņukstējās.

— Tad nebīstas gan viņi dieva, rīkļurāvēji tādi, asinssūcēji nolādētie! — Korabļova gremzās. — Notiesājuši skuķi ne par šo, ne par to.

Tobrfd pie loga palikušajām sievietēm izlauzās brāzmaina smieklu šalts. Smējās arī meitene, un viņas sīkie bērna smiekliņi saplūda ar ķērkstošajiem, spiedzošajiem triju pieaugušo sieviešu smiekliem. Arestants pagalmā bija palaidis nez ko tādu, kas tā iedarbojās uz sievietēm pie loga.

— Vai tu re, suņatēviņš, ko viņš darās! — teica rudā un, tuklās miesas gorīdama, seju pie restēm piespiedusi, sāka klaigāt nejēdzīgus, nepieklājīgus vārdus.

— Gatavā bungā! Ko zviedz! — Korabļova aprāja, pakratīdama galvu pret rudo, un atkal pievērsās Maslovai. — Vai tad daudz gadu, vai?

— Četri, — Maslova izgrūda, un asaras aumaļām sāka plūst viņai no acīm, tā ka viena uzkrita uz papirosa.

Maslova pikti to saburzīja, nometa un paņēma citu.

Sardziene, kaut gan smēķēt nesmēķēja, tūdaļ pacēla papirosa galu un sāka to pirkstos izlīdzināt, nepārtraukdama runāšanu.

— Redzams, ka no visas tiesas, drostaliņ, — viņa gaudās, — taisnību cūkas apēdušas. Kā paši grib, tā darās. Matvejevna saka: atbrīvēs, bet es saku: nekā, es saku, drostaliņ, mana sirds paredz, ka tie viņu, mīlužiņu, nobendēs; tā arī iznāca, — viņa dūdoja, ar labpatiku klausīdamās savas balss skaņās.

Pa to laiku visi arestanti bija izgājuši cauri pagalmam, un sievietes, ar tiem sasaukājušās, atstāja logu un arī pienāca pie Maslovas. Pirmā pienāca bolace kroģētāja ar savu meiteni.

— Vai bija gaužām bargi? — viņa ievaicājās, nosēzdamās Maslovai līdzās un joprojām veikli adīdama zeķi.

— Tad tāpēc jau ir bargi, ka naudas nav. Bijusi naudiņa un sarunāts labs izdarnieks, kazi, būtu attaisnojuši, — Korabļova teica. — Tas, vei, kā tik viņu sauca, tas pinkainais ar lielo degunu, tas tevi, mīļā, no ūdens sausu dabūs laukā. Edz, to vajadzēja paņemt.

— Kā tad, paņemsi jau gan, — Svītenīca, pie viņām piesēdusies un zobus atiezusi-, iebilda, — tas tev bez tūkstoša ij nospļauties neies.

— Redzams, tā tev dieva likts, — iejaucās vecīte, kas sēdēja par dedzināšanu. — Neba citam bez grūtuma: atvīla puisim sievu un vēl pašu iemeta cietumā utis barot, ij mani vecumgalā turpat iegrūda, — viņa vai simto reizi atsāka savu stāstāmo. — No ubaga tarbas un no cietuma, redzams, nekur vis nespruksi. Vai nu ubaga tarba, vai cietums.

— Laikam jau viņiem viss tā, — novilka kroģētāja un, paskatījusies meitenei galvā, nolika adīkli pie malas, pievilka meiteni sev klāt, iemiedza starp ceļiem un veikliem pirkstiem sāka ieskāt viņai galvu. — «Kāpēc ar degvīnu tirgojies?» Bet ar ko tad bērnus barosi? — viņa runāja, turpinādama savu ierasto darbu.

Sie kroģerienes vārdi atgādināja Maslovai par degvīnu.

— Bijusi kāda lāse degvīna! — viņa sacīja Korabļovai, rausdama asaras krekla piedurknē un tikai lāgiem iešņukstēdamās.

— Sīvo? — Korabļova sacīja. — Labs ir, lai iet!

XXXII

Maslova izņēma no veģa naudu un iedeva Korabļovai kuponu. Korabļova paņēma kuponu, aplūkoja un, kaut gan neprata lasīt, noticēja viszinei Švītenīcai, ka šis papīriņš maksā divus rubļus piecdesmit kapeikas, un pasniedzās ierītē, kur glabājās noslēpta degvīna pudele. To ieraudzījušas, sievietes — tās, kam guļvietas bija tālāk, — aizvilkās uz savām vietām. Maslova pa tam izpurināja putekļus no lakatiņa un mēteļa, uzlīda uz lāvas un sāka ēst veģi.

— Es tev tēju glabāju, bet laikam būs atdzisusi, — Fedosja viņai sacīja, ņemdama no plaukta kājautā ietītu skārda tējkannu un krūzīti.

Dzēriens bija pavisam auksts un garšoja vairāk pēc skārda nekā pēc tējas, taču Maslova pielēja krūzīti un sāka dzert, piekozdama veģi.

— Finaška, še! — Viņa uzsauca un, nolauzusi gabaliņu veģa, sniedza to puikam, kas skatījās viņai mutē.

Pa to laiku Korabļova bija padevusi degvīna pudeli un krūzīti. Maslova piedāvāja Korabļovai un Švītenīcai. Šīs trīs cietumnieces skaitījās kameras aristokrātijā, jo viņām turējās nauda, un viņas mēdza savā starpā dalīties ar to, kas kurai bija.

Pēc kāda brīža Maslova atplauka un žirgti stāstīja par tiesu, pārmēdīdama prokuroru, un par to, kas viņu tiesā bija sevišķi pārsteidzis. Tiesā visi uz viņu skatījušies ar acīm redzamu patiku, viņa stāstīja, un tīšām vienā laidā gājuši arestantu istabā.

— Pat konvojnieks, ir tas saka: «Tie visi nāk uz tevi skatīties.» Ienāk Šāds tāds: kur tas viens papīrs palicis vai vēl kas, bet es jau redzu, ka nekādu papīru viņam nevajag, bet mani ar acīm vai ēstin ēd, — viņa stāstīja, smaidīdama un it kā neizpratnē galvu šūpo-dama. — Tīrie kumēdiņi!

— Jā, tas jau gan kā likts, — uztvēra sardziene, un tūdaļ sāka plūst viņas dziedošā valoda. — Tikpat kā mušas uz medu^ Kur vajag, tur nav, bet uz šito jau gan uzķersies. Edis vai neēdis, bet šitai lietā…

— Tāpat kā te, — Maslova viņu pārtrauca. — Te jau arī tas pats negals. Tikko mani atveda, pienāk arestantu bars no stacijas. Tā uzklupa, ka nekādi vajā tikt. Paldies priekšnieka palīgam, kas padzina pie malas. Viens tā bāzās virsū, ka ne atkauties.

— Bet kāds viņš izskatījās? — Švītenīca jautāja.

— Tāds melnīgsnējs, ar ūsām.

— Tad tas pats ir.

— Kas tad?

— Nu Ščeglovs. Are, tas pats, kas nupat aizgaja.

— Kas tas par Ščeglovu?

— Viņas nepazīst Ščeglovu! Ščeglovs divreiz no katorgas izbēdzis. Tagad nu noķēruši, bet viņš tik un tā izbēgs. No viņa arī uzraugi bīstas, — stāstīja Švītenīca, kura mēdza nogādāt arestantiem zīmītes un zināja visu, kas cietumā notika. — Visādā ziņā izbēgs.

— Izbēgs, lai bēg, mūs līdzi nepaņems, — Korabļova noteica. — Tu labāk, edz, ko pasaki, — viņa pievērsās Maslovai, — ko apikāts teica par lūgumu, tagad tak vajadzēs iesniegt?

Maslova atbildēja, ka nekā nezinot.

Tobrīd rudā, ielaidusi abas mūsainās rokas savos biezajos, rūsganajos, pinkainajos matos un ar nagiem kasīdama galvu, pienāca pie aristokratijas, kas patlaban iemeta.

— Es tev, Katerin, visu izstāstīšu, — viņa iesāka. •— Vispirmām kārtām tev jāraksta: neesmu mierā ar tiesu — un pēc tam jāziņo prokuroram.

— Un kas tev daļas? — Korabļova viņai piktā basā uzbrēca. — Degvīnu saodusi, — nav ko zobus apvārdot! Bez tevis zinās, ko darīt, tev neviens neprasa.

— Vai ar tevi kāds runā, ko tu jaucies?

— Degvīna iegribējusi? Taisās klāt.

— Nu iedod jel viņai! — sacīja Maslova, kura allaž mēdza visiem izdāļāt visu, kas bija pie rokas,

— Es viņai tā došu …

— Pamēģini tikai! — rudā atsaucās, draudīgi uz Korabļovas pusi virzīdamās. — Es no tevis nebīstos.

— Cietuma slampa!

— No slampas dzirdu!

— Maitas paklīdene!

— Es — paklīdene? Ak tu katordzniece, slepkavniece! — rudā kliedza.

— Lasies projām, es tev saku! — Korabļova drūmi norūca.

Bet rudā tikai nāca virsū, un Korabļova iegrūda viņai ar dūri atsegtajās, tuklajās krūtīs. Rudā, it kā to vien gaidījusi, necerēti strauji pasviedās un ar vienu roku ieķērās Korabļovai matos, ar otru grasījās kraut tai pa seju, bet Korabļova satvēra šo roku. Maslova un Svītenīca sagrāba rudo aiz rokām, pūlēdamās atraut viņu nost, taču rudās roka, matpīnē ieķērusies, nelaidās vaļā. Uz mirkli viņa atlaida matus, bet tikai tālab, lai aptītu tos ap dūri. Korabļova piešķiebtu galvu ar vienu roku zvetēja rudajai pa viduci un ar zobiem tvarstīja tās roku. Sievietes, sapulcējušās ap kauslēm, kliedza un pūlējās viņas izšķirt. Pienāca pat diloņslimā.un klepodama noraudzījās, kā viņas plūcas. Bērni spiedās cits pie cita un raudāja. Troksni izdzirdusi, ienāca uzraudze ar uzraugu. Kausies izšķīra, un Korabļova, atpinuši sirmo bizi un lasīdama no tās izplūkātās matu šķiesnas, un rudā, pieturēdama uz dzeltenajām krūtīm lupatās saplēsto kreklu, — abas kliedza skaidrodamās un sūdzēdamās.

— Es jau zinu, pie visa vainīgs degvīns; rīt pat pateikšu priekšniekam, tas jums gan sados. Smird pa gabalu, — uzraudze rājās. — Pielūkojiet, ka visu novācat, citādi būs slikti, — nav te vaļas ar jums plēsties. Marš savās vietās, un lai mutes būtu ciet!

Taču klusums tik drīz neiestājās. Sievietes vēl ilgi bārās, stāstīdamas cita citai, kā tas viss sācies un kurš vainīgs. Beidzot uzraugs un uzraudze aizgāja, sievietes pamazām noklusa un devās pie miera. Vecīte nometās pie svētbildes dievu lūgt.

— Sanākušas divas katordznieces! — lāvas viņā galā aizsmakušā balsī pēkšņi ierunājās rudā, katru vārdu pavadīdama dīvaini izsmalcinātām lamām.

— Pielūko, ka vēl nedabū pa kaklu! — tūdaļ atsaucās Korabļova, pievienodama tādas pašas lamas. Un abas apklusa.

— Nebūtu mani aizturējuši, es tev tās nešķīstās acis būtu izskrāpējusi … — rudā atkal ierunājās, un nebija ilgi jāgaida uz tādu pašu Korabļovas atbildi.

Atkal ilgāks klusuma brīdis un atkal lamas. Starpbrīži kļuva aizvien garāki un garāki, līdz beidzot viss galīgi apklusa.

Visas bija atgūlušās, dažas jau krāca, tikai vecīte, kas allaž ilgi skaitīja lūgšanas, joprojām klanījās svētbildes priekšā, bet psalmotāja meita, tiklīdz uzraudze bija izgājusi, piecēlās un atkal sāka staigāt pa kameru uz priekšu un atpakaļ.

Maslova negulēja un visu laiku domāja par to, ka viņa ir katordzniece un jau divas reizes viņu tā nosauca: nosauca Bočkova un nosauca rudā, — un nevarēja ar šīm domām aprast. Korabļova, kas gulēja ar muguru pret viņu, pagriezās.

— To gan nebiju ne domājusi, ne prātā ņēmusi, — Maslova klusu ieteicās. — Citi vai nez ko izdara — un nekas, bet man jācieš ne par šo, ne par to.

— Nebēdā, meiten! Arī Sibīrijā cilvēki dzīvo. Un tu arī tur nepazudīsi, — Korabļova viņu mierināja.

— Zinu, pazust nepazudīšu, bet tomēr sirds apskrienas. Vai nu man, pie labas dzīves pieradušai, tādu likteni vajadzēja.

— Kā dievs licis, tā ir, — Korabļova nopūtās, — viņa prātam pretim neizstāvēsi.

— Zinu, krustmāt, un tomēr grūti.

Viņas bridi klusēja.

— Vai dzirdi? Tak tā padauza dīc, — Korabļova ierunājās, pievērsdama Maslovas uzmanību dīvainajām skaņām, kas nāca no lāvas viņa gala.

Sīs skaņas bija apslāpētas raudas. Rudā sieviete raudāja par to, ka viņu nupat bija nolamājuši, piekāvuši un nebija devuši degvīna, kura viņai tā kārojās. Viņa raudāja arī par to, ka visā savā mūžā nekā cita nebija piedzīvojusi kā vien lamas, izsmieklu, apvainojumus un sitienus. Viņa raudzīja apmierināties, atce-rēdamās savu pirmo mīlestību uz fabrikas strādnieku Fedjku Molodjonkovu, taču, atcerējusies šo mīlestību, atcerējās arī, kā šī mīlestība bija beigusies. Un beigusies šī mīlestība bija ar to, ka šis pats Molodjonkovs, piesūcies kā mārks, bija joka pēc aptriepis viņai ar vitriolu pašu vārīgāko vietu un tad kopā ar biedriem pilnā kaklā smējies, skatīdamies, kā viņa locījās sāpēs. Rudā to atcerējās, un viņai kļuva sevis žēl, un, domādama, ka neviens nedzird, viņa apraudājās un raudāja, kā mēdz raudāt bērni, — stenēdama, šņaukādamās un rīdama sāļās asaras.

— 2ēl viņas, — Maslova noteica.

— Skaidrs, ka žēl, bet ko šī lien!

XXXIII

Pirmā sajūta, kas Ņehļudovu pārņēma, otrā dienā pamostoties, bija apziņa, ka ar viņu kaut kas noticis, un, iekām vēl bija atcerējies, kas īsti noticis, viņš jau zinājaT ka noticis kaut kas svarīgs un labs. «Katjuša, tiesa.» Jā gan, ir jāizbeidz meli un jāsaka visa patiesība. Un kā brīnišķīga sagadīšanās to pašu ritu beidzot pienāca ilgi gaidītā vēstule no Marjas Vasiļjevnas, muižniecības maršala sievas, tā pati vēstule, kas viņam patlaban bija sevišķi vajadzīga. Viņa deva tam pilnīgu brīvību un novēlēja laimes nodomātajās precībās.

— Precības! — viņš ironiski noteica. — Cik tālu es tagad esmu no tā!

Viņš atcerējās savu vakarējo apņemšanos visā atzīties Marjas Vasiļjevnas vīram, nožēlot izdarīto un teikt, ka ir gatavs dot jebkuru gandarījumu. Taču šorīt tas nešķita vairs tik viegli kā vakar. «Un tad — kālab gan cilvēku darīt nelaimīgu, ja viņš nezina? Ja viņš jautās, labi, es visu izstāstīšu. Bet iet un tīšām atzīties? Nē, tas nav vajadzīgs.»

Tikpat grūti šorīt likās teikt visu patiesību Misī. Atkal nevarēja sākt runāt, Misī tas aizvainotu. Te katrā ziņā kaut kam bija jāpaliek tikai noskārstamam, tāpat kā daudzās citās sadzīves attiecībās. Vienu viņš šorīt bija apņēmies: viņš tos vairs neapmeklēs un, ja viņam jautās, pateiks patiesību.

Toties attiecībās ar Katjušu nekas nedrīkstēja palikt līdz galam neizrunāts.

«Braukšu uz cietumu, runāšu ar viņu, lūgšu, lai viņa man piedod. Un, ja vajadzīgs, jā gan, ja tas vajadzīgs, apprecēšu viņu,» viņš domāja.

Sī doma — morālā gandarījuma dēļ upurēt visu un apprecēt Katjušu — šorīt viņu sevišķi aizkustināja.

Sen viņš nebija uzsācis dienu ar tādu enerģiju. Kad ienāca Agrafena Petrovna, viņš tūdaļ ar noteiktību, kas viņu pašu pārsteidza, paziņoja, ka ne šis dzīvoklis, ne viņas pakalpojumi viņam vairs neesot vajadzīgi. Pastāvēja klusa vienošanās, ka šo lielo un dārgo dzīvokli viņš tur tādēļ, lai tajā apprecētos. Dzīvokļa izdošanai tātad bija sevišķa nozīme. Agrafena Petrovna paraudzījās viņā ar izbrīnu.

— Ļoti pateicos jums, Agrafena Petrovna, par visām pūlēm manā labā, taču patlaban man nav vajadzīgs tik liels dzīvoklis un visi apkalpotāji. Bet, ja jūs gribētu man palīdzēt, tad esiet tik laipna un parūpējieties par mantām, pievietojiet tās pagaidām tā, ka mēdzāt darīt māmuļas laikā! Kad atbrauks Nataša, viņa nokārtos. (Nataša bija Ņehļudova māsa.)

Agrafena Petrovna nogrozīja galvu.

— Kā tad lai rīkojas? Būs taču vajadzīgas, — viņa iebilda.

— Nē, nebūs vajadzīgas, Agrafena Petrovna, droši vien nebūs vajadzīgas, — sacīja Ņehļudovs, atbildēdams uz to, ko nozīmēja viņas galvas grozīšana. — Lūdzami, pasakiet arī Kornejam, ka algu es viņam izmaksāšu par diviem mēnešiem uz priekšu, bet ka viņš man nav vajadzīgs!

— Velti, Dmitrij Ivanovič, jūs tā rīkojaties, — viņa izdvesa. — Nu labi, brauksiet uz ārzemēm, bet telpas taču tik un tā būs vajadzīgas.

— Nav tā, kā jūs domājat, Agrafena Petrovna. Uz ārzemēm es nebraukšu; ja braukšu, tad pavisam uz citu pusi.

Viņš pēkšņi tumši piesarka.

«Jā, jāpasaka viņai,» viņš nodomāja, «nav ko slēpt, jāpasaka viss un visiem.»

— Man vakar atgadījās kaut kas ļoti dīvains un svarīgs. Vai jūs atceraties Katjušu, kas dzīvoja pie krustmātes Marjas Ivanovnas?

— Kā ne, es jau viņai vēl šūt mācīju.

— Nu, redziet, vakar šo Katjušu tiesāja un es biju zvērinātais.

— Ak dievs, nabadzīte! — Agrafena Petrovna nogaudās. — Par ko tad viņu tiesāja?

— Par slepkavību, un to visu esmu izdarījis es.

— Kā tad jūs to varējāt izdarīt? To nu jūs gaužām ērmoti runājat, — Agrafena Petrovna iebilda, un viņas vecajās acīs iedzirkstījās draiskas uguntiņas.

Viņa zināja notikumu ar Katjušu.

— Jā gan, es esmu visam par cēloni. Un tas nu pārgrozīja visus manus plānus.

— Kādas tad jums no tā var būt pārgrozības? — Agrafena Petrovna teica, apspiezdama smaidu.

— Tādas, ka, reiz nu es esmu par iemeslu tam, ka viņa nokļuvusi uz šāda ceļa, man arī jādara viss, ko varu, lai viņai palīdzētu.

— To nu jūs, kā paši no laba prāta gribat, tikai jūsu vainas gan tur nekādas īpašas nav. Kuram katram atgadās, ja ņem ar prātu, tad tas viss ar laiku nolīdzinās un aizmirstas, cilvēki dzīvo vien tālāk, — Agrafena Petrovna runāja stingri un bargi, — un jums te nekas nav ņemams uz sava rēķina. Tiku jau agrāk dzirdējusi, ka viņa nogājusi necejos, kas tad tur vainīgs?

— Es esmu vainīgs. Un tāpēc arī gribu to izlabot.

— Nu, to jau gan grūti izlabot.

— Tā ir mana darīšana. Bet, ja jūs par sevi domājat, tad tas, ko māmuļa vēlējās …

— Par sevi es nedomāju. Nelaiķe man tik daudz laba darījusi, ka es nekā nevēlos. Lizaņka (tā bija viņas izprecētā māsasmeita) mani aicina pie sevis, turp es arī braukšu, kad manis te vairs nevajadzēs. Tikai jums tur nav ko ņemt pie sirds, tāpat ar visiem notiek.

— Es tā vis nedomāju. Tomēr, es jūs lūdzu, palīdziet man izdot dzīvokli un novietot mantas! Un nedusmojieties uz mani! Esmu jums par visu ļoti ļoti pateicīgs.

Dīvaini: kopš Ņehļudovs saprata, ka viņš ir slikts cilvēks un pats sev derdzas, citi viņam vairs nederdzās, gluži otrādi, ir pret Agrafenu Petrovnu, ir pret Korneju viņš juta maigumu un cieņu. Viņam gribējās arī Kornejam izkratīt sirdi, taču Kornejs izskatījās tik iespaidīgs un cienīgs, ka viņš neiedrošinājās to darīt.

Ceļā uz tiesas namu, braukdams pa tām pašām ielām ar to pašu ormani, Ņehļudovs pats par sevi brīnījās, cik lielā mērā viņš šodien jutās gluži cits cilvēks.

Precības ar Misī, kas vēl vakar šķita tik tuvas, tagad viņam likās gluži neiespējamas. Kā viņš vakar izprata savu stāvokli, tad nebija nekādu šaubu, ka Misī būs laimīga, ja varēs apprecēties ar viņu; šodien viņš jutās necienīgs ne tikvien precēties, bet pat būt viņai tuvs. «Ja tikai viņa zinātu, kas es esmu, tad neparko nebūtu mani pieņēmusi. Un es vēl viņai pārmetu koķetēšanu ar to kungu. Nē taču, pat ja viņa tagad nāktu pie manis, vai tad, — nerunājot nemaz par laimi, — vai es varētu būt mierīgs, zinot, ka tā tur smok cietumā un rit vai parīt pa etapu ies uz katorgu? Tā sieviete, ko es esmu pazudinājis, dosies uz katorgu, bet es šeit pieņemšu laimes vēlējumus un kopā ar jauno sievu iešu vizītēs. Vai arī kopā ar muižniecības maršalu, ko esmu nekaunīgi krāpis ar viņa sievu, sapulcē skaitīšu balsis par un pret nolikumu par zemstes skolu inspekciju u. tml., bet pēc tam nolikšu satikšanos ar viņa sievu (kāda nekrietnība!); vai arī turpināšu strādāt pie gleznas, ko, acīm redzot, nekad nepabeigšu, tāpēc ka man nemaz neklājas nodarboties ar tādiem niekiem un es tagad nekā tamlīdzīga nevaru darīt,» viņš teica pats sev un nemitējās priecāties par to iekšējo pārmaiņu, ko juta.

«Vispirms,» viņš domāja, «jāsastop advokāts un jāuzzina viņa domas, un tad … tad man cietumā jāredz viņa, vakarējā arestante, un jāsaka viņai viss.»

Un, tikai iedomājoties vien, kā viņu ieraudzīs, kā pateiks viņai visu, kā atzīsies vainīgs viņas priekšā, kā paziņos viņai, ka darīs visu, ko vien var, apprecēs viņu, lai izlīdzinātu savu vainu, — Ņehļudovu pārņēma dziļa aizgrābtība un acīs sariesās asaras.

XXXIV

Ieradies tiesas namā, Ņehjudovs jau gaitenī satika vakarējo tiesas pristavu un iztaujāja, kur atrodas notiesātie cietumnieki un kur var dabūt atļauju ar tiem satikties. Tiesas pristavs paskaidroja, ka arestanti tiekot turēti dažādās vietās un ka līdz sprieduma pasludināšanai galīgā veidā satikšanās atļaujas dodot prokurors.

— Pēc sēdes es jums pateikšu un pats pavadīšu. Prokurora patlaban vēl nav. Pēc sēdes. Bet tagad lūdzu uz. tiesu. Nupat sākas.

Ņehļudovs pateicās par laipnību tiesas pristavam, kas viņam šodien šķita sevišķi nožēlojams, un devās uz zvērināto istabu.

Tobrīd, kad viņš tuvojās šai istabai, zvērinātie jau nāca no tās ārā, lai ietu sēžu zālē. Tirgonis bija tikpat jautrs, tāpat uzkodis un iemetis kā vakar un saņēma Ņehļudovu kā vecu draugu. Arī Pjotrs Gerasimovičs ar savu familiaritāti un skaļajiem smiekliem šodien neizraisīja Ņehļudovā nekādu nepatiku.

Ņehjudovam gribējās ari visiem zvērinātajiem pastāstīt par savām attiecībām ar vakarējo apsūdzēto. «Patiesībā,» viņš domāja, «vakar tiesas sēdē būtu vajadzējis piecelties un publiski atzīt savu vainu.» Taču, kad viņš reizē ar zvērinātajiem iegāja sēžu zālē un sākās vakarējā procedūra — atkal «tiesa nāk», atkal uz paaugstinājuma trīs vīri ar apkaklēm, atkal klusums, zvērināto apsēšanās krēslos ar augstajām atzveltnēm, žandarmi, portrets, garīdznieks, — viņš juta, ka, lai gan to vajadzēja darīt, viņš arī vakar nebūtu varējis pārtraukt šo svinīgumu.

Sagatavošanās tiesai bija tāda pati kā vakar (izņemot piesēdētāju nozvērināšanu un priekšsēdētāja uzrunu).

Šodien iztiesāja lietu par zādzību ar ielaušanos. Apsūdzētais, ko apsargāja divi žandarmi ar kailiem zobeniem, bija kalsns divdesmit gadu vecs zēns šauriem pleciem, pelēkā mētelī un pelēku, bālu seju. Viņš viens pats sēdēja uz apsūdzēto sola un caur pieri blenza ienācējos. Šo zenu apvainoja, ka viņš kopā ar biedru atlauzis šķūņa atslēgu un izzadzis no tā vecus kājslauķus trīs rubļu sešdesmit septiņu kapeiku vērtībā. No apsūdzības akta bija redzams, ka gorodovojs aizturējis zēnu brīdī, kad tas gājis kopā ar biedru, kas nesis uz pleca kājslauķus. Zēns un viņa biedrs uz vietas atzinušies, un abi ielikti cietumā. Zēna biedrs, atslēdznieks, cietumā nomiris, un tā nu zēnu tiesāja vienu pašu. Vecie kājslauķi atradas uz lietisko pierādījumu galda.

Prāva ritēja gluži tāpat kā vakarējā — ar visu pierādījumu arsenālu, ar lieciniekiem, liecinieku zvērināšanu, nopratināšanām, ekspertiem un jautājumu krustugunīm. Liecinieks gorodovojs uz visiem priekšsēdētāja, prokurora un aizstāvja jautājumiem truli noskaldīja: «Taisni tā!», «Nevaru zināt!» un atkal «Taisni tā!» — bet, kaut gan viņš bija zaldātiski stulbs un gluži kā mašīna, varēja redzēt, ka viņam puikas žēl un viņš nelabprāt stāsta par savu ķērienu.

Otrs liecinieks — cietušais večuks, mājas un kājslauķu īpašnieks, acīm redzot, žultaina rakstura vīrs,

kad viņam jautāja, vai tie ir viņa kājslauķi, ļoti nelabprāt atzina tos par saviem; bet, kad prokurora biedrs sāka viņu pratināt par to, ko viņš nodomājis ar kājslauķiem darīt, vai tie viņam bijuši tik ļoti vajadzīgi, večuks saskaitās un atcirta:

— Kaut jel tos velns parāvis, šitos pašus kajslauķus, man tak tie it nemaz nav vajadzīgi. Bija man to zināt, ka ar tiem iznāks tāda varza, nebūtu ne tikai kā meklējies, bet vēl sarkano piemaksājis un kauču vai divus, lai tikai nevazā uz pratināšanām. Ar ormaņiem vien esmu rubļus piecus nobraucis. Bet es tak esmu slims. Man ir trūkumkaite un reimatisms.

Tā runāja liecinieki, bet pats apsūdzētais visā atzinās un, kā notverts zvērēns neizpratnē apkārt skatīdamies, balsij aizraujoties, stāstīja visu, kā bijis.

Lieta bija skaidra, taču prokurora biedrs, tāpat kā vakar, plecus raustīdams, uzdeva āķīgus jautājumus, kam vajadzēja atmaskot viltīgo noziedznieku.

Savā runā viņš centās pierādīt, ka zādzība izdarīta dzīvojamā telpā un ar ielaušanos, tāpēc puisis sodāms ar augstāko soda mēru.

Tiesas ieceltais aizstāvis turpretim centās pierādīt, ka zādzība nav notikusi dzīvojamā telpā un tāpēc, kaut arī nevar noliegt noziegumu, noziedznieks vēl nav sabiedrībai tik bīstams, kā to apgalvojis prokurora biedrs.

Priekšsēdētājs, tāpat kā vakar, izlikās objektīvs un taisnīgs, sīki skaidroja un centās iestāstīt zvērinātajiem to, ko viņi jau zināja un nevarēja nezināt. Tāpat kā vakar, tika taisīti starpbrīži, tāpat smēķēja; tiesas pristavs_tāpat izsauca: «Tiesa nāk!» — un tāpat, pūlēdamies" neaizmigt, sēdēja divi žandarmi ar kailiem zobeniem, draudēdami noziedzniekam.

145

No lietas bija redzams, ka tēvs šo zēnu jau kā mazu puiku nodevis tabakas fabrikā, kur viņš nodzīvojis piecus gadus. Šogad, pēc sadursmes ar strādniekiem, saimnieks viņu bija atlaidis, un puika, palicis bez vietas, blandījās pa pilsētu bez darba, nodzerdams pēdējo skrandu. Traktierī viņš bija sasities kopā aitādu pašu kā pats, jau agrāk no darba atlaistu

10 221

atslēdznieku, kas stipri dzēra, un viņi divatā piedzērušies nakti bija atlauzuši atslēgu un paņēmuši, kas pirmais pagadījās pie rokas. Viņus notvēra. Viņi atzinās. Viņus ieslodzīja cietumā, kur atslēdznieks, tiesu gaidot, nomira. Puisi tagad tiesāja kā bīstamu subjektu, no kura jāpasarga sabiedrība.

«Tikpat bīstams radījums kā vakarējā noziedzniece,» Ņehļudovs domāja, klausīdamies visā, kas te notika. «Viņi ir bīstami, bet mēs neesam bīstami? … Es esmu netiklis, pavedējs, krāpnieks, un mēs visi, visi tie, kas, pazīdami mani tādu, kāds es esmu, nevis nicināja mani, bet pat cienīja. Un, pat ja šis zēns būtu sabiedrībai bīstamākais cilvēks no visiem, kas ir šai zālē, ko tad, spriežot ar veselo saprātu, vajadzētu darīt, ja viņš ir iekritis?

Ir taču acīm redzams, ka šis zēns nav nekāds sevišķs ļaundaris, bet gluži parasts cilvēks — to redz visi — un kļuvis par to, kas viņš ir, tikai tāpēc, ka atradies tādos apstākļos, kuri rada šādus cilvēkus. Un tāpēc šķiet skaidrs, — lai šādu zēnu nebūtu, jācenšas iznīcināt tos apstākļus, kuros šādi nelaimīgie rodas.

Bet ko tad mēs darām? Mēs grābjam ciet vienu šādu mums nejauši pagadījušos zēnu, ļoti labi zinādami, ka tūkstošiem tādu pašu paliek nenotverti, un bāžam viņu cietumā, pilnīgi dīkā dzīvē vai arī visneveselīgākā un bezjēdzīgākā darba apstākļos, tādu pašu novārgušu, dzīvē sapinušos cilvēku sabiedrībā kā viņš, un pēc tam uz kroņa rēķina un kopā ar visdziļāk izvirtušiem ļaudīm izsūtām viņu no Maskavas guberņas uz Irkutskas guberņu.

Mēs ne vien nekā nedarām, lai iznīcinātu tos apstākļus, kuros šādi cilvēki rodas, bet pat atbalstām iestādes, kuras tos audzina. Šīs iestādes ir zināmas: tās ir fabrikas, rūpnīcas, darbnīcas, traktieri, krogi, atklātie nami. Un mēs šīs iestādes ne vien neiznīcinām, bet, uzskatīdami tās par nepieciešamām, atbalstām un regulējam.

Tā mēs audzinām nevis vienu cilvēku, bet miljonus, tad notveram vienu un iedomājamies, ka esam kaut

ko paveikuši, nodrošinājuši sevi un ka neka vairāk no mums nevar prasīt, mēs esam viņu aizvadījuši no Maskavas guberņas uz Irkutskas guberņu,» Ņehļudovs domāja neparasti spilgti un skaidri, sēdēdams_ savā krēslā līdzās pulkvedim un klausīdamies dažādajās aizstāvja, prokurora un priekšsēdētāja balss noskaņās un vērodams viņu pašapzinīgos žestus. «Un cik saspringtu piepūli prasa šī izlikšanās,» Ņehļudovs šķetināja tālāk savu domu, aplūkodams šo milzīgo zāli, šos portretus, lampas, atzveltnes krēslus, amata ģērbus, šīs biezās sienas, logus, iedomādamies visu šās milzu ēkas apjomu un pašas iestādes apjomu, kas bija vēl lielāks, visu ierēdņu, rakstvežu, sargu, kurjeru armiju, kura saņem algu par šo nevienam nevajadzīgo komēdiju ne vien šeit, bet visā Krievijā. «Kā būtu, ja mēs kaut simto daju no šās piepūles veltītu tam, lai palīdzētu šiem visu pamestajiem radījumiem, uz kuriem tagad raugamies tikai kā uz rokām un ķermeņiem, kas nepieciešami, lai mums būtu miers un ērtības. Bet vajadzēja taču tikai atrasties kādam cilvēkam,» Ņehludovs domāja, raudzīdamies zēna slimīgajā, iebiedētajā sejā, «kas būtu viņu pažēlojis tolaik, kad tuvinieki, trūkuma spiesti, aizdeva viņu no laukiem uz pilsētu, un būtu palīdzējis šai trūkumā; vai pat toreiz, kad viņš jau bija pilsētā un pēc divpadsmit darba stundām fabrikā, vecāko biedru pavedināts, gāja kopā ar tiem uz dzertuvi, ja tolaik būtu gadījies kāds cilvēks, kas pateiktu: «Neej, Vaņa, tas nav labi!» — zēns nebūtu gājis, nebūtu paklīdis un nebūtu izdarījis nekā ļauna.

Taču nebija atradies neviens pats tāds cilvēks, kas būtu vifiu pažēlojis pa visu to laiku, kamēr viņš kā zvērēns dzīvoja pilsētā, kalpodams savus mācekļa gadus, un īsi apcirptiem matiem, lai neieviestos utis, skraidīja meistariem pēc iepirkumiem; gluži otrādi, viss, ko viņš dzirdēja no meistara un biedriem, kopš dzīvoja pilsētā, bija valodas, ka brašs puika ir tas, kas piekrāpj, kas iedzer, kas izlamā, kas piekauj, kas nododas netiklībai.

Un, kad viņš slims un neveselīga darba, žūpības un netiklās dzīves samaitāts, apdullis un trakulīgs kā murgos bez mērķa klīda pa pilsētu un muļķa prātā ielīda nez kādā šķūnī un izvilka no tā nevienam nevajadzīgus kājslauķus, mēs visi, pārtikuši, bagāti, izglītoti cilvēki, ne vien neparūpējamies iznīcināt cēloņus, kas šo zēnu noveduši viņa tagadējā stāvoklī, bet gribam notikušo labot ar to, ka sodīsim viņu.

Drausmīgi! Nevar pat apjaust, kas te pārsvarā — cietsirdība vai bezjēdzība. Taču liekas, tiklab viena, kā otra ir novesta līdz pēdējai pakāpei.»

Ņehļudovs arvien vēl domāja, nemaz neklausīdamies, kas ap viņu notiek. Un viņu pārņēma šausmas par to, kas viņam atklājās. Viņš brīnījās, kā varējis agrāk to neredzēt, kā citi varēja to neredzēt.

XXXV

Tikko pasludināja pirmo pārtraukumu, Ņehļudovs piecēlās un izgāja gaiteni, nolēmis tiesas zālē vairs neatgriezties. Lai dara ar viņu, ko grib, bet piedalīties šai šausmīgajā un riebīgajā nejēdzībā viņš vairs nevar.

Izdibinājis, kur atrodas prokurora kabinets, Ņehļudovs devās pie viņa. Kurjers negribēja viņu ielaist, paziņodams, ka prokurors patlaban aizņemts. Taču Ņehļudovs, neklausīdamies kurjerā, iegāja pa durvīm un lūdza ierēdni, kas viņu saņēma, pieteikt prokuroram, ka viņš ir zvērinātais un viņam nepieciešams runāt ar prokuroru ļoti svarīgā jautājumā. Kņaza tituls un labais apģērbs līdzēja. Ierēdnis pieteica prokuroram, un Ņehļudovu ielaida. Prokurors pieņēma viņu, kājās stāvot, manāmi neapmierināts par neatlaidību, ar kādu Ņehļudovs bija pieprasījis šo satikšanos.

— Ko jūs vēlaties? — prokurors skarbi jautāja.

— Esmu zvērinātais, mans vārds ir Ņehļudovs, un man nepieciešams satikties ar apsūdzēto Maslovu, — Ņehļudovs ātri un apņēmīgi nobēra, sarkdams un juzdams, ka sper tādu soli, kas noteikti ietekmēs visu viņa dzīvi.

Prokurors bija melnīgsnējs neliela auguma vīrs ar īsiem matiem, kas jau metās iesirmi, spožām, ņiprām acīm un uz priekšu izvirzītu apakšžokli, ko sedza bieza, apcirpta bārda.

— Maslovu? Jā gan, zinu. Apsūdzēta par noindēšanu, — prokurors mierīgi sacīja. — Kāpēc jums viņa jāsatiek? — Un tad, it kā vēlēdamies jautājumu mīkstināt, piebilda: — Es jums nevaru to atļaut, nezinādams, kālab jums tas vajadzīgs.

— Man tas vajadzīgs kādā man sevišķi svarīgā lietā, — Ņehļudovs pietvīcis attrauca.

— Tā-a, — prokurors novilka un, acis pacēlis, vērīgi noskatīja Ņehļudovu. — Vai viņas lieta ir jau iztiesāta vai vēl ne?

— Viņu vakar tiesāja un pilnīgi nepareizi piesprieda viņai četrus gadus katorgā. Viņa nav vainīga.

— Tā-a. Ja viņa tikai vakar notiesāta, — sacīja prokurors, neveltīdams ne mazāko vērību Ņehļudova apgalvojumam, ka Maslova nav vainīga, — tad līdz sprieduma pasludināšanai galīgā veidā viņai tomēr vel vajadzētu atrasties iepriekšējās izmeklēšanas cietumā. Satikšanās tur atļauta tikai noteiktās dienās. Tur arī ieteicu jums apjautāties.

— Bet man viņa jāsatiek, cik iespējams, drīzāk, — Ņehļudovs teica, apakšžoklim drebot, juzdams, ka tuvojas izšķirošais brīdis.

— Kāpēc jums tas vajadzīgs? — prokurors jautāja ar zināmu nemieru, uzacis paceldams.

— Tāpēc, ka viņa nav vainīga, bet notiesāta katorgā. Pie visa vainīgs esmu es, — Ņehļudovs runāja drebošā balsī, tai pašā laikā juzdams, ka runā to, kas nebūtu runājams.

— Kādā ziņā? — prokurors jautāja.

— Tāpēc, ka esmu viņu pievīlis un novedis līdz tam stāvoklim, kādā viņa patlaban atrodas. Ja viņa nebūtu tāda, par kādu es viņu esmu padarījis, viņa netiktu apsūdzēta.

— Es tomēr neredzu, kāds tam sakars ar satikšanos.

— Tāds, ka es gribu viņai sekot un… viņu precēt, — Ņehļudovs izdabūja. Un, kā vienmēr, līdzko viņš par to ierunājās, viņam acīs saskrēja asaras.

— Jā? Lūk, kā! — prokurors sacīja. — Tas patiešām ir ļoti īpatnējs gadījums. Jūs, liekas, esat Krasnopjoras zemstes_deputāts? — prokurors jautāja, it kā pūlēdamies atcerēties, ko viņš agrāk dzirdējis par šo Ņehļudovu, kas nupat paziņoja tik dīvainu apņemšanos.

— Atvainojiet, es nedomāju, ka tam būtu kāds sakars ar manu lūgumu, — Ņehļudovs iekaisis nikni atbildēja.

— Protams, ne, — tikko manāmi vīpsnādams un nemaz neapmulsdams, atsaucās prokurors, — taču jūsu vēlēšanās ir tik neparasta un tik ļoti atšķiras no parastajām sadzīves formām …

— Kā tad ir, vai es varu dabūt atļauju?

— Atļauju? Jā gan, es tūliņ izdošu jums caurlaidi. Esiet tik laipns un uzgaidiet.

Viņš apsēdās pie galda un sāka rakstīt.

— Lūdzu, apsēdieties!

Ņehļudovs stāvēja.

Izrakstījis caurlaidi, prokurors pasniedza zīmīti Ņehļudovam, ziņkāri viņā raudzīdamies.

— Man vēl jāpaziņo, — Ņehļudovs sacīja, — ka es nevaru turpmāk piedalīties sesijā.

— Jūs zināt, ka tādā gadījumā jāuzrāda tiesai ievērības cienīgi iemesli.

— Iemesli ir tādi, ka es jebkuru tiesu atzīstu ne tikvien par nevajadzīgu, bet pat par nemorālisku.

— Tā-a, — prokurors novilka ar to pašu tikko manāmo smīnu, it kā ar šo smīnu rādīdams, ka šādi paziņojumi viņam nav sveši un iekļaujas viņam zināmajā komiskajā kategorijā. — Tā-a, bet jūs, domājams, saprotat, ka es, kā tiesas prokurors, nevaru būt ar jums vienis prātis. Un tālab ieteicu jums par to iesniegt tiesai ziņojumu, tad tiesa izlems jūsu iesniegumu un atzīs to vai nu par pamatotu, vai par nepamatotu un pēdējā gadījumā uzliks jums sodu. Ziņojiet tiesā!

— Esmu paziņojis un citur nekur neiešu, — Ņehļudovs pikti atcirta-

— Man ir tas gods, — prokurors teica un palocīja galvu, acīm redzot, vēlēdamies drīzāk atbrīvoties no šā dīvainā apmeklētāja.

— Kas tas tāds, kas bija pie jums, — jautāja tiesas loceklis, ienākdams prokurora kabinetā, tiklīdz Ņehļudovs no tā bija izgājis.

— Ņehļudovs, ziniet, tas pats, kas jau Krasnopjoras apriņķa zemstē nāca ar dažādiem dīvainiem paziņojumiem. Iedomājieties, viņš ir zvērinātais, un izrādās, ka starp apsūdzētajiem ir kāda uz katorgu notiesāta sieviete vai meiča, ko viņš sakās esot pievīlis, un nu viņš grib to precēt.

— Nevar būt!

— Tā viņš man stāstīja… Un tādā dīvainā satraukumā.

— Nezin kas tur ir ar tiem šolaiku jauniešiem, viņiem piemīt kaut kas nenormāls.

— Viņš gan nav vairs nekāds jaunais-

— Bet tad apnicis gan, tētīt, tas jūsu daudzinātais lvašenkovs. Viņš taču cilvēku bendē nost: runā un runā bez sava gala.

— Viņus vajag vienkārši apklusināt, tie taču ir tīrie obstrukcionisti…

XXXVI

No prokurora Ņehjudovs brauca taisni uz izmeklēšanas cietumu. Taču izrādījās, ka nekādas Maslovas tur nav, un priekšnieks paskaidroja Ņehļudovam, ka tai vajadzēiu būt vecajā etapa cietumā. Ņehļudovs devās turp.

Tiešām, Jekaterina Maslova atradās tur. Prokurors bija piemirsis, ka pirms mēnešiem sešiem žandarmērija ierosinājusi, kā redzams, līdz pēdējai pakāpei izpūstu politisku lietu un visas vietas iepriekšējās izmeklēšanas cietumā aizņemtas ar studentiem, ārstiem, kursistēm, feldšerienēm.

Attālums no iepriekšējās izmeklēšanas cietuma līdz etapa cietumam bija milzīgs, un etapa cietumā Ņehļudovs nokļuva tikai pret vakaru. Viņš gribēja tuvoties milzum lielās, nemīlīgās ēkas durvīm, bet sargzaldāts viņu nelaida un tikai pazvanīja. Uz zvanīšanu iznāca uzraugs. Ņehļudovs uzrādīja savu caurlaidi, taču uzraugs teica, ka bez priekšnieka viņš nevarot ielaist. Ņehļudovs devās pie priekšnieka. Jau iedams augšup pa kāpnēm, viņš dzirdēja spēlējam uz klavierēm kādu sarežģītu, bravūrīgu mūzikas gabalu. Kad dusmīga istabmeita ar aizsietu aci atvēra viņam durvis, šīs skaņas it kā lauzās ārā un grieztin griezās ausīs. Tur spēlēja apnīkstošo Lista rapsodiju, spēlēja lieliski, bet tikai līdz vienai noteiktai vietai. Kad nonāca līdz šai vietai, atsākās atkal tas pats. Ņehļudovs vaicāja istabmeitai, vai priekšnieks mājās-

Istabmeita atbildēja, ka neesot.

— Vai drīz būs?

Rapsodija atkal apklusa un atkal spoži un ar troksni atkārtojās līdz apburtajai vietai.

— Es iešu pajautāt.

' Un istabmeita aizgāja.

Rapsodija atkal tikko bija ieskrējienā, bet tad, nenonākusi līdz apburtajai vietai, pēkšņi aprāvās, un atskanēja balss:

— Pasaki viņam, ka nav un šodien nebūs! Viņš aizgāja ciemos, ko te uzbāžas! — viņpus durvīm noskaldīja sievietes bal?s, un no jauna atskanēja rapsodija, taču tūliņ atkal apklusa, un varēja dzirdēt ar troksni atstumjam krēslu. Acīm redzot, sadusmotā pianiste pati gribēja sarāt nelaikā ieradušos uzmācīgo apmeklētāju.

— Tētiņa nav, — no istabas iznākdama, pikti teica bāla, nožēlojama izskata jaunava ar augstu uzsukātiem matiem un zilganiem lokiem zem gurdajām acīm. Ieraudzījusi jaunu cilvēku labā mētelī, viņa kļuva pielaidīgāka. — Varbūt ienāciet.-. Ko tad jums vajag?

— Man jāsatiek cietumā kāda ieslodzītā.

— Laikam politiskā?

— Nē, ne politiskā. Man ir atļauja no prokurora.

— Es gan nezinu, tētiņa nav. Ienāciet jel, lūdzu, — viņa to atkal aicināja no mazās priekštelpas, — Bet varbūt ieejiet pie palīga, viņš patlaban ir kantori, parunājiet ar viņu. Kā jūs sauc?

— Pateicos, — sacīja Ņehļudovs un, uz jautājumu neatbildējis, izgāja.

Durvis aiz viņa vēl nepaguva aizvērties, kad atkal atskanēja tās pašas mundrās, jautrās skaņas, kas tā nepiestāvēja ne vietai, kurā tās radās, ne nožēlojamā izskata jaunavai, kas tās tik neatlaidīgi mācījās. Pagalmā Ņehļudovs satika jaunu oficieri ar stāvām, iepoinadētām ūsām un apjautājās tam pēc priekšnieka pa-līga. Viņš pats tas bija. Viņš paņēma caurlaidi, aplūkoja to un teica, ka ar caurlaidi uz izmeklēšanas cietumu nedrīkstot ielaist šajā cietumā. Un esot jau ari vēls . ..

— Pienāciet rit. Rīt pulksten desmitos satikšanās atļauta visiem; atbrauciet, arī pats priekšnieks būs mājās. Tad varesiet satikties kopējā telpā, bet, ja priekšnieks atļaus, arī kantorī.

Šodien tā arī nedabūjis atļauju satikties, Ņehļudovs devās mājās. Satraukts, domājot par satikšanos ar Maslovu, viņš klīda pa ielām, tagad atcerēdamies ne vairs tiesu, bet savas sarunas ar prokuroru un cietumu priekšniekiem. Tas, ka viņš centās dabūt satikšanos ar Maslovu, bija pastāstījis prokuroram savus nolūkus un bija bijis divos cietumos, gribēdams redzēt Katjušu, viņu tā satrauca, ka viņš ilgi nevarēja apmierināties. Mājās pārbraucis, viņš tūdaļ sameklēja savas ilgi necilātās dienasgrāmatas, pārlasīja tajās dažas vietas un ierakstīja sekojošo: «Divus gadus neesmu rakstījis dienasgrāmatu un biju domājis, ka nekad vairs neatgriezīšos pie šās bērnišķības. Taču tā nebija bērnišķība, bet gan saruna pašam ar sevi, ar to patieso, dievišķo sevi, kas mīt ikvienā cilvēka. Visu laiku šis es snauda un man nebija ar ko sarunāties. To uzmodināja neparastais notikums 28. aprīlī tiesā, kur es biju zvērinātais. Uz apsūdzēto sola cietumnieces drēbēs es ieraudzīju viņu — Katjušu, ko reiz pievīlu. Dīvaina pārpratuma un manas kļūdas dēļ viņu notiesāja katorgā. Tikko biju pie prokurora un cietumā. Mani nelaida pie viņas, bet es esmu apņēmies darīt visu, lai viņu redzētu, atzītos viņai un izlīdzinātu savu vainu, kaut vai viņu apprecot. Kungs, palīdzi man! Man ir ļoti labi un priecīgi ap sirdi.»

XXXVII

Maslova tonakt ilgi nevarēja iemigt, viņa gulēja vaļā acīm un domāja, klausīdamās rudmates elsās un raudzīdamās uz durvīm, ko, no viena gala uz otru staigājot, lāgiem aizsedza psalrnotāja meita.

Viņa domāja par to, ka tur, Sahalīnā, neparko neizies par sievu pie katordznieka, bet ierīkosies kaut kā citādi — ar kādu no priekšniekiem, ar rakstvedi, kaut vai ar uzraugu, kaut vai ar tā palīgu. Viņi jau visi uz to kā uzburti. «Kaut tikai nenovājētu. Tad ir pagalam.» Un viņa atcerējās, kā aizstāvis bija skatījies uz viņu un kā bija skatījies priekšsēdētājs, un kā bija skatījušies tie, kas nāca pretim un kas tīšām staigāja viņai garām tiesas namā. Viņa atcerējās, kā Berta, viņu cietumā apmeklēdama, stāstīja, ka students, ko viņa, pie Kitajevas dzīvodama, bija mīlējusi, braukājis uz turieni, taujājis pēc viņas un gauži žēlojis. Atcerējās plūkšanos ar rudo, un viņai sametās tās žēl; atcerejās maiznieku, kas bija atsūtījis viņai vienu lieku veģi. Atcerējās daudzus, tikai Ņehļudovu ne. Savu bērnību un jaunību, bet it īpaši mīlestību uz Ņehļudovu, viņa nekad nemēdza atcerēties. Tas bija pārāk sāpīgi. Šīs atmiņas neskartas snauda kaut kur dziļi viņas dvēselē. Pat sapnī viņa nekad nebija redzējusi Ņehļudovu. Šodien tiesā Maslova viņu nepazina, pa daļai tāpēc, ka pēdējo reizi bija viņu redzējusi kā karavīru — bez bārdas, ar mazām ūsiņām un kaut arī īsiem, taču bieziem, cirtainiem matiem, bet tagad tas bija jau pavecāks vīrs ar bārdu, — bet drīzāk gan tāpēc, ka nekad par viņu nedomāja. Visas atmiņas par savu pagātni viņa bija apglabājusi tai baismīgajā, tumšaja naktī, kad viņš brauca atpakaļ no armijas un pie krustmātēm neiegriezās.

Līdz tai naktij, kamēr viņa vēl cerēja, ka viņš iegriezīsies, bērns, ko viņa nesa zem sirds, ne tikvien nebija viņai par slogu, bet bieži vien viņa ar izbrīna pilnu aizkustinājumu vēroja sevī tā vieglās un brīžam trauksmainās kustības. Bet, sākot ar šo nakti, viss pārgrozījās. Un gaidāmais bērns kļuva tikai par traucēkli.

Krustmātes gaidīja Ņehļudovu, lūdza viņu iegriezties, bet viņš telegrafēja, ka nevarot, jo noteiktā laikā jātiekot Pēterburgā. To uzzinājusi, Katjuša nolēma iet uz staciju, lai satiktu viņu. Vilciens gāja garām pulksten divos naktī. Katjuša apguldīja jaunkundzes un, sarunājusi meiteni — virējas meitiņu Mašku nākt līdzi, saāvās vecos puszābakos, apsedzās ar lakatu, atspraudīja svārkus un teciņus devās uz staciju.

Bija tumša, lietaina un vējaina rudens nakts. Lietus drīz kapāja rupjām, siltām lāsēm, drīz piestāja. Pat klajumā nevarēja samanīt ceļu zem kājām, bet mežā bija tumšs kā ceplī, un Katjuša, kaut arī labi zināja ceļu, mežā apmaldījās un nonāca mazajā stacijā, kur vilciens stāvēja trīs minūtes, nevis aizlaikus, kā bija cerējusi, bet jau pēc otrā zvana. Uzskrējusi uz perona, viņa tūdaļ pirmās klases vagona logā ieraudzīja Ņehļudovu. Šai vagonā bija sevišķi spoža gaisma. Samta atzvelteņos viens otram pretim, svārkus nometuši, sēdēja divi oficieri un spēlēja kārtis. Uz galdiņa pie loga dega divas resnas, aptecējušas sveces. Viņš cieši pieguļošās jātnieku biksēs un baltā kreklā sēdēja uz mīkstā krēsla malas un, elkoņus pret atzveltni atbalstījis, nez par ko smējās. Viņu pazinusi, Katjuša pieklauvēja ar nosalušo roku pie rūts. Bet tai pašā brīdī nošķincla trešais zvans un vilciens lēnām sakustējās, vispirms atpakaļ, tad iekustinātie vagoni cits pēc cita grūdieniem sāka virzīties uz priekšu. Viens no spēlētājiem ar kārtīm rokās piecēlās un sāka skatīties logā. Viņa pieklauvēja vēlreiz un piespieda seju pie rūts. Tobrīd noraustījās arī tas vagons, pie kura viņa stāvēja, un sāka kustēties. Viņa gāja blakus, raudzīdamās logā. Oficieris gribēja nolaist logu, bet nekādi nevarēja. Ņehļudovs piecēlās un, oficieri atgrūdis, sāka stumt logu lejā. Vilciens paātrināja gaitu. Katjuša gāja ašiem soļiem, turēdamās tam līdzi, vilciens sāka iet aizvien ātrāk un ātrāk, un tai pašā mirklī, kad logs beidzot nokrita, konduktors atgrūda viņu nost un ielēca vagonā. Katjuša palika iepakaļ, taču joprojām skrēja līdzi pa slapjajiem perona dēļiem; tad perons izbeidzās, un viņa tikko noturējās nepakritusi, skrienot pa kāpnītēm lejup. Viņa skrēja, bet pirmās klases vagons jau bija gabalā. Viņai garām ripoja otrās klases vagoni, tad vēl ašāk drāzās garām trešās klases vagoni, bet viņa aizvien vēl skrēja. Kad bija aizjoņojis pēdējais vagons ar sarkanām ugunīm, viņa jau bija aiz ūdens sūkņa, bez kāda aizvēja, un vējš uzklupa viņai, raudams no galvas lakatu un spēcīgi kļaudams svārkus ap kājām. Vējš norāva viņai lakatu, bet viņa vēl skrēja un skrēja.

— Krustmāmiņ Mihailovna! — sauca meitene, ar mokām kuldamās viņai līdzi. — Jūs pazaudējāt lakatiņu!

«Viņš apgaismotā vagonā sēž mīkstā samta krēslā, joko, dzer, bet es te dubļos, tumsā, lietū un vējā — stāvu un raudu,» Katjuša nodomāja, apstājās, atmeta galvu un, to rokām aptvērusi, sāka skaļi raudāt.

— Aizbrauca! — viņa iekliedzās.

Meitene sabijās un apķērās viņai ap salijušo stāvu.

— Krustmāmiņ, iesim uz mājām!

«Nāks vilciens, metīšos zem vagona — un beigas,» Katjuša domāja, meitenei neatbildēdama.

Viņa apņēmās, ka tā izdarīs. Taču tūliņ, kā tas parasti mēdz būt pirmajā klusuma mirklī pēc satraukuma, bērns — viņa bērns, ko tā nesa sevī, — pēkšņi nodrebēja, pagrūdās un slaidi izstiepās, un atkal sāka klauvēt ar ko smalku, maigu un asu. Un pēkšņi viss, kas pirms mirkļa bija viņu tā mocījis, ka šķita neiespejaini dzīvot, viss ļaunums pret Ņehļudovu un vēlēšanās tam atriebties kaut vai ar savu nāvi — tas viss pēkšņi attālinājās. Viņa nomierinājās, saņēmās, ietinās lakatā un steigšus devās mājup.

Nomocījusies, izmirkuši, dubļiem nošķiedusies viņa atgriezās mājās, un no šās dienas viņā sākās tas dvēseles apvērsums, kas viņu padarīja par to, kas viņa bija tagad. Kopš tās briesmīgās nakts viņa vairs neticēja labajam. Agrāk viņa pati bija ticējusi labajam, ticējusi, ka cilvēki tam tic, bet kopš šās nakts bija pārliecināta, ka neviens tam netic un ka visu, ko runā par dievu un par labo, runā tikai tālab, lai mānītu ļaudis. Ņehļudovs, ko viņa tā mīlēja un kas arī viņu bija mīlējis, — to viņa zināja, — bija viņu pametis, izbaudījis viņu un tad nozaimojis viņas jūtas. Bet viņš bija pats labakais no visiem cilvēkiem, ko Katjuša pazina. Visi pārējie bija vēl sliktāki. Un viss, kas ar viņu notika, uz katra soļa to apstiprināja. Viņa krustmātes, dievticīgas vecītes, padzina Katjušu, kad viņa tām vairs nevarēja tā izkalpot kā agrāk. Visi cilvēki, ar kuriem viņa satikās, — sievietes lūkoja ar viņas palīdzību ko nopelnīt, vīrieši, sākot ar veco policijas pristavu līdz pat cietuma uzraugiem, — skatījās uz viņu kā uz baudas priekšmetu. Un nevienam pašam pasaulē nebija nekā cita kā vien bauda, tieši šī bauda. Par to viņu vēl vairāk pārliecināja vecais rakstnieks, ar kuru viņa bija sagājusies, otru gadu dzīvojot brī-vībā. Viņš taisni tā arī apgalvoja, ka baudā — viņš to dēvēja par dzeju un estētiku — pastāvot visa laime.

Ikviens dzīvoja tikai pats sev, savam priekam, un visi vārdi par dievu un par labo bija viltus. Ja kādreiz arī uzplūda jautājumi par to, kāpēc gan pasaulē viss tik nelabi ierikots, ka visi dara cits citam ļaunu un visi cieš, — tad labāk bija par to nedomāt. Ja uzmācās skumjas, — uzvilka dūmu vai iedzēra, vai, vislabāk, pamīlējās ar vīrieti, un viss pārgāja.

XXXVIII

Nākamajā dienā, svētdienā, pulksten piecos no rīta, kad sieviešu cietuma gaitenī atskanēja parastais svilpiens, Korabļova, kas jau bija pamodusies, modināja Maslovu.

«Katordzniece,» Maslova ar šausmām nodomāja, berzēdama acis un negribot ieelpodama pret ritu drausmīgi sasmirdušo gaisu, un vēlējās atkal iemigt, iegrimt nemaņā, taču ierastās bailes pārvarēja miegu, viņa piecēlās sēdus un, pievilkusi kājas, paraudzījās apkārt. Sievietes jau bija piecēlušās, tikai bērni vēl gulēja. Kroģeriene ar izvalbītajām acīm piesardzīgi, lai neuzmodinātu bērnus, vilka tiem no apakšas ārā savu mēteli. Dumpiniece kārstīja pie krāsns lupatas, kas kalpoja par autiņiem, bet bērns zilaces Fedosjas rokās brēca aizvilkdamies, kaut gan viņa to šūpoja un žūžoja maigā balsī. Diloņslimā asinīm pieplūdušu seju, krūtis saņēmusi, klepoja, pa starpām elpu ievelkot, gandrīz vai iekliegdamās. Rudā pamodusies gulēja augšpēdu, resnās kājas saliekusi, un skaļi un priecīgi stāstīja redzēto sapni. Vecīte dedzinātāja atkal stāvēja svētbildes priekšā, čukstēdama vienmēr vienus un tos pašus vārdus, meta krustus un klanījās. Psalmotāja meita nekustīgi sēdēja uz lāvas un ar miegainu, trulu skatienu vērās tukšumā. Svītenīca grieza ap pirkstu saeļļotos, cietos, melnos matus.

Gaitenī atskanēja šļūcoši tupelēs autu kāju soļi, nograbēja atslēga, un ienāca divi arestanti — atkritumu nesēji, ģērbušies jakās un īsās, pelēkās biksēs, kas nesniedza ne līdz potītēm, un ar nopietnām, piktām sejām, pacēluši uz nesamās kārts smirdošo trauku, nesa to ārā no kameras. Sievietes izgāja gaitenī pie krāniem mazgāties. Te rudajai iznāca saskriešanās ar kādu sievu no citas, blakus kameras. Atkal lamas, kliedzieni, sūdzības .. .

— Vai karcera iegribējušas? — uzkliedza uzraugs un ieblieza rudajai pa kailo, tuklo muguru, ka viss gaitenis noplīkšķēja. — Tā ka vairāk lai nepīkstētu!

_— Eka nu vecais sasparojies! — rudā noteica, uzņēmusi šo rīcību par laksiošanos.

— Nu veicīgāk! Posieties uz dievkalpojumu!

Maslova nepaspēja vēl sasukāties, kad ieradās

priekšnieks ar pavadonību.

— Uz pārbaudi! — uzraugs nokliedza.

No otras kameras iznāca citas cietumnieces un visas nostājās gaitenī divās rindās, pie kam pakaļējā rindā stāvošajām bija jāsaliek rokas uz priekšējās rindas sieviešu pleciem. Visas pārskaitīja.

Pēc pārbaudes ieradās uzraudze un veda cietumnieces uz baznīcu. Maslova ar Fedosju gāja ap vidu kolonai, kurā atradās vairāk nekā simt sieviešu no visām kamerām. Visām bija balti lakatiņi, jakas un svārki, un tikai retumis starp viņām pagadījās daža sieviete krāsainās savās pašas drēbēs. Tās bija sievas ar bēr-niem, kuras sekoja saviem vīriem. Šis gājiens aizņēma visas kāpnes. Mīksti dipēja tupelēs auto kāju soļi, skanēja čala, dažubrīd smiekli. Pagrieziena Maslova priekšā ieraudzīja savas ienaidnieces Bočkovas nikno seju un parādīja to Fedosjai. Nogājušas lejā, sievietes apklusa un, krustus mezdamas un klanīdamās, sāka iet pa atvērtajām durvīm vēl gluži tukšajā, zeltā mirdzošajā baznīcā. Viņu vieta bija pa labi, un viņas sāka novietoties, drūzmēdamās un gruzdamās cita citai virsū. Tūliņ sievietēm nopakaļ ienāca pelēkos mēteļos ģērbtie etapa arestanti, tādi, kas te izcieta sodu, un citi, kuri tika izsūtīti kā no pagasta izraidīti, un, stipri klepodami, nostājās ciešā pūlī pa kreisi un baznīcas vidū. Augšā, luktās, jau stāvēja agrāk atvestie — vienā pusē katordznieki līdz pusei noskūtām galvām, likdami savu klātbūtni manīt ar važu žvadzoņu, un otrā pusē — tie, kas atradās izmeklēšanā, neskūti un bez važām.

Cietuma baznīcu nesen bija uzcēlis un izgreznojis bagāts tirgonis, izlietodams šim mērķim vairākus desmitus tūkstošu rubļu, un tā laistīties laistījās spilgtās krāsāsTin zeltā.

Kādu brīdi baznīcā valdīja klusums, dzirdēja tikai šņaukāšanos, krekšķēšanu, zīdaiņu brēkšanu un retumis važu žvadzoņu. Bet tad vidū stāvošie arestanti piepeši sakustējās, saspiedās ciešāk, pašķirdami ceļu, un pa šo ceļu ienāca cietuma priekšnieks un nostājās visiem priekšā baznīcas vidū.

XXXIX

Sākās dievkalpojums.

Dievkalpojums izpaudās tā, ka garīdznieks, uzģērbis īpašu, ērmotu un visai neērtu brokāta tērpu, graizīja un kārtoja uz apakštasītes maizes kumosiņus un pēc tam mērcēja tos kausā ar vīnu, skaitīdams pie tam dažādus vārdus un lūgšanas. Psalmotājs pa to laiku nemitēdamies vispirms lasīja un tad pārmaiņus ar arestantu kori dziedāja senslāvu valodā dažādas lūgšanas, kas, būdamas jau pašas par sevi ne visai saprotamas, no ātras lasīšanas un dziedāšanas kļuva vēl nesaprotamākas. Lūgšanu saturs sastāvēja galvenokārt no labklājības novēlējumiem kungam un ķeizaram un viņa ģimenei. Tādas lūgšanas tika skaitītas daudz reižu, gan kopā ar citām lūgšanām, gan atsevišķi, ceļos metoties. Bez tam psalmotājs nolasīja dažus pantus no Apustuļu darbiem tik dīvainā, sasprindzinātā balsī, ka nekā nevarēja saprast, garīdznieks ļoti skaidri nolasīja to vietu no Marka evaņģēlija, kur bija teikts, ka Kristus pēc augšāmcelšanās, iekām uzkāpis debesīs un sēdies pie sava tēva labās rokas, iepriekš parādījies Marijai Madaļai, no kuras izdzinis septiņus velnus, pēc tam vienpadsmit mācekļiem un pavēlējis tiem sludināt evaņģēliju visai dzīvajai radībai, pie kam pavēstījis, ka tas, kas neticēs, ies pazušanā, bet, kas ticēs un taps kristīts, tiks izglābts un turklāt izdzīs velnus, dziedinās neveselos, tiem rokas uzlikdams, runās svešās mēlēs, varēs ņemt rokās čūskas un, iedzēris nāveszāles, nemirs, bet paliks bez kaites.

Dievkalpojuma būtība bija tāda, ka iedomājās, it kā garīdznieka sagrieztie un vīnā mērcētie maizes kumosi, izdarot ar tiem zināmas manipulācijas un skaitot zināmas lūgšanas, pārvēršas par dieva miesu un asinīm. Šīs manipulācijas bija tādas, ka garīdznieks, kaut gan viņu traucēja mugurā uzvilktais brokāta maiss, vienmērīgi ceļa abas rokas uz augšu un turēja tās paceltas, tad nometās ceļos un skūpstīja galdu un to, kas bija uz galda. Pati galvenā izdarība bija tāda, ka garīdznieks, ar abām rokām satvēris servjeti, vienmē

rīgām, vijīgām kustībām vēdināja ar to pār apakštasi un zelta kausu. Bija pieņemts domāt, ka taisni šai brīdī maize un vīns kļūst par miesu un asinīm, un tāpēc šī vieta dievkalpojumā bija iekārtota sevišķi svinīgi.

«It īpaši par visusvēto, visušķīsto un augsti teicamo dieva dzemdētāju,» garīdznieks pēc tam viņpus starpsienas skaļā balsī izsauca, un koris svinīgi sāka dziedāt, ka ir labi un teicami sumināt jaunavu Mariju, kura, nezaudēdama jaunavību, dzemdējusi Kristu un kurai tālab piešķirts lielāks gods nekā diez kādiem ķerubiem un lielāka slava nekā diez kādiem zēraviem. Tad uzskatīja, ka pārvērtība ir jau notikusi, un garīdznieks, noņēmis no apakštases servjeti, sagrieza vidējo kumosu četrās daļās un ielika to pirms vīnā un tad mutē. Tas nozīmēja, ka viņš apēdis kumosu dieva miesas un izdzēris malku viņa asiņu. Pēc tam garīdznieks atrāva priekškaru, atvēra vidus durvis un, paņēmis rokā zeltīto kausu, iznāca ar to pa vidējām durvīm un aicināja tos, kuri arī gribētu baudīt dieva miesu un asinis, kas atradās kausā.

Gribētāji bija daži bērni.

Iepriekš iztaujājis bērnus, kā viņus sauc, garīdznieks, piesardzīgi smeldams ar karotīti no kausa, bāza katram bērnam pēc kārtas dziļi mutē pa nelielam vīnā apmērcētās maizes kumosam, bet psalmotājs, slaucīdams bērniem mutes, turpat līksmā balsī dziedāja dziesmu par to, ka bērni ēd dieva miesu un dzer viņa asinis. Tad garīdznieks aiznesa kausu aiz starpsienas un, tur izdzēris visas kausā atlikušās asinis un apēdis visus dieva miesas kumosiņus, rūpīgi apsūkājis ūsas un noslaiTdjis muti un kausu, visjautrākajā omā, plānajām teļādas zābaku zolēm čīkstot, mundriem soļiem iznāca šaipus starpsienas.

Ar to galvenais kristīgais dievkalpojums bija beidzies. Taču garīdznieks, gribēdams iepriecināt nelaimīgos cietumniekus, parastajam dievkalpojumam pievienoja vēl īpašu. Šis īpašais dievkalpojums norisa tā, ka garīdznieks nostājās pie iedomātā, metālā kaltā, zeltītā un desmit vaska sveču apgaismotā dieva attēla

(ar melnu seju un melnām rokām) — tā paša dieva, ko viņš tikko bija ēdis, — un uzsāka dīvainā un liekulīgā balsī ne īsti dziedāt, ne īsti runāt šādus vārdus:

«Saldais Jēzu, apustuļu slava, Jēzu, mocekļu teikšana, visvarenais valdniek, — glāb mani! Jēzu, mans pestītāj, Jēzu, visjaukais košums, Jēzu, pestītāj, — apžēlojies par mani, kas pie tevis steidzas! Mans Jēzu, ar tavām piedzimšanas, tavu svēto praviešu un visu lūgšanām — apžēlo mani un, Jēzu, cilvēku mīļotāj, — ļauj rnan baudīt paradīzes saldumu!»

Te viņš apstājās, atvilka elpu, pārmeta krustu, paklanījās līdz zemei, un visi darīja to pašu. Klanījās cietuma priekšnieks, uzraugi, arestanti, un augšā sevišķi steidzīgi sāka žvankstēt važas.

«Eņģeļu radītāj, kungs Cebaot!»viņš turpināja.«Jēzu visbrīnišķīgais, eņģeļu brīnums, visvarenais Jēzu, ciltstēvu glābējs, vissaldais Jēzu, vectēvu gods, visslavenais Jēzu, ķēniņu vara, vismīļais Jēzu, praviešu piepildījums, visapbrinojamais Jēzu, mocekļu stiprums, vislēnīgais Jēzu, mūku iepriecinājums, visžēlīgais Jēzu, priesteru saldums, vissirdsžēlīgais Jēzu, gavētāju sātība, vismīlīgais Jēzu, sirdsskaidro līksmība; visšķīstais Jēzu, jaunavības šķīstība, mūžu mūžīgais Jēzu, grēcinieku pestītāj, Jēzu, dieva dēls, esi man žēlīgs!» viņš beidzot nokļuva līdz atelpai, aizvien švīkstošāk atkārtodams Jēzus vārdu, ar roku pieturēja ar zīdu oderēto amata tērpu un, nometies uz viena ceļa, paklanījās līdz zemei; koris sāka vilkt beidzamos vārdus: «Jēzu, tu dieva dēls, esi man žēlīgs!» — bet arestanti krita ceļos un atkal cēlās augšā, purinādami uz pusgalvas palikušos matus un šķindinādami važas, kas grauza viņu izdēdējušās kājas.

Tā turpinājās labu laiku. Sākumā nāca slavināšana, kas beidzās ar vārdiem «esi man žēlīgs», tad nāca jauna slavināšana, kas beidzās ar vārdu «aleluja». Un arestanti meta krustus, klanījās, krita pie zemes. Sākumā arestanti klanijas ikkatrā pauzē, bet tad viņi sāka klanīties pēc vienas un pat pēc divām pauzēm, un visi bija ļoti priecīgi, kad slavināšana beidzās un garīdznieks, atviegloti uzelpojis, aizvēra grāmatiņu un

aizgāja aiz starpsienas. Bija atlikusi vairs tikai pēdējā izdarība, kurā garīdznieks paņēma no lielā galda zeltītu krustu ar emaljas medaljoniņiem galos un iznāca ar to baznīcas vidū. Vispirms pie garīdznieka piegāja un noskūpstīja krustu cietuma priekšnieks, tad uzraugi, un pēc tam cits pēc cita, spiezdamies un čukstus lamādamies, sāka iet arestanti. Garīdznieks, runādamies ar priekšnieku, bāza krustu un savu roku pienākušajiem arestantiem pie mutes un dažbrīd arī pie deguna, un arestanti centās noskūpstīt ir krustu, ir garīdznieka roku. Tā beidzās kristīgais dievkalpojums, ko noturēja par iepriecināšanu un pamācīšanu noklīdušajiem brāļiem.

XL

Un nevienam no klātesošajiem, sākot ar garīdznieku un priekšnieku un beidzot ar Maslovu, neienāca prātā, ka tas pats Jēzus, kura vārdu garīdznieks, balsi švīkstinādams, atkārtoja tik neskaitāmas reizes, slavinādams to visvisādiem ērmīgiem vārdiem, ir taisni noliedzis itin visu to, kas te patlaban notika; noliedzis ne vien tādu bezjēdzīgu daudzvārdību un zaimu pilnu pestcļošanos ar maizi un vīnu, kādu te piekopa garidznieki-mācītāji, bet arī pavisam noteikti noliedzis cilvēkiem saukt citus cilvēkus par mācītājiem, noliedzis lūgt dievnamos, bet licis ikvienam lūgt savu dievu vientulībā, noliedzis ari pašus dievnamus, teikdams, ka nācis tos noārdīt, ka dievu lūgt vajag nevis dievnamos, bet garā un patiesībā, un, galvenais, noliedzis ne tikvien cilvēkus tiesāt un turēt ieslodzījumā, mocīt, apkaunot, sodīt, kā to darīja šeit, bet noliedzis jebkuru vardarbību pret cilvēkiem, teikdams, ka viņš nācis saistītos atbrīvot.

Nevienam no klātesošajiem neienāca ne prātā, ka viss, kas šeit notika, bija vislielākie zaimi un izsmiekls par to pašu Kristu, kura vārdā to visu darīja. Nevienam nenāca ne prātā, ka zeltītais krusts ar emaljas medaljoniņiem, ko priesteris iznesa un deva ļaudīm

skūpstīt, nebija nekas cits kā to karātavu attēls, pie kurām Kristus tika nokauts taisni par to, ka bija noliedzis to pašu, ko patlaban šeit viņa vārdā darīja. Nevienam nenāca ne prātā, ka tie garīdznieki, kuri iedomājās, ka ar maizi un vīnu bauda Kristus miesu un dzer viņa asinis, patiešām arī ēd un dzer viņa miesu un asinis, taču ne ar maizes kumosiem un vīnu, bet ar to, ka ne tikvien apgrēcina «tos vismazākos», kuriem Kristus pielīdzinājis sevi, bet arī laupa tiem vislielāko labklājību un pakļauj tos visnežēlīgākajām mocībām, slēpdami no cilvēkiem to priecas vēsti, ko viņš tiem atnesis.

Garīdznieks ar mierīgu sirdsapziņu darīja visu to, ko viņš darīja, tāpēc ka no bērna kājas viņam bija ieaudzināts, ka šī ir vienīgā īstā ticība, kurai ticējuši visi agrāk dzīvojušie svētie un kurai tagad tic garīgā un laicīgā priekšniecība. Viņš ticēja ne jau tam, ka maize kļuvusi par miesu, ka dvēselei nāk par labu garie vārdu penteri vai ka viņš patiešām apēdis kumosiņu dieva — tam ticēt nemaz nevar, — bet ticēja, ka jātic šai ticībai. Pats galvenais, kas viņu šai ticībā stiprināja, bija tas, ka par šās ticības rituālu pildīšanu viņš jau astoņpadsmit gadus saņēma ienākumus, ar kuriem uzturēja savu ģimeni, dēlu ģimnāzijā un meitu bazrncskolā. Tāpat kā garīdznieks un pat vēl stiprāk ticēja arī psalmotājs, tāpēc ka viņš bija pavisam aizmirsis šās ticības dogmu būtību, bet zināja tikai, ka par silto ūdeni, par pieminēšanu, par lūgšanu lasīšanu, par vienkāršo aizlūgumu un par svinīgo aizlūgumu — ka par visu to ir noteikta cena, ko īstie kristīgie labprāt maksā, un talab klaigāja savus «apžēloj's, apžēloj's» un dziedāja un lasīja, kas noteikts, tikpat mierīgā pārliecībā par tā nepieciešamību, kā cilvēki pārdod malku, miltus, kartupeļus. Bet cietuma priekšnieks un uzraugi, kaut gan nekad nebija ne zinājuši, ne iedziļinājušies, kādas ir šās ticības dogmas un ko nozīmē tas viss, ko baznīcā darīja, — ticēja, ka noteikti jātic šai ticībai, tāpēc ka tai tic augstākā priekšniecība un arī pats cars. Turklāt viņi, kaut arī neskaidri (viņi nekādi nebūtu varējuši izskaidrot, kā tas īsti notiek),

juta, ka šī ticība attaisno viņu nežēlīgo dienestu. Ja nebūtu šās ticības, viņiem būtu ne vien grūtāk, bet, šķiet, pat neiespējami pielikt visus savus spēkus, lai mocītu cilvēkus, kā viņi to tagad darīja ar gluži mierīgu sirdsapziņu. Priekšnieks bija tik labas dabas cilvēks, ka, nerodot atbalstu šai ticībā, viņš nekādi nespētu tā dzīvot. Un tāpēc viņš stāvēja nekustīgi, taisni, centīgi klanījās un meta krustus, pūlēdamies just aizkustinājumu, kad dziedāja: «Kas tos ķerubus…» — bet, kad sāka bērnus pieņemt pie dievgalda, viņš panācās uz priekšu un pats savām rokām pacēla un pieturēja puiku, kuram sniedza svēto vakariņu.

Turpretim lielākā daļa arestantu, izņemot tos nedaudzos, kas skaidri redzēja visu to krāpšanu, kurai bija pakļauti šie ticīgie cilvēki, un savā sirdī smējās par to, — lielākā daļa ticēja, ka šais zeltītajās svētbildēs, svecēs, kausos, garīdznieku tērpos, krustos, nesaprotamo vārdu atkārtošanā — «Jēzu vissaldais», «apžēloj's» — iemājo kāds noslēpumains spēks, ar kura palīdzību var iegūt lielas ērtības šinī un nākamajā dzīvē. Kaut ari lielākā daļa no viņiem, vairākkārt izmēģinājušies ar lūgšanām, aizlūgumiem un svecēm iegūt ērtības šai dzīvē, nebija tās ieguvuši, — viņu lūgšanas palika nepiepildītas, — ikviens bija cieši pārliecināts, ka šī neizdošanās ir nejaušība un ka šis mācīto cilvēku un metropolītu atzītais iestādījums tomēr ir visai svarīgs iestādījums, kas nepieciešams ja ne šai, tad nākamajai dzīvei.

Tāpat ticēja arī Maslova. Līdz ar citiem viņa dievkalpojuma laikā izjuta svētbijību, kas jaucās ar garlaicību. Sākumā viņa stāvēja pūļa vidū šaipus starpsienas *un nevarēja redzēt nekā cita kā vien savas biedrenes, bet, kad dievgaldnieces sāka virzīties uz priekšu, pavirzījās ari viņa kopā ar Fedosju un ieraudzīja priekšnieku, bet aiz tā starp uzraugiem zemnieciņu ar gaišu, gandrīz baltu bārdiņu un gaišbrūniem matiem — Fedosjas vīru, kas noņēmies vērās sievā. Maslova pa svinīgā aizlūguma laiku kavējās, viņu aplūkodama un sačukstēdamās ar Fedosju, bet krustījās un klanījās tikai tad, kad to darīja visi.

XLI

Ņehļudovs izbrauca no mājas agri. Pa šķērsielu vēl braukaja sādžas zemnieks un ērmotā balsī klaigāja:

— Piens, piens, piens!

Vakar bija uzlijis pirmais siltais pavasara lietus. Visur, kur ielas nebija bruģētas, uzreiz sāka zaļot zāle; bērzi dārzos apbira ar zaļu pūciņu, un ievas un papeles ritināja vaļā savas garās, smaržīgās lapas, bet mājās un veikalos ņēma ārā un slaucīja priekšlogus.' Sīkumtirgū, gar kuru Ņehļudovam bija jābrauc garām, ap rindā novietotām būdām ņudzēja biezs ļaužu pūlis, staigāja noskranduši cilvēki ar zābakiem padusē un pār plecu pārmestām, izgludinātām biksēm un vestēm.

Pie traktieriem jau drūzmējās no savām fabrikām atbrīvojušies vīri glītos, krumpainos svārkos, spožiem zābakiem kājās un sievas spilgtiem zīda lakatiņiem ap galvu un vizuļiem rotātos mēteļos. Gorodovoji ar dzeltenām pistoļu auklām stāvēja savās vietās, vērodami, vai nesaskatīs kur nekārtības, kas izklaidētu nīgro garlaicību. Pa bulvāru celiņiem un mauru, kas tikko sāka mesties zaļš, rotaļadamies skraidīja bērni un suņi, un ņipras aukles, uz soliem sasēdušas, jautri tērzēja.

Ielās, kas kreisajā — ēnas pusē vēl turējās dzestras un valgas, bet vidū bija jau nosusējušas, bruģi nemitīgi rībināja smago ormaņu vezumi, grabēja vieglie rati un šķindēja zirgu tramvajs. Gaiss visās malās trīsoja: šķindēdami, dunēdami baznīcu zvani aicināja ļaudis piedalīties tādā pašā dievkalpojumā, kāds patlaban notika cietumā. Un uzposušies ļaudis steidzās ikviens uz savas draudzes baznīcu.

Ormanis pieveda Ņehļudovu ne pie pašas cietuma ēkas, bet līdz stūrim, kur iela nogriezās uz cietumu.

Uz stūra turpat simt soļu attālumā no cietuma stāvēja ļaudis — gan virieši, gan sievietes, gandrīz visi ar sainīšiem. Pa labi atradās pazemas koka ēkas, pa kreisi divstāvu nams ar kaut kādu izkārtni. Pats milzīgais, no akmeņiem celtais cietuma korpuss atradās taisni pretim, un tur apmeklētājus klāt nelaida. Sargzaldāts ar šauteni staigāja uz priekšu un atpakaļ, bargi uzkliegdams tiem, kas gribēja paiet viņam garām.

Labajā pusē pie koka ēku vārtiņiem uz soliņa iepretim sargzaldātam sēdēja tresainā mundieri ģērbies uzraugs ar piezīmju grāmatiņu rokā. Pie viņa gāja apmeklētāji un minēja tos, ar kuriem vēlējās satikties, un viņš pierakstīja. Arī Ņehļudovs piegāja pie uzrauga un nosauca Katerinas Maslovas vārdu. Tresainais uzraugs pierakstīja.

— Kāpēc vēl nelaiž? — Ņehļudovs jautāja.

— Patlaban dievkalpojums. Kad beigsies, tad laidīs.

Ņehļudovs pievienojās gaidītāju pūlim. No pūļa iznāca kāds vīrs ar sarkanām svītrām pār visu seju, skrandainās drēbēs, saņurcītu platmali galvā, noplīsušām tupelēm basās kājās, un devās uz cietumu.

— Kur tu lien? — zaldāts ar šauteni viņam uzbrēca.

— Bet ko tu bļausties? — skrandainis atsaucās, nemaz nesamulsis no sargzaldāta uzbrēciena, un griezās atpakaļ. — Ja jau nelaid, — pagaidīšu. Bet šis bļauj kā ģenerālis!

Pūlī atzinīgi iesmējās. Apmeklētāji pa lielākai daļai bija slikti ģērbušies, pat noskranduši, taču bija arī ārēji pieklājīga izskata vīrieši un sievietes. Ņehļudovam līdzās stāvēja labi ģērbies, tīri noskuvies, tukls, sārts vīrs ar sainīti, kurā laikam bija veļa. Ņehļudovs apjautājās, vai viņš šeit pirmoreiz. Vīrs ar sainīti atbildēja, ka nākot šurp katru svētdienu, un viņi uzsāka valodas. Tas bija bankas šveicars; viņš atnācis apraudzīt savu brāli, ko tiesāja par viltošanu. Šis labsirdīgais vīrs izstāstīja Ņehļudovam visu savu dzīves gājumu un jau gribēja sākt arī viņu iztaujāt, kad abu uzmanību saistīja students un dāma ar plīvuru, kuri tikko bija piebraukuši ar brangu tīrasiņu melni vieglos atsperu ratos ar gumijas riteņiem. Students nesa rokās lielu saini. Viņš pienāca pie Ņehļudova un vaicāja, vai varētu tā iekārtot un kas būtu jādara, lai nodotu žēlastības dāvanas — veģus, ko viņš atvedis.

— To es daru uz savas līgavas vēlēšanos. Tā ir mana līgava. Viņas vecāki mums ieteica atvest ieslodzītajiem.

— Es pats šeit esmu pirmoreiz un nezinu, bet domāju, ka vajadzētu pajautāt šim cilvēkam, — Ņehļudovs ieteica, rādīdams uz tresaino uzraugu, kas sēdēja pa labi ar piezīmju grāmatiņu rokā.

Kamēr Ņehļudovs vēl runājās ar studentu, atvērās cietuma lielās dzelzs durvis ar lodziņu vidū, pa tām iznāca mundierī tērpies oficieris ar otru uzraugu, un uzraugs ar piezīmju grāmatiņu paziņoja, ka sākas apmeklētāju ielaišana. Sargzaldāts pavirzījās pie malas, un visi apmeklētāji, it kā baidīdamies nokavēt, ašiem soļiem, bet dažs pat teciņus devās uz cietuma durvīm. Pie durvīm stāvēja kāds uzraugs, kas, apmeklētājiem ejot viņam garām, skaļā balsī tos skaitīja: sešpadsmit, septiņpadsmit utt. Arī otrs uzraugs ēkas iekšpusē, katram roku piedurdams, skaitīja tos, kas iegāja pa nākamajām durvīm, lai, laukā laižot, skaitu atkal pārbaudītu un nevienu no apmeklētājiem neatstātu cietumā un neizlaistu nevienu cietumnieku. Šis skaitītājs, nemaz neskatīdamies, kas iet garām, uzsita ar roku Ņehļudovam pa muguru, un šis uzrauga rokas pieskāriens Ņehļudovu pirmajā mirklī aizvainoja, taču tūdaļ viņš atcerējās, kālab šeit ieradies, un sakaunējās par šo nepatiku un apvainošanos.

Pirmā telpa aiz durvīm bija liela, velvēta istaba ar dzelzs restēm pie nelielajiem logiem. Sai istabā, ko dēvēja par uzgaidāmo, Ņehļudovs gluži nejauši sienas iedobumā ieraudzīja lielu krustā sistā tēlu.

«Kādēļ gan tas?» viņš nodomāja, neviļus savā iztēlē savienodams Kristus tēlu ar atbrīvotiem, bet nevis ar ieslodzītiem.

Ņehļudovs gāja gausiem soļiem, palaizdams sev pa priekšu steidzīgos apmeklētājus, juzdams reizē gan šausmas par šeit ieslodzītajiem ļaundariem, gan līdzcietību pret nevainīgajiem, kuriem šeit jānīkst tāpat kā vakarējam zēnam un Katjušai, gan biklumu un aizkustinājumu par gaidāmo satikšanos. Viņam no pirmās istabas izejot, uzraugs telpas viņā galā kaut ko noteica. Taču Ņehļudovs, domās nogrimis, nepievērsa

tam uzmanību un gāja vien turpat, kurp devās viss vairums apmeklētāju, tas ir, nevis uz sieviešu nodalu, kurp viņam vajadzēja iet, bet gan uz vīriešu nodaļu.

Steidzīgos pa priekšu palaidis, viņš pēdējais iegāja satikšanās telpā. Pirmais, kas viņu pārsteidza, kad viņš, durvis atvēris, iegāja šai telpā, bija simtiem balsu kliedzieni, kas saplūda vienā apdullinošā dunā. Tikai piegājis tuvāk cilvēkiem, kuri kā mušas ap medu bija salipuši ap stiepļu režģi, kas pārdalīja istabu divās daļās, Ņehļudovs saprata, kas te notiek. Istabu ar logiem dibensienā šķīra uz pusēm nevis viens, bet divi stiepļu režģi, kas sniedzās no griestiem līdz grīdai. Starp režģiem staigāja uzraugi. Viņpus režģiem atradās cietumnieki, šinī pusē — apmeklētāji. Starp vieniem un otriem bija divi stiepļu režģi un aršīnas trīs plata starpa, tā ka nebija iespējams ne tikvien kaut ko padot, bet pat seju saskatīt, sevišķi, ja cilvēks bija īsredzīgs. Grūti bija ari sarunāties, vajadzēja kliegt pilnā kaklā, lai varētu sadzirdēt. No abām pusēm režģiem bija pieplakušas sejas: sievas, vīri, tēvi, mātes, bērni, kas pūlējās cits citu saskatīt un pateikt savu sakāmo. Taču, tā kā ikviens centās runāt tik stipri, lai sarunu biedrs viņu sadzirdētu, bet kaimiņi gribēja to pašu un viņu balsis traucēja cita citu, tad ikviens lūkoja otru pārkliegt. Tas tad arī radīja to brīžam kliedzienu pārtraukto dunoņu, kas ISIehļudovu pārsteidza, līdzko viņš ienāca šai istabā. Izšķirt, ko runā, bija pilnīgi neiespējami. Tikai no sejām varēja spriest, par ko runā un kādas ir runātāju attiecības. Vistuvāk Ņehļudovam stāvēja vecenīte ar lakatiņu ap galvu un, režģirrļ pieplakusi, zodam drebot, kaut ko sauca bālam jauneklim ar pusē noskūtu galvu. Arestants, uzacis uzrāvis un pieri saraucis, vērīgi klausījās viņā. Blakus vecenītei stāvēja jauns puisis krumpainos svārkos un, rokas pie ausīm salicis, galvu klanīdams, klausījās, ko stāstīja izskatā viņam līdzīgs arestants ar izmocītu seju un iesirmu bārdu. Vēl tālāk stāvēja skrandainis un, roku vēcinādams, sazin ko kliedza un smējās. Bet viņam līdzās uz grīdas sēdēja sieviete ar bērnu, glītu vilnas lakatu ap pleciem, un skaļi raudāja, acīm redzot, pirmoreiz ieraudzījusi to sirmo vīru, kas arestanta jakā un noskūtu galvu, važās iekalts, stāvēja otrpus režģiem. Pāri šai sievietei šveicars, ar kuru Ņehļudovs bija runājies, pilnā rīklē kaut ko kliedza arestantam ar spožām acīm. Kad Ņehļudovs apjēdza, ka viņam būs jārunā šādos apstākļos, viņā sacēlās sašutums pret tiem cilvēkiem, kas šādu kārtību varēja ieviest un uzturēt. Viņam bija brīnums, ka šāds drausmīgs stāvoklis, šāda ņirgāšanās par cilvēka jūtām nevienu neaizskāra. Ir zaldāti, ir priekšnieks, ir apmeklētāji, ir ieslodzītie to visu darīja tā, it kā atzītu, ka tā tam arī jābūt.

Ņehļudovs pakavējās šai istabā minūtes piecas, izjuzdams tādu kā dīvainu grūtsirdību, sava nespēka apziņu un nesaskaņu ar visu pasauli; viņu pārņēma morāla nelabuma sajūta, kas atgādināja nelabumu, ko rada kuģa šūpošanās.

XLII

«Jādara tomēr tas, kālab esmu atnācis,» viņš teica, sevi uzmundrinādams. «Kā tad rīkoties?»

Viņš sāka ar acīm meklēt priekšniecību un, ieraudzījis neliela auguma kalsnēju ūsaini ar oficiera uzplečiem staigājam aiz apmeklētājiem, uzrunāja to:

— Vai jūs, cienītais kungs, nevarētu man pateikt,— viņš jautāja ar sevišķi uzsvērtu pieklājību, — kur atrodas ieslodzītās sievietes un kur atļauts ar tām satikties?

— Vai tad jums vajadzīga sieviešu nodaļa?

— Jā, es gribētu sastapt kādu sievieti no ieslodzītajām, — Ņehļudovs atbildēja ar tādu pašu sasprindzinātu pieklājību.

— Tad tā arī bulu teikuši uzgaidāmaja istabā. Ko tad jūs gribat satikt?

— Man jāsatiek Jekaterina Maslova.

— Vai viņa ir politiskā? — priekšnieka palīgs apvaicājās.

— Nē, viņa vienkārši..,

— Vai tad viņa ir notiesāta?

— Jā, viņu tiesāja aizvakar, — Ņehļudovs pazemīgi atbildēja, baidīdamies apkaitināt priekšnieku, kas šķita jūtam viņam līdzi.

— Ja uz sieviešu nodaļu, tad esiet tik laipni un ejiet turp, — priekšnieks sacīja, acīm redzot, pēc Ņehļudova ārienes nolēmis, ka tas ir uzmanības vērts. — Sidorov, — viņš uzsauca ūsainajam unteroficierim ar medaļām, — pavadi, rau, viņu uz sieviešu nodaļu.

— Klausos-s!

Tobrīd pie režģa atskanēja sirdi plosošas raudas.

Ņehļudovam viss šķita dīvaini, bet dīvaināk par visu tas, ka viņam vajadzēja pateikties un justies pateicību parādā priekšniekam un vecākajam uzraugam — cilvēkiem, kas darīja visus tos pašus nežēlīgos darbus, kas vispār tika darīti šai namā.

Uzraugs izveda Ņehļudovu no vīriešu apmeklētāju telpas gaitenī un tūliņ, atvēris pretējās durvis, ieveda sieyiešu pusē.

Šī, tāpat kā vīriešu telpa, bija ar diviem režģiem sadalīta trijās daļās, bet krietni mazāka par pirmo, un ir apmeklētāju, ir ieslodzīto tajā bija mazāk, taču dūkoņa un troksnis bija tāds pats kā vīriešu puse. Starp režģiem tāpat staigāja priekšniecība. Šeit priekšniecību reprezentēja uzraudze formas tērpā ar tresainām piedurknēm, zilām apšuvēm un tādu pašu jostu kā uzraugiem. Un, gluži tāpat kā vīriešu istabā, režģi abās pusēs bija aplipuši ar cilvēkiem: šai pusē pilsētnieki dažādos apģērbos, viņā pusē — cietumnieces, daža baltās cietuma drānās, daža savās pašas drēbēs..Viss režģis no vienas vietas bija aizņemts ar cilvēkiem. Daži slējās pirkstgalos, lai pāri citu galvām viņus varētu sadzirdēt, citi sēdēja uz grīdas un sarunājās.

No visām sievietēm cietumniecēm gan ar savu drausmīgo kliegšanu, gan ar savu izskatu vispirmā bija pamanāma pinkaina, kalsna čigāniete ar sprogainiem matiem un nošļukušu lakatiņu. Viņa stāvēja gandrīz pašā istabas vidū pie staba viņpus režģa un, dzīvi žestikulēdama, kaut ko kliedza čigānam zilos, zemu un cieši sajoztos svārkos. Blakus čigānam, runādamies ar cietumnieci, bija pietupies zaldāts, aiz viņa režģim pieplacis jauns zemnieciņš vizēs, ar gaišu bārdiņu, sasarkušu seju, acīm redzot, ar pūlēm valdīdams asaras. Ar viņu runājās piemīlīga, gaišmataina cietumniece, gaišām, zilām acīm vērdamās savā sarunu biedrā. Tā bija Fedosja ar savu vīru. Viņiem blakus stāvēja skrandains vīrs, runādamies ar izspūrušu sievieti platu seju; aiz tiem vēl divas sievietes, vīrietis, atkal sieviete, — katram iepretim stāvēja cietumniece. Maslovas starp tām nebija. Bet aiz cietumniecēm viņā pusē stāvēja vēl kāda sieviete, un Ņehļudovs tūdaļ noprata, ka tā ir viņa, un tai pašā brīdī juta, cik spēji sāk pukstēt sirds un aizraujas elpa. Tuvojās izšķirošais mirklis. Viņš piegāja pie režģa un pazina Katjušu. Viņa stāvēja aiz zilaces Fedosjas un smaidīdama klausījās, ko tā runā. Viņai mugurā bija nevis mētelis kā aizvakar, bet balta jaka, kas, cieši sajozta, kupli pacēlās uz krūtīm. No lakatiņa apakšas tāpat kā tiesā spraucās ārā cirtainie, melnie mati.

«Tūliņ viss izšķirsies,» viņš domāja. «Kā lai es viņu pasaucu? Varbūt pati pienāks?»

Taču pati viņa nepienāca. Viņa gaidīja Klāru un nepavisam nedomāja, ka šis vīrietis atnācis pie viņas.

— Ko jums vajag? — uzraudze, kas staigāja starp režģiem, pie Ņehļudova pienākusi, apjautājās.

— Jekaterinu Maslovu, — Ņehļudovs ar mokām izdabūja.

— Maslova, pie tevis! — uzraudze pasauca.

XLIII

Maslova atskatījās un, galvu pacēlusi un krūtis izriezusi, ar Ņehļudovam pazīstamo paklausības izteiksmi seja pienāca pie režģa, iespraukdamās starp divām cietumniecēm un, Ņehļudovu nepazinusi, pavērās uz to jautājošā izbrīnā.

Tomēr, pēc apģērba vērodama, ka tas ir bagāts cilvēks, viņa pasmaidīja.

— Jūs pie manis? — viņa jautāja, tuvinādama režģim savu smaidošo seju ar šķielējošām acīm.

— Es gribēju redzēt… — Ņehļudovs nezināja, kā sacīt — «jūs» vai «tevi», un nolēma teikt «jūs». Viņš runāja ne skaļāk kā parasti. — Es gribēju jūs redzēt … es …

— Tu nedomā mani apvārdot, — kliedza skrandainis viņam līdzās. — Esi ņēmusi vai neesi?

— Tev taču saka, ka mirst nost, ko tu vēl gribi? — kāds kliedza otrā pusē.

Maslova nevarēja sadzirdēt, ko Ņehļudovs saka, bet viņa sejas izteiksme, nupat runājot, pēkšņi atgādināja tai viņu. Taču Maslova neticēja savāru acīm. Tomēr smaids apdzisa viņas sejā, un piere savilkās sāpīgas grumbās.

— Nevaru sadzirdēt, ko jūs runājat, — viņa nokliedza, acis piemiegdama un arvien vairāk un vairāk raukdama pieri.

— Es atnācu …

«Jā gan, es daru to, kas jādara, es nožēloju grēkus,» Ņehļudovs nodomāja. Un, līdzko viņš tā nodomāja, viņam acīs saskrēja asaras, kaklā saķāpa kamols, un viņš, ar pirkstiem ieķēries režģi, apklusa, ar mokām valdīdamies, lai nesāktu skaļi raudāt.

— Es saku, ko tu piņķējies, kur nevajag… — kliedza vienā pusē.

— Dieva vārds, it nekā nezinu, — cietumniece no otras puses atkliedza.

Ieraudzījusi Ņehļudova satraukumu, Maslova viņu pazina.

— Tā kā būtu pazīstams, bet skaidri nezinu, — viņa iesaucās, Ņehļudovā neskatīdamās, un viņas pietvīkusi seja pēkšņi vēl vairāk sadrūma.

— Es atnācu lūgt tev piedošanu, — viņš nokliedza skaļā balsī bez kādas intonācijas kā iekaltu uzdevumu.

Šos vārdus izkliedzis, viņš sakaunējās un paskatījās apkārt. Taču tūdaļ viņam iešāvās prātā, ka, jo labāk, ja viņš kaunas, tāpēc ka kauns viņam jāpacieš. Un viņš skaļi turpināja:

— Piedod man, esmu gaužām noziedzies pret… — viņš vēl nokliedza.

Viņa stāvēja nekustīgi un nenovērsa no Ņehļudova savu šķielējošo skatienu.

Viņš vairs nevarēja parunāt un atkāpās no režģa, pūlēdamies apslāpēt raudas, kas cilāja viņa krūtis.

Priekšnieks — tas pats, kas Ņehļudovam bija parādījis ceļu uz sieviešu nodaļu, acīm redzot, par viņu ieinteresējies, ienāca šai nodaļā un, pamanījis, ka Ņehļudovs nestāv pie režģa, apjautājās, kāpēc viņš nerunājot ar to, ar kuru viņam vajagot runāt. Ņehļu-dovs nošņaucās un saņēmies, cenzdamies izlikties mierīgs, atbildēja:

— Nevaru caur režģi sarunāties, nekā nevar dzirdēt.

Priekšnieks padomāja.

— Nu, var jau viņu izvest šurp uz kādu laiciņu.

— Marja Karlovna! — viņš pasauca uzraudzi. — Izvediet Maslovu ārpusē!

Pēc brītiņa pa sāndurvīm iznāca Maslova. Viegliem soļiem viņa pienāca Ņehļudovam gluži klāt, apstājās un caur pieri paraudzījās viņā. Melnie mati, gluži tāpat kā aizvakar, vijīgām sprodziņām līda laukā no lakatiņa apakšas, neveselīgā, tuklā un baltā seja bija piemīlīga un gluži mierīga; tikai spožās, melnās, šķielējošās acis zem viegli pietūkušajiem plakstiņiem mirdzēja sevišķi spulgi.

— Šeit varat parunāties, — priekšnieks sacīja un nogāja pie malas.

Ņehļudovs pavirzījās līdz solam, kas stāvēja pie sienas.

Maslova jautājoši pavērās priekšnieka palīgā un tad, it kā neizpratnē paraustījusi plecus, sekoja Ņehļudovam pie sola un, svārkus sakārtojusi, apsēdās viņam līdzās.

— Es zinu, ka jums grūti man piedot, — Ņehļudovs uzsāka, bet atkal apstājās, juzdams, ka asaras traucē viņam runāt, — taču, ja pagājušo vairs nevar labot, tad tagad es darīšu visu, kas manos spēkos. Sakiet…

— Kā jūs mani atradāt? — viņa ievaicājās, neatbildējusi uz viņa jautājumu un ne īsti skatīdamās, ne īsti neskatīdamās viņā savām iešķībajām acīm.

«Mans dievs! Palīdzi man! Māci mani, kas man darāms!» Ņchļudovs klusībā lūdzās, raudzīdamies viņas sejā, kas bija tā pārvērtusies un tagad kļuvusi neglīta.

— Es aizvakar biju zvērinātais, — viņš sacīja, — kad jūs tiesāja. Jūs mani nepazināt?

— Nē, nepazinu. Nebija laika sazīmot. Un es jau arī neskatījos, — viņa atbildēja.

— Bērns taču bija? — viņš vaicāja un juta, ka nosarkst.

— Tūliņ pat nomira, paldies dievam, — viņa īsi un ļauni atteica, novērsdama skatienu.

— Kā tad tā, kāpēc?

— Pati biju slima, tikko nenomiru, — viņa sacīja, acu nepaceldama.

— Ka tad krustmāmiņas jūs tā atlaida?

— Kurš tad ies turēt istabmeitu ar bērnu? Līdzko pamanīja, tā aiztrieca. Kas tur ko runāt, — nekā neatceros, visu esmu aizmirsusi. Tas viss ir galā.

— Nē, nav galā. Es nevaru to tā atstāt. Vismaz tagad gribu izpirkt savu vainu.

— Nav ko izpirkt; kas bijis, tas izbijis, — viņa sacīja un, ko viņš nekādi nebija gaidījis, piepeši paraudzījās viņā un nepatīkami, valšķīgi un želi pasmaidīja.

Maslova nebija domājusi viņu jebkad satikt, it īpaši šeit un patlaban, un tālab pirmajā mirklī Ņehļudova ierašanās viņu pārsteidza un lika atcerēties to, ko viņa nekad .nemēdza atcerēties. Pirmajā mirklī viņai neskaidri pavīdēja atmiņā tā jaunā, brīnišķīgā jūtu un domu pasaule, ko viņai bija pavēris brīnum jaukais jauneklis, kas mīlēja viņu un ko viņa mīlēja, tad viņa neizprotamā cietsirdība un vesela virkne pazemojumu un ciešanu, kas sekoja šai burvīgajai laimei un izrietēja no tās. Un viņai iesmeldzās sirds. Taču, nespēdama tikt ar to visu skaidrībā, viņa arī tagad darīja tā, kā bija darījusi vienmēr: atvairīja šīs atmiņas un lūkoja tās aizsegt ar netiklās dzīves miglu; gluži tāpat viņa darīja arī tagad. Pirmajā mirklī cilvēks, kas patlaban sēdēja viņai līdzās, saplūda kopā ar to jaunekli, ko viņa kādreiz bija mīlējusi, bet tad, redzēdama, ka tas ir par daudz sāpīgi, viņa neļāva tiem vairs saplūst kopā. Tagad šis tīri ģērbies, rūpīgi kop-tais kungs ar smaržām iesvaidīto bārdu viņai vairs nebija tas Ņehļudovs, ko viņa bija mīlējusi, bet tikai viens no tiem cilvēkiem, kuri, ja tiem vajadzēja, izmantoja tādus radījumus kā viņa un kurus tādām kā viņa vajadzēja izmantot savā labā, cik iespējams, izdevīgi. Un tāpēc viņa tam valšķīgi uzsmaidīja. Viņa brītiņu klusēja, pārdomādama, ko no viņa izdabūt.

— Tas viss ir galā, — viņa atsāka. — Un tagad mani notiesāja katorgā.

Viņai iedrebējās lūpas, izrunājot šo briesmīgo vārdu.

— Es zināju, es biju pārliecināts, ka jūs neesat vainīga, — Ņehļudovs sacīja.

— Protams, ka neesmu vainīga. Vai tad es esmu kāda zagle vai laupītāja? Pie mums runā, ka viss atkarīgs no advokāta, — viņa turpināja. — Stāsta, vajagot iesniegt lūgumu. Tikai dārgi, saka, ņemot…

—• Jā gan, katrā ziņā, — Ņehļudovs sacīja. — Es jau runāju ar advokātu.

— Vajag ņemt labu, naudu nav ko žēlot, — viņa teica.

— Es darīšu visu, kas vien iespējams.

Iestājās klusums.

Viņa atkal tāpat pasmaidīja.

— Es jums gribēju lūgt… naudu, ja varat. Nedaudz … desmit rubļu, vairāk nevajag, — viņa piepeši sacīja.

— Jā, jā, — Ņehļudovs sakaunējies attrauca un tvēra pēc naudas maka.

Viņa aši uzmeta skatienu priekšniekam, kas staigāja pa kameru uz priekšu un atpakaļ.

— Viņam redzot, nedodiet, citādi atņems.

Ņehļudovs salūkoja kabatas portfeli, līdzko priekšnieks aizgriezās uz otru pusi, taču nepaguva iedot viņai desmitnieku, kad priekšnieks jau atkal pagriezās

ar seju pret viņiem. Ņehļudovs sažņaudza naudaszīmi saujā.

«Tā taču ir mirusi sieviete,» Ņehļudovs domāja, rau-dzīdamies šai kādreiz mīļajā, bet tagad apgānītajā, tuklajā sejā ar nelabu mirdzumu melnajas, iešķībajās acīs, kas vēroja priekšnieku un viņa roku ar saujā sažņaugto naudaszīmi. Uz brītiņu viņu pārņēma šaubas.

Atkal Ņehļudova dvēselē ierunājās tas pats kārdinātājs, kas bija runājis vakarnakt, kā arvien mēģina-' dams viņu novirzīt no jautājumiem par to, kas jādara, uz jautājumu, kas iznāks no viņa rīcības un kas ir derīgi.

«Nekā tu ar šo sievieti neizdarīsi,» šī balss runāja, «uzkārsi tikai sev kaklā akmeni, kas tevi novilks dibenā un kavēs būt derīgam citiem. Varbūt dot viņai naudu, visu, cik ir, atvadīties un izbeigt uz visiem laikiem?» viņam iešāvās prātā.

Taču tūliņ pat viņš juta, ka patlaban viņa dvēselē norisinās kas visai svarīgs un ka viņa iekšējā dzīve šobrīd šūpojas it kā svaru kausos, kam ar vismazāko piepūli var likt nosvērties vai nu uz vienu, vai uz otru pusi. Un viņš izdarīja šo piepūli, piesaukdams to dievu, ko vakar bija sajutis savā dvēselē, un dievs viņam tūdaļ atsaucās. Viņš nolēma tūliņ pateikt viņai visu.

— Katjuša! Es esmu atnācis pie tevis lūgt piedošanu, bet tu neatbildēji, vai esi man piedevusi, vai piedosi man jebkad, — viņš sacīja, pēkšņi pāriedams uz tu.

Viņa neklausījās, bet raudzījās te uz viņa roku, te uz priekšnieku. Kad priekšnieks aizgriezās, viņa žigli pastiepa roku, satvēra naudaszīmi un aizbāza aiz jostas.

— Ērmoti, ko jūs runājat, — viņa sacīja, kā viņam šķita, nicīgi smīnēdama.

Ņehļudovs juta, ka Maslovā ir kaut kas tieši naidīgs viņam, ka tas aizstāv šo sievieti tādu, kāda viņa ir tagad, un neļauj ielūkoties viņas sirdī.

Taču, kā par brīnumu, tas Ņehļudovu ne tikvien neatgrūda, bet vēl vairāk — it kā ar kādu īpašu, jaunu spēku vilka pie viņas. Viņš juta, ka viņam Maslova jāuzmodina garīgi, ka tas ir ārkārtīgi grūti; bet taisni šā uzdevuma grūtums viņu valdzināja. Pašlaik viņš juta pret Maslovu kaut ko tādu, ko nekad agrāk nebija jutis ne pret viņu, ne pret kādu citu cilvēku; šais jūtās nebija nekā savtīga — viņš nekā sev no viņas nevēlējās, bet vēlējās vienīgi to, lai viņa vairs nebūtu tāda, kāda ir pašlaik, lai viņa atmostos un kļūtu tāda, kāda bija agrāk.

— Katjuša, kāpēc tu tā runā? Es taču tevi pazīstu, atceros, kāda tu biji tolaik Panovā …

— Ko tur senus laikus pieminēt, — viņa dzedri atņēma.

— Es pieminu tālab, lai izlīdzinātu, izpirktu savu vainu, Katjuša, — viņš iesāka un gribēja jau teikt, ka viņš to precēs, bet sastapa viņas skatienu un izlasīja tajā kaut ko tik baismīgu un rupju, tik atbaidošu, ka nespēja izteikt līdz galam.

Tobrīd apmeklētāji sāka iet laukā. Priekšnieks pienāca pie Ņehļudova un teica, ka satikšanās laiks izbeidzies. Maslova piecēlās, padevīgi gaidīdama, kad viņu atlaidīs.

— Sveiki, man jums vēl daudz kas sakāms, bet, kā redzat, patlaban nevar, — Ņehļudovs sacīja un sniedza roku. — Es vēl atnākšu.

— Liekas, esat jau visu pateicis …

Viņa pasniedza roku, bet nepaspieda.

— Nē, es pacentīšos ar jums vēl satikties, lai varētu izrunāties, un tad pateikšu ko ļoti svarīgu, kas man jums sakāms, — Ņehļudovs solījās.

— Atnāciet vien! — viņa sacīja, uzsmaidīdama tā, kā parasti mēdza smaidīt vīriešiem, kuriem gribēja patikt.

— Jūs man esat tuvāka nekā māsa, — Ņehļudovs piebilda.

— Ērmoti, — viņa atkārtoja un, galvu kratīdama, pazuda aiz režģa.

XLIV

Ņehļudovs bija gaidījis, ka jau pie pirmās tikšanās Katjuša, viņu ieraudzījusi un dabūjusi zināt par viņa nožēlu un nodomu tai kalpot, būs priecīga un aizkustināta un kļūs atkal Katjuša, taču nu viņš ar šausmām ieraudzīja, ka Katjušas nebija, bet bija tikai Maslova. Tas viņu pārsteidza un biedēja.

Vislielāko izbrīnu viņam radīja tas, ka Maslova ne tikvien nekaunējās no sava stāvokļa — nevis cietumnieces (par to gan viņa kaunējās), bet sava prostitūtas stāvokļa, — bet pat bija it kā apmierināta, gandrīz vai lepojās ar to. Un tomēr citādi tas arī nevarēja būt. Ikvienam cilvēkam, lai viņš varētu darboties, sava darbība jāuzskata par svarīgu un labu. Un tāpēc, lai cilvēka stāvoklis būtu kāds būdams, viņš katrā ziņā izveidos sev tādu vispārīgu dzīves uzskatu, kura gaismā viņam sava darbība liksies svarīga un laba.

Parasti domā, ka zaglim, slepkavam, spiegam, prostitūtai, atzīstot savu profesiju par sliktu, jākaunas tās dēļ. Taču notiek gluži pretējais. Cilvēki, kurus liktenis un pašu grēki un maldi noveduši zināmā stāvoklī, lai tas būtu cik aplams būdams, izveido sev tādu vispārīgu dzīves uzskatu, kura gaismā viņiem savs stāvoklis šķiet labs un atzīstams. Lai saglabātu šādu uzskatu, cilvēki instinktīvi turas pie tām aprindām, kuras atzīst viņu izveidoto izpratni par dzīvi un viņu vietu tajā. Mēs brīnāmies, ja zagļi lielās ar savu veiklību, prostitūtas — ar savu netiklību, slepkavas — ar savu nežēlību. Taču tas mums rada izbrīnu vienīgi tāpēc, ka šie ļaudis dzīvo norobežoti savās aprindās, savā atmosfērā un, galvenais, ka mēs atrodamies ārpus šā loka. Bet vai tad šī pati parādība nav vērojama arī pie bagātniekiem, kas plātās ar savu bagātību, proti, ar laupīšanu, pie karavadoņiem, kas dižojas ar savām uzvarām, proti, ar slepkavībām, pie valdniekiem, kas lielās ar savu varenību, proti, ar varmācību? Mēs neredzam, ka šie ļaudis, lai attaisnotu savu stāvokli, izkropļojuši jēdzienu par dzīvi, par labo un ļauno,

neredzam vienīgi tāpēc, ka ļaužu aprindas ar šādi izkropļotiem jēdzieniem ir plašākas un mēs paši pie tām piederam.

Un tāds uzskats par savu dzīvi un savu vietu pasaulē bija nodibinājies arī Maslovai. Viņa bija uz katorgu notiesāta prostitūta un tomēr izveidojusi sev tādu pasaules uzskatu, kas viņai ļāva sevi attaisnot un ļaužu priekšā pat lepoties ar savu stāvokli.

Šis pasaules uzskats bija tāds, ka visiem vīriešiem, visiem bez izņēmuma — veciem, jauniem, ģimnāzistiem, ģenerāļiem, izglītotiem, neizglītotiem — vislielāko baudu sagādā dzimumsatiksme ar pievilcīgām sievietēm un ka tāpēc visi vīrieši, kaut arī izliekas aizņemti ar citām darīšanām, patiesībā vēlas vienīgi to. Bet viņa ir pievilcīga sieviete un var šo viņu vēlē-šanos vai nu apmierināt vai neapmierināt, un tāpēc ir svarīgs un vajadzīgs cilvēks. Visa viņas agrākā un tagadējā dzīve apstiprināja šā uzskata pareizumu.

Desmit gadu laikā viņa visur, lai būtu kur būdama, redzēja, ka visiem vīriešiem, sākot ar Ņehļudovu un veco policijas pristavu un beidzot ar cietuma uzraugiem, viņa ir vajadzīga; viņa neredzēja un nepamanīja tos vīriešus, kuriem nebija vajadzīga. Un tāpēc visa pasaule viņai šķita kā miesaskārību sabangots pūlis, kas no visām pusēm viņu uzmanīja un ar visiem iespējamiem līdzekļiem — ar meliem, varmācību, pirkšanu, viltu — centās viņu iegūt.

Tā Maslova saprata dzīvi, un ar šādu dzīves izpratni viņa nebija vis pats pēdīgais, bet gan ļoti svarīgs cilvēks. Maslova šādu dzīves izpratni vērtēja augstāk par visu pasaulē, nevarēja to nevērtēt, jo, mainot šādu dzīves izpratni, viņa zaudētu to nozīmi, kādu viņai šī izpratne piešķīra cilvēku sabiedrībā. Un, lai nezaudetu savu nozīmi dzīvē, viņa instinktīvi turējās pie tām aprindām, kurās cilvēki raudzījās uz dzīvi tāpat kā viņa. Nojauzdama, ka Ņehļudovs grib viņu izvest citā pasaulē, viņa tam pretojās, paredzēdama, ka tanī pasaulē, kurp viņš to aicināja, viņai būs jāzaudē šī sava viela dzīvē, kura viņai deva paļāvību un pašcieņu. Aiz šā paša iemesla viņa vairīja no sevis arī atceres p.ii agro jaunību un pirmajām attiecībām ar Ņehļu<l<>vu. Sīs atceres nesaskanēja ar viņas tagadējo pasaules uzskatu un tāpēc bija pilnīgi izdzēstas no atmiņas vai drīzāk gan neskartas glabājās viņas atmiņā, bet bija tā ieslēgtas, aizvākotas, kā bites mēdz aizvakot kanniņas ar vaska kodēm (kāpuriem), kuras varētu sapostīt visu bišu darbu, lai tām nekādi nevarētu piekļūt. Un tāpēc tagadējais Ņehjudovs viņai vairs nebija tas cilvēks, ko viņa kādreiz sirdsskaidrībā bija mīlējusi, bet tikai bagāts kungs, kuru varēja un vajadzēja izmantot un ar kuru varēja būt vienīgi tādas pašas attiecības kā ar visiem pārējiem vīriešiem.

«Nē, nevarēju viņai pateikt galveno,» Ņehludovs domāja, kopā ar citiem apmeklētājiem virzīdamies uz izeju. «Nepateicu, ka precēšu viņu. Nepateicu, bet es to izdarīšu,» viņš domāja.

Uzraugi, pie durvīm stāvēdami, laukā laižot, atkal divreiz skaitīja apmeklētājus, lai neizietu kāds lieks vai arī kāds nepaliktu cietumā. Tas, ka viņam uzsita pa muguru, Ņehjudovu tagad ne tikvien neaizvainoja, bet viņš to pat nepamanīja.

XLV

Ņehludovam gribējās pārveidot savu ārējo dzīvi: izdot lielo dzīvokli, atlaist kalpotājus un pārcelties uz viesnīcu. Taču Agrafena Petrovna pierādīja viņam, ka nav nekādas jēgas pirms ziemas jeb ko pārgrozīt dzīves kārtībā: vasaru dzīvokli neviens neņems, bet dzīvot tomēr-kaut kur vajag un arī mēbeles un mantas jāglabā, — tā ka visas Ņehjudova pūles pārveidot savu ārējo dzīvi (viņam gribējās iekārtoties vienkārši kā studentam) ne pie kā nenoveda. Nepietika ar to, ka viss palika pa vecam, mājās sākās pastiprināta rosība: visvisādu vilnas drēbju un kažoku vēdināšana, izkāršana un dauzīšana, kurā piedalījās gan sētnieks, gan sētas puisis, gan virēja, gan pats Kornejs. Vispirms iznesa un sakāra uz auklām nez kādus mundierus un ērmotus kažokus, ko neviens nekad nevalkāja; tad sāka stiept ārā paklajus un mēbeles, sētnieks ar puisi, muskuļainās rokas atbraucljuši, visas šīs lietas, taktī sizdami, centīgi izdauzīja, un pa visām istabām izplātījās naftalīna smaka. Iedams caur pagalmu un skatīdamies pa logiem, Ņehļudovs brīnījās, cik tā visa šausmīgi daudz un cik tas viss ir neapšaubāmi nederīgs. «Vienīgais šo lietu uzdevums un pielietojums,» Ņehļudovs domāja, «ir sagādāt Agrafenai Petrovnai, Kornejam, sētniekam, sētas puisim un virējai izdevību izvingrināties.

Nav vērts pašlaik mainīt dzīves veidu, iekām nav izšķīries jautājums par Maslovu,» Ņehļudovs domāja. «Un tas jau arī ir pārāk grūti. Tik un tā viss pārmainīsies pats no sevis, kad viņu atbrīvos vai arī izsūtīs un es došos viņai līdzi.»

Noliktajā dienā Ņehļudovs ieradās pie advokāta Fanarina. Ieiedams viņa lieliskajā dzīvoklī paša namā ar milzīgiem augiem un brīnišķīgiem aizkariem pie logiem un vispār ar to dārgo iekārtu, kas liecina par aplamu, tas ir, bez pūlēm iegūtu naudu, kāda mēdz būt tikai ļaudīm, kuri nejauši kļuvuši bagāti, — Ņehļudovs atrada uzgaidāmajā istabā lūdzējus, gaidot savu kārtu un gluži kā pie ārstiem skumīgi sēžot pie galdiem un šķirstot ilustrētos žurnālus, kam vajadzēja pakavēt viņiem laiku. Advokāta palīgs, kas sēdēja turpat pie augstas pults, Ņehļudovu pazinis, pienāca tam klāt, apsveicinājās un sacīja, ka tūliņ pieteikšot principālam. Bet palīgs vēl nepaguva nokļūt līdz kabineta durvīm, kad tās pašas atvērās un atskanēja skaļas un žirgtas balsis: runāja kāds plecīgs pusmūža vīrs sārtu seju un kuplām ūsām, ģērbies gluži jaunā uzvalkā, un pats Fanarins. Abu sejās bija tā izteiksme, kāda mēdz būt cilvēkiem, kuri tikko vienojušies par izdevīgu, taču ne visai lādzīgu darījumu.

— Pats, tētīt, esat vainīgs, — Fanarins smaidīdams runāja.

— Kas kaitētu debesīs, bet grēki nalaižl

— Nu, nu, mēs jau gan zinām.

Un abi māksloti iesmējās.

— A, kņazs, lūdzu! — sacīja Fanarins, ieraudzījis

Ņehludovu, un, vēlreiz pamājis aizejošajam tirgonim, ieveda Ņehļudovu savā stingrā stilā ieturētajā darba kabinetā. — Lūdzu, smēķējiet! — advokats piedāvāja, apsēzdamies iepretim Ņehļudovam un apspiezdams smaidu par iepriekšējā darījuma labo izdošanos.

— Pateicos, es nāku Maslovas lietā.

— Jā, jā, tūliņ. U, kas par blēžiem šie naudas maisi! — viņš sacīja. — Vai redzējāt to brašo vīru? Viņam ir miijonu divpadsmit liels kapitāls. Bet runā: nalaiž! Taču ja vien varēs izplēst no jums divdesmitpiecnieku, — ar zobiem raus laukā.

«Viņš saka «nalaiž», bet tu atkal — «divdesmitpiecnieks»,» Ņehļudovs nodomāja, juzdams nepārvaramu riebumu pret šo nekautrīgo cilvēku, kas ar savu toni gribēja parādīt, ka viņš ar Ņehludovu ir no vienas, bet atnākušie klienti un pārējie — no citas, viņiem abiem svešas nometnes.

— Viņš mani šausmīgi nomocīja — šausmīgs nelietis! Gribējās sirdi izkratīt, — advokāts piebilda, it kā taisnodamies, ka nerunā par lietu. — Nu labi, tātad par jūsu lietu… Es to uzmanīgi izlasīju un, Turgeņeva vārdiem sakot, «tās saturu par labu neatzinu», advokātiņš ir bijis dievadots un palaidis garām visas kasācijas iespējas.

— Un ko tad jūs nolēmāt?

— Acumirkli! Pasakiet viņam, — advokāts pievērsās ienākušajam palīgam, — kā teicu, tā arī būs; ja var — labi, ja nevar — nav vajadzīgs.

— Bet viņš nav ar mieru.

— Nu, tad nav vajadzīgs, — advokāts noteica, un viņa sfja, kas nupat vēl bija priecīga un labsirdīga, pēkšņi kjuva īgna un Jauna.

— Runā, ka advokāti par velti ņemot naudu, — viņš sacīja, piešķirdams sejai atkal iepriekšējo piemīlīgo laipnību. — Es izpestīju kādu maksāt nespējīgu parādnieku no gluži netaisna apvainojuma, un tagad nu viņi visi lien man virsū. Bet ikviena tāda lieta prasa milzu piepūli. Mēs taču arī, kā apgalvo kāds rakstnieks, atstājam tintnīcā kādu daļiņu no sevis. Nu, cienītais kungs, tātad jūsu lieta vai arī lieta, par kuru jūs interesējaties, — viņš turpināja, — ir slikti ievadīta, lāga iemeslu kasācijai nav, bet mēģināt tomēr var, un te nu es esmu uzrakstījis šādā veidā.

Viņš paņēma aprakstīto papīra lapu un, ātri norīdams dažus neinteresantus formālus vārdus, citus turpretim izrunādams ar sevišķu uzsvaru, sāka lasīt:

— «Kriminālkasācijas departamentam un tā tālāk, un tā tālāk tādas un tādas un tā tālāk sūdzība. Ar zvērināto tiesas un tā tālāk, un tā tālāk verdiktu un tā tālāk tāda un tāda Maslova atzīta par vainīgu tirgoņa Smeļkova noindēšanā un pēc Kriminālās tiesāšanas noteikumu 1454. panta notiesāta un tā tālāk spaidu darbos un tā tālāk.»

Advokāts apstājās; acīm redzot, kaut arī visai pieradis,viņš tomēr ar patiku klausījās savu sacerējumu.

— «Šis spriedums ir tik svarīgu procesuālu nepareizību un kļūdu rezultāts,» — viņš iespaidīgi turpināja, — «ka tas atcejams. Pirmkārt, tiesas izmeklēšanas laikā priekšsēdētājs pašā sākumā pārtrauca Smejkova iekšējo orgānu apskates akta nolasīšanu,» — viens.

— Bet akta nolasīšanu taču prasīja apsūdzētājs, — Ņehļudovs izbrīnā iebilda.

— Vienalga, aizstāvjiem varēja būt pamats prasīt to pašu.

— Bet tas taču itin nemaz nebija vajadzīgs.

— Tomēr, tas ir iemesls. Tālāk: «Otrkārt,» — viņš turpināja lasīšanu, — «priekšsēdētājs pārtrauca Maslovas aizstāvi, kad tas, gribēdams raksturot Maslovas personību, skāra viņas krišanas iekšējos cēloņus, uz tā pamata, ka aizstāvja vārdi it kā neattiecoties tieši uz lietu, kaut gan krimināllietās, kā senāts to ne vienu reizi vien aizrādījis, apsūdzētās personas rakstura un vispār morālās sejas noskaidrošanai ir sevišķi svarīga nozīme, kaut vai lai pareizi izšķirtu jautājumu par nozieguma pieskaitīšanu,» — divi, — viņš sacīja, paskatījies uz Ņehļudovu.

— Viņš taču runāja loti slikti, tā ka nekā nevarēja saprast, — Ņehjudovs teica vēl lielākā izbrīnā.

— Tas puisis ir bijis pēdīgais muļķis un, protams, nekā prātīga nav varējis pateikt, — Fanarins smiedamies sacīja, — bet tas tomēr ir iemesls. Nu labi, tālāk. «Treškārt, priekšsēdētājs savā galavārdā pretēji kategoriskai Kriminālās tiesāšanas noteikumu 801. panta 1. punkta prasībai zvērinātajiem piesēdētājiem nav pa-skaidrojis, no kādiem juridiskiem elementiem sastāv jedziens par vainīgumu, un nav pateicis, ka viņiem ir tiesība, atzīstot par pierādītu to faktu, ka Maslova iedevusi Smeļkovam indi, nepieskaitīt to viņai par noziegumu, ņemot vērā, ka viņai nav bijis nodoma nogalināt, un tādējādi atzīt viņu par vainīgu nevis kriminālnoziegumā, bet tikai pārkāpumā — neuzmanībā, kuras sekas, Maslovai pašai negaidot, bija tirgoņa nāve.» Tas ir pats galvenais.

— Mēs jau arī paši būtu varējuši to saprast. Tā ir mūsu kļūda.

— «Un beidzot, ceturtkārt,» — advokāts turpināja, — «zvērinātie piesēdētāji uz tiesas jautājumu par Maslovas vainīgumu atbildi devuši tādā veidā, kas slēpj sevī acīm redzamu pretrunu. Maslova bija apvainota par Smeļkova noindēšanu ar iepriekšēju nodomu tikai mantkārīgos nolūkos, kas būtu vienīgais slepkavības motīvs, turpretim zvērinātie savā atbildē noraidījuši aplaupīšanas nolūku un Maslovas piedalīšanos vērtību nolaupīšanā, no kā bija skaidri redzams, ka viņi gribējuši noraidīt arī apsūdzētās nodomu nogalināt un tikai aiz pārpratuma, ko radījis priekšsēdētāja nepilnīgais galavārds, to nav pienācīgā kārtā izteikuši savā atbildē, un tāpēc šāda zvērināto atbilde neapšaubāmi prasīja piemērot Kriminālās tiesāšanas noteikumu 816. un 808. pantus, tas ir, priekšsēdētājam vajadzēja paskaidrot zvērināļajiem viņu pielaisto kļūdu un uzaicināt no jauna apspriesties un vēlreiz dot atbildi uz jautājumu par apsūdzētās vainīgumu,» — Fanarins nobeidza.

— Bet kāpēc tad priekšsēdētājs to nedarīja?

— Es arī gribētu zināt, kāpēc, — Fanarins smiedamies atteica.

— Tātad senāts šo kļūdu izlabos?

— Atkarībā no tā, kādi dievadoti ļautiņi tur tobrīd piedalīsies sēdē.

— Kā tā — dievadoti?

— Dievadotie no nabagmājas. Nu tad tā. Tālāk rakstīsim: «Tāds verdikts nedeva tiesai pamatu,» — viņš aši bēra tālāk, — «sodīt Maslovu kā kriminālnoziedznieci, un, piemērojot tai Kriminālās tiesāšanas noteikumu 771. panta 3. punktu, ir pieļauta liela un rupja mūsu kriminālprocesa pamatprincipu pārkāpšana. Pamatojoties uz visu iepriekš minēto, man ir tas gods lūgt un tā tālāk, un tā tālāk saskaņā ar Kriminālās tiesāšanas noteikumu 909. un 910. pantu un 912. panta 2. punktu, un 928. pantu spriedumu atcelt un nodot šo lietu tās pašas tiesas citai nodaļai iztiesāšanai par jaunu.» Tā, redziet, viss, kas bija darāms, ir darīts. Bet es būšu vaļsirdīgs: izredžu uz panākumiem ir maz. Tomēr — viss atkarīgs no senāta departamenta sastāva. Ja ir kāds paziņa, parūpējieties!

— Vienu otru es pazīstu.

— Jā, un labi drīz, citādi viņi visi aizbrauks hemoroīdus ārstēt, un tad trīs mēnešus vajadzēs gaidīt… Nu, bet neveiksmes gadījumā atliek vēl lūgums uz visaugstākā vārdu. Taču tas tāpat atkarīgs no aizkulišu darba. Ari šajā gadījumā esmu gatavs jums pakalpot, tas ir, nevis aizkulisēs, bet pie lūguma sastādīšanas.

— Pateicos, honorārs tātad …

— Palīgs nodos jums pārsūdzību tīrrakstā un pateiks.

— Vēl es gribēju jums jautāt: prokurors man deva atļauju apmeklēt cietumā šo personu, bet tur man teica, ka apmeklējumiem ārpus noteiktajām dienām un citā vietā vajadzīga vēl gubernatora atļauja. Vai tā ir?

— Jā, es domāju gan. Taču gubernatora patlaban nav, vietu izpilda vicegubernators. Bet tas ir tik iesūnojis stulbenis, ka pie tā jūs diez vai ko panāksiet.

— Masļenikovs?

— Jā.

— Es viņu pazīstu, — Ņehļudovs teica un piecēlās, lai ietu.

Tobrīd istabā žigliem soļiem ielidoja maza, šausrnīgi neglīta, kaulaina, dzeltena strupdegune — advokāta sieva, acīrn redzot, nenieka nebēdādama par savu neglītumu. Viņa bija ne vien neparasti oriģināli grezna — kas gan viss viņai nebija sakrauts mugurā! — gan samts, gan zīds, gan spilgti dzeltens, gan zaļš, — bet arī viņas plānie mati bija sasprogoti; viņa uzvaroši ielidoja pieņemamajā istabā, un viņu pavadīja garš, smaidošs cilvēks ar pelēcīgu seju, ģērbies svārkos ar zīda atlokiem un baltu kaklasaiti. Tas bija rakstnieks; Ņehļudovs viņu pazina vaigā.

— Anatol, — viņa, durvis atvērdama, sauca, — ienāc manā istabā! Semjons Ivanovies solās nolasīt savu dzejoli, bet tev jālasa par Garšinu, katrā ziņā.

Ņehļudovs gribēja iet projām, bet advokāta sieva sačukstējās ar vīru un tūdaļ pievērsās viņam.

— Lūdzu, kņaz, — es jūs pazīstu un iepazīstināšanu uzskatu par lieku, — palieciet uz mūsu literāro rītu! Būs ļoti interesanti. Anatols brīnišķīgi lasa.

— Redziet, cik man daudz dažādu darīšanu, — teica Anatols, rokas noplātīdams un smaidot pamādams uz sievu, ar to teikdams, ka nav iespējams pretoties tik valdzinošai personai.

Ar skumju un stingru sejas izteiksmi un augstākā mērā pieklājīgi pateicies advokāta sievai par godu, ka ielūgts, Ņehļudovs atrunājās ar nevaļu un izgāja uzgaidāmajā istabā.

— Ko tas var vaibstīties! — advokāta sieva noteica, kad Ņehļudovs bija izgājis.

Uzgaidāmajā istabā advokāta palīgs pasniedza Ņehļudovam gatavu lūgumu un uz jautājumu par honorāru sacīja, ka Anatolijs Petrovičs noteicis tūkstoš rubļu, turklāt paskaidrodams, ka šādas lietas Anatolijs Petrovičs-parasti neuzņemoties, bet darot to kņaza labad.

— Kam tad lūgums būtu jāparaksta? — Ņehļudovs jautāja.

— Var parakstīt pati apsūdzētā, bet, ja tas sagādā grūtības, var arī Anatolijs Petrovičs, dabūjis no viņas pilnvaru.

— Nē, es aizbraukšu un dabūšu viņas parakstu, — Ņehļudovs sacīja, priecādamies par gadījumu redzēt viņu pirms noteiktās dienas.

XLVI

Parastajā laikā cietuma gaiteņos noskanēja uzraugu svilpes; dzelzīm grabot, vērās gaiteņu un kameru durvis, sāka šļūkāt basas kājas un tupeļu papēži, pa gaiteņiem staigāja naktstrauku nesēji, pildīdami gaisu ar riebīgu smirdoņu; cietumnieki un cietumnieces nomazgājās, apģērbās un izgāja gaiteņos uz pārbaudi, bet pēc pārbaudes devās pēc tējas ūdens.

Tēju dzerot, todien visās cietuma kamerās gāja vaļā dzīvas sarunas par to, ka šodien divi arestanti tikšot sodīti ar pērienu. Viens no šiem arestantiem bija labi paglītots, jauns cilvēks — pārdevējs Vasiļjevs, kas greizsirdības lēkmē bija nogalinājis savu mīļāko. Kameras biedri viņu labi ieredzēja viņa jautrības un devīguma dēļ un ari par viņa nelokāmību attieksmē pret priekšniecību. Viņš zināja likumus un prasīja, lai tos izpilda. Par to priekšniecība viņu neieredzēja. Pirms trim nedēļām uzraugs bija iesitis naktstrauka nesējam par to, ka tas aplējis viņa jauno mundieri ar kāpostiem. Vasiļjevs aizstāvēja nesēju, teikdams, ka pēc likuma nav brīv arestantus sist. «Es tev gan rādīšu likumu!» uzraugs piedraudēja un izlamāja Vasijjevu. Vasiļjevs atbildēja ar to pašu. Uzraugs grasījās sist, bet Vasiļjevs sagrāba viņu aiz rokām, paturēja tā minūtes trīs, pagrieza un izgrūda pa durvīm. Uzraugs sūdzējās, un priekšnieks pavēlēja ieslodzīt Vasiļjevu karcerī.

Karceri bija virkne tumšu būceņu, ko no ārpuses aizbultēja ar aizšaujamo. Tumšajā, saltajā karcerī nebija ne gultas, ne galda, ne krēsla, tā ka ieslodzītais sēdēja vai gulēja uz netīras grīdas, kur viņam pāri un pa viņu skraidīja žurkas, kuru karcerī bija lēveņiem un kuras bija tik drošas, ka tumsā maizi no tām nevarēja paglābt. Tās rija maizi ieslodzītajiem taisni no rokām un pat uzbruka pašiem ieslodzītajiem, līdzko tie mitējās kustēties. Vasiļjevs teica, ka karcerī neiešot, jo neesot vainīgs. Viņu veda ar varu. Viņš sāka atgaiņāties, un divi arestanti palīdzēja viņam izrauties no uzraugu rokām. Saskrēja uzraugi, starp citiem arī izdaudzinātais stiprinieks Petrovs. Arestantus samīcīja un iegrūda karceros. Tūliņ ziņoja gubernatoram, ka noticis kaut kas līdzīgs dumpim. Pienāca papīrs ar priekšrakstu uzskaitīt abiem galvenajiem vainīgajiem — Vasiļjevam un klaidonim Neatmiņam pa trīs-desmit cirtienu.

Sodīšanai vajadzēja notikt sieviešu nodaļas apmeklētāju istabā.

Kopš vakara to jau zināja visi cietuma iemītnieki, un kamerās ritēja dzīvas pārrunas par gaidāmo sodīšanu.

Korabļova, Švītenīca, Fedosja un Maslova sēdēja savā kaktā un visas pietvīkušas un satrauktas, jau iemetušas pa lāsei degvīna, kura Maslovai tagad nebija trūkums un ar kuru tā devīgi cienāja biedrenes, dzēra tēju un arī sprieda par to pašu.

— Vai tad viņš nu trakoja, vai ko? — Korabļova stāstīja par Vasiļjevu, kozdama pa krislītim cukura ar saviem stiprajiem zobiem. — Tik jau vien kā biedru aizstāvēja. Tāpēc ka tagad vis kauties nav brīv.

— Stāsta, esot lādzīgs puisis, — piebilda Fedosja ar savām lakatiņa nesegtajām garajām bizēm, piemetusies uz malkas šķilas iepretim lāvai, kur stāvēja tējkanna.

— Vajadzēja šim pateikt, vai, Mihailovna! — sardziene ieminējās Maslovai, ar «šo» apzīmēdama Ņehļudovu.

— Es pateikšu. Viņš manis labad visu izdarīs, — Maslova, smaidīdama un galvu papurinādama, apsolīja.

— Nu, tas diez kad vēl atbrauks, bet šie jau, stāsta, nupat "aizgājuši viņam pakaļ, — Fedosja ieteicās. — Skaidri briesmas, — viņa nopūzdamās piebilda.

— Es vienreiz redzēju, kā pagastmājā pēra zemnieku. Mani vīratēvs sūtīja pie vecākā, es aizeju, bet šis, veries… — sardziene uzsāka garu stāstu.

Sardzienes stāstu pārtrauca balsis un soļu dipoņa augšējā gaitenī.

Sievietes ausīdamās apklusa.

— Aizvilka, sātani, — noteica Svītenīca. — Slānīs viņu tagad pie nabaga. Uzraugi uz viņu pārskaitušies, tāpēc ka viņš šiem ceļu negriež.

Augšā viss noklusa, un sardziene izstāstīja līdz galam savu stāstāmo, kā viņa pagastmājā pārbijusies, kad tur šķūnī pēruši zemnieku, kā viņai visas iekšas atlēkušas. Švītenīca savukārt pastāstīja, kā Sčeglovu ar pletnēm sloksnējuši, bet šis pat neiepīkstējies. Tad Fedosja nokopa tēju un Korabļova un sardziene ķērās pie šuvekļa, bet Maslova apsēdās uz lāvas, ar rokām ceļgalus aptvērusi, skumdama aiz gara laika. Viņa jau dzīrās likties un aizmigt, kad uzraudze sauca viņu uz kantori pie apmeklētāja.

— Visada ziņā pastasti par mums! — vecā Meņšova viņai piekodināja, kamēr Maslova pie galīgi apdilušā spogulīša kārtoja lakatiņu. — Ne mēs to uguni pielaidām, nekā, bet viņš pats, jaunadarītājs, puisis vis bija redzējis, tas jau dvēseli pazušanā negrūdīs. Tu viņam pasaki, lai izsauc Mitriju! Mitrijs viņam visu izliks kā uz delnas; bet šitā, kas tas īpaši ir, iemet cietumā, kad mēs ij ne matījuši, bet šis, negantnieks, dzīvo zaļu dienu ar cita sievu, krogā sēž.

— Tas nav pēc likuma, — Korabļiene apstiprināja.

— Pateikšu, katrā ziņā pateikšu, — Maslova nosolījās. — Derētu vēl iemest, lai drošāks prāts! — viņa piebilda, aci pamirkšķinājusi.

Korabļiene ielēja viņai puskrūzītes. Maslova izdzēra, noslaucīja muti un visjautrākajā omā, atkārtodama pašas teiktos vārdus: «Lai drošāks prāts!» — galvu šūpodama un smaidīdama, sekoja uzraudzei pa gaiteni.

XLVII

Ņehļudovs jau sen gaidīja priekštelpā. Atbraucis uz cietumu, viņš piezvanīja pie ārdurvīm un pasniedza dežurējošajam uzraugam prokurora atļauju.

— Ko jums vajag?

— Satikt cietumnieci Maslovu.

— Pašreiz nevar: priekšnieks aizņemts.

— Kantori? — Ņehļudovs vaicāja,

— Nē, šeit, apmeklētāju telpās, — uzraugs, kā Ņehļudovam likās, samulsis atbildēja.

— Vai tad šodien pieņem?

— Nē, sevišķa darīšana, — tas atrūca.

— Kā tad lai viņu satiek?

— Drīz viņi iznāks, tad arī pateiksiet. Uzgaidiet!

Tobrīd pa sāndurvīm iznāca spoži tresains feldfēbelis ar tabakas dūmu piesvēpušām ūsām gludajā sejā, kas laistīties laistījās. Viņš stingri uzrunāja uzraugu:

— Kālab šurp laidāt? … Uz kantori…

— Man teica, ka priekšnieks esot šeit, — Ņehļudovs iejaucās, brīnīdamies par feldfēbeļa manāmo nemieru.

Šai brīdī atvērās iekšējās durvis un nosvīdis un iekaisis iznāca Petrovs.

— Pieminēs! — viņš pateica feldfēbelim.

Feldfēbelis pameta ar acīm uz Ņehļudovu, un Petrovs apklusa, sarauca pieri un pazuda pakaļējās durvīs.

«Kas pieminēs? Kāpēc viņi visi tā apjukuši? Kāpēc feldfēbelis meta uz viņu ar acīm?» Ņehļudovs domāja.

— Šeit nav brīv gaidīt, lūdzu uz kantori! — feldfēbelis atkal uzrunāja Ņehļudovu, un tas jau gribēja iet projām, kad pa pakaļējām durvīm iznāca priekšnieks, vēl vairāk apjucis nekā viņa apakšnieki. Viņš vienā laidā pūta. Ieraudzījis Ņehļudovu, priekšnieks pagriezās pret uzraugu:

— Fedotov, Maslovu no piektās sieviešu kameras uz kantori! — viņš parīkoja.

— Lūdzu! — viņš aicināja Ņehļudovu. Pa stāvām kāpnēm viņi nonāca mazā istabiņā ar vienu logu, rakstāmgaldu un dažiem krēsliem. Priekšnieks apsēdās.

— Smagi pienākumi, smagi, — viņš nopūtās, uzrunādams Ņehļudovu un atkal ņemdams resnu papirosu.

— Jūs, redzams, esat noguris, — Ņehļudovs ieminējās.

— Esmu noguris no visa šā dienesta, ļoti grūti pienākumi. Gribi atvieglot cilvēkam likteni, bet iznāk vēl sliktāk; par to vien domāju, kā tikt projām; smagi smagi pienākumi.

Ņehļudovs nezināja, kas īsti priekšniekam bija par grūtībām, bet šodien viņā manīja tādu kā sevišķu, žēlumu modinošu, nomāktu un bezcerīgu noskaņu.

— Jā, man arī liekas, ka ļoti smagi, — viņš sacīja.

— Kādēļ jūs uzņematies šos pienākumus?

— Līdzekļu nav, ģimene.

— Bet ja jums grūti…

— Nē, tomēr es jums teikšu, cik spēki ļauj, raugu būt noderīgs, ko varu, tomēr mīkstinu. Dažs labs manā vietā būtu rīkojies pavisam citādi. Nav joks: vairāk nekā divi tūkstoši cilvēku, un kādi vēl. Jāzina, kā apieties. Tāpat jau cilvēki vien ir, jāpažēlo. Bet palaist arī nevar.

Priekšnieks sāka atstāstīt nesen notikušo gadījumu, kur kautiņš starp arestantiem beidzies ar slepkavību.

Viņa stāstu pārtrauca Maslova, ienākdama nopakaļ uzraugam.

Ņehļudovs ieraudzīja viņu durvīs, kad viņa vēl nebija pamanījusi priekšnieku. Seja viņai bija sarkana. Maslova ņipri sekoja uzraugam un, galvu šūpodama, nemitīgi smaidīja. Priekšnieku ieraudzījusi, viņa ar izbijušos seju pavērās tajā, taču tūdaļ atkal attapās un žirgti un jautri uzrunāja Ņehļudovu.

— Sveiki, — viņa smaidīdama teica dziedošā balsī un spēcīgi, ne tā kā viņreiz, pakratīja Ņehļudovam roku.

— Es te atvedu jums lūgumu parakstīt, — sacīja Ņehļudovs, mazliet pārsteigts par mundro izskatu, ar kādu tā viņu šodien saņēma. — Advokāts sastādīja lūgumrakstu, tas jāparaksta, un tad mēs to sūtīsim uz Pēterburgu.

— Lai iet, var arī parakstīt. Visu var, — viņa piebilda, piemiegdama vienu aci un smaidīdama.

Ņehļudovs izvilka no kabatas salocītu lapu un piegāja pie galda.

— Vai šeit var parakstīt? — viņš jautāja priekšniekam.

— Nāc šurp, apsēdies, — priekšnieks aicināja,

— te tev būs spalva. Rakstīt proti?

— Kādreiz pratu, — viņa atteica un, smaidīdama sakārtojusi svārkus un jakas piedurkni, apsēdās pie

galda, neveikli saņēma spalvu savā mazajā, enerģiskajā rokā un iesmiedamās atskatījās uz Ņehļudovu.

Viņš tai parādīja, kas un kur jāraksta.

Centīgi mērcēdama un nokratīdama spalvu, viņa parakstīja savu vārdu.

— Vairāk nekā nevajag? — viņa vaicāja, uzlūkodama drīz Ņehļudovu, drīz priekšnieku un likdama spalvu te uz tintnīcas, te uz papīra.

— Man jums kas sakāms, — Ņehļudovs teica, izņēmis viņai spalvu no rokām.

— Labi, sakiet vien, — viņa atsaucās un pēkšņi kļuva nopietna, it kā būtu iegrimusi par kaut ko domās vai arī viņai uznācis miegs.

Priekšnieks piecēlās un izgāja, un Ņehļudovs ar Maslovu palika divatā.

X LV III

Uzraugs, kas bija atvedis Maslovu, piemetās uz palodzes labi patālu no galda. Ņehļudovam tuvojās izšķirošais mirklis. Viņš nemitīgi sev pārmeta, ka, pirmoreiz tiekoties, nebija pateicis viņai pašu galveno — ka nodomājis viņu precēt, un tagad bija cieši apņēmies to pasacīt. Viņa sēdēja vienā pusē galdam, Ņehļudovs apsēdās viņai pretim otrā. Istabā bija gaišs, un Ņe-hļudovs pirmoreiz tuvumā redzēja viņas seju — grumbiņas ap acīm un lūpām un pietūkušos plakstus. Un vēl vairāk nekā agrāk viņam kļuva tās žēl.

Atbalstījies ar elkoņiem uz galda tā, lai nedzirdētu pie loga sēdošais uzraugs, ebreju tipa vīrs ar iesirmu vaigu" bārdu, bet lai dzirdētu vienīgi viņa, Ņehļudovs sacīja:

— Ja šis lūgums nelīdzēs, tad iesniegsim uz visaugstākā vārdu. Darīsim visu, kas iespējams.

— Ek, būtu agrāk bijis labs advokāts… — viņa to pārtrauca. — Bet tas mans aizstāvis jau bija tīrais muļķītis. Visu laiku man tikai komplimentus teica. — Būtu toreiz zinājuši, ka esmu ar jums pazīstama, būtu pavisam kas cits. Bet tā? Visi domā, ka zagle.

«Kāda viņa šodien dīvaina,» Ņehļudovs nodomāja un patlaban gribēja teikt savu, kad viņa atkal ierunājās.

— Jā, ko es gribēju teikt. Pie mums ir kāda vecenīte, visi, vai zināt, pat brīnās. Tik brīnum jauka vecenīte, bet sēž gluži par neko, ir viņa, ir dēls; un visi zina, ka viņi nav vainīgi, bet apsūdzēti, ka pielaiduši uguni, un sēž. Viņa, ziniet, saklausījusi, ka esmu ar jums pazīstama, — Maslova runāja, galvu grozīdama un viņu uzlūkodama, — un nu saka: «Parunā ar viņu, lai, sak, dēlu izsauc, tas viņiem visu izstāstīs.» Viņus sauc par Meņšoviem. Vai izdarīsiet? Tāda, ziniet, brīnum jauka vecenīte; uzreiz var redzēt, ka velti. Jūs, mīļais, parūpējieties gan, — viņa runāja, Ņehļudovā paraudzījusies, acis nolaizdama un smaidīdama.

— Labi, es izdarīšu, uzzināšu, — Ņehļudovs atbildēja, arvien vairāk brīnīdamies par viņas vaļību. — Bet man gribējās ar jums parunāties parko citu. Jūs atceraties, ko es jums viņreiz teicu? — viņš vaicāja.

— Jūs daudz ko runājāt. Ko jūs toreiz teicāt? — viņa sacīja, joprojām smaidīdama un grozīdama galvu drīz uz vienu, drīz uz otru pusi.

— Es teicu, ka esmu atnācis lūgt jums piedošanu, — viņš sacīja.

— Ak nu, arvien tikai piedot un piedot, kam tas viss vajadzīgs … jūs labāk …

— Ka es gribu izlīdzināt savu vainu, — Ņehļudovs turpināja, — un izlīdzināt ne ar vārdiem, bet darbos. Esmu nolēmis jūs precēt.

Viņas seja pēkšņi pauda izbailes. Iešķībās acis ir skatījās viņā, ir neskatījās.

— Kam tad tas vajadzīgs? — viņa izgrūda, nikni saraukusi pieri.

— Es jūtu, ka dieva priekšā man tas jādara.

— Tad ta nu dievu atraduši! Runājat gan jūs tīri tukšu. Dievu? Kas tas par dievu? Būtu jūs toreiz par dievu padomājuši, — viņa pateica un vaļā muti apklusa.

Ņehļudovs tikai tagad pamanīja stipro degvīna

smaku, kas nāca viņai no mutes, un saprata viņas uzbudinājuma cēloni.

— Apmierinieties, — viņš lūdza.

— Nav ko apmierināties. Tu domā, ka esmu piedzērusi? Esmu pilnā, bet sajēdzu, ko runāju, — viņa sāka ātri bērt un tumši piesarka, — esmu katordzniece, paklīdene, bet jūs esat kungs, kņazs, un nav tev ar mani ko smērēties. Vācies pie savām kņazienēm, bet mana cena ir — sarkanais.

— Lai tu runātu cik nežēlīgi runādama, tu nevari izteikt to, ko es jūtu, — Ņehļudovs klusu sacīja, pie visām miesām drebēdams, — tu nevari ne iedomāties, cik ļoti vainīgs es jūtos tavā priekšā …

— Jūties vainīgs… — viņa ļauni mēdīja. — Toreiz vis nejūties, bet pagrūdi simtnieku. Se, sak, tā tava cena …

— Zinu, zinu, bet ko tad tagad lai dara? — Ņehļudovs sacīja. — Tagad esmu nolēmis tevi neatstāt, — viņš atkārtoja, — un, ko teicu, to arī darīšu.

— Bet es saku, ka nedarīsi! — viņa atcirta un skaļi iesmējās.

— Katjuša! — viņš iesaucās, pieskardamies viņas rokai.

— Liec mani mierā! Esmu katordzniece, bet tu esi kņazs, un tev te nav ko meklēt, — viņa iekliedzās, aiz dusmām gluži pārvērtusies, un izrāva roku. — Ar manu palīdzību gribi glābties, — viņa turpināja, steigdamās izteikt visu, kas uzbangoja viņas dvēselē. — Ar mani esi tīksminājies šai pasaulē, ar manu palīdzību gribi arī viņā saulē izglābties! Tu man esi riebīgs, man riebj tavas brilles un viss tavs taukais, nešķīstais purns. Vācies projām, vācies jel projām, tu! — viņa sāka kliegt, ar enerģisku kustību pietrūkdamās kājās.

Pienāca uzraugs.

— Ko tu ārdies! Vai tā var …

— Atļaujiet, lūdzami! — Ņehļudovs iejaucās.

— Lai pievaldās! — uzraugs brīdināja.

— Nē, pagaidiet, lūdzu!— Ņehļudovs sacīja.

Uzraugs atkal aizgāja pie loga.

Maslova no jauna apsēdās, acis nodūrusi un cieši sažņaugusi savas mazās rokas ar kopā saņemtiem pirkstiem.

Ņehļudovs stāvēja, pār viņu noliecies, nezinādams, ko iesākt.

— Tu man netici, — viņš ierunājās.

— Ka jūs gribat mani precēt, — tas nemūžam nenotiks. Drīzāk tad pakāršos! Še tev!

— Es tomēr tev kalpošu.

— Nu, tā ir jūsu darīšana. Tikai man no jums nekā nevajag. To es jums no tiesas saku, — viņa teica. — Kāpēc gan es toreiz nenomiru? — viņa piebilda un sāka žēli raudāt.

Ņehļudovs nevarēja parunāt: Katjušas asaras pielipa ari viņam.

Viņa pacēla acis, paraudzījās viņā it kā brīnīdamās un sāka lakatiņā slaucīt asaras, kas ritēja pār vaigiem.

Atkal pienāca uzraugs un atgādināja, ka laiks šķirties. Maslova piecēlās.

— Jūs pašreiz esat satraukta. Ja būs iespējams, es rīt atbraukšu. Bet jūs pārdomājiet, — Ņehļudovs sacīja.

Viņa nekā neatbildēja un, uz Ņehļudovu nepaskatījusies, izgāja uzraugam nopakaļ.

— Nu, meitēn, tagad tu dzīvosi zaļu dienu, — Korabļova teica Maslovai, kad tā atgriezās kamerā. — Redzams, pamatīgi tevī iegrābies; nesnaud, kamēr viņš te braukā. Tas tevi izpestīs. Bagātnieki visu ko var.

— Tas jau nu kā likts, — dziedošā balsī iedūdojās sardziene. — Nabagajam, tam ij kāzu naksniņa par īsu, bet bagātnieks, tas tev uzdomās, uzcerēs, kā iegribēs, tā ij būs. Mūsu pusē, drostaliņ, viens tāds cienīgs kungs tad šitā izdarīja …

— Nu, vai par manu lietu ari tiki bildusi? — ievaicājās vecīte.

Taču Maslova kameras biedrenēm nekā neatbildēja, bet nolikās uz lāvas un, ar savām iešķībajām acīm stingi kaktā lūkodamās, nogulēja tā līdz vakaram. Viņu tirdīja negantas šaubas. Tas, ko Ņehļudovs viņai bija teicis, atsauca viņu atpakaļ tai pasaulē, kurā viņa bija cietusi un no kuras aizgājusi, neizpratusi un ienīduši to. Tagad nu viņa bija pazaudējusi to aizmirstību, kurā visu laiku dzīvoja, bet dzīvot, skaidri atceroties bijušo, šķita pārāk mokoši. Vakarā viņa atkal nopirka degvīnu un kopā ar kameras biedrenēm piedzērās.

XLIX

«Jā, tad tā tas ir. Tad tā,» Ņehļudovs domāja, no cietuma iznākdams un tikai tagad pilnīgi apjēgdams visu savu vainu. Nebūtu viņš mēģinājis izlīdzināt, izpirkt savu nodarījumu, viņš nekad nebūtu izjutis tā pārlieko noziedzīgumu; vēl vairāk, arī viņa nebūtu jutusi, cik daudz ļauna viņai nodarīts. Tikai tagad tas viss uzpeldēja visā savā baismīgumā. Tikai tagad viņš ieraudzīja, ko bija izdarījis ar šās sievietes dvēseli, un viņa ieraudzīja un saprata, kas viņai nodarīts. Agrāk Ņehļudovs bija nodevies šai jūtu rotaļai, tīksminādamies ar sevi pašu, ar savu nožēlu; tagad viņam bija tikai bail. Pamest Katjušu — viņš to juta — nu vairs nevarēja, un tai pašā laikā viņš nevarēja iedomāties, kas no viņu attiecībām iznāks.

Pašās durvīs pie Ņehļudova pienāca uzraugs ar nepatīkamu līdēja seju, krustiem un medaļām apkāries, un noslēpumaini nodeva viņam zīmīti.

— Te jūsu gaišībai zīmīte no kādas personas … — viņš sacīja, sniegdams Ņehļudovam aploksni.

— "Kādas personas?

— Kad izlasīsiet, tad redzēsiet. Ieslodzītā, politiskā. Es tur pie viņiem uzraugu. Tad viņa, rau, man palūdza. Lai nu arī nav atļauts, bet aiz cilvēcības … — uzraugs liekulīgi runāja.

Ņehļudovam bija brīnums, kā gan uzraugs, kas strādā pie politiskajiem, nodod zīmīti, turklāt pašā cietumā, turpat vai visu acu priekšā; tolaik viņš vēl nezināja, ka šis uzraugs tai pašā reizē bija arī spiegs, bet zīmīti paņēma un, no cietuma izgājis, izlasīja. Zīmītē veiklā rokrakstā, cietās zīmes nelietojot, bija ar zīmuli uzrakstīts:

«Dabūju zināt, ka Jūs apmeklējat cietumu, interesēdamies par kādu kriminālpersonu, un man radās vēlēšanās ar Jums satikties. Lūdziet satikšanos ar mani! Jums to neliegs, un es Jums daudz ko pastāstīšu, kas būs svarīgi gan Jūsu protežējamai, gan mūsu grupai. Jums pateicīgā Vera Bogoduhovska.»

Vera Bogoduhovska bija skolotāja nomaļajā Novgorodas guberņā, kur Ņehļudovs a-r biedriem bija iegriezies uz lāču medībām. Šī skolotāja bija nākusi pie Ņehļudova ar lūgumu dot viņai naudu, ko iestāties kursos. Ņehļudovs viņai šo naudu iedeva un tad viņu pilnīgi aizmirsa. Tagad izrādījās, ka šī kundze bija politiska noziedzniece, sēdēja cietumā, kur droši vien bija uzzinājusi par viņu, un tagad nu piedāvā viņam savus pakalpojumus. Cik gan toreiz viss bija vienkārši un viegli! Un cik tagad viss smagi un sarežģīti! Ņehļudovs spilgti un ar prieku atcerējās tos laikus un savu iepazīšanos ar Bogoduhovsku. Tas bija pirms vastlāvjiem tālā nostūrī, verstu sešdesmit no dzelzceļa. Medības bija veiksmīgas, viņi bija nošāvuši divus lāčus un ēda pusdienas, taisīdamies doties projām, kad mājas saimnieks, pie kura viņi bija apmetušies, ienāca pateikt, ka atnākusi diakona meita un gribot satikt kņazu Ņehļudovu.

— Vai glīta? — kāds ievaicājās.

— Eita nu! — Ņehļudovs atvairīja, sataisīja nopietnu seju, piecēlās no galda un, muti slaucīdams un brīnīdamies, ko gan diakona meitai no viņa ievajadzējies, devās uz saimnieka mājeli.

Istabā viņu gaidīja kažociņā ģērbusies meiča ar tūbas cepuri galvā, stiegraina, kalsnu, neglītu seju, kurā skaistas bija vienīgi acis ar augstu izliektajām uzacīm.

— Āre, Vera Jefremovna, aprunājies ar viņiem, — vecā saimniece sacīja, — tas ir pats kņazs. Bet es iešu laukā.

— Ar ko varu pakalpot? — Ņehļudovs jautāja.

— Es … es … Redziet, jūs esat bagāts un izsviežat naudu par niekiem, medībām, es zinu, — meiča uzsāka, stipri samulsusi, — bet man ir tikai viena vēlēšanās — gribu būt cilvēkiem derīga, taču nekā nevaru, tāpēc ka nekā neprotu.

Acis bija patiesīgas, labas, un ir viņas apņēmība, ir biklums bija tik aizkustinoši, ka Ņehļudovs, kā tas viņam parasti gadījās, pēkšņi iejutās viņas stāvoklī, saprata viņu un pažēloja.

— Ko tad es varu jūsu labā darīt?

— Esmu skolotāja un gribētu tikt kursos, bet mani nelaiž. Ne jau nu tā, ka nelaiž, laist laiž, bet vajadzīgi līdzekļi. Dodiet man tos, es pabeigšu kursus un naudu jums atmaksāšu. Es domāju, bagātnieki medī lāčus, apdzirda zemniekus — tas viss ir nelabi. Kāpēc lai tie nedarītu labu? Man vajadzētu tikai astoņdesmit rubļu. Bet, ja negribat, man vienalga, — viņa pikti nobeidza.

— Gluži otrādi, esmu jums ļoti pateicīgs, ka sagādājāt man iespēju … Tūliņ atnesīšu, — Ņehļudovs sacīja.

Viņš izgāja priekšnamā un tūliņ sastapa biedru, kas bija noklausījies viņu sarunu. Neatbildēdams uz biedru jokiem, viņš salūkoja somā naudu un ienesa viņai.

— Lūdzu, lūdzu, nevajag pateikties! Man jāpateicas jums.

Ņehļudovam bija patīkami tagad to visu atcerēties; bija patīkami atcerēties, kā viņš gandrīz saķildojās ar oficieri, kas to visu gribēja pārvērst par nelāgu joku, kā otrs biedrs viņu atbalstīja un tāpēc viņš ar to vēl tuvāk sadraudzējas, cik izdevušās un līksmas bija medības un cik labi viņam bija ap sirdi, naktī braucot atpakaļ uz dzelzceļa staciju. Zirgiem tekot sīku riksi, kamanas pa divām blakus garā virtenē bez trokšņa slīdēja pa šauro ceļu cauri mežiem, vietām augstiem, vietām zemiem, ar sniega vālu pieplacinātām eglītēm. Tumsā, sarkanu uguntiņu mirdzinādams, kāds aizsmēķēja smaržīgu papirosu. Dzinējs Osips, līdz ceļiem pa kupenām brizdams, skraidīja no vienām kamanām pie otrām, piemetās drīz še, drīz tur, stāstīdams par aļņiem, kas tagad bradā pa dziļo sniegu un grauž apšu mizu, un par lāčiem, kas guļ savos dziļajos midzeņos, pūzdami caur sniegu siltu elpu.

Tas viss Ņehļudovam uzplūda atmiņā, bet visvairāk laimes pilnā savas veselības, spēka un bezrūpības apziņa. Puskažociņu cilādamas, plaušas elpo salto gaisu, sejā birst sniegs no loka aizķertiem zariem, pašam ir silti, seju glauž vēsums, sirdī nav ne rūpju, ne pārmetumu, ne baiļu, ne vēlēšanos. Cik labi bija! Bet tagad? Mans dievs, cik tas viss mokoši un grūti! …

Acīm redzot, Vera Jefremovna bija revolucionāre un tagad par revolucionāro darbību sēdēja cietumā. Vajadzētu viņu satikt, it sevišķi tāpēc, ka viņa solījās dot padomu, kā uzlabot Maslovas stāvokli.

L

Otrā rītā pamodies, Ņehļudovs atcerējās visu vakar notikušo, un viņam sametās bail.

Taču, neraugoties uz šīm bailēm, viņš ciešāk nekā jebkad agrāk apņēmās uzsākto turpināt.

Ar šo pienākuma apziņu viņš izbrauca no mājas un devās pie Masļeņikova — lūgt atļauju apmeklēt cietumā ne vien Maslovu, bet arī to vecenīti Meņšovu ar dēlu, par kuriem Maslova bija aizrunājusi. Bez tam viņš gribēja lūgt satikšanos ar Bogoduhovsku, kas varēja būt Maslovai noderīga.

Ņehļudovs pazina Masļeņikovu jau sen, kopš pulka laikiem. Masļeņikovs tolaik bija pulka kasieris. Tas bija vislabsirdīgākais, priekšzīmīgākais oficieris, kas nezināja un negribēja zināt nekā cita kā vien savu pulku un ķeizara ģimeni. Tagad Ņehļudovs viņu sastapa kā administratoru, kas pulku apmainījis pret guberņu un guberņas valdi. Viņš bija apprecējis bagātu un ņipru sievu, kas tad arī bija viņu piespiedusi pāriet no militārā dienesta uz civilo.

Viņa smējās par vīru un mīlinājās ar to kā ar savu piejaucētu dzīvnieku. Pagājušajā ziemā Ņehļudovs reiz bija pie viņiem viesojies, taču šis pāris viņam šķita tik neinteresants, ka pēc tam viņš vairs ne reizes pie tiem neiegriežas.

Ņehļudovu ieraudzījis, Masļeņikovs taisni staroja no prieka. Viņam bija tikpat tukla un sarkana seja, tikpat korpulents augums un tāds pats lielisks apģērbs kā karadienestā. Tur viņam mugurā bija allaž tīrs mundieris vai frencis, kas pēc pēdējās modes piegula viņa pleciem un krūtīm; tagad viņš valkāja pēc pēdējās modes šūtu civiltērpu, kas gluži tāpat piegula viņa tuklajam stāvam un izcēla platās krūtis. Viņš bija viemundierī. Neraugoties uz gadu starpību (Masļeņikovam bija tuvu pie četrdesmit), viņi uzrunāja viens otru ar «tu».

— Nu, re, paldies, ka atbrauci. Iesim pie sievas! Man taisni patlaban desmit minūtes laika pirms sēdes. Principāls taču aizbraucis. Es pārvaldu guberņu, — viņš stāstīja ar vāji slēptu prieku.

— Es pie tevis darīšanās.

— Kas noticis? — pēkšņi it kā saausījies, Masļeņikovs izbiedētā un mazliet stingrā balsī noprasīja.

— Cietumā ir kāda persona, par kuru es ļoti interesējos (pie vārda «cietums» Masļeņikova seja kļuva vēl stingrāka), un man gribētos dabūt satikšanos nevis kopējā telpā, bet kantorī un ne tikai noteiktās dienās, bet biežāk. Man teica, ka tas esot atkarīgs no tevis.

— Protams, mon cher\ tevis dēļ esmu gatavs darīt visu, — Masļeņikovs teica, ar abām rokām pieskardamies viņa ceļgaliem, it kā vēlēdamies mīkstināt savu godibu, — to var, bet redzi: es esmu kalifs uz vienu stundu.

Tad tu vari dot man atļauju ar viņu satikties?

— Vai tā ir sieviete?

— Jā.

— Par ko tad viņa sēž?

— Par noindēšanu. Bet viņa ir nepareizi notiesāta.

— Jā, te tev nu ir taisnā tiesa, ils rfen font point d'autres , — viņš diez kāpēc franciski noteica. — Es zinu, tu neesi ar mani vienis prātis, bet ko lai dara, c'est mon opinion bien arrкtйe — viņš piebilda, izteikdams domas, kuras cauru gadu dažādos veidos bija lasījis kādā tumsonīgā konservatīvā avīzē. — Es zinu, tu esi liberālis.

— Nezinu, vai esmu liberālis vai kas cits, — smaidīdams sacīja Ņehļudovs, kas vienmēr bija brīnījies, ka viņu pastāvīgi mēdza pieskaitīt kādai partijai un dēvēja par liberāli tikai tāpēc, ka viņš, tiesājot cilvēku, teica, ka iepriekš vajag to uzklausīt, ka tiesas priekšā visi ir vienlīdzīgi, ka vispār cilvēkus nevajag sist un mocīt un it īpaši tādus, kuri nav notiesāti. — Es nezinu, vai esmu liberālis vai ne, zinu tikai, ka tagadējās tiesas, lai tās būtu cik sliktas būdamas, tomēr ir labākas par agrākajām.

— Un kādu advokātu tu salīgi?

— Es runāju ar Fanarinu.

— Ak Fanarins! — Mas)eņikovs viebdamies novilka, atcerējies, kā pagājušajā gadā šis Fanarins tiesā bija nopratinājis viņu kā liecinieku un ar vislielāko pieklājību veselu pusstundu vilcis uz zoba. — Es tev neieteiktu ar viņu ielaisties. Fanarins est un homme tarй .

— Man ir vēl kāds lūgums, — Ņehļudovs atsāka, viņam neatbildēdams. — Kādreiz ļoti sen es pazinu kādu meiteni, skolotāju, — viņa ir |oti nožēlojama būtne un tagad atrodas cietumā un vēlas ar mani tikties. Vai vari dot man atjauju arī viņu satikt?

Masļeņikovs mazliet piešķieba galvu un kļuva domīgs.

— Vai tā ir politiskā?

— Jā, tā man teica.

— Redzi, ar politiskajiem ļauj satikties tikai piederīgajiem, bet es tev iedošu vispārēju caurlaidi. Je sais que vous n'abuserez pas… Kā viņu sauc, to tavu protйgйe? … Bogoduhovska? Elle est jolie?

— Hideuse.

Masļeņikovs nosodoši pakratīja galvu, piegāja pie galda un uz papīra lapas ar iespiestu uzrakstu veikli uzmeta: «Šās atļaujas uzrādītājam kņazam Dmitrijam Ivanovičam Ņehļudovam atļauju satikties cietuma kantorī ar ieslodzīto sīkpilsoni Maslovu, kā arī ar feldšeriem Bogoduhovsku,» viņš nobeidza un ar plašu vēzienu parakstījās.

— Tu redzēsi, kas tur par kārtību. Bet kārtību ieturēt tur visai grūti, tāpēc ka pārpildīts, sevišķi ar pārsūtāmajiem; es tomēr skatos stingri, un man šis darbs patīk. Tu redzēsi, — viņiem tur klājas ļoti labi un viņi ir apmierināti. Tikai jāprot ar viņiem apieties. Nupat bija nepatikšanas — nepaklausības gadījums. Dažs cits to būtu atzinis par dumpi un daudzus padarījis nelaimīgus. Bet mums viss noritēja ļoti gludi. No vienas puses — vajadzīga gādība, no otras — stingra vara, — viņš nobeidza, sažņaugdams balto, mīksto, ar tirkiza gredzenu rotāto dūri, kas spraucās ārā no baltās, stīvinātās krekla aproces ar zelta podziņu, — gādība un stingra vara.

— To nu es nezinu, — Ņehļudovs sacīja, — es tur biju divas reizes un jutos šausmīgi smagi.

— Zini ko? Tev vajag iepazīties ar grāfieni Paseku, —atsāka Masļeņikovs, kļuvis runīgs, — viņa ir nodevusies šai lietai ar sirdi un dvēseli. Elle fait beaucoup de bien. Pateicoties viņai un varbūt arī man, — teikšu bez liekas kautrības, — ir izdevies visu pārgrozīt un pārgrozīt tā, ka tagad vairs nav to šausmu, kādas bija agrāk, un viņiem tur klājas tiešām ļoti labi. Tu redzēsi. Lūk, Fanarins, es viņu personīgi nepazīstu, un, ievērojot manu sabiedrisko stāvokli, mūsu ceļi ari neiet vienkop, bet viņš noteikti ir nelāga cilvēks un līdz ar to atļaujas tiesā runāt tādas lietas, tādas lietas …

— Pateicos, — Ņehļudovs sacīja, saņēmis papīru, un, līdz galam nenoklausījies, atvadījās no sava bijuša biedra.

— Bet vai pie sievas neieiesi?

— Nē, atvaino mani, šoreiz nav laika.

— Nu, kā tad tā, to viņa man nepiedos, — Masļeņikovs runāja, pavadīdams bijušo biedru līdz kāpņu pirmajam laukumiņam, kā mēdza pavadīt ne visievērojamākos, bet jau mazāk ievērojamus cilvēkus, kādos ierindoja Ņehļudovu. — Nē, lūdzams, ieej gan kaut uz brītiņu!

Taču Ņehļudovs palika nelokāms, un, kamēr sulainis un šveicars vienā lēcienā metās viņam klāt, pasniegdami mēteli un spieķi, un vēra durvis, pie kurām ārpusē stāvēja gorodovojs, viņš atkārtoja, ka šoreiz nekādi nevarot.

— Nu tad ceturtdien, lūdzams! Tā ir viņas pieņemšanas diena. Es viņai pateikšu! — Masļeņikovs no kāpnēm nokliedza viņam pakaļ.

LI

Tai pašā dienā, tieši no Masļeņikova atbraucis uz cietumu, Ņehļudovs devās uz jau pazīstamo priekšnieka dzīvokli. Atkal, tāpat kā viņreiz, pretim plūda sliktu klavieru skaņas, tikai šoreiz spēlēja nevis rapsodiju, bet Klementi etīdes, arī neparasti spēcīgi, skaidri un strauji. Durvis atvērusi, istabmeita ar aizsieto aci pateica, ka kapteinis esot mājās, un ieveda Ņehļudovu mazā viesistabā ar dīvānu un galdu, kur uz adītas vilnas sedziņas stāvēja liela lampa ar vienā pusē apsvilušu sārtu papīra abažūru. Iznāca cietuma priekšnieks ar novārgušu, skumju seju.

— Padevīgi lūdzu! Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja, pogādams ciet sava mundiera vidējo pogu.

— Tikko biju pie vicegubernatora, un te būs atļauja, — sacīja Ņehļudovs, sniegdams papīru. — Es vēlētos satikt Maslovu.

— Markovu? — priekšnieks, mūzikas dēļ nesadzirdējis, pārvaicāja.

— Maslovu.

— Nu jā, nu jā!

Priekšnieks piecēlās un piegāja pie durvīm, pa kurām plūda Klementi rulādes.

— Marusja, kaut uz brītiņu pārtrauc, — viņš teica tādā balsī, no kuras varēja noskārst, ka šī muziķa ir viņa dzīves krusts, — nekā nevar dzirdēt.

Klavieres apklusa, atskanēja pikti soļi, un kāds palūkojās pa durvīm.

Mūzikai aprimstot, priekšnieks it kā atvieglots aizkūpināja resnu vieglas tabakas papirosu un piedāvāja arī Ņehļudovam. Ņehļudovs atteicās.

— Es tātad vēlētos satikt Maslovu.

— Maslovu šodien nebūs ērti satikt, — priekšnieks iebilda.

— Kāpēc?

— Nu tā, jūs paši esat vainīgi, — priekšnieks teica, mazliet vīpsnādams. — Kņaz, nedodiet jel naudu viņai rokās! Ja vēlaties, dodiet man! Tā visa piederēs viņai. Bet vakar jūs laikam bijāt viņai iedevuši, viņa sadabūjuši degvīnu — šo ļaunumu neparko neizdodas izskaust — un šodien galīgi piedzērās, tā ka sāka pat trakot.

— Vai tiešām?

— Kā tad, bija pat stingrība jāpielieto, — pārvedu viņu uz citu kameru. Citādi viņa ir mierīga sieviete, tikai naudu, lūdzami, nedodiet! Tie ir tādi ļaudis…

Ņehļudovs spilgti atcerējās to, ko bija redzējis vakar, un viņam atkal sametās bail.

— Bet vai Bogoduhovsku, politisko, varētu sastapt? — Ņehļudovs, brītiņu klusējis, vaicāja.

— Kāpēc ne, to var, — priekšnieks atļāva. — Nu, kas tev? — viņš pievērsās gadus piecus sešus vecai meitenei, kas bija ienākusi istabā un, pagriezusi galvu tā, lai paturētu acīs Ņehļudovu, tecēja pie tēva. — Pakritīsi, — priekšnieks pasmaidījis teica, kad meitene, uz kājām neskatīdamās, aizķērās aiz paklājiņa un pieskrēja tēvam klāt.

— Ja var, tad es nu ietu.

— Jā, gandrīz varētu, — priekšnieks sacīja, apskāvis meiteni, kas visu laiku raudzījās Ņehļudovā, tad piecēlās un, meiteni maigi atstūmis, izgaja priekštelpa.

Priekšnieks vēl nebija paguvis uzvilkt mēteli, ko viņam pasniedza kalpone ar aizsieto aci, un iziet pa durvīm, kad atkal sāka burbuļot Klementi dzidrās rulādes.

— Mācījās konservatorijā, bet tur nekārtības. Ļoti apdāvināta, — priekšnieks stāstīja, iedams lejup pa kāpnēm. — Grib spēlēt koncertos.

Priekšnieks ar Ņehļudovu nonāca pie cietuma. Priekšniekam tuvojoties, vārtiņi acumirklī atvērās. Uzraugi, roku pie cepures, pavadīja viņu ar acīm. Priekštelpā viņiem pretim pagadījās četri vīri līdz pusei noskūtām galvām, kuri nesa toverus ar nez kādu saturu, un, priekšnieku ieraudzījuši, sarāvās. Viens no tiem se-višķi saliecās un drūmi, uzacis saraucis, pazibsnīja ar melnajām acīm.

— Protams, talantu vajag izkopt, to nedrīkst aprakt, bet mazā dzīvoklī, ziniet, reizēm ir grūti, — priekšnieks turpināja sarunu, nepievērsdams arestantiem nekādu uzmanību, un, kājas vilkdams, gurdiem sojiern, Ņehjudova pavadīts, iegāja apmeklētāju istabā.

— Ko jūs vēlējāties redzēt? — priekšnieks jautāja.

— Bogoduhovsku.

— Viņa ir tornī. Jums vajadzēs uzgaidīt, — viņš teica Ņehludovatn.

— Vai es pagaidām nevarētu satikt arestētos Meņšovus, māti un dēlu, kurus apvaino dedzināšanā?

— Ak no divdesmit pirmās kameras? Kāpēc ne, var pasaukt.

— Bet vai es nevarētu ar Meņšovu satikties viņa kamerā?

— Jums taču šeit būs mierīgāk.

— Nē, bet man būtu interesanti.

— Atraduši, par ko interesēties!

Sajā brīdi pa sāndurvīm ienāca švītīgs oficieris — priekšnieka palīgs.

— Aizvediet kņazu uz kameru pie Meņšova! Divdesmit pirmā kamera, — priekšnieks parīkoja palīgu, — un pēc tam uz kantori. Bet es izsaukšu. Kā viņai vārds?

— Vera Bogoduhovska, — Ņehjudovs pateica.

Priekšnieka palīgs bija jauns oficieris gaišiem matiem un iepomadētām ūsām, ap viņu vēsmoja odekolona smarža.

— Lūdzu! — viņš, laipni smaidīdams, pievērsās Ņehļudovam. — Jūs interesējaties par mūsu iestādi?

— Jā, un interesējos arī par šo cilvēku, man stāstīja, ka viņš iekļuvis šeit gluži nevainīgs.

Palīgs paraustīja plecus.

— Jā, gadās, — viņš mierīgi noteica, pieklājīgi palaizdams viesi sev pa priekšu platajā, smirdīgajā gaitenī. — Gadās, bet viņi arī melo. Lūdzu!

Kameras durvis bija vaļā, un daži arestanti atradās gaitenī. Tikko pamanāmi mādams uzraugiem un greizi uzlūkodams arestantus, kas vai nu, gar sienām spiezdamies, manījās uz savām kamerām, vai arī rokām gar sāniem, pa zaldātu modei, pavadīdami ar acīm priekšniecību, nostājās pie durvīm, palīgs izveda Ņehļudovu caur vienu gaiteni un pieveda pie otra aiz aizslēgtām dzelzs durvīm.

Šis gaitenis bija šaurāks, tumšāks un vēl smirdīgāks par pirmo. Abpus gaiteņa bija aizslēgtas durvis. Durvīs bija caurumiņi ap pusveršoku diametrā, tā saucamās actiņas. Gaitenī neviena nebija, izņemot uzraugu, — večuku ar skumīgu, grumbainu seju.

— Kurā ir Meņšovs? — palīgs jautāja uzraugam.

— Astotā pa kreisi.

LII

— Vai var paskatīties? — Ņehļudovs lūdza.

— Esiet tik laipni! — palīgs atbildēja ar patīkamu smaidu un tūliņ sāka kaut ko taujāt uzraugam. Ņehļudovs palūkojās pa vienu caurumiņu: tur slaids, jauns cilvēks ar mazu, melnu bārdiņu, ģērbies tikai apakšveļā, aši staigāja uz priekšu un atpakaļ; izdzirdis čaboņu pie durvīm, viņš paskatījās, sarauca pieri un tur-pināja staigāšanu.

Ņehļudovs palūkojās pa otru caurumiņu: viņa acs sastapās ar otru — lielu, izbiedētu aci, kas lūkojās ārā pa caurumiņu; viņš ar skubu novērsās. Paraudzījies pa trešo, viņš ieraudzīja guļamvietā saritinājušos ļoti maza auguma cilvēciņu, apsegušos ar mēteli pāri galvai. Ceturtajā kamerā sēdēja kāds virs ar platu, bālu seju, galvu zemu nokāris un ar elkoņiem atbalstījies uz ceļgaliem. Soļus izdzirdis, šis cilvēks pacēla galvu un paskatījās. Visā sejā, it īpaši lielajās acīs, bija bezcerīgas skumjas. Viņu šķita neinteresējam, kas skatās viņa kamerā. Lai tur skatījās kas skatīdamies, viņš, acīm redzot, ne no viena negaidīja nekā laba. Ņehļudovam kļuva baigi; viņš pārtrauca skatīšanos un piegāja pie divdesmit pirmās — Meņšova kameras. Uzraugs pagrieza sledzeni un atvēra durvis. Jauns, muskuļains vīrs ar garu kaklu, laipnām, apaļām acīm un mazu bārdiņu stāvēja pie lāviņas un izbiedētu seju, steidzīgi vilkdams mugurā mēteli, raudzījās uz ienācējiem. Ņehļudovu sevišķi pārsteidza labsirdīgās, apaļās acis, kas jautādamas un izbijušās lūkojās drīz viņā, drīz uzraugā, drīz priekšnieka palīgā.

— Te kungs grib iztaujāt par tavu lietu.

— Padevīgi pateicamies!

— Jā, man stāstīja par jūsu lietu, — teica Ņehļudovs, ieiedams dziļāk kamerā un nostādamies pie aizrestotā, netīrā loga, — un man gribētos dzirdēt no jums paša.

Arī Meņšovs piegāja pie loga un tūliņ sāka stāstīt, sākumā bikli pamezdams acis uz priekšnieku, tad arvien drošāk un drošāk, bet, kad tas pavisam izgāja no kameras gaitenī, dodams tur nez kādas pavēles, viņš kļuva gluži drošs. Šis stāsts valodas un izteiksmes ziņā bija vienkārša, laba zemnieku puiša nostāsts, un Ņehļudovam likās sevišķi dīvaini dzirdēt tā stāstām arestantu kauna tērpā un cietumā. Ņehļudovs klausījās, tai pašā laikā aplūkodams gan zemo lāvu ar salmu maisu, gan logu ar biezajām dzelzs restēm, gan netīrās, mitrās un notrieptās sienas, gan nelaimīgā zemnieka nožēlojamo seju un stāvu, ko kropļoja cietuma apavi un drēbes, un viņam kļuva arvien skumjāk un

skumjāk. Negribējās ticēt, kas tas, ko šis labsirdīgais cilvēks stāstīja, varētu būt taisnība, tik šausmīgi šķita iedomāties, ka cilvēki varējuši ne par šo, ne par to, tikai tāpēc vien, ka paši tam nodarījuši pāri, sagrābt otru cilvēku, ietērpt to cietumnieka drēbes un ieslodzīt šai drausmīgajā vietā. Un tomēr vēl šausmīgāk bija iedomāties, ka šis patiesīgais, ar tik labsirdīgu sejas izteiksmi stāstītais atgadījums būtu viltus un izdoma. Stāsta saturs bija tāds, ka krodzinieks drīz pēc kāzām atvīlis viņam sievu. Viņš meklējis taisnību visur. Krodzinieks visur uzpircis priekšniecību un ticis attaisnots. Reiz viņš sievu atvedis atpakaļ ar varu, otrā dienā tā atkal aizbēgusi. Tad viņš ieradies atprasīt savu sievu. Krodzinieks teicis, ka viņas neesot (taču viņš, iekšā iedams, bija to redzējis), un pavēlējis viņam iet projām. Viņš negājis. Krodzinieks kopā ar puisi piekāvis viņu līdz asinīm, bet otrā dienā krodziniekam aizdegusies saimniecības ēka. Viņus ar māti apvainoja, bet viņš neesot dedzinājis un tai laikā bijis pie sābra.

— Un tu tiešām neesi pielaidis uguni?

— Ne prātā man, kungs, nav nācis. Bet viņš, mans Jaunadarītājs, jādomā, pats uguni pielaidis. Stāsta, ka tikko apdrošinājis. Bet uz mums ar māti saka, ka mēs tur bijuši, viņam draudējuši. Tiesa jau ir, es viņu toreiz nolamāju gan, sirds aptecējās. Bet dedzināt neesmu dedzinājis. Ij nemaz tur nebiju, kad sāka degt. To viņš tīšām iegrozījis uz to dienu, kad mēs ar māti bijām. Pats apdrošināšanas dēļ uguni pielaidis, bet uz mums noveļ.

— Vai tiešām?

— Patiešām gan, kungs, dieva priekšā saku. Kā tēvu jūs lūdzu! — Viņš grasījās klanīties līdz zemei, Ņehļudovs tikai ar pūlēm viņu atturēja, — Izpestiet jel, par neko eju postā, — viņš turpināja.

Pēkšņi vaigi viņam noraustījās, viņš apraudājās un, mēteļa piedurkni atrotījis, ņēmās slaucīt acis netīrā krekla piedurknē.

— Vai beidzāt? — priekšnieks jautāja.

209

— Jā. Nenokariet galvu; darīsim, kas būs iespējams, — Ņehļudovs teica un izgāja. Meņšovs palika stāvam durvīs, tā ka uzraugs, tās ciet vērdams, viņu pagrūda. Kamēr uzraugs slēdza durvis, Meņšovs vēl skatījās pa durvju actiņu.

LIII

Ejot atpaka| pa plato gaiteni (bija pusdienlaiks un kameras atslēgtas), kur viņu saspringtā uzmanībā vēroja gaišdzeltenos mēteļos un platās, īsās biksēs tērpti cilvēki ar koka tupelēm kājās, Ņehļudovu pārņēma dīvainas jūtas — gan līdzcietība pret tiem, kas te ieslodzīti, gan šausmas un neizpratne par tiem, kas viņus te ievietojuši un tur ieslodzītus, un diez kāpēc kauns par sevi, par to, ka viņš mierīgi uz to noraugās.

Vienā gaiteni kāds, koka tupelēm klaudzinādams, ieskrēja kameras durvīs, no tās iznāca cilvēki un klanīdamies nostājās Ņehļudovam ceļā.

— Pavēliet, jūsu labdzimtība, — nezinu, kā godāt, — par mums kaut kā izlemt.

— Neesmu priekšnieks, es nekā nezinu.

— Vienalga, pasakiet kādam, varbūt priekšniecībai, vai, — runāja sašutuma pilna balss. — Nekādi neesam vainīgi, jau otro mēnesi ciešam.

— Kā? Kāpēc? — Ņehļudovs jautāja.

— Nu, re, iemeta cietumā. Sēžam jau otro mēnesi, paši nezinām, par ko.

— Taisnība gan, tā ir nejaušība, — sacīja priekšnieka palīgs, — šie cilvēki saņemti bez dokumentiem, un viņus būtu vajadzējis nosūtīt uz savu guberņu, bet tur cietums nodedzis, un turienes guberņas valde ziņoja mums, lai nesūtot. Tā nu mēs uz visām citām guberņām esam aizsūtījuši, bet šos turam tepat.

— Kā, tikai tāpēc? — Ņehļudovs, durvīs apstādamies, vaicāja.

Pūlis, cilvēku četrdesmit, visi arestantu mēteļos, ielenca Ņehļudovu un priekšnieka palīgu. Pacēlās vairākas balsis reizē. Palīgs apsauca.

— Runājiet pa vienam!

No pūļa iznāca garš, gadu piecdesmit vecs patīkama izskata zemnieks. Viņš paskaidroja Ņehļudovam, ka viņi visi saņemti un ielikti cietumā par to, ka dzīvojuši bez pasēm. Pases viņiem īstenībā bijušas, tikai pāris nedēļu notecējušas. Ik gadus pases tā notecējušas, un nekad viņi neesot sodīti, bet šogad, re, viņus saņēmuši ciet un nu jau otro nedēļu turot te ka noziedzniekus.

— Mēs visi strādājam mūra darbu, visi no viena arteļa. Stāsta, ka guberņā cietums nodedzis. Tad mēs tak tur neesam vainīgi. Apžēlojieties, dieva dēļ!

Ņehļudovs klausījās un gandrīz nesaprata, ko viņam stāstīja patīkamā izskata zemnieks, tāpēc ka visu viņa uzmanību saistīja liela, tumšpelēka, daudzkājaina uts, kas rāpoja pa izskatīgā mūrnieka bārdaino vaigu.

— Kā tad tā? Vai tiešām tikai tāpēc? — Is'ehļudovs jautāja, vērsdamies pie priekšnieka palīga.

— Jā, priekšniecība izdarījusi kļūdu, viņus vajadzētu sūtīt prom un nogādāt dzīves vietā, — palīgs atbildēja.

Tiklīdz viņš bija beidzis, no pūļa izvirzījās mazs vīrelis, arī arestanta mētelī, un, dīvaini šķobīdams muti, sāka stāstīt, ka viņus te vārdzinot tīri par neko.

— Sliktāk nekā suņus …— viņš iesāka.

— Nu, nu, tu te neizrunājies, turi muti, citādi — zini…

— Kas man jāzina! — mazais vīrelis izmisīgi runāja. — Neba mēs esam ko noziegušies?

— Muti ciet! — priekšnieks uzbrēca, un mazais vīriņš apklusa.

«Kas gan te notiek?» Ņehļudovs sev jautāja, nākdams pā gaiteni', kur viņu šaustīja sastapto arestantu skatieni un simtiem acu, kas no abām pusēm raudzījās pa kameru durvīm.

— Vai tiešām te tur pavisam nevainīgus cilvēkus? — Ņehļudovs iesaucās, kad viņi jau bija izgājuši no gaiteņa.

— Ko lai dara? Tikai ņemiet vērā, ka viņi daudz melo. Ja paklausās viņos, tad iznāk, ka neviens nav vainīgs, — priekšnieka palīgs runāja,

— Bet šie taču tiešām nav vainīgi.

— Šie nu varbūt ne. Taču ļaudis ir ļoti samaitāti. Bez stingrības nevar. Ir tādi manīgi tipi, tiem tu pirkstu mutē vis nebāz. Vēl vakar bijām spiesti divus pārmācīt.

— Kā pārmācīt? — Ņehļudovs jautāja.

— Pēc priekšraksta saņēma pērienu …

— Bet miesas sods taču ir atcelts.

— Ne tādiem, kas zaudējuši tiesības. Tiem ir spēkā.

Ņehļudovam ienāca prātā viss, ko viņš vakar, priekštelpā gaidīdams, bija redzējis, un viņš saprata, ka sodīšana notikusi taisni tai laikā, kamēr viņš gaidīja, un viņam sevišķi spēcīgi uzmācās tā juceklīgā sajūta, kurā bija gan ziņkāre, gan skumjas, gan neizpratne un morāls riebums, kas pārvērtās gandrīz vai par fizisku nelabumu; šī sajūta viņam bija uznākusi arī agrāk, taču nekad nebija sagrābusi ar tādu spēku.

Neklausīdamies priekšnieka palīgā un apkārt neskatīdamies, viņš steidzās ārā no gaiteņiem un devās uz kantori. Priekšnieks bija kantorī un, nodarbināts ar citu, bija aizmirsis izsaukt Bogoduhovsku. Tikai Ņehļudovam ienākot, viņš atcerējās, ka apsolījis to izsaukt.

— Es tūliņ aizsūtīšu viņai pakaļ, bet jūs pasēdiet,— viņš sacīja.

LIV

Kantoris sastāvēja no divām istabām. Pirmajā — ar lielu, uz priekšu izvirzītu, aplupušu krāsni un diviem aizsūbējušiem logiem — vienā kaktā atradās melns mērs arestantu auguma mērīšanai, bet otrā karājās parastais moku vietu piederums — liels Kristus tēls, it kā par izsmieklu Kristus mācībai. Šai pirmajā istabā slaistījās daži uzraugi. Otrā istabā gar sienām vai nu atsevišķās grupās, vai pa pāriem sēdēja cilvēku divdesmit — vīrieši un sievietes — un paklusām sarunājās. Pie loga stāvēja rakstāmgalds.

Priekšnieks apsēdās pie rakstāmgalda un piedāvāja Ņehļudovam krēslu, kas atradās turpat blakus. Ņehļudovs apsēdās un sāka aplūkot istabā esošos cilvēkus.

Vispirms viņa uzmanību saistīja jauns, īsā žaketē ģērbies patīkama izskata cilvēks, kas žestikulēdams kaut ko dedzīgi stāstīja pavecākai sievietei ar melnam uzacīm. Turpat blakus sēdēja vecs vīrs ar zilām brillēm un, turēdams aiz rokas jaunu sievieti cietumnieces drēbēs, nekustīgi klausījās, ko viņa tam stāsta. Zēns reālskolnieks ar sastingušu, izbijušos seju, acu neno-vērsdams, lūkojās sirmgalvī. Netālu no tiem kakta sēdēja iemīlējies pārītis: viņa — piemīlīga, gluži jauniņa meitene īsiem, gaišiem matiem un enerģisku seju, ģērbusies pēc modes šūtā kleitā; viņš — skaists jauneklis smalkiem sejas pantiem un cirtainiem matiem, ģērbies gutaperčas jakā. Viņi sēdēja kaktiņā un sačukstējās, acīm redzot, kusdami aiz mīlestības. Vistuvāk pie galda sēdēja sirma sieviete melnās drēbēs, pēc visa spriežot, māte. Viņa noņēmusies skatījās uz diloņslimu jaunekli tādā pašā jakā un gribēja kaut ko sacīt, taču aiz asarām nevareja izrunāt ne vārda: te sāka, te apklusa. Jauneklis turēja rokās papīru un, redzams, nezinādams, ko iesākt, piktu seju locīja un burzīja to. Viņiem blakus sēdēja apaļīga, sārta, skaista jaunava ar stipri ārup izspiestām acīm, pelēkās drēbēs ar pelenni. Viņa sēdēja līdzās raudošajai mātei un maigi glaudīja tās plecu. Viss šai meitenē bija skaists: ir lielās, baltās rokas, ir cirtainie, apgrieztie mati, ir spēcīgais deguns un lūpas; bet visskaistākais viņas sejā bija brūnās, labsirdīgās, patiesīgās avs acis. Ņehļudovani ienākot, viņas skaistās acis uz mirkli atrāvās no mātes sejas un sastapās ar viņa skatienu. Taču tūdaļ viņa novērsās un sāka mātei kaut ko stāstīt. Netālu Tio mīlas pārīša sēdēja tumšs, pinkains vīrs ar drūmu vaigu un nez ko pikti stāstīja bezbārdainam apmeklētājam, kas izskatījās pēc skopca. Ņehļudovs apsēdās līdzās priekšniekam un sasprindzinātā ziņkārē lūkojās apkārt. Viņu uzjautrināja puisēns īsi apcirptiem matiem; pienācis klāt, tas sīkā balstiņā no-prasīja:

— Un ko jūs gaidāt?

Ņehļudovs brīnījās par jautājumu, taču, paskatījies uz zēnu un ieraudzījis nopietnu, saprātīgu seju ar vērīgām, ņiprām acīm, nopietni tam atbildēja, ka gaidot kadu pazīstamu sievieti.

— Kas viņa jums ir, vai māsa? — zēns vaicāja.

— Nē, nav vis māsa, — Ņehļudovs izbrīnījies atteica. — Bet ar ko tu šeit esi? — viņš jautāja zēnam.

— Ar māmiņu. Viņa ir politiskā, — zēns stāstīja.

— Marja Pavlovna, ņemiet Koļu projām! — sacīja priekšnieks, droši vien atzīdams Ņehļudova sarunu ar zēnu par pretlikumīgu.

Marja Pavlovna, tā pati skaistā jaunava ar avs acīm, kura bija saistījusi Ņehļudova uzmanību, piecēlās visā savā staltajā augumā un spēcīgu, platu, gandrīz vīrišķīgu soli pienāca pie Ņehļudova un zēna.

— Vai viņš jums jautā, kas jūs esat? — viņa vaicāja Ņehļudovam, vāri smaidīdama un uzticīgi raudzīdamās tam acīs tik vienkārši, it kā nevarētu būt nekādu šaubu, ka viņa ar visiem ir bijusi, ir un viņai jābūt vienkāršās, laipnās, brālīgās attiecībās. — Viņam visu vajag zināt, — viņa piebilda un uzsmaidīja zēnam tik jauki un mīļi, ka abi — ir zēns, ir Ņehļudovs, atbildot uz viņas smaidu, neviļus pasmaidīja.

— Jā, viņš man jautāja, pie kā es esot atnācis.

— Marja Pavlovna, ar svešiem nav atļauts sarunāties. Jūs taču zināt, — priekšnieks atgādināja.

— Labi, labi, — viņa sacīja un, ar savu lielo, balto roku saņēmusi aiz rociņas Koļu, kas nenovērsa no viņas ne acu, atgriezās pie diloņslimā mātes.

— Kā zēns tas ir? — Ņehļudovs priekšniekam apjautājās.

— Kādas politiskās, viņš cietumā arī piedzimis, — priekšnieks ar zināmu patiku paskaidroja, it kā rādīdams kādu savas iestādes retumu.

— Vai tiešām?

— Jā, un tagad kopā ar māti brauks uz Sibīriju.

— Bet šī meitene?

— Nedrīkstu jums atbildēt, — priekšnieks, plecus paraustījis, atteica. — Bet, lūk, ari Bogoduhovska.

LV

Pa dibendurvīm klīrīgā gaitā iesteidzās sīkā, kalsnā, dzeltenā Vera Jefremovna īsi apcirptiem matiem un milzīgām, labsirdīgām acīm.

— Pateicos, ka atnācāt, — viņa sacīja, Ņehļudovam roku spiezdama. — Atcerējāties mani? Apsēdīsimies!

— Nebiju domājis jūs te sastapt.

— O, man klājas lieliski! Tik labi, tik labi, ka labāk nemaz nevēlos. — Vera Jefremovna runāja, ka vienmēr, izbiedēti raudzīdamās Ņehļudovā ar savām milzīgajām, labsirdīgajām, apaļajām acīm un grozīdama dzelteno, tievo tievo un dzīslaino kaklu virs nožēlojamās, saburzītās un netīrās jaciņas apkakles.

Ņehļudovs sāka viņu iztaujāt, kā viņa nokļuvusi šādā stāvoklī. Atbildēdama viņa ar lielu dedzību ņēmās stāstīt par savu lietu. Viņas runa bija kā bārstīt piebārstīta svešvārdiem par propagandas darbu, par dezorganizāciju, par grupām, sekcijām un apakšsekcijām, vārdiem, par kuriem viņa, acīm redzot, bija pil-nīgi pārliecināta, ka tos visi zina, bet kurus Ņehļudovs nekad nebija dzirdējis.

Viņa stāstīja, acīm redzot, būdama pārliecināta, ka Ņehļudovam ir ļoti interesanti un patīkami uzzināt visus narodovoļcu noslēpumus. Bet Ņehļudovs lūkojās uz viņas nožēlojamo kaklu, uz plānajiem, izspūrušajiem matiem un brīnījās, kālab viņa visu to darījusi un kālab stāsta. Ņehļudovam viņa šķita nožēlojama, taču pavisam citādi nožēlojama nekā Meņšovs, zemnieks ar izbalējušām, kartupeļu asniem līdzīgām rokām un seju, tas pats, kurš bez jebkādas vainas sēdēja smirdīgajā cietumā. Visvairāk viņa bija nožēlojama tā acīm redzamā jucekļa dēļ, kas valdīja viņas galvā. Viņa droši vien uzskatīja sevi par varoni, kas gatava ziedot dzīvību sava uzdevuma veikšanai, bet īstenībā diez vai būtu pratusi izskaidrot, ko šis uzdevums īsti no-zīme un kā tas veicams.

Jautājums, par kuru Vera Jefremovna gribēja aprunāties ar Ņehļudovu, bija tāds, ka viņas biedrene, kāda Sustova, kas pat nepiederēja pie viņu apakšgrupas, kā viņa izteicās, bija saņemta pirms pieciem mēnešiem reizē ar viņu un ievietota Petropavlovskas cietoksnī tikai tāpēc, ka pie Šustovas atrastas grāmatas un papīri, kas tai bija nodoti glabāšanā. Vera Jefremovna uzskatīja sevi par daļēji vainīgu pie Sustovas apcietināšanas un lūdza Ņehļudovu, kam bija sakari, darīt visu iespējamo, lai to atbrīvotu. Otrs Bogoduhovskas lūgums bija izgādāt Petropavlovskas cietoksnī ieslodzītajam Gurkevičam atļauju satikties ar vecākiem un saņemt zinātniskas grāmatas, kas viņam vajadzīgas zinātniskajam darbam.

Ņehļudovs apsolīja, ka raudzīšot darīt visu iespējamo, tiklīdz būšot Pēterburga.

Par sevi Vera Jefremovna pastāstīja, ka viņa beigusi vecmāšu kursus, saistījusies ar narodovoļcu partiju un darbojusies kopā ar tiem. Sākumā viss gājis gludi, rakstījuši proklamācijas, nodarbojušies ar propagandu fabrikās, bet tad saņemta ciet kāda redzama persona, līdz ar to ari papīri, un sākušies aresti.

— Apcietināja arī mani un tagad nu izsūta… — viņa nobeidza savu stāstu. — Bet tas nekas. Es jūtos lieliski, pašsajūta olimpiska, — viņa piebilda, žēli pasmaidīdama.

Ņehļudovs apvaicājās par meiteni ar avs acīm. Vera Jefremovna pastāstīja, ka tā esot ģenerāļa meita, jau sen piederot pie revolucionārās partijas un iekritusi par to, ka uzņēmusies uz sevi vainu par šaušanu uz žandarmu. Viņa dzīvojusi konspiratīvā dzīvoklī, kurā atradusies tipogrāfijā. Kad naktī ieradušies kratīt, dzīvokļa iemītnieki nolēmuši aizstāvēties, nodzēsuši uguni un sākuši iznīcināt pierādījumus. Ielauzusies policija, un tad kāds no sazvērniekiem izšāvis un nāvīgi ievainojis žandarmu. Kad sākuši pratināt, kas šāvis, meitene atsaukusies, ka šāvusi viņa, kaut gan savu mūžu nav turējusi rokā revolveri un pat zirnekli nevar nogalināt. Tā arī palicis. Un tagad iet katorgā.

— Altruistisks, labs cilvēks … — Vera Jefremovna atzinīgi piebilda. 4

Trešais jautājums, par ko Vera Jefremovna gribēja runāt, attiecās uz Maslovu. Kā jau parasti, cietumā viss ir zināms, Vera Jefremovna zināja par notikumu ar Maslovu un par Ņehļudova attiecībām pret viņu un ieteica parūpēties, lai Maslovu pārceļ pie politiskajiem vai vismaz par kopēju slimnīcā, kur patlaban esot sevišķi daudz slimnieku un strādnieces vajadzīgas. Ņehļudovs pateicās par padomu un sacīja, ka mēģināšot to izlietot.

LVI

Viņu sarunu pārtrauca priekšnieks, kas piecēlās un paziņoja, ka satikšanās laiks beidzies un vajagot izklīst. Ņehļudovs piecēlās, atvadījās no Veras Jefremovnas un atgāja pie durvīm, kur apstājās, vērodams, kas šeit notiek.

— Jābeidz, kungi, jābeidz! — priekšnieks steidzināja, te pieceldamies, te atkal apsēzdamies.

Priekšnieka prasība izraisīja tikai sevišķu rosību gan apmeklētājos, gan cietumniekos, kas atradās istabā, taču neviens pat nedomāja izklīst. Daži piecēlās un runājās, kājās stāvēdami. Daži joprojām sēdēja un tērzēja. Citi sāka atvadīties un raudāt. It īpaši aizkustinoša bija māte ar diloņslimo dēlu. Jauneklis aizvien vēl grozīja rokās papīriņu, un seja viņam kļuva aizvien niknāka — tik ļoti viņš valdījās, lai neļautos jūtām, kas plosīja māti. Turpretim māte, izdzirdusi, ka laiks atvadīties, piekļāvās viņa plecam un šņukstēdama raudāja. Meitene ar avs acīm — Ņehļudovs neviļus viņu vēroja — stāvēja pie raudošās mātes-un mierinot kaut ko stāstīja. Sirmgalvis ar zilajām brillēm piecēlies turēja meitu aiz rokas un māja ar galvu, piekrizdams tam, ko viņa runāja. Iemīlējušies jaunieši piecēlās un, rokās saķērušies, klusēdami raudzījās viens otram acīs.

— Tiem, lūk, vienīgajiem ir līksmi, — norādīdams uz iemīlējušos pārīti, teica jaunais cilvēks īsajā žaketē, stāvēdams līdzās Ņehļudovam un, tāpat kā viņš, noraudzīdāmies uz tiem, kas atvadījās.

Juzdami Ņehjudovu un jauno cilvēku skatāmies, iemīlējušies — jauneklis gutaperčas jakā un gaišmatainā, piemīlīgā meitene — izstiepa kopā savijušās rokas, atmetās atpakaļ un smiedamies sāka griezties.

— Viņi šovakar te cietumā salaulāsies, un viņa dosies tam līdzi uz Sibīriju, — jaunais cilvēks stāstīja.

— Ko tad viņš tā?

— Katordznieks. Vismaz viņi palīksmosies, citādi pārāk sāpīgi dzirdēt, — piebilda jaunais cilvēks žaketē, klausīdamies diloņslimnieka mātes šņukstos.

— Kungi! Lūdzu, lūdzu! Nespiediet mani rīkoties ar bardzību! — priekšnieks runāja, vēl un vēlreiz atkārtodams vienu un to pašu. — Lūdzu, nu lūdzu! — viņš teica klusi un nedroši. — Kas tad tas nu ir? Sen jau laiks. Tā taču nevar. Es saku pēdējo reizi, — viņš grūtsirdīgi atkārtoja, drīz aizdedzinādams, drīz apdzēsdams savu Merilendas papirosu.

Varēja skaidri redzēt, — lai cik veikli, cik veci un cik pierasti bija argumenti, kas cilvēkiem pieļāva darīt citiem ļaunu un nejusties par to atbildīgiem, priekšnieks nevarēja neapzināties, ka viņš ir viens no tiem, kuri vainīgi pie šīm bēdām, ko manīja izpaužamies šajā istabā; un viņam, acīm redzot, bija šausmīgi smagi.

Beidzot cietumnieki un apmeklētāji sāka izklīst: vieni devās uz iekšējām, otri uz ārējām durvīm. Izgāja vīrieši — tie gutaperčas jakās, diloņslimais un tumšais pinkainais; aizgāja arī Marja Pavlovna ar zēnu, kas bija piedzimis cietumā.

Sāka iet ārā arī apmeklētāji. Smagu gaitu gāja sirmgalvis ar zilajām brillēm, viņam sekoja Ņehļudovs.

— Jā-a, ērmota kārtība, — valodīgais jauneklis it kā turpināja pārtraukto sarunu, reizē ar Ņehļudovu iedams lejā pa kāpnēm. — Labi vēl, ka kapteinis ir lāga cilvēks, neturas pie noteikumiem. Lai kā — var parunāties, izkratīt sirdi.

— Vai tad citos cietumos šādas satikšanās neatļauj?

— Kur nu! Nekā tamlīdzīga. Vislabākajā gadījumā pa vienam, un arī tad vēl caur restēm.

Kad Ņehļudovs, sarunādamies ar Medincevu, — tā valodīgais, jaunais cilvēks bija stādījies priekšā, — nokāpa priekštelpā, pie viņiem nogurušu seju pienāca priekšnieks.

— Tātad, ja vēlaties satikt Maslovu, lūdzami, atnāciet rīt! — viņš sacīja, acīm redzot, gribēdams būt laipns pret Ņehļudovu.

— Ļoti labi, — Ņehļudovs atteica un steidzās iziet.

Acīm redzot, šausmīgas bija nevainīgā Meņšova

ciešanas — ne tik daudz viņa fiziskās ciešanas, cik tā neizpratne, tā neuzticēšanās labajam un dievam, kādu viņam vajadzēja izjust, redzot, cik nežēlīgi ir cilvēki, kas viņu mocīja; šausmīgs bija apkaunojums un mokas, kas uzliktas šiem simtiem gluži nevainīgu cilvēku tikai tāpēc vien, ka papīrā nepareizi ierakstīts; šausmīgi šie stulbie uzraugi, kas nodarbojās ar savu brāļu mocīšanu un bija pārliecināti, ka dara labu un svarīgu darbu. Taču visšausmīgākais viņam šķita šis vecīgais, vārgais, labsirdīgais priekšnieks, kam vajadzēja šķirt māti no dēla, tēvu no meitas — gluži tādus pašus cilvēkus kā viņš pats un viņa bērni.

«Kādēļ gan tā?» Ņehļudovs sev jautāja, patlaban visaugstākā mērā izjuzdams to gandrīz jau fiziskā nelabumā pārvērtušos morālo riebumu, ko viņš parasti izjuta cietumā, — un neatrada atbildi.

LVII

Otrā dienā Ņehjudovs aizbrauca pie advokāta un izstāstīja tam Meņšovu lietu, lūgdams uzņemties viņu aizstāvēšanu. Advokāts noklausījās un sacīja, ka apskatīšoties lietu un, ja viss būšot tā, kā Ņehļudovs stāsta, kas šķietot visai ticami, tad bez jebkādas at-līdzības uzņemšoties aizstāvēšanu. l\Iehļudovs, starp citu, pastāstīja advokātam arī par simt trīsdesmit cilvēkiem, kurus turēja cietumā aiz pārpratuma, un jautāja, no kā tas atkarīgs, kas vainīgs. Advokāts brītiņu klusēja, acīm redzot, gribēdams atbildēt precīzi.

-— Kas vainīgs? Neviens, — viņš noteikti sacīja. — Vaicājiet prokuroram, tas teiks, ka vainīgs gubernators, vaicājiet gubernatoram, tas atbildēs, ka vainīgs prokurors. Neviens nav vainīgs.

— Es tūdaļ došos pie Masļeņikova un pateikšu viņam.

— Nu-u, tas neko nelīdzēs, — advokāts smīnēdams iebilda. — Tas ir tāds — vai viņš nav jums radinieks vai draugs? — tas ir tāds, es atļaujos teikt, stulbenis un reizē viltīgs ragulops.

Ņehļudovs, atcerējies, ko Masļeņikovs bija teicis par advokātu, nekā neatbildēja un atvadījies devās pie Masļeņikova.

Ņehļudovam vajadzēja Masļeņikovu lūgt divās lietās: par Maslovas pārcelšanu uz slimnīcu un par simt trīsdesmit cilvēkiem bez pasēm, kuri bez vainas sēdēja cietumā. Lai cik grūti viņam bija lūgt cilvēku, ko viņš necienīja, taču tas bija vienīgais līdzeklis, kā sasniegt mērķi, — un to vajadzēja darīt.

Piebraucot pie Masļeņikova nama, Ņehļudovs ieraudzīja pie lieveņa vairākas ekipāžas — vieglos atsperratus, kalešas un karietes un atcerējās, ka taisni šodien Masļeņikova sievai bija pieņemšanas diena, uz kuru tas bija lūdzis viņu atbraukt. Tobrīd, kad Ņehļudovs piebrauca, pie parādes durvīm stāvēja kāda kariete un pelerīnē ģērbts sulainis ar kokardi pie cepures sēdināja karietē dāmu, kas, kāpdama pār lieveņa slieksni, ar roku pieņēma šlepi un atsedza kurpēs ieautās kājas ar melnām, tievām potītēm. Starp karietēm, kas jau bija piebrauktas, viņš pazina Korčaginu slēgto landaueru. Sirmais, sārtais kučieris goddevīgi un laipni pacēla cepuri, sveicinādams viņu kā sevišķi labi pazīstamu kungu. Ņehļudovs nepaguva apjautāties šveicaram, kur atrast Mihailu Ivanoviču (Masļeņikovu), kad tas pats parādījās uz paklājiem segtajām kāpnēm, pavadīdams ļoti ievērojamu viesi, vienu no tiem, kurus viņš mēdza pavadīt nevis līdz kāpņu laukumiņam vien, bet līdz pašai lejai. Šis ļoti ievērojamais militārais viesis, lejup kāpdams, franču valodā runāja par alegri, ko pilsētā sarīkoja par labu patversmēm, izteikdams domas, ka šī nodarbošanās sevišķi ieteicama dāmām: «Viņām pašām patīkami, un arī nauda ienāk!»

— Qu'elles s'amusent et que le bon Dieu les bйnisse…1 Ā, Ņehļudovs, sveiki! Kāpēc jūs tik sen neesat redzēts? — viņš apsveica Ņehļudovu. — Allez presenter vos devoirs а madame.2 Arī Korčagini ir te. Et Nadine Bukshevden. Toutes les jolies femmes de la ville, viņš teica, savus karavīra plecus mazliet uz augšu pasliedams, ļaujot uzmest uz tiem šineli, ko pasniedza viņa paša greznais sulainis ar zelta tresēm. — Au revoir, mon cher!*— Viņš vēlreiz paspieda Masļeņikovarn roku.

— Iesim nu augšā, kā es priecājos! — Masļeņikovs satraukti ierunājās, paņemdams Ņehļudovu zem rokas un, neraugoties uz savu korpulenci, strauji vezdams sev līdzi augšup.

Masļeņikovs bija sevišķi priecīgi satraukts, tam par cēloni bija ievērojamās personas parādītā uzmanība. Varētu likties, ka, kalpojot cara ģimenei tuvajā gvardes pulkā, Masļeņikovam būtu vajadzējis pierast pie saskares ar cara ģimeni, taču, redzams, nelietība tikai pieaug, ja to atkārto, un katra tāda uzmanība izraisīja Masļeņikovā tādu pašu sajūsmu, kādā nonāk piemīlīgs sunītis, kad saimnieks to paglauda, papurina, pakasa tam aiz ausīm. Tas kulsta asti, pieplok pie zemes, luncinās, pieglauž ausis un joņo riņķī vien kā bez prāta. Masļeņikovs bija gatavs darīt to pašu. Viņš nepamanīja Ņehļudova nopietno sejas izteiksmi, neklausījās viņā un neatturami vilka viņu uz viesistabu, tā ka nebija iespējams atteikties, un Ņehļudovs gāja viņam līdzi.

— Par darīšanām vēlāk; ko vien liksi — visu izdarīšu,. — runāja Masļeņikovs, kopā ar Ņehļudovu iedams cauri zālei. — Pieteiciet ģenerālienei kņazu Ņehļudovu! — viņš, garām iedams, parīkoja sulaini. Sulainis, pamezdams veiklu riksi, viņiem garām aizsteidzās uz priekšu. — Vous n'avez qu'а ordonner.

Bet pie sievas iegriezies katrā ziņā! Es jau tā dabūju brāzienu, ka viņreiz nebiju ievedis tevi pie viņas.

Kad viņi iegāja, sulainis jau bija paspējis pieteikt, un vicegubernatoriene Anna Ignatjevna, ģenerāliene, kā viņa pati mēdza dēvēties, pāri viņu ielenkušajām cepurēm un galvām, žilbinoši smaidīdama, paliecās Ņehļudovam pretim. Istabas otrā galā pie tējas galda sēdēja dāmas un stāvēja vīrieši — karavīri un civilie, un skanēja nerimtīga vīriešu un sieviešu balsu čala.

— Enfin! Ko tad jūs mūs pavisam vairs pazīt negribat? Ar ko esam jūs apkaitinājuši?

Šādiem vārdiem, kas ļāva nojaust viņas tuvību ar Ņehļudovu, kuras nekad nebija bijis, Anna Ignatjevna saņēma ienācēju.

— Vai esat pazīstami? Pazīstat? Madame Beļavska. Mihails Ivanovičs Cernovs. Sēdieties tuvāk!

— Misī, venez donc а notre table. On vous apportera votre thй… Arī jūs… — viņa pievērsās oficierim, kas tērzēja ar Misī, acīm redzot, piemirsusi viņa vārdu, — lūdzami, nāciet šurp! Vai vēlaties tēju, kņaz!

— Neparko, neparko nepiekritīšu: viņa vienkārši nemīlēja, — kāda sieviete teica.

— Bet pīrādziņus tomēr mīlēja.

— Mūžīgi šie muļķīgie joki, — smiedamās iejaucās kāda cita dāma ar augstu cepuri galvā, mirdzēdama zīdā, zeltā un dārgakmeņos.

__— C'est excellent — šīs vafelītes, un cik trauslas! Lūdzu, pasniedziet vēl!

— Vai drīz brauksiet?

— Šodien pēdējā diena. Tāpēc jau arī ieradāmies.

— Cik brīnišķīgs pavasaris, uz laukiem patlaban tik jauki!

Ar cepuri galvā un tumšā svītrainā tērpā, kas tik gludi kļāvās ap tievo viduci, it kā viņa šai tērpā būtu piedzimusi, Misī bija ļoti skaista. Ieraudzījusi Ņehļudovu, viņa pietvīka.

— Un es domāju, ka jūs esat aizbraucis, — viņa tam sacīja.

— Gandrīz jau būtu aizbraucis, — Ņehļudovs atbildēja. — Darīšanas aizkavēja. Ari šeit esmu ieradies darīšanās.

— Iegriezieties pie mamā! Viņa ļoti vēlas jūs redzēt, — Misī sacīja un, juzdama, ka melo un ka viņš to saprot, nosarka vēl vairāk.

— Diezin vai paspēšu, — Ņehļudovs drūmi atbildēja, cenzdamies izlikties, ka nav manījis viņu nosarkstam.

Misī dusmīgi sarauca pieri, paraustīja plecus un pievērsās elegantajam oficierim, kas veikli paņēma viņai no rokām tukšo tasīti un, ar zobenu aiz atzvelteņiem ķerdamies, drošsirdīgi pārnesa to uz otru galdu.

— Jums arī jāziedo patversmei.

— Es taču nemaz neatsakos, bet gribu visu savu devīgumu pataupīt līdz alegri. Tur tad es parādīšos visā godībā.

— Nu, pielūkojiet! — atskanēja nepārprotami liekuļoti smiekli.

Pieņemšana ritēja spoži, un Anna Ignatjevna bija sajūsmā.

— Mika man stāstīja, ka jūs apmeklējot cietumus. Es to ļoti labi saprotu, — viņa sacīja Ņehļudovam. — Mikam (tas bija viņas resnais vīrs Masļeņikovs) varbūt piemīt citi trūkumi, bet jūs zināt, cik viņš ir labs. Visi šie nelaimīgie ieslodzītie ir viņa bērni. Viņš tikai tā uz tiem skatās. Il est d'une bontй…

Viņa apklusa, neatrazdama vārdus, ar kuriem izteikt sava vīra bontй, tā paša vīra, pēc kura pavēles pēra cilvēkus, un tūliņ smaidīdama pievērsās krunkainai vecenei, kas, violetām lentām greznojusies, parādījās durvīs.

Patērzējis, cik bija nepieciešams, un arī tik bezsaturīgi, cik vajadzīgs, lai nebūtu nepieklājīgs, Ņehļudovs piecēlās un piegāja pie Masļeņikova.

— Tātad lūdzu, vai vari mani uzklausīt?

— Ak, jā! Nu, kas tad ir? Ieiesim šeit!

Viņi iegāja mazā japāņu kabinetā un apsēdās pie loga.

LVIII

— Nu, tātad je suis ā vous Vai vēlies smēķēt? Tikai, pag, ka mēs te ko nesabojājam, — viņš sacīja un atnesa pelnu trauku. — Nu-u?

— Nāku pie tevis ar diviem lūgumiem.

— Ak tā?

Masļeņikova seja sadrūma un nomācās. Ne vēsts vairs no pirmītējā priecīgā satraukuma, kāds pārņem sunīti, kam saimnieks pakasījis aiz auss. No viesistabas šurp atplūda balsis. Kādas sievietes balss apgalvoja: «Jamais, jamais je ne croirais,»2 — bet otra — vīrieša balss istabas viņā galā kaut ko stāstīja, atkal un atkal atkārtodama: «La comtesse Voronzoff un Viktor Apraksine.» No trešās puses bija dzirdama tikai balsu dūkoņa un smiekli. Masļeņikovs klausījās gan uz to, kas notika viesistabā, gan arī Ņehļudovā.

— Es atkal par to pašu sievieti, — Ņehļudovs iesāka.

— Jā, netaisni notiesāta. Zinu, zinu.

— Es lūgtu pārcelt viņu uz slimnīcu par kopēju. Man stāstīja, ka to varot izdarīt.

Masļeņikovs saknieba lūpas un kļuva domīgs.

— Diezin vai var, — viņš sacīja. — Bet es aprunāšos un rīt tev telegrafēšu.

— Man stāstīja, ka tur esot daudz slimnieku un kopējas vajadzīgas.

— Nu jā, nu jā. Es katrā ziņā tev paziņošu.

— Lūdzu, — Ņehļudovs teica.

No viesistabas atskanēja vispārēji un pat īsti smiekli.

— Tas ir Viktors, — Masļeņikovs smaidīdams sacīja, — viņš ir apbrīnojami asprātīgs, kad jautrā prāta.

— Un vēl, — Ņehļudovs turpināja, — patlaban cietumā atrodas simt trīsdesmit cilvēku tikai par to, ka tiem notecējušas pases. Viņus te tur jau veselu mēnesi.

Un viņš pastāstīja iemeslus, kāpēc viņus te turot.

— Kā tad tu to dabūji zināt? — Masļeņikovs jautāja, un viņa sejā pēkšņi pavīdēja nemiers un nepatika.

— Es gāju pie kāda tiesājamā, un šie ļaudis mani gaitenī apstāja un lūdza …

— Pie kāda tiesājamā tu gāji?

— Pie zemnieka, kas nepatiesi apvainots un kam es sarunāju aizstāvi. Taču tas nav tik svarīgi. Vai patiešām šie cilvēki, kas neko nav noziegušies, tiek turēti cietumā tikai par to, ka tiem notecējušas pases un …

— Tā ir prokurora darīšana, — Masļeņikovs ar nepatiku pārtrauca Ņehļudovu. — Tu, lūk, saki: ātra un taisna tiesa. Prokurora biedra pienākums ir apmeklēt cietumu un noskaidrot, vai ieslodzītos tajā tur uz likumīga pamata. Bet tie nekā nedara: spēlē vintu.

— Tātad tu nekā nevari darīt? — Ņehļudovs drūmi vaicāja, atcerēdamies advokāta vārdus, ka gubernators visu vainu novels uz prokuroru.

— Nē, es izdarīšu gan. Es tūlīt apjautāšos.

— Jo ļaunāk viņai pašai. C'est un souffre-douleur,1 — no viesistabas atskanēja sievietes balss, acīm redzot, gluži vienaldzīga pret to, ko viņa runāja.

— Jo labāk, es ņemšu arī šo, — no otras puses atplūčla ķircinoša vīrieša balss, un varēja dzirdēt rotaļīgi smejamies sievieti, kura tam kaut ko nedeva,

— Ne, nē, neparko, — sievietes balss runāja.

— Tātad es darīšu visu, — Masļeņikovs atkārtoja, dzēsdams papirosu ar savu balto roku, ko rotāja tirkīza gredzens, — bet tagad iesim pie dāmām.

— Jā, tad vēl kas, — atsāka Ņehļudovs un negāja vis viesistabā, bet apstājās pie durvīm. — Man stāstīja, ka vakar cietumā cilvēki saņēmuši miesas sodu. Vai tas taisnība?

Masļeņikovs nosarka.

— Ak tu par to? Nē, mon cher, tevi patiešām tur nevar laist, visur tu jaucies iekšā. Iesim, iesim, Annette mūs sauc. — viņš vedināja, satverdams Ņehļudovu zem rokas un izrādīdams atkal tādu pašu satraukumu kā pēc ievērojamās personas uzmanības, tikai tagad ne vairs priecīgu, bet nemiera pilnu.

Ņehļudovs izrāva savu roku no viņa rokas un, ne no viena neatvadījies un nekā neteicis, ar drūmu seju izgāja cauri viesistabai un zālei un garām sulaiņiem, kas pakalpīgi metās viņam pretim, devās priekštelpā un tad uz ielas.

— Kas viņam notika? Ko tu viņam nodarīji? — Annette jautāja vīram.

— Tas ir а la franзaise \ — kāds ieminējās.

— Kas tas par а la franзaise, tas ir а la zoulou .

— Ak, viņš taču vienmēr ir bijis tāds!

Kāds piecēlās, lai ietu projām, kāds atbrauca, un čivināšana ritēja savu gaitu: sabiedrība izmantoja epizodi ar Ņehļudovu kā patīkamu šīsdienas jour fix sarunu vielu.

Otrā dienā pēc sarunas ar Masļeņikovu Ņehļudovs saņēma no viņa uz bieza, spoža, ar ģerboni greznota un zīmogota papīra lieliskā, stingrā rokrakstā rakstītu vēstuli par to, ka viņš uzrakstījis ārstam par Maslovas pārvietošanu uz slimnīcu un ka, domājams, viņa vēlēšanās tikšot izpildīta. Parakstīts bija: «Tevi mīlēdams, tavs vecākais biedrs,» — un zem paraksta «Masļeņi-kovs» bija pašņāpta apbrīnojami sarežģīta, trekna un spēcīga aste.

— Muļķis! — Ņehļudovs nenocietās nepateicis, sevišķi tāpēc, ka juta: ar šo vārdu «biedrs» Masļeņikovs domāja viņu pagodinām, tas ir, kaut gan darīja morāliski visai apkaunojošu un netīru darbu, uzskatīja

sevi par ļoti ievērojamu cilvēku un domāja ja nu ne paglaimot, tad vismaz parādīt, ka viņš tomēr ne parak lepojas ar savu varenību, dēvēdams sevi par Ņehļudova biedru.

LIX

Viena no visai parastām un visvairāk izplatītām māņticībām ir tā, ka ikvienam cilvēkam piemītot tikai savas noteiktas īpašības, ka cilvēks mēdzot but labs, Jauns, gudrs, muļķis, enerģisks, apatisks utt. Cilvēki parasti tādi nav. Mēs varam par cilvēku teikt, ka viņš biežāk mēdz būt labs nekā ļauns, biežāk gudrs nekā muļķis, biežāk enerģisks nekā apatisks un otrādi; taču nebūs tiesa, ja mēs par vienu cilvēku teiksim, ka tas ir labs vai gudrs, bet par otru, ka tas ļauns vai muļķis. Tomēr mēs allaž vien cilvēkus tā iedalām. Un tas ir aplam. Cilvēki ir kā upes: ūdens visās ir vienāds un visur viens un tas pats, taču katra upe mēdz būt te šaura, te strauja, te plata, te rāma, te dzidra, te auksta, te duļķaina, te silta. Tā arī cilvēki. Ikviens cilvēks slēpj sevī visu cilvēcisko īpašību dīgļus, un dažreiz viņā izpaužas vienas, citreiz atkal citas īpašības, un bieži vien cilvēks nemaz nav pats sev līdzīgs, tomēr palikdams arvien tas pats. Dažiem cilvēkiem šīs pārmaiņas ir sevišķi krasas. Un pie tādiem cilvēkiem piederēja Ņehļudovs. Šīs pārmaiņas viņā radīja gan fiziski, gan garīgi cēloņi. Tāda pārmaiņa viņā norisinājās patlaban.

Tas. svinīgums un atjaunotnes prieks, ko viņš bija izjutis pēc tiesas un pēc pirmās tikšanās ar Katjušu, bija pilnīgi pārgājis, un pēc pēdējās tikšanās bija radušas bailes, pat riebums pret viņu. Ņehļudovs apņēmās Katjušu neatstāt, negrozīt savu lēmumu ar viņu apprecēties, ja vien viņa gribēs; taču tas viņam bija smagi un mokoši.

Otrā dienā pēc tam, kad bija apmeklējis Masļeņikovu, viņš atkal aizbrauca uz cietumu, lai redzētu Katjušu.

Priekšnieks atjāva satikšanos, taču ne kantorī un ne advokātu istabā, bet sieviešu apmeklētāju telpā. Ar visu savu labsirdību priekšnieks tomēr bija pret viņu atturīgāks nekā iepriekš; acīm redzot, Ņehjudova sarunām ar Masļeņikovu bija sekojis priekšraksts būt ar šo apmeklētāju uzmanīgākam.

— Satikties var, — viņš sacīja, — tikai esiet tik laipni un attiecībā uz naudu tā, kā es jūs lūdzu… Bet par viņas pārvietošanu uz slimnīcu, kā rakstīja viņa ekselence, tad to var, arī ārsts ir ar mieru. Tikai viņa pati negrib, saka: «Liela man vajadzība tiem draņķiem podus nēsāt…» Tie taču, kņaz, ir tādi ļaudis! — viņš piebilda.

Ņehļudovs nekā neatbildēja un palūdza atļauju satikties. Priekšnieks sūtīja uzraugu, un Ņehļudovs sekoja viņam tukšajā sieviešu nodaļas apmeklētāju istabā.

Maslova jau bija tur un iznāca no režģa viņas puses klusa un bikla. Viņa pienāca Ņehļudovam gluži klāt un, tam garām skatīdamās, klusu teica:

— Piedodiet man, Dmitrij Ivanovič, es aizvakar sarunāju daudz ko nelabu.

— Ne jau man jums kas piedodams.., — Ņehļudovs iesāka.

— Bet jūs tomēr atstājiet mani, — viņa piebilda, un stipri greizajās acīs, ar kādām Maslova uz viņu paskatījās, Ņehļudovs atkal izlasīja saspringtu un ļaunu izteiksmi.

— Kādēļ tad lai es jūs atstātu?

— Tāpat vien.

— Kāpēc tā?

Viņa atkal uzmeta Ņehļudovam, kā viņam šķita, to pašu ļauno skatienu.

— Nu tad tā, — viņa teica. — Atstājiet mani, to es jums no tiesas saku. Es nevaru. Izbeidziet to pavisam, — viņa, lūpām drebot, izdabūja un apklusa. — No visas tiesas. Labāk tad pakāršos.

Ņehļudovs juta, ka šai atraidījumā slēpās naids pret viņu, nepiedots pāridarījums, taču bija arī vēl kas cits — labs un svarīgs. Sis pilnīgi mierīgā noskaņojumā dotais agrākā noraidījuma apstiprinājums uzreiz iznīcināja Ņehļudova dvēselē visas šaubas un atgrieza viņu pie iepriekšējās nopietnās, svinīgās un aizkusti-nājuma pilnās noskaņas.

— Katjuša, kā jau teicu, tā arī tagad saku, — viņš runāja sevišķi nopietni. — Es lūdzu tevi kjut par manu sievu. Bet, ja tu negribi un kamēr tu to negribēsi, es, tāpat kā agrāk, būšu tur, kur tu būsi, un braukšu turp, kurp tevi vedīs.

— Tā jūsu darīšana, es vairāk nekā neteikšu, — Maslova sacīja, un viņai atkal noraustījās lūpas.

Arī viņš cieta klusu, juzdams, ka nespēj runāt.

— Es tagad braukšu uz laukiem, bet pēc tam uz Pēterburgu, — viņš, beidzot saņēmies, teica. — Gādāšu par jūsu, par mūsu lietu, un, ja dievs dos, spriedumu atcels.

— Un kaut arī neatceļ — vienalga. Ja ne par to, tad par citu esmu to pelnījusi… — viņa sacīja, un Ņehļudovs redzēja, ar kādām pūlēm viņa valda asaras. — Kā tad ir, vai Meņšovu redzējāt? — viņa pēkšņi ievaicājās, lai slēptu saviļņojumu. — Taisnība taču, ka viņi nav vainīgi?

— Jā, es domāju.

— Tāda brīnum jauka vecenīte, — viņa noteica.

Viņš izstāstīja visu, ko bija dzirdējis no Meņšova,

un apvaicājās, vai viņai kaut kā nevajag; viņa atteica, ka nekā nevajagot.

Atkal viņi brīdi klusēja.

— B^t uz slimnīcu, — viņa piepeši ierunājās, pavērusies viņā ar savu greizo skatienu, — ja jūs tā gribat, es iešu un arī degvīnu nedzeršu …

Ņehļudovs klusēdams paraudzījās viņai acīs. Viņas acis smaidīja.

— Tas ir ļoti labi, — viņš ar pūlēm izdabūja un atvadījās.

«Jā, jā, viņa ir pavisam cits cilvēks,» Ņehļudovs domāja, pēc pirmītējām šaubām juzdams gluži jaunu, vēl nekad neizjustu pārliecību, ka mīla ir neuzveicama.

Atgriezusies pēc šās satikšanās savā smirdīgajā kamerā, Maslova novilka mēteli un apsēdās savā vietā uz lāvas, rokas uz ceļiem nolaidusi. Kamerā bija tikai diloņslimā vladimiriete ar zīdaini, vecīte Meņšova un sardziene ar abiem bērniem. Psalmotāja meitu vakar bija atzinuši par garā vāju un aizsūtījuši uz slimnīcu. Visas pārējās sievietes mazgāja veļu. Vecīte gulēja uz lāvas aizmigusi; bērni dzīvojās gaitenī, uz kuru durvis bija pamestas vaļā. Vladimiriete ar zīdaini uz rokām un sardziene, žigliem pirkstiem nemitīgi adīdama zeķi, pienāca pie Maslovas.

— Nu, vai satikāties? — viņas apvaicājās.

Maslova neatbildēja; viņa sēdēja uz augstās lāvas

un kuļāja kājas, kas nesniedza līdz grīdai.

— Ko tu kūko? — sardziene ieteicās. — Lai kā, bet dūšu nevajag palaist. Eh, Katjuša! Nu! — viņa runāja, pirkstiem aši ņirbot.

Maslova neatbildēja.

— Bet mūsējās aizgāja veļu mazgāt. Dzird, ka šodien esot daudz dāvanu. Sanesuši kaudzēm, — stāstīja vladimiriete.

— Finaška! — sardziene pie durvīm pakliedza. — Kur tu, nerimša, aizdauzījies?

Viņa izvilka vienu adāmo adatu un, iespraudusi to zeķē un kamolā, izgāja gaitenī.

Tobrīd gaitenī atskanēja soļu dipoņa un sieviešu čala, un kameras iemītnieces ar basās kājās uzrautām tupelēm sanāca iekšā, nesdamas katra pa veģim, bet daža arī pa diviem. Fedosja tūdaļ pienāca pie Maslovas.

— Vai kas slikts gadījies, vai? — Fedosja iejautājās, ar savām dzidrajām, zilajām acīm mīlīgi raudzīdamās Maslovā. — Raug še, tie mums būs pie tējas, — un viņa novietoja veģus uz plauktiņa.

— Ko ta, vai negrib vairs precēt? — taujāja Korabļova.

— Nē, grib gan, bet es negribu, — Maslova atbildēja. — Tā ari pateicu.

— Edz, muļķe! — Korabļova savā rešņajā balsī norūca.

— Nu, ja jau kopā nedzīvo, kas tur par jēgu precēties? — iebilda Fedosja.

— Bet tavs vīrs tak ies tev līdzi, — sardziene atspēkoja.

— Kā tad, mēs jau ar viņu esam likumīgi salaulāti, — Fedosja sacīja. — Bet kas tad viņam par vajadzību laulāties pēc likuma, ja tik un tā kopā nedzīvos?

— Tad ta muļķe! Kas par vajadzību? Lai tikai apprecas, viņš to zeltīt apzeltīs.

— Viņš teica: «Lai tevi sūta kurp sūtīdami, es braukšu tev līdzi,» — Maslova stāstīja. — Brauks — brauks, nebrauks — nebrauks. Lūgties jau neiešu. Tagad viņš taisās uz Pēterburgu — gādāt par manu lietu. Viņam tur visi ministri pa draugam, — viņa turpināja, — tikai — lai kā, man viņa nevajag.

— Zināma lieta! — Korabļova pēkšņi piekrita, rakņādamās pa savu maisu un, acīm redzot, domādama par ko citu. — Kas ir, iemetīsim pa kraukšķim?

— Es nedzeršu, — Maslova atraidīja. — Dzeriet pašas.

Pirmās dafas beigas

OTRĀ DAĻA

I

Pēc divām nedēļām lieta varēja nākt senātā, un ap to laiku Ņehļudovs gribēja būt Pēterburgā un, ja senātā neizdotos, iesniegt lūgumu uz visaugstākā vārdu, kā bija ieteicis advokāts, kas sastādīja lūgumu. Gadījumā, ja pārsūdzību atstātu bez ievērības, un uz to, pēc advokāta domām, vajadzēja būt gataviem, jo kasācijas iemesli bija visai vāji, — katordznieku grupa, kurā bija ieskaitīta Maslova, varēja doties ceļā jūnija pirmajās dienās, un tāpēc, lai sagatavotos braucienam Maslovai līdzi uz Sibīriju — un to Ņehļudovs bija cieši apņēmies, — vajadzēja tūdaļ apbraukāt sādžas, lai tur visu nokārtotu.

Vispirms Ņehludovs devās uz Kuzminsku, lielu melnzemes muižu, kas atradās vistuvāk un deva galvenos ienākumus. Sai muižā viņš bija dzīvojis bērnības un jaunības gados, pēc tam, jau pieaudzis, divas reizes tur iegriezies un reiz uz mātes lūgumu aizvedis uz turieni pārvaldnieku vācieti un kopā ar to pārbaudījis saimniecību, tā ka viņš jau sen pārzināja muižas stāvokli un viņam nebija sveša zemnieku attieksme pret kantori, citiem vārdiem sakot, pret zemes īpašnieku. Zemnieku attiecības ar zemes īpašnieku bija tādas, ka zemnieki atradās, smalki izsakoties, pilnīgā atkarībā no kantora, bet, prasti runājot, — vienkārši verdzībā. Tā nebija tieša verdzība, līdzīga tai, ko atcēla sešdesmit pirmajā gadā, noteiktu personu vergošana saimniekam, bet vispārēja visu bezzemnieku un sīkzemnieku verdzība vispār un galvenokārt lielajiem zemes īpašniekiem, bet atsevišķos gadījumos arī vienīgi tiem, kuru vidū zemnieki dzīvoja. Ņehļudovs to zināja, nevarēja nezināt, jo uz šās verdzības bija dibināta saimniecība un viņš pats atbalstīja šo saimniecības iekārtu. Vēl vairāk, Ņehļudovs zināja arī to, ka tas ir netaisni un ciet-sirdīgi, un zināja to kopš studenta laikiem, kad, sekodams Henrija Džordža mācībai un to sludinādams, pamatojoties uz šo mācību, no tēva mantoto zemi bija atdevis zemniekiem, uzskatīdams, ka mūsu dienās būt zemes īpašniekam ir tāds pats grēks kā pirms piecdesmit gadiem — būt dzimtļaužu īpašniekam. Tiesa, pēc karadienesta, kad viņš bija pieradis notērēt ap piecdesmit tūkstošu gadā, visas šīs zināšanas viņa dzīvei vairs nebija obligātas, tās aizmirsās, un viņš ne tikvien nekad nepadomāja par savu attieksmi pret īpašumu un par to, no kurienes nāk nauda, ko viņam dod māte, bet centās par to pat nedomāt. Taču mātes nāve, mantojums un nepieciešamība rīkoties ar savu īpašumu, proti, ar zemi, atkal pamodināja viņā jautājumu par attieksmi pret zemes īpašumu. Pirms meneša Ņehļudovs būtu sev teicis, ka nav viņa spēkos pārgrozīt esošo kārtību, ka muižu nepārvalda viņš, — un būtu daudzmaz samierinājies, dzīvodams tālu no muižas un saņemdams no tās naudu. Tagad turpretim viņš nolēma, ka — lai arī viņam paredzams brauciens uz Sibīriju un sarežģītas un smagas attiecības ar cietumu pasauli, kur būs nepieciešama nauda, — viņš tomēr nevar atstāt visu pa vecam, bet viņam tas viss jāmaina sev pašam par zaudējumu. Tāpēc viņš nolēma neapstrādāt zemi pats, bet, atdodot to par lētu maksu zemniekiem, sagādāt viņiem iespēju būt neatkarīgiem no zemes īpašniekiem vispār. Dažu labu reizi, salīdzinādams zemes īpašnieka un dzimtļaužu īpašnieka stāvokli, Ņehļudovs zemes atdošanu zemniekiem, neapstrādājot to vairs ar algādžiem, bija pielīdzinājis tam, ko darīja vergu īpašnieki, klaušas nomainīdami ar obroku. Tas nebija jautājuma atrisinājums, taču tas bija solis uz atrisināšanu: tā bija pāreja no rupjāka uz mazāk rupju varmācības veidu. Tā arī viņš bija nodomājis rīkoties.

Ņehļudovs iebrauca Kuzminskā ap pusdienas laiku.

Visādi vienkāršodams savu dzīvi, viņš nebija iepriekš telegrafējis, bet salīdzis stacijā nelielu divjūga tarantasu. Vedējs, jauns puisis slaidu vidukli, pazemu sajoztos, krumpainos nankina svārkos, sēdēja uz bukas iesāņus, pēc pasta puišu ieražas, un labprāt parunājās ar kungu, visvairāk gan tāpēc, ka, viņiem tērzējot, klibais, notriektais baltiņš ilksīs un kārnais, nodzītais kleperis piejūgā varēja iet soļos, kas tiem allaž bija pa prātam.

Pasta puisis stāstīja par Kuzminskas pārvaldnieku, nezinādams, ka ved īpašnieku. Ņehļudovs tīšām viņam to neteica.

— Elegants vācietis, — stāstīja pilsētā padzīvojušais un romānus salasījies vedējs. Viņš sēdēja, pagriezies iešķērsu pret pasažieri, tvarstīdams savu garo pātagu te pie viena gala, te pie otra un acīm redzami lepodamies ar savu izglītību, — iegādājies trijjūgu, palsu, baltām krēpēm, izbrauc abi ar savu saimnieci — kungs kas kungs! — viņš turpināja. — Ziemsvētkos lielajā mājā eglīti dedzināja — es vēl viesus vadāju — ar ekletrisko dzirksteli. Otra tāda visā guberņā nav redzēta! Naudas sazadzies — baltas šausmas! Kas viņam: visa vara rokā. Runā, ka krietnu muižu esot nopircis.

Ņehļudovs bija domājis, ka viņam gluži vienalga, kā vācietis saimnieko viņa muižā un kā to izmanto. Taču tas, ko stāstīja slaidais pasta puisis, radīja viņā nepatiku. Viņš priecājās par jauko dienu, par biezajiem mākoņiem, kas tumsdami brīžam aizsedza sauli, par vasarāja laukiem, kur zemnieki staigāja arklam pakaļ, ieardami auzas, par kupli sazēlušo zelmeni, pār kuru lidinājās cīruļi, par mežiem, kas, atskaitot vēlo ozolu, jau bija tērpušies svaigā zaļumā, par pļavām, kurās raiboja ganāmpulki un zirgi, par laukiem, kur redzēja arājus, — un atkal un atkal viņam atmiņā pavīdēja kaut kas nepatīkams, un, kad viņš jautāja sev: — Kas gan tas ir? — tad atcerējās pasta puiša stāstu par to, kā vācietis saimnieko pa Kuzminsku.

Atbraucis Kuzminskā un nodevies darīšanām, Ņe-hļudovs šo izjūtu aizmirsa.

Kantora grāmatu pārbaude un saruna ar pārvaldnieku, kas vientiesīgi klāstīja, cik izdevīgi, ka zemniekiem maz zemes un ka tai visapkārt stiepjas kunga lauki, vēl vairāk nostiprināja Ņehļudovā nodomu izbeigt saimniekošanu un visu zemi atdot zemniekiem. No kantora grāmatām un no sarunām ar pārvaldnieku viņš dabūja zināt, ka, tāpat kā agrāk, divas trešdaļas labākās aramzemes apstrādāja ar muižas strādniekiem un ar uzlabotiem darba rīkiem, turpretim pārējo trešdaļu zemes izdeva apstrādāt zemniekiem par pieciem rubļiem desetīnā, tas ir, par pieciem rubļiem zemnieks apņēmās desetīnu trīsreiz uzart, trīsreiz noecēt, tad apsēt, pēc tam labību nopļaut, sasiet vai nokopt un savest piedarbā, proti, paveikt darbus, par kuriem pēc brīva līguma, lēti rēķinot, būtu jāmaksā vismaz desmit rubļu desetīnā. Bet par visu, ko zemniekiem vajadzēja no kantora, viņi maksāja ar darbu un maksāja vis-augstākās cenas. Viņi atstrādāja par pļavām, par malku, par kartupeļu lakstiem un gandrīz visi bija kantorim parādā. Tā par laukmalēm, ko zemniekiem iznomāja, par desetīnu ņēma četrreiz vairāk, nekā tās patiesā vērtība varēja ienest, rēķinot piecus procentus.

To visu Ņehļudovs zināja arī agrāk, taču tagad viņš to uztvēra kā kaut ko jaunu un tikai brīnījās, kā gan viņš varējis un kā visi viņam līdzīgie cilvēki varēja neredzēt, cik šādas attiecības nenormālas. Pārvaldnieka pierādījumi, ka, nododot zemi zemniekiem, par nieku izputēs viss inventārs, ko nevarēs pārdot pat ne par ceturto daļu no tā vērtības, ka zemnieki noplicinās zemi, un ka vispār Ņehļudovs daudz zaudēs ar šādu darījumu, tikai lieku reizi pārliecināja Ņehļudovu, ka viņš dara labu darbu, atdodams zemniekiem zemi un zaudēdams lielāko daļu ienākumu. Viņš nolēma nokārtot šo darījumu tūdaļ, šai pašā braucienā. Novākt un pārdot iesēto labību, izpārdot inventāru un nevajadzīgās ēkas — to visu pārvaldniekam vajadzēs izdarīt vēlāk, jau bez viņa. Bet tagad viņš lūdza pārvaldnieku saaicināt otrā dienā uz sapulci zemniekus no trim sādžām, kuras apņēma Kuzminskas zeme, lai paziņotu tiem savu nodomu un norunātu maksu par atdodamo zemi.

Patīkamā apziņā par savu stingrību iepretim pār-valdnieka argumentiem un gatavībā nest upuri zemnieku labā Ņehļudovs izgāja no kantora un, pārdomādams gaidāmo darījumu, pastaigājās ap māju pa šogad nolaisto puķu dārziņu (puķu dārziņš bija ierīkots pretī pārvaldnieka mājai), pa cigoriņiem aizaugušo lawn-tennis laukumu un pa liepu gatvi, kur viņš parasti mēdza iet izsmēķēt savu cigāru un kur aizpēru, šeit pie mātes viesodamās, ar viņu bija koķetējusi glītiņā Kirimova. Izdomājis īsumā runu, ko rīt teiks zemniekiem, Ņehļudovs devās pie pārvaldnieka un, tēju dzerot, vēlreiz apspriedis ar viņu jautājumu, kā likvidēt visu saimniecību, un šai ziņā pilnīgi nomierinājies, iegāja viņam uzpostajā lielās mājas istabā, ko allaž mēdza ierādīt viesiem.

Nelielajā, spodri uzkoptajā istabā ar Venēcijas ainavām pie sienām un starp diviem logiem novietotu spoguli atradās tīri klāta atsperu gulta un galdiņš ar ūdens karafi, sērkociņiem un sveču dzēšamo. Uz liela galda pie spoguļa stāvēja atvērta ceļa soma, kurā bija redzams viņa tualetes nesesers un līdzpaņemtās grāmatas: viena krievu valodā — pieredze noziedzības likumu pētīšanā — un par šo pašu jautājumu viena grāmata vācu un viena angļu valodā. Viņš bija gribējis tās pa vaļas brīžiem lasīt, braukādams pa sā-džām, taču nu jau vairs nebija laika, un viņš dzīrās likties gulēt, lai rīt labi agri varētu sagatavoties pārrunām ar zemniekiem.

Istabas kaktā stāvēja senlaicīgs sarkankoka atzveltnes krēsls ar inkrustācijām, un šis atzveltenis, ko Ņehļudovs atcerējās redzējis mātes guļamistabā, pēkšņi izraisīja viņa dvēselē gluži negaidītas jūtas. Viņam piepeši kļuva žēl gan mājas, kas sagrūs, gan dārza, ko pametīs novārtā, gan mežu, ko izcirtīs, gan visu to laidaru, staļļu, ratnīcu, mašīnu, zirgu un govju^ kas, ja arī bez viņa, tomēr — viņš zināja — bija iegūti un uzturēti ar tādām pūlēm. Agrāk viņam šķita viegli atteikties no visa tā, taču patlaban kļuva žēl ne vien tā, bet ari zemes un pusienākuma, kas tagad varēja ļoti noderēt. Un tūdaļ radās pakalpīgi prātojumi, pēc kuriem iznāca, ka nav saprātīgi un nevajag atdot zemi zemniekiem un iznīcināt savu saimniecību.

«Man nedrīkst piederēt zeme. Bet, ja man nepieder zeme, tad es nevaru uzturēt visu šo saimniecību. Turklāt es tagad došos uz Sibīriju, un tāpēc ne māja, ne muiža man nav vajadzīga,» viena balss teica. «Tā tas ir,» teica otra balss, «bet, pirmkārt, tu taču nepavadīsi visu savu mūžu Sibīrijā. Bet, ja tu apprecēsies, tev var būt bērni. Un, tāpat kā tu saņēmi muižu pilnīgā kārtībā, tev tā tāda pati jānodod tālāk. Ir pienākumi pret zemi. Atdot, visu iznīcināt ir ļoti viegli, turpretim visu no jauna ierīkot — ļoti grūti. Galvenais — tev jāapdomā sava dzīve un jāizlemj, ko tu tālāk darīsi, un saskaņā ar to arī jārīkojas ar savu īpašumu. Bet vai šī tava apņemšanās ir stipra? Un bez tam — vai, rīkodamies tā, kā tu rīkojies, tu patiesi to dari, savas sirdsapziņas mudināts, vai arī tikai cilvēku dēļ, lai viņu priekšā palielītos?» Ņehļudovs jautāja pats sev, un viņam bija jāatzīstas, ka tas, ko ļaudis par viņu teiks, tomēr ietekmēja viņa lēmumu. Jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk un vairāk radās jautājumu un jo grūtāk atrisināmi tie kļuva. Lai paglābtos no šīm domām, viņš apgūlās vēsajā gultā un gribēja iemigt, lai rīt ar skaidru galvu atrisinātu jautājumus, kuros pašlaik bija sapinies. Taču viņš ilgi nevarēja iemigt; pa atvērtajiem logiem līdz ar svaigo gaisu un mēness gaismu ieplūda varžu kurkstēšana, ko pārtrauca lakstīgalu trikšķināšana un pogošana, — dažas bija tālu parkā, bet viena tepat aiz loga saplaukušajā ceriņu krūmā. Klausīdamies lakstīgalās un vardēs, Ņehļudovs atcerējās cietuma priekšnieka meitas muzicēšanu; atcerējies priekšnieku, viņš atcerējās arī Maslovu, kā drebuļi, kas pārskrēja viņas lūpām, atgādināja varžu kurkstēšanu, kad viņa teica: «To jūs atmetiet pavi-sam.» Un tad pārvaldnieks vācietis sāka slīdēt lejup pie vardēm. Vajadzēja to noturēt, taču tas ne vien noslīdēja, bet pārvērtās par Maslovu un sāka viņam pārmest: «Es esrriu katordzniece, bet jūs — kņazs,»

— «Nē, nepadošos,» Ņehļudovs nodomāja un pamodās, un jautāja pats sev: «Patiešām, vai es rīkojos labi vai slikti? Nezinu, un man arī vienalga. Vienalga. Tagad tikai jāguļ.» Un viņš pats sāka slīgt lejup, turp, kur bija nogrimis pārvaldnieks un Maslova, un tur viss beidzās.

II

Otrā rītā Ņehļudovs pamodās pulksten deviņos. Jaunais kantorists, kas apkalpoja kungu, izdzirdis, ka viņš mostas, ienesa viņam zābaciņus, tik spožus, kadi tie nekad nebija bijuši, un aukstu, ļoti dzidru avota ūdeni un paziņoja, ka zemnieki pulcējoties. Ņehļudovs atjēdzies uztrūkās no gultas. No vakarējā žēluma par to, ka viņš atdod zemi un iznīcina saimniecību, nebija ne vēsts. Tagad viņš to atcerējās ar izbrīnu. Viņam bija prieks par to, kas patlaban darāms, un viņš neviļus ar to lepojās. Pa viņa istabas logu varēja redzēt cigoriņiem aizaugušo lawn-tennis laukumu, kur pēc pārvaldnieka norādījuma pulcējās zemnieki. Vardes vakarā nebija velti kurkstējušas. Laiks bija apmācies. Kopš rīta smidzināja lēns, silts lietiņš bez vēja un palika lāsītēm karājamies lapās, zaros, zālē. Pa logu ieplūda zaļuma smarža un lietus iztvīkušās zemes elpa. Ņehļudovs ģērbdamies vairākkārt paraudzījās pa logu un redzēja, kā laukumiņā pulcējās zemnieki. Viņi sanāca cits pēc cita, apsveicinādamies noņēma cepures un naģenes un, uz nūjas atspiedušies, sastājās lokā. Pārvaldnieks, tukls, muskuļains, spēcīgs, jauns cilvēks īsos svārkos ar zaļu, stāvu apkakli un milzīgām pogām, atnāca Ņehļudovam paziņot, ka visi sapulcējušies, bet ka tie pagaidīs, — lai Ņehļudovs iepriekš padzer kafiju vai tēju, kā viena, tā otra ir gatava.

— Nē, es labāk iešu pie viņiem, — Ņehļudovs teica, gluži neviļus juzdams biklumu un kautrību, domājot par gaidāmo sarunu ar zemniekiem.

Viņš devās piepildīt zemnieku vēlēšanos, par kuras piepildīšanos tie nedrīkstēja pat domāt, — par lētu naudu atdot tiem zemi, tas ir, viņš gāja darīt tiem labļi, bet viņam nez par ko bija kauns. Kad Ņehļudovs piegāja pie sanākušajiem zemniekiem un atsedzās gaišās, sprogainās, kailās, sirmās galvas, viņš tā samulsa, ka ilgi nevarēja ne vārda pateikt. Lietutiņš sijāja sīkām lāsītēm un palika zemniekiem matos, bārdās un kaftānu plūksnās. Zemnieki skatījās uz kungu un gaidīja, ko viņš tiem teiks, bet viņš bija tā samulsis, ka nekā nevarēja pateikt. Mulso klusumu pārtrauca mierīgais, pašapzinīgais vācietis — pārvaldnieks, kas uzskatīja sevi par krievu zemnieku pazinēju un labi, pareizi runāja krieviski. Šis spēcīgais, pārbarotais vīrs, tāpat kā Ņehludovs, pārsteidzoši kontrastēja ar zemnieku kalsnajām, grumbainajām sejām un asajām lāpstiņām zem kaftāniem.

— Redziet, kņazs grib jums labu darīt — dot zemi, tikai jūs neesat tā vērts, — pārvaldnieks sacīja.

— Kā neesam vērts, Vasilij Karlič! Vai mazumu esam tev strādājuši? Mēs gaužām bijām mierā ar nelaiķa lielmāti, dievs mielo viņas dvēseli, un jaunais kņazs, lai viņam pateikšana, arī mūs nepamet, — uzsāka ruds, balamutīgs zemnieks.

— Es tālab arī esmu jūs saaicinājis, ka gribu, ja jūs tā vēlaties, atdot jums visu zemi, — Ņehjudovs teica.

Zemnieki klusēja it kā nesapratuši vai neticēdami.

— Kādā tad ziņā zemi atdot? — jautāja kāds pusmūža zemnieks krumpainos svārkos.

— Atdot jums nomā, lai lietojat par nelielu maksu.

— Gaužām laba lieta, — kāds vecis paslavēja.

— Bijusi nu tikai tā maksa pa spēkam, — bažījās otrs.

— Par ko tad nu zemi neņemsim!

— Mums tas ierasts — no zemes pārtiekam!

— Jums pašiem arī mierīgāk — saņem tikai naudiņu, bet šitā — kas tur grēka nenotiek! — atskanēja balsis.

— Grēks gan nāk no jums, — iejaucās vācietis, — būtu strādājuši un ievērojuši kārtību …

— Mūsu ļauži tā nevar, Vasilij Karlič, — ierunājās kalsns vecis ar smailu degunu. — Tu, ek, saki, kāpēc zirgu labībā laidis, bet kas tad šo laiž: es augu dienu — bet diena tikpat kā gads — izkapti izvicinājies, gadās pieguļā aizsnausties vai kā, un šis tev auzās, bet tu man ādu plēs nost.

— Jums vajadzētu ievērot kārtību.

— Tev viegli runāt — kārtību, bet nav jau mums jaudas, — iebilda garš, pajauns zemnieks melniem matiem, ar bārdu noaudzis.

— Es taču jums teicu, būtu aptaisījuši apkārt žogu!

— Tad dod jel kokus, — no aizmugures iejaucās sīks, neizskatīgs zemnieciņš. — Es vasar' gribēju apžogot, tad tu mani uz trim mēnešiem ietupināji aiz restēm utis barot. Te tev bija žogs!

— Ko viņš tur runā? — Ņehļudovs jautāja pārvald-niekam.

— Der erste Dieb im Dorfe, — pārvaldnieks vāciski sacīja. — Katru gadu viņu notver mežā. Bet tu iemācies cienīt cita īpašumu, — pārvaldnieks nerimās.

— Neba nu mēs tevi necienām? — vecais runāja. — Mēs tevi nemaz nevaram necienīt, tāpēc ka esam tavās rokās; tu jau mūs grīstē griez.

— Nu, brāl, jums gan pāri nedarīs; nedariet vien paši!

— Kā tad, nedarīs jau gan! Vasar' sagāzi man pa purnu, tāpat ij palika. Ko tu ar bagātu iztiesāsies!

— -Bet tu dari pēc likuma.

Acīm redzot, notika vārdu kauja, kuras dalībnieki lāgā neapjēdza, kālab un ko viņi runā. Varēja tikai manīt, no vienas puses, baiļu apvaldītu saniknojumu, no otras — sava pārākuma un varas apziņu. Ņehļudovam bija smagi to klausīties, un viņš mēģināja atgriezties pie lietas: noteikt cenas un maksāšanas termiņus.

— Nu kā tad paliek ar zemi? Vai vēlaties? Un kādu noteiksiet cenu, ja atdotu visu zemi?

— Jūsu manta, jūsu arī noteikšana.

Ņehļudovs minēja cenu. Kā allaž, kaut ari Ņehļudova noteiktā cena bija daudz zemāka par to, kādu apkartne maksāja, zemnieki atrada to par augstu un sāka kaulēties. Ņehļudovs bija gaidījis, ka viņa priekšlikumu uzņems ar prieku, taču nekāda prieka nemanīja. Ka viņa priekšlikums zemniekiem izdevīgs, Ņehļudovs varēja vērot tikai no tā, ka, tiklīdz ierunājās par to, kas zemi ņems, vai viss ciems vai īpaša sabiedrība, tūdaļ sākās nikni strīdi starp tiem zemniekiem, kuri gribēja izslēgt no dalības panīkušos un kūtros maksātājus, un tiem, kurus gribēja izslēgt. Beidzot ar pārvaldnieka palīdzību vienojās par cenu un maksāšanas termiņiem, un zemnieki, trokšņaini sarunādamies, devās lejā uz sādžu, bet Ņehļudovs iegāja kantorī kopā ar pārvald-nieku sastādīt līguma projektu.

Viss nokārtojās tā, kā Ņehļudovs bija gribējis un gaidījis: zemnieki dabūja zemi par procentiem trīsdesmit lētāk, nekā apvidū mēdza iznomāt; viņa ienākums no zemes samazinājās gandrīz par pusi, taču tas Ņehļudovam bija pārpārim pietiekams, sevišķi, ja pieskaitīja summas par pārdoto mežu un tās, kurām vēl vajadzēja ienākt, pārdodot inventāru. Viss, kā likās, bija lieliski, bet Ņehļudovs visu laiku nez par ko kaunējās. Viņš redzēja, ka zemnieki, kaut gan daži no tiem teica viņam pateicības vārdus, bija nemierā un gaidīja ko vairāk. Iznāca, ka viņš sev atrāvis daudz, bet zemniekiem nebija devis to, ko tie gaidījuši.

Otrā dienā līguma projekts tika parakstīts un Ņehļudovs, ieradušos izvēlēto veču pavadīts, ar nepatīkamu sajūtu par kaut ko līdz galam nepadarītu sēdās, kā pasta puisis bija izteicies, pārvaldnieka elegantajā trijjūga kalešā un brauca uz staciju, atvadījies no zemniekiem, kas neizpratnē un neapmierināti kratīja galvas. Ņehļudovs bija nemierā ar sevi. Ar ko īsti bija nemierā, viņš pats nezināja, taču visu laiku viņam nez kāpēc bija skumji un nez par ko kauns.

III

No Kuzminskas Ņehļudovs devās uz savu no krustmātēm mantoto muižu — to pašu, kurā bija iepazinis Katjušu. Viņš gribēja ari šai muižā nokārtot zemes jautājumu tāpat, kā to bija darījis Kuzminskā; turklāt uzzināt visu, ko vēl varēja dabūt zināt par Katjušu un par viņas un savu bērnu: vai tiesa, ka bērns nomiris un kā miris? Viņš iebrauca Panovā agrā rītā, un pirmais, kas viņu, pagalmā iebraucot, pārsteidza, bija postā aizlaistu ēku un it īpaši dzīvojamās ēkas izskats. Kādreiz zaļais skārda jumts, sen nekrāsots, bija norūsējis sarkans, dažas plāksnes, laikam vētras atrautas, saliektas uz augšu; dēļi, ar ko māja bija apsista, vietām noplēsti, ļaudis tos plēsa nost tur, kur tie vieglāk noplēšami, atliecot sarūsējušās naglas. Lieveņi — abi divi, priekšējais un viņam sevišķā atmiņā palikušais sētspuses lievenis — bija sapuvuši un izlauzti, palikuši tikai šķērskoki; daži logi izdauzīto stiklu vietā aizsisti ar dēļiem; gan piebūve, kurā dzīvoja pārvaldnieks, gan virtuve, gan staļļi — viss izskatījās pussagruvis un pelēks. Tikai dārzs ne vien kā nebija panīcis, bet saaudzis, sakuplojis un pašlaik viss vienos ziedos; pāri žogam kā balti mākoņi cēlās ziedoši ķirši, ābeles un plūmes. Bet ceriņi sētmalē ziedēja gluži tāpat kā togad, pirms četrpadsmit gadiem, kad aiz šiem ceriņiem Ņehļudovs ķēra pēdējos pārus ar astoņpadsmit gadus veco Katjušu un pakritis sadzēlās nātrēs. Lapegle, ko Sofja Ivanovna bija iestādījusi pie mājas un kas toreiz bija mieta garumā, tagad jau izaugusi par lielu koku, kas derētu baļķim, tērpusies viscaur dzeltenīgi zaļā, maigi pūkainā skuju rotā. Upe plūda savos krastos un šņāca dzirnavu slūžās. Pļavā viņpus upes ganījās raibs, jaukts ganāmpulks: tie bija zemnieku lopi. Pārvaldnieks, kursu nepabeidzis seminārists, smaidīdams saņēma Ņehļudovu pagalmā, nemitēdamies smaidīt, ai-cināja viņu kantorī un, tāpat smaidīdams, it kā ar šo smaidu solīdams viņam ko sevišķu, aizgāja aiz šķērssienas. Aiz šķērssienas bija dzirdami čuksti, tad viss apklusa. Vedējs, saņēmis dzeramnaudu, zvārguļiem šķindot, izbrauca no pagalma. Kļuva gluži kluss. Tūliņ gar logu paskrēja meitene basām kājām, izšūtā kreklā, ar pūku karulīšiern ausīs, meitenei nopakaļ aizmetās zemnieks, klaudzinādams smago zābaku naglas pret cieti noblietēto celiņu.

Ņehļudovs apsēdās pie loga, lūkodamies dārzā un klausīdamies. Pa mazo divviru lodziņu, cilādama matus uz viņa nosvīdušās pieres un papīrus uz sagraizītās palodzes, vilka svaiga pavasara vēsma un uzraktās zemes smarža. Uz upes — klip-klap-klap, klip-klapklap, — cita citu pārsaukdamas, plakšķēja velētāju vāles, un šīs skaņas izklīda pa saulē mirgojošo aizsprostotās upes spoguli, no dzirnavām skanēja ūdens vienmērīgais kritums, un gar ausi, izbiedēti un skaļi sīkdama, aizspindza muša.

Un pēkšņi Ņehļudovs atcerējās, ka gluži tāpat viņš kādreiz sen, būdams vēl jauns un nevainīgs, šeit uz upes cauri dzirnavu vienmuļajam troksnim bija dzirdējis vāles plakšķam pa slapjo veļas gabalu un gluži tāpat pavasara vējš bija plivinājis viņam matus uz mitrās pieres un cilājis papīra lapiņas uz sagraizītās palodzes, un gluži tāpat izbiedēti gar ausi bija aizdžinkstējusi muša, un viņš ne tikvien atcerējās sevi kā astoņpadsmit gadu vecu jaunekli, kāds viņš bija toreiz, bet arī jutās gluži tāds pats, tikpat svaigs, tīrs, vislabāko nākotnes cerību spārnots, un tai pašā reizē, kā tas mēdz būt sapnī, zināja,-ka visa tā vairs nav, un viņam kļuva briesmīgi skumji.

— Kad pavēlēsiet klāt galdu? — pārvaldnieks smai-dīdams jautāja.

— Kad gribat, — es neesmu izsalcis. Iešu pastaigāšos pa sādžu.

— Vai nevēlaties ielūkoties istabās, man tur viss kārtībā. Esiet tik laipni, apskatiet, ja arī no ārpuses…

— Nē, vēlāk, bet tagad, sakiet, lūdzu, — vai te pie jums ir tāda sieviete — Matrjona Harina?

Tā bija Katjušas krustmāte.

— Kā tad, sādžā… nekādi netieku ar viņu galā. Slepus kroģē. Es to zinu, gan kauninu viņu, gan rāju, bet aktu sastādīt žēl: pati veca, mazbērni viņai un tā, — pārvaldnieks stāstīja joprojām vēl ar to pašu smaidu, kas pauda gan vēlēšanos izpatikt saimniekam, gan pārliecību, ka Ņehļudovs, gluži tāpat kā viņš pats, visu saprot.

— Kur viņa dzīvo? Es labprāt aizietu pie viņas.

— Sādžas 'galā, no viņas malas treša majele. Pa kreisi būs ķieģeļu māja un tūliņ aiz tas arī viņas budele. Es labāk jūs pavadīšu, — pārvaldnieks, priecīgi smaidīdams, piedāvājās.

— Nē, pateicos, es atradīšu, bet jūs, lūdzu, lieciet saziņot zemniekus, lai sapulcējas: man ar viņiem jāaprunājas par zemi, — Ņehļudovs teica, domādams te nokārtoties ar zemniekiem tāpat kā Kuzminskā un, ja iespējams, tad šovakar pat.

IV

Izgājis aiz vārtiem, Ņehļudovs sastapa zemnieku meiču raibā skotelē un pūku karulīšiem ausīs; viņa veikli ņirbināja resnās, basās kājas pa blīvi nomīdīto taciņu ceļmalītēm un cietķērsām noaugušajās ganībās. Būdama jau atceļā, viņa aši vicināja kreiso roku šķērscniski ceļam, bet ar labo spieda cieši pie vēdera sarkanu gaili. Gailis ar savu līgojošos, sarkano seksti šķita gluži mierīgs un tikai virināja acis, te izstiepdams, te pievilkdams vienu melno kāju un ķerdamies ar nagiem meičas skotelē. Kad meitene tuvojās kungam, viņa vispirms samazināja gaitu, pāriedama no teciņiem soļos, bet, tikusi tanī tieši pretim, apstājās un, galvu atpakaļ atmetusi, paklanījās, un, tikai kad viņš jau bija garām, devās ar gaili tālāk. Soļodams lejup uz aku, Ņehļudovs vēl sastapa vecu sievu, kas uz sakumpušās, netīrā, rupjā kreklā tērptās muguras stiepa nēšos smagus, pilnus spaiņus. Vecā piesardzīgi nolika spaiņus zemē un gluži tāpat, ar atvēzienu atpakaļ, paklanījās viņam.

Aiz akas sākās sādža. Bija skaidra, karsta diena, un pulksten desmitos jau tveicēja, savilkušies mākoņi lāgiem aizsedza sauli. Visā ielā bija jūtama asa, sīva un ne pārāk nepatīkama mēslu smaka, kas nāca gan no ratiem, kuri vilkās kalnup pa spīdīgo, gludi nobraukto ceļu, gan visvairāk no izrakņātajām mēslu čupām pagalmos aiz atvērtajiem vārtiem, kur Ņehļudovs gāja garām. Zemnieki basām kājām, ar vircu noziestās apakšbiksēs un kreklos vezumiem nopakaļ kāpa kalnā, atskatīdamies uz stalto, drukno kungu, kas pelēku platmali galvā, cepures zīda lentai saulē zalgojot, soļoja pa sādžu uz augšu, ik pēc soļa piedurdams zemei spožo, posmaino spieķi ar mirdzošo rokturi. Zemnieki, kas rikšos laida atpakaļ no lauka, kratīdamies uz tukšo ratu malas, cepures noņēmuši, izbrīnā noskatījās pakaļ neparastajam cilvēkam, kas soļoja pa viņu ielu; sievas iznāca aiz vārtiem un uz lieveņiem un, ar acīm pavadīdamas, rādīja uz viņu cita citai.

Pie ceturtajiem vārtiem, kuriem Ņehļudovs gāja garām, viņu apturēja rati, kas, augstu piekrauti lēkšainiem mēsliem ar uzmestu mašas gabalu sēdēšanai, čīkstēdami brauca ārā no pagalma. Sešus gadus vecs puika, satraukts vizināšanās gaidās, gāja vezumam nopakaļ. Jauns zemnieks vīzēs, likdams platu soli, dzina zirgu pa vārtiem. Garkājains, zilsirms kumeļš izlēca pievārtē, bet, satrūcies no Ņehļudova, uzgrūdās ratiem un, apdauzīdams kājas pret riteņiem, izšāvās uz priekšu garām mātei, kas vilka pa vārtiem ārā smago vezumu un, nemierīga kļuvusi, paklusām iezviedzās. Nākamo zirgu izveda kalsns, mundrs vecis, arī tāpat basām kājām, strīpainās apakšbiksēs un garā, netīrā kreklā, kas sedza vājo muguru ar asajām lāpstiņām.

Kad zirgi izkļuva uz nobrauktā, pelēkām, it kā sa-degušām mēslu pikām apbirušā ceļa, vecais atgriezās pie vārtiem un paklanījās Ņehļudovam.

— Vai mūsējo jaunkundžu krustdēliņš būsi, vai?

— Jā, esmu viņu brāļadēls.

— Veseli atbraukuši! Nu ko tad, laikam atbrauci mūs apraudzīt? — vecais valodīgi uzsāka.

— Jā, jā… Kā labi dzīvojat? — Ņehļudovs iejautājās, nezinādams, ko sacīt.

— Kas nu mums par dzīvi! Pati sliktākā dzīve, — vecais it kā ar labpatiku dziedošā balsī novilka.

— Kāpēc tad slikta? — Ņehļudovs, vārtos ieiedams, jautāja.

— Kas nu tā par dzīvi? Vissliktākā dzīve, — vecais atkārtoja, kāpdams līdz zemei izšķūrētajā nojumes pusē.

Ņehļudovs viņam nopakaļ iegāja zem nojumes.

— Man, vei še, ir divpadsmit dvēseļu, — vecais tur-pināja, norādīdams uz divām sievietēm, kas nosvīdušas, nošļukušiem lakatiņiem, atspraudītiem brunčiem, kailiem, līdz pusei ar vircu notrieptiem lieliem stāvēja ar dakšām rokās uz neizmēzto mēslu čupas. — Ik mēnesis, ik pērc pa seši pudi, bet kur šos lai ņem?

— Bet vai tad savas nepietiek?

— Savas?! — vecais ar nicīgu smīnu atjautāja. — Zemes man triju dvēseļu tiesa, un pērngad pavisam astoņas gubiņas novācām, — līdz Ziemsvētkiem nepietika.

— Un kā tad jūs darāt?

— Tā jau ij darām; vienu, ače, algādžos aizdevu un no jūsu žēlastības naudiņu aizņēmos. Vēl pirms gavēņa visu pievāca, bet nodokļi nemaksāti.

— Un cik nodokļu jāmaksā?

— No manas sētas rubļu septiņpadsmit uz reizes sanāk. Ak, nedod dieviņ, dzīve tāda, ka pats nezini, kā apgriezties!

— Vai var ieiet pie jums istabā? — Ņehļudovs vaicāja, virzīdamies pa sētsvidu uz priekšu un no notīrītās vietas uzkāpdams uz vēl neizvestām un ar dakšām izrakņātām brūni dzeltenām, stipri smirdošām mēslu kārtām.

— Kāpēc ne, nāc vien! — vecais aicināja un veicīgiem soļiem, vircai spiežoties baso kāju pirkstu starpās, pasteidzies Ņehļudovam pa priekšu, vēra viņam istabas durvis.

Meitieši, saraustījuši lakatiņus uz galvas un nolaiduši atspraudītos lindrakus, ziņkārās šausmās vēroja ieejam viņu mājelē tīri ģērbto kungu ar zelta podziņām aprocēs.

No istabas vienos krekliņos izspurdza divas meitenes. Pieliecies un cepuri noņēmis, Ņehļudovs iegāja priekšiņā un tad ar skāba ēdiena smaku piestāvējušā, netīrā un šaurā istabā, ko aizņēma divējas stelles. Istabā pie krāsns stāvēja veca sieva atrotītām, vājām, dzīslainām, iedegušām rokām.

— Te, vei, mūsu lielskungs pie mums ciemos iegriezies, — sacīja vecais.

— Nu tad jau laipni lūdzam! — vecā vēlīgi atņēma, atrotītās piedurknes nobraucīdama.

— Gribēju paskatīties, kā dzīvojat, — sacīja Ņehjudovs.

— Tāpat jau nu dzīvojam, kā redzi. Būda grūst kopā, tā vien tik skaties, ka nenosit kādu. Bet vecais saka — laba ij šitā. Tā nu dzīvojam — kā lielikungi_,— ņiprā vecene bēra, galvu nervozi raustīdama. — Āre, tūdaļ likšu pusdienas galdā. Darbaļaužiem ēst padošu.

— Un ko jūs ēdīsiet pusdienās?

— Ko ēdīsim? Edmaņa mums labu labā. Pirmajā ēdienā maize ar kvasu, otrajā kvass ar maizi, — vecā mēļoja, atņirgdama savus līdz pusei nodrupušos zobus.

— Nē, bez jokiem, parādiet man, ko jūs šodien ēdīsietļ

— Ēdīsim, vai? — vecais smējās. — Mūsu ēdiens nav nekāds smalkais. Parādi viņam, vecen!

Vecā nogrozīja galvu.

— Sagribēji mūsu — zemnieku ēdienu paraudzīt? Esi gan tu akurāts kungs, es tā skatos. Visu viņam vajag zināt. Teicu jau, ka maize ar kvasu un vēl lapu vira, sievas vakar pārnesa gārsas, tā, edz, iznāca vira; un pēcgalā — kartupeļi.

— Un vairāk nekā?

— Ko tad vēl vairāk, ja nu vēl piena lāsi pieliesim aizdaram, — vecā sacīja, nosmiedamās un raudzīdamās uz durvīm.

Durvis bija vaļā un priekšiņa pilna ļaužu; gan puišeļi, gan meitenes, gan sievas ar zīdaiņiem spiedās durvīs, lūkodamies uz ērmoto lielkungu, kas raudzīja zemnieku ēdienu. Vecā, acīm redzot, lepojās ar savu prasmi apieties ar kungu.

— Jā, slikta slikta, kungs, mūsu dzīve, kas tiesa, tas tiesa, — vecais nosacīja. — Kur lienat? — viņš uzbrēca durvīs stāvētājiem.

— Nu ardievu, — Ņehjudovs atvadījās, juzdams ne-veiklību un kaunu, par kura cēloni pats nebija skaidrībā.

— Pazemīgi tencinām, ka * mūs apraudzīji, — vecais sacīja.

Ļaudis priekšnamā, cits citam virsū spiezdamies, palaida viņu garām, un viņš izgāja laukā un devās pa ceļu uz augšu. Viņam nopakaļ no priekšnama iznāca divi puikas basām kājām: viens vecāks netīrā kreklā, kas kādreiz bijis balts, un otrs — noplīsušā un izbalējušā rozā kreklā. Ņehjudovs atskatījās uz viņiem.

— Un kur tu tagad iesi? — noprasīja puika baltajā kreklā.

— Pie Matrjonas Harinas, — Ņehjudovs atbildēja. — Vai pazīstat?

Mazākais puika rozā krekliņā nez par ko iesmējās, bet vecākais nopietni pārjautāja:

— Kura Matrjona? Vai viņa ir veca?

— Jā, veca.

— O-o, — puika novilka. — Tā būs Semjoniete, viņa dzīvo sādžas galā. Mēs tevi pavadīsim. Aidā, Fedjka, pavadīsim viņu!

— Bet kā tad zirgi?

— Nekas, gan jau!

Fedjka bija ar mieru, un viņi trijatā devās pa sādžu uz augšu.

V

Ņehļudovam ar puikām bija vieglāk nekā ar pieau-gušajiem, un iedams viņš sāka ar tiem runāties. Mazais rozā krekliņā mitējās smieties un runāja tikpat prātīgi un nopietni kā vecākais.

— Nu, bet kurš te pie jums ir pats nabadzīgākais? — Ņehjudovs apjautājās.

— Kurš nabadzīgs? Mihails ir nabadzīgs, Semjons Makarovs, vēl Marfa gaužām nabadzīga.

— Bet Aņisja — tā ir vēl nabadzīgāka. Aņisjai pat govs nav, staigā, dāvanas lūgdami, — iebilda mazais Fedjka.

— Viņai nav govs, bet par to viņi tikai trijata, bet Marfai — ar pašu pieci gabali, — vecākais puika atspēkoja.

— Bet tomēr — šī atkal atraitne, — puika rozā krekliņā aizstāvēja Aņisju.

— Tu saki, Aņisja atraitne, bet Marfa arī tikpat kā atraitne, — vecākais puika tiepās. — Tik un tā — vīra nav.

— Kur tad vīrs? — Ņehļudovs jautāja.

— Cietumā utis baro, — vecākais puika paskaidroja, lietodams pierasto izteicienu.

— Vasar' kunga mežā nogriezis divus bērziņus, par to viņu arī ietupināja, — steidzās pastāstīt mazais rozā kreklā. — Nu jau sesto mēnesi sēž, bet sieva staigā diedelēdama, trīs bērni un vēl gaudena vecene, — viņš pamatīgi izstāstīja.

— Kur tad viņa dzīvo? — Ņehļudovs taujāja.

— Are, šitajā pašā sētā, — puika sacīja, norādīdams uz māju, kuras priekšā sīciņš baltgalvis bērns, kas tikko turējās uz līkajām, ceļos ārup izliektajām kājelēm, līgodamies stāvēja uz paša celiņa, pa kuru gāja Ņehļudovs.

— Vasjka, kur tu man, delveri, aizkluburoji? — iesaucās no istabas izskrējusi sieva netīrā, gluži kā pa pelniem savazātā kreklā uti ar izbijušos seju metās Ņehļudovam priekšā, paķēra bērnu un aizstiepa uz istabu, it kā baidīdamās, ka Ņehļudovs viņas bērnam ko nenodara.

Tā bija tā pati sieva, kuras vīrs Ņehļudova mežā nogriezto bērziņu dēļ sēdēja cietumā.

— Nu, bet Matrjona — vai tā arī ir nabaga? — Ņehļudovs pētīja, kad viņi jau tuvojās Matrjonas mājelei.

— Kas šī par nabagu: ar degvīnu kroģē, — noteikti atbildēja vājiņais puika rozā kreklā.

Nonācis pie Matrjonas mājiņas, Ņehļudovs atlaida puikas, iegāja priekšiņā un tad istabā. Vecās Matrjonas būdele bija sešas aršīnas garumā, tā ka gultā, kas atradās aizkrāsnē, pieaudzis cilvēks nevarēja izstiepties. «Šai pašā gultā,» Ņehļudovs nodomāja, «Katjuša dzemdēja un gulēja slima.» Gandrīz visu būdu aizņēma stelles, ko vecā ar savu vecāko mazmeitu patlaban uzrīkoja, kad Ņehļudovs, galvu pret zemo palodu nodauzījis, ienāca pa durvīm. Ņehļudovam nopakaļ istabā ar joni iedrāzās vēl divi mazbērni un, pieķērušies pie stenderes, apstājās viņam aiz muguras.

— Ko vajag? — vecene pikti noprasīja, būdama nelāgā omā, jo ar stellēm negribēja veikties. Turklāt, slepus tirgodamās ar degvīnu, viņa baidījās no ikkura sveša cilvēka.

— Esmu muižas īpašnieks. Man gribētos ar jums parunāties.

Vecene brīdi klusēja, vērīgi ielūkodamās; tad pēkšņi gluži pārvērtās.

— Ak tu dūkulīt manu, bet es, muļķagalva, tā ij ne-pazinu: domāju, kāds ceļa gājējs, — viņa nobēra liekuļoti vēlīgā balsī. — Ak tu manu gaišo vanadziņ …

— Es gribētu ar tevi parunāt zem četrām acīm, — Ņehļudovs sacīja, raudzīdamies uz atvērtajām durvīm, kurās stāvēja bērni, bet aiz tiem kalsnēja sieviete ar izdilušu, slimības novārdzinātu, bālu, bet tomēr smaidošu bērniņu, kam galvā bija no lupatiņām sadiegta micīte.

— Kas jums te ko redzēt! Es jums gan rādīšu, pag, kur man tas kruķis! — vecā uzkliedza durvīs stāvētājiem. — Ver ciet, vai…

Pusaudži pagājās nost, sieva ar bērnu aizvēra durvis..

— Un es domāju — kas tas tāds atnācis? Bet pats kungs, ak tu manu zelta gabaliņ, ak tu košumiņ! — vecā skaitīja. — Tad, vei, kur ienācis, nav vis noniecinājis. Ak tu manu dimanta gabaliņ! Tepat apsēsties, jūsu gaišība, ek še, uz skrāģīša, — viņa runāja,'skrāģi ar skoteli slaucīdama. — Un es domāju, sak, kas te par sātanu lien, bet, skat, pats jūsu gaišība, mūsu labais kundziņš, labdaris, gādnieks. Neņem nu man vecai muļķei ļaunā, akla esmu kļuvusi.

Ņehļudovs apsēdās, vecā nostājās viņam priekšā, at-spieda vaigu labajā delnā, ar kreiso roku labās aso elkoni* atbalstījusi, un dziedošā balsī uzsāka:

— Tad vecs gan esi kļuvis, jūsu gaišība; tolaik kā viens dadzis jauks biji, bet kas nu! Tāpat jau sava rūpe, vai nu bez tā!

— Es, lūk, ko atnācu pajautāt: vai tu vēl atceries Katjušu Maslovu?

— Katerinu, vai? Kā nu neatcerēšos, viņa tak man māsasmeita … Kā nu neatcerēšos: ak, asaras, asaras, ko es viņas dēļ tiku raudājusi! Es jau tak visu zinu. Kurš tad nu, tētīt, dieva priekšā bez grēka, kurš pret ķeizaru bez vainas! Jaunu ļaužu būšana, turpat dzer tēju, dzer kapiju, turpat ij nelabais klāt, viņš jau ar, nešķīstais, stiprs. Ko tur var darīt! Neba tu viņu pameti, gana jau apveltīji: simt rubļu izgāzi. Bet ko šī! Skaidri kā bez prāta. Būtu mani klausījusi, kas vainas bija nedzīvot! Lai arī viņa man māsasmeita, bet es taisni gan saku: paklīdene. Es tak viņu pēc vēl tik labā vietā ietaisīju: negribēja padoties, kungu nolamāja. Vai tad mēs drīkstam kungus lamāt? Nu, ņēma un atlaida. Tāpat ij vēlāk pie mežakunga varēja dzīvot, bet eka negribēja.

— Es gribēju jautāt par bērnu. Viņa taču pie jums dzemdēja? Kur palika bērns?

— Bērniņu es tolaik, tētīt manu, labi aprūpēju. Viņa bija gaužām vārga, domājām, ka necelsies. Es arī nokristīju puisēntiņu, kā pienākas, un atdevu patversmē. Ko tur eņģelīti mocīt, kad māte mirst nost! Citi dara tā, ka pamet zīdainīti un nebaro, — viņš tad arī izdziest; bet es domāju: ko nu tā, labāk jau pacīkstīšos, aizsūtīšu uz patversmi. Nauda bija, un tā ij aizvedām.

— Vai numurs bija?

— Numurs bija gan, bet bērniņš toreiz pat nomira. Sī pati stāstīja: kā aizvedusi, tā ij pagalam.

— Kas tā šī?

— Nu tā pati sieva, Skorodnajā dzīvoja. Viņa ar to nodarbojās. Par Malaņju sauca, nu jau, cilvēks, mirusi. Gudra sieva bija — viņa tad šitā darīja. Atnes viņai dažkārt bērniņu, viņa ņem un tur pie sevis mājās, baro. Tā nu baro, tētīt manu, kamēr savīkš sūtīšanai. Un, kā salasa trīs vai četrus, tā tūdaļ ij aizved. Gudri viņai viss bija ierīkots: tāds liels šūpulis, tā kā divguļu, liec vienāži, liec otrāži. Ij rokturis klāt vis. Tā nu viņa saliek visus četrus bērnus, galviņa katram uz savu pusi, lai nedauzās kopā, kājiņas vienuviet, un ved visus četrus reizē. Sabāž visiem knupīšus mutītēs, šie, nabadziņi, ij nepīkst.

— Nu, un kā tad bija?

— Nu, tāpat arī Katerinas bērnu aizveda. Nedēļas divas laikam pie sevis noturēja. Viņš jau mājās pie tās ij sanīka.

— Un vai jauks bērns bija? — Ņehļudovs vaicāja.

— Jauks, kā tad! Tāds bērniņš, ka jaukāks nemaz nevar būt. Kā likts, tevī atsities, — vecene piebilda, veco aci pamirkšķinādama.

— No kā tad viņš savārga? Jādomā, vāji baroja?

— Kas nu tā par barošanu! Tik jau tā slava. Zināma lieta, nav jau pašas bērns. Kad tikai dzīvu dabū projām. Stāstīja, tikko līdz Maskavai aizvedusi, tā tūdaļ arī izdzisis. Atveda jau apliecību, lai, viss gods godam. Gudra sieva bija.

Tik vien Ņehļudovs varēja uzzināt par savu bērnu.

VI

Vēlreiz nodauzījis galvu pie abējām durvīm istabā un priekšiņā, Ņehļudovs izgāja ārā. Puikas — pelēksnīgi baltais un rozā — viņu gaidīja. Tiem bija pievienojušies vēl daži citi. Gaidīja arī vairākas sievietes ar zīdaiņiem un starp tām arī kalsnā sieva, kas vāri turēja uz rokas bālo bērniņu ar lupatu micīti. Bērns nepārtraukti dīvaini smaidīja ar visu savu vecīgo sejiņu un vienā laidā kustināja sasprindzināti izliektos īkšķus. Ņehļudovs zināja, ka tas bija ciešanu smaids. Viņš apjautājās, kas tā par sievieti.

— Tā pati Aņisja, par kuru es tev stāstīju, — vecākais puika atteica.

Ņehļudovs pievērsās Aņisjai.

— Kā labi dzīvo? — viņš jautāja. — No kā pārtiec?

— Kā dzīvoju? Dāvanas lasu, — Aņisja atbildēja un sāka raudāt.

Bet bērns ar vecīgo sejiņu izplūda smaidā, locīdams tievās kājiņas, kas izskatījās kā tārpiņi.

Ņehļudovs izvilka kabatas portfeli un iedeva sievietei desmit rubļu. Viņš vēl nepaguva paiet ne divus soļus, kad viņu panāca otra sieviete ar bērnu, tad vecīte, tad vēl kāda sieviete. Visas gaudās par savu nabadzību un lūdza palīdzēt. Ņehļudovs izdalīja tos sešdesmit rubļus sīkā papīra naudā, kas bija makā, un ar briesmīgām skumjām sirdī atgriezās mājās, tas ir, pārvaldnieka dzīvoklī nama piebūvē. Pārvaldnieks smaidīdams sagaidīja Ņehļudovu ar ziņu, ka zemnieki sapulcēšoties vakarā. Ņehļudovs pateicās un, istabās neiegājis, iegriezās dārzā paklaiņot pa aizaugušajiem, baltām ābeļziedu lapiņām piebirušajiem celiņiem, pārdomādams visu, ko bija redzējis.

Sākumā ap piebūvi bija kluss, bet tad Ņehļudovs iz-dzirdēja pārvaldnieka pusē divas saniknotas sieviešu balsis, kuras viena otru pārtrauca un caur kurām tikai retumis atskanēja smaidošā pārvaldnieka rāmā balss. Ņehļudovs ieklausījās.

— Nav man vairs jaudas, vai krustu no kakla rausi nost? — runāja viena saniknotā sievietes balss.

— Tad tikko jau kā ieskrēja, — otra balss pārtrauca. — Atdod, kad tev saka! Ko vārdzini lopu un bērnus bez piena!

— Samaksa vai atstrādā! — atbildēja pārvaldnieka mierīgā balss.

Ņehļudovs iznāca no dārza un piegāja pie lieveņa, kur stāvēja divas izspūrušas sievas, no kurām viena, acīm redzot, bija uz grūtām kājām. Uz lieveņa pakāpēm, rokas brezenta mēteļa kabatās sabāzis, stāvēja pārvaldnieks. Pamanījušas kungu, sievas apklusa un ņēmās kārtot noslīdējušos lakatiņus uz galvas, bet pārvaldnieks izvilka rokas no kabatām un sāka smaidīt.

Strīds bija par to, ka zemnieki, kā pārvaldnieks stāstīja, tīšām laižot savus teļus un pat govis kunga pļavā. Un tā nu divas govis no šo sievu sētām bija

pļavā notvertas un apķīlātas. Pārvaldnieks prasīja no sievām pa trīsdesmit kapeikām no govs vai arī divas dienas atstrādāt. Sievas turpretim apgalvoja, pirmkārt, ka govis tikko kā ieskrējušas, otrkārt, ka naudas viņam neesot, un, treškārt, kaut vai par solījumu atstrādāt, pieprasīja uz vietas atdot govis, kas kopš rīta neēdušas stāvēja tveicē un žēli īdēja.

— Cik es neesmu ar labu izrunājies, — smaidošais pārvaldnieks stāstīja, uz Ņehļudovu atskatīdamies, it kā piesaukdams to par liecinieku, — ja atdzenat pusdienlaikā, tad arī pieraugiet savus lopiņus!

— Tikko pie mazā aizskrēju, tā šīs projām.

— Bet tu neej, ja esi uzņēmusies ganīt!

— Un kas tad mazo pabaros? Tu jau viņam cici nedosi!

— Būtu tad arī no tiesas ieēdusi tai pļavā, vēders nesāpētu, bet tikko kā iegāja, — otra sūrojās.

— Visas pļavas noganījuši, — pārvaldnieks sūdzējās Ņehļudovam. — Ja nepiedzīs sodu, nemaz siena nedabūsim.

— Ei, negrēko nu! — kliedza tā uz grūtām kājām. — Manējās nekad vēl nebija pieķertas.

— Nu, bet ja reiz ir pieķertas, tad maksā ciet vai arī atstrādā!

— Nu, atstrādāšu arī, palaid jel govi, nemērdē badā! — viņa nikni nokliedza. — Jau tā nav miera ne dienu, ne nakti. Vīramāte slima. Vīrs nezin kur. Raujos vai pušu viena pati uz visām pusēm, jaudas vairs nav. Kaut tu aizrītos ar to savu atstrādāšanu!

Ņehļudovs palūdza pārvaldnieku atlaist govis, bet pats aizgāja atpakaļ dārzā izdomāt līdz galam savu domuT taču ko domāt nu vairs nebija. Viss viņam tagad bija tik skaidrs, ka viņš nevarēja vien nobrīnīties, kā gan cilvēki neredz un kā viņš pats tik ilgi nebija redzējis to, kas tik acīm redzami skaidrs.

«Tauta izmirst, pieradusi pie savas izmiršanas, tajā ir izveidojušās dzīves parādības, kas raksturīgas izmiršanai, — bērnu mirstība, sieviešu darbs pāri spēkiem, pārtikas trūkums visiem, it īpaši veciem cilvēkiem. Un tā pamazām tauta nonākusi šādā stāvoklī, ka pati neredz visu tā baismīgumu un pat nežēlojas par to. Un tāpēc ari mēs uzskatām, ka šis stāvoklis ir dabisks un ka tā vajag būt.» Tagad viņam bija skaidrs kā diena, ka galvenais tautas nabadzības cēlonis, ko pati tauta apzinājās un allaž uzsvēra, bija tas, ka zemes īpašnieki atņēmuši tautai zemi, kas vienīgā varēja to uzturēt. Bija pilnīgi skaidrs, ka bērni un veci cilvēki mirst tāpēc, ka viņiem trūkst piena, bet piena nav tāpēc, ka nav zemes, kur ganīt lopus un ievākt labību un sienu. Gluži skaidrs, ka viss tautas posta vai vismaz galvenais, vispirmais tautas posta cēlonis ir tas, ka zeme, kas to baro, nav viņas pašas rokās, bet gan to laužu rokās, kas, izmantodami šo tiesību uz zemi, dzīvo no tautas darba. Bet zemi, kas cilvēkiem tik nepieciešama, ka tie mirst bez tās, apstrādā šie paši līdz galīgai nabadzībai novestie cilvēki, lai zemes īpašnieki te izaudzēto maizi pārdotu ārzemēs un varētu pirkt sev platmales, spieķus, karietes, bronzas priekšmetus u. tml. Tagad tas viņam bija tikpat skaidrs, cik skaidrs bija tas, ka aplokā ieslēgtie zirgi, noēduši visu zāli, izkāmēs un nobeigsies no bada, ja tiem nedos iespēju izmantot zemi, uz kuras tie var atrast sev barību … Un tas ir šausmīgi un nekādi nevar un nedrīkst būt. Ir jāatrod līdzekļi, lai tas tā nebūtu, vai vismaz nevajag pašam tur piedalīties. «Un es katrā ziņā tos atradīšu,» viņš domāja, staigādams pa tuvējo bērzu gatvi uz priekšu un atpakaļ. «Zinātniskās biedrībās, valdības iestādēs un laikrakstos mēs spriežam par tautas nabadzības cēloņiem un par līdzekļiem, kā tautu pacelt, bet nerunājam par to vienīgo, neapšaubāmo līdzekli, kas droši vien pacels tautu, tas ir, ka jāatdod tautai atpakaļ tai atņemtā un nepieciešamā zeme.» Un viņš spilgti atcerējās Henrija Džordža pamattēzēs un savu aizraušanos ar tām un brīnījās, kā gan varējis visu to aizmirst. «Zeme nevar būt īpašuma objekts, nevar būt pirkšanas un pārdošanas objekts, tāpat kā ūdens, kā gaiss, kā saules stari. Visiem ir vienādas tiesības uz zemi un uz visām priekšrocībām, kādas tā cilvēkiem dod.» Tagad viņš saprata, kāpēc viņam bija kauns atcerēties, kā viņš kārtojis darīšanas Kuzminskā. Viņš

bija pats sevi mānījis. Zinādams, ka cilvēkam nevar būt tiesības uz zemi, viņš bija sev šīs tiesības atzinis un atdāvinājis zemniekiem daļu no tā, uz ko viņam — viņš to dvēseles dzijumos zināja — nebija tiesību. Tagad viņš tā nerīkosies un pārgrozīs arī to, ko izdarījis Kuzminskā. Un viņš domās sastādīja projektu, pēc kura zeme zemniekiem jāizrentē un rente jāatzīst par šo pašu zemnieku īpašumu, lai viņi maksātu šo naudu un izlietotu to nodokļiem un sabiedriskiem pasākumiem. Tas nebija single-tax x, taču pie pastāvošās kārtības vienīgā kaut cik iespējamā tuvošanās tam. Bet galvenais bija tas, ka viņš atteicās izmantot zemes īpašuma tiesības.

Kad viņš pārnāca mājās, pārvaldnieks, sevišķi laipni smaidīdams, piedāvāja pusdienas, izteikdams bažas, ka mielasts, ko viņa sieva ar auskarainās meičas palīdzību pagatavojusi, būšot pārvārījies un pārcepies.

Galds bija apklāts ar rupju galdautu, servjetes vietā — izrakstīts dvielis un uz galda vieux-saxe2 zupas traukā ar nosistu osu kūpēja kartupeļu virums ar to pašu gaili, kas bija staipījis drīz vienu, drīz otru melno kāju, bet tagad bija sagriezts, pat sakapāts gabalos, ko vietvietām vēl klāja spalvas. Pēc zupas nāca atkal tas pats gailis ar apceptām spalvām un biezpiena rauši ar bagātīgu sviesta un cukura piedevu. Lai arī tas viss nebija diez cik garšīgs, Ņehļudovs ēda, nejuzdams, ko ēd: tik ļoti viņu nodarbināja doma, kas uzreiz atbrīvoja no tām skumjām, ar kādām viņš bija pārnācis no sādžas.

Pārvaldnieka sieva noskatījās pa durvīm, kamēr iz-bijusies meiča ar pūku karuļiem ausīs pasniedza ēdienu, bet pats pārvaldnieks, lepns par savas sievas mākslu, smaidīja aizvien priecīgāk un priecīgāk.

Pēc pusdienām Ņehļudovs ar pūlēm apsēdināja pār-valdnieku un, lai pārbaudītu sevi un reizē kādam izteiktu to, kas viņu tā nodarbināja, izstāstīja tam savu projektu — atdot zemi zemniekiem un prasīja viņa domas šai jautājumā. Pārvaldnieks smaidīja, izlikdamies, ka ari viņš sen to pašu domājis un ļoti priecājas dzirdēt, taču patiesībā nekā nesaprata, acīm redzot, ne tāpēc, ka Ņehļudovs neskaidri izteicās, bet tāpēc, ka pēc ša projekta iznāca, ka Ņehļudovs atsakās no sava labuma citu labā, jo īstenībā tā patiesība, ka ikviens cilvēks rūpējas tikai par savu labumu, kaut arī citiem par ļaunu, bija tā iesakņojusies pārvaldnieka apziņā, ka viņš domājās kaut ko nesaprotam, kad Ņehļudovs runaja par to, ka visam ienākumam no zemes jākļūstot par zemnieku sabiedrisko kapitālu.

— Saprotu. Jūs tātad saņemsiet procentus no šā kapitāla? — viņš sacīja, gluži atplaucis.

— Tad nē taču! Saprotiet jel, ka zeme nevar būt atsevišķu personu īpašums.

— Tas pareizi!

— Un tāpēc viss, ko zeme dod, pieder visiem.

— Bet tad jau jums vairs nebūs ienākuma? — jautāja pārvaldnieks, mitējies smaidīt.

— Es jau arī atsakos.

Pārvaldnieks smagi nopūtās un tad atkal atplauka smaidā. Nu viņš saprata. Viņš saprata, ka Ņehļudovs nav gluži pie pilna prāta, un Ņehļudova projektā, kurā tas paredzēja atteikties no zemes, tūdaļ sāka meklēt iespējas gūt personīgu labumu un katrā ziņā gribēja saprast projektu tā, lai viņš varētu izmantot atdodamo zemi.

Taču, sapratis, ka arī tas nav iespējams, viņš kļuva bēdīgs un par projektu vairs neinteresējās, tikai joprojām smaidīja, lai izpatiktu saimniekam. Redzēdams, ka pārvaldnieks viņu nesaprot, Ņehļudovs ļāva tam iet, bet pats apsēdās pie sagraizīta, ar tinti nolieta galda un ņēmās savu projektu izklāstīt uz papīra.

Saule jau bija noslīdējusi aiz tikko saplaukušajām liepām, un odi bariem lidoja istabā un dzēla Ņehļudovu. Beidzis rakstīšanu un tai pašā laikā izdzirdējis no sādžas atskanam ganāmpulka blēšanu, vaļā vērto vārtu čīkstoņu un uz sapulci sanākušo zemnieku balsis, Ņehļudovs teica pārvaldniekam, ka nevajagot vīrus aicināt uz kantori, bet ka viņš pats aiziešot uz sādžu, uz to sētu, kur tie sapulcēšoties. Steigā izdzēris pārvaldnieka piedāvāto glāzi tējas, Ņehļudovs devās uz sādžu.

VII

Pār pūli vecākā sētsvidū skanēja čala, bet,_ līdzko pienāca Ņehļudovs, čala aprima un zemnieki, tāpat kā Kuzminskā, cits pēc cita noņēma cepures. Šā apvidus zemnieki bija daudz pelēcīgāki par Kuzminskas zem-niekiem: kā skuķes un sievas valkāja ausīs pūku karuļus, tāpat arī gandrīz visi vīrieši staigāja vīzēs, pašaustos kreklos un kaftānos. Daži bija basām kājām un vienos kreklos, kā no darba nākuši.

Ņehļudovs saņēmās un sāka savu runu ar to, ka paziņoja zemniekiem savu nodomu atdot tiem zemi pavisam. Zemnieki cieta klusu, un viņu sejas izteiksmē nekas nemainījās.

— Tāpēc, ka es uzskatu, — Ņehļudovs sarkdams skaidroja, — ka zeme nedrīkst piederēt tiem, kas to paši neapstrādā, un ka katram ir tiesības lietot zemi.

— Zināma lieta. Tas ir kā likts, — atskanēja vīru balsis.

Ņehļudovs stāstīja tālāk, kā ienākums no zemes būtu sadalāms visiem un tālab viņš ieteicot tiem ņemt zemi un iemaksāt par to tādu cenu, kādu viņi paši noteiks, sabiedriskajā kapitālā, ko tad paši arī lietos. Joprojām atskanēja atzinības un piekrišanas vārdi, taču zemnieku nopietnās sejas kļuva aizvien nopietnākas un nopietnākas, un skatieni, kas agrāk bija pievērsti kungam, nosliga lejup, it kā nevēlēdamies darīt viņam kaunu ar to, ka visi viņa viltību izpratuši un ka viņam neizdosies nevienu apmānīt.

Ņehļudovs runāja diezgan skaidri, un zemnieki bija saprātīgi ļaudis; taču tie viņu nesaprata un nevarēja saprast aiz tā paša iemesla, kura dēļ arī pārvaldnieks ilgi nebija sapratis. Viņi bija nešaubīgi pārliecināti, ka ikvienam cilvēkam raksturīgi ievērot savu labumu. Un par muižniekiem jau nu viņi sen no vairāku paaudžu pieredzes zināja, ka muižnieks allaž meklē savu labumu zemniekiem par ļaunu. Un tāpēc, ja muižnieks aicina viņus un piedāvā ko jaunu, tad, acīm redzot, tādēļ, lai vēl kaut kā viltīgāk viņus apkrāptu.

— Nu, kā tad būs, ar cik lielu maksu jūs domājat zemi aplikt? — Ņehļudovs jautāja.

— Kas nu mums ko aplikt? Tas jau nav mūsu varā. Jūsu zeme, jūsu noteikšana, — no pūļa atbildēja.

— Tad nē jau, jūs paši šo naudu lietosiet sabiedriskām vajadzībām.

— Mēs to nevaram. Sabiedrība pati par sevi un šitais atkal pats par sevi.

— Saprotiet jel, — vēlēdamies paskaidrot, smaidīdams iejaucās Ņehļudovam līdzi atnākušais pārvaldnieks, — kņazs atdod jums zemi par naudu, bet šī pati nauda atkal paliek sabiedrībai, jūsu pašu kapitālā.

— Mēs gaužām labi saprotam, — acu nepacēlis, atsaucās pikts bezzobis vecis. — Tas ir tikpat kā bankā, mums tikai termiņā jāmaksā. Mēs to negribam, tāpēc ka mums arī tāpat jau grūti, bet ar šito iznāk, ka galīga putēšana.

— Kam nu to! Mēs labāk tāpat pa vecam, — atskanēja neapmierinātas un pat rupjas balsis.

īpaši dedzīgi visi sāka atsacīties, kad Ņehļudovs ieminējās, ka sastādīs līgumu, kurā parakstīsies viņš pats un arī viņiem būs jāparakstās.

— Kas tur ko parakstīties! Mēs, kā strādājuši, tā strādāsim. Kam tad tas vajadzīgs? Mēs esam timsi ļauži.

— Neesam ar mieru, tāpēc ka tā tāda nepierasta būšana. Kā bijis, tāpat ij lai paliek! Tikai sēklu gan vajadzētu atlaist, — atskanēja balsis.

Sēklu atlaist nozīmēja, ka pie tagadējās kārtības sēkla pusgrauda sējumiem bija jādod zemniekiem, bet viņi lūdza, lai sēklu dotu kungs.

— Jūs tātad atsakāties, negribat zemi ņemt? — Ņehļudovs jautāja, vērsdamies pie pajauna zemnieka ar starojošu seju, basām kājām un noskrandušā kaftānā; šis virs pārlieku taisni turēja savu noplīsušo cepuri uz saliektās kreisās rokas, kā mēdz turēt cepures zaldāti, kad noņem tās pēc komandas.

— Taisni tā! — zemnieks izgrūda, acīm redzot, vel karadienesta hipnozes varā.

— Tātad jums zemes pietiek? — Ņehļudovs vaicāja.

— Nebūt ne, — māksloti jautri atsaucās bijušais zaldāts, centīgi turēdams sev priekšā noplīsušo cepuri, it kā piedāvādams ikvienam, kas to vēlētos lietot.

— Nu, jūs tomēr apdomājiet, ko jums teicu! — runāja pārsteigtais Ņehļudovs un atkārtoja savu priekšlikumu.

— Nav mums ko domāt, kā teicām, tāpat vien būs, — dusmīgi norūca īgnais bezzobis vecis.

— Es rīt vēl te būšu visu dienu, ja pārdomāsiet, tad atsūtiet man ziņu.

Zemnieki nekā neatbildēja.

Tā Ņehļudovs nekā nevarēja panākt un devās atpakaļ uz kantori.

— Bet es jums teikšu, kņaz, — sacīja pārvaldnieks, kad viņi bija atgriezušies mājās, — ar viņiem jūs nesarunāsiet: stūrgalvīgi ļaudis. Tiklīdz kā tiek sapulcē, iecērtas un ne no vietas. Tāpēc, ka no visa baidās. Šie paši zemnieki, kaut vai tas pats sirmais vai melnīgsnējais, kuri nebija ar mieru, — viņi taču ir prātīgi vīri. Kad atnāk uz kantori, apsēdināsi viņu tēju dzert, — pārvaldnieks smaidīdams stāstīja, — sāksi runāt, viņš tev gatavais prātvēders, tīri kā pats ministrs — visu apsvei, gods godam. Bet sapulcē pavisam cits cilvēks, kā sāk malt vienu …

— Vai tad nevarētu paaicināt šurp dažus no saprā-tīgākajiem zemniekiem, — Ņehļudovs minēja, — es viņiem sīki izskaidrotu.

— To var, — smaidošais pārvaldnieks teica.

— Tad, lūdzami, esiet tik laipni un paaiciniet uz rīt-dienu!

— Tas viss ir iespējams, — pārvaldnieks sacīja, vēl priecīgāk pasmaidījis, — uz rītdienu saziņošu.

— Edz, kas par gudrinieku! — melnīgsnējs zemnieks ar pinkainu, nekad nesukātu bārdu, šūpodamies brangās ķēves mugurā, teica otram tādam pašam vecam, kalsnējam vīram, kas noplīsušā kaftānā, žvadzinādams dzelzs pinekli, jāja viņam līdzās.

Zemnieki jāja pieguļā paganīt zirgus lielā ceļa malā un zagšus kunga mežā.

— Par velti zemi atdošu, paraksties tikai! Maz laikam viņi mūsējos veduši ap stūri. Nekā, brāl, nieki vien, tagad mēs ij paši esam nākuši pie prāta, — viņš piebilda un sāka saukt aizklīdušo pērno kumelēnu. — Suk, šuk! — viņš saukāja, zirgu apturējis un atpakaļ skatīdamies, taču kumeļš nebija vis palicis iepakaļ, bet nogriezies sāņus — pļavās.

— Uzgājies, pagāns, līst kunga pļavās, — noteica melnīgsnējais ar pinkaino bārdu, izdzirdējis rasainajās, pēc purva smaržojošajās pļavās brīkšķam zirguskābenes, pa kurām zviegdams auļoja iepakaļ palikušais kumeļš.

— Edz, kas zāles pieaudzis, vajadzēs svētdien atsūtīt meitiešus, lai parauj pusgrauda tiesu, — teica kalsnējais zemnieks noplīsušajā kaftānā, — citādi te izkaptis atlauzīs.

— Paraksties, viņš saka, — pinkainais turpināja savu spriedumu par kunga runu. — Paraksties vien, gan tad viņš tevi dzīvu rīs nost.

— Tikpat kā likts, — vecais atsaucās.

Vairāk nekā viņi nerunāja. Varēja dzirdēt tikai zirgu kāju dipoņu uz cietā ceļa.

VIII

Atgriezies mājās, Ņehļudovs atrada naktsguļai uz-postajā kantorī augsti klātu gultu ar pēļiem, diviem spilveniem un bordo sarkanu, dubultplatu, smalki un rakstaini stepētu, stīvu zīda segu, — acīm redzot, pār-valdnieka sievas pūra mantu. Pārvaldnieks piedāvāja Ņehļudovam pusdienas paliekas, bet, kad tas atteicās, atvainojās par sliktu cienastu un uzņemšanu un izgāja, atstādams Ņehludovu vienu.

Zemnieku atteikšanās Ņehļudovu it nemaz nebija samulsinājusi. Gluži otrādi, kaut gan tur, Kuzminskā, viņa priekšlikumu bija pieņēmuši un visu laiku tencinājuši, bet šeit pret viņu izturējās neuzticīgi un pat naidīgi, viņš jutās mierīgs un priecīgs. Kantorī bija smacīgi un netīri. Ņehļudovs izgāja laukā un gribēja iet dārzā, bet atcerējās to nakti, meitistabas logu, sētspuses lieveni — un viņam netikās staigāt pa noziedzīgu atmiņu apgānītajām vietām. Viņš apsēdās uz lievenīša un, ieelpodams jauno bērzu lapu spēcīgo smaržu, kas pildīja silto gaisu, ilgi vērās tumstošajā dārzā un klausījās dzirnavu rūkoņā, lakstīgalu pogošanā un vēl kādā putnā, kas vienmuļi svilpoja krūmā pie paša lie-veņa. Pārvaldnieka logā nodzēsa uguni, aiz šķūņa rītu pusē iedegās uzlēcoša mēness blāzma, pār ziedošo dārzu un pusgruvušo māju aizvien gaišāk un gaišāk noplaiksnīja rūsa, atskanēja tāla pērkona ducināšana, un trešo daļu debess juma aizklāja melns padebesis. Lakstīgalas un citi putni apklusa. Cauri ūdens šņākšanai dzirnavās ieskanējās zosu gāgāšana, un tad sādžā un pārvaldnieka sētā sāka sasaukties agrie gaiļi, kas parasti karstās negaisa naktīs dzied bez laika. Ir tāda paruna, ka agra gaiļu dziedāšana esot uz līksmu nakti. Ņehļudovam šī nakts bija vairāk nekā līksma. Viņam tā bija priecīga, laimīga nakts. Iztēle no jauna atdzīvināja viņā to laimīgo vasaru, ko viņš te bija pavadījis kā nevainīgs jauneklis, un viņš jutās atkal tāds, kāds bija ne vien toreiz, bet visos sava mūža labākajos brīžos.Viņš ne tikvien atcerējās, bet arī sajuta sevi tādu, kāds bija toreiz, kad četrpadsmit gadu vecumā lūdza dievu, lai dievs viņam atklāj patiesību; kad, bērns būdams, šķiroties no mātes, raudāja uz viņas ceļiem, solīdamies būt allaž labs un nekad viņu neapbēdināt, — jutās tāds, kāds bija, kad viņi ar Nikoļeņku Irteņevu apņēmās, ka vienmēr atbalstīs viens otru uz labu un centīsies visus cilvēkus darīt laimīgus.

Viņš atcerējās tagad, kā viņam Kuzminskā bija uznācis kārdinājums un sameties žēl gan mājas, gan meža, gan saimniecības, gan zemes, un tagad viņš sev jautāja: vai ir žēl? Un viņam šķita pat dīvaini, ka bija varējis žēlot. Viņš atcerējās visu, ko šodien bija redzējis: gan sievieti ar bērniem bez vīra, kas bija ieslodzīts cietumā par koku ciršanu viņa — Ņehļudova mežā; gan šausmīgo Matrjonu, kas uzskatīja vai vismaz sacīja, ka viņu kārtas sievietēm jāatdodas kungiem par mīļākajām; atcerējās viņas attieksmi pret bērniem, kā tos mēdza vest uz patversmi, kā arī nelaimīgo, vecīgo, smaidošo, badā mirstošo bērnu ar lupatu micīti; atcerējās vājo, grūto sievieti, kuru vajadzēja spiest strādāt viņa labā par to, ka, darbā pārmocījusies, viņa nebija pieskatījusi savu izbadējušos govi. Un turpat viņam ienāca prātā cietums, noskūtās galvas, kameras, riebīgā smaka, važas un blakus visam tam — savas un visu pilsētas, galvaspilsētas kungu dzīves bezprātīgā greznība. Viss bija pilnīgi skaidrs un neapšaubāms.

Gar šķūņa kori izlīda spožs, gandrīz pilns mēness, pār pagalmu nogulās melnas ēnas un iemirgojās jumta skārds uz pussagruvušās mājas.

Un, it kā negribēdama palaist garām šo gaismu, ap-klususī lakstīgala dārzā atsāka pogot un trīcināt.

Ņehļudovs atcerējās, kā viņš Kuzminskā bija sācis pārdomāt savu dzīvi, risināt jautājumus, ko un kā darīs, un atcerējās, kā bija sapinies šais jautājumos un nevarēja tos atrisināt: tik daudz apsvērumu bija par katru no tiem. Nu viņš atkal uzdeva sev šos pašus jautājumus un brīnījās, cik viss bija vienkārši. Vienkārši tāpēc, ka tagad viņš nedomāja par to, kas ar viņu notiks, un tas viņu pat neinteresēja, bet domāja tikai par to, kas viņam jādara. Un dīvaini: viņš nekādi nevarēja izšķirt, kas vajadzīgs sevis paša labā, bet nešaubīgi zināja, kas darāms citu labā. Viņš tagad nešaubīgi zināja, ka zeme jāatdod zemniekiem, jo paturēt to nebija labi. Zināja nešaubīgi, ka nevajadzēja pamest Katjušu, vajadzēja viņai palīdzēt, būt gatavam uz visu, lai izpirktu savu vainu pret viņu. Zināja nešaubīgi, ka vajadzēja studēt, pētīt, noskaidrot, izprast visas šīs tiesu un sodu lietas, kurās viņš šķita redzam kaut ko tādu, ko citi neredz. Viņš nezināja, kas no visa tā iznāks, taču nešaubīgi zināja, ka gan viens, gan otrs, gan trešais viņam katrā ziņā jādara. Un par šo stingro pārliecību viņam bija prieks.

Melnais padebesis vilkās aizvien augstāk, un nu jau laistījās nevis rūsa, bet zibens, kas apgaismoja visu pagalmu un pussagruvušo māju ar izlauztajiem lieveņiem, pērkons grāva jau tepat virs galvas. Visi putni bija apklusuši, bet toties sāka šalkot lapas, un vējš, atskrējis līdz lievenim, uz kura sēdēja Ņehļudovs, purināja viņam matus. Nokrita viens piliens, otrs, sāka bungot pa dadžu lapām, pa jumta skārdu, un visa debess spilgti uzliesmoja; viss noklusa, un Ņehļudovs nepaguva izskaitīt līdz trīs, kad taisni virs galvas kaut kas drausmīgi nobrakšķēja un aizdārdēja pa visu debesi.

Ņehļudovs iegāja mājā.

«Jā, jā,» viņš domāja. «Uzdevums, ko mēs veicam dzīvē, viss šis uzdevums, visa šā uzdevuma jēga man nav un nevar būt saprotama: kādēļ bija krustmātesv kādēļ Nikoļeņka Irteņevs nomira, bet es dzīvoju? Kādēļ bija Katjuša? Un mans neprāts? Kādēļ bija šis karš? Un visa mana turpmākā izlaidīgā dzīve? Visu to izprast, izprast visu meistara roku darbu nav manā varā. Taču darīt viņa prātu, kas ierakstīts manā sirdsapziņā, — tas ir manā varā, un to es nešaubīgi zinu. Un, kad to daru, esmu pilnīgi mierīgs.»

Lietus jau gāza kā spaiņiem un urdzēdams plūda no jumta mučelē; zibens arvien retāk apgaismoja pagalmu" un māju. Ņehļudovs atgriezās istabā, izģērbās un nolikās gultā, ar zināmām bažām vērodams netīrās, atlupušās tapetes, kas radīja aizdomas par blaktīm.

«Jā, justies nevis saimniekam, bet kalpam,» viņš domāja un priecājās par šo domu.

Viņa bažas izrādījās dibinātas. Tiklīdz viņš bija nodzēsis sveci, viņu apstāja kukaiņi un sāka kost.

«Atdot zemi, doties uz Sibīriju, — blusas, blaktis, netīrība.,, Nu, neko darīt, ja jau tas jāpanes, panesīšu.» Taču, lai kā gribēdams, viņš to nevarēja izturēt un apsēdās pie vaļēja loga, labpatikā vērodams projām traucošo padebesi, aiz kura atkal paradījas mēness.

IX

Ņehļudovs aizmiga tikai pret rītu un tāpēc otrā dienā pamodās vēlu.

Ap pusdienas laiku, pārvaldnieka aicināti, ieradās septiņi izraudzītie zemnieki un iegāja ābeļu dārzā zem ābelēm, kur pārvaldniekam uz zemē iedzītiem stabiņiem bija ierīkots galdiņš un soliņi. Pagāja labs laiciņš, kamēr zemniekus pierunāja likt cepures galvā un apsēsties uz soliem. It īpaši bijušais zaldāts, šodien saāvies tīros autos un vīzēs, ietiepīgi turēja savu noplīsušo cepuri sev priekšā, kā parasti mēdz turēt «bēru ceremonijā». Taču, kad viens no viņiem — cienījama izskata plecīgs sirmgalvis ar iesirmām bārdas sprogām kā Mikelandželo Mozum un sirmiem, bieziem, cirtainiem matiem, kas vijās ap viņa iedegušo, kailo, brūno pieri, uzlika galvā savu lielo cepuri un, saņēmis ciešāk jaunā, pašaustā kaftāna stūrus, iespraucās aiz galdiņa un apsēdās, pārējie sekoja viņa priekšzīmei.

Kad visi bija novietojušies, Ņehļudovs apsēdās tiem pretim un, ar elkoņiem uz galda atbalstījies, noliecies pār papīru, kur bija uzrakstīts projekta konspekts, sāka to izklāstīt.

Vai nu tāpēc, ka zemnieku bija mazāk, vai arī tāpēc, ka viņš bija aizņemts ar skaidrojamo jautājumu un nevis ar sevi, Ņehļudovs šoreiz nejuta nekāda mulsuma. Viņš neviļus vērsās galvenokārt pie plecīgā sirmgalvja ar baltajām bārdas sprogām, gaidīdams no tā piekrišanu vai iebildumus. Taču Ņehļudova priekšstats par viņu bija maldīgs. Patīkamā izskata sirmgalvis, kaut arī atzinīgi māja ar savu skaisto patriarha galvu vai arī kratīja to, raukdams pieri, kad citi runāja pretimr acīm redzot, tikai ar lielām pūlēm saprata, ko Ņehļudovs skaidroja, un ari tikai tad, kad citi zemnieki to pašu atstāstīja savā valodā. Daudz labāk Ņehļudova vārdus saprata sīks, gandrīz bezbārdains greizacis večuks, kas sēdēja līdzās patriarhālajam sirmgalvim, ģērbies salāpītos, krumpainos nankina svārkos, ar veciem, nošķiebtiem zābakiem kājās, pēc amata krāšņu mūrnieks, kā Ņehļudovs vēlāk dabūja zināt. Šis cilvēks aši raustīja uzacis, sirsnīgi nopūlēdamies būt uzma-nīgs, un tūdaļ saviem vārdiem atstāstīja to, ko Ņehļudovs runāja. Tikpat ātri aptvēra arī pamaza auguma drukns vecis ar baltu bārdu un spožām, gudrām acīm, kurš izmantoja katru izdevību piebilst pie Ņehļudova vārdiem pa jocīgai, zobgalīgai piezīmei, ar ko acīm redzami lepojās. Arī bijušais zaldāts, šķiet, būtu varējis saprast, ja viņā vēl neglabājies dienesta laikā iedzītais stulbums un ja viņš nesapinies nesakarīgas zaldāta valodas ieražās. Visnopietnāk lietu uzņēma gara auguma zemnieks ar mazu bārdiņu un smailu degunu, ģērbies tīrās, pašaustās drēbēs un jaunās vīzēs. Šis vīrs saprata visu un runāja tikai tad, kad bija vajadzīgs. Pārējie divi veči: viens — tas pats bezzobis, kas vakar sapulcē bija klaigājis, noteikti noraidīdams visus Ņehļudova priekšlikumus, un otrs — garš, balts, klibs, labsirdīgu seju, ar jēlminas pastalām kalsnajās, baltiem autiem cieši notītajās kājās, — abi gandrīz visu laiku klusēja, kaut arī uzmanīgi klausījās.

Ņehļudovs vispirms izteica savus uzskatus par zemes īpašumu.

— Zemi, manuprāt, — viņš sacīja, — nevar ne pārdot, ne pirkt, tāpēc ka tad, ja to var pārdot, tie, kam ir nauda, nopirks visu un tad par tiesību zemi lietot ņems, cik gribēs, no tiem, kam zemes nav. Ņems naudu par to, lai uz zemes varētu stāvēt, — viņš piebilda, lietodams Spensera argumentu.

— Tad cita nekā — piesien spārnus un laidies pa gaisu, — iebilda vecais ar smejošajām acīm un balto bārdu.

— Tas tiesa, — rupjā basā noducināja tas ar garo degunu.

— Taisni tā, — noteica bijušais zaldāts.

— Meitietis saplūc gotelei zāli: kā ķer, tā uz cietumu projām, — sacīja klibais, labsirdīgais večuks.

— Pašu zemes savas piecas verstis tālu, bet nomāt — kur tu tiksi klāt, tādas cenas saskrūvējuši, ka nav aprēķina! — piebilda piktais bezzobis. — Grīstē mūs griež, kā paši gribēdami, slimāk nekā klaušās.

— Esmu ar jums pilnīgi vienis prātis, — Ņehļudovs sacīja, — un uzskatu par grēku turēt zemi īpašumā. Un tad nu es gribu to atdot.

— Laba lieta, kā tad, — noteica sirmgalvis ar Mozus cirtām, acīm redzot, saprazdams, ka Ņehļudovs grib zemi iznomāt.

— Tālab arī esmu atbraucis: negribu vairs zemi savā īpašumā; un tagad nu jāapdomā, kā no tās tikt vaļā.

— Dod tik zemniekiem rokā, vairāk nekā, — pamācīja piktais bezzobis.

Ņehļudovs pirmajā brīdī apmulsa, sajutis šais vārdos šaubas par viņa nolūku patiesīgumu. Taču viņš tūdaļ attapās un izmantoja šo piezīmi, lai izteiktu to, kas viņam bija sakāms.

— Un labprāt atdotu, — viņš teica, — bet kam un kā? Kuriem zemniekiem? Kāpēc jūsu kopienai un nevis Deminskas? (Tas bija kaimiņu ciems ar bada riežiem.)

Visi cieta klusu. Tikai bijušais zaldāts noteica:

— Taisni tā.

— Nu, lūk, — Ņehļudovs turpināja, — jūs man pasakiet, ja nu cars pateiktu, lai zemi atņem muižniekiem un atdod zemniekiem …

— Vai tad tā dzird? — tas pats večuks ievaicājās.

— Nē, no cara nedzird neko. Es tikai pats no sevis saku: ja nu cars pateiktu — atņemt zemi muižniekiem un atdot zemniekiem, — kā jūs to darītu?

— Kā darītu? Izdalītu visu uz dvēselēm visiem vien-līdzīgi, tik zemniekam, tik kungam, — sacīja mūrnieks, uzacis aši uz augšu, uz leju raustīdams.

— Kā tad citādi? Izdalīt uz dvēselēm, — apstiprināja labsirdīgais, klibais vecis ar baltajiem autiem.

Visi šo lēmumu atbalstīja, atzīdami to par pieņemamu.

— Kā tad tā — uz dvēselēm? — Ņehļudovs jautāja. — Vai tad muižas ļaudīm arī?

— Nebūt ne, — iesaucās bijušais zaldāts, pūlēdamies izrādīt sejā jautru mundrumu.

Taču saprātīgais, garais zemnieks nebija ar viņu vienis prātis.

— Ja dalīt, tad visiem vienlīdzīgi, — mazliet padomājis, viņš noducināja savā sulīgajā basā.

— Nevar, — Ņehļudovs sacīja, jau iepriekš apsvēris savu iebildumu. — Ja izdalīs visiem vienlīdzīgi, tad visi tie, kuri paši nestrādā, near, — kungi, sulaiņi, pavāri, ierēdņi, rakstveži, visi pilsētnieki ņems savas daļas un pārdos bagātniekiem. Un atkal zeme saplūdīs bagātnieku rokās. Bet tiem, kuri paliks uz savas daļas, atkal savairosies bērni, taču zeme jau būs aizņemta. Atkal bagātnieki sagrābs savās rokās tos, kuriem zeme nepieciešama.

— Taisni tā, — zaldāts steigšus apstiprināja.

— Aizliegt, lai nepārdod zemi, bet lieto tikai tas, kas pats ar, — ieteica mūrnieks, dusmīgi pārtraukdams zaldātu.

Uz to Ņehļudovs iebilda, ka nevar iepriekš paredzēt, vai kāds ars sev pašam vai citam.

Tad garais, prātīgais zemnieks ieteica ierīkot tā, lai apstrādā visi artelī.

— Un, kas pats strādā, tam arī iedalīt. Bet, kas nestrādā, tam nekā, — viņš nobeidza savā stingrajā, zemajā balsī.

Arī pret šo komunistisko projektu Ņehļudovam jau bija gatavi argumenti, un viņš iebilda, ka tad vajadzētu, tei ir arkli, ir zirgi būtu visiem vienādi un lai vieni nepaliktu citiem iepakaļ vai arī lai viss — gan zirgi, gan arkli, gan kuļmašīnas, gan visa saimniecība būtu kopīpašums, taču, lai to ierīkotu, vajadzētu visiem būt vienis prātis.

— Mūsu ļaudis ne savu mūžu pie tā nepiedabūs,— sacīja piktais vecis.

— Tikai plēšanās vien iznāks, — apstiprināja vecais ar balto bārdu un smejošajām acīm. — Meitieši cits citam acis skrāpēs laukā.

— Tālāk, kā sadalīt zemi pēc labuma, — Ņehjudovs turpināja. — Kāpēc vieniem būs melnzeme, bet citiem māls un smilts?

— Tad jādod riežiem, lai tiek visiem vienādi, — mūrnieks ieteica.

Uz to Ņehjudovs iebilda, ka runa ir nevis par dalīšanu vienā kopienā, bet par zemes dalīšanu vispār dažādās guberņās. Ja zemi dod zemniekiem par velti, kāpēc tad vieniem lai būtu laba, otriem slikta zeme? Visi gribēs labo.

— Taisni tā, — sacīja zaldāts.

Pārējie cieta klusu.

— Tātad tas nemaz nav tik vienkārši, kā liekas,— Ņehjudovs teica. — Par to domājam ne mēs vien, bet domā daudzi. Un ir kāds amerikānis Džordžs, tad tas ir izdomājis tā. Un es esmu ar viņu vienis prātis.

— Tu esi saimnieks, tu pats arī atdod. Kas tad tev? Tava noteikšana, — piktais vecis iejaucās.

Šis iebildums Ņehjudovu samulsināja; taču sev par prieku viņš pamanija, ka ne viņš vien bija nemierā ar šo iebildumu.

— Paga, tēvoci Semjon, lai viņš izstāsta! — savā iespaidīgajā basā apsauca prātīgais zemnieks.

Tas Ņehjudovu iedrošināja, un viņš sāka tiem skaidrot Henrija Džordža projektu par vienīgo nodokli.

— Zeme nepieder nevienam, to devis dievs, — viņš iesāka.

— Tas tiesa. Tā ir, — vairākas balsis atsaucās.

— Visa zeme ir kopīga. Visiem uz to vienādas tiesības. Taču ir labāka zeme un ir sliktāka. Un ikviens vēlas ņemt labo. Kā tad nu izdarīt, lai izlīdzinātu? To var tā, lai tas, kuram būs laba zeme, maksā tiem, kuriem zemes nav, tik, cik zeme ir vērts, — Ņehjudovs pats atbildēja uz savu jautājumu. — Bet, tā kā grūti būtu izrēķināt, kurš kuram lai maksā, un tā kā sabiedriskām vajadzībām tik un tā nauda jāvāc, tad jādara tā, lai tas, kas zemi lieto, maksā sabiedrībai visādām vajadzībām tik, cik viņa zeme vērts. Tad būs visiem līdzīgi Ja gribi zemi ņemt, — maksā par labu zemi vairāk, par sliktu mazāk. Bet, ja negribi ņemt, — ne

maksā nekā, un nodokli sabiedriskām vajadzibam tavā vietā maksās tie, kuriem zeme ir.

— Tas pareizi, — piekrita mūrnieks, uzacis raustīdams. — Kam labāka zeme, lai maksā vairāk.

— Ak tavu gudru galviņu, tas 2orža! — slavēja sprogainais cienījamā izskata sirmgalvis.

— Bijusi nu vien tā maksa pa spēkam! — rešņi norūca garais, acīm redzot, jau aptverdams, uz kuru pusi lieta virzās.

— Bet maksai jābūt tādai, lai nav ne dārgi, ne lēti… Ja būs dārgi, tad nevarēs izmaksāt un radīsies zaudējumi, bet, ja lēti, visi sāks cits no cita pirkt, tirgosies ar zemi. To tad nu es gribēju šeit pie jums nokārtot.

— Tas pareizi, tiesa gan. Ko tur sacīt, tā jau nekas, — zemnieki runāja.

—Tā tik ir galviņa! — atkārtoja plecīgais, sprogainais sirmgalvis. — žorža! Bet ko izdomājis!

— Nu, bet kā tad, ja es vēlētos ņemt zemi? — pār-valdnieks smaidīdams iejautājās.

— Ja ir brīvs gabals, ņemiet un strādājiet! — Ņehļudovs atbildēja.

— Kam tad tev? Tu ij tāpat esi paēdis, — iebilda vecais ar smejošajām acīm.

Ar to apspriede beidzās.

Ņehļudovs vēlreiz atkārtoja savu priekšlikumu, taču neprasīja atbildi tūliņ, bet ieteica aprunāties ar pārējiem un tad nākt un dot atbildi.

Zemnieki teicās aprunāties ar citiem un dot atbildi un atvadījušies satraukti aizgāja. No ceja vēl ilgi dzirdēja.viņu skaļās valodas, kas aizvien vairāk attālinājās. Un līdz vēlam vakaram no sādžas pa upi plūda šurp viņu balsu dūkoņa.

Otrā dienā zemnieki nestrādāja, bet apsprieda kunga priekšlikumu. Zemnieki sašķēlās divās grupās: viena atzina kunga priekšlikumu par izdevīgu un drošu, otra tajā saskatīja viltību, kuras būtību nevarēja izprast un no kuras tāpēc it īpaši baidījās. Trešajā dienā visi tomēr vienojās piedāvātos noteikumus pieņemt un ieradās pie Ņehļudova paziņot kopējo lēmumu. Šo piekrišanu bija ietekmējis kādas vecenītes izteiktais un veco vīru pieņemtais kunga rīcības izskaidrojums, kas iznīcināja jebkuras bažas par krāpšanu, — ka kungs sācis domāt par dvēseli un tā rīkojas dvēseles glābšanas labā. Šo izskaidrojumu apstiprināja lielās naudas dāvanas, ko Ņehļudovs izdalīja, uzturēdamies Panovā. īstenībā iemesls šīm dāvanām, ko Ņehļudovs te dalīja, bija tāds, ka šeit viņš pirmoreiz iepazina to nabadzības un dzīves skaudruma pakāpi, līdz kādai bija noslīdējuši zemnieki, un, šās nabadzības satriekts, kaut arī zinādams, ka tam nav nekādas jēgas, nevarēja nedot naudu, kuras viņam patlaban bija iekrājies sevišķi daudz, jo viņš bija saņēmis par pērn Kuzminskā pārdoto mežu un turklāt vēl iemaksu par pārdodamo inventāru.

Līdzko paklīda valodas, ka kungs lūdzējiem dodot naudu, ļaudis, visvairāk meitieši, sāka bariem nākt pie viņa no visas apkaimes, lūgdami palīdzību. Viņš patiešām nezināja, ko ar tiem iesākt, no kā vadīties, izšķirot jautājumu, kam un cik dot. Viņš juta, ka nav iespējams nedot lūdzējiem, acīm redzami nabadzīgiem cilvēkiem, naudu, kuras pašam bija daudz. Dot turpretim, kam pagadās, ikvienam, kas lūdz, nav nozīmes. Vienīgā izeja bija aizbraukt. To viņš arī steidzīgi darīja.

Pēdējo dienu uzturēdamies Panovā, Ņehļudovs iegāja mājā un sāka tur kravāties pa palikušajām mantām. Kravādamies krustmātes vēderainajā sarkankoka kumodītē ar bronzas riņķiem lauvu galvās, viņš apakšējā atvilktnē atrada daudz vēstuļu un starp tām kartīti, uz kuras bija grupa: Sofja Ivanovna, Marja Ivanovna, viņš pats kā students un Katjuša — tīra, svaiga, līksma un dzīvespriecīga. No visām mantām, kas atradās mājā, viņš paņēma tikai vēstules un šo attēlu. Visu pārējo viņš atstāja dzirnavniekam, kas ar smaidošā pārvaldnieka gādību par desmito daļu no vērtības bija nopircis Panovas māju — noplēšanai un arī visas turienes mēbeles.

Atcerēdamies tagad savu Kuzminskā izjusto nožēlu par īpašuma zaudēšanu, Ņehļudovs brīnījās, kā gan viņu varējušas pārņemt tādas jūtas; tagad viņš pārdzīvoja nemitīgu atbrīvošanās prieku un jaunā izjūtu, kas līdzinājās tam, ko vajadzētu izjust ceļotājam, atklājot jaunas zemes.

X

Šoreiz, iebraucot pilsētā, Ņehļudovs jutās sevišķi dīvaini un neparasti pārsteigts. Vakarā aizdedzināto laternu gaismā viņš atbrauca no stacijas uz savu dzīvokli. Visās istabās vēl smaržoja pēc naftalīna, un Agrafena Petrovna un Kornejs — abi jutās pārguruši un neapmierināti un pat saķildojās, piekopdami mantas, kuru vienīgais lietošanas veids, šķiet, bija — izkāršana, pārvēdināšana un noglabāšana. Ņehļudova istaba bija brīva, taču neuzkopta, un aiz daudzajām lādēm bija grūti tajā iekļūt, tā ka Ņehļudova atbraukšana, acīm redzot, traucēja darbus, kas risinājās šai dzīvoklī uz nez kādas dīvainas inerces pamata. Tas viss ar savu acīm redzamo neprātu, kas arī viņu pašu kādreiz bija aizrāvis, Ņehļudovam pēc sādžā redzētā trūkuma šķita tik nepatīkams, ka viņš nolēma tūliņ otrā dienā pārvākties uz viesnīcu, atstājot Agrafcnas Petrovnas ziņā piekopt lietas, kā viņa to uzskatīja par vajadzīgu, līdz atbrauks māsa, kura tad galīgi izrīkosies ar visu, kas mājā atradās.

Ņehļudovs no rīta izgāja no mājas, izraudzījās pirmās pagadījušās ļoti vienkāršas un ne visai tīras mēbelētās istabas netālu no cietuma, nolīga sev divus numurus un, devis rīkojumu nogādāt turp lietas, ko mājās bija atlasījis līdzņemšanai, devās pie advokāta.

Ārā bija auksts. Pēc pērkona negaisa un lietiem bija iestājies aukstums, kāds parasti uznāk pavasaros. Bija tik auksts un pūta tik griezīgs vējš, ka Ņehļudovs sala vieglajā mētelī un arvien pielika soli, mēģinādams sasildīties.

Viņam atmiņa bija lauku ļaudis: sievietes, bērni, veci cilvēki, nabadzība un vārgums, ko viņš tagad it kā pirmoreiz bija ieraudzījis, it īpaši smaidošais vecītis — klēpja bērns, kas šķeterēja izdilušajām kājiņām, — un viņš neviļus salīdzināja ar viņiem to, kas bija pilsētā. Ejot gar skārņiem, zivju un gatavu drēbju bodēm, viņš bija pārsteigts — it kā pirmo reizi ieraudzījis — par to milzīgo daudzumu labi paēdušu, tīru un trekni nobarojušos bodnieku, kāda uz laukiem nav neviena paša. Šie ļaudis, acīm redzot, bija cieši pārliecināti, ka viņu pūles apkrāpt cilvēkus, kuri nepazīst preci, nav nekāda dīka, bet gan ļoti derīga nodarbošanās. Tikpat paēduši bija kučieri ar apjomīgām sēdamvietām un ar pogām uz muguras, tādi paši bija šveicari ar tresainām naģenēm galvā, tādas pašas bija istabmeitas priekšautos un ar sprodziņām un it īpaši vieglie ormaņi — ar izskūtiem pakaušiem. Viņi sēdēja atzvēlušies savos atsperu ratos, nicīgi un izlaidīgi vērodami garāmgājējus. Visos šais ļaudīs Ņehļudovs tagad neviļus redzeja tos pašus lauku cilvēkus, kuriem atņemta zeme un kurus šis zaudējums sadzinis pilsētā. Vieni no viņiem, prazdami izmantot pilsētas apstākļus, bija kļuvuši tādi paši kā kungi un priecājās par savu stāvokli; citi turpretim pilsētā nokļuva vēl ļaunākos apstākļos nekā uz laukiem un bija vēl nožēlojamāki. Tādi nožēlojami ļaudis Ņeliļudovam likās kurpnieki, ko viņš ieraudzīja strādājam pie kāda pa-graba loga; tādas pašas bija vājās, bālās, izspūrušās veļas mazgātājas, kas ar izdilušām, atrotītām rokām gludināja veļu pie vaļējiem logiem, pa kuriem plūda ārā ziepju garaiņi. Tādi paši bija Ņehļudova sastaptie divi krāsotāji skotelēs un ar tupelēm basās kājās, no galvas līdz papēžiem notriepušies ar krāsu. Virs elkoņiem atrotītās, iedegušās, dzīslainās, nespēcīgās rokās viņi nesa krāsas spaini un bez mitēšanās bārās. Sejas bija izmocītas un niknas. Tādas pašas sejas bija arī smagajiem ormaņiem, kas melni noputējušām sejām kratījās savās orēs. Tādas pašas tās bija noskrandušajiem, uztūkušajiem vīriem, sievām un bērniem, kas stāvēja ielu stūros un lūdza dāvanas. Tādas pašas sejas varēja redzēt pa vaļējiem traktiera logiem, kur Ņehļudovam bija jāiet garām. Pie netīriem, pudelēm nu tējas traukiem apkrautiem galdiņiem, starp kuriem līgodamies šaudījās balti ģērbtie apkalpotāji, klaigadami un bļaustīdamies sēdēja nosvīduši, pietvīkuši cilvēki no dzēruma stulbām sejām. Kāds sēdēja pie loga un, uzacis uzraucis un lūpas izstiepis, blenza grīdā, it kā pūlēdamies ko atcerēties.

«Un kādēļ gan viņi visi te sanākuši?» Ņehļudovs domāja, līdz ar putekļiem, ko saltais vējš nesa viņam virsū, nevilšus ieelpodams gaisā jūtamo rūgteno eļļas un svaigas krāsas smaržu.

Kādā ielā viņam iznāca iet blakus smago ormaņu vezumiem, kas veda nez kādus dzelžus un tik neizturami dārdēja pa nelīdzeno bruģi, ka viņam sāka sāpēt ausis un galva. Viņš pielika soli, lai paietu vezumiem garām, kad piepeši cauri dzelžu žvankstoņai izdzirda savu vārdu. Viņš apstājās un ieraudzīja netālu sev priekšā karavīru smaili uzgrieztām, ieziestām ūsām, ar spīdīgu, gludu seju; tas, sēdēdams vieglajos ļihača ratos, sveicinot māja Ņehļudovam ar roku, pavērdams smaidā neparasti baltos zobus.

— Ņehļudov? Tu?

Pirmajā mirklī Ņehļudovu pārņēma prieks.

— Ā, Šēnboks! — viņš līksmi iesaucās, bet tūdaļ saprata, ka nav nemaz ko priecāties.

Tas bija tas pats Sēnboks, kas tolaik bija iegriezies pie krustmātēm. Ņehļudovs sen bija pazaudējis viņu no redzes loka, taču dzirdējis, ka Sēnboks, atstājis pulku un palicis kavalērijas dienestā, par spīti saviem parādiem, aizvien vēl ar nez kādiem līdzekļiem šā tā turoties bagātnieku pasaulē. Viņa apmierinātais, jautrais izskats to apstiprināja.

— Cik jauki, ka tevi notvēru! Citādi pilsētā neviena cilvēka. Nu, brāl, bet vecs gan tu esi kļuvis! — viņš runāja, kāpdams ārā no ratiem un izrozīdams plecus. — Es tikai no gaitas vien tevi pazinu. Nu labi, vai ēdīsim kopā pusdienas? Kur te pie jums var pieklājīgi paēst?

— Nezinu, vai paspēšu,, — Ņehjudovs atteica, domadams vienīgi par to, kā tikt vajā no biedra, viņu neapvainojot. — Ko tu šeit dari? — viņš apjautājās.

— Darīšanas, brāl! Aizbildnības lietas. Es taču esmu aizbildnis. Kārtoju Samanova darīšanas. Zini, tas bagātais vecis. Viņš ir paralitiķis. Bet zemes piecdesmit četri tūkstoši desetīnu, — viņš piebilda ar tādu kā sevišķu lepnumu, it kā pats būtu visas tās desetīnas radījis. — Saimniecība bija šausmīgi nolaista. Zeme visa izdota zemniekiem. Tie nekā nebija maksājuši, parādu vairāk par astoņdesmit tūkstošiem. Gada laikā es visu apgriezu otrādi un devu aizbildnībai par septiņdesmit procentiem vairāk. Kā tev tas patīk? — viņš lepni jautāja.

Ņehjudovs atcerējās dzirdējis, ka šis Sēnboks tieši tāpēc, ka notriecis visu savu īpašumu un ietaisījis nesamaksājamus parādus, nezin uz kādas sevišķas protekcijas pamata iecelts par aizbildni vecajam bagātniekam, kas putināja laukā savus īpašumus, un tagad nu viņš, acīm redzot, dzīvoja no šās aizbildniecības.

«Kā lai tiek vajā, viņu neapvainojot?» Ņehjudovs domāja, raudzīdamies spīdīgajā, tuklajā sejā ar pomādi pieziestajām ūsām un klausīdamies labsirdīgajā, biedriskajā tērzēšanā par to, kur dabū labi paēst, un plātīšanos, cik labi viņš nokārtojis aizbildnības lietas.

— Nu, kur tad ēdīsim pusdienas?

— Man gan nav laika, — Ņehjudovs, pulkstenī ska-tīdamies, teica.

— Nu tad tā. Šovakar ir zirgu skriešanās sacīkstes. Tu būsi?

— Nē, nebūšu.

— Atbrauc! Savu zirgu man vairs nav. Bet es lieku uz Grišas zirgiem. Vai atceries? Viņam ir lieliski zirgi. Tātad atbrauc, paēdīsim kopā vakariņas.

— Arī vakariņās nevarēšu tikt, — Ņehjudovs smai-dīdams atrunājās.

— Nu, kā tad tā? Kurp tu pašreiz iedams? Ja gribi, es aizvedīšu.

— Eju pie advokāta. Tepat aiz stūra, — Ņehjudovs atteica.

— Aha, tu taču tur cietumā nez ko darot? Par cietuma gādnieku esi kļuvis? Man Korčagini stāstīja, — Senboks smiedamies mēļoja. — Viņi jau aizbrauca. Kas tur īsti ir? Pastāsti!

— Jā, jā, tas viss taisnība, — Ņehļudovs atbildēja, — ko nu tā uz ielas stāstīs!

— Kā tad, kā tad, tu jau allaž esi bijis savādnieks. Tātad atbrauksi uz sacīkstēm?

— Nē jel, nevaru un negribu. Tu, lūdzams, nedusmojies!

— Kāpēc dusmoties! Kur tu esi apmeties? — viņš jautāja, un pēkšņi viņa seja kļuva nopietna, skatiens apstājās, uzacis uzraucās. Viņš, acīm redzot, gribēja ko atcerēties, un Ņehļudovs ieraudzīja viņa sejā gluži to pašu stulbo izteiksmi, kāda bija cilvēkam ar uzrauktajām uzacīm un atkarus lūpām, kas viņu bija pārsteigusi traktiera logā.

— Bet tad aukstums gan! Vai ne?

— Jā, jā.

— Vai iepirkumi ir pie tevis? — Sēnboks prasīja ormanim.

— Nu tad sveiks! Ļoti ļoti priecājos, ka tevi satiku, — viņš teica un, cieši paspiedis Ņehļudovam roku, ielēca ratos, plato, jaunā, baltā ziemišķādas cimdā tērpto roku gar spīdīgo seju vicinādams un ierastā smaidā rādīdams savus neparasti baltos zobus.

«Vai tiešām ari es esmu bijis tāds pats?» Ņehļudovs domāja, turpinādams savu ceļu pie advokāta. «Jā gan, kaut arī ne gluži tāds, taču gribēju tāds būt un domāju, ka tā arī nodzīvošu visu mūžu.»

XI

_ Advokāts pieņēma Ņehļudovu ārpus kārtas un tūliņ sāka runāt par Meņšovu lietu, ko viņš izlasījis, un bija sašutis par apsūdzības nedibinātību.

— Tā ir uztraucoša lieta, — viņš sacīja. — Ļoti iespējams, ka uguni pielaidis pats īpašnieks, lai dabūtu apdrošināšanas prēmiju, taču ir pilnīgi skaidrs, ka Meņšovu vaina ne ar ko nav pierādīta. Nekādu pierādījumu nav. Te ir tikai izmeklēšanas tiesneša pārmērīga centība un prokurora biedra nevīžība. Ja vien lietu iztiesātu nevis apriņķī, bet šeit, tad es galvoju par panākumiem un pat nekādu honorāru nevēlos. Nu-u, un tā otrā lieta — Fedosijas Birjukovas lūgums uz visaugstākā vārdu ir uzrakstīts; ja brauksiet uz Pēterburgu, paņemiet līdzi, pats iesniedziet un palūdziet. Citādi pieprasīs paskaidrojumus tieslietu minis-trijai, tur atbildēs tā, lai tikai drīzāk nost no rokas, tātad noraidīt, un nekas neiznāks. Bet jūs mēģiniet piekļūt pie augstakām amatpersonām.

— Pie ķeizara? — Ņehļudovs jautāja.

Advokāts iesmējās.

— Tā jau nu ir pati augstākā — visaugstākā instance. Bet augstākā — tātad lūgumu komisijas sekretārs vai priekšsēdētājs. Nu, mans kungs, vai tagad būtu viss?

— Nē, te man vēl raksta sektanti, — sacīja Ņehļudovs, vilkdams no kabatas sektantu vēstuli. — Tas ir kas neiespējams, ja taisnība, ko viņi raksta. Es šodien pacentīšos viņus satikt un izdibināt, kas tur īsti ir.

— Jūs, es skatos, esat kļuvis par piltuvi, par pudeles kaklu, caur kuru izlīst visas cietuma sūdzības,— advokāts smaidīdams sacīja. — Pārāk daudz — neveiksiet.

— Nē, bet šis ir gluži pārsteidzošs gadījums, — teica Ņehļudovs un izstāstīja īsumā lietas būtību: cilvēki sādžā sapulcējušies kopā lasīt evaņģēliju, ieradusies priekšniecība un viņus izklīdinājusi. Nākamajā svētdienā sapulcējušies atkal, tad pasaukts uradņiks, sastādīts akts un viņi nodoti tiesai. Izmeklēšanas tiesnesis nopratinājis, prokurora biedrs sastādījis apsūdzības aktu, tiesu palāta apsūdzību apstiprinājusi, viņi tiesāti. Prokurora biedrs uzturējis sūdzību, uz galda bijuši lietiski pierādījumi — evaņģēlijs, un viņiem piespriesta izsūtīšana. — Tas ir kaut kas šausmīgs, — Ņehļudovs sacīja. — Vai tiešām tā ir taisnība?

— Kas tad jūs te pārsteidz?

— Viss; nu, es saprotu uradņiku, kuram dota pavēle, bet prokurora biedrs, kas sastādījis aktu, viņš taču ir izglītots cilvēks.

— Tur jau ir tā kļūda, ka mēs esam pieraduši domāt, it kā prokuratūra, vispār tiesu ierēdņi, būtu kādi jauna vēriena, liberāli cilvēki. Kādreiz viņi tādi arī bijuši, bet tagad ir gluži kas cits. Tie ir ierēdņi, kuriem rūp tikai divdesmitais datums. Viņš saņem algu, viņam vajag vairāk, un ar to arī aprobežojas visi viņa principi. Viņš apvainos, tiesās, notiesās, ko vien tikai vēlaties.

— Bet vai tad patiešām pastāv likumi, pēc kuriem cilvēku var izsūtīt tikai par to, ka viņš kopā ar citiem lasa evaņģēliju?

— Ne tikvien izsūtīt uz tuvākajām nometināšanas vietām, bet pat katorgā, ja vien būs pierādīts, ka, lasīdami evaņģēliju, viņi atļāvušies to izskaidrot citiem ne tā, kā pavēlēts, un ar to nosodījuši baznīcas pieņemto izskaidrojumu. Publiska ortodoksālās ticības nonievāšana un — uz 196. panta pamata — izsūtīšana uz nometināšanu.

— Nevar būt.

— Kad es jums saku. Es vienmēr esmu teicis tiesas kungiem, — advokāts turpināja, — ka nevaru tos uzlūkot bez pateicības jūtām, jo, ja es neesmu cietumā un tāpat arī jūs un mēs visi, tad tikai — pateicoties viņu labsirdībai. Bet attiecināt uz kuru katru no mums sevišķu tiesību zaudēšanu un izsūtīšanu uz tuvākajām nometināšanas vietām — tas ir visvieglākais, kas vien var būt.

— Bet, ja tas tā un viss atkarīgs no prokurora patvaļas un no personām, kas var likumu piemērot vai nepiemērot, kādēļ tad vajadzīga tiesa?

Advokāts jautri un skaļi iesmējās.

— Tad, lūk, kādus jautājumus jūs uzdodat! Nu, tā jau, cienījamais, ir filozofija. Kā vēlaties, var pārspriest arī to. Atbrauciet sestdien! Sastapsiet pie manis zinātniekus, literātus, māksliniekus. Tad arī pārrunāsim par vispārīgiem jautājumiem, — advokāts aicināja, ar ironisku patosu izrunādams vārdus «vispārīgie jautājumi». — Ar manu sievu esat pazīstami. Atbrauciet!

— Jā, es pacentīšos, — Ņehļudovs atbildēja, juzdams, ka nerunā patiesību un, ja pacentīsies, tad tikai, lai nebūtu vakarā pie advokāta zinātnieku, literātu un mākslinieku sabiedrībā, kas sapulcēsies pie viņa.

Smiekli, ar kādiem advokāts atbildēja uz Ņehļudova piezīmi, ka tiesai nav nozīmes, ja tiesas personāls var pēc savas patvaļas likumu piemērot vai nepiemērot, un intonācija, ar kādu tas izrunāja vārdus «filozofija» un «vispārīgie jautājumi», rādīja Ņehļudovam, cik ļoti dažādi viņš un advokāts un droši vien arī advokāta draugi skatās uz visām šīm lietām, un, kaut arī viņš tagad bija attālinājies no saviem bijušajiem draugiem, tādiem kā Šēnboks, vēl tālāk Ņehļudovs jutās no advokāta un viņa aprindu ļaudīm.

XII

Līdz cietumam bija tālu un laiks jau vēls, tāpēc Ņehļudovs paņēma ormani un brauca uz cietumu. Kādā ielā ormanis, vīrs vidējos gados ar gudru un labsirdīgu seju, uzrunāja Ņehļudovu un norādīja uz milzīgu jaunceltni^

— Āre, kādu milzeni uzslējuši! — viņš sacīja, it kā pats pa daļai būtu vainīgs pie šās būves un lepotos ar to.

Tiešām, ēku cēla milzīgi lielu un kaut kādā sarežģītā, neparastā stilā. Izturīgas resnu priežu baļķu sastatnes, sastiprinātas ar dzelzs sakabēm, no visām pusēm aptvēra ceļamo ēku un šķīra to no ielas ar dēļu nožogojumu. Pa sastatnēm kā skudras lodāja ar kaļķiem notriepušies strādnieki: vieni mūrēja, citi kala akmeņus, vēl citi nesa augšup smagas, lejup tukšas nestuves un mučeles.

Resns, labi ģērbies kungs, laikam arhitekts, stāvēdams pie sastatnēm un uz augšu rādīdams, nez ko stāstīja uzņēmējam vladimirietirn, kas godbijīgi klausījās. Pa vārtiem garām arhitektam un uzņēmējam brauca ārā tukši, iekšā — piekrauti pajūgi.

«Un cik viņi visi pārliecināti, gan tie, kas strādā, gan arī tie, kas liek viņiem strādāt, ka tā tam ari jābūt; kamēr mājās viņu grūtās sievas nopūlas pāri spēkiem un viņu bērni ar lupatu micītēm tuvās bada nāves ēnā, kājiņām šķeterēdami, vecišķi smaida, viņiem jāceļ šī muļķīgā, nevajadzīgā pils kādam stulbam un nevajadzīgam cilvēkam, vienam no tiem pašiem, kuri viņus izputina un aplaupa,» Ņehļudovs domāja, uz šo namu nolūkodamies.

— Jā, muļķīga māja, — viņš skaļi izteica savas domas.

— Kā — muļķīga? — ormanis apvainojies iebilda. — Lai paldies, dod cilvēkiem darbu, un nemaz nav muļķīga.

— Bet tas taču ir nevajadzīgs darbs.

— Jādomā, ka vajadzīgs, ja jau ceļ, — ormanis pretojās, — un ļaudīm pārtikšana.

Ņehļudovs apklusa, jo vairāk tāpēc, ka grūti bija sarunāties, riteņiem grabot. Netālu no cietuma ormanis nogrieza no bruģa uz šosejas, tā ka runāt kļuva vieglāk, un atkal atsāka valodu.

— Kas to ļautiņu tagad uz pilsētu dzenas, — tīri bail! — viņš ieminējās, uz bukas pagriezdamies un norādīdams Ņehļudovam uz veselu arteli laucinieku, kuri ar zāģiem un cirvjiem, puskažociņos un maisiem uz muguras nāca viņiem pretim.

— Vai tad vairāk nekā agrākos gados? — Ņehļudovs vaicāja.

— Kur nu! Tagad visas vietiņas tā piebāztas, ka skaidri bail. Saimnieki mētājas ar cilvēkiem kā ar skaidām. Visur pilns.

— "Kāpēc tad tā?

— Pievairojušies. Nav kur likties.

— Un kas tad par to, ka pievairojušies? Kāpēc nepaliek uz laukiem?

— Ko uz laukiem darīs? Nav zemes.

Ņehļudovam bija tā, kā mēdz būt ar sasistu vietu.

Liekas, tīri kā par spīti, vienmēr gadās kaut kur piegrūsties ar sāpīgo vietu, bet tā liekas tikai tāpēc, ka taisni sāpīgā vieta jūt katru pieduršanos.

«Vai tiešām visur viens un tas pats?» viņš nodomāja un sāka iztaujāt ormani, cik viņu sādžā zemes un cik zemes pašam ormanim, un kālab tas dzīvo pilsētā.

— Zemes mūsu sādžā, kungs, desetīna uz dvēseles. Mums pašiem ir triju dvēseļu tiesa, — ormanis labprāt raisīja valodu. — Man mājās ir tēvs un brālis, otrs brālis zaldātos. Viņi galā tiek. Un nav jau ko netikt. Brālis lai gribēja taisīties prom uz Maskavu.

— Bet vai tad zemi nevar nomāt?

— Kur šo tagad nomāsi? Kundziņi, kas bija, savu izputinājuši. Visu pievākuši tirgoņi. No tiem jau nedomā dabūt — paši apstrādā. Pie mums tāds francūzis valda, no iepriekšējā kunga nopircis. Nedod — un cauri!

— Kas par francūzi?

— Difārs — francūzis, kazi, būsiet dzirdējuši. Viņš lielajā teātrī aktierīšām parūkas taisa. Amats labs, nu, un iedzīvojies. No mūsējās jaunkundzes visu muižu nopirka. Tagad viņš pār mums valda. Dancina mūs, kā iedomājas. Labi vēl, ka pats lāga cilvēks. Tikai sieva viņam — krieviete gan, bet nu gatavais suns, nedod dieviņ! Cilvēkam ādu pār acīm rauj nost. Bēdu lietas! Nu re, ij cietums klāt! Kur tad piebraukt, pie parādes durvīm, vai? Tur laikam nelaiž.

XIII

Sirdij pamirstot, ar šausmām domādams par to, kādā stāvoklī viņš šodien atradīs Maslovu, un par viņam neuzminamo noslēpumu, ko sevī glabāja Maslova un viss cietumā esošo cilvēku kopums, Ņehļudovs piezvanīja pie galvenās ieejas un vaicāja iznākušajam uzraugam par Maslovu. Uzraugs apjautājās un pateica, ka viņa esot slimnīcā. Ņehļudovs devās uz slimnīcu. Labsirdīgs večuks, slimnīcas sargs, tūdaļ viņu ielaida un, dabūjis zināt, ko viņam vajag satikt, lika iet uz bērnu nodaļu.

Jauns ārsts, gluži piesātināts ar karbolskābi, iznāca pie Ņehļudova gaitenī un stingri noprasīja, ko viņam vajagot. Sis ārsts atjāva arestantiem dažādus atvieglojumus, un tāpēc viņam pastāvīgi iznāca nepatīkamas sadursmes ar cietuma priekšniecību un pat ar vecāko ārstu. Baidīdamies, ka Ņehļudovs neprasa kaut ko nelikumīgu, un turklāt gribēdams parādīt, ka nevienam netaisa izņēmumu, viņš izlikās dusmīgs.

— Te nav sieviešu, te ir bērnu palātas, — viņš sacīja.

— Es zinu, bet šeit strādā kāda no cietuma pārvietota kopēja.

— Jā, šeit ir divas. Ko tad jūs īsti vēlaties?

— Esmu tuvu pazīstams ar vienu no tām — Maslovu, — Ņehļudovs sacīja, — un gribētu viņu satikt: es braucu uz Pēterburgu iesniegt kasācijas sūdzību viņas lietā. Un gribētu nodot šo te. Tā ir tikai fotokartīte, — Ņehļudovs runāja, vilkdams no kabatas aploksni.

— Kāpēc ne, to var, — ārsts kļuva pieļāvīgāks un, pamājis vecītei baltā priekšautā, lika pasaukt kopēju — cietumnieci Maslovu. — Vai nevēlaties apsēsties vai vismaz ieiet pieņemamajā istabā?

— Pateicos, — Ņehļudovs teica un, izmantodams labvēlīgo pārmaiņu ārsta noskaņojumā, apvaicājās, kā viņi slimnīcā apmierināti ar Maslovu.

— Nekas, strādā labi, ņemot vērā apstākļus, kādos viņa atradusies, — ārsts atbildēja. — Bet te jau viņa ir.

Pa kādām durvīm iznāca vecenīte kopēja un tai nopakaļ Maslova. Viņai bija balts priekšauts virs svītrotās kleitas; ap galvu lakatiņš, kas apsedza matus. Ņehļudovu ieraudzījusi, viņa pietvīka, apstājās it kā mulsumā, bet tad sarauca pieri un, acis nodūrusi, žigliem soļiem tuvojās viņam pa šauro gaiteņa grīdceliņu. Pienākusi Ņehļudovam klāt, negribēja sniegt roku, bet tad pasniedza un nosarka vēl vairāk. Ņehļudovs nebija viņu vairs redzējis pēc tās sarunas, kad viņa atvainojās par savu nesavaldību, un tagad cerēja sastapt viņu tādu pašu kā toreiz. Taču šodien viņa bija gluži citādi, viņas sejas izteiksmē bija kas jauns:

atturīgs, kautrs un, kā Ņehļudovam šķita, viņam nelab-vēlīgs. Ņehļudovs viņai pateica to pašu, ko ārstam, ka brauks uz Pēterburgu, un nodeva aploksni ar fotogrāfiju, ko bija atvedis no Panovas.

— To es atradu Panovā, sena ģīmetne, varbūt jums patiktu. Ņemiet!

Melnās uzacis pacēlusi, Maslova izbrīnījusies paraudzījās viņā savām šķībajām acīm, it kā jautādama: kam tas vajadzīgs? — tad klusu ciešot paņēma aploksni un noglabāja aiz priekšauta.

— Es tur redzēju jūsu krustmāti, — Ņehļudovs teica.

— Redzējāt? — viņa vienaldzīgi atņēma.

— Vai jums šeit ir labi? — Ņehļudovs vaicāja.

— Nekas, labi, — viņa atbildēja.

— Vai nav pārlieku grūti?

— Nē, nekas. Neesmu vēl pieradusi.

— Es par jums ļoti priecājos. Tomēr labāk nekā tur.

— Kur tas ir — tur? — viņa jautāja, un seja viņai sārti iekvēlojās.

— Tur, cietumā, — Ņehļudovs pasteidzās atbildēt.

— Kādā ziņā tad labāk? — viņa jautāja.

— Es domāju, ka cilvēki šeit labāki. Nav tādu kā tur.

— Tur arī daudz labu, — viņa sacīja.

— Par Meņšoviem es rūpējos un ceru, ka viņus atbrīvos, — Ņehjudovs pastāstīja.

— Lai dievs dod, tik brīnum jauka vecenīte! — viņa atkārtoja savu vecītes apzīmējumu un vāri pasmaidīja.

— Es tagad braukšu uz Pēterburgu. Jūsu lietu drīz izklausīs, un es ceru, ka spriedumu atcels.

— Atcels vai neatcels, tagad jau vienalga, — viņa noteica.

-Kāpēc «tagad?»

— Tāpat vien, — viņa sacīja, uzmezdama Ņehļudovam ašu, jautājošu skatienu.

Ņehļudovs saprata šo vārdu un Šo skatienu tā, ka viņa vēlas zināt, vai viņš vēl turas pie savas apņemšanās vai arī ir ņēmis vērā viņas atteikšanos un savu lēmumu grozījis.

— Nezinu, kāpēc jums viss vienalga, — viņš sacīja. — Man gan patiešām ir vienalga, vai jūs attaisnos vai ne. Es jebkurā gadījumā esmu gatavs darīt, ko solījos, — viņš apņēmīgi teica.

Viņa pacēla galvu, un melnās, iešķībās acis apstājās pie viņa sejas, raudzīdamās gan tajā, gan tai garām, un viss viņas vaigs atmirdzēja priekā. Taču viņa sacīja pavisam ko citu, nekā runāja viņas acis.

— To jūs velti sakāt, — viņa teica.

— Es to saku, lai jūs zinātu.

— Par to jau viss izrunāts un nav ko runāt, — viņa atteica, ar pūlēm valdīdama smaidu.

Palātā sāka trokšņot. Atskanēja bērna raudas.

— Liekas, ka mani sauc, — viņa sacīja, nemierīgi apkārt lūkodamās.

— Nu tad sveiki! — viņš atvadījās.

Viņa izlikās nemanām pasniegto roku un, to nepaspiedusi, pagriezās, un, pūlēdamās apslēpt savu uz-varas prieku, veikliem soļiem aizsteidzās pa gaiteņa grīdceliņiem.

«Kas gan viņā notiek? Ko viņa domā? Ko viņa jūt? Vai viņa grib mani pārbaudīt vai arī patiešām nevar piedot? Vai viņa nevar pateikt visu, ko domā un jūt, vai arī negrib? Vai viņa ir atmaigusi vai arī vēl vairāk ļaunojas?» Ņehļudovs pats sev jautāja un nekādi nevarēja atbildēt. Vienu viņš zināja — to, ka viņa ir pārvērtusies un viņā norisinās viņas dvēselei svarīga pārmaiņa, un šī pārmaiņa Ņehļudovu tagad vienoja ne tikai ar viņu vien, bet arī ar to, kā vārdā šī pārmaina notika. Un šī vienotība lika viņam izjust priecīgu satraukumu un aizkustinājumu.

Atgriezusies palātā, kur atradās astoņas bērnu gultiņas, Maslova uz māsas pavēli sāka klāt gultu un, pārliekusies ar palagu pārāk tālu, paslīdēja un gandrīz pakrita. Satītu kaklu zēns, kas jau sāka izveseļoties, viņā noraudzīdamies, iesmējās, un Maslova nevarēja vairs noturēties un, atsēdusies uz gultas, sāka tik skaļi un aizrautīgi smieties, ka arī vairāki bērni viņai piebiedrojās, smiedamies pilnā kaklā, bet māsa viņai pikti uzbrēca:

— Ko zviedz? Domā, ka esi turpat, kur agrāk! Ej nes porcijas!

Maslova apklusa un, traukus paņēmusi, gāja, kurp to sūtīja, bet, saskatījusies ar satīto zēnu, kam bija noliegts smieties, atkal iespurdzās. Vairākas reizes dienā, tiklīdz palika viena, Maslova pavilka no aploksnes kartīti un tīksmi to aplūkoja; un tikai vakarā pēc dežūras, palikusi viena pati istabiņā, kur gulēja abas ar otru kopēju, Maslova izņēma fotogrāfiju pavisam laukā no aploksnes un, ar acīm noglāstīdama ik sīkumiņu gan sejās, gan apģērbos, gan lieveņa pakāpienos, gan krūmos, uz kuru fona attēlojās viņa un viņas, un krustmāšu sejas, ilgi un nekustīgi raudzījās uz izbalējušo, nodzeltējušo kartīti un nevarēja vien nopriecāties, it īpaši par sevi pašu, savu jauno, skaisto seju ar vijīgajām cirtām ap pieri. Viņa bija tā nogrimusi aplūkošanā, ka nemanīja savu biedreni ienākam istabā.

— Kas tad tas? Vai viņš tev iedeva? — jautāja resnā, labsirdīgā kopēja, pār fotogrāfiju noliekdamās. — Vai no tiesas tā esi tu?

— Kurš tad gan cits? — Maslova atjautāja, smaidot raudzīdamās biedrenei sejā.

— Un kas tas tāds? Viņš pats? Un tā ir viņa māte?

— Krustmāte. Bet vai tu nebūtu mani pazinusi? — Maslova vaicāja.

— Ne domas! Neparko nebūtu pazinusi. Pavisam jau cita seja. Laikam tak gadu desmit būs no tā laika?

— Ne gadi, bet dzīve, — Maslova atteica, un pēkšņi viss viņas mundrums izgaisa. Seja kļuva gurda, starp uzacīm iegula grumba.

— Ko nu, tur jau dzīve laikam viegla!

— Jā, viegla! — Maslova atkārtoja, acis aizvērusi un galvu kratīdama. — Ļaunāka par katorgu.

— Par ko tad tā?

— Par to pašu. No astoņiem vakarā līdz četriem no rīta. Un tā katru dienu.

— Un kādēļ tad nepamet?

— Gribēt grib pamest, bet nevar. Ko tur nu runāt! — Maslova noteica, pietrūkās kājās, pa roku galam iesvieda fotogrāfiju galda atvilktnē un, ar varēm valdīdama niknas asaras, durvis piecirzdama, izskrēja gaitenī. Lūkodamās ģīmetnē, viņa bija jutusies tāda, kada tajā attēlota, un sapņojusi, cik viņa tolaik bijusi laimīga un varētu būt laimīga ar viņu vēl tagad. Biedrenes vārdi viņai atgādināja, kas viņa ir tagad un ka viņa ir bijusi tur, — atgādināja viņai visas tās dzīves šausmas, ko viņa toreiz neskaidri izjuta, taču neļāva sev apzināties. Tikai tagad viņa spilgti atcerējās visas tās šausmīgās naktis, it īpaši vienu, vastlāvjos, kad viņa gaidīja studentu, kas bija solījies viņu izpirkt. Atcerējās, kā viņa dziļi izgrieztā, ar vīnu nolietā sarkanā zīda tērpā, ar sarkanu lentu sajukušajos matos, izmocīta, bezspēcīga un noreibuši, pavadījusi viesus ap pulksten diviem naktī, deju starpbrīdī piesēdās līdzās izdilušai, kaulainai vijolnieka pavadītājai ar pūtainu seju un sāka sūroties par savu grūto dzīvi un kā šī pavadītāja tad teica, ka arī viņa savu stāvokli izjūtot kā slogu un gribot to pārmainīt, un kā pie viņām pienāca Klāra un viņas piepeši nolēma, ka visas trīs pametīs šo dzīvi. Viņas domāja, ka šī nakts ir galā, un gribēja jau izklīst, bet pēkšņi priekšnamā sāka trokšņot piedzēruši viesi. Vijolnieks nospēlēja ritorneli, pavadītāja sāka bungot uz klavierēm pārgalvīgi jautras krievu dziesmiņas pavadījumu pirmajai kadriļas tūrei, un viņu sakampa mazs, piedzēries vīrelis, kas smirdēja pēc sviedriem un vīna un žegojās, ar baltu kaklasaiti un frakā, ko tas novilka otrās tūres sākumā, un otrs, bārdains resnvēderis, arī frakā (viņi bija artbraukuši no kādas balles), paķēra Klāru, un viņi ilgi griezās, dejoja, klaigāja, dzēra… Un tā tas bija gājis gadu un divus, un trīs. Kā tur lai nepārmainās! Un visam cēlonis bija viņš. Maslova piepeši atkal uzvirda agrākais niknums pret viņu, gribējās izbārties, pārmest viņam. Viņai bija žēl, ka šodien palaidusi garām izdevību vēlreiz pateikt Ņehļudovam to pašu, ka pazīst viņu un nepadosies, neļaus sevi garīgi izmantot, kā viņš to bija izmantojis fiziski, neļaus sevi padarīt par viņa augstsirdības objektu. Un, lai kaut kā noslāpētu šo mokošo žēlumu pret sevi un veltīgos pārmetumus Ņehļudovam, viņai iekārojās degvīna. Bijusi viņa tagad cietumā, viņa nenoturētos un iedzertu. Taču šeit degvīnu varēja dabūt tikai no feldšera, bet no feldšera viņa baidījās, jo tas viņai uzmācās. Attiecības ar vīriešiem viņai derdzās. Pasēdējusi gaitenī uz soliņa, viņa atgriezās istabiņā un, neatbildēdama biedrenei, ilgi raudāja par savu izpostīto dzīvi.

XIV

Pēterburgā Ņehjudovam bija kārtojamas trīs darīšanas: Maslovas kasācijas sūdzība senātā, Fedosjas Birjukovas lieta lūgumrakstu komisijā un Veras Bogoduhovskas uzdevumā lieta žandarmērijas pārvaldē vai trešajā nodaļā par Šustovas atbrīvošanu un par mātes satikšanos ar cietoksnī ieslodzīto dēlu, par ko Vera Bogoduhovska bija atsūtījusi viņam zīmīti. Sīs abas pēdējās viņš uzskatīja par vienu kopīgu trešo lietu. Un ceturtā bija par sektantiem, kurus izsūtīja projām no savām ģimenēm uz Kaukāzu par to, ka tie lasīja un skaidroja evaņģēliju. Viņš bija apsolījis ne tik daudz viņiem kā pats sev darīt šās lietas noskaidrošanai visu, kas vien.būs iespējams.

Kopš sava pēdējā apmeklējuma pie Masļeņikova un it īpaši pēc brauciena uz laukiem Ņehļudovs ne vien bija tā apņēmies, bet ar visu savu būtni izjuta riebumu pret to vidi, kurā līdz šim bija dzīvojis, pret to vidi, kurā tik rūpīgi tika apslēptas ciešanas, ko izjuta miljoniem cilvēku, lai varētu nodrošināt ērtības un izpriecas niecīgam skaitam cilvēku, bet šās vides cilvēki neredz un nevar redzēt šīs ciešanas un līdz ar to savas dzīves nežēlīgumu un noziedzīgumu. Ņehjudovs tagad vairs nespēja sastapties ar šo aprindu cilvēkiem, nejuzdams neveiklību un pašpārmetumus. Un tomēr pie šīm aprindām viņu vilka agrākās dzīves paradumi, vilka arī radniecības un draudzības saites un, galvenais, — lai paveiktu to, kas vienīgais viņu patlaban nodarbināja — palīdzētu gan Maslovai, gan visiem tiem cietējiem, kuriem viņš gribēja palīdzēt, viņam vajadzēja lūgt palīdzību un pakalpojumus no šo aprindu cilvēkiem, kurus viņš ne tikvien necienīja, bet kuri bieži vien izraisīja viņā sašutumu un nicināšanu.

Iebraucis Pēterburgā un apmeties pie savas mātesmāsas — bijušā ministra sievas grāfienes Carskas, Ņehļudovs uzreiz ietika tai aristokratu sabiedrībā, kas viņam bija kļuvusi tik sveša, turklāt pašā tās centrā. Tas viņam bija nepatīkami, taču citādi rīkoties nevarēja. Apmesties viesnīcā -un nevis pie krustmātes nozīmētu viņu apvainot, bet krustmātei bija plaši sakari, un viņa varēja būt augstākā mērā noderīga visās tais lietās, kuras Ņehļudovs bija nodomājis kārtot.

— Ai, ko es par tevi dzirdu! Tīrie brīnumi! — grāfiene Katerina Ivanovna teica, tikko viņš bija ieradies, cienādama viņu ar kafiju. — Vous posez pour un Howard,!x Palīdzot noziedzniekiem. Braukājot pa cietumiem. Labojot.

— Nē taču, pat nedomāju.

— Nekas, tas ir labi. Tikai tev tur esot kāds romāns. Pastāsti jel!

Ņehļudovs izstāstīja par savām attiecībām ar Maslovu, visu, kā bija.

— Atceros, atceros, nabaga Elena man kaut ko stāstīja toreiz, kad tu dzīvoji pie tām vecenītēm: viņas laikam gribējušas tevi saprecināt ar savu audzēkni (grāfiene Katerina Ivanovna vienmēr bija nicinājusi Ņehļudova tēvamāsas) … Ak tad tā ir viņa? Elle est encore jolie?

Krustmāte Katerina Ivanovna bija sešdesmit gadus veca, veselīga, jautra, enerģiska, pļāpīga sieviete. Viņa bija stalta auguma, ļoti pilnīga, ar labi samanāmām melnām ūsiņām uz virslūpas. Ņehļudovs viņu mīlēja un kopš bērnu dienām bija pieradis, ka krustmātes enerģija un jautrība pielipa ari viņam.

— Nē, ma tante , tas viss ir izbeigts. Man tikai gribējās viņai palīdzēt, jo, pirmkārt, viņa ir bez vainas notiesāta un es pie tā esmu vainīgs, vainīgs pie visa viņas likteņa. Jūtu, ka mans pienākums ir darīt viņas labā visu, ko vien spēju.

— Bet man taču stāstīja, tu gribot viņu precēt?

— Es jau arī gribēju, bet viņa negrib.

Katerina Ivanovna, galvu pacēlusi un acis piemiegusi, ar klusu izbrīnu pavērās māsasdēlā. Pēkšņi viņas seja pārvērtās un tanī izpaudās prieks.

— Tātad viņa ir gudrāka par tevi. Ai, kāds tu gan esi muļķis! Un tu būtu viņu precējis?

— Katrā ziņā.

— Pēc tā, kas viņa bijusi?

— Jo vairāk tāpēc. Es taču esmu pie visa vainīgs.

— Nē, tu esi vienkārši nejēga, — krustmāte iesaucās, apvaldīdama smaidu. — Šausmīgs nejēga, taču taisni par to es tevi mīlu, ka tu esi tik šausmīgs nejēga, — viņa atkārtoja, redzams, viņai bija iepaticies šis vārds, kas šķita izsakām viņas māsasdēla intelektuālo un morālo stāvokli. — Vai zini, tas tik labi sagadās, — viņa turpināja. — Aline ierīkojusi brīnišķīgu patversmi kritušām sievietēm. Es tur reiz biju. Viņas ir ārkārtīgi riebīgas. Es pēc tam no galvas līdz kājām mazgājos. Taču Aline corps et вme tam nodevusies. Tad mēs arī viņu, to tavējo, tur nodosim. Ja jau kāds izlabos, tad tikai Aline.

— Bet viņai taču piespriesta katorga. Es esmu atbraucis, lai panāktu šā sprieduma atcelšanu. Tas ir mans pirmais lūgums jums.

— Ak tā! Kur tad viņas lieta atrodas?

— Senātā.

— Senātā? Mans mīļais cousin Ļovuška sēž senātā. Jā, bet viņš ir tajā muļķu — heraldikas departamentā. Nu, bet no tiem īstajiem es nevienu nepazīstu. Tie visi ir diezin kas — vai nu vācieši: Ge, Fe, De, — tout l'alphabetvai arī dažādi Ivanovi, Semjonovi, Ņikitini vai Ivaņenko, Simoņenko, Ņikitenko, pour varier. Des gens de l'autre monde. Es tomēr pateikšu vīram. Viņš tos pazīst. Viņš pazīst visādus Jaudis. Es viņam pateikšu. Tikai tu pats viņam ieskaidro, mani viņš nekad nesaprot. Lai es runāju ko runādama, viņš apgalvo, ka nekā nesaprotot. C'est un parti pris. Visi saprot, tikai viņš nesaprot.

Tobrīd garās zeķēs āvies sulainis ienesa uz sudraba paplātes vēstuli.

— Taisni no Aline. Lūk, tu arī Kīzeveteru dabūsi dzirdēt.

— Kas tas tāds ir?

— Kīzeveters? Atnāc šodien! Tad arī dabūsi zināt, kas viņš tāds ir. Viņš tā runā, ka paši rūdītākie noziedznieki krīt ceļos, raud un nožēlo grēkus.

Grāfiene Katerina Ivanovna, lai cik dīvaini tas bija un lai cik maz saskanēja ar viņas raksturu, bija dedzīga tās mācības piekritēja, kura ieskatīja, ka kristiānisma būtība pastāv ticībā grēku izpirkšanai. Viņa braukāja uz sapulcēm, kur sludināja.šo tolaik moderno mācību, un pulcināja pie sevis ticīgos. Kaut arī šī mācība noraidīja ne vien visas ceremonijas un svētbildes, bet arī sakramentu, grāfienei Katerinai Ivanovnai visās istabās un pat virs viņas gultas karājās svētbildes, un viņa izpildīja visu, ko baznīca prasa, nesaskatīdama tur nekādu pretrunu.

— Tai tavai Madaļai derētu viņā paklausīties, viņa atgrieztos, — grāfiene sacīja. — Bet tu katrā ziņā vakara esi majas. Dzirdēsi viņu. Tas ir apbrīnojams cilvēks-.

— Mani tas neinteresē, ma tante!

— Bet es tev saku, ka ir interesanti. Un tu visādā ziņā atbrauc! Nu, stāsti tālāk, ko tev vēl no manis vajag. Videz votre sac!

— Un vēl ir darīšana cietoksnī.

— Cietoksnī? Jā, tur es varu tev iedot vēstulīti baronam Krīgsmūtam. C'est un trиs brave homme. Bet tu jau pats viņu pazīsti. Viņi ar tavu tēvu bija biedri. Il donne dans le spiritisme. Bet tas nekas. Viņš ir labs cilvēks. Kas tad tev tur vajadzīgs?

— Jāpalūdz, lai atļauj mātei satikties ar dēlu, kas tur ieslodzīts. Man gan stāstīja, ka tas esot atkarīgs nevis no Krīgsmūta, bet no Červjanska.

— Cervjanskis man nepatīk, bet viņš taču ir precējies ar Mariette. Var viņu palūgt. Manis dēļ viņa izdarīs. Elle est trиs gentille.

— Jālūdz vēl par kādu sievieti. Viņa sēž jau vairākus mēnešus, un neviens nezina, par ko.

— Ai nē, viņa pati droši vien zina, par ko. Viņas ļoti labi zina. Un to viņas, šīs apcirptās, arī pelnījušas.

— Mēs nezinām, vai pelnījušas vai ne. Bet viņas cieš. Jūs esat kristīgs cilvēks un ticat evaņģēlijam, bet esat tik neželiga …

— Tas neko netraucē. Evaņģēlijs paliek evaņģēlijs, bet, kas riebīgi, tas riebīgi. Ļaunāk būs, ja es izlikšos, ka man patīk nihilisti un, galvenais, apcirptas nihilistes, kaut gan es tās ciest nevaru.

— Par ko tad jūs tās nevarat ciest?

— Pēc pirmā marta tu vēl jautā: par ko?

— Bet visas taču nav pirmā marta dalībnieces.

— Vienalga, ko jaucas, kur nevajag! Tā nav sieviešu darīšana.

— Nu, bet Mariette, jūs atzīstat, ka viņa var nodoties darīšanām, — Ņehļudovs iebilda.

— Mariette? Mariette ir Mariette. Bet tā diezin kas: šāda tāda Haltjupkina grib visus mācīt.

— Nevis mācīt, bet gluži vienkārši grib tautai palīdzēt.

— Bez viņas zināms, kam vajag un kam nevajag palīdzēt.

— Bet tauta taču cieš postu. Es tikko esmu atbraucis no laukiem. Vai tad tā vajag, lai zemnieki strādātu ar pēdējiem spēkiem un dzīvotu pusbadā, bet mēs lai dzīvotu briesmīgā greznībā? — runāja Ņehļudovs, kuram krustmātes labsirdība izraisīja vēlēšanos izteikt visu, ko viņš domāja.

— Un ko tad tu gribi, lai es strādātu un nekā neēstu?

— Nē, es negribu, lai jūs neēstu, — Ņehļudovs teica, nevijus pasmaidīdams, — es tikai gribu, lai mēs visi strādātu un visi būtu paēduši.

Krustmāte atkal, noliekusi galvu un piemiegusi plakstus, ieurbās viņā ziņkāres pilnām acīm.

— Mon cher, vous finirez mal, — viņa brīdināja.

— Kāpēc gan?

Tobrīd istabā ienāca stalts, plecīgs ģenerālis. Tas bija grāfienes vīrs Carskis, atvaļināts ministrs.

— Ā, Dmitrijs, sveiks! — viņš sacīja, sniegdams nupat noskūto vaigu. — Kad atbrauci?

Viņš klusēdams noskūpstīja sievu uz pieres.

— Non, il est impaijable, — grāfiene Katerina Ivanovna pievērsās vīram. — Viņš man liek iet uz upīti skalot veļu un ēst vienīgi kartupeļus. Viņš ir šausmīgs muļķis, bet tu tomēr izdari, ko viņš tev lūdz! Šausmīgs nejēga, — viņa izlaboja. — Bet vai esi dzirdējis: stāsta, ka Kamenska esot tādā izmisumā, ka jābaidoties par viņas dzīvību, — viņa teica vīram, — tev vajadzētu pie viņas aizbraukt.

— Jā, tas ir šausmīgi, — vīrs atsaucās.

— Jūs abi ejiet parunāties, bet man jāraksta vēstules.

Tikko Ņehļudovs bija iegājis blakus istabā, viņa sauca tam pakaj:

— Tātad uzrakstīt Mariette'i?

— Esiet tiķ laba, ma tante!

— Tad es atstāšu en blanc , ko tev vajag par to apcirpto personu, un Mariette pateiks savam vīram. Un viņš izdarīs. Nedomā, ka es esmu ļauna. Viņas visas ir ārkārtīgi pretīgas, tās tavas protйgйes, taču je ne leur veux pas de mal . Dievs ar viņām! Nu ej! Bet vakarā katrā ziņā esi mājās! Dzirdēsi Kīzeveteru. Un mēs pielūgsim dievu. Ja vien tu nepretosies, зa vous fera beaucoup de bien . Es taču zinu, ir Elena, ir visi jūs šai ziņā esat ļoti atpalikuši. Tātad uz redzēšanos!

XV

Grāfs Ivans Mihailovičs bija atvaļināts ministrs un cilvēks ar ļoti stingru pārliecību.

Grāfa Ivana Mihailoviča pārliecība kopš jaunības dienām bija tāda, ka, tāpat kā putnam raksturīgi baroties ar tārpiem, būt ietērptam spalvās un dūnās un lidot pa gaisu, tā arī viņam pienākas pārtikt no dārgiem ēdieniem, ko pagatavojuši dārgi pavāri, ģērbties visērtākajās un dārgākajās drēbēs, braukāt ar visrāmākajiem un visstraujākajiem zirgiem un tāpēc tam visam jābūt gatavam un viņa rīcībā. Turklāt grāfs Ivans Mihailovičs uzskatīja, ka, jo vairāk naudas viņš saņems no valsts kases un jo vairāk viņam būs ordeņu, ieskaitot nez kādas briljanta godazīmes, un jo biežāk viņš tiksies un runāsies ar kronētām abēju dzimumu personām, jo būs labāk. Turpretim visu pārējo salīdzinājumā ar šīm pamatdogmām grāfs Ivans Mihailovičs uzskatīja par niecīgu un neinteresantu. Viss pārējais varēja būt vai nu tā, vai arī gluži otrādi. Saskaņā ar šādu pārliecību grāfs Ivans Mihailovičs dzīvoja un darbojās Pēterburgā četrdesmit gadu un pēc četrdesmit gadiem bija sasniedzis ministra posteni.

Galvenās īpašības, ar kurām grāfs Ivans Mihailovičs to sasniedza, bija, pirmkārt, tas, ka viņš mācēja saprast uzrakstīto dokumentu un likumu nozīmi un prata, kaut arī neveikli, sastādīt viegli saprotamus rakstus un uzrakstīt tos bez pareizrakstības kļūdām; otrkārt, viņš izskatījās ārkārtīgi iespaidīgs un, kur vajadzēja, varēja izlikties ne vien lepns, bet pat nepieejams un majestātisks, bet, kur vajadzēja, varēja arī būt līdz nejēdzībai un nekrietnībai verdziski iztapīgs; treškārt, viņam nebija nekādu vispārīgu principu vai noteikumu, ne personiski morālu, ne valstisku, un tāpēc viņš varēja, kad tas bija vajadzīgs, būt vienis prātis ar visiem un, kad tas bija vajadzīgs, varēja nebūt vienis prātis ne ar vienu. Tā rīkodamies, viņš centās tikai ieturēt toni un nenonākt klajā pretrunā ar sevi pašu, turpretim tas, vai viņa rīcība pati par sevi ir tikumiska vai netikumiska un vai Krievijas impērijai vai visai pasaulei celsies no tās vislielākais labums vai vislielākais ļaunums, viņam bija pilnīgi vienalga.

Kad viņš kļuva par ministru, tad ne vien visi, kas bija no viņa atkarīgi — un no viņa bija atkarīgi ļoti daudzi cilvēki un viņam tuvu stāvošas personas, — bet arī visi pārējie, tāpat kā viņš pats, bija pārliecināti, ka viņš ir ļoti gudrs valstsvīrs. Taču, kad bija pagājis zināms laiks un viņš nekā nebija iekārtojis, nekā nebija parādījis un kad saskaņā ar cīņu eksistences dēļ gluži tādi paši solīdi un bezprincipu ierēdņi kā viņš, iemanījušies rakstīt un saprast papīrus, izspieda viņu no vietas un viņam vajadzēja atstāt ministra posteni, tad visiem kļuva skaidrs, ka viņš ne tikvien nav visai gudrs un dziļdomīgs, bet ir pat ļoti aprobežots un maz-izglītots, kaut arī stipri pašapzinīgs cilvēks, kas savos uzskatos tik tikko paceļas līdz pašu vulgārāko konservatīvo avīžu ievadrakstu līmenim. Izrādījās, ka viņš ne ar ļco neatšķiras no citiem mazizglītotiem, pašapzinīgiem ierēdņiem, kuri viņu bija izstūmuši no vietas, un to saprata arī viņš pats, taču tas it nemaz nesatricināja viņa pārliecību, ka viņam ik gadus jāsaņem labs žūksnis valsts naudas un jauni greznojumi savam parādes tērpam. Šī pārliecība bija tik stipra, ka neviens neuzdrošinājās viņam to liegt, un viņš joprojām pa daļai pensijas veidā, pa daļai atalgojumos kā augstas valsts iestādes loceklis un dažādu komisiju un komiteju priekšsēdētājs saņēma ik gadus vairākus desmitus tūkstošus rubļu un bez tam katru gadu jaunas tiesības — ko viņš pats vērtēja ļoti augstu — uzšūt saviem pleciem vai biksēm jaunas treses un piespraust frakai jaunas lentītes un emaljas zvaigznītes. Tāpēc ari grāfam Ivanam Mihailovičam bija plaši sakari.

Grāfs Ivans Mihailovičs uzklausīja Ņehļudovu tā, kā agrāk parasti bija uzklausījis kancelejas pārvaldnieka ziņojumus, un uzklausījis teica, ka došot viņam divas vēstules: vienu — senatoram Volfam kasācijas departamentā.

— Par viņu runā dažādi, bet dans tout les cas c'est un homme trиs comme il faut\ — viņš teica. — Viņš man ir pateicību parādā un darīs, ko varēs.

Otru vēstuli grāfs Ivans Mihailovičs uzrakstīja kādai iespaidīgai personai lūgumrakstu komisijā. Fedosjas Birjukovas lieta, kā Ņehļudovs viņam to atstāstīja, grāfu gaužām ieinteresēja. Kad Ņehļudovs stāstīja, ka gribējis rakstīt ķeizarienei, viņš atzina, ka šī lieta tiešām ļoti aizkustinoša un pie izdevības to varētu tur pastāstīt. Taču solīt viņš neko nesolīja. Lai lūgums iet parastajā kārtībā. Bet, ja būs gadījums, viņš nodomāja, ja ceturtdien aicinās uz petit comitй , viņš varbūt pastāstīs.

Saņēmis no grāfa abas vēstules un krustmātes zīmīti Mariette'i, Ņehļudovs tūliņ devās uz visām šīm vietām.

Vispirms viņš brauca pie Mariette's. Viņš to bija pazinis kā pusaudzi meiteni trūcīgā aristokratu ģimenē, zināja, ka tā izgājusi pie vīra karjerista, par kuru viņš bija dzirdējis nelāgas valodas, galvenais, bija dzirdējis par tā nežēlību pret simtiem un tūkstošiem politisko, kurus mocīt bija tā īpašs pienākums, un Ņehļudovam, kā vienmēr, bija nepanesami grūti, ka tālab, lai palīdzētu apspiestajiem, viņam jānostājas apspiedēju pusē, it kā atzīstot viņu darbību par likumīgu jau ar to vien, ka viņš griezās pie tiem ar lūgumiem, lai tie kaut nedaudz, kaut vai tikai attiecībā uz zināmām personām atturētos no savas parastās cietsirdības, kuru tie paši droši vien pat nepamanīja. Sājos gadījumos viņš allaž izjuta iekšēju nesaskaņu un neapmierinātību ar sevi un svārstīšanos: lūgt vai nelūgt, taču ikreiz izšķīrās, ka jālūdz. Skaidrs, ka viņam būs neveikli, kauns, nepatīkami pie šās Mariette's un viņas vīra, bet toties var iznākt tā, ka nel-aimīgā sieviete, kas tagad smok ieslodzīta vieninieku kamerā, tiks atbrīvota un viņa un viņas piederīgie vairs nemocīsies. Atskaitot to, ka viņš samanīja divkosību šai lūdzēja stāvoklī starp ļaudīm, kurus vairs neuzskatīja par savējiem, bet kuri viņu joprojām uzskatīja par savējo, šai sabiedrībā viņš juta, ka ieiet agrākajās, parastajās sliedēs un neviļus ļaujas tai vieglprātīgajai un netikumiskajai no-skaņai, kura valdīja šinīs aprindās. To viņš bija piedzīvojis jau pie krustmātes Katerinas Ivanovnas. Jau šorīt, runājot ar to par visnopietnākajām lietām, viņš bija iekritis drastiskā tonī.

Vispār Pēterburga, kur viņš sen nebija bijis, atstāja uz viņu savu parasto, fiziski uzmundrinošo un morāliski notrulinošo iespaidu: viss tik tīrs, ērts, labi iekārtots, galvenais — cilvēki tikumiskā ziņā tik iecietīgi, ka dzīve šķiet sevišķi viegla.

Glīts, tīrs, pieklājīgs ormanis veda viņu gar glītiem, tīriem, pieklājīgiem gorodovojiem, pa glītu un tīri no-laistītu bruģi gar glītām, tīrām mājām, kas rindojās kanāla malā, uz namu, kurā dzīvoja Mariette.

Pie parādes durvīm gaidīja angļu zirgu divjūgs šorās, un livrejā tērpies anglim līdzīgs kučieris ar nelielu vaigubārdu lepni sēdēja uz bukas ar pātagu rokā.

Švekars neparasti spodrā mundierī atvēra durvis uz priekštelpu, kur vēl spodrākā tresainā livrejā stāvēja izbraukumu sulainis ar lieliski izsukātu vaigubārdu un dežurējošais izsūtāmais jaunā, tīrā formas tērpā.

— Ģenerālis nepieņem. Ģenerāliene arī ne. Viņiem pašlaik labpatīk izbraukt.

Kad Ņehļudovs atdeva grāfienes Katerinas Ivanovnas vēstuli un, sameklējis vizītkarti, piegāja pie galdiņa, uz kura atradās grāmata apmeklētāju ierakstīšanai, un sāka rakstīt, ka ļoti nožēlo, ka nav sastapis, sulainis pavirzījās tuvāk kāpnēm, šveicars izgāja uz lieveņa, uzsaukdams: «Piebraukt!» — bet izsūtāmais, taisni izslējies, rokām gar sāniem sastinga, sagaidīdams un ar acīm pavadīdams pamaza auguma tieviņu dāmu, kas ašu, viņas cienīgumam nepiemērotu gaitu nāca pa kāpnēm lejup.

Mariette bija tērpusies melnās drēbēs ar melnu apmetni un jauniem, melniem cimdiem rokās; galvā plata cepure ar spalvu; seju sedza plīvurs.

Ieraudzījusi Ņehļudovu, viņa pacēla plīvuru, atsedza visai piemīlīgu seju ar mirdzošām acīm un jautājoši pavērās viņā.

— Ā, kņazs Dmitrijs Ivanovičs! — viņa iesaucās jautrā, patīkamā balsī. — Es būtu pazinusi …

— Ko, jūs pat atceraties, kā mani sauc?

— Kā nu ne, mēs ar māsu bijām jūsos pat iemīlējušās, — viņa franciski ierunājās. — Bet kā jūs esat pārvērties! Ai, cik žēl, ka es patlaban braucu projām! Varbūt tomēr — iesim atpakaļ, — viņa ieminējās, šaubās apstādamās.

Viņa paskatījās sienas pulkstenī.

— Nē, nevar. Es braucu uz dvēseles aizlūgumu pie Kamenskas. Viņa ir šausmīgi satriekta.

— Kas ir šī Kamenska?

— Jūs neesat dzirdējis?… Viņas dēls nogalināts divkaujā. Sāvušies ar Pozenu. Vienīgais dēls. Šausmīgi. Māte ir tik satriekta.

— Jā, es dzirdēju.

— Nē, es labāk braukšu, bet jūs atnāciet rīt vai šovakar, — viņa sacīja un raitiem, viegliem soļiem devās uz āra durvīm.

— Šovakar es nevaru, — viņš atbildēja, kopā ar to iziedams uz lieveņa. — Bet man taču ir pie jums darīšanas, — viņš piebilda, raudzīdamies uz diviem rudajiem, ko piebrauca pie lieveņa.

— Kādas tad?

— Te ir vēstulīte no krustmātes, — teica Ņehļudovs, sniegdams viņai šauru aploksnīti ar lielu ģerboni. — Tur jūs visu uzzināsiet.

— Es zinu: grāfiene Katerina Ivanovna domā, ka es varu ietekmēt savu vīru attiecībā uz darīšanām. Viņa maldās. Es nekā nespēju un negribu iejaukties. Bet, protams, grāfienes un jūsu dēļ esmu gatava atkāpties no saviem principiem. Par ko tad ir runa? — viņa jautāja, ar mazo, melnā cimdā tērpto rociņu velti meklēdama kabatu.

— Cietoksnī ieslodzīta kāda meitene, bet viņa ir slima un nav nekur iejaukta.

— Un kā viņu sauc?

— Šustova. Lidija Šustova. Vēstulē pateikts.

— Nu labi, mēģināšu izdarīt, — viņa sacīja un, vingri iekāpusi mīksti polsterētajā kalešā, kas mirdzināja saulē savus lakotos spārnus, atvēra saulessargu. Sulainis apsēdās uz bukas un deva kučierim zīmi braukt. Kaleša sāka kustēties, bet tai pašā mirklī Mariette pieskārās ar saulessargu kučierim pie muguras, un smalkādainās skaistules — angļu ķēves, laužņiem pierautās skaistās galvas iecirzdamas, apstājās, mīņādamās uz tievajām kājām.

— Jūs atnāciet, bet, lūdzu, bez blakus nolūkiem, — Mariette atgādināja un veltīja viņam smaidu, kura spēku pati labi apzinājās, un tad, it kā izrādei beidzoties, nolaida priekškaru: pārvilka sejai plīvuru. — Nu, brauksim! — viņa atkal ar saulessargu pieskārās kučierim.

Ņehļudovs pacēla platmali. Rudās tīrasiņu ķēves sprauslādamas sāka klaudzināt ar pakaviem pa bruģa akmeņiem, un ekipāža ātri ripoja projām, tikai vietumis ceļa grubuļos mīksti palēkādama uz savām jaunajām riepām.

XVI

Atcerēdamies smaidu, ko viņš bija pārmijis ar Mariette, Ņehļudovs nogrozīja par sevi galvu.

«Nepagūsi ne apskatīties, kad jau atkal būsi iestidzis šai dzīvē,» viņš klusībā nodomāja, izjuzdams to iekšējo sašķeltību un šaubas, ko viņā izraisīja nepieciešamība izdabāt ļaudīm, kurus viņš necienīja. Apsvēris, kurp braukt papriekš, kurp pēc tam, lai nebūtu jāgriežas atpakaļ, Ņehļudovs vispirms devās uz senātu. Viņu ieveda kancelejā, kur viņš grezni iekārtotās telpās ieraudzīja milzīgu daudzumu ārkārtīgi pieklājīgu un tīru ierēdņu.

Ierēdņi Ņehļudovam pateica, ka Maslovas lūgums esot saņemts un nodots izskatīšanai un ziņojumam tam pašam senatoram Volfam, kuram viņš veda krusttēva vēstuli.

— Senāta sēde gan būs šinī nedēļā, bet diezin vai Maslovas lūgumu tanī izskatīs. Taču, ja palūgtu, tad var cerēt, ka to laidīs arī šonedēļ, trešdien, — kāds ieteica.

Gaidīdams izziņu senāta kancelejā, Ņehjudovs atkal dzirdēja sarunu par divkauju un sīku atstāstījumu par to, kā nogalināts jaunais Kamenskis. Šeit viņš pirmoreiz dabūja zināt sīkumus par šo notikumu, kas nodarbināja visu Pēterburgu. Bija noticis tā, ka oficieri restorānā ēduši austeres un, kā parasti, daudz dzēruši. Viens pateicis kaut ko neatzinīgu par pulku, kurā dienējis Kamenskis; Kamenskis nosaucis runātāju par meli. Tas iecirtis Kamenskim pļauku. Otrā dienā duelējušies, lode ķērusi Kamenskim vēderā, un pēc divām stundām viņš miris. Slepkava un sekundanti arestēti, bet, kaut gan tie ieslodzīti virssardzē, runā, ka pēc divām nedējām tos atbrīvošot.

No senāta kancelejas Ņehļudovs devās uz lūgumrakstu komisiju pie ierēdņa, kuram tur bija teikšana, pie barona Vorobjova, kas apdzīvoja lieliskas telpas kroņa mājā. Šveicars un sulainis Ņehļudovam stingri paziņoja, ka baronu nevar sastapt citādi kā vien pieņemšanas dienās, ka šodien viņš ir pie kunga un ķeizara un ka rīt atkal ziņojums. Ņehļudovs nodeva vēstuli un devās pie senatora Volfa.

Volfs tikko bija paēdis brokastis un pieņēma Ņehļudovu, pa paradumam smēķēdams cigāru un gremošanas veicināšanai staigādams pa istabu. Vladimirs Vasiļjevičs Volfs bija patiešām un homme trēs comme il faut un šo īpašību stādīja augstāk par visu, no tās augstumiem noraudzījās uz visiem pārējiem cilvēkiem un nevarēja augstu nevērtēt šo īpašību, jo, vienīgi pateicoties tai, bija taisījis spožo karjeru — tādu, kādu bija vēlējies, proti, ar precībām ieguvis īpašumu, kas deva astoņdesmit tūkstošu ienākumu, un ar savām pūlēm — senatora vietu. Viņš sevi uzskatīja ne vien par un homme comtne il faut, bet arī par cilvēku ar bruņinieka goda prātu. Bet goda prātu viņš saprata tā: neņemt klusībā no privātpersonām kukuļus. Turpretim izlūgties no valdības visāda veida braukšanas, pārcelšanās un dzīvokļa naudas, par to verdziski izpildot visu, ko vien valdība no viņa prasīja, to viņš neuzskatīja par negodīgu. Turpretim pazudināt, izpostīt, panākt simtiem nevainīgu cilvēku izsūtīšanu un ieslodzīšanu par viņu pieķeršanos savai tautai un tēvu ticībai, kā viņš bija rīkojies, būdams par gubernatoru kādā no Polijas guberņām, viņš ne tikvien neuzskatīja par negodīgu, bet atzina taisni par cildenu vīrišķības un patriotisma varoņdarbu; tāpat viņš neuzskatīja par negodīgu aplaupīt savu mīlošo sievu un svaini. Gluži otrādi, to viņš uzskatīja par saprātīgu ģimenes dzīves iekārtošanu.

Vladimira Vasiļjeviča ģimenē ietilpa viņa galīgi ne-nozīmīgā sieva, svaine, kuras mantu viņš arī bija pievācis, pārdodot tās muižu un naudu noguldot uz sava vārda, un lēnīgā, iebiedētā, neglītā meita, kas dzīvoja grūtu, vientuļu dzīvi un pēdējā laikā bija atradusi iepriecinājumu evaņģēlijā — sapulcēs pie Aline's un pie grāfienes Katerinas Ivanovnas.

Turpretim Vladimira Vasiļjeviča dēls — labsirdīgs jauneklis, jau piecpadsmit gadu vecumā apaudzis ar bārdu un kopš tā laika sācis dzert un nodoties netiklībai, ko. arī turpināja līdz divdesmit gadu vecumam, -rbija padzīts no mājas par to, ka nekur nebeidza mācības un, apgrozīdamies sliktā sabiedrībā un taisīdams parādus, kompromitēja tēvu. Tēvs vienreiz samaksāja divi simti trīsdesmit rubļu dēla parādu, samaksāja arī otrreiz — seši simti rubļu, iepriekš paziņojis dēlam, ka šī ir pēdējā reize un, ja tas nelabosies, tad viņš to padzīs no mājas un pārtrauks ar to sakarus. Dēls ne tikvien nelabojās, bet ietaisīja vēl tūkstoš rubļu pa%āduun atļāvās pateikt tēvam, ka viņam mājas dzīve jau tā esot līdz kaklam. Tad Vladimirs Vasiļjevičs paziņoja dēlam, ka tas var iet, kurp grib, un ka tas viņam nav vairs dēls. Kopš tā laika Vladimirs Vasiļjevičs izlikās, ka viņam dēla nav, un mājinieki neviens nedrīkstēja viņam par dēlu ne ieminēties, un Vladimirs Vasiļjevičs bija pilnīgi pārliecināts, ka ir vislabākajā veidā nokārtojis savu ģimenes dzīvi.

Volfs ar laipnu un mazliet ironisku smaidu — tā bija viņa maniere: neviļus izpausta sava comme il faut pārākuma apziņa pār cilvēku vairumu — apstājās savā pastaigā pa kabinetu, apsveicinājās ar Ņehļudovu un izlasīja vēstuliti.

— Padevīgi lūdzu, sēdieties, bet mani atvainojiet! Es staigāšu, ja atļaujat, — viņš piebilda, rokas svārku kabatās sabāzis un sperdams vieglus, mīkstus soļus pa stingrā stilā ieturētā plašā kabineta diagonāli. — Ļoti priecājos ar jums iepazīties un, pats par sevi saprotams, darīt grāfam Ivanam Mihailovičam patikšanu, — viņš runāja, izpūzdams smaržīgu, zilganu dūmu mākulīti un piesardzīgi, lai nenobirdinātu pelnus, izņemdams cigāru no mutes.

— Es gribētu tikai lūgt, lai lietu skatītu cauri drīzāk, jo gadījumā, ja apsūdzētajai nāktos doties uz Sibīriju, labāk būtu izbraukt agrāk, — Ņehļudovs teica.

— Jā, jā, ar pirmajiem tvaikoņiem no Ņižņijas, es zinu, — Volfs pārtrauca ar savu iecietīgo smaidu, kā allaž jau iepriekš zinādams visu, ko vien sāka viņam stāstīt. — Kā apsūdzētās uzvārds?

— Maslova …

Volfs piegāja pie galda un paskatījās papīrā, kas atradās uz aktu mapes.

— Tā, tā, Maslova. Labi, es palūgšu kolēģus. Mēs izklausīsim lietu trešdien.

— Vai es varu tā telegrafēt advokātam?

— Jums ir arī advokāts? Kam tas vajadzīgs? Taču, ja gribat, kāpēc ne.

— Kasācijas iemesli var būt nepietiekami, — Ņehļudovs sacīja, — bet no lietas, es domāju, redzams, ka apvainojums radies aiz pārpratuma.

— Jā, jā, tas var gan būt, taču senāts nevar lietu

izspriest pēc būtības, — Vladimirs Vasijjevičs stingri sacīja, skatīdamies pelnos. — Senāts raugas tikai, vai likums pareizi piemērots un iztulkots.

— Šis, man šķiet, ir ārkārtējs gadījums.

— Zinu, zinu. Visi gadījumi ir ārkārtēji. Mēs darīsim, kas vajadzīgs. Tas ir viss. — Pelni joprojām vēl turējās, bet jau plaisāja un šķita apdraudēti._— Vai jūs reti iebraucat Pēterburgā? — Volfs apvaicājās, turēdams cigāru tā, lai pelni nekristu zemē. Pelni tomēr sasvārstījās, un Volfs piesardzīgi tuvināja tos pelnu traukam, kur tie arī nobira. — Bet kas par šausmīgu gadījumu ar Katnenski! — viņš ierunājās. — Patīkams, jauns cilvēks. Vienīgais dēls. Sevišķi mātes stāvoklis, — viņš runāja, gandrīz vārdu pa vārdam atkārtodams to, ko patlaban Pēterburgā visi runāja par Kamenski.

Patērzējis vēl par grāfieni Katerinu Ivanovnu un viņas aizraušanos ar jauno reliģisko virzienu, ko Vladimirs Vasiļjevičs ne nosodīja, ne attaisnoja, bet kas, ievērojot viņa comme il faut, acīm redzot, bija viņam lieks, viņš pazvanīja.

Ņehjudovs atvadījās.

— Ja jums ir ērti, atnāciet pusdienās, — Volfs, roku sniegdams, uzaicināja, — kaut vai trešdien! Tad es jums došu arī pozitīvu atbildi.

Bija jau vēls, un Ņchļudovs brauca mājup, tas ir, pie krustmātes,

XVII

Pie grāfienes Katerinas Ivanovnas pusdienas ēda pusastoņos, bet pusdienu pasniegšanas veids bija jauns un vēl neredzēts. Ēdienus uzlika uz galda, un sulaiņi tūliņ aizgāja, tā ka pusdienotāji ēdienus ņēma paši. Vīrieši nejāva dāmām apgrūtināt sevi liekām kustībām un, kā jau stiprais dzimums, vīrišķīgi nesa visu smagumu, uzliekot ēdienus un ielejot dzērienus tiklab dāmām, kā sev. Kad ar vienu ēdienu bija galā, grāfiene piespieda galdā ierīkoto elektriskā zvana podziņu, un sulaiņi nedzirdami ienāca, veikli novāca, pārmainīja galda traukus un atnesa nākamo ēdienu. Pusdienas bija izsmalcinātas, tādi paši bija arī vīni. Lielā, gaišā virtuvē rīkojās pavārs francūzis ar diviem balti tērptiem palīgiem. Pusdienoja seši cilvēki: grāfs un grāfiene, viņu dēls, drūms gvardijas oficieris, kas lika elkoņus uz galda, Ņehļudovs, priekšā lasītāja francūziete un no laukiem iebraukušais grāfa galvenais pārvaldnieks.

Arī šeit saruna novirzījās uz divkauju. Sprieda par to, kā pret notikumu izturējies ķeizars. Bija zināms, ka ķeizars loti noraizējies par māti, un visi jutās noraizējušies par māti. Bet, tā kā bija arī zināms, ka ķeizars, kaut ari jūt līdzi, taču negrib būt bargs pret slepkavu, kas aizstāvējis mundiera godu, tad arī visi bija iecietīgi pret slepkavu, kas aizstāvējis mundiera godu. Tikai grāfiene Katerina Ivanovna savā vieglprātīgajā brīvdomībā nosodīja slepkavu.

— Žūpos un slepkavos kārtīgus, jaunus cilvēkus — neparko nepiedotu, — viņa pukojās.

— To nu es nesaprotu, — noteica grāfs.

— Es zinu, ka tu nekad nesaproti, ko es runāju, — grāfiene atsaucās un pievērsās Ņehļudovam. — Visi saprot, tikai vīrs ne. Es saku, ka man žēl mātes, un es negribu, ka viņš nogalina un vēl jūtas ļoti apmierināts.

Tad dēls, kas līdz šim bija klusējis, sāka aizstāvēt slepkavu un uzbruka mātei, diezgan rupji pierādīdams tai, ka oficieris nevarējis citādi rīkoties, ka citādi oficieru tiesa padzītu viņu no pulka. Ņehļudovs klausījās, sarunā nepiedalīdamies, un, kā bijušais oficieris, saprata, kaut arī neatzina jaunā Carska argumentus, tai pašā reizē neviļus salīdzinādams oficieri, kas bija nogalinājis otru, ar to jauno, skaisto arestantu, ko bija redzējis cietumā, notiesātu katorgā par slepkavību kautiņā. Abi bija kļuvuši par slepkavām dzērumā. Tas, zemnieks, bija nogalinājis iekaisuma brīdī, un tagad ir šķirts no sievas, no ģimenes, no tuviniekiem, iekalts važās un noskūtu galvu iet katorgā, bet šis sēž virssardzē lieliskā istabā, ēd labas pusdienas, dzer labu vīnu, lasa grāmatas un ja ne šodien, tad rīt tiks atbrī

vots un dzīvos pa vecam, tikai būs kļuvis sevišķi in-teresants.

Viņš pateica to, ko domāja. Sakumā grāfiene Katerina Ivanovna bija ar māsasdēlu vienis prātis, bet tad apklusa. Tāpat kā visi, arī Ņehļudovs pats juta, ka ar savu stāstījumu izdarījis ko līdzīgu nepieklājībai.

Vakarā drīz pēc pusdienām lielajā zālē, kur īpaši šim nolūkam, gluži kā lekcijai gatavojoties, sarindoja krēslus ar augstām, izgrieztām atzveltnēm, bet pie galda novietoja mīksto krēslu un galdiņu ar ūdens karafi sprediķotājam, viesi sāka lasīties kopā uz sapulci, kurā vajadzēja sprediķot atbraukušajam Kīzeveteram.

Pie parādes durvīm stāvēja dārgas ekipāžas. Zālē ar dārgu iekārtu sēdēja zīdā, samtā un mežģinēs tērptas dāmas ar liekiem matiem un sažņaugtiem, polsterētiem vidukļiem. Starp dāmām sēdēja vīrieši — militārie un civilie — un kādi pieci vienkārši ļautiņi: divi sētnieki, bodnieks, sulainis un kučieris.

Kīzeveters, spēcīgs, iesirms vīrs, runāja angliski, bet jauna, kalsna meitene ar pitice-nez labi un veikli pārtulkoja.

Viņš runāja par to, ka mūsu grēki tik lieli, sodība par tiem tik liela un neizbēgama, ka dzīvot šās sodības gaidās nav iespējams.

— Padomāsim vien, mīļās māsas un mīļie brāļi, par sevi, par savu dzīvi, par to, ko mēs darām, kā dzīvojam, kā kaitinām dievu viņa bezgalīgajā mīlestībā, kā Kristum liekam ciest, un mēs sapratīsim, ka mums nav piedošanas, nav izejas, nav glābšanas, ka mēs visi esam nolemti pazušanai. Mūs gaida briesmīga pazušana, mūžīga? mokas, — viņš runāja drebošā, raudulīgā balsī. — Kā izglābties? Brāļi, kā izglābties no šā briesmīgā ugunsgrēka? Tas ir jau apņēmis namu, un nav izejasl

Viņš brīdi klusēja, un īstas asaras ritēja pār viņa vaigiem. Jau gadus astoņus katru reizi, līdzko viņš nonāca līdz šai vietai savā runā, kas viņam pašam tik ļoti patika, viņš juta kaklā spazmu, degunā kņudēšanu un no acīm plūda asaras. Un šīs asaras viņu vēl vairāk aizkustināja. Istabā atskanēja skaļas raudas. Grāfiene

Katerina Ivanovna sēdēja pie mozaīku galdiņa, galvu abās rokās atbalstījusi, un viņas druknie pleci drebēja. Kučieris izbrīnā un ar bailēm noraudzījās vācietī, it kā viņš brauktu tam virsū ar dīseli, bet tas neietu pie malas. Viss lielais vairums sēdēja tādās pašās pozās kā grāfiene Katerina Ivanovna. Volfa meita, kas stipri atgādināja tēvu, ģērbusies modernā kleitā, stāvēja uz ceļiem, seju ar rokām aizsegusi.

Runātājs pēkšņi atklāja seju un lika tajā uzplaukt smaidam, kas ļoti atgādināja īstu smaidu, ar kādu aktieri izteic prieku, un sāka runāt saldā, maigā balsī:

— Bet glābiņš ir. Raugiet, kur tas ir, viegls, prieka pilns. Šis glābiņš ir tās asinis, ko par mums izlējis dieva vienīgais dēls, kas mūsu labad nodevis sevi mokām. Viņa mokas, viņa asinis mūs pestī. Brāļi un māsas, — viņš atkal atsāka asarainā balsī, — pateiksimies dievam, kas atdevis savu vienīgo dēlu cilvēku dzimumam par pestīšanu! Viņa svētās asinis .,.

Ņehļudovu pārņēma tāds riebums, ka viņš klusītiņām piecelās un, seju raukdams un valdīdams kauna elsas, uz pirkstu galiem izmanījās pa durvīm un devās uz savu istabu.

XVIII

Kad otrā dienā Ņehļudovs tikko bija apģērbies un dzirās kāpt lejā, sulainis ienesa viņam Maskavas advokāta vizītkarti. Advokāts bija atbraucis kārtot savas lietas un reizē arī tālab, lai būtu klāt, kad senāts izšķirs Maslovas lietu, gadījumā, ja tas notiktu drīz. Ar Ņehļudova sūtīto telegramu tie bija ceļā pārmijušies. Uzzinājis no Ņehļudova, kad Maslovas lietu skatīs cauri un kas būs senatori, viņš pasmaidīja.

— Taisni visi trīs senatoru tipi, — viņš iesaucās. — Volfs — tas ir Pēterburgas ierēdnis, Skovorodņikovs — tas ir mācīts jurists un Be — tas ir praktisks jurists un tāpēc dzīvāks par visiem, — advokāts runāja. — Uz to visvairāk var cerēt. Nu, bet kā tad lūgumrakstu komisijā?

— Nupat, lūk, braukšu pie barona Vorobjova, vakar man neizdevās dabūt audienci.

— Vai jūs zināt, kāpēc barons — Vorobjovs? — advokāts jautāja, atbildēdams uz mazliet komisko intonāciju, ar kādu Ņehļudovs bija izrunājis šo ārzemju titulu savienojumā ar tik krievisku uzvārdu. — So titulu Pavels nez par ko piešķīris viņa vectēvam, šķiet, kambarsulainim. Tas viņam ar kaut ko visai izdabajis. Iecelt viņu barona kārtā, es tā gribu, un tā būs būt. Tā arī palicis: barons Vorobjovs. Un viņš ļoti lepojas ar to. Bet liels blēdis.

— Tad, lūk, pie viņa es braucu, — Ņehļudovs sacīja.

— Nu lieliski, brauksim reizē! Es jūs aizvedīšu.

Pirms aizbraukšanas jau priekštelpā Ņehļudovs sastapa sulaini ar vēstulīti no Mariette's:

«Pour vous faire plaisir, j'ai agi tout а fait contre mes principes, et j'ai intercedй auprиs de mon mari pour votre protйgйe. Il se trouve que cette personne peut кtre relвchйe immйdiatement. Mon mari a йcrit au commandant. Venez donc nesavtīgi. Je vous attend.1 M.»

— Kā jums tas patīk? — Ņehļudovs jautāja advokātam. — Tas taču ir šausmīgi. Sieviete, ko viņi septiņus mēnešus tur ieslodzītu atsevišķā kamerā, izrādās pilnīgi nevainīga, un, lai to atbrīvotu, vajadzēja pateikt tikai vienu vārdu.

— Tā tas ir vienmēr. Nu jūs vismaz sasniedzāt, ko Vēlējāties,

— Jā, bet šī veiksme mani sarūgtina. — Kas gan tur īsti notiek? Kādēļ viņi to turēja?

— Nu, labāk nepētīt cēloņus. Tātad es jūs aizvedīšu, — advokāts atkārtoja, kad viņi izgāja uz lieveņa un advokāta salīgtais ormanis piebrauca glītu karieti. — Jums taču pie barona Vorobjova?

Advokāts pateica kučierim, kurp braukt, un brangie zirgi drīz aizvizināja Ņehļudovu pie nama, ko apdzīvoja barons. Barons bija mājās. Pirmajā istabā jauns, vfcemundierī ģērbies ierēdnis ar ļoti garu kaklu un izspiedušos gāmuru un neparasti vieglu gaitu runājās ar divām dāmām.

— Jūsu uzvārds? — jautāja jaunais ierēdnis ar gāmuru, neparasti viegli un graciozi pārnākdams no dāmām pie Ņehļudova.

Ņehļudovs minēja savu vārdu.

— Barons par jums runāja. Tūliņ!

Jaunais ierēdnis pazuda aiz aizvērtajām durvīm un izveda no turienes noraudājušos dāmu sērās. Dāma kaulainiem pirkstiem vilka aizķērušos plīvuru uz acīm, lai apslēptu asaras.

— Lūdzu! — jaunais ierēdnis aicināja Ņehļudovu, viegliem soļiem pieiedams pie kabineta durvīm, atvērdams tās un tajās apstādamies.

Kabinetā iegājis, Ņehļudovs ieraudzīja vidēja auguma druknu, īsi apcirptu un svārkos ģērbušos vīru, kas sēdēja atzveltnes krēslā pie liela rakstāmgalda un mundri raudzījās viņam pretim. Labsirdīgā seja, kuras sārtums starp baltajām ūsām un balto bārdu bija sevišķi manāms, Ņehļudovu ieraugot, savilkās laipnā smaidā.

— Ļoti priecājos jūs redzēt, ar jūsu māti mēs bijām seni paziņas un draugi. Tiku jūs redzējis kā zēnu un vēlāk oficieri. Sēdieties jel, stāstiet, ar ko varu jums pakalpot! Jā, jā, — viņš runāja, apcirpto, sirmo galvu šūpodams, kamēr Ņehļudovs stāstīja Fedosjas gadījumu. — Stāstiet, stāstiet, es visu sapratu; jā, jā, tas tiešām ir aizkustinoši. Tātad jūs iesniedzāt lūgumu?

— Esmu sagatavojis lūgumrakstu, — Ņehļudovs at-bildēja, vilkdams to no kabatas. — Taču es gribēju jūs lūgt, cerēju, ka šai lietai pievērsīs īpašu uzmanību.

— Un lieliski esat darījuši. Es katrā ziņā pats ziņošu, — sacīja barons ar gluži neparastu līdzjūtības izpausmi jautrajā sejā. — Ļoti aizkustinoši. Acīm redzot, viņa bijusi vēl gluži bērns, vīrs ar viņu rupji apgājies, tas viņu atbaidījis, bet pēc tam nācis laiks, viņi iemīlējuši … Jā, es ziņošu.

— Grāfs Ivans Mihailovičs sacīja, ka viņš gribētu lūgt ķeizarieni.

Ņehļudovs vēl nepaspēja šos vārdus izteikt, kad barona sejas izteiksme pārvērtās.

— Jūs tomēr nododiet lūgumrakstu kancelejā, un es darīšu, ko varēšu, — viņš Ņehļudovu pārtrauca.

Šai brīdī istabā ienāca jaunais ierēdnis, kas manāmi lepojās ar savu gaitu.

— Tā dāma lūdz atļauju pateikt vēl dažus vārdus.

— Nu, pasauciet! Ak mon cher, cik te asaru nav jāredz, ja tikai spētu tās visas nožāvēt! Daru, ko varu.

Dāma ienāca.

— Es aizmirsu palūgt, lai viņam neatļauj atdot meitu, citādi viņš uz visu …

— Bet es taču teicu, ka izdarīšu.

— Baron, dieva dēļ, jūs izglābsiet māti.

Viņa satvēra tā roku un sāka skūpstīt.

— Viss tiks izdarīts.

Kad dāma bija izgājusi, arī Ņehļudovs sāka atvadīties.

— Darīsim, ko varēsim. Sazināsimies ar tieslietu ministriju. Viņi mums atbildēs, un tad darīsim, kas būs iespējams.

Ņehļudovs izgāja un devās uz kanceleju. Atkal, tāpat kā senātā, viņš atrada lieliskā telpā lieliskus ierēdņus, tīrus, pieklājīgus, korektus no apģērba līdz pat sarunām, kas bija noteiktas un stingras.

«Cik viņu daudz, cik viņu briesmīgi daudz, un cik viņi labi paēduši, cik viņiem tīri krekli un rokas, cik labi visiem nospodrināti zābaki, bet kas to visu dara? Un cik-viņiem visiem labi salīdzinājumā ne vien ar cietumniekiem, bet arī ar sādžiniekiem!» Ņehļudovs atkal neviļus nodomāja.

XIX

Cilvēks, no kura Pēterburgā bija atkarīga ieslodzīto likteņa atvieglošana, bija ordeņiem apkārts — viņš tos gan nenēsāja, izņemot balto krustu lentītē, — nopelniem bagāts, bet, kā par viņu runāja, prātu

izkūkojis, vecs ģenerālis no vācu baroniem. Viņš bija dienējis Kaukāzā, kur saņēmis šo viņam sevišķi glaimojošo krustu par to, ka viņa vadībā toreiz krievu zemnieki, apcirpti un mundieros ietērpti, apbruņoti ar šautenēm un durkļiem, bija apkāvuši vairāk par tūkstoti cilvēku, kas aizstāvēja savu brīvību un savas mājas un ģimenes. Pēc tam viņš kalpojis Polijā, kur ari piespiedis krievu zemniekus izdarīt daudz dažādu noziegumu, par ko arī saņēmis ordeņus un jaunus greznojumus mundierim; tad bijis vēl kādā vietā un tagad, būdams jau gluži nevarīgs vecis, bija dabūjis šo vietu, kurā patlaban atradās un kura viņam sagādāja labu dzīvokli, uzturu un cieņu. Viņš stingri pildīja no augšienes dotos rīkojumus un šādu izpildīšanu vērtēja it īpaši augstu. Piedēvēdams šiem priekšrakstiem no aug-šienes sevišķu nozīmi, viņš uzskatīja, ka visu ko pasaulē var pārgrozīt, bet tikai ne šos rīkojumus no augšienes. Viņa pienākums bija politiskos noziedzniekus un noziedznieces turēt ieslodzītus kazemātos, viennīcās, un turēt šos cilvēkus tā, ka puse no tiem desmit gadu laikā aizgāja bojā — daļa zaudēja prātu, daļa apmira ar. diloni un daļa izdarīja pašnāvību: dažs nomira badā, dažs ar stiklu pārgrieza dzīslas, dažs pakārās, dažs sadedzinājās.

Vecais ģenerālis to visu zināja, tas viss notika viņa acu priekšā, taču visi šie gadījumi neskāra viņa sirdsapziņu, gluži tāpat kā viņa sirdsapziņu neskāra nelaimes, ko nodarīja negaiss, plūdi u. tml. Šie gadījumi notika, izpildot priekšrakstus, kas nāca no augšienes, kunga un ķeizara vārdā. Šiem priekšrakstiem katrā ziņa bija jātiek izpildītiem, un tāpēc bija gluži veltīgi domāt par šo priekšrakstu sekām. Vecais ģenerālis arī neļāva sev domāt par tādām lietām, uzskatīdams par savu patriota un karavīra pienākumu nedomāt, lai nekļūtu pielaidīgāks šo savu, pēc viņa domām, gaužām svarīgo pienākumu pildīšanā.

Reizi nedēļā vecais ģenerālis, kā to prasīja dienesta pienākums, apstaigāja visus kazemātus un apjautājās ieslodzītajiem, vai tiem nav kādi lūgumi, ieslodzītie izteica viņam dažādus lūgumus. Viņš tos uzklausīja mierīgi, neizdibināmi klusēdams, un nekad neizpildīja, jo neviens lūgums nesaskanēja ar likuma noteikumiem.

Tobrīd, kad Ņehļudovs tuvojās vecā ģenerāļa mājoklim, torņa kuranti ar smalkiem pulkstenīšiem nospēlēja «Cik varens dievs…» un tad nosita divi. Klausoties kurantos, Ņehļudovs neviļus atcerējās, ko bija lasījis dekabristu piezīmēs, kā šī saldā muziķa, kas ik stundas atkārtojas, atbalsojas uz mūžu ieslodzīto dvēselēs. Vecais ģenerālis šai brīdī, kad Ņehļudovs piebrauca pie viņa nama parādes durvīm, sēdēja tumšā viesistabā pie inkrustācijām rotāta galdiņa un kopā ar jaunu cilvēku, mākslinieku, kāda sava apakšnieka brāli, grozīja uz papīra lapas tasīti. Mākslinieka vājie, tievie, valgie pirksti bija ietverti starp vecā ģenerāļa cietajiem, grumbainajiem, locītavās mezglainajiem pirkstiem, un šīs kopā saņemtās rokas līdz ar apgāzto apakštasīti raustīdamās slīdēja pa papīra lapu ar uzzīmētiem alfabēta burtiem. Tasīte atbildēja uz ģenerāļa izteikto jautājumu, kā dvēseles pēc nāves pazīs cita citu.

Tobrīd, kad viens no dieniniekiem, kas izpildīja kam-barsulaiņa amatu, ienesa Ņehļudova vizītkarti, ar tasītes palīdzību runāja 2annas d'Ark dvēsele. Žannas d'Ark dvēsele jau bija pa burtiem pateikusi: «Pazīs cita citu,» — un tas bija pierakstīts. Tajā pašā mirklī, kad ienāca kambarsulainis, tasīte, apstājusies vienreiz uz «p», otrreiz uz «ē» un tad, nonākusi līdz «c», apstājās uz šā burta un sāka raustīties šurp turp. Tā raustījās tāpēc, ka, pēc ģenerāļa domām, nākamajam burtam vajadzēja būt «t», proti, Žannai d'Ark, pēc viņa domām, vajadzēja sacīt, ka dvēseles pazīs cita citu tikai pēc tam, kad būs atbrīvojušās no visa nīcīgā, vai arī kaut ko tamlīdzīgu, un tātad nākamajam burtam vajadzēja būt «t», turpretim mākslinieks domāja, ka nākamais burts būs «g», jo gars teiks, ka dvēseles pazīs cita citu pēc gaismas, kas staros no dvēseļu ēteriskajām miesām. Ģenerālis, drūmi saraucis biezās, sirmās uzacis, vērīgi skatījās uz rokām un, iedomādamies, ka tasīte kustas pati, vilka to uz «t». Turpretim jaunais, mazasinīgais mākslinieks ar plāniem, aiz ausīm aizsukātiem matiem raudzījās ar savām stingajām, gaiši zilajām acīm tumšajā viesistabas kaktā un, nervozi lūpas raustīdams, vilka uz «g». Ģenerālis sarauca pieri par traucējumu svarīgajā nodarbībā un, brītiņu klusējis, paņēma vizītkarti, uzlika pince-nez un, nosēcies aiz sāpēm platajos krustos, piecēlās visā savā lielajā augumā, berzēdams sastingušos pirkstus.

— Aicini kabinetā!

— Atļaujiet, jūsu ekselence, es viens pats pabeigšu, — mākslinieks pieceldamies lūdza. — Es jūtu iedvesmu.

— Labi, pabeidziet! — ģenerālis noteikti un stingri pasacīja un, sperdams lielus soļus, kājas uz āru nepavērsdams, apņēmīgā, vienmērīgā gaitā devās uz kabinetu. — Patīkami jūs redzēt, — ģenerālis skarbā balsī teica Ņehļudovam laipnus vārdus, norādīdams uz at-zveltnes krēslu pie rakstāmgalda. — Vai sen, kā esat ieradušies Pēterburgā?

Ņehļudovs pateica, ka ieradies nesen.

— Vai kņaziene, jūsu māmiņa, pie labas veselības?

— Māte nomira.

— Piedodiet, ļoti nožēloju. Man dēls stāstīja, ka esot jūs saticis.

Ģenerāļa dēls taisīja tādu pašu karjeru kā tēvs un, beidzis kara akadēmiju, strādāja izlūkošanas birojā un ļoti lepojās ar darbu, kas viņam tur bija uzticēts. Viņa uzdevums bija pārzināt spiegus.

— Kā tad, ar jūsu tētiņu kopā dienējām. Draugi bijām, biedri. Un kā tad jūs, arī dienat?

— Nē, nedienu.

Ģenerālis nosodoši nolieca galvu.

— Ģenerāl, man pie jums lūgums, — Ņehļudovs sacīja.

— Ļo-o-ti priecājos. Ar ko varu pakalpot?

— Ja mans lūgums ir nevietā, tad, lūdzu, piedodiet man! Taču man tas katrā zinā jums jāizsaka.

— Kas tad?

— Pie jums ieslodzīts kāds Gurkevičs. Viņa māte lūdz satikšanos vai ari vismaz iespēju nodot viņam grāmatas.

Ģenerālis neizrādīja par Ņehjudova lūgumu ne prieku, ne nepatiku, bet, galvu uz sāniem pašķiebis, piemiedza acis it kā pārdomādams. īstenībā viņš nekā nepārdomāja un pat neinteresējās par Ņehļudova jautājumu, ļoti labi zinādams, ka atbildēs tam pēc likuma. Viņš vienkārši garīgi atpūtās, ne par ko nedomādams.

— Tas, redziet, nav atkarīgs no manis, — viņš teica, mazliet atpūties. — Par satikšanos pastāv visaugstākā apstiprināts nolikums, un, kas tajā atļauts, to arī atļauj. Bet, kas attiecas uz grāmatām, tad mums ir bibliotēka un viņiem izsniedz tās grāmatas, kuras atļautas.

— Jā, bet viņam vajadzīgas zinātniskas: viņš grib mācīties.

— Neticiet tam! — Ģenerālis brītiņu klusēja. — Tas nav tālab, lai mācītos. Tikai tāpat vien, nemiera dēļ.

— Bet kā tad tā, vajag taču ar kaut ko aizpildīt laiku viņu smagajā stāvoklī, — Ņehļudovs iebilda.

— Viņi vienmēr sūdzas, — ģenerālis sacīja. — Mēs taču viņus pazīstam. — Viņš runāja par tiem vispārīgi — kā par kaut kādu īpašu nelāgu ļaužu sugu. — Bet viņiem te tiek piešķirtas tādas ērtības, kādas ieslodzījuma vietās reti sastopamas, — ģenerālis turpināja.

Un it kā taisnodamies viņš sāka sīki aprakstīt visas ieslodzītajiem sagādājamās ērtības, it kā šās iestādes galvenais mērķis būtu iekārtot ieslodzītajām personām patīkamu uzturēšanās vietu.

— Agrāk tiešām bija diezgan bargi, bet tagad viņus te lieliski apgādā. Viņi dabū trīs ēdienus un viens vienmēr ir gaļas ēdiens: sitenis vai kotletes. Svētdienās ir vēl ceturtais — saldais. Tā ka lai dievs dod ikvienam krievu cilvēkam tā paēst!

Acīm redzot, ģenerālis, kā visi veci cilvēki, reiz iesācis malt galvā ieņemto, runāja visu to, ko bija atkārtojis daudz reižu, pierādīdams ieslodzīto prasīgumu un nepateicību.

— Grāmatas viņiem dod — gan garīga satura, gan vecus žurnālus. Mums ir bibliotēka ar piemērotām grāmatām. Tikai viņi reti kad lasa. No sākuma it kā interesējas, bet tad tāpat ari paliek — jaunas grāmatas līdz pusei neatgrieztas, vecās ar nepāršķirtām lappusēm. Mēs esam pat izmēģinājuši, — ģenerālis stāstīja ar vāju smaida atēnu, — tīšām ielikuši papīriņu. Tāpat arī paliek neizņemts. Arī rakstīt viņiem netiek liegts, — ģenerālis turpināja. — Dodam šīfera tāfeli, arī grifeli dodam, tā ka, laiku kavēdami, viņi var rakstīt. Var nodzēst un rakstīt atkal. Un arī neraksta. Nē, viņi loti drīz kļūst pavisam mierīgi. Tikai no sākuma viņi ir nemierīgi, bet vēlāk pat nobarojas resni un kļūst loti rāmi, — ģenerālis stāstīja, pats neatskārzdams savu vārdu baismo nozīmi.

Nehļudovs klausījās viņa aizsmakušajā, vecišķajā balsī, raudzījās uz viņa stīvajiem locekļiem, uz apdzisušajām acīm zem sirmajām uzacīm, vēroja noskūtos, atkārušos veča žokļus, ko balstīja militārtērpa apkakle, balto krustu, ar ko šis cilvēks lepojās, jo sevišķi tāpēc, ka saņēmis to par ārkārtīgi nežēlīgu liela cilvēku skaita noslepkavošanu, un saprata, ka iebilst, izskaidrot šim vecim viņa vārdu nozīmi būtu veltīgi. Taču Ņehļudovs saņēmās un pajautāja vēl otru lietu — par arestēto Šustovu, par kuru nupat bija saņēmis ziņu, ka pavēlēts to atbrīvot.

— Šustova? Šustova… Neatceros visus pēc vārdiem. Viņu taču ir tik daudz, — viņš piebilda, acīm redzot, pārmezdams tiem šo pārmēru. Viņš pazvanīja un lika pasaukt rakstvedi.

Kamēr aizgāja pasaukt rakstvedi, viņš ņēmās pierunāt Ņehļudovu dienēt, teikdams, ka godīgi, cēli cilvēki, domādamies arī pats pie tādiem piederam, sevišķi vajadzīgi ķeizaram… «un tēvzemei», viņš piemetināja, acīm redzot, lai noapaļotu frāzi.

— Es pats esmu jau vecs un tomēr kalpoju, cik speķi atļauj.

Rakstvedis, kalsns, sausnējs, ar gudrām, nemierīgām acīm, ienāca un ziņoja, ka Šustova tiekot turēta kādā dīvainā, nocietinātā vietā un ka papīri par viņu neesot saņemti.

— Kad saņemsim, tanī pašā dienā arī nosūtīsim. Mēs viņus neturam, viņu apmeklējumus visai augstu nevērtējam, — ģenerālis teica, atkal mēģinādams rotaļīgi pasmaidīt, taču smaids tikai savieba viņa veco seju.

Ņehļudovs piecēlās, pūlēdamies noturēties un neizrādīt ar žēlumu jaukto riebumu, ko juta pret šo drausmīgo veci. Vecais turpretim domāja, ka arī viņam nevajag būt pārāk stingram pret sava biedra vieglprātīgo un acīm redzami no ceļa noklīdušo dēlu un nevajag pamest to bez pamācības.

— Ardievu, mans mīļais, neņemiet man ļaunā, es runāju, jūs mīlēdams. Nebiedrojieties ar ļaudīm, kas pie mums ieslodzīti! Nevainīgu nemēdz būt. Bet šie ir visnetikumīgākie. Mēs viņus pazīstam, — viņš sacīja tonī, kas nepieļāva pat iespēju šaubīties. Viņš arī tiešām nešaubījās par to, ne tāpēc, ka tas tā bija, bet tāpēc, ka, bijis tas citādi, viņam vajadzētu atzīt sevi pašu nevis par cienījamu varoni, kas ar cieņu pavada sava labi nodzīvotā mūža vakaru, bet par nelieti, kas pārdevis un vecuma dienās joprojām pārdod savu sirdsapziņu. — Vislabāk gan sāciet dienēt! — viņš turpināja. — Ķeizaram vajadzīgi godīgi cilvēki… un arī tēvzemei, — viņš piebilda. — Bet ja nu arī es un visi citi nedienētu tāpat kā jūs? Kas tad paliktu? Mēs, redziet, iekārtu nosodām, bet paši negribam valdībai palīdzēt.

Ņehļudovs dziļi nopūtās, zemu palocījās, paspieda viņam augstsirdīgi pasniegto lielo, kaulaino roku un izgāja no istabas.

Ģenerālis nosodīdams pakratīja galvu un, krustus braucīdams, devās atkal viesistabā, kur viņu gaidīja mākslinieks, kas jau bija pierakstījis Zannas d'Ark dvēseles diktēto atbildi. Ģenerālis uzlika pince-nez un izlasīja: «Pazīs cita citu pēc gaismas, ko izstaros viņu ēteriskās miesas.»

— Ā! — ģenerālis, acis pievēris, atzinīgi novilka. — Bet kā tad varēs pazīt, ja gaisma visām būs vienāda? — viņš jautāja un, atkal sakrustojis savus pirkstus ar mākslinieka pirkstiem, apsēdās pie galdiņa,

Ņehļudova ormanis izbrauca pa vārtiem.

— Te nu gan, kungs, ir skumīgi, — viņš uzrunāja Ņehļudovu. — Gribēju jau nesagaidījis braukt projām.

— Jā, skumīgi, — Ņehļudovs piekrita, uzelpodams ar pilnu krūti un apmierināti nolūkodamies dūmakainajos mākoņos, kas peldēja debess plašumā, un pa Ņevu slīdošo laivu un tvaikoņu saceltajā, mirgojošajā vizmā.

XX

Otrā dienā vajadzēja tikt izklausītai Maslovas lietai, un Ņehļudovs devās uz senātu. Reizē ar viņu pie senāta ēkas lieliskā portāla, kur jau stāvēja vairākas ekipāžas, piebrauca arī advokāts. Uzkāpis pa greznām, svinīgām kāpnēm otrā stāvā, advokāts, kas te zināja visas ejas, devās pa kreisi uz durvīm, uz kurām bija rakstīts tiesu likuma ievešanas gads. Novilcis pirmajā garajā istabā mēteli un dabūjis no durvju sarga zināt, ka visi senatori jau sabraukuši un ka pēdējais nupat kā iegājis, Fanarins, palicis frakā ar baltu kaklasaiti virs baltās krūts, jautri un pašapzinīgi iegāja blakus istabā. Sai nākamajā istabā pa labi atradās liels skapis, tad galds, bet pa kreisi vītņu kāpnes, pa kurām pašlaik nāca lejā kāds elegants ierēdnis vicemundierī ar portfeli padusē. Istabā uz sevi vērsa uzmanību patriarhāla izskata vecītis ar gariem, baltiem matiem, ģērbies žaketē un pelēkās biksēs. Viņa tuvumā sevišķi goddevīgi stāvēja divi kalpotāji.

Vecītis ar baltajiem matiem piegāja pie garderobes un nozuda tajā. Šai brīdī Fanarins, ieraudzījis kolēģi, tādu pašu advokātu kā pats, ar baltu kaklasaiti un frakā, tūdaļ uzsāka ar to spraigu sarunu; Ņehļudovs turpretim aplūkoja istabā esošos. Publikas bija cilvēku piecpadsmit, no tiem divas dāmas: viena jauna ar pince-nez un otra sirma. Šodien bija izklausāma lieta par neslavas celšanu presē, un tāpēc publikas bija salasījies vairāk nekā parasti — pa lielākai daļai cilvēki no žurnālistu aprindām.

Tiesas pristavs, sārts, skaists cilvēks greznā mundierī, ar papīru rokā pienāca pie Fanarina pajautāt — kādā lietā viņš, un, dabūjis zināt, ka Maslovas lietā, kaut ko pierakstīja un aizgāja. Tobrīd atvērās garderobes durvis un no turienes iznāca patriarhālā izskata vecītis, ne vairs žaketē, bet tresainā, uz krūtīm mirdzošiem karuļiem apšūtā tērpā, kurā viņš izskatījās pēc putna.

Smieklīgais kostīms acīm redzami mulsināja arī pašu vecīti, un viņš steidzīgi, daudz ātrāk, nekā parasti mēdza staigāt, izgāja pa durvīm pretim ieejai.

— Tas ir Be, ļoti cienījams vīrs, — Fanariris sacīja Ņehļudovam un, iepazīstinājis viņu ar savu kolēģi, izstāstīja par gaidāmo, pēc viņa domām, ļoti interesanto lietu, kuru vajadzēja izklausīt.

Sēde drīz sākās, un Ņehļudovs līdz ar publiku devās pa kreisi sēžu zālē. Viņi visi, arī Fanarins, iegāja publikas vietās aiz margām. Tikai Pēterburgas advokāts izgāja priekšā pie pults otrpus margām.

Senāta sēžu zāle bija mazāka nekā apgabaltiesā, vienkāršāk iekārtota un atšķīrās tikai ar to, ka galds, pie kura sēdēja senatori, bija apklāts nevis ar zaļu vadmalu, bet ar zelta tresēm apšūtu tumšsarkanu samtu, taču tiesas spriešanas vietām pierastie atribūti bija tie paši: spogulis, svētbilde un ķeizara ģīmetne. Tikpat svinīgi pristavs ziņoja: «Tiesa nāk!» Tāpat visi cēlās kājās, tāpat nāca iekšā savos amata tērpos ģērbušies senatori, tāpat sēdās mīkstos krēslos ar augstām atzveltnēm, tāpat atbalstījās ar elkoņiem uz galda, cenzdamies izskatīties nepiespiesti.

Senatori bija četri. Priekšsēdētājs Ņikitins, gludi noskuvies, šauru seju un tēraudsaltām acīm; Volfs ar zīmīgi sakniebtām lūpām un baltām rociņām, ar kurām viņš šķirstīja aktu lapas; tad Skovorodņikovs, resns, smagnējs, bakurētains vīrs, mācīts jurists, un ceturtais — Be, tas pats patriarhālais vecītis, kas bija atbraucis pēdējais. Reizē ar senatoriem ienāca virssekretārs un virsprokurora biedrs, vidēja auguma, kalsnējs, noskuvies jauns cilvēks ar ļoti tumšu sejas krāsu un skumjām, melnām acīm. Ņehļudovs tūdaļ, kaut arī sešus gadus viņu neredzējis un neraugoties uz viņa dīvaino mundieri, pazina viņā vienu no saviem labākajiem studiju laika draugiem.

— Vai virsprokurora biedrs ir Sejeņins? — viņš jautaja advokātam.

— Jā, un tad?

— Es viņu labi pazīstu, tas ir lielisks cilvēks…

— Un labs virsprokurora biedrs, lietišķs. Viņu, lūk, vajadzēja palūgt, — Fanarins sacīja.

— Viņš katrā ziņā rīkosies pēc sirdsapziņas, — teica Ņehļudovs, atcerēdamies savas tuvās attiecības un draudzību ar Seļeņinu un viņa jaukās īpašības: skaidrību, godīgumu, krietnumu šo vārdu vislabākajā nozīmē.

— Bet nu jau vairs nav laika, — nočukstēja Fanarins, cītīgi klausīdamies iesākto ziņojumu.

Sāka izskatīt sūdzību par tiesu palātas spriedumu, ar kuru tā atstājusi nepārgrozītu apgabaltiesas lēmumu.

Ņehjudovs klausījās un centās saprast notiekošā nozīmi, taču, tāpat kā apgabaltiesā, visgrūtāk viņam bija saprotams tas, ka te runāja nevis par to, kas, dabiski, bija pats galvenais, bet gan par kaut ko pilnīgi nesvarīgu. Šeit bija runa par avīžu rakstu, kurā atklātas kādas akciju sabiedrības priekšsēdētāja blēdības. Varētu likties, ka svarīgi būtu vienīgi tas: vai taisnība, ka akciju sabiedrības priekšsēdētājs apzog savus klientus, un kā panākt, lai viņš tos vairs neapzagtu. Taču par to neviens pat neieminējās. Runāja tikai par to, vai redaktoram pēc likuma ir vai nav bijušas tiesības ievietot feļetonista rakstu un kādu noziegumu viņš pastrādājis, to ievietodams, — difamāciju vai neslavas celšanu, un vai difamācijā ietilpst neslavas celšana vai neslavas celšanā difamācija, un vēl nez ko vien-kāršiem cilvēkiem maz saprotamu par dažādiem kāda vispārīga departamenta pantiem un lēmumiem.

Viens, ko Ņehļudovs saprata, bija tas, ka Volfs, kas par šo lietu referēja, kaut gan vakar bija viņam tik stingri iegalvojis, ka senāts nevarot ielaisties lietas izskatīšanā pēc būtības, — referēja par šo lietu acīm redzami ne

objektīvi, atbalstot palātas sprieduma atcelšanu, un ka Seļeņins pilnīgi nesaskaņā ar viņam raksturīgo savaldību negaidīti dedzīgi izteica pretējas domas. Šo allaž savaldīgā Seļeņina dedzīgumu, kas Ņehļudovu tā pārsteidza, izraisīja tas, ka Seļeņins pazina akciju sabiedrības priekšsēdētāju kā naudas lietās netīru cilvēku un, starp citu, nejauši bija dabūjis zināt, ka Volfs turpat vai lietas iztiesāšanas priekšvakarā bijis pie šā veikalu vīra uz lepnām pusdienām. Un tagad, kad Volfs referēja par lietu kaut arī loti piesardzīgi, taču acīm redzami vienpusīgi, Seļeņins iekaisa un izteica savas domas pārāk nervozi tik vienkāršā gadījumā. Šī runa Volfu acīm redzami aizvainoja: viņš sarka, raustījās, raidīja klusus izbrīna žestus un ar ļoti cienīgu un aizvainotu izskatu kopa ar citiem senatoriem izgāja apspriežu istabā.

— Kādā lietā jūs īsti esat? — tiesas pristavs atkal jautāja Fanarinam, tiklīdz senatori bija izgājuši.

— Es jau jums teicu, ka Maslovas lietā, — Fanarins atteica.

— Tā gan. Šo lietu šodien izklausīs. Bet…

— Kas tad ir? — advokāts jautāja.

— Redziet, šī lieta bija domāta bez partiem, tā ka nezin vai senatoru kungi pēc sprieduma pasludināšanas vairs iznāks. Bet es pieteikšu …

— Tas ir — kā?

— Es pieteikšu, pieteikšu, — un pristavs kaut ko atzīmēja savā papīriņā.

Senatori tiešām bija nodomājuši pasludināt lēmumu lietā par neslavas celšanu, bet pārējās, starp tām arī Maslovas lietu, pabeigt pie tējas un papirosiem, neatstājat apspriežu istabu.

XXI

Līdzko senatori bija apsēdušies apspriežu istabā pie galda, Volfs sāka ļoti rosīgi izvirzīt motīvus, kuru dēļ spriedums būtu atceļams.

Priekšsēdētājs, arī parasti īgns cilvēks, šodien bija sevišķi nelabā omā. Uzklausot lietu sēdes laikā, viņam jau bija nodibinājies savs spriedums, un tagad viņš sēdēja, Volfā neklausīdamies, nogrimis savās domās. Bet šīs domas veidojās no atmiņām par to, ko viņš vakar bija uzrakstījis savos memuāros sakarā ar Viļanova un nevis viņa iecelšanu tai svarīgajā postenī, pēc kura viņš sen tīkoja. Priekšsēdētājs Ņikitins bija pilnīgi un no visas sirds pārliecināts, ka atzinumi par dažādiem divu pirmo rangu ierēdņiem, ar kuriem viņš nāca saskarē savā dienesta laikā, ir ļoti svarīgs vēsturisks materiāls. Uzrakstījis vakar nodalu, kurā stipri vien sadeva dažiem divu pirmo rangu ierēdņiem par to, ka tie, kā viņš to formulēja, nejāva viņam glābt Krieviju no bojā ejas, kurp to rauj tās tagadējie valdītāji, — bet patiesībā gan tikai par to, ka tie bija viņu traucējuši saņemt vairāk algas nekā tagad, — viņš patlaban domāja, kā nākamajām paaudzēm viss šis stāvoklis parādīsies gluži jaunā apgaismojumā.

— Jā, protams, — neklausīdamies Volfa vārdos, viņš atbildēja uz tā jautājumu.

Turpretim Be klausījās Volfā ar skumju seju, zīmēdams uz papīra ziedu vītnes. Be bija vistīrākā rūdījuma liberālis. Viņš svēti glabāja sešdesmito gadu tradīcijas un, ja arī atkāpās no stingras objektivitātes, tad tikai uz liberālisma pusi. Tā arī šajā gadījumā, pat neņemot vērā to, ka akciju sabiedrības veikalu vīrs, kas sūdzējās par neslavas celšanu, bija netīrs cilvēks, Be bija par sūdzības atstāšanu bez ievērības vēl arī tāpēc, ka apvainot žurnālistus neslavas celšanā nozīmētu preses brīvības apspiešanu. Kad Volfs bija savus argumentus beidzis, Be, ziedu vītni līdz galam neuzzīmējis, skumji — viņam bija skumji, ka vajadzēja pierādīt šādas visiem zināmas patiesības, — maigā, patīkamā balsī, īsi, vienkārši un pārliecinoši pierādīja sūdzības nepamatotību un, noliecis galvu ar baltajiem matiem, pabeidza zīmēt ziedu vītni.

Skovorodņikovs, kas sēdēja iepretim Volfam un visu laiku resniem pirkstiem bāza mutē bārdu un ūsas, tūliņ, tikko Be beidza runāt, mitējās košļāt bārdu un skalā, griezīgā balsī paziņoja, ka, lai gan akciju sa

biedrības priekšsēdētājs ir liels nelietis, viņš tomēr piekristu sprieduma atcelšanai, ja vien būtu likumīgs pamats, taču, tā kā tāda nav, viņš pievienojas Ivana Semjonoviča (Be) domām, viņš sacīja, priecādamies, ka ar to var iegriezt Volfarn. Priekšsēdētājs pievienojās Skovorodņikova domām, un sūdzība tika noraidīta.

Volfs bija nemierā sevišķi ar to, ka viņš it kā pieķerts negodīgā neobjektivitātē, un, izlikdamies vienaldzīgs, atvēra nākamo referējamo — Maslpvas lietu un nodziļinājās tajā. Senatori pa to laiku pazvanīja un pasūtīja tēju, un sāka tērzēt par gadījumu, kas tolaik līdz ar Kamenska divkauju nodarbināja visus pēterburdziešus.

Sī lieta bija par kāda departamenta direktoru, kas pārsteigts un pieķerts 995. pantā paredzētajā noziegumā.

— Kāda neķītrība! — ar riebumu teica Be.

— Kas gan tur ļauns? Es jums parādīšu mūsu literatūrā kāda vācu rakstnieka projektu, kas tieši ieteic, lai to neuzskatītu par noziegumu un lai būtu iespējamas laulības vīriešu starpā, — sacīja Skovorodņikovs, kāri pakšķinādams, velkot dūmu no sagumzīta papirosa, ko turēja iemiegtu starp pirkstiem pie pašas delnas, un skaļi iesmējās.

— Nevar būt, — Be apšaubīja.

— Es jums parādīšu, — Skovorodņikovs apgalvoja, nosaukdams pilnīgu sacerējuma virsrakstu un pat izdošanas gadu un vietu.

— Runā, ka viņu ieceļot par gubernatoru kādā Sibīrijas pilsētā, — stāstīja Ņikitins.

— Nu vareni! Arhierejs viņu ar krustu sagaidīs. Vajadzētu arī arhiereju tādu pašu. Es viņiem tādu ieteiktu, — teica Skovorodņikovs un, iesviedis papirosa galu pelnu traukā, sabāza mutē bārdu un ūsas cik vien varēdams un sāka košļāt.

Tobrīd ienākušais pristavs pieteica advokāta un Ņehļudova vēlēšanos būt klāt, kad izskatīs Maslovas lietu.

— Lūk, tā tikai ir lieta! — Volfs iesaucās. — Tas ir vesels romantisks notikums, — un viņš izstāstīja, ko zināja par Ņehļudova attiecībām ar Maslovu.

Pārrunājuši par to, izsmēķējuši papirosus un padzēruši tēju, senatori izgāja sēžu zālē, pasludināja spriedumu iepriekšējā lietā un stājās pie Maslovas lietas.

Volfs ļoti pamatīgi savā smalkajā balsī pieteica Maslovas kasācijas sūdzību un atkal ne gluži objektīvi, bet ar acīm redzamu vēlēšanos, lai tiesas spriedumu atceltu.

— Vai jums ir kas piebilstams? — priekšsēdētājs vērsās pie Fanarina.

Fanarins piecēlās un, balto, plato krūti izriezis, iz-teikdamies apbrīnojami iedvesmīgi un precīzi, pa punktiem pierādīja, ka tiesa sešos punktos atkāpusies no likuma precīza tulkojuma, un bez tam atļāvās, kaut arī īsumā, skart arī pašu lietu pēc būtības un brēcošo netaisnību tās spriedumā. Fanarina īsās, bet spēcīgās runas tonis bija tāds, ka viņš atvainojas par savu uzstāšanos, ka senatoru kungi savā asredzībā un juridiskā gudrībā gan paši redz un saprot labāk nekā viņš, taču viņš to dara tikai tāpēc, ka ir šo pienākumu uzņēmies. Pēc Fanarina runas, šķita, nevarēja būt vairs ne mazāko šaubu, ka senātam tiesas spriedums jāatceļ. Runu beidzis, Fanarins uzvaroši pasmaidīja. Lūkodamies uz savu advokātu un ieraudzījis šo smaidu, Ņehļudovs bija pārliecināts, ka panākta uzvara. Taču, paraudzījies uz senatoriem, viņš pamanīja, ka Fanarins smaidīja un triumfēja viens pats. Senatori un virsprokurora biedrs nesmaidīja un netriumfēja, bet izskatījās garlaikoti, it kā teiktu: «Esam jau tādos atklausījušies, tas viss bijis nebijis!» Viņi visi, acīm redzot, bija apmierināti tikai tad, kad advokāts beidza un viņus vairs veltīgi neaizkavēja. Tūliņ pēc advokāta runas priekšsēdētājs vērsās pie virsprokurora biedra. Seļeņins īsi, bet skaidri un noteikti izteicās, ka lieta atstājama bez pārgrozības, atrazdams visus kasācijas iemeslus par nedibinātiem. Tūliņ pēc tam senatori piecēlās un devās apspriesties. Apspriežu istabā balsis dalījās. Volfs bija par kasāciju; arī Be, sapratis, kas par lietu, ļolī dedzīgi iestājās par kasāciju, dzīvi attēlodams biedriem tiesas ainu un zvērināto pārpratumus, kā viņš to gluži pareizi bija sapratis; Ņikitins, kā allaž, stāvēdams par stingrību vispār un par stingru formalitāti, bija pretim. Visu lietu izšķīra Skovorodņikova balss. Un šī balss nostājās noraidīšanas pusē galvenokārt tāpēc, ka Ņehļudova apņemšanās precēt šo meiču tikumisko prasību vārdā bija viņam augstākā mērā pretīga.

Skovorodņikovs bija materiālists, darvinists un uz-skatīja visas abstraktas tikumības vai, vēl ļaunāk, reliģiozitātes izpausmes ne tikvien par nicināmu neprātu, bet par personisku apvainojumu. Visa šī noņemšanās ar šo prostitūtu un viņas aizstāvja — slavena advokāta un arī paša Ņehjudova klātbūtne šeit senātā viņam augstākā mērā riebās. Un viņš, bāzdams mutē bārdu un vaikstīdamies, visai dabiski izlikās, ka nekā par šo lietu nezina, vienīgi to, ka iemesli kasācijai nepietiekami, un tāpēc ir vienis prātis ar priekšsēdētāju, ka sūdzība atstājama bez ievērības.

Sūdzību noraidīja.

XXII

— Šausmīgi! — sacīja Ņehļudovs, iziedams pieņe-mamajā istabā kopā ar advokātu, kas kārtoja savu portfeli. — Pašā skaidrākajā lietā viņi pieķeras formai un noraida. Šausmīgi!

— Lieta ir sabojāta tiesā, — advokāts sacīja.

— Un arī Sejeņins par noraidīšanu. Šausmīgi, šausmīgi! — Ņehļudovs nerimās atkārtot. — Ko tad tagad lai dara?

— Iesniegsim uz visaugstākā vārdu. Jūs pats arī iesniedziet, kamēr esat šeit! Es jums uzrakstīšu.

Tobrīd mazais Volfs ar savām zvaigznēm un mundierī iznāca pieņemamajā istabā un piegāja pie Ņehļudova.

— Ko lai dara, mījo kņaz! Nebija pietiekamu iemeslu, — viņš noteica, paraustīdams šauros plecus un pievērdams acis, un gāja, kurp viņam bija ejams.

Tūliņ pēc Volfa iznāca arī Seļeņins, uzzinājis

no senatoriem, ka Ņehļudovs, viņa agrākais draugs, esot šeit.

- Nebiju tiešām gaidījis tevi šeit sastapt! — viņš teica, pienākdams Ņehļudovam klāt un smaidīdams vienīgi ar lūpām, kamēr viņa acis palika skumjas. — Es pat nezināju, ka tu esi Pēterburgā.

— Bet es nezināju, ka tu esi virsprokurors …

— Biedrs, — Seļeņins izlaboja. — Ko tu dari senātā? — viņš jautāja, skumji un gurdi vērdamies draugā. — Dzirdēju gan, ka tu esot Pēterburgā. Bet kāpēc tu esi šeit?

— Šeit esmu tāpēc, ka cerēju atrast taisnību un izglābt bez vainas notiesātu sievieti.

— Kādu sievieti?

— Lietā, kuru tikko izlēma.

— Ā, Maslovas lieta, — Seļeņins atcerējies sacīja. — Pilnīgi nepamatota sūdzība.

— Galvenais nav sūdzība, bet sieviete, kas gluži nevainīga cieš sodu.

Seļeņins nopūtās.

— Ļoti var būt, taču …

— Nevis var būt, bet noteikti..,

— Kā tad tu to zini?

— Tāpēc, ka es biju zvērinātais. Es zinu, kādu mēs pielaidām kļūdu.

Seļeņins kļuva domīgs.

— Vajadzēja toreiz pat aizrādīt, — viņš sacīja.

— Es aizrādīju.

— Vajadzēja ierakstīt protokolā. Ja tas būtu pievienots kasācijas sūdzībai…

Seļeņins, būdams apkrauts ar darbiem un reti gro-zīdamies sabiedrībā, acīm redzot, nekā nebija dzirdējis par Ņehļudova romānu, bet Ņehļudovs, to pamanījis, nolēma, ka arī nevajag stāstīt par savām sevišķajām attiecībām ar Maslovu.

— Jā gan, bet arī tāpat taču bija acīm redzams, ka spriedums ir aplams, — viņš sacīja.

— Senātam nav tiesības to apgalvot. Ja senāts atļautos atcelt tiesu spriedumus, pamatojoties uz savu ieskatu par pašu šo spriedumu taisnīgumu, tad, nerunājot jau par to, ka senāts zaudētu jebkuru atbalsta punktu un riskētu drīzāk taisnību pārkāpt nekā to nodibināt, — Seļeņins skaidroja, atcerēdamies iepriekšējo lietu, — nemaz nerunājot par to, zvērināto spriedumi zaudētu visu savu nozīmi.

— Es zinu tikai to, ka šī sieviete ir pilnīgi nevainīga un ka ir pazaudēta pēdējā cerība glābt viņu no nepelnītā soda. Augstākā iestāde ir apstiprinājusi pilnīgu nelikumību.

— Tā nav apstiprinājusi, tāpēc ka nav iedziļinājusies un nevar iedziļināties pašā lietas būtībā, — Seļeņins, acis miegdams, runāja. — Tu droši vien esi apmeties pie krustmātes, — viņš piebilda ar redzamu vēlēšanos pārmainīt sarunas tematu. — Es vakar no viņas uzzināju, ka tu esi šeit. Grāfiene uzaicināja mani kopā ar tevi piedalīties iebraukušā sprediķotāja sapulcē, — Seļeņins stāstīja, tikai ar lūpām vien smaidīdams.

— Jā, es arī biju, bet ar riebumu aizgāju, — Ņehļudovs pikti atteica, pukodamies, ka Seļeņins novērš sarunu uz ko citu.

— Nu, kāpēc tad ar riebumu? Tā tomēr ir reliģisku jūtu izpausme, kaut arī vienpusīga, sektantiska, — Seļeņins iebilda.

— Tā ir kaut kāda mežonīga nejēdzība, — Ņehļudovs atcirta.

— Nu nē. Dīvaini tikai tas, ka mēs tik maz pazīstam mūsu baznīcas mācību, ka mūsu pašu pamatdogmas pieņemam par nez kādu jaunu atklāsmi, — Seļeņins runāja, it kā steigdamies izteikt senajam draugam savus ļaunos uzskatus, kas tarn vēl bija sveši.

Ņehļudovs ar izbrīnu vērīgi paraudzījās Seļeņinā. Taču Seļeņins nenodūra acis, kas pauda ne vien skumjas, bet arī nelabvēlību.

— Vai tad tu tici baznīcas dogmām? — Ņehļudovs vaicāja.

— Protams, ticu, — atbildēja Seļeņins, tieši un stingri lūkodamies Ņehļudovam acīs.

Ņehļudovs nopūtās.

— Apbrīnojami, — viņš noteica.

— Nu, mēs parunāsimies vēlāk, — Seļeņins sacīja. — Es jau eju, — viņš pievērsās godbijīgi pienākušajam tiesas pristavarn. — Mums katrā ziņā vēl jāsatiekas, — viņš nopūzdamies piebilda. — Bet vai tikai es tevi sastapšu? Mani tu vienmēr vari sastapt pulksten septiņos pusdienojot. Nadeždinskaja, — viņš pateica numuru. — Kopš tiem laikiem daudz ūdeņu aiztecējis, — viņš, projām iedams, piebilda, atkal tikai ar lūpām vien pasmaidīdams.

— Aiziešu, ja paspēšu, — sacīja Ņehļudovs, juzdams, ka kādreiz viņam tuvais un mīļais cilvēks Seļeņins pēc šās īsās sarunas pēkšņi kļuvis svešs, tāls, nesaprotams, ja ne naidīgs.

XXIII

Kad Ņehļudovs Seļeņinu pazina kā studentu, tas bija lielisks dēls, uzticams biedrs un samērā ar saviem gadiem labi izglītots augstāko aprindu cilvēks ar lielu taktu, aizvien elegants un skaists un reizē neparasti patiess un godīgs. Viņš mācījās teicami bez sevišķām pūlēm un bez mazākā pedantisma, saņemdams par sacerējumiem zelta medaļas.

Viņš ne vien vārdos, bet īstenībā par savas jaunās dzīves mērķi bija spraudis kalpošanu cilvēkiem. Šo kalpošanu viņš iedomājās ne citādi kā valsts dienesta veidā un tāpēc, tikko beidzis kursu, sistemātiski aplūkoja visus nodarbošanās veidus, kam varētu ziedot savus spēkus, un nolēma, ka visnoderīgāks viņš būs ķeizara personīgās kancelejas otrajā nodaļā, kas pārzināja likumu sastādīšanu, un iestājās tanī. Taču, sīki un apzinīgi pildīdams visu, ko no viņa prasīja, viņš šai dienestā tomēr neatrada apmierinājumu savai pra-sībai būt derīgam un nespēja izraisīt sevī apziņu, ka dara to, kas vajadzīgs. Pēc sadursmēm ar ļoti sīkumaino un godkārīgo tiešo priekšnieku šī neapmierinātība tā pieauga, ka viņš atstāja otro nodaļu un pārgāja uz senātu. Senātā viņam bija labāk, taču arī te viņu vajāja tā pati neapmierinātības apziņa.

Viņš nemitīgi juta, ka tas nepavisam nav tas, ko viņš bija gaidījis un kam vajadzētu būt. Te, kalpojot senātā, tuvinieki viņam izgādāja iecelšanu par kambarjunkuru, un viņam vajadzēja izšūdinātā amata tērpā ar balta audekla priekšautu karietē apbraukāt dažādus ļaudis un pateikties par šo iecelšanu sulaiņa amatā. Lai kā viņš centās, viņš nekādi nevarēja atrast šim amatam saprātīgu izskaidrojumu. Un vēl vairāk nekā dienestā viņš juta, ka tas «nav tas», bet tomēr, no vienas puses, nevarēja atsacīties no šās iecelšanas, lai neapbēdinātu tos, kas bija pārliecināti, ka ar to dara viņam lielu patikšanu, un, no otras puses, šī iecel-šana glaimoja viņa dabas zemiskajām īpašībām, un viņam sagādāja prieku skatīt sevi spogulī ar zeltu izšūtā mundierī un baudīt to cieņu, ko šī iecelšana dažiem ļaudīm izraisīja.

Gluži tāpat viņam iznāca arī ar precēšanos. Viņam iegrozīja no augstākās sabiedrības viedokļa visai spožas precības. Un viņš arī apprecējās visvairāk tāpēc, ka noraidīdams būtu apvainojis un sāpinājis gan līgavu, kas šo laulību vēlējās, gan tos, kuri šo laulību bija iegrozījuši, un arī tāpēc, ka precības ar jaunu, patīkama izskata un augstas kārtas jaunavu glaimoja viņa patmīlībai un sagādāja viņam prieku. Taču precības drīz vien izrādījās vēl vairāk «ne tas» nekā dienests un galma amats. Pēc pirmā bērna sieva vairāk bērnu negribēja un sāka nodoties augstāko aprindu greznajai dzīvei, kurā arī viņam gribot negribot vajadzēja piedalīties. Viņa nebija sevišķi skaista, bija viņam uzticīga un, nerunājot jau par to, ka saindēja dzīvi vīfam un arī pati no šādas dzīves nekā neguva kā vien lielu piepūli un nogurumu, tomēr centīgi tai nodevās. Visas viņa pūles šo dzīvi pārveidot sašķīda kā pret mūri pret viņas pārliecību, ka tā vajag, kuru atbalstīja visi viņas piederīgie un paziņas.

Bērns, meitene ar garām, zeltainām cirtām un basām kājelēm, bija tēvam pilnīgi sveša būtne, jo sevišķi tāpēc, ka to audzināja pavisam citādi, nekā viņš gribēja. Laulāto starpā iestājās parastā nesaprašanās, pat nevēlēšanās vienam otru saprast un klusa, no citiem slēpjama un pieklājības prasību mīkstināta bezvārdu cīņa, kas padarīja viņa mājas dzīvi ļoti smagu. Tā ģimenes dzīve vēl vairāk nekā dienests un galma amats izrādījās «ne tas».

Vairāk par visu «ne tas» bija viņa attieksme pret reliģiju. Tāpat kā visi viņa laika un aprindu cilvēki, viņš ar savu garīgo augsmi bez vismazākās piepūles sarāva tos reliģijas māņu valgus, kādos bija audzināts, un pats nezināja, kad īsti no tiem atbrīvojies. Būdams nopietns un godīgs cilvēks, viņš agrā jaunībā, studenta gados un draudzēdamies ar Ņehļudovu, neslēpa, ka ir brīvs no oficiālās reliģijas māņiem. Taču ar laiku — ar paaugstināšanu dienestā un it īpaši ar tolaik sabiedrībā uzplūdušo konservatīvisma reakciju šī garīgā brīvība sāka viņu traucēt. Nerunājot jau par attiecībām mājas dzīvē, sevišķi dvēseles aizlūgumos pēc tēva nāves, un par to, ka māte vēlējās, lai viņš ietur gavēni, un ka to pa daļai prasīja sabiedriskā doma, — dienestā nemitīgi vajadzēja piedalīties aizlūgumos, iesvētīšanās, pateicības un tamlīdzīgos dievkalpojumos: reta diena pagāja, kad nebūtu šādā vai tādā veidā jāsaskaras ar ārējām reliģijas formām, no kurām nevarēja izvairīties. Piedaloties šais dievkalpojumos, vajadzēja vienu no diviem: vai nu izlikties (ko viņš ar savu taisnīgo raksturu nekad nevarēja), ka viņš tic tam, kam netic, vai arī, atzīstot visas šīs ārējās formas par meliem, iekārtot savu dzīvi tā, lai nebūtu nepieciešamības piedalīties tādās lietās, ko viņš uzskatīja par meliem. Taču, lai izdarītu to, kas šķita visai mazsvarīgs, vajadzēja ļoti daudz: vajadzēja ne tikvien uzsākt nepārtrauktu cīņu ar visiem tuviem cilvēkiem, vajadzēja arī izmainīt visu savu stāvokli, pamest dienestu un ziedot visu to labo, ko viņš domājās ar savu darbu darām cilvēkiem jau tagad un cerēja vēl darīt nākotnē. Un, lai to izdarītu, vajadzēja būt cieši pārliecinātam par savu taisnību. Viņš arī bija cieši pārliecināts par savu taisnību, tāpat ka neviens izglītots mūsdienu cilvēks, kas daudzmaz pazīst vēsturi un zina, kā izcēlusies reliģija vispār un kā izcēlusies un sašķēlusies kristīgās baznīcas reliģija, — nevar nebūt pārliecināts par veselā saprāta taisnību. Viņš nevarēja nezināt, ka, neatzīstot baznīcas mācības patiesīgumu, viņam bija taisnība.

Taču, dzīves apstākļu spiests, viņš, patiesīgais cilvēks, pieļāva sīkus melus, iestāstīdams sev, ka, lai apgalvotu, ka neprātīgais ir neprātīgs, vajag vispirms šo neprātīgo izpētīt. Tie bija sīki meli, taču tie viņu ieveda tais lielajos melos, kuros viņš tagad bija iestidzis.

Jautādams sev, vai ir pareiza tā pareizticība, kurā viņš dzimis un audzināts, kuru no viņa prasa visi apkārtējie un kuru neatzīstot viņš nevar turpināt savu cilvēkiem derīgo darbību, viņš šo jautājumu bija jau aizlaikus izšķīris. Un tāpēc, lai šo jautājumu noskaidrotu, viņš neņēma vis Voltēru, Šopenhaueru, Spenseru vai Kontu, bet gan Hēgeļa filozofiskās grāmatas, 1/iriet un Homjakova reliģiskos rakstus un, gluži dabiski, atrada tur tieši to, kas viņam bija vajadzīgs: kaut ko līdzīgu mierinājumam un tās reliģiskās mācības attaisnojumam, kurā viņš bija audzināts un kuru viņa saprāts sen bija noraidījis, bet bez kuras visa dzīve kļuva nepatikšanu pārpilna un kuru atzīstot visas šīs nepatikšanas uzreiz tika novērstas. Viņš apguva visus parastos sofismus par to, ka atsevišķa cilvēka saprāts nevar izzināt patiesību, ka patiesība atklājas tikai cilvēku kopumam, ka vienīgais līdzeklis tās izzināšanai ir atklāsme, ka atklāsmi glabā baznīca u. tml.; un kopš tā laika jau varēja mierīgi, neapzinādamies, ka piekopj melus, piedalīties dievkalpojumos, dvēseles aizlūgumos, liturģijās, varēja gavēt un svētbilžu priekšā mest krustus un varēja turpināt dienesta darbu, kas viņam deva apziņu par cilvēkiem atnesamo labumu un sniedza mierinājumu bēdīgajā ģimenes dzīvē. Viņš domājās ticam un tomēr vairāk nekā jebkurā citā jautājumā ar visu savu būtni izjuta, ka šī viņa ticība bija kaut kas pavisam «ne tas».

Un tāpēc viņam vienmēr bija skumjas acis. Un tāpēc, ieraudzījis Ņehļudovu, ko bija pazinis tad, kad šie meli viņā vēl nebija ieperinājušies, viņš atcerējās sevi tādu, kāds bija tolaik; un it īpaši pēc tam, kad bija pasteidzies izdarīt Ņehļudovam mājienu attiecībā uz saviem reliģiskajiem uzskatiem, viņš vairāk nekā jebkad izjuta visu, kas bija «ne tā», un viņam kļuva bezgala skumji. To pašu — pēc pirmās prieka uzplūsmes, redzot veco draugu, — sajuta ari Ņehļudovs.

Un tāpēc viņi abi, apsolījušies satikties, ne viens, ne otrs šo satikšanos nemeklēja, un šai Ņehļudova braucienā uz Pēterburgu tā arī netika vairs redzējušies.

XXIV

No senāta iznākuši, Ņehļudovs ar advokātu kopā soļoja pa ietvi. Savai karietei advokāts lika braukt nopakaļ un sāka Ņehļudovam atstāstīt notikumu ar departamenta direktoru, par ko senatori bija runājuši, kā tas pieķerts un ka viņu sūtot nevis katorgā, kā pēc likuma pienāktos, bet ieceļot Sibīrijā par gubernatoru. Izstāstījis visu notikumu ar visu tā neķītrību un tad ar sevišķu patiku vēl kādu atgadījumu par to, kā dažādas augstu stāvošas personas nozagušas naudu, kas savākta joprojām nepabeigtā pieminekļa celšanai, ku-ram viņi šorīt braukuši garām, un vēl par to, ka tā un tā vīra mījākā biržā saraususi miljonus un tas un tas pārdevis, bet tas un tas nopircis sievu, advokāts uzsāka jaunu nostāstu par blēdībām un visāda veida noziegumiem, ko pastrādājuši augstākie valsts ierēdņi, kas nesēž vis cietumā, bet priekšsēdētāju krēslos dažādās iestādēs. Šie nostāsti, kuru krājums šķita neizsīkstošs, sagādāja advokātam lielu patiku, pilnīgi acīm redzami parādīdami, ka tie līdzekļi, ko viņš, advokāts, izmantoja naudas iegūšanai, bija visai pareizi un nevainīgi salīdzinājumā ar tiem, kādus tam pašam nolūkam izmantoja augstākie ierēdņi Pēterburgā. Un tāpēc advokāts bija ļoti pārsteigts, kad Ņehļudovs, nenoklausījies līdz galam viņa pēdējo nostāstu par augstāko ierēdņu noziegumiem, atvadījās no viņa, pasauca ormani un brauca mājup uz Ņevas krastmalu.

Ņehļudovam bija ļoti skumji. Viņam bija skumji visvairāk tāpēc, ka senāta noraidījums bija apstiprinājis šo bezjēdzīgo nevainīgās Maslovas mocīšanu, un tāpēc, ka šis noraidījums padarīja vēl grūtāku viņa negrozāmo apņemšanos savienot savu likteni ar viņējo. Skumjas vēl pieauga, klausoties tos šausmīgos nostāstus par valdošo ļaunumu, ko advokāts ar tādu prieku bija klāstījis, un turklāt viņam nemitīgi stāvēja prātā kādreiz tik mīļā, atklātā, cēlā Seļeņina nelabais, saltais, atbaidošais skatiens.

Kad Ņehļudovs atgriezās mājās, šveicars ar zināmu nicīgumu pasniedza viņam zīmīti, ko tepat šveicara istabā uzrakstījusi, kā viņš izteicās, kāda sieviete. Tā bija zīmīte no Šustovas mātes. Viņa rakstīja, ka atbraukusi pateikties meitas labdarim un glābējam un turklāt lūgt to — ļoti lūgt atbraukt pie viņiem uz Vasilija salu, piekto līniju, tādu un tādu dzīvokli. Tas esot ārkārtīgi vajadzīgs, tā viņa rakstija, Veras Jefremovnas dēļ. Lai viņš nebaidoties, viņi to neapgrūtināšot ar pateicības izpaudumiem: par pateikšanos nebūšot ne runas, bet viņi tikai priecāšoties kņazu redzēt. Ja iespējams, vai viņš neatbrauktu rīt no rīta.

Otra vēstule bija no Ņehļudova bijušā biedra — flīģeladjutanta Bogatirjova, ko Ņehļudovs bija lūdzis personīgi nodot ķeizaram sektantu vārdā uzrakstīto lūgumu. Bogatirjovs savā spēcīgajā, noteiktajā rokrakstā vēstīja, ka lūgumu viņš nodošot ķeizaram tieši rokās, kā solījies, bet ka viņam iešāvusies prātā doma: vai nebūtu labāk, ja Ņehļudovs iepriekš aizbrauktu pie tā cilvēka, no kura šī lieta atkarīga, un palūgtu to.

Pēc pēdējo dienu iespaidiem Pēterburgā Ņehļudovs bija zaudējis katru cerību jeb ko panākt. Maskavā sastādītie" plāni viņam šķita kaut kas līdzīgs tiem jauneklīgajiem sapņojumiem, kuri, cilvēkam izejot dzīvē, katrā ziņā sagādā tam vilšanos. Un tomēr tagad, būdams Pēterburgā, viņš uzskatīja par savu pienākumu veikt visu to, ko bija apņēmies, un nolēma rītu pat, apmeklējis Bogatirjovu, paklausīt tā padomam un aizbraukt pie tās personas, no kuras bija atkarīga sektantu lieta.

Tagad, izvilcis no portfeļa sektantu lūgumrakstu, viņš to pārlasīja; piepeši pieklauvēja un ienāca grāfienes Katerinas Ivanovnas sulainis un lūdza iet augšā uz tēju.

Ņehļudovs teica, ka tūliņ ies, un, noglabājis papīrus portfelī, devās pie krustmātes. Kāpdams augšup, viņš pameta skatienu pa logu uz ielu un ieraudzīja divus Mariette's rudos, un pēkšņi viņam kļuva jautri un gribējās smaidīt.

Mariette cepuri galvā, bet nu nevis vairs melnā, bet gaišā dažādu krāsu tērpā ar tasīti rokās sēdēja līdzās grāfienes atzveltenim un, savas skaistās, smejošās acis mirdzinādama, nez ko čivināja. Tobrīd, kad Ņehļudovs ienāca istabā, Mariette tikko bija palaidusi kaut ko tik jocīgu un pat nepieklājīgi jocīgu — to Ņehļudovs noprata no smiekliem, — ka labsirdīgā, ūsainā grāfiene Katerina Ivanovna, kratīdamās ar visu savu resno augumu, aizvilkdamās smējās, bet Mariette ar sevišķu mischievous izteiksmi, smaidošo muti mazliet sašķiebusi un enerģisko un jautro seju uz sāniem noliekusi, klusēdama raudzījās sarunu biedrenē.

Ņehļudovs no dažiem vārdiem noprata, ka viņas runājušas par Pēterburgas tā laika otro jaunāko notikumu — par epizodi ar jauno Sibīrijas gubernatoru un ka Mariette taisni sakarā ar šo gadījumu pateikusi kaut ko tik jocīgu, ka grāfiene ilgi nevarēja valdīt smieklus.

— Tu mani nobeigsi, — viņa klepodama dvesa.

Ņehļudovs sasveicinājās un apsēdās pie viņām. Tikko viņš gribēja pārmest Mariette'i vieglprātību, kad tā, pamanījusi viņa sejā nopietno un mazliet neapmierināto izteiksmi, tūdaļ pat, lai viņam patiktu, — bet to viņai gribējās, kopš viņa bija ieraudzījusi Ņehļudovu, — mainīja ne tikvien sejas izteiksmi, bet visu savu dvēseles noskaņu. Viņa pēkšņi kļuva nopietna, nemierā ar savu dzīvi, Šķita ko meklējam, uz kaut ko tiecamies un nevis tā, ka viņa izliktos, bet no visas tiesas arī ieguva gluži to pašu dvēseles noskaņu, kādā šobrīd bija Ņehļudovs, kaut gan vārdos viņa to nekādi nevarētu izteikt.

Mariette viņam jautāja, kā viņš pabeidzis savas darīšanas. Viņš izstāstīja par neveiksmēm senātā un par sastapšanos ar Seļeņinu.

— Ai! Kas par skaidru dvēseli! Lūk, tiešām che~ valier sans peur et sans reproche Skaidra dvēsele,— abas dāmas pielika to pastāvīgo epitetu, ar kādu Seļeņins bija pazīstams sabiedrībā.

— Kas ir viņa sieva? — Ņehļudovs jautāja.

— Viņa? Es negribu viņu nosodīt. Taču viņa Seļeņinu nesaprot. Kā, vai tiešām arī viņš bija par noraidīšanu? — viņa jautāja ar neviltotu līdzjūtību. — Tas ir šausmīgi, kā man viņas žēl! — viņa nopūzdamās piebilda.

Viņš sarauca pieri un, gribēdams pārmainīt sarunu, sāka stāstīt par Šustovu, kas bija turēta cietoksnī un izlaista ar viņas gādību. Ņehļudovs pateicās viņai, ka aizrunājusi vīram, un gribēja runāt par to, cik drausmīgi gan iedomāties, ka šī sieviete un visa tās ģimene cietusi vienīgi tāpēc, ka neviens par tiem nebija atgādinājis, taču Mariette neļāva viņam pabeigt un pati izteica savu sašutumu.

— Nestāstiet man! — viņa sacīja. — Tiklīdz vīrs pateica, ka viņu var izlaist, mani uzreiz pārsteidza šī doma. Par ko tad viņu tur turēja, ja viņa nebija vainīga? — viņa izteica to, ko Ņehļudovs bija gribējis sacīt. — Tas ir nekrietni, nekrietni!

Grāfiene Katerina Ivanovna redzēja, ka Mariette koķetē ar viņas māsasdēlu, un tas viņu uzjautrināja.

— Vai zini ko, — viņa sacīja, kad tie apklusa. — Atbrauc rītvakar pie Aline, tur būs Kīzeveters. Un tu arī, -s viņa pievērsās Mariette'i.

— Il vous a remarquй, — viņa sacīja māsasdēlam, — viņš man teica, ka viss, ko tu runājis, — es viņam izstāstīju, — tas viss esot laba zīme un ka tu katrā ziņā nonākšot pie Kristus. Katrā ziņā atbrauci Saki viņam, Mariette, lai viņš atbrauc! Un arī pati atbrauci

— Man, grāfien, pirmkārt, nav nekādu tiesību kņazam ko ieteikt, — sacīja Mariette, raudzīdamās Ņeh|udovā un ar šo skatienu nodibinādama starp viņu un sevi it kā pilnīgu vienošanos par attieksmi pret grāfienes vārdiem un vispār pret evaņģēlismu, — un, otrkārt, man ne visai patīk, jūs zināt…

— Tu jau vienmēr visu dari ačgārni un pēc sava prāta.

— Kā — pēc sava prāta? Es ticu kā pati visvienkāršākā sieva, — viņa smaidīdama sacīja. — Un, treškārt, — viņa turpināja, — rīt es braucu uz franču teātri.

— Ai! Bet vai tu esi redzējis to… nu, kā viņu sauc? — teica grāfiene Katerina Ivanovna.

Mariette pateica slavenās franču aktrises vārdu.

— Katrā ziņā aizbrauc, — tas ir brīnišķīgi!

— Ko tad, ma tante, vispirms skatīties — aktrisi vai sprediķotāju? — Ņehļudovs smaidīdams jautāja.

— Lūdzams, nepieķeries vārdiem!

— Es domāju, pirms sprediķotāju, bet pēc tam franču aktrisi, lai galīgi nepazaudētu patiku uz sprediķiem, — Ņehļudovs sacīja.

— Nē, labāk sākt ar franču teātri un tad nožēlot grēkus, — ieteica Mariette.

— Neuzdrošinieties mani izsmiet! Sprediķotājs paliek sprediķotājs un teātris — teātris. Lai izglābtos, nebūt nevajag stiept aršīnu garu seju un raudāt vien. Vajag ticēt, un tad būs jautri.

— Jūs, ma tante, sprediķojat labāk par jebkuru sprediķotāju.

_ — Bet zināt ko, — Mariette padomājusi ierunājās, — iegriezieties rit pie manis ložā!

— Baidos, ka nebūs iespējams …

Sarunu pārtrauca sulainis, pieteikdams apmeklētāju. Tas bija sekretārs labdarības biedrībā, kur grāfiene bija priekšsēdētāja.

— Nu, tas ir ārkārtīgi garlaicīgs kungs. Es labāk pieņemšu viņu turpat. Un tad atgriezīšos pie jums. Pacienājiet viņu ar tēju, Mariette! — grāfiene noteica, ašu, svaidīgu gaitu iziedama zālē.

Mariette novilka cimdu un atsedza enerģisku, paplatu roku ar gredzeniem rotātu ceturto pirkstu.

— Vai vēlaties? — viņa jautāja, ķerdamās pie sudraba tējkannas uz spirta liesmas un ērmoti atliekdama mazo pirkstiņu.

Viņas seja kļuva nopietna un skumja.

— Man vienmēr ir šausmīgi, šausmīgi sāpīgi apzināties, ka cilvēki, kuru domas es augstu vērtēju, neatšķir mani no tā stāvokļa, kurā es atrodos.

Viņa šķita tuvu raudām, izrunājot pēdējos vārdus. Un, kaut gan šiem vārdiem, ja tos iztirzātu, nebija nekādas nozīmes vai arī to nozīme bija ļoti nenoteikta, Ņ'ehļudovam tie likās neparasti dziļi, sirsnīgi un labi: tā viņu saistīja mirdzošo acu skatiens, kas pavadīja šos jaunās, skaistās un labi ģērbtās sievietes vārdus.

Ņehļudovs klusēdams raudzījās viņā un nevarēja ne acu novērst no viņas sejas.

— Jūs domājat, ka es nesaprotu jūs un visu to, kas jūsos notiek? Tas, kā jūs esat rīkojies, taču visiem zināms. C'est le secret de polichinelle. Un es esmu par to sajūsmā un atzīstu, ka esat rīkojies pareizi.

— Patiešām nav par ko sajūsmināties, es tik maz vēl esmu paveicis.

— Tas ir vienalga. Es saprotu jūsu jūtas un saprotu viņu, — nu labi, labi, es nerunāšu par to, — viņa sevi pārtrauca, pamanījusi Ņehļudova sejā nepatiku. — Taču es saprotu arī to, ka, ieraudzījis visas ciešanas, visas tās šausmas, kas notiek cietumos, — Mariette runāja, vēlēdamās tikai vienu — saistīt viņu pie sevis, ar savu sievietes nojautu uzminēdama visu, kas viņam bija svarīgs un dārgs, — jūs gribat palīdzēt cietējiem, kas tik šausmīgi, tik šausmīgi cieš no cilvēkiem, no vienaldzības, no nežēlības… Es saprotu, ka par to var atdot dzīvību, un arī pati būtu atdevusi. Taču ikvienam ir savs liktenis …

— Vai jūs esat nemierā ar savu likteni?

— Es? — viņa atjautāja it kā pārsteigta un izbrīnī-

Jusies, ka var tā jautāt. — Man jābūt mierā, un es esmu mierā. Taču ir grauzējs, kas pamostas …

— Un nevajag ļaut tam iemigt, vajag ticēt šai balsij, — sacīja Ņehļudovs, pilnīgi padevies viņas viltum.

Vēlāk Ņehļudovs daudzkārt ar kaunu atcerējās visu savu sarunu ar viņu; atcerējās viņas ne tik daudz melīgos, cik viņa noskaņai pielāgotos vārdus un it kā aizkustinājuma pilnās uzmanības apdvesto seju, ar kādu viņa klausījās, kad viņš stāstīja par cietuma šausmām un par saviem laukos gūtajiem iespaidiem.

Kad grāfiene atgriezās, viņi bija nogrimuši valodās ne vien kā seni, bet kā sevišķi tuvi draugi, kuri vienīgie saprotas pūlī, kas tos nesaprot.

Viņi runāja par valdošās varas netaisnību, par nelaimīgo ciešanām, par tautas nabadzību, taču patiesībā viņu acis, kas sarunas ritumā nemitīgi apmainījās skatieniem, bez mitas taujāja: «Vai vari mani mīlēt?» — un atbildēja: «Varu!» — un seksuālās jūtas, uzplūzdamas gluži negaidītos un visai rožainos veidos, vilka viņus vienu pie otra.

Projām braukdama, viņa teica, ka vienmēr gatava tam pakalpot, ar ko vien var, un lūdza rītvakar katrā ziņā atbraukt pie viņas uz teātri kaut uz brītiņu, ka viņai vēl kas svarīgs pārrunājams.

— Un kad gan es jūs atkal redzēšu? — viņa nopūtusies piebilda un sāka piesardzīgi vilkt cimdu gredzeniem rotātajā rokā. — Tātad sakiet, ka būsiet!

Ņehļudovs apsolīja.

Kad Ņehļudovs tonakt, palicis viens savā istabā, nolikās gultā un nodzēsa sveci, viņš ilgi nevarēja iemigt. Atceroties Maslovu, senāta lēmumu un to, ka viņš tomēr apņēmies doties viņai līdzi; atceroties savu atteikšanos no tiesībām uz zemi, viņam pēkšņi kā atbilde uz šiem jautājumiem pavīdēja Mariette's seja, viņas nopūta un skatiens, kad viņa sacīja: «Kad es jūs atkal redzēšu?» — un viņas smaids pavīdēja tik skaidri, ka viņš to šķita redzam, un arī pats pasmaidīja. «Vai es darīšu labi, dodamies uz Sibīriju? Un vai darīšu labi, atraudams sev bagātību?» viņš sev vaicāja.

Un atbildes uz šiem jautājumiem šai gaišajā Pēterburgas naktī, ko manīja caur pavirši nolaisto aizkaru, bija nenoteiktas. Viss viņa galvā bija sajucis. Viņš centās izraisīt sevī agrāko noskaņu un atsaukt atmiņā agrāko domu gaitu; taču šīm domām vairs nebija līdzšinējā pārliecības spēka.

«Un ja nu pēkšņi es visu to esmu izdomājis un nespēšu tā dzīvot: nožēlošu, ka esmu rīkojies labi?» viņš pats sev jautāja un, nespēdams atbildēt uz šiem jautājumiem, izjuta tādas skumjas un izmisumu, kādu sen nebija jutis. Nespēdams izšķirt šos jautājumus, viņš ieslīga tai smagajā miegā, kādā dažkārt mēdza iemigt pēc lielas neveiksmes kāršu spēlē.

XXV

Ņehļudova pirmā sajūta, otrā rītā pamostoties, bija tāda, ka viņš vakar pastrādājis kādu nelietību.

Viņš sāka atcerēties: nelietības nebija, nelaba darba nebija, bet bija domas — nelāgas domas par to, ka visi viņa tagadējie nolūki — precības ar Katjušu un zemes atdošana zemniekiem, — ka tas viss ir nepiepildāmi sapņi, ka to visu viņš neizturēs, ka tas viss ir samākslots, nedabisks, bet ka jādzīvo, kā līdz šim dzīvojis.

Nelaba darba nebija, bet bija tas, kas daudzkārt Jaunāks par nelabu darbu: bija tās domas, no kurām izriet visi nelabie darbi. Nelabu darbu var neatkārtot, var to nožēlot, turpretim nelāgas domas arvien rada nelabus darbus.

Nelabs darbs tikai nogludina ceju nelabiem darbiem; turpretim nelāgas domas neatturami velk pa šo ceju.

Atkārtojis šorīt savā iztēlē vakarējās domas, Ņehļudovs brīnījās, kā viņš varējis kaut uz mirkli tām noticēt Lai cik jauns un grūts bija tas, ko viņš bija nodomājis darīt, viņš zināja, ka tā ir vienīgā viņam tagad iespējamā dzīve, un, lai cik pierasti un viegli būtu atgriezties pie bijušā, vhjš zināja, ka tā būtu nāve,

Vakarējais kārdinājums viņam tagad šķita tas pats, kas. mēdz notikt ar cilvēku, kad tas ilgi gulējis un nu viņam, ja arī nenāk vairs miegs, taču gribas vēl pavāļāties, parozīties gultā, kaut gan viņš zina, ka laiks celties un sākt svarīgu un līksmu darbu, kas viņu jau gaida.

Šodien — pēdējā Pēterburgā pavadāmā dienā viņš no rīta aizbrauca uz Vasilija salu pie Šustovas.

Šustovas dzīvoklis bija otrā stāvā. Ņehļudovs pēc sētnieka norādījuma iegāja pa sētspuses durvīm un pa taisnām un stāvām kāpnēm nokļuva taisni karstā, ēdienu garaiņu piesātinātā virtuvē. Pusmūža sieviete atrotītām piedurknēm, priekšautu aizsējusies un brillēm uz acīm stāvēja pie plīts un kaut ko maisīja kūpošā kastrolī.

— Ko jūs vēlaties? — viņa stingri noprasīja, pāri brillēm raudzīdamās ienācējā.

Ņehļudovs nepaguva pateikt savu vārdu, kad sievietes sejā parādījās izbailes un prieks.

— Ak kņazs! — sieviete iesaucās, rokas priekšautā slaucīdama. — Bet kāpēc tad jūs no sētas puses? Ak mūsu labdaris! Es esmu viņas māte. Pagalam tak būtu meiteni pazudinājuši. Jūs — mūsu glābējs, — viņa runāja, tvarstīdama Ņehļudova roku un pūlēdamās to noskūpstīt. — Es vakar pie jums biju. Māsa mani sevišķi lūdza. Viņa ir te. Šurp, šurp, esiet tik laipni! — runāja Šustovas māte, vadīdama Ņehļudovu pa šaurajām durvīm un tumšo gaitenīti un pa ceļam kārtodama te atspraudītos brunčus, te matus. — Mana māsa ir Korņilova, jādomā, būsiet dzirdējuši, — viņa čukstus piebilda, pie durvīm apstādamās. — Viņa bija iejaukta politiskās lietās. Ļoti gudra sieviete.

Atvērusi no gaiteņa durvis, Šustovas māte ieveda Ņehļudovu mazā istabiņā, kur pie galda uz dīvāniņa sēdēja neliela auguma apaļīga meitene svītrainā katūna jaciņā, ar cirtainiem, gaišiem matiem, kas apņēma viņas apaļo un ļoti bālo seju, ar kuru tā atgādināja māti. Viņai iepretim atzveltnes krēslā, vidū pušu pārlicis, sēdēja jauns cilvēks ar melnām ūsiņām un bārdiņu, ģērbies rakstainu apkakli rotātā krievu kreklā. Viņi abi, acīm redzot, bija tā aizravušies sarunā, ka atskatījās tikai tad, kad Ņehļudovs jau bija ienācis pa durvīm.

— Lida, kņazs Ņehļudovs, tas pats.

Bālā meitene nervozi pietrūkās kājas, kartodama gar ausi noslīdējušo matu cirtu, un ar savām lielajām, pelēkajām acīm izbijusies raudzījās ienācējā.

— Tātad jūs esat tā pati bīstamā sieviete, par kuru lūdza Vera Jefremovna? — Ņehļudovs, smaidīdams un roku sniegdams, sacīja.

— Jā gan, es pati, — Lidija atsaucās, jaukā, bērnišķīgā smaidā atsegdama rindu skaistu zobu. — Krustmāte tik ļoti vēlējās jūs redzēt. Krustmāt! •viņa sauca pa durvīm patīkamā, maigā balsī.

— Vera Jefremovna bija ļoti apbēdināta par jūsu arestu, — Ņehļudovs stāstīja.

— Sēdieties te vai labāk te! — Lidija aicināja, no-rādīdama uz salauzto mīksto krēslu, no kura tikko bija piecēlies jaunais cilvēks. — Mans brālēns Zaharovs! — viņa iepazīstināja, pamanījusi skatienu, ar kādu Ņehļudovs vēroja jaunekli.

Jaunais cilvēks, smaidīdams tikpat labsirdīgi kā Lidija pati, sasveicinājās ar viesi un, kad Ņehļudovs apsēdās viņa vietā, paņēma sev krēslu, kas stāvēja pie loga, un nosēdās blakus. Pa otrām durvīm iznāca vēl gaišmatis ģimnāzists gadu sešpadsmit un klusēdams apsēdās uz palodzes.

— Vera Jefremovna ar krustmāti ir lielas draudzenes, bet es viņu gandrīz nemaz nepazīstu, — Lidija stāstīja"

Tobrīd no blakus istabas iznāca sieviete baltā, ar ādas jostu apjoztā jaciņā, ļoti patīkamu, gudru seju.

— Sveicināti, paldies, ka atbraucāt, — viņa uzsāka, tikko apsēdusies Lidijai blakus uz dīvāna. — Nu, kā klājas Veročkai? Jūs viņu redzējāt? Kā viņa panes savu stāvokli?

— Viņa nesūdzas, — Ņehļudovs teica, — apgalvo, ka esot olimpiska pašsajūta.

— Ai Veročka, tas izklausās pēc viņas, — krustmāte noteica, smaidīdama un galvu šūpodama.

— Viņu vajag iepazīt. Viņa ir lielisks cilvēks. Visu citiem, nekā sev pašai.

— Jā, sev pašai viņa neko negribēja, bija tikai no-rūpējusies par jūsu māsasmeitu. Visvairāk viņu nomāca domas, ka meiča saņemta, kā viņa teica, ne par šo, ne par to.

— Tā tas ir, — krustmāte apstiprināja, — taisni šausmīgi! īstenībā viņa dabūja ciest manā vietā.

— Nepavisam ne, krustmāt! — iebilda Lidija.

— Es arī pati tos papīrus būtu paņēmusi.

— Atļauj jel man zināt labāk par tevi! — krustmāte pārtrauca. — Redziet, — viņa turpināja, vērsdamās pie Ņehļudova, — viss iznāca tāpēc, ka viens cilvēks lūdza mani kādu laiku paglabāt viņa papīrus un, tā kā man nebija dzīvokļa, es tos aiznesu viņai. Bet pie viņas to pašu nakti izdarīja kratīšanu un paņēma ir papīrus, ir viņu pašu un tā noturēja līdz pat šim laikam, prasīdami, lai pasaka, no kā saņēmusi.

— Bet es neteicu, — Lidija aši ierunājās, nervozi plūkādama matu šķipsnu, kas viņu nemaz netraucēja.

— Es taču arī nesaku, ka tu būtu teikusi, — krustmāte atsaucās.

— Ja viņi saņēma Mitjinu, tad tas nebija manas vainas dēļ, — sacīja Lidija, sarkdama un nemierīgi apkārt lūkodamās.

— Tad nerunā jel par to, Lidočka! — māte apsauca.

— Kāpēc ne? Es gribu izstāstīt, — Lidija sacīja, nu vairs ne smaidīdama, bet sarkdama, nevis kārtodama, bet tīdama ap pirkstu savu matu šķipsnu un joprojām apkārt skatīdamās.

— Kā tad vakar bija, kad tu sāki par to runāt?

— Nemaz… Liecieties mierā, māmiņ! Es neteicu, bet tikai klusēju. Kad viņš divas reizes mani pratināja par krustmāti un par Mitjinu, es nekā neteicu un paziņoju viņam, ka nekā neatbildēšu. Tad šis… Petrovs…

— Petrovs ir spiegs, žandarms un liels neģēlis, — iemeta krustmāte, paskaidrodama Ņehļudovam māsasmeitas vārdus.

— Tad viņš, — Lidija turpināja uztraukdamās un steigdamās, — sāka mani pierunāt. «Viss,» viņš saka, «ko jūs man pastāstīsiet, nevienam nevar kaitēt, bet taisni otrādi… Ja jūs pateiksiet, tad atbrīvosiet nevainīgos, kurus mēs varbūt velti mokām.» Nu, bet es tomēr teicu, ka nesacīšu. Tad viņš saka: «Nu labi, nerunājiet nekā, bet tikai nenoliedziet to, ko es teikšu!» Un viņš sāka saukt un nosauca Mitjinu.

— Tad nestāsti jel! — krustmāte sacīja.

— Ak krustmāt, netraucējiet… — un viņa nemitēdamās raustīja sevi aiz matu šķipsnas un visu laiku skatījās apkārt, — un piepeši, iedomājieties jel, otrā dienā es dabūju zināt — man klaudzina, — ka Mitjins saņemts. Nu, es domāju, esmu nodevusi. Un tas mani tā mocīja, tā mocīja, ka es gandrīz zaudēju prātu.

— Un izrādījās, ka viņš nemaz nav tavas vainas dēļ saņemts, — krustmāte teica.

— Bet es jau to nezināju. Domāju, ka esmu nodevusi. Staigāju, staigāju no vienas sienas līdz otrai un nevaru nedomāt. Domāju: esmu nodevusi. Apgulstos, apsedzu galvu un dzirdu — kāds čukst man ausī: «Nodevi, nodevi Mitjinu, Mitjinu nodevi.» Zinu, ka tā ir halucinācija, bet nevaru neklausīties. Gribu aizmigt — nevaru, gribu nedomāt — arī nevaru. Tas bija šausmīgi! — Lidija runāja, arvien vairāk un vairāk uztraukdamās, tīdama ap pirkstu matu šķipsnu un atkal attīdama un visu laiku apkārt lūkodamās.

— Apmierinies jel, Lidočka! — māte atkārtoja, pie-skardamās viņas plecam.

Taču Lidočka vairs nevarēja aprimties.

— Tas ir šausmīgi tāpēc, ka … — viņa iesāka vēl ko, bet, neizteikuši līdz galam, iešņukstējās, pietrūkās no dīvāna un, aizķērusies aiz krēsla, izskrēja no istabas. Māte izgāja viņai pakaļ.

— Pakarami, nelieši! — norūca ģimnāzists, kas sēdēja uz loga.

— Ko tu teici? — krustmāte jautāja.

— Es neko… Tāpat vien, — ģimnāzists atteica, paķēra no galda papirosu un raudzīja to aizsmēķēt.

— Ja, jauniešiem šī ieslodzīšana viennīcās ir drausmīga, — galvu kratīdama, noteica krustmāte un arī aizkūpināja papirosu.

— Es domāju, visiem, — Ņehļudovs ieminējās.

— Nē, visiem ne, — krustmāte atbildēja. — īstiem revolucionāriem, man stāstīja, tā esot atpūta, nomierinājums. Nelegālists mūždien dzīvo satraukumā, materiālā trūkumā un bailēs gan par sevi, gan par citiem, gan par veicamo uzdevumu, tad beidzot viņu saņem, un nu viss ir galā un visa atbildība noņemta: sēdi un atpūties! Man stāstīja, sajūtot taisni prieku, kad ņemot ciet. Nu, bet jauniem, nevainīgiem — sākumā vienmēr apcietina nevainīgus, kā Lidočku, — tiem pirmais trieciens ir drausmīgs. Ne jau tas, ka cilvēkam atņem brīvību, rupji izturas, dod sliktu uzturu, gaiss smacīgs, vispār visādi trūkumi — tas viss nav nekas. Kaut arī trūkumu būtu trīskārt vairāk, to visu varētu pārciest viegli, ja nebijis šis morāliskais trieciens, kādu sajūt, kad iekrīt pirmoreiz.

— Vai tad jūs esat to piedzīvojusi?

— Es? Esmu divas reizes sēdējusi, — krustmāte teica ar savu skumjo, patīkamo smaidu. — Kad mani saņēma pirmoreiz — un saņēma gluži par neko, — viņa turpināja, — man bija divdesmit divi gadi, man bija bērns, un es gaidīju vēl otru. Lai cik smagi man toreiz bija zaudēt brīvību, šķirties no bērna, no vīra, tas viss nebija nekas salīdzinājumā ar to, ko es izjutu, kad sapratu, ka neesmu vairs cilvēks, bet esmu tikai lieta. Es gribu atvadīties no meitiņas, — man saka, lai eju un sēžos ormanī. Jautāju, kurp mani vedīs, — man atbild, ka dabūšu zināt, kad aizvedīs. Jautāju, par ko mani apvaino, — man neatbild. Kad mani pēc nopratināšanas izģērba, uzvilka mugurā cietuma drēbes ar numuru, ieveda zem velvēm, atslēdza durvis, iegrūda iekšā, aizslēdza un aizgāja un palika tikai sargs ar šauteni, kurš, ne vārda nerunādams, staigāja, retumis paraudzīdamies pa durvju spraudziņu, — man kļuva šausmīgi smagi. Atceros, toreiz mani visvairāk satrieca tas, ka žandarmu oficieris, mani nopratinādams, piedāvāja man smēķēt. Tātad viņš zina, kā cilvēkam patīk smēķēt, tātad zina arī, kā cilvēki mīl brīvību, gaismu, zina, kā mātes mīl bērnus un bērni matēs. Tad kādēļ jel viņi mani bija tik nežēlīgi atrāvuši no visa, kas dārgs, un ieslēguši kā plēsīgu zvēru? No tāda pārdzīvojuma dabū mācību. Ja kāds ir ticējis dievam un cilvēkiem, ticējis, ka cilvēki mīl cits citu, tas pēc tam vairs neticēs. Es kopš tā laika vairs neticu cilvēkiem un esmu kļuvusi ļauna, — viņa nobeidza un pasmaidīja.

Pa durvīm, kur bija aizgājusi Lidija, iznāca viņas māte un paziņoja, ka Lidočka ļoti uztraukusies un vairs nenākšot.

— Un par ko gan tā sagandēta viņas jaunā dzīve? Sevišķi sāpīgi man, — krustmāte sacīja, — tāpēc ka es negribot esmu bijusi tam par cēloni.

— Dievs dos, lauku gaisā atspirgs, — noteica māte,

— aizsūtīsim viņu pie tēva.

— Jā, nebūtu jūs, pavisam aizietu bojā, — krustmāte atsāka. — Lai paldies jums! Bet jūs satikt es gribēju tāpēc, lai palūgtu nodot vēstuli Verai Jefremovnai, — viņa sacīja, vilkdama no kabatas vēstuli.

— Vēstule nav aizlīmēta, varat to izlasīt un vai nu saplēst, vai nodot, kā atzīsiet par vēlamu saskaņā ar jūsu pārliecību, — viņa sacīja. — Vēstulē nav nekā kompromitējoša.

Ņehļudovs paņēma vēstuli un, apsolījies to nodot, piecēlās un atvadījies izgāja.

Vēstuli nelasījis, viņš to aizlīmēja un nolēma nodot pēc piederības.

XXVII

Pēdējais, kas Ņehļudovu aizkavēja Pēterburgā, bija sektantu lieta; viņu lūgumu uz ķeizara vārdu Ņehļudovs bija nodomājis iesniegt ar bijušā pulka biedra — flīģeladjutanta Bogatirjova palīdzību. No rīta viņš atbrauca pie Bogatirjova un sastapa to vēl mājās pie brokastīm, kaut gan jau sataisījušos izbraukt. Bogatirjovs bija plecīgs neliela auguma vīrs, apveltīts ar neparastu fizisku spēku — viņš varēja saliekt pakavu, — krietns, godīgs, taisnīgs un pat liberāls. Kaut gan viņam piemita visas šīs īpašības, viņš bija galmam tuvs cilvēks, mīlēja caru un tā ģimeni un, dzīvodams šajās visaugstākajās aprindās, nezin kādā ap-brīnojamā veidā prata saskatīt tajās tikai labo un ne-piedalīties nekādās ļaunās un negodīgās lietās. Viņš nekad nemēdza nosodīt ne cilvēkus, ne pasākumus un vai nu cieta klusu, vai arī runāja to, kas viņam bija sakāms, drošā, skaļā balsī, it kā kliegdams, turklāt bieži vien tikpat skaļi arī smiedamies. Un to viņš darīja, nevis kādas politikas dēļ, bet tāpēc, ka tāds bija viņa raksturs.

— Nu brīnišķīgi, ka tu iegriezies! Vai vēlies brokastot? Tad sēdies! Bifšteks ir lielisks! Es vienmēr kā sāku, tā arī beidzu ar ko būtisku. Ha, ha, ha! Nu, iedzer vīnu! — viņš kliedza, norādīdams uz karafi ar sarkanvīnu. — Bet es par tevi domāju. Lūgumu es iesniegšu. Taisni rokās nodošu, vari paļauties, man tikai iešāvās prātā, vai tev labāk iepriekš neaizbraukt pie Toporova.

Dzirdot pieminam Toporova vārdu, Ņehļudovs sa-viebās.

— Viss atkarīgs no viņa. Viņam tik un tā pieprasīs. Bet varbūt viņš pats tev nokārtos.

— Ja tu ieteic, es braukšu.

— Lieliski! Nu, un kā Pēterburga uz tevi iedarbojas, — Bogatirjovs nokliedza, — pasaki, ko?

— Jūtu, ka tā sāk mani hipnotizēt, — Ņehļudovs atbildēja.

— Hipnotizēt? — Bogatirjovs atkārtoja un skaļi iesmējās. — Negribi, nu kā vēlies, — viņš noslaucīja servjetē ūsas. — Tātad brauksi? Ko? Ja viņš neizdarīs, tad dod man, es rīt pat nodošu, — viņš nokliedza un, no galda piecēlies, acīm redzot, tikpat neapzināti, kā bija slaucījis muti, pārmeta platu krustu un sāka piesprādzēt zobenu. — Bet tagad sveiks, man jābrauc.

— Iesim reizē! — sacīja Ņehļudovs, labpatikā spiezdams Bogatirjova spēcīgo, plato roku un kā parasti ar tīkamo iespaidu par ko veselīgu, neapzinātu, svaigu šķīrās no viņa uz nama lieveņa.

Kaut gan Ņehļudovs no sava brauciena necerēja nekā laba, tomēr, sekodams Bogatirjova padomam, devās pie Toporova — pie tā cilvēka, no kura bija atkarīga sektantu lieta.

Amats, ko Toporovs ieņēma, pēc sava uzdevuma slēpa sevī iekšēju pretrunu, ko neredzēt varēja tikai truls un morālās jūtas zaudējis cilvēks. Toporovam piemita abas šīs negatīvās īpašības. Pretruna, ko sevī ietvēra viņa ieņemamais amats, bija tāda, ka šā amata uzdevums bija ar ārējiem līdzekļiem, neizslēdzot pat varmācību, atbalstīt un aizstāvēt to baznīcu, kas, pēc baznīcas pašas liecības, ir paša dieva iestādīta un ko nevar satricināt nedz velna vara, nedz kādi cilvēku pūliņi. So dievišķīgo un ne ar ko nesatricināmo dieva iestādījumu nu vajadzēja atbalstīt un aizstāvēt tai cilvēciskajai iestādei, kuras priekšgalā stāvēja Toporovs ar saviem ierēdņiem. Toporovs šo pretrunu neredzēja vai arī negribēja redzēt un tāpēc bija ļoti nopietni norūpējies, lai kāds ksendzs, luterāņu mācītājs vai sektants nesagrautu to baznīcu, ko nespēj uzveikt velna vara. Toporovs, tāpat kā visi cilvēki, kam trūkst galveno reliģisko jūtu, cilvēku vienlīdzības un brālības apziņas, bija pilnīgi pārliecināts, ka tauta sastāv no gluži citādām būtnēm nekā viņš pats un ka tautai nepieciešami vajadzīgs tas, bez kā viņš var ļoti labi iztikt. Pats viņš dvēseles dziļumos nekam neticēja un atzina šādu stāvokli par visai ērtu un patīkamu, taču baidījās, ka arī tauta nenonāk tādā pašā stāvoklī, un, kā pats izteicās, uzskatīja par svētu pienākumu tautu no tā glābt.

Gluži tāpat, kā teikts kādā pavāru grāmatā, ka vēžiem patīkot, ja tos vāra dzīvus, viņš bija pilnīgi pārliecināts — nevis pārnestā nozīmē, kā šis teiciens saprotams pavāru grāmatā, bet tiešā — un domāja un runāja, ka tautai patīkot būt māņticīgai.

Pret paša atbalstīto reliģiju viņš izturējās tā, kā vistkopis izturas pret maitu, ar ko baro savas vistas: maita ir ļoti nepatīkama, taču vistas to labprāt ēd, un tāpēc tāsļābaro ar maitu.

Protams, visas šīs Iveras, Kazaņas un Smoļenskas dievmātes ir ļoti rupja elkudievība, taču tauta tās mīl un tām tic, un tāpēc šīs māņu ticības vajag atbalstīt. Tā domāja Toporovs, neapjēgdams, ka viņam tikai tāpēc šķita, it kā tauta mīlētu māņu ticības, ka vienmēr ir bijuši un vēl joprojām atrodas tādi nežēlīgi cilvēki, kāds bija arī viņš — Toporovs, kas, tikuši pie gaismas, izlieto savu gaismu nevis tur, kur to vajadzētu lietot, — lai palīdzētu tautai izkļūt no neziņas tumsas, bet tikai lai tautu tajā noturētu.

Tobrīd, kad Ņehļudovs iegāja viņa pieņemamajā istabā, Toporovs savā kabinetā runājās ar mūķeni klostera priekšnieci, ņipru aristokrati, kas izplatīja un atbalstīja pareizticību Rietumu novadā starp uniātiem, kuriem pareizticība tika uzspiesta ar varu.

Sevišķu uzdevumu ierēdnis, kas dežurēja pieņemamajā istabā, izjautāja Ņehļudovu, kālab viņš ieradies, un, uzzinājis, ka Ņehļudovs uzņēmies nodot ķeizaram sektantu lūgumu, vaicāja, vai nevarot dot lūgumu izlasīt. Ņehļudovs lūgumu iedeva, un ierēdnis iegāja ar to kabinetā. Mūķene ar kapucei apsietu plīvojošu šķidrautu, vilkdama līdzi melnu trenu, salikusi baltās rokas ar koptajiem nagiem, kurās viņa turēja topāza lūgšanu krelles, iznāca no kabineta un devās uz izeju. Ņehļudovu arvien vēl neaicināja iekšā. Toporovs lasīja lūgumrakstu un kratīja galvu. Viņš bija nepatīkami pārsteigts, lasīdams skaidri un spēcīgi uzrakstīto lūgumu.

«Ja vien tas nokļūs rokās ķeizaram, tas var ierosināt nepatīkamus jautājumus un pārpratumus,» viņš nodomāja, lūgumu izlasījis. Un, nolicis to uz galda, pazvanīja un lika lūgt Ņehļudovu.

Viņš atcerējās šo sektantu lietu, viņam jau bija to lūgums. Bija tā, ka no pareizticības atkritušos kristīgos vispirms mēģināja pārliecināt, bet pēc tam nodeva tiesai, taču tiesa tos attaisnoja. Tad arhierejs ar gubernatoru nolēma uz nelikumīgu laulību pamata izsūtīt vīrus, sievas un bērnus uz dažādām nometināšanas vietām. Šie tēvi un sievas tad nu lūdza tos nešķirt. Toporovs atcerējās šo lietu, kad tā bija nokļuvusi pie viņa pirmoreiz. Arī toreiz viņš bija svārstījies, vai to neizbeigt. Taču nevarēja neko kaitēt, ja ap-stiprināja rīkojumu par šo zemnieku ģimenes locekļu izsūtīšanu uz dažādām vietām; turpretim, atstājot tos uz vietas, varēja ļauni ietekmēt pārējos iedzīvotājus tanī ziņā, ka tie atkristu no pareizticības, turklāt tas liecināja par arhiereja centību, un tālab viņš bija ļāvis lietai iet tā, kā tā bija ievirzīta.

Turpretim tagad — ar tādu aizstāvi kā Ņehļudovs, kam Pēterburgā bija sakari, — lietu varēja likt priekšā ķeizaram kā kaut ko nežēlīgu, vai arī tā varēja nokļūt ārzemju avīzēs, un tāpēc viņš tūliņ pieņēma negaidītu lēmumu.

— Sveicināti! — viņš sacīja ar visai nodarbināta cilvēka izskatu, kājās stāvot saņemdams Ņehļudovu un tūdaļ sākdams runāt par lietu.

— Es šo gadījumu zinu. Tiklīdz paskatījos uzvārdos, tā uzreiz atcerējos šo nelaimīgo lietu, — viņš sacīja, paņēmis rokā lūgumrakstu un rādīdams to Ņehļudovam. — Un esmu jums ļoti pateicīgs, ka jūs man to atgādinājāt. Tur guberņas varas orgāni ir pārcentušies … — Ņehļudovs cieta klusu, ar nelāgu sajūtu vērodams nekustīgās, bālās sejas masku. — Es došu rīkojumu šo pavēli atcelt un nogādāt ļaudis atpakaļ, viņu dzīves vietās.

— Tātad es varu šo lūgumu tālāk nevirzīt? — Ņe-hļudovs jautāja.

— Pilnīgi. Es jums to apsolu, — viņš sacīja, sevišķi uzsvērdams vārdu «es», acīm redzot, būdams pilnīgi pārliecināts, ka viņa godīgums, viņa vārds ir pati drošākā garantija. — Vislabāk es tūdaļ pat uzrakstīšu. Esiet tik laipni, apsēdieties!

Viņš piegāja pie galda un sāka rakstīt. Ņehļudovs nesēzdamies no augšas noraudzījās uz šo šauro, kailo galvaskausu, uz šo resnām, zilām dzīslām klāto roku, kas veikli vadīja spalvu, un brīnījās, kādēļ gan šis

acīm redzami pret visu vienaldzīgais cilvēks dara to, ko viņš dara, un turklāt dara ar tādu rūpību. Kādēļ?

— Tad tā, — Toporovs sacīja, aploksni aizzīmogodams, — paziņojiet to saviem klientiem, — viņš piebilda, sakniebdams lūpas it kā smīnā.

— Par ko tad šiem ļaudīm bija jācieš? — Ņehļudovs jautāja, aploksni saņemdams.

Toporovs pacēla galvu un pasmaidīja, it kā Ņehļudova jautājums būtu sagādājis viņam prieku.

— To es jums nevaru pateikt. Varu sacīt tikai to, ka tautas intereses, ko mēs sargājam, ir tik svarīgas, ka pārmērīga centība ticības jautājumos nav tik bīstama un kaitīga kā tagad visur izplatījusies pārmērīgā vienaldzība pret tiem.

— Bet kā gan var būt, ka reliģijas vārdā pārkāpj vispirmās labā prasības — izšķir ģimenes …

Toporovs joprojām tikpat iecietīgi smaidīja, acīm redzot, atzīdams par visai jauku to, ko Ņehļudovs runāja. Lai Ņehļudovs sacītu ko sacīdams, Toporovs visu atzītu par jauku, bet vienpusīgu, raugoties no tiem, kā viņš domāja, plašā valstiskā stāvokļa augstumiem, kuros viņš atradās.

— No privāta cilvēka viedokļa tas tā var likties, — viņš sacīja, — taču no valsts viedokļa iznāk mazliet citādi. Bet man ir tas gods, — Toporovs nobeidza, galvu noliekdams un sniegdams roku.

Ņehļudovs paspieda to un, ne vārda neteicis, steigšus izgāja, nožēlodams, ka spiedis šo roku.

«Tautas intereses,» viņš atkārtoja Toporova vārdus. «Tavas intereses, tikai tavas,» viņš domāja, no kabineta iziedams.

Domās pārskatot visus tos cilvēkus, kurus skāra šo taisnības nodibinātāju, ticības atbalstītāju un tautas audzinātāju iestāžu darbība, — sākot ar sievu, ko sodīja par tirgošanos bez patenta ar degvīnu, un puisi, ko sodīja par zādzību, un klaidoni — par klaidonību, un dedzinātāju — par dedzināšanu, un baņķieri — par izšķērdēšanu, un turpat šo nelaimīgo Lidiju tikai par to, ka no tās nevarēja izdabūt vajadzīgās ziņas, un sektantus — par pareizticības pārkāpšanu, un Gurkeviču — par konstitucionālismu, — Ņehļudovam ar neparastu skaidrību uzausa doma, ka visus šos cilvēkus tvarstīja, ieslēdza vai izsūtīja nepavisam ne tāpēc, ka tie noziedzās pret taisnību vai darīja nelikumības, bet vienīgi tāpēc, ka tie traucēja ierēdņiem un bagātniekiem paturēt tās bagātības, ko tie no tautas sarausa.

To darīt traucēja gan sieva, kas tirgojās bez patenta, gan zaglis, kas vazājās pa pilsētu, gan Lidija ar proklamācijām, gan sektanti, kas ārdīja māņticību, gan Gurkevičs ar konstitūciju. Un tāpēc Ņehļudovam šķita pilnīgi skaidrs, ka visus šos ierēdņus, sākot ar viņa krustmātes vīru, senatoriem un Toporovu un beidzot ar visiem tiem sīkajiem, spodrajiem un korektajiem kungiem, kas sadēja pie galdiem ministrijās, it nemaz nemulsināja tas, ka cieta nevainīgi cilvēki, bet viņi bija norūpējušies vienīgi par to, kā nodabūt pie malas visus bīstamos.

Tā kā ne tikvien palika neievērots bauslis par piedošanu desmit vainīgiem, lai neapvainotu nevainīgo, bet, gluži otrādi, — tāpat kā, lai izgrieztu puvumu, jāaizķer arī vesela vieta, tā arī, lai nodabūtu pie malas vienu tiešām bīstamu cilvēku, ar sodiem novāca no ceļa desmit nekaitīgus.

Tāds izskaidrojums visām šīm parādībām Ņehļudovam šķita ļoti vienkāršs un skaidrs, taču taisni šī vienkāršība un skaidrība radīja viņam šaubas, vai tas pieņemams. Nevar taču būt, ka tik sarežģītai parādībai būtu tik vienkāršs un drausms izskaidrojums, nevarēja taču būt, ka visi tie vārdi par taisnību, labo, likumu, ticību, dievu u. tml. bija tikai vārdi un slēpa visrupjāko savtību un nežēlību.

XXVIII

Ņehļudovs būtu aizbraucis tās pašas dienas vakarā, taču viņš bija apsolījis Mariette'i būt pie viņas teātrī un, kaut arī zināja, ka to nevajadzēja darīt, pats sevi mānīdams, tomēr aizbrauca, uzskatīdams, ka viņu saista dotais vārds.

«Vai es spēšu turēties pretim šiem kārdinājumiem?» viņš domāja, nebūdams īsti patiess pret sevi. «Pamēģināšu pēdējo reizi.»

Pārģērbies frakā, viņš ieradās uz mūžīgās «Dame aux camйlias» otro cēlienu, kur atbraukusi aktrise vēlreiz par jaunu rādīja, kā mirst diloņslimas sievietes.

Teātris bija pilns, un Ņehļudovam tūdaļ norādīja uz Mariette's benuāru, ar cieņu pret personu, kas pēc tā jautāja.

Gaitenī stāvēja livrejā tērpies sulainis un, paklanījies viņam kā pazīstamam, atvēra durvis.

Visas pretējo ložu rindas ar tanīs sēdošiem un aiz tiem stāvošiem augumiem un tuvās muguras, un sirmās, iesirmās, baltās, kailās un pomadētās, sasprogotās parterā sēdētāju galvas — visi skatītāji koncentrēti vēroja greznu zīdā un mežģinēs tērptu kalsnu, kaulainu aktrisi, kas lauzīdamās nedabiskā balsī runāja monologu. Kad atvērās durvis, kāds brīdinot apsauca un Ņehļudova sejai pārvēsmoja divas salta un silta gaisa strūklas.

Ložā bija Mariette, kāda nepazīstama dāma sarkanā apmetnī, ar lielu, smagu matu uzsukājumu un divi vīrieši: ģenerālis — Mariette's vīrs, skaists, stalts cilvēks ar kumpu degunu stingrā, neizdibināmā sejā un ar vati un stīvdrēbi militāri augstu uzpolstētām krūtīm, un blonds plikpauris ar izskūtu zodu starp divām svinīgām vaigubārdām. Mariette, gracioza, tieva, eleganta, dekoltēta, ar spēcīgiem, muskuļainiem, slīpiem pleciem, kuru savienojumā ar kaklu bija melna dzimumzīmīte, tūdaļ atskatījās un, ar vēdekli norādīdama Ņehļudovam krēslu sev aiz muguras, sveicinādama uzsmaidīja viņam pateicīgi un, kā viņam šķita, nozīmīgi. Viņas vīrs mierīgi, kā viņš mēdza darīt visu, paraudzījās uz Ņehļudovu un nolieca galvu. Visā viņa pozā, viņa skatienā, ko viņš pārmija ar sievu, tā ari bija redzams: valdnieks, skaistas sievas īpašnieks.

Kad monologs beidzās, teātrī sāka brāzmot aplausi. Mariette piecēlās un, čaukstošos zīda svārkus pieturē

dama, panācās dziļāk ložā un iepazlstinaja vīru ar Ņehļudovu. Ģenerālis nemitīgi smaidīja ar acīm un, pateicis, ka ļoti priecājas, mierīgi un neizdibināmi apklusa.

— Man šodien jabrauc projām, taču es jums apsolīju, — Ņehļudovs sacīja, vērsdamies pie Mariette's.

— Ja jūs nevēlaties redzēt mani, tad redzēsiet brīnišķīgo aktrisi, — Mariette sacīja, atbildēdama uz viņa vārdu nozīmi. — Cik viņa bija skaista pēdējā ainā, vai ne? — viņa pievērsās vīram.

Vīrs nolieca galvu.

— Mani tas neaizkustina, — iebilda Ņehļudovs. — Es pēdējā laikā esmu redzējis tik daudz īstu ciešanu, ka …

— Sēdieties jel, pastāstiet!

Vīrs klausījās, un viņa acīs arvien klajāk un klajāk parādījās ironisks smīns.

— Es biju pie tās sievietes, kura atbrīvota un kuru tik ilgi bija turējuši apcietinājumā, — tā ir pilnīgi satriekta būtne.

— Tā ir tā pati sieviete, par kuru es tev stāstīju, — Mariette teica vīram.

— Jā, es ļoti priecājos, ka viņu varēja atbrīvot, — viņš mierīgi sacīja, pamādams ar galvu un, kā Ņehļudovam likās, jau gluži ironiski smīnēdams ūsās. — Es iešu smēķēt.

Ņehļudovs sēdēja, gaidīdams, ka Mariette teiks viņam to kaut ko, kas viņai bija sakāms, taču viņa nekā neteica un pat nemeklēja ko teikt, bet jokoja un tērzēja par lugu, kurai, pēc viņas domām, vajadzēja Ņehļudovu sevišķi aizkustināt.

Ņehļadovs redzēja, ka viņai pat nebija nekas tam sakāms, bet vienkārši vajadzēja parādīties viņam visā savas vakara tualetes daiļumā, ar kailiem pleciem un dzimumzīmīti, un viņam bija reizē ir tīkami, ir derdzīgi.

Tas daiļuma plīvurs, kas agrāk to visu bija sedzis, tagad Ņehļudovam šķita ne jau nu norauts, bet viņš redzēja, kas bija zem šā plīvura. Lūkodamies uz Mariette, viņš tīksminājās ar šo sievieti, taču zināja, ka viņa ir mele, kas dzīvo ar vīru, kurš taisa savu karjeru ar simtiem un simtiem cilvēku asarām un dzīvībām, un viņai tas ir pilnīgi vienalga, un ka viss, ko viņa vakar runāja, nebija tiesa, bet ka viņai gribas — viņš nezināja, kādēj, un arī viņa pati to nezināja — likt Ņehļudovam viņu iemīlēt. Un viņš juta gan valdzinājumu, gan pretīgumu. Viņš vairākkārt dzīrās iet projām, ņērna platmali un atkal palika. Taču beidzot, kad ložā atgriezās vīrs ar tabakas smaku biezajās ūsās un uzmeta Ņehļudovam aizbildnieciski nicīgu skatienu, it kā viņu nepazīdams, Ņehļudovs, negaidīdams durvis aizveramies, izgāja gaitenī un, atradis savu mēteli, atstāja teātri.

Atgriezdamies pa Ņevas prospektu mājup, viņš nejauši priekšā pamanīja staltu, ļoti labi noaugušu un izaicinoši grezni ģērbušos sievieti, kas mierīgi soļoja pa platās ietves asfaltu; gan viņas sejā, gan visā stāvā bija jaušama savas nejaukās varas apziņa. Visi, kas šo sievieti sastapa vai panāca, aplūkoja to. Ņehļudovs gāja ātrāk nekā tā un arī neviļus ielūkojās tai sejā. Seja, jādomā, izkrāsota, bija skaista, un sieviete, ar acīm pazibsnījusi, uzsmaidīja ISfehļudovam. Un dīvaini, Ņehļudovs tūdaļ atcerējās Marielte, jo sajuta to pašu valdzinājumu un derdzīgumu, ko bija izjutis teātrī. Steigšus aizgājis tai garām, Ņehļudovs, dusmodamies uz sevi, nogriezās pa Jūras prospektu un, izgājis krastmalā, sāka tur soļot uz priekšu un atpakaļ par lielu brīnumu gorodovojam.

«Tāpat arī tā teātrī man uzsmaidīja, kad es iegāju,» viņš nodomāja, «un kā vienam, tā otram smaidam bija tā pati nozīme. Starpība tikai tā, ka šī saka vienkārši un tieši: «Ja esmu tev vajadzīga, ņem mani! Neesmu vajadzīga — ej garām!» Tā turpretim izliekas, ka viņa par to nemaz nedomā, bet dzīvo ar nez kādām augstākām, izsmalcinātām jūtām, taču pamatā ir viens un tas pats. Sī vismaz ir patiesa, bet tā melo. Vēl vairāk, šo te trūkums ir novedis viņas stāvoklī, turpretim tā tur rotaļājas, uzjautrinās ar šo skaisto, riebīgo un briesmīgo kaislību. Sī ielasmeita ir smirdošs, netīrs ūdens, kas piedāvā sevi tiem, kam slāpes lielākas par

riebumu; tā tur teātrī — inde, kas nemanāmi saindē visu, kur tā nokļūst.» Ņehļudovs atcerējās savu sakaru ar muižniecības maršala sievu, un viņam uzplūda kauna pilnas atmiņas. «Riebīgs ir šis zvēra dzīvnieciskums cilvēkā,» viņš domāja, «taču, kad tas ir tīrā veidā, tu no savas garīgās dzīves augstumiem to redzi un nicini, vai nu tu esi kritis, vai izturējis, tu paliec tas pats, kas biji; turpretim, kad šis pats dzīvnieks slēpjas zem šķietami estētiska, poētiska apvalka un prasa zemošanos savā priekšā, tu viss ienirsti tajā un, dievinādams dzīvnieku, vairs neizšķir labu no ļauna. Tad tas ir drausmīgi.»

Ņehļudovs patlaban to redzēja tikpat skaidri, cik skaidri redzēja pilis, sargzaldātus, cietoksni, upi, laivas, biržu.

Un, tāpat kā virs zemes šonakt nebija mierinošās, atpūtu devējas tumsas, bet bija nespodra, skumīga, nedabiska gaisma bez sava avota, tā arī Ņehļudova dvēselē vairs nebija atpūtu devējas neziņas tumsas. Viss bija skaidrs. Skaidrs bija, ka viss, ko mēdz uzskatīt par svarīgu un labu, — ka tas viss ir niecīgs vai riebīgs un ka viss šis mirdzums, visa šī greznība sedz vecus, visiem pierastus noziegumus, ko ne tikvien nesoda, bet kas triumfē, izgreznoti ar visu to daiļumu, kādu vien cilvēki spēj izdomāt.

Ņehļudovam gribējās aizmirst, neredzēt to, taču viņš vairs nevarēja neredzēt. Kaut arī viņš nesaskatīja, no kurienes plūst šī gaisma, kurā tas viss viņam atklājās, tāpat kā neredzēja šās Pēterburgu apņēmušās gaismas avotu, un kaut gan šī gaisma viņam šķita nespodra, skumīga un nedabiska, viņš nevarēja neredzēt to, kas viņam pavērās šai gaismā, un vienā un tai pašā laikā jutās gan priecīgs, gan satraukts.

XXIX

Atbraucis Maskavā, Ņehļudovs vispirms devās uz cietuma slimnīcu paziņot Maslovai bēdīgo vēsti, ka senāts apstiprinājis tiesas spriedumu un ka jāgatavojas braucienam uz Sibīriju.

No lūguma uz visaugstākā vārdu, ko advokāts bija uzrakstījis un ko viņš tagad veda uz cietumu Maslovai parakstīt, viņš neko lielu necerēja. Un dīvaini, ka tagad viņam nemaz arī negribējās, lai būtu panākumi. Viņš bija apradis ar domām par braucienu uz Sibīriju, par dzīvi starp izsūtītajiem un katordzniekiem, un viņam bija grūti iedomāties, kā viņš iekārtotu savu un Maslovas dzīvi, ja Maslovu attaisnotu. Viņš atcerējās amerikāņu rakstnieka Toro vārdus, kurš tai laikā, kad Amerikā pastāvēja verdzība, bija teicis, ka valstī, kur likums sarga un atbalsta verdzību, godīgam pilsonim vienīgā pieklājīgā vieta ir cietums. Gluži tāpat domāja Ņehļudovs, it īpaši pēc brauciena uz Pēterburgu un visa tā, ko tur bija dabūjis zināt.

«Jā, vienīgā pieklājīgā vieta godīgam cilvēkam Krievijā tagadējā laikā ir cietums!» viņš domāja. Un viņš pat tieši to izjuta, piebraukdams pie cietuma un ieiedams tā mūros.

Slimnīcas šveicars, Ņehļudovu pazinis, tūliņ paziņoja, ka Maslovas pie viņiem vairs neesot.

— Kur tad viņa ir?

— Atpakaļ cietumā.

— Kāpēc tad viņu pārcēla? — Ņehļudovs apjautājās.

— Nu, tā jau ir tādu ļaužu, jūsu gaišība! — šveicars stāstīja, nicīgi smīnēdams. — Sāka pīties ar felšaru, vecākais dakteris tad aiztrieca.

Ņehļudovs nekādi nebija domājis, ka Maslova un viņas dvēseles stāvoklis būtu viņam tik tuvi. Šī ziņa viņu pārsteidza. Viņš izjuta kaut ko līdzīgu tam, ko cilvēks izjūt, saņemot ziņu par lielu, negaidītu nelaimi. Viņam kļuva ļoti sāpīgi. Pirmais, ko viņš izjuta, šo ziņu saņemot, bija kauns. Vispirms viņš pats sev šķita smieklīgs ar savu priecīgo iztēli par viņas it kā mainījušos dvēseles stāvokli. Visi šie viņas vārdi par nevēlēšanos pieņemt viņa upuri, pārmetumi un asaras, tas viss — viņš domāja — ir bijis tikai samaitātas sievietes izlikšanās, lai iespējami labāk viņu izmantotu. Tagad viņam likās, ka jau pēdējā apmeklējumā pamanījis viņā tās nelabojamības pazīmes, kura nu parādījās. Tas viss pazibēja viņam prātā, kamēr viņš instinktīvi lika cepuri galvā un devās ārā no slimnīcas.

«Bet ko tad tagad lai dara?» viņš sev jautāja. «Vai es esmu ar viņu saistīts? Vai tieši šī viņas rīcība mani tagad neatbrīvo?»

Taču, tikko uzdevis sev šo jautājumu, viņš tūliņ pat saprata, ka, uzskatīdams sevi par atbrīvotu un pamezdams Maslovu, sodīs nevis viņu, kā būtu gribējis, bet gan pats sevi, un viņam sametās bail.

«Nē! Tas, kas noticis, nevar grozīt, bet tikai apstiprināt manu lēmumu. Lai viņa dara to, kas izriet no viņas dvēseles stāvokļa, — ja pinas ar feldšeri, lai pinas, — tā ir viņas darīšana … Bet man ir jārīkojas tā, kā no manis prasa mana sirdsapziņa,» viņš sev sacīja. «Un mana sirdsapziņa prasa, lai es sava grēka izpirkšanai upurēju savu brīvību, tāpēc mana apņemšanās viņu precēt, kaut arī fiktīvā laulībā, uri sekot viņai, lai kur viņu sūtītu, paliek negrozāma,» viņš teica pats sev niknā stūrgalvībā un, iznācis no slimnīcas, apņēmīgu soli devās uz lielajiem cietuma vārtiem.

Pie vārtiem piegājis, viņš lūdza dežurantu pieteikt priekšniekam, ka vēlētos satikt Maslovu. Dežurants pazina Ņehļudovu un kā paziņam pastāstīja svarīgu cietuma jaunāko notikumu: kapteinis atvaļināts, un viņa vietā stājies cits — stingrs priekšnieks.

— Stingrība tagad tāda, ka — bēdu lietas, — uzraugs stāstīja. — Viņš pašlaik ir šeit, tūdaļ pieteiks.

Tiešām, priekšnieks bija cietuma ēkā un drīz iznāca pie Ņehļudova. Jaunais priekšnieks bija garš, kaulains virs ar -asiem vaigu kauliem, visai tūļīgs kustībās un drūms.

— Satikšanās atļautas noteiktās dienās apmeklētāju istabā, — viņš teica, Ņehļudovu neuzlūkodams.

— Bet man jādod parakstīt lūgums uz visaugstākā vardu.

— Varat nodot man.

— Man nepieciešams pašam satikt cietumnieci. Agrāk man vienmēr atļāva.

— Tas bija agrāk, — priekšnieks teica, uzmetis Ņehļudovam paviršu skatienu.

— Man ir atļauja no gubernatora, — uzstājās Ņehļudovs, izvilkdams kabatas portfeli.

— Parādiet! — priekšnieks sacīja, joprojām acīs neskatīdamies, un, gariem, kalsniem, baltiem pirkstiem, kam rādītājā mirdzēja zelta gredzens, paņēmis Ņehļudova pasniegto papīru, lēnām to izlasīja. — Lūdzu uz kantori! — viņš teica.

Kantorī šoreiz neviena nebija. Priekšnieks apsēdās pie galda, cilādams uz tā atrodošos papīrus, acīm redzot, nodomājis pats būt klāt pie satikšanās. Kad Ņehļudovs jautāja, vai viņš nevarētu satikt politisko Bogoduhovsku, priekšnieks strupi atbildēja, ka to nevar.

— Satikšanās ar politiskajiem nav atļauta, — viņš sacīja un atkal nogrima papīru lasīšanā.

Ņehļudovs ar Bogoduhovskai adresēto vēstuli kabatā jutās kā nogrēkojies cilvēks, kura nodomi atklāti un izjaukti.

Kad Maslova ienāca kantorī, priekšnieks pacēla galvu un, neskatīdamies ne uz Maslovu, ne uz Ņehļudovu, pateica:

— Varat! — un turpināja darbošanos ap saviem papīriem.

Maslova bija ģērbusies tāpat kā agrāk — baltā jakā, svārkos un lakatiņu ap galvu. Pienākusi pie Ņehļudova un ieraudzījusi tā salto, ļauno seju, viņa tumši piesarka un, ar roku jakas malu burzīdama, nodūra acis. Viņas samulsums Ņehļudovam šķita apstiprinām slimnīcas durvju sarga vārdus.

Ņehļudovs gribēja izturēties pret viņu tāpat kā iepriekšējā reizē, taču nevarēja, kā bija gribējis, pasniegt viņai roku: tik ļoti viņa tam tagad derdzās.

— Es jums atvedu nelāgu ziņu, — viņš teica, balsi nepacēlis, neskatīdamies viņā un roku nesniegdams, — senātā noraidīja.

— Tā jau es zināju, — viņa atsaucās dīvainā balsī, it kā smakdama.

Citreiz Ņehļudovs būtu jautājis, kāpēc viņa_ saka, ka jau zinājusi; tagad viņš tikai pavērās tai seja. Acis viņai bija asaru pilnas.

Taču tas viņu ne tikai neiežēlināja, bet vel vairāk kaitināja.

Priekšnieks piecēlās un sāka staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaļ.

Nevērojot visu riebumu, kādu Ņehļudovs tagad juta pret Maslovu, viņš tomēr uzskatīja par vajadzīgu izteikt nožēlu par senāta noraidījumu.

— Nezaudējiet cerību, — viņš sacīja, — lūgumam uz visaugstākā vārdu var būt panākumi, un es ceru, ka.,.

— Es ne par to… — viņa teica, žēli raudzīdamās viņā valgām un greizām acīm.

— Bet kas tad ir?

— Jūs bijāt slimnīcā, un jums droši vien par mani stāstīja …

— Nu, tā ir jūsu darīšana, — Ņehļudovs, pieri saraucis, dzedri atteica.

Jau it kā noklusušās nežēlīgās aizvainota lepnuma jūtas pamodās viņā ar jaunu spēku, līdzko viņa pieminēja slimnīcu. «Viņš, augstāko aprindu cilvēks, ar kuru apprecēties katra augstāko aprindu meitene uzskatītu par laimi, bija piedāvājies par vīru šai sievietei, bet viņa nevarēja pagaidīt un sāka pīties ar feldšeri,» Ņehļudovs domāja, ar naidu noraudzīdamies viņā.

— Jums vajadzēs parakstīt lūgumu! — viņš sacīja un, izvilcis no kabatas lielu aploksni, nolika to uz galda. Viņa noslaucīja asaras lakatiņa stūrī un apsēdās pie galda, jautādama, kur un ko rakstīt.

Viņš tai parādīja, kur un ko rakstīt, un viņa apsēdās pie galda ērtāk, ar kreiso roku kārtodama labās piedurkni; viņš stāvēja turpat un klusēdams raudzījās uz viņas muguru, kas, pār galdu nolīkusi, reizumis nodrebeja aizturētās raudās, un viņa dvēselē cīnījās ļaunā un labā jūtas: aizvainotais lepnums un žēlums pret viņu, līdz pēdējais uzvarēja.

Kas bija vispirms, — vai viņš papriekšu savā sirdī iežēlojās par viņu vai arī iepriekš iedomāja sevi, savus grēkus, savu neģēlību, taisni to, ko pārmeta viņai, — Ņehļudovs neatcerējās. Tikai pēkšņi viņš vienā un tai pašā laikā jutās vainīgs un arī iežēlojās par viņu.

Parakstījusi lūgumu un pie svārkiem noslaucījusi ar tinti notriepto pirkstu, viņa piecēlās un pavērās Ņehļudovā.

— Lai notiktu kas notikdams un lai būtu kas būdams, nekas negrozīs manu apņemšanos, — Ņehļudovs sacīja.

Doma, ka viņš tai piedod, pastiprināja viņa žēlumu un maigumu pret to, un viņam gribējās to mierināt.

— Kā teicu, tā arī darīšu. Lai jūs sūta kurp sūtīdami, es būšu ar jums.

— Velti vien, — viņa ar skubu pārtrauca un visa atplauka.

•— Padomājiet, kas jums ceļā vajadzīgs!

— Liekas, nekā sevišķa nevajag. Paldies!

Priekšnieks piegāja viņiem klāt, un Ņehļudovs, ne-gaidīdams viņa aizrādījumu, atvadījās no Maslovas un izgāja, juzdams vēl nekad neizbaudītu klusu prieku, mieru un mīlestību pret visiem cilvēkiem. Ņehļudovu priecināja un pacēla vēl nepiedzīvotos augstumos apziņa, ka nekāda Maslovas izturēšanās nevar grozīt viņa mīlestību uz to. Lai viņa pinas ar feldšeri — tā ir viņas darīšana: viņš to mīl ne sevis, bet viņas un dieva dēļ!

Bet pīšanās ar feldšeri, par kuru Maslovu padzina no slimnīcas un kurai Ņehjudovs noticēja, bija tada, ka, feldšerienes parīkota, aizgājusi pēc krūšu tējas uz aptieku, kas atradās gaiteņa galā, un, sastapusi tur tikai feldšeri Ustjinovu, liela auguma vīru ar pūtainu seju, kurš viņu jau sen vajāja ar savu uzmākšanos, Maslova izraudamās pagrūda viņu tik spēcīgi, ka tas atsitās pret plauktu, no kura nokrita un saplīsa divas pudelītes.

Vecākais ārsts, iedams tobrīd pa gaiteni, izdzirdis plīstošo trauku šķindu un ieraudzījis aizskrienam sasarkušo Maslovu, tai dusmīgi uzkliedza:

— Nu, mana mīļā, ja tu te domā lakstoties, tad es tevi izvadīšu pa durvīm! Kas te notiek? — viņš uzrunāja feldšeri, pāri brillēm to stingri uzlūkodams.

Feldšeris smīnēdams sāka taisnoties. Ārsts, viņā ne-noklausījies, pacēla galvu tā, ka nu jau skatījās caur brillēm, un aizgāja uz palātām, bet to pašu dienu ziņoja priekšniekam, lai viņam atsūta Maslovas vietā citu kopēju, nopietnāku. Tā arī bija visa Maslovas pīšanās ar feldšeri. Sī aizdzīšana no slimnīcas ar ieganstu, it kā viņa pinoties ar vīriešiem, Maslovai bija sevišķi sāpīga tāpēc, ka pēc satikšanās ar Ņehļudovu viņai sen jau apriebušās attiecības ar vīriešiem bija kļuvušas sevišķi pretīgas. Tas, ka, spriežot pēc viņas agrākā un tagadējā stāvokļa, ikviens un, starp citu, arī pūtainais feldšeris uzskatīja, ka tam ir tiesības viņu apvainot, un brīnījās par viņas liegšanos, bija viņai ļoti sāpīgi un izraisīja žēlumu pašai pret sevi un asaras. Tagad, iziedama satikties ar Ņehļudovu, viņa bija gribējusi izskaidroties par to netaisno apvainojumu, ko viņš droši vien dabūs dzirdēt. Taču, sākusi taisnoties, viņa juta, ka Ņehļudovs netic, ka taisnošanās tikai apstiprina viņa aizdomas, un asaras sakāpa viņai kaklā, un viņa apklusa.

Maslova vēl joprojām domāja un centās sevi pārliecināt, ka viņa, kā jau otrreiz tiekoties bija Ņehļudovam teikusi, nav tam piedevusi un nīst to, taču viņa jau sen atkal to mīlēja un mīlēja tā, ka neviļus izpildīja visu, ko tas no viņas vēlējās: nedzēra vairs, nesmēķēja, atmeta koķetēšanu un iestājās slimnīcā par kopēju. Visu to viņa darīja, zinādama, ka viņš tā vēlas. Ja viņa ikreiz, kad Ņehļudovs par to ieminējās, tik noteikti atteicās pieņemt viņa upuri — precēt viņu, tad tas notika gan tāpēc, ka viņai gribējās atkārtot tos lepnos vārdus, ko reiz bija teikusi, un, galvenais, tāpēc, ka viņa zināja — laulība ar viņu būs Ņehļudova nelaime. Viņa bija stingri apņēmusies nepieņemt viņa upuri, un tomēr viņai sagādāja mokas doma, ka Ņehļudovs viņu nicina, domādams, ka viņa joprojām ir tāda pati, kāda bijusi, un neredz viņā notikušās pārmaiņas. Tas, ka viņš varbūt tagad domā, ka viņa slimnīcā izdarījusi ko nelāgu, mocīja Maslovu vairāk nekā ziņa, ka viņa galīgi notiesāta katorgā.

XXX

Maslovu varēja sūtīt ar pirmo aizejošo grupu, un tāpēc Ņehļudovs gatavojās braukšanai. Taču darīšanu viņam bija tik daudz, ka viņš juta, lai brīva laika būtu cik daudz būdams, viņš tomēr nekad visu nepaveiks. Viss bija gluži otrādi nekā agrāk. Agrāk vajadzēja gudrot, ko darīt, un darba degpunktā bija allaž viens un tas pats — Dmitrijs Ivanovičs Ņehļudovs; bet, kaut gan toreiz visa dzīve koncentrējās ap Dmitriju Ivanoviču, visas šīs darīšanas bija garlaicīgas. Tagad visi darbi attiecās uz citiem cilvēkiem, nevis uz Dmitriju Ivanoviču, un visi bija interesanti un aizraujoši, un šo darbu bija bez sava gala.

Vēl vairāk, agrāk noņemšanās ar Dmitrija Ivanoviča darīšanām vienmēr bija modinājusi īgnumu, kaitinājusi; turpretim visas šīs citu cilvēku darīšanas pa lielākai daļai radīja priecīgu noskaņu.

Uzdevumi, kas patlaban nodarbināja Ņehļudova domas, iedalījās trīs daļās: viņš pats ar savu parasto pedantismu tos tā sašķiroja un atbilstoši tam ievietoja trijos portfeļos.

Pirmais uzdevums attiecās uz Maslovu un palīdzību viņai. Te patlaban vajadzēja gādāt, lai tiktu atbalstīts uz visaugstākā vārdu iesniegtais lūgums, un sagatavoties ceļam uz Sibīriju.

Otrs uzdevums bija — nokārtoties ar muižām. Panovā zeme bija atdota zemniekiem ar noteikumu, ka tie maksās renti viņu pašu vispārīgām vajadzībām. Taču, lai šo darījumu apstiprinātu, vajadzēja sastādīt un parakstīt līgumu un testamentu. Kuzminskā turpretim viss vēl bija tāpat, kā viņš pats bija nokārtojis, tas ir, nauda par zemi bija jāsaņem viņam, bet vēl vajadzēja nolikt termiņus un noteikt, cik no šās naudas ņemt paša vajadzībām un cik atstāt zemniekiem. Nezinādams, kādi izdevumi paredzami braucienā uz Sibīriju, viņš vēl neuzdrošinājās atteikties no šā ienākuma, kaut gan bija to samazinājis uz pusi.

Trešais uzdevums bija palīdzība arestētajiem, kas arvien biežāk un biežāk viņam to lūdza.

Sākumā, nākdams saskarē ar arestantiem, kas lūdza viņam palīdzību, viņš tūliņ sāka aizrunāt par tiem, pū-lēdamies atvieglot viņu likteni, taču vēlāk lūdzēju saradās tik daudz, ka viņš juta, cik neiespējami ir palīdzēt katram atsevišķi, un neviļus nonāca pie ceturtā uzdevuma, kas pēdējā laikā nodarbināja viņa prātu vairāk nekā visi pārējie.

Šis ceturtais uzdevums bija atrisināt jautājumu par to, kas īsti ir, kādēļ un no kurienes cēlusies šī apbrīnojamā iestāde, ko sauc par krimināltiesu, kuras rezultāts ir cietums, ar kura iemītniekiem viņš pa daļai bija iepazinies, un visas tās ieslodzījuma vietas no Petropavlovskas cietokšņa līdz Sahalīnai, kur nīka simti un tūkstoši šā viņam nesaprotamā krimināllikuma upuru.

Personiskā saskarē ar arestantiem, iztaujājot advokātu, cietuma garīdznieku, priekšnieku un iepazīstoties ar ieslodzīto sarakstiem, Ņehļudovs bija secinājis, ka arestantu — tā saucamo noziedznieku sastāvs iedalās piecās ļaužu nošķirās.

Viena — pirmā nošķira, — tie bija gluži nevainīgi cilvēki, .tiesas kļūdu upuri, kā šķietamais dedzinātājs Meņšovs, kā Maslova un citi. Šās nošķiras cilvēku nebija visai daudz, pēc garīdznieka novērojumiem, apmēram septiņi procenti, taču šo cilvēku stāvoklis modināja sevišķu interesi.

Otrā nošķira bija cilvēki, kas notiesāti par nodarī-jumiem, ko tie pastrādājuši sevišķos apstākļos, kā dusmās, greizsirdībā, reibumā u. tml., — par nodarījumiem, ko tādos pašos apstākļos gandrīz pilnīgi noteikti būtu pastrādājuši visi tie, kas viņus tiesāja un sodīja. Šī nošķira, cik Ņehļudovs bija novērojis, sastādīja gandrīz vairāk par pusi no visiem noziedzniekiem.

Trešā nošķira bija cilvēki, kas sodīti par to, ka izdarījuši pēc savas saprašanas visparastākos un pat labus darbus, taču tādus, kurus viņiem sveši cilvēki, kas rakstīja likumus, uzskatīja par noziegumiem. Pie šās nošķiras piederēja ļaudis, kas slepus tirgojās ar degvīnu, pārvadāja kontrabandu, plūca zāli un lasīja malku lielajos muižu un valsts mežos. Pie šiem pašiem cilvēkiem piederēja ticīgie kalnieši un arī neticīgie, kas apzaga baznīcas.

Ceturtā nošķira sastāvēja no cilvēkiem, kas noziedz-niekos bija ieskaitīti tāpēc vien, ka tie morāliskā ziņā stāvēja augstāk par sabiedrības vidējo līmeni. Tādi bija sektanti, tādi bija poļi, čerkesi, kas sacēlās par savu neatkarību, tādi bija arī politiskie noziedznieki — sociālisti un streikotāji, kas notiesāti par pretošanos varas orgāniem. Šo sabiedrības vislabāko cilvēku procents, pēc Ņehļudova novērojumiem, bija ļoti liels.

Beidzot, piektā nošķira sastāvēja no cilvēkiem, pret kuriem sabiedrība bija daudz vairāk noziegusies nekā tie pret sabiedrību. Tie bija pamesti, nemitīgu spaidu un kārdinājumu nomākti cilvēki, kā tas puisis ar kājslauķiem un simtiem citu, kurus Ņehļudovs bija redzējis cietumā un ārpus tā, un kurus dzīves apstākļi it kā sistemātiski noved pie nepieciešamības pastrādāt to, ko dēvē par noziegumu. Pie šādiem cilvēkiem piederēja, pēc Ņehļudova novērojumiem, ļoti daudz zagļu un slepkavu, ar dažiem viņš pa šo laiku bija nācis saskarē. Pie šiem viņš, tuvāk iepazinies, pieskaitīja arī tos netikumīgos, samaitātos cilvēkus, kurus jaunā skola dēvē par noziedzīgo tipu un kuru esamību sabiedrībā atzīst par galveno pierādījumu krimināllikuma un soda nepieciešamībai. Šie tā saucamie samaitātie, noziedzīgie, nenormālie tipi, pēc Ņehļudova domām, bija gluži tādi paši cilvēki kā tie, pret kuriem sabiedrība vairāk noziegusies nekā tie pret sabiedrību, taču te sabiedrība noziegusies ne tieši pret viņiem pašiem un patlaban, bet noziegusies jau agrāk pret viņu vecākiem un senčiem.

Starp šiem cilvēkiem viņu šai ziņā sevišķi pārsteidza recidīvists zaglis Ohotins, prostitūtas ārlaulības dēls, audzis naktspatversmē, līdz trīsdesmitajam dzīvības gadam, acīm redzot, ne reizi nesaticis cilvēkus ar augstāku morāli nekā gorodovojiem, kopš jaunības dienām iekļuvis zagļu bandā un reizē apveltīts ar neparastām komiķa spējām, ar kurām viņš valdzināja cilvēkus. Viņš lūdza Ņehļudova aizstāvību, bet tai pašā reizē izsmēja gan sevi, gan tiesnešus, gan cietumu, gan visus likumus, ne tikvien krimināllikumus, bet arī dieva likumus. Otrs tāds bija skaistulis Fjodorovs, kas kopā ar paša vadīto bandu bija nogalinājis un aplaupījis kādu vecu ierēdni. Viņš bija zemnieks, kura tēvam pavisam nelikumīgi bija atņemta māja, pēc tam viņš dienējis zaldātos un tur cietis par to, ka iemīlējies oficiera draugaļā. Tas bija valdzinošs, dedzīgs cilvēks, tāds, kas katrā ziņā vēlējās baudīt, nekad nebija redzējis cilvēkus, kuri kaut kā labad būtu atturējušies no baudas, un nekad ne vārda nebija dzirdējis par to, ka dzīvei būtu kāds cits mērķis kā vien bauda. Ņehļudovam bija skaidrs, ka šie abi bija bagāti raksturi, tikai nolaisti un sakropļoti, kā mēdz būt nolaisti un sakropļoti novārtā pamesti stādi. Viņš bija redzējis arī kādu klaidoni un kādu sievieti, kas atbaidīja ar savu trulumu un it kā nežēlību, taču viņš nekādi nevarēja tajos saskatīt to noziedzīgo tipu, par kuru runā itāliešu skola, bet redzēja tikai personīgi sev pretīgus cilvēkus, gluži tādus pašus, kādus redzēja arī brīvībā,-valkājam frakas, uzplečus un mežģines.

Tad, lūk, izdibināt, kāpēc visi šie tik dažādie cilvēki ieslodzīti cietumos, bet citi, — gluži tādi paši cilvēki staigāja brīvībā un pat tiesāja šos, — tas arī bija tas ceturtais jautājums, kas šai laikā nodarbināja Ņchļudova prātu.

Sākumā Ņehļudovs cerēja atbildi uz šiem jautājumiem atrast grāmatās un pirka visu, kas attiecās uz to. Viņš pirka Lombrozo un Gorofalo, Ferri un Lista, Maudsleja un Tarda darbus un uzmanīgi tos lasīja.

Taču, jo vairāk viņš lasīja, jo stiprāk izjuta vilšanos. Ar viņu notika tas pats, kas allaž mēdz notikt ar cilvēkiem, kuri pievēršas zinātnei ne tādēļ, lai kaut ko darītu — rakstītu, strīdētos, mācītu, bet kuri vēršas pie zinātnes ar tiešiem, vienkāršiem, aktuāliem jautājumiem; zinātne viņam atbildēja uz tūkstošiem dažādu ļoti sarežģītu un gudru jautājumu, kam bija sakars ar krimināllikumu, bet tikai ne uz to, uz kuru viņš meklēja atbildi. Viņa jautājums bija ļoti vienkāršs: kādēļ un ar kādām tiesibām vieni cilvēki ieslēguši, moka, izsūta, per un nokauj citus cilvēkus, būdami gluži tādi paši kā tie, kurus viņi moka, per, nokauj? Bet viņam atbildēja ar prātojumiem par to, vai cilvēkam ir gribas brīvība vai nav. Vai var, spriežot pēc galvaskausa iz-mēriem u. tml., atzīt cilvēku par noziedzīgu vai nevar? Kāda loma noziegumā ir iedzimtībai? Vai pastāv iedzimta netikumība? Kas ir tikumība? Kas ir vājprāts? Kas ir deģenerācija? Kas ir temperaments? Kā noziegumu ietekmē klimats, uzturs, izglītības trūkums, atdarināšana, hipnotisms, kaislības? Kas ir sabiedrība? Kādi tās pienākumi? Un tā tālāk un tā joprojām.

Sie prātojumi Ņehļudovam atgādināja kādu atbildi, ko viņš reiz bija saņēmis no maza zēna, kurš nāca no skolas. Ņehļudovs jautāja, vai viņš mākot burtot. «Māku,» zēns atbildēja. — «Nu, izburto: ķepa.» — «Kāda ķepa — vai suņa?» zēns viltīgu seju atjautāja. Gluži tādas pašas atbildes jautājumu veidā Ņehjudovs atrada zinātniskajās grāmatās uz savu vienīgo pamatjautājumu.

Tur bija ļoti daudz gudra, zinātniska, interesanta, taču nebija atbildes uz galveno: ar kādām tiesībām vieni soda citus? Ne tikvien nebija šās atbildes, bet visi prātojumi virzīja tikai uz to, lai izskaidrotu un attaisnotu sodu, kura nepieciešamību atzina par aksiomu. Ņehļudovs lasīja daudz, bet ar pārtraukumiem un neiespēju rast atbildi piedēvēja šādai paviršai jautājuma studēšanai, cerēdams vēlāk šo atbildi atrast, un tāpēc vēl neļāva sev ticēt, ka pareiza ir tā atbilde, kas viņam pēdējā laikā aizvien biežāk un biežāk ienāca prātā.

Grupu, kurā gāja Maslova, bija paredzēts nosūtīt 5. jūlijā. To pašu dienu tai līdzi taisījās izbraukt arī Ņehļudovs. Dienu pirms viņa izbraukšanas pilsētā ieradās Ņehļudova māsa ar savu vīru, lai satiktos ar brāli.

Ņehļudova māsa Nataļja Ivanovna Ragožinska bija desmit gadu vecāka par brāli. Viņš pa daļai bija audzis māsas ietekmē. Viņa to ļoti mīlēja, kad tas vēl bija zēns, vēlāk, īsi pirms viņas apprecēšanās, viņi bija jutušies gandrīz kā līdzīgi: viņa — divdesmit piecus gadus veca jaunava, viņš — piecpadsmit gadus vecs zēns. Māsa tolaik bija iemīlējusies viņa mirušajā draugā Nikoļeņkā Irteņevā. Viņi abi mīlēja Nikoļeņku un mīlēja viņā un sevī to, kas viņos bija labs un vienoja visus cilvēkus.

Kopš tā laika viņi abi bija pagrimuši: viņš — kara-dienestā, nelāgā dzīvē; viņa — laulībā ar cilvēku, ko bija iemīlējusi jutekliski, bet kas ne tikvien nemīlēja visu to, kas viņai ar Dmitriju bija kādreiz bijis vissvētākais un dārgākais, bet pat nesaprata, kas gan tas ir, un visas šīs tieksmes morāliski pilnveidoties un kalpot cilvēkiem, kuras kādreiz bija bijušas viņas dzīves saturs, izskaidroja ar vienīgo viņam saprotamo aizraušanos — patmīlību un vēlēšanos izrādīties cilvēku priekšā.

Ragožinskis bija cilvēks bez vārda un mantas, bet visai manīgs uzdienētājs, kas, veikli laipodams starp liberālismu un konservatīvismu, izmantodams no abiem virzieniem to, kurš katrā atsevišķā brīdī un katrā atsevišķā gadījumā deva viņa dzīvei labākos rezultātus, un, galvenais, likdams lietā kaut ko īpašu, kas viņā valdzināja sievietes, taisīja samērā spožu tiesneša karjeru. Būdams jau labi gados, viņš ārzemēs iepazinās ar Ņehļudovu, panāca, ka Nataša — arī vairs nekāda jaunā — viņā iemīlējās un apprecēja to gandrīz pret mātes gribu, kura šai laulībā redzēja mйsalliance

' — nevienlīdzīgas laulības.

Ņehļudovs, kaut arī pats sev to slēpa un kaut arī cīnījās pret šīm jūtām, neieredzēja svaini. Tas viņam bija antipatisks ar savu jūtu vulgaritāti, pašapzinīgo aprobežotību un, galvenais, antipatisks māsas dēj, kura varēja tik kaislīgi, egoistiski, jutekliski mīlēt cilvēku ar tik nabadzīgu raksturu un, tam izdabādama, apslāpēt visu labo, kas viņā bija. Ņehļudovam vienmēr bija bezgala sāpīgi apzināties, ka Nataša ir sieva šim spalvainajam, pašpaļāvīgajam cilvēkam ar spīdīgo, pliko pauri. Viņš pat nevarēja pārvarēt riebumu pret viņu bērniem. Un ikreiz, dabūjis zināt, ka viņa ir mātes cerībās, izjuta it kā līdzcietību, ka šis viņiem visiem svešais cilvēks atkal aplipinājis viņu ar ko nelabu.

Ragožinski atbrauca vieni paši, bez bērniem, — bērni viņiem bija divi: zēns un meitene, — un apmetās labākās viesnīcas labākajā numurā. Nataļja Ivanovna tūliņ devās uz mātes veco dzīvokli, taču, brāli tur neatradusi un no Agrafenas Petrovnas dabūjusi zināt, ka viņš pārvācies uz mēbelētām istabām, brauca turp. Netīrs kalpotājs, ko viņa sastapa tumšā, piesmakušā, dienu apgaismojamā gaitenī, paziņoja, ka kņaza neesot mājās.

Nataļja Ivanovna vēlējās ieiet brāļa numurā un atstāt viņam zīmīti. Apkalpotājs viņu ieveda.

Iegājusi viņa divās mazajās istabiņās, Nataļja Ivanovna tās vērīgi aplūkoja. Visur viņa ieraudzīja pazīstamo tīrību un kārtību un bija pārsteigta par viņam neparasto vienkāršo iekārtojumu. Uz rakstāmgalda viņa pamanīja pazīstamo presi ar bronzas sunīti, kā parasti kārtīgi novietotos portfeļus un papīrus, rakstāmpiederumus, sodu likumu sējumus, Henrija Džordža grāmatu angļu valodā, bet franču valodā — Tarda grāmatu ar tajā ieliktu viņai pazīstamo lielo, līko ziloņkaula nazi.

Pie galda apsēdusies, viņa uzrakstīja zīmīti, kurā lūdza brāli atnākt pie viņas katrā ziņā šodien pat, un, izbrīnā galvu kratīdama par to, ko bija redzējusi, atgriezās viesnīcā.

Nataļju Ivanovnu attiecībā uz brāli tagad interesēja divi jautājumi: viņa precības ar Katjušu, par ko tā bija

dzirdējusi savā pilsētā, jo visi par tām runaja, un zemes atdošana zemniekiem, kas tāpat bija visiem zināma un daudziem šķita kaut kas politisks un bīstams. Precības ar Katjušu, no vienas puses, Nataļjai Ivanovnai patika. Viņa priecājās par šo apņēmību, pazina tajā viņu un sevi, kādi tie abi bijuši viņos labajos laikos pirms viņas laulībām, taču reizē ar to viņu parņēma šausmas, iedomājoties, ka brālis precēs tadu briesmīgu sievieti. Pēdējās jūtas bija stiprākas, un viņa apņēmās, cik iespējams, ietekmēt viņu un atturēt, kaut gan zināja, cik tas grūti.

Turpretim otra lieta — zemes atdošana zemniekiem viņai nebija tik tuvu pie sirds; taču viņas vīrs bija par to ļoti sašutis un prasīja, lai viņa ietekmē brāli. Ignatijs Ņikiforovičs apgalvoja, ka tāda rīcība esot neatbildības, vieglprātības un lepnības kalngals, ka izskaidrot tādu rīcību — ja vispār iespējams to izskaidrot — varot vienīgi ar vēlēšanos izcelties, padižoties, likt par sevi runāt.

— Kāda jēga atdot zemi zemniekiem, lai tie maksā paši sev? — viņš pukojās. — Ja jau viņš tā gribēja darīt, varēja pārdot tiem caur zemnieku banku. Tam būtu kāda jēga. Vispār tā ir tāda rīcība, kas robežojas ar nenormālību, — Ignatijs Ņikiforovičs runāja, jau domādams par aizbildnību, un uzstāja sievai, lai tā nopietni parunā ar brāli par šo viņa dīvaino nodomu.

XXXII

Atgriezies mājās un atradis uz galda māsas zīmīti, Ņehļudovs tūdaļ devās pie viņas. Tas bija vakarā. Ignatijs Ņikiforovičs atpūtās otrā istabā, un Nataļja Ivanovna viena pati saņēma brāli. Viņa bija melnā, cieši pieguļošā zīda kleitā ar sarkanu lentu uz krūtīm, melnie mati bija uzbužināti un uzsukāti pēc modes. Acīm redzot, viņa centīgi sevi kopa, lai liktos jauna vīram, kas bija ar viņu vienos gados. Brāli ieraudzījusi, viņa pietrūkās no dīvāna un žigliem soļiem, zīda svārkiem švīkstot, steidzās viņam pretim. Viņi saskūpstījās un smaidīdami paraudzījās viens otrā. Notika tā no-slēpumainā, vārdiem neizsakāmā, nozīmīgā skatienu apmaiņa, kurā viss bija patiesība, un sākās vārdu apmaiņa, kurā šās patiesības vairs nebija. Viņi nebija redzējušies kopš mātes nāves.

— Tu esi kļuvusi pilnīgāka un jaunāka, — viņš sacīja.

Viņai priekā savilkās lūpas.

— Bet tu esi kļuvis vājāks.

— Un kā klājas Ignatijam Ņikiforovičam? — Ņehļudovs apvaicājās.

— Viņš atpūšas. Nakti netika gulējis.

Te bija daudz kas sakāms, taču vārdi nekā nepateica, bet skatieni pauda, ka tas, ko būtu vajadzējis teikt, nav pateikts.

— Es biju pie tevis.

— Jā, es zinu. Es aizvācos no mājas. Man tur pārāk plaši, vientuļi, garlaicīgi. Un man nekā no turienes nevajag, tā ka tu ņem visu sev, tas ir, mēbeles, visas mantas.

— Jā, man Agrafena Petrovna teica. Es biju tur. Esmu tev ļoti pateicīga. Bet…

Tobrīd viesnīcas sulainis ienesa sudraba tējas traukus.

Viņi klusēja, kamēr sulainis klāja tējas galdu. Natalja Ivanovna pārsēdās atzveltenī pretim galdiņam un klusēdama iebēra tēju. Ņehļudovs klusēja.

— Tad tā, Dmitrij, es zinu visu, — Nataša, viņā pavērusies, apņēmīgi ierunājās.

— Ko tad vairāk, es ļoti priecājos, ka tu zini.

— Vai gan tu vari cerēt viņu labot pēc tādas dzīves? — viņa bažījās.

Viņš sēdēja uz maza krēsla, taisni, ar elkoņiem neatbalstījies, un vērīgi klausījās māsā, cenzdamies labi saprast un labi atbildēt. Noskaņa, ko bija izraisījusi pēdējā tikšanās ar Maslovu, vēl joprojām pildīja viņa sirdi ar rāmu prieku un labvēlību pret visiem cilvēkiem.

— Es nevis viņu, bet sevi gribu labot, — viņš atbildēja.

Nataļja Ivanovna nopūtās.

— Bez precībām ir arī citi līdzekļi.

— Bet, manuprāt, tas ir labākais; turklāt tas mani ievada tanī pasaulē, kurā es varu būt noderīgs.

— Es nedomāju, — sacīja Nataļja Ivanovna, — ka tu varētu būt laimīgs.

— Te nav runa par manu laimi.

— Protams, taču arī viņa, ja viņai ir sirds, nevar būt laimīga, nevar pat vēlēties to.

— Viņa arī nevēlas.

— Es saprotu, bet dzīve …

— Ko dzīve?

— Prasa ko citu.

— Neko neprasa kā vien to, lai mēs darām, kas pienākas, — Ņehļudovs sacīja, lūkodamies viņas vēl skaistajā, kaut ari ap acīm un muti sīkām grumbiņām klātajā sejā.

— Nesaprotu, — viņa nopūtusies izdvesa.

«Nabadzīte, mīļā! Kā viņa varēja tā pārvērsties?»

Ņehļudovs domāja, atcerēdamies Natašu tādu, kāda viņa bija pirms precēšanās, un juzdams pret viņu no neskaitāmām bērnības atmiņām savītas maigas jūtas.

Tobrīd mīkstiem un viegliem soļiem istabā ienāca Ignatijs Ņikiforovičs, kā allaž, galvu stalti izslējis un platās krūtis izriezis, smaidīdams un brilles, pliko pauri un melno bārdu mirdzinādams.

— Sveiki, sveiki! — viņš noteica, vārdus tīšām ne-dabiski uzsvērdams.

(Kaut gan pirmajā laikā pēc precībām viņi bija mēģinājuši uzrunāt viens otru ar «tu», tomēr palikuši pie «jūs».)

Viņi-paspieda viens otram roku, un Ignatijs Ņikiforovičs viegli atlaidās atzveltenī.

— Vai es netraucēšu jūsu sarunu?

— Nē, es nevienam neslēpju, ko runāju un ko daru.

Tiklīdz Ņehļudovs ieraudzīja šo seju, ieraudzīja šīs

spalvainās rokas, izdzirda šo aizbildniecisko, pašapzinīgo toni, viņa rāmā noskaņa izgaisa vienā mirklī.

— Jā, mēs runājām par viņa nodomu, — sacīja Nataļja Ivanovna. — Vai tev ieliet? — viņa pajautāja, ņemdama tējkannu.

— Jā, lūdzu! Kas tas īsti ir par nodomu?

— Braukt uz Sibīriju ar arestantu grupu, kurā atrodas sieviete, kuras priekšā uzskatu sevi par vainīgu,— Ņehļudovs pateica.

— Esmu dzirdējis, ka ne tikvien pavadīt, bet arī vairāk.

— Jā, arī precēties, ja vien viņa to gribēs.

— Lūk, kā! Taču, ja jums nav nepatīkami, paskaidrojiet man savus motīvus! Es tos nesaprotu.

— Motīvi ir tādi, ka šī sieviete… ka viņas pirmais solis uz pagrimšanu… — Ņehļudovs saskaitās uz sevi, ka neatrada attiecīgu izteicienu. — Motīvi ir tādi, ka vainīgs esmu es, bet notiesāta viņa.

— Ja jau notiesāta, tad, jādomā, arī viņa nav bez vainas.

— Viņa ir gluži nevainīga.

Un Ņehļudovs, nevajadzīgi uztraukdamies, izstāstīja visu lietu.

— Jā, tā ir priekšsēdētāja nolaidība, kuras rezultātā zvērinātie devuši neapdomātu atbildi. Taču tādam ga-dījumam ir senāts.

— Senāts noraidīja.

— Ja noraidīja, tātad nav bijis pamatota iemesla kasācijai, — Ignatijs Ņikiforovičs teica, acīm redzot, būdams pilnīgi vienis prātis ar zināmu uzskatu, ka patiesība ir tiesāšanas rezultāts. — Senāts nevar ielaisties lietas izskatīšanā pēc būtības. Bet, ja tiešām ir notikusi tiesas kļūda, tad vajag iesniegt lūgumu uz visaugstākā vārdu.

— Ir jau iesniegts, taču maz ticams, ka būs panākumi. Pieprasīs ministrijai, ministrija pieprasīs senātam, senāts atkārtos savu lēmumu, un, kā parasts, nevainīgais saņems sodu.

— Pirmkārt, ministrija neprasīs senātam, — Ignatijs Ņikiforovičs teica ar iecietīgu smīnu, — bet pieprasīs tiesai lietas oriģinālu un, ja atradīs kļūdu, tad, ar to rēķinoties, arī taisīs slēdzienu, un, otrkārt, nevainīgus nekad nenotiesā vai vismaz notiesā retos izņēmuma gadījumos. Notiesā vainīgos, — Ignatijs Ņikiforovičs runāja nesteigdamies, ar pašapmierinātu smaidu.

— Es gan esmu pārliecinājies par pretējo, — Ņehļudovs iebilda ar nelabām jūtām pret svaini, — esmu pārliecinājies, ka lielākā daļa tiesas notiesāto cilvēku ir nevainīgi.

— Kā tad tā?

— Nevainīgi vienkārši šā vārda tiešā nozīmē, ka šī sieviete nav vainīga noindēšanā; kā zemnieks, kuru es nesen iepazinu, nav vainīgs slepkavībā, ko viņš nekad nav izdarījis; kā māte un dēls nav vainīgi dedzināšana, kurā tos gandrīz apvainoja, bet kuru izdarījis pats saimnieks.

— Jā, protams, vienmēr ir bijušas un būs tiesas kļūdas. Cilvēku iestādījums nevar būt pilnīgs.

— Un tad vēl milzīgs skaits nevainīgo, kas neuzskata viņu pastrādātos nodarījumus par noziegumiem, tāpēc ka auguši zināmā vidē.

— Piedodiet, tas nu nav pareizi: ikviens zaglis zina, ka zagšana nav laba un ka nevajag zagt, ka zagšana ir netikumīga, — sacīja Ignatijs Ņikiforovičs ar mierīgu, pašpārliecinātu, arvien vēl tādu pašu mazliet nicīgu smīnu, kas Ņehļudovu sevišķi kaitināja.

— Nē, nezina vis; viņam saka — nezodz, bet viņš redz un zina, ka fabrikanti zog viņa darbu, ieturēdami algu, ka valdība ar visiem saviem ierēdņiem viņu nemitīgi apzog nodokļu veidā.

— Tas jau nu ir anarhisms, — Ignatijs Ņikiforovičs mierīgi apzīmēja svaiņa vārdu jēgu.

— Es nezinu, kas tas ir, es runāju, kā ir, — Ņehļudovs turpināja, — zina, ka valdība viņu apzog, zina, ka mēs, zemes īpašnieki, jau sen esam viņu apzaguši,'atņemdami viņam zemi, kurai vajadzētu būt kopīgam īpašumam, un pēc tam, kad viņš uz šās viņam nozagtās zemes lasa žagarus, ko kurināt savu krāsni, mēs viņu sēdinām cietumā un gribam iegalvot, ka viņš ir zaglis. Viņš taču zina, ka zaglis nav vis viņš, bet gan tas, kas viņam nozadzis zemi, un ka jebkura viņam nozagto vērtību restitution ir viņa pienākums pret paša ģimeni.

— Nesaprotu, bet, ja saprotu, tad neesmu vienis prātis. Zeme nevar nebūt kāda īpašums. Ja jūs to izdalīsiet, — Ignatijs Ņikiforovičs uzsāka pilnīgā un mierīga pārliecībā, ka Ņehļudovs ir sociālists un ka sociālisma teorijas prasība ir visu zemi izdalīt vienlīdzīgās daļās, bet ka šāda dalīšana ir ļoti mu|ķīga un viņš var viegli atspēkot Ņehļudovu, — ja jūs šodien sadalīsiet visiem vienlīdzīgi, rīt tā atkal pāries darbīgāko un spējīgāko rokās.

— Neviens arī nedomā zemi izdalīt visiem vienlīdzīgi. Zemei nav jābūt neviena īpašumam, nav jābūt pirkšanas, pārdošanas vai aizņēmuma objektam.

— īpašuma tiesība cilvēkam iedzimta. Bez īpašuma tiesībām nebūs nekādas intereses zemi apstrādāt. Iznīciniet īpašuma tiesību, un mēs atgriezīsimies mežonības stāvoklī, — Ignatijs Ņikiforovičs autoritatīvi runāja, atkārtodams parasto argumentu, ko, atzīstot īpašuma tiesību uz zemi, mēdz uzskatīt par neapgāžamu un kas nozīmē to, ka kāre pēc zemes īpašuma liecina, cik tas nepieciešams.

— Gluži otrādi, taisni tad zeme negulēs atmatā kā tagad, kad zemes īpašnieki kā suns uz siena kaudzes nelaiž zemei klāt tos, kas spēj to apstrādāt, paši neprazdami to ekspluatēt.

— Paklausieties, Dmitrij Ivanovič, tas taču ir pilnīgs neprāts! Vai tad mūsu laikos iespējams iznīcināt zemes īpašumu? Es zinu, tas ir jūsu dadaBet atļaujiet man teikt jums atklāti… — Ignatijs Ņikiforovičs nobālēja, un balss viņam iedrebējās: acīm redzot, šis jautājums bija viņu jūtami aizskāris. — Es jums ieteiktu šo jautājumu labi pārdomāt, iekām stājaties pie tā praktiskas atrisināšanas.

— Vai jūs runājat par manām personīgām lietām?

— Jā. Manuprāt, mēs visi ieņemam zināmu stāvokli, mums jāpilda tie pienākumi, kas no šā stāvokļa izriet, jābalsta tie sadzīves apstākļi, kuros esam dzimuši, kurus esam mantojuši no saviem senčiem un kuri jānodod saviem pēcnācējiem.

— Es uzskatu par pienākumu …

— Atvainojiet, — neļaudams sevi pārtraukt, Ignatijs Ņikiforovičs turpināja, — es nerunāju sevis un savu bērnu labā, manu bērnu stāvoklis ir nodrošināts, un es nopelnu tik daudz, ka mēs dzīvojam — un ceru, ka arī bērni dzīvos bez trūkuma, tāpēc mans protests pret jūsu, atļaujiet sacīt, ne visai apdomāto rīcību neizriet no personīgām interesēm, bet es principā nevaru būt ar jums vienis prātis. Es ieteiktu jums vairāk pārdomāt, palasīt…

— Atļaujiet jel man pašam lemt par savām lietām un zināt, ko lasīt un ko nelasīt! — Ņehļudovs nobālis pārtrauca un, juzdams, ka rokas kļūst aukstas un viņš nevalda pār sevi, apklusa un sāka dzert tēju.

XXXIII

— Kā klājas bērniem? — Ņehļudovs, mazliet ap-mierinājies, jautāja māsai.

Māsa stāstīja par bērniem, ka tie palikuši pie vec-māmuļas, pie vīramātes, un ļoti apmierināta, ka strīds ar vīru aprimis, sāka stāstīt, kā bērni spēlējot ceļošanu, gluži tāpat, kā to kādreiz spēlējis viņš ar savām lellēm — ar melno mori un lelli, ko saukuši par francūzieti.

— Vai tiešām tu atceries? — Ņehļudovs smaidīdams jautāja.

— Un iedomājies, viņi rotaļājas uz mata tāpat!

Nepatīkamā saruna bija beigusies. Nataša apmie-rinājās,.taču, negribēdama, vīram klāt esot, runāt par to, kas bija saprotams vienīgi brālim, un, lai uzsāktu vispārēju sarunu, uzņēma valodu par Pēterburgas jaunāko notikumu, kas jau bija zināms arī šeit, — par bēdām, kādas piemeklējušas Kamenska māti, kurai divkaujā nogalināts vienīgais dēls.

Ignatijs Ņikiforovičs nosodīja tādu kārtību, kas slep-kavību divkaujā izslēdza no vispārīgo kriminālnoziegumu virknes.

Sī viņa piezīme izraisīja Ņehļudova protestu, un atkal iedegās strīds par to pašu tematu, kur viss netika izrunāts līdz galam un sarunu biedri pilnīgi neizteicās, bet palika katrs pie savas pārliecības, ar kuru abi viens otru nosodīja.

Ignatijs Ņikiforovičs juta, ka Ņehļudovs viņu nosoda, nicinādams visu viņa darbību, un viņam gribējās pierādīt svainim, cik tā spriedumi netaisni. Turpretim Ņehludovs, nemaz nerunājot par īgnumu, ko viņš izjuta par to, ka svainis iejaucās viņa zemes lietās (sirds dziļumos viņš juta, ka svainim un māsai, un viņu bērniem kā viņa mantiniekiem ir uz to tiesības), pukojās sevī, kas šis aprobežotais cilvēks pilnīgā pārliecībā un mierā joprojām uzskatīja par pareizu un likumīgu to, kas Ņehļudovam tagad šķita neapšaubāmi bezprātīgs un noziedzīgs. Šī pašpārliecinātība Ņehļudovu kaitināja.

— Ko tad izdarītu tiesa? — Ņehļudovs vaicāja.

— Vienu no divkaujas dalībniekiem notiesātu katorgā kā parastu slepkavu.

Ņehļudovam rokas atkal kļuva saltas, un viņš dedzīgi ierunājās:

— Nu, un kas tad būtu? — viņš jautāja.

— Būtu taisnīgi.

— It kā taisnība būtu tiesas darbības mērķis, — Ņehļudovs iebilda.

— Bet kas gan cits?

— Šķiras interešu atbalstīšana. Tiesa, manuprāt, ir tikai administratīvs ierocis mūsu kārtai izdevīgās pastāvošās iekārtas uzturēšanai.

— Tas ir gluži jauns uzskats, — Ignatijs Ņikiforovičs, mierīgi smaidot, atbildēja. — Parasti tiesai piedēvē mazliet citādu uzdevumu.

— Teorētiski, bet ne praktiski, kā es to redzēju. Tiesas mērķis ir vienīgi sabiedrības saglabāšana tagadējā stāvoklī, un ar šo nolūku tā vajā un soda tiklab tos, kas stāv augstāk par vispārējo līmeni un grib šo līmeni pacelt, — tā saucamos politiskos noziedzniekus, kā arī tos, kas stāv zemāk par to, — tā saucamos noziedzīgos tipus.

— Nevaru piekrist, pirmkārt, tam, ka noziedzniekus — tā dēvētos politiskos sodītu tāpēc, ka tie stāv augstāk par vidējo līmeni. Pa lielākai daļai tie ir sabiedrības atkritumi, tikpat samaitāti, kaut arī mazliet citādā veidā kā tie noziedzīgie tipi, kurus jūs stādāt zemāk par vispārējo līmeni.

— Bet es pazīstu cilvēkus, kas stāv nesalīdzināmi augstāk par saviem tiesātājiem; visi sektanti ir tikumiski, nelokāmi ļaudis …

Taču Ignatijs Ņikiforovičs, kā daždien cilvēks, kas pieradis, ka viņu nemēdz pārtraukt, neklausījās Ņehļudovā un runāja vien tālāk reizē ar Ņehļudovu, ar to it sevišķi viņu kaitinādams.

— Nevaru būt vienis prātis arī ar to, ka tiesas mērķis būtu atbalstīt pastāvošo iekārtu. Tiesai ir savi mērķi: vai nu labot…

— Tad ta gan labošana, pa cietumiem, — iemeta Ņehļudovs.

— …vai izolēt, — Ignatijs Ņikiforovičs neatlaidīgi turpināja, — samaitātos un zvēriem līdzīgos cilvēkus, kas apdraud sabiedrības pastāvēšanu.

— Tā jau ir tā lieta, ka tiesa nedara ne vienu, ne otru. Sabiedrībai trūkst līdzekļu, lai to izdarītu.

— Kā tā? Es nesaprotu, — Ignatijs Ņikiforovičs, piespiesti smaidīdams, jautāja.

— Es gribu teikt, ka saprātīgi sodi īstenībā ir tikai divi — tie, kurus lietoja vecos laikos: miesas sods un nāves sods, kurus, paražām zaudējot spēku, lieto aizvien retāk un retāk, — Ņehļudovs sacīja.

— Tas nu gan ir kas jauns, esmu pārsteigts, to no jums dzirdot.

— Jā, tas ir saprātīgi — nodarīt cilvēkam sāpes, lai viņš turpmāk vairs nedarītu to, par ko viņam šis sāpes nodarītas, un ir pilnīgi saprātīgi kaitīgam, sabiedrībai bīstamam cilvēkam nocirst galvu. Abiem šiem sodiem ir sava saprātīga jēga. Bet kāda gan jēga ir dīkas dzīves un ļaunu piemēru samaitātu cilvēku ieslodzīt cietumā, nodrošinātā un piespiestā bezdarbībā kopā ar galīgi izvirtušiem indivīdiem? Vai arī nez kāpēc pārvadāt tos uz kroņa rēķina — katrs izmaksā vairāk par piecsimt rubļu — no Tulas guberņas uz Irkutsku vai no Kurskas ..,

— Bet cilvēki tomēr baidās no šiem ceļojumiem uz kroņa rēķina, un, ja šo ceļojumu un cietumu nebūtu, mēs-te nesēdētu kopā ar jums, kā sēžam patlaban.

— Sie cietumi nevar mums garantēt drošību, tāpēc ka tie cilvēki taču nesēž tur mūžīgi, viņus atkal izlaiž. Gluži otrādi, šinīs iestādēs šos ļaudis noved līdz netikumu un izvirtības augstākai pakāpei, tas ir, pastiprina nedrošību.

— Jūs gribat sacīt, ka penitenciāro sistēmu vajadzētu uzlabot?

— To nevar uzlabot. Cietumu uzlabošana izmaksātu vairāk, nekā izlieto tautas izglītībai, un kā jauna nasta uzgultu tai pašai tautai.

— Taču penitenciārās sistēmas trūkumi nekādā ziņā nenoraida tiesu pašu, — atkal svainī neklausīdamies, Ignatijs Ņikiforovičs turpināja savu runu.

— Šos trūkumus nevar izlabot, — Ņehļudovs, balsi pacēlis, teica.

— Bet kā tad? Vajag galināt nost? Vai arī, kā ieteicis kāds valstsvīrs, durt acis ārā? — Ignatijs Ņikiforovičs jautāja, uzvaroši vīpsnādams.

— Jā, tas būtu gan nežēlīgi, taču lietderīgi. Turpretim tas, ko dara tagad, ir gan nežēlīgi, gan — ne tikvien nelietderīgi, bet tik muļķīgi, ka nevar saprast, kā gan garīgi veseli cilvēki var piedalīties tik nejēdzīgā un nežēlīgā pasākumā kā krimināltiesa.

— Bet es, lūk, tajā piedalos, — Ignatijs Ņikiforovičs nobālēdams teica.

— Tā ir jūsu darīšana. Taču es to nesaprotu.

— Manuprāt, jūs daudz ko nesaprotat, — drebošā balsī noteica Ignatijs Ņikiforovičs.

— Es redzēju tiesā, kā prokurora biedrs visiem spēkiem pūlējās apvainot nelaimīgu zēnu, kas ikvienā nesamaitātā cilvēkā varēja modināt vienīgi līdzcietību; zinu, kā cits kāds prokurors pratināja sektantu un evaņģēlija lasīšanu pielīdzināja kriminālnoziegumam; un visa tiesu darbība taču sastāv tikai no šādas bezjēdzīgas un nežēlīgas rīcības.

— Ja es tā domātu, es nedienētu, — teica Ignatijs Ņikiforovičs un piecēlās.

Ņehļudovs pamanīja svainim aiz briļļu stikliem ne-parastu mirdzumu. «Vai tiešām asaras?» Ņehļudovs nodomāja. Un tiešām, tās bija aizvainojuma asaras. Ignatijs Ņikiforovičs, pie loga piegājis, izvilka mutautiņu, noklepojās, sāka slaucīt brilles un, noņēmis tās, noslaucīja arī acis. Atgriezies uz dīvāna, viņš aizsmēķēja cigāru un neteica vairs ne vārda. Ņehļudovam kļuva sāpīgi un kauns, ka viņš tā apbēdinājis svaini un māsu, jo vairāk tāpēc, ka rīt aizbrauks un nekad vairs ar tiem neredzēsies. Samulsis viņš atvadījās un devās mājup.

«Ļoti var būt, ka tas, ko es runāju, ir taisnība, vismaz viņš man neko neiebilda. Taču man nevajadzēja tā teikt. Maz gan es esmu pārvērties, ja varēju tā padoties nelabām jūtām un tā aizvainot viņu un apbēdināt nabaga Natašu,» viņš domāja.

XXXIV

Grupu, kurā gāja Maslova, nosūtīja no stacijas pulksten trijos, un tāpēc, lai redzētu grupas iziešanu no cietuma un reizē ar to noietu līdz dzelzceļa stacijai, Ņehļudovs gribēja būt pie cietuma pirms divpadsmitiem.

Kravādams mantas un papīrus, Ņehļudovs pakavējās pie savas dienasgrāmatas, pārlasīdams dažas vietas un to, kas tajā ierakstīts visbeidzot. Pēdējais pirms Pēterburgas brauciena bija šāds ieraksts: «Katjuša negrib pieņemt manu upuri, bet grib upurēties pati. Viņa ir uzvarējusi, un arī es esmu uzvarējis. Viņa mani Iepriecināja ar to iekšējo pārvērtību, kas, man šķiet, — baidos ticēt — notiek viņā. Neiedrošinos ticēt, bet man šķiet, ka viņa atplaukst.» Turpat tālāk bija rakstīts: «Pārdzīvoju ko ļoti smagu un ļoti priecīgu. Dabūju zināt, ka viņa slimnīcā slikti uzvedusies. Un pēkšņi kļuva šausmīgi sāpīgi. Nebūtu ticējis, ka var būt tik sāpīgi. Runāju ar viņu pilns riebuma un naida un tad piepeši atcerējos sevi, cik daudzreiz vēl tagad, kaut arī tikai domās, esmu vainīgs pie tā, par ko es viņu nīdu, un pēkšņi vienā un tai pašā laikā kļuvu sev pretīgs, bet viņa — žēlojama, un mani pārņēma ļoti labas jūtas. Kaut vienmēr laikā paspētu ieraudzīt baļķi savā acī, cik daudz labāki mēs tad būtu!» Ar šāsdienas datumu viņš ierakstīja: «Biju pie Natašas un taisni aiz apmierinātības ar sevi kļuvu nelabs, ļauns, un palika smaga sajūta. Ko lai dara? Ar rītdienu sākas jauna dzīve. Ardievu, vecā dzīve, un uz visiem laikiem! Sakrājies daudz iespaidu, taču aizvien vēl nevaru tos apkopot.»

Otrā rītā pamodies, Ņehļudovs vispirms izjuta nožēlu par to, kas viņam bija iznācis ar svaini.

«Tā nevar aizbraukt,» viņš nodomāja, «jāiegriežas pie viņiem un jāizlīdzina.»

Taču, paskatījies pulkstenī, viņš ieraudzīja, ka tagad vairs nav laika un jāpasteidzas, lai nenokavētu brīdi, kad grupa dosies ceļā. Steigā saposies un aizsūtījis šveicaru un Tarasu, Fedosjas vīru, kas arī brauca līdzi, ar mantām tieši uz staciju, Ņehļudovs paņēma pirmo pagadījušos ormani un brauca uz cietumu. Arestantu vilciens atgāja divas stundas pirms pasta vilciena, ar kuru brauca Ņehļudovs, un tāpēc viņš nokārtoja rēķinus par savām istabām, nedomādams tur vairs atgriezties.

Bija tveicīgs jūlija karstums. Pēc smacīgās nakts neatdzisušie bruģa un namu akmeņi un jumtu skārds lēja savu siltumu versmīgajā, nekustīgajā gaisā. Vēja nebija, bet, ja tas sacēlās, tad nesa sev līdzi putekļu un eļļas krāsu smakas piesātinātu, smirdošu svelmi. Uz ielām bija maz ļaužu, un tie paši centās turēties namu ēnā. Tikai saulē melni iedeguši, vīzēs āvušies zemnieki — ielu bruģētāji sēdēja ielas vidū un dauzīja ar āmuriem apaļos laukakmeņus, dzīdami tos karstajās smiltīs, un īgni gorodovoji nebalinātos formas svārkos ar oranžkrāsas revolvera auklām, grūtsirdīgi mīņādamies, stāvēja ielas vidū, un vienā pusē no saules aizsegtie tramvaja vagoni, ko vilka zirgi baltās kapucēs, pa kuru caurumiem slējās stāvas ausis, šķindēdami ripoja pa ielām uz priekšu un atpakaļ.

Kad Ņehļudovs piebrauca pie cietuma, arestantu grupa vēl nebija iznākusi un cietumā joprojām ritēja spraigs darbs, kas bija sācies pulksten četros no rīta, nododot un pieņemot nosūtāmos arestantus. Nosūtāmajā grupā bija seši simti divdesmit trīs vīrieši un sešdesmit četras sievietes: tos visus vajadzēja pārbaudīt pēc sarakstiem, atšķirt slimos un nespēcīgos un nodot konvojam. Jaunais priekšnieks, divi viņa palīgi, ārsts, feldšeris, konvoja oficieris un rakstvedis sēdēja pagalmā pie galda, kas bija novietots mūra ēnā un apkrauts papīriem un kancelejas piederumiem, un pa vienam izsauca, aplūkoja, izklaušināja un pierakstīja arestantus, kas cits pēc cita tuvojās galdam.

Galdu tagad jau līdz pusei ķēra saules stari. Kļuva karsti un sevišķi smacīgi no bezvēja un turpat stāvošo arestantu pūļa elpas.

— Kas tad te ir, ne gala nebūs! — dziļi ievilkdams dūmu, ierunājās konvoja priekšnieks, garš, resns, sārts, ar uzrautiem pleciem, īsām rokām un pāri mutei noļukušām ūsām, kurās viņš nemitīgi pūta papirosa dūmus. — Pagalam nomocījuši. Kur jūs esat viņus savākuši tādu lērumu? Vai daudz vēl atlicis?

Rakstvedis pārbaudīja.

— Vēl divdesmit četri cilvēki un sievietes.

— Nu, ko stāv, nāk klāt!… — konvoja priekšnieks uzbrēca vēl nepārbaudītajiem arestantiem, kas spiedās cits aiz cita.

Arestanti, kārtu gaidīdami, jau vairāk nekā trīs stundas" stāvēja rindā — un nevis ēnā, bet saulē.

Šis darbs ritēja cietuma pagalmā, turpretim ārpusē — pie vārtiem, kā parasts, stāvēja sargzaldāts ar šauteni, pāris desmitu smago pajūgu ar arestantu mantām un nespēcīgajiem un pie stūra pūlītis piederīgo un draugu, kas gaidīja arestantus iznākam, lai tos vēlreiz redzētu un, ja iespējams, parunātos un šo to nodotu aizsūtāmajiem. Šim pūlītim pievienojās arī Ņehļudovs.

Viņš te nostāvēja apmēram stundu. Kad stunda gāja uz beigām, aiz vārtiem atskanēja važu žvadzoņa, soļu dipoņa, pavēlnieciskas balsis un lielā pūļa kremšļošana un paklusa čala. Tā turpinājās minūtes piecas, kuru laikā pa vārtiņiem iekšā un ārā staigāja uzraugi. Beidzot atskanēja komanda.

Dārdēdami vērās vārti, važu žvadzoņa kļuva dzir-damāka, uz ielas iznāca konvoja zaldāti baltos formas svārkos ar šautenēm un, — acim redzot, kā pazīstamā un pierastā manevrā — sastājās vārtu priekšā pareizā, plašā lokā. Kad viņi bija novietojušies, atskanēja jauna komanda un pa pāriem sāka nākt ārā arestanti ar plakanām cepurēm skūtajās galvās, ar maisiem pār pleciem, vilkdami važās iekaltās kājas un vicinādami vienu brīvo roku, bet ar otru pieturēdami maisu uz muguras. Pirms nāca katordznieki vīrieši, visi vienādās, pelēkās biksēs un cietumnieku mēteļos ar «dūžiem» uz muguras. Visi viņi — jauni, veci, kalsnēji, resni, bāli, sārti, melni, ūsaini, bārdaini, bez bārdām, krievi, tatāri, ebreji — nāca ārā, važas žvadzinādami un roku ņipri mētādami, it kā taisīdamies iet tālu ceļu, taču, pagājuši soļus desmit, apstājās un padevīgi kārtojās cits aiz cita pa četri rindā. Tūliņ pēc šiem pa vārtiem bez apstājas plūda tādi paši noskūti, bez kāju važām, bet ar roku dzelžiem kopā sakalti cilvēki tādos pašos apģērbos. Tie bija izsūtāmie… Viņi iznāca tikpat braši, apstājās un novietojās pa četri rindā. Tad nāca no pagastiem izraidītie, pēc tam sievietes, arī pēc kārtas: pirms katordznieces pelēkos cietuma kaftānos un lakatiņiem galvā, tad izsūtāmās un tās, kas sekoja labprātīgi, savās pašu — gan pilsētnieču, gan laucinieču drēbēs. Daža nesa pelēkā kaftāna stūrī ietītu zīdaini.

Ar sievietēm kopā gāja bērni: puikas un meitenes. Sie bērni spiedās starp arestantēm kā kumelēni zirgu barā. Vīrieši stājās klusēdami, tikai šad tad ieklepodamies vai arī izmēzdami pa aprautai piezīmei. Turpretim sieviešu barā skanēja nerimstoša čala. Ņehļudovam likās, ka viņš sazīmojis Maslovu, kad tā iznāca; bet tad tā iejuka daudzu citu pulkā, un viņš redzēja tikai pelēku pūli, it kā visas cilvēciskās un jo vairāk sievišķīgās īpašības zaudējušas būtnes, kas ar bērniem un maisiem novietojās aiz vīriešiem.

Kaut gan visi arestanti cietumā jau bija saskaitīti, konvojnieki ņēmās tos vēlreiz pārskaitīt, salīdzinādami ar iepriekšējo skaitu. Šī pārskaitīšana ilga labu brīdi, it īpaši tāpēc, ka daži arestanti nestāvēja mierā, pāriedami no vienas vietas uz otru un tā jaukdami skaitu. Konvojnieki lamājās un grūstīja arestantus, kas padevīgi un nikni paklausīja, un skaitīja atkal no jauna. Kad visi bija par jaunu saskaitīti, konvoja oficieris kaut ko nokomandēja un pūlī izcēlās sajukums. Sievietes, bērni un nespēcīgie vīrieši, cits citam priekšā steigdamies, devās uz pajūgiem un sāka novietot tur maisus un tad arī paši trausties ratos. Ierāpās un apsēdās sievietes ar brēcošiem zīdaiņiem, jautri bērni, kas strīdējās vietu dēj, un drūmi, grūtsirdīgi arestanti.

Daži arestanti, cepures noņēmuši, piegāja pie konvoja oficiera, kaut ko tam lūgdami. Kā Ņehļudovs vēlāk dabūja zināt, tie bija lūgušies uz pajūgiem. Ņehļudovs redzēja, kā konvoja oficieris, ne vārda nerunādams, uz lūdzējiem neskatīdamies, vilka dūmu no papirosa un tad pēkšņi atvēzējās ar savu īso roku pret arestantu un kā tas, noskūto galvu plecos ierāvis, sitiena vairīdamies, atlēca nost.

— Es tevi tādā muižnieku kārtā iecelšu, ka visu mūžu pieminēsi! — oficieris uzbļāva. — Gan aiziesi kājām!

Tikai kādu gara auguma vecu vīru, kas grīļojās uz važās iekaltajām kājām, oficieris palaida ratos, un Ņehļudoys redzēja, kā šis sirmgalvis, noņēmis savu plakano cepuri, meta krustus, virzīdamies uz pajūgu, un ilgi nevarēja ietrausties ratos, jo važas nejāva pacelt tajās iekalto, vārgo, veco kāju, un kāda sieva, kas jau sēdēja ratos, roku pasniegusi, palīdzēja tam iekāpt.

Kad visi pajūgi bija piekrauti maisiem un uz maisiem apsēdās tie, kuriem bija atļauts, konvoja oficieris noņēma cepuri, noslaucīja mutautā pieri, pliko pauri un sarkano, resno kaklu un pārmeta krustu.

— Grupa, marš! — viņš nokomandēja.

Zaldāti noklakstināja šautenes, arestanti, cepures noņēmuši, sāka krustīties, dažs ar kreiso roku, pavadītāji kaut ko nokliedza, viņiem atbildot, nez ko nokliedza arī arestanti, sievietes sāka gaudot, un grupa, baltās formās ģērbtu zaldātu ielenkta, devās ceļā, uzvandīdama putekļus ar važās kaltajām kājām. Pa priekšu gāja zaldāti, aiz viņiem, važām žvankstot, saslēgtie katordznieki pa četri rindā, aiz tiem izsūtāmie, tad no pagastiem izraidītie, saslēgti ar roku važām pa divi kopā, pēc tam sievietes. Tālāk jau brauca ar maisiem un nespēcīgajiem piekrautie pajūgi; vienā no tiem pašā augšā sēdēja satuntuļojusies sieviete un spiedza un raudāja bez mitas.

XXXV

Gājiens iznāca tik garš, ka priekšējie jau bija nozuduši skatienam, kad pajūgi ar maisiem un nespēcīgajiem tikko sakustējās. Kad pajūgi sāka kustēties, Ņehļudovs sēdās ormanī, kas viņu gaidīja, un lika tam braukt garām grupai, lai noskatītu, vai tur starp vīriešiem nav pazīstamu arestantu, un pēc tam, starp sievietēm atrodot Maslovu, pavaicātu, vai viņa saņēmusi nosūtītās mantas. Kļuva ļoti karsts. Vēja nebija, un tūkstoš kāju saceltie putekļi visu laiku turējās virs arestantiem, kas soļoja pa ielas vidu. Arestanti gāja veicīgiem soļiem, un ormaņa zirģelis, kūtrs rikšotājs, ar ko brauca Ņehļudovs, tikai pamazām virzījās viņiem garām. Rindu pēc rindas gāja nepazīstami, dīvaina un drausmīga izskata radījumi, cilādami tūkstošiem vienādi apautu un apģērbtu kāju un, it kā sevi mundrinot; soļu taktī svaidīdami brīvās rokas. Viņu bija tik daudz, un viņi bija tik vienmuļi un atradās tik īpašos dīvainos apstākļos, ka Ņeliļudovam šķita,— tie nav cilvēki, bet nez kādas neparastas, drausmīgas būtnes. Šo iespaidu viņam izjauca tikai tas, ka katordznieku barā viņš sazīmoja arestantu — slepkavu Fjodorovu un starp izsūtāmajiem — komiķi Ohotinu un vēl kādu klaidoni, kas bija lūdzis viņa palī

dzību. Gandrīz visi arestanti atskatījās, šķielēdami uz garām ripojošajiem vieglajiem ratiem ar tajos sēdošo kungu, kas viņos nolūkojās. Fjodorovs pameta ar galvu uz augšu par zīmi, ka pazinis Ņehjuaovu; Ohotins pamirkšķināja aci. Taču ne viens, ne otrs nesveicināja, domādami, ka tas nav atļauts. Sievietes panācis, Ņehļudovs tūdaļ ieraudzīja Maslovu. Viņa gāja otrā rindā. Gar malu gāja sasarkusi neglīta melnace īsām kājām, atspraudusi mēteļa malu aiz jostas, — tā bija Švītenīca. Tad nāca kāda sieviete stāvoklī, ar mokām vilkdama kājas, un trešā bija Maslova. Viņa nesa maisu uz pleca un skatījās taisni uz priekšu. Viņas seja bija mierīga un apņēmīga. Ceturtā viņas rindā mundri soļoja jauna, skaista sieviete īsā mētelī, pa sievu modei apsietu lakatiņu — tā bija Fedosja. Ņehļudovs izkāpa no ratiem un tuvojās sievietēm, gribēdams apjautāties Maslovai par mantām un par to, kā viņa jūtas, bet konvoja unteroficieris, kas gāja grupai šinī pusē, pamanījis pienācēju, tūdaļ steidzās tam klāt.

— Nav brīv, kungs, tuvoties arestantiem, aizliegts! — viņš jau pa gabalu sauca.

Pienācis tuvāk un pazinis Ņehļudovu vaigā (cietumā jau visi pazina Ņehļudovu), unteroficieris pielika pirkstus pie cepures un, apstājies līdzās Ņehļudovam, sacīja:

— Tagad nevar. Stacijā varat, bet šeit nav atļauts. Nepalikt iepakaļ, marš! — viņš uzkliedza arestantiem un, likdamies mundrs, neraugoties uz karstumu, savos jaunajos, švītīgajos zābakos teciņus aizmetās uz savu vietu. .

Ņehļudovs atgriezās uz ietves un, licis ormanim braukt nopakaļ, gāja kājām, paturēdams grupu acīs. Kur vien arestantu grupa parādījās, visur tā vērsa uz sevi ar līdzcietību un šausmām jauktu uzmanību. Garāmbraucēji izliecās no ekipāžām un pavadīja arestantus ar acīm, kamēr vien varēja redzēt. Gājēji apstājās un ar izbrīnu un bailēm noraudzījās briesmīgajā skatā. Dažs piegāja un sniedza žēlastības dāvanu. Dāvanas saņēma konvojs. Daži kā hipnotizēti so|oja grupai līdzi, bet tad apstājās un, galvu kratīdami, pavadīja grupu tikai skatieniem. Cits citam uzsaukdami, cilvēki skrēja ārā pa parādes durvīm un vārtiem, liecās pa logiem un nekustīgi un klusi vēroja baismo gājienu. Kādā ielu krustojumā grupa aizsprostoja ceļu bagātai kalešai. Uz bukas sēdēja kučieris ar glumi spīdīgu seju un resnu sēžamvietu, ar pogu rindām uz muguras; kalešas pakaļējās vietās sēdēja vīrs ar sievu: sieva — vāja un bāla ar gaišu cepuri un spilgtu saulessargu, vīrs — cilindru galvā un gaišā, švītīgā mētelī. Priekšā, viņiem pretim, sēdēja viņu bērni: meitene, izrotāta un svaiga kā puķīte, vaļējiem, gaišiem matiem, arī ar spilgtu saulessargu, un gadus astoņus vecs zēns ar garu, vāju kaklu un izspiestiem atslēgas kauliem, garām lentām izrotātu matroža cepuri galvā. Tēvs pikti pārmeta kučierim, ka tas laikā nav apbraucis šo grupu, kas viņus aizturēja, bet māte šķebīgi viebās un miedza acis, slēpdamās no saules un putekļiem aiz zīda saulessarga, ko viņa nolaida gluži virs sejas. Kučieris ar resno sēžamvietu dusmīgi rauca seju, klausīdamies saimnieka netaisnajos pārmetumos, jo tas taču pats viņam bija licis braukt pa šo ielu, un ar pūlēm valdīja spīdošos, zem sakām un pie kakla putās saskrietos meļņus, kas lauzās rikšos.

Gorodovojs no visas sirds vēlējās pakalpot bagātās kalešas īpašniekam un, apturot arestantus, palaist to garām, taču viņš juta šai gājienā drūmu svinīgumu, ko nedrīkstēja izjaukt pat ne tik bagāta kunga dēļ. Viņš tikai piesvieda roku pie cepures par zīmi savai cieņai pret bagātību un bargi uzlūkoja arestantus, it kā solīdamies katrā ziņā sargāt no tiem karietē sēdētājus. Tātad karietei vajadzēja gaidīt, līdz viss gājiens būs garām, un tā devās tālāk tikai tad, kad bija aizgrabējis garām pēdējais pajūgs ar maisiem un uz tiem sēdošajiem arestantiem, starp kuriem histēriskā sieviete, kas, ieraudzīdama bagāto kalešu, bija apklususi, sāka atkal raudāt un spiegt. Tikai tad kučieris viegli pakustināja grožus un melnie rikšotāji, pakavus uz bruģa skandinādami, trauca uz gumijas riepām viegli šūpojošos kalešu projām uz vasarnīcu, kurp jautri

laiku pavadīt devās virs, sieva, meitene un zēns ar tievo kaklu un izspiestajiem atslēgas kauliem.

Ne tēvs, ne māte nepaskaidroja redzēto ne meitenei, ne zēnam, tā ka bērniem vajadzēja pašiem atrisināt jautājumu par šā skata nozīmi.

Meitene, apjēguši tēva un mātes sejas izteiksmi, izšķīra jautājumu tā, ka tie ir pavisam citādi cilvēki nekā viņas vecāki un viņu paziņas, ka tie ir nelabi cilvēki un ka tālab ar tiem taisni tā arī vajadzēja rīkoties, kā ar tiem rīkojās. Un tāpēc meitenei bija tikai bail, un viņa priecājās, kad šos cilvēkus vairs nevarēja redzēt.

Taču zēns ar garo, vājo kaklu, kurš, acu nenovērsis un nepamirkšķinājis, vēroja arestantu gājienu, atrisināja jautājumu citādi. Viņš vēl zināja cieši un neapšaubāmi, guvis šo zināšanu tieši no dieva, ka šie cilvēki ir gluži tādi paši kā viņš pats un kā visi cilvēki un ka tāpēc šiem cilvēkiem ir nodarīts kas ļauns, tāds, ko nevajadzēja darīt; viņam bija to žēl, un viņš izjuta šausmas tiklab pret tiem cilvēkiem, kas bija iekalti važās un noskūti, kā arī pret tiem, kas tos bija iekaluši un noskuvuši. Tāpēc zēnam aizvien vairāk un vairāk izstiepās lūpa, bet viņš stipri turējās, lai nesāktu raudāt, uzskatīdams, ka raudāt šādos gadījumos ir kauns.

XXXVI

Ņehļudovs gāja tai pašā ātrajā gaitā kā arestanti, taču <yi viegli apģērbtam, vieglā mētelī viņam bija šausmīgi karsti, galvenais, smacīgi no putekļiem un nekustīgā, svelmainā gaisa, kas pildīja ielas. Nogājis ap ceturtdaļversti, viņš sēdās ormanī un brauca uz priekšu, taču ielas vidū vieglajos ratos viņam likās vēl karstāk. Viņš mēģināja izraisīt domas par vakarējo sarunu ar svaini, bet tagad šīs domas viņu vairs nesatrauca kā no rīta. Tās aizsedza izsūtāmo grupas iziešana no cietuma un gājiena iespaidi. Bet galvenais — bija neizturami karsti. Žogmalē koku ēnā, ce

pures noņēmuši, stāvēja divi reālskolnieki, noliekušies pie saldējuma pārdevēja, kas bija piemeties uz ce|iem viņu «priekšā. Viens no zēniem jau ēda, ar baudu laizīdams raga karotīti, otrs gaidīja trauciņu, kurā viņam ar kaudzi krāva ko dzeltenīgu.

— Kur te varētu padzerties? — Ņehļudovs jautāja savam ormanim, juzdams nepārvaramu vēlēšanos atvēsināties.

— Tepat tūliņ būs labs traktieris, — ormanis sacīja un, pagriezis ap stūri, pieveda Ņehļudovu pie durvīm ar lielu izkārtni.

Aiz letes tukls pārdevējs vienos kreklos un apkalpotāji apģērbos, kas kādreiz, šķita, bijuši balti, sēdēdami pie galdiem, jo patlaban nebija apmeklētāju, ziņkāri aplūkoja neparasto viesi un piedāvāja savus pakalpojumus. Ņehļudovs palūdza zelteri un apsēdās patālāk no loga pie maza galdiņa ar netīru galdautu.

Divi vīri sēdēja pie galda ar tējas traukiem un balta stikla pudeli, slaucīja no pieres sviedrus un miermīlīgi kaut ko rēķināja. Viens no tiem bija tumšs plikpauris ar tādu pašu melnu matu loku ap pakausi kā Ignatijam Ņikiforovičam. Šis iespaids Ņehļudovam atkal atgādināja vakarējo sarunu ar svaini un vēlēšanos pirms aizbraukšanas vēl redzēties ar viņu un māsu. «Diezin vai pagūšu līdz vilciena atiešanai,» viņš nodomāja, «labāk uzrakstīšu vēstuli.» Un, palūdzis papīru, aploksni un marku, viņš, iedzerdams pa malkam svaigo, dzirkstošo ūdeni, sāka apdomāt, ko rakstīs. Taču domas izklīda, un viņš nekādi nevarēja sacerēt vēstuli.

«Mīļā Nataša, nevaru aizbraukt ar smago iespaidu, kāds man palicis pēc vakarējās sarunas ar Ignatiju Ņikiforoviču …» viņš iesāka. «Ko tad tālāk? Lūgt piedošanu par to, ko es vakar teicu? Bet es taču teicu to, ko domāju. Viņš vēl nodomās, ka es atsakos. Un tad šī jaukšanās manās darīšanās… Nē, nevaru,» un, juzdams atkal saceļamies naidu pret šo svešo, pašpārliecināto cilvēku, kas viņu nesaprata, Ņehļudovs iebāza nepabeigto vēstuli kabatā, samaksāja un, izgājis uz ielas, brauca panākt grupu.

Karstums joprojām pieņēmās. Mūri un akmeņi it kā dvašoja svelmi. Kājas šķita degam uz karstā bruģa, un, pieskāries ar kailu roku pie lakoto ratu spārna, Ņehļudovs juta ko līdzīgu apdedzinājumam.

Zirgs klidzināja pa ielām gurdu riksīti, rakstā klankšķinādams pakavus pa putekļaino, nelīdzeno bruģi; ormanis nemitīgi grima snaudā; bet Ņehļudovs sēdēja, ne par ko nedomādams, vienaldzīgi raudzīdamies uz priekšu. Ielas slīpumā pret liela nama vārtiem stāvēja ļaužu bariņš un konvojnieks ar šauteni. Ņehļudovs apturēja ormani.

— Kas tur ir? — viņš apjautājās sētniekam.

— Arestantam nez kas noticis.

Ņehļudovs izkāpa no ratiem un piegāja ļaužu bariņam klāt. Ietves malā uz slīpā bruģa nelīdzenajiem akmeņiem ar galvu uz leju gulēja plecīgs, pavecs arestants rudu bārdu, sarkanu seju un plakanu degunu, pelēkā mētelī un tādās pašās biksēs. Viņš gulēja augšpēdu, izplestām vasaras raibumiem klātām rokām ar delnām uz zemi, un pēc lieliem starplaikiem, augstajā-m un platajām krūtīm vienmērīgi noraustoties, iešņukstējās, raudzīdamies debesīs stingām, asiņu pieplūdušām acīm. Pār viņu noliekušies stāvēja gorodovojs ar sarauktu pieri, iznēsātājs, pastnieks, pārdevējs, veca sieva ar saulessargu un puika apcirptu galvu, ar tukšu grozu rokā.

— Novārguši, cietumā sēžot, palikuši gluži bez spēka, bet viņus ved pašā pekles karstumā, — pārdevējs, it kā nosodīdams kādu, stāstīja pienākušajam Ņehļudovam.

— Laikam jau miris, — raudulīgā balsī runāja sieviete ar saulessargu.

— Vajag atraisīt kreklu, — mācīja pastnieks.

Gorodovojs sāka resniem, drebošiem pirkstiem neveikli raisīt vaļā saitītes pie dzīslainā, sarkanā kakla. Viņš bija manāmi satraukts un samulsis, bet tomēr ieskatīja par vajadzīgu uzbrēkt pūlim.

— Ko te sanākuši? Tā jau karsti. Sastājuši vējam priekšā.

— Ārstam vajag apskatīt. Kas nespēcīgi, tie jāatstāj. Bet tā — izveduši tikko dzīvu, — runāja pārdevējs, acīm redzot, dižodamies ar savu likuma zināšanu.

Gorodovojs, krekla saites atraisījis, izslējās un pavērās apkārt.

— Izklīstiet, kad jums saka! Nav jūsu darīšana. Kas te ko redzēt! — viņš runāja, meklēdams Ņehļudova skatienā piekrišanu, bet, to neatradis, pameta acis uz konvojnieku.

Taču konvojnieks stāvēja nomaļus un, aplūkodams savu nošķiebto papēdi, likās pilnīgi vienaldzīgs pret gorodovoja grūtībām.

— Kam jāzina, tie nerūpējas. Kas tā par kārtību — tā cilvēkus bendēt!

— Lai nu ar arestants, bet tikpat cilvēks vien ir,— runāja pūlī.

— Nolieciet viņam galvu augstāk un iedodiet ūdeni! — Ņehļudovs sacīja.

— Pēc ūdens jau aizgāja, — gorodovojs atbildēja un, saņēmis arestantu aiz padusēm, ar pūlēm pavilka to augstāk.

— Kas te par sapulci? — pēkšņi atskanēja stingra, pavēlnieciska balss, un pie arestantu apstājušā ļaužu bariņa ašiem soļiem pienāca iecirkņa uzraugs neparasti tīrā un spožā formas svārkā un vēl spožākos stulmu zābakos. — Izklīst! Te nav nekāda stāvēšana! — viņš uzbrēca pūlim, vēl neredzēdams, kālab tas salasījies.

Bet, piegājis gluži klāt un ieraudzījis mirstošo arestantu, viņš atzinīgi pamāja ar galvu, it kā to jau būtu gaidījis, un uzrunāja gorodovoju:

— Kā tad tā?

Gorodovojs ziņoja, ka gājusi arestantu grupa, viens pakritis un konvojnieks licis to atstāt.

— Nu ko tad? Jāved uz iecirkni. Ormani!

— Sētnieks jau aizskrēja, — gorodovojs ziņoja, roku pie cepures pielikdams.

Pārdevējs kaut ko ierunājās par karstumu.

— Vai tā tava darīšana? Ko? Lasies projām! — iecirkņa uzraugs uzbrēca un tik bargi paskatījās uz viņu, ka pārdevējs apklusa.

— Vajag dot ūdeni padzerties, — Ņehļudovs ieminējās.

Iecirkņa uzraugs stingri palūkojās ari Ņehļudovā, taču nekā neteica. Bet, kad sētnieks atnesa krūzītē ūdeni, viņš lika gorodovojam iedot arestantam. Gorodovojs pacēla nošļukušo galvu un lūkoja ieliet ūdeni mutē, taču arestants neņēma to pretī; ūdens izlija bārdā, saslapinādams uz krūtīm svārkus un noputējušo kaņepāju kreklu.

— Izlej uz galvas! — iecirkņa uzraugs parīkoja, un gorodovojs, noņēmis plakano cepuri, izlēja ūdeni uz rudajiem, sprogainajiem matiem un plikā paura.

Arestanta acis it kā izbailēs pavērās plašāk, taču viņa stāvoklis nemainījās. Pār seju, putekļus skalodamas, plūda netīras straumes, bet mute joprojām vienmērīgi šņukstēja un viss ķermenis raustījās.

— Bet ko tad šis! Ņemiet šo! — iecirkņa uzraugs vērsās pie gorodovoja, norādīdams uz Ņehļudova ormani. — Brauc! Ei, tu!

— Aizņemts, — acu nepaceldams, ormanis īgni norūca.

— Tas ir mans ormanis, — sacīja Ņehļudovs, — bet ņemiet vien! Es samaksāšu, — viņš piebilda ormanim.

— Nu, ko stāvat? — iecirkņa uzraugs uzkliedza. — Ķerieties klāt!

Gorodovojs, sētnieki un konvojnieks pacēla mirēju, aiznesa to uz ratiem un apsēdināja uz sēdekļa. Taču tas nevarēja pats noturēties: galva slīga atpakaļ, un viss augums šļuka no sēdekļa zemē.

— Likt guļus! — iecirkņa uzraugs nokomandēja.

— Nekas, jūsu labdzimtība, aizvedīšu tāpat, — noteica gorodovojs, apsēzdamies uz sēdekļa cieši blakus mirējam un ar spēcīgo labo roku aptverdams to zem padusēm.

Konvojnieks pacēla arestanta kājas basikņi uzrautās koka tupelēs un izstiepa tās zem bukas.

Iecirkņa uzraugs atskatījās un, ieraudzījis uz bruģa plakano arestanta cepuri, pacēla to un uzmauca atpakaļ atslīgušajā, slapjajā galvā.

— Marš! — viņš nokomandēja.

Ormanis dusmīgi atskatījās, pakratīja galvu un, konvojnieka pavadīts, soļos brauca atpakaļ uz iecirkni. Goro'dovojs, sēdēdams līdzās arestantam, visu laiku pūlējās ērtāk aptvert ļengano stāvu, kas, galvai uz visām pusēm zvalstoties, nemitīgi slīdēja lejup. Konvojnieks, iedams blakus, šad tad pagrieza ērtāk kājas. Ņehļudovs gāja tiem nopakaļ.

XXXVII

Pabraukuši garām ugunsdzēsēju postenim, vieglie rati ar arestantu iebrauca policijas iecirkņa sētā un apstājās pie viena no lieveņiem.

Sētā ugunsdzēsēji, piedurknes atrotījuši, skaļi tērzēdami un smiedamies, mazgāja kādu ori.

Līdzko rati pieturēja, tos apstāja vairāki gorodovoji un, satvēruši arestanta nedzīvo ķermeni zem padusēm un pie kājām, nocēla to no ratiem, kas čīkstēja zem viņu smaguma.

Gorodovojs, kas bija atvedis arestantu, no ratiem izkāpis, patirināja notirpušo roku, noņēma cepuri un pārmeta krustu. Mirušo nesa iekšā pa durvīm un pa kāpnēm augšā. Ņehļudovs gāja nopakaļ. Nelielā, netīrā istabā, kur mironi ienesa, bija četras guļamlāvas. Uz divām sēdēja divi slimnieki halātos: viens ar greizu muti un aptītu kaklu, otrs diloņslims. Divas lāviņas bija brīvas. Uz vienas no tām noguldīja arestantu. Sīka auguma cilvēciņš ar spožām acīm un ļoti kustīgām uzacīm, vienā veļā un zeķēs ašiem, mīkstiem soļiem pienāca pie atnestā arestanta, paskatījās uz to, tad uz Ņehļudovu un sāka skaļi smieties. Tas bija vājprātīgais, kas uzturējās iecirkņa slimnieku istabā.

— Domā mani sabaidīt, — viņš ierunājās. — Nekā nebūs — neizdosies.

Aiz gorodovojiem, kas bija ienesuši mirušo, ienāca iecirkņa uzraugs un feldšeris.

Feldšeris, piegājis pie mirušā, saņēma tā salto, iedzelteno, vasaras raibumiem klāto, vēl mīksto, bet jau kā mironim bālo roku, brītiņu paturēja, tad palaida vaļā. Roka ļengani nokrita mironim uz vēdera.

— Pagalam, — feldšeris, galvu pakratījis, noteica, taču, acīm redzot, kārtības labad pavēra vaļā mirušā slapjo, rupjo kreklu un, atmetis atpakaļ savus sprogainos matus, pielika ausi pie arestanta dzeltenīgajām, nekustīgajām, augstajām krūtīm. Visi klusēja. Feldšeris piecēlās, vēlreiz pakratīja galvu un paraudzīja ar pirkstu pirms vienu, tad otru plakstiņu virs atvērtajām, stingajām, gaišzilajām acīm.

— Nenobiedēsiet, nenobiedēsiet! — vājprātīgais runāja, visu laiku spļaudams uz feldšera pusi.

— Nu? — jautāja iecirkņa uzraugs.

— Nu? — feldšeris atkārtoja. — Jāaizvāc uz līķu kambari.

— Pielūkojiet, vai tikai tā ir? — iecirkņa uzraugs brīdināja.

— Nav jau pirmā reize, — sacīja feldšeris, nez kāpēc apsegdams mirušā atsegtās krūtis… — Bet es aizsūtīšu pēc Matveja Ivaniča, lai paskatās. Petrov, aizej! — feldšeris teica un atgāja nost no miroņa.

— Aiznest uz līķu kambari! — iecirkņa uzraugs norīkoja. — Bet tu pēc tam atnāc uz kanceleju — parakstīsies, — viņš piebilda konvojniekam, kas visu laiku neatkāpās no arestanta.

— Klausos! — konvojnieks atsaucās.

Gorodovoji pacēla mironi un atkal nesa pa kāpnēm lejā. Ņehļudovs gribēja iet viņiem līdzi, bet vājprātīgais viņu aizturēja.

— Jūs taču nepiedalāties sazvērestībā, tad dodiet papirosu! — viņš prasīja.

Ņehļudovs salūkoja papirosu etviju un iedeva. Vāj-prātīgais, uzacis raustīdams un ļoti ātri vārdus bērdams, sāka stāstīt, kā viņu mokot ar iedvesmojumiem.

— Viņi taču visi ir pret mani un ar savu mediju palīdzību moka, plosa mani…

— Atvainojiet! — Ņehļudovs viņu pārtrauca un ne-noklausījies izgāja pagalmā, vēlēdamies uzzināt, kurp mirušo aiznesīs.

Gorodovoji ar savu nesamo jau bija pāri pagalmam un gāja iekšā pa pagraba durvīm. Ņehļudovs gribēja iet viņiem klāt, taču iecirkņa uzraugs to apturēja.

— Ko jums vajag?

— Nekā, — Ņehļudovs atbildēja.

— Ja nekā, tad ejiet projām!

Ņehļudovs paklausīja un devās pie sava ormaņa. Ormanis snauda. Ņehļudovs to uzmodināja un atkal brauca uz staciju.

Viņš vēl nebija pabraucis ne simt soļu, kad atkal sastapa smagā ormaņa ratus, kuros gulēja otrs acīm redzami jau miris arestants, ko tāpat pavadīja konvojnieks ar šauteni. Arestants gulēja ratos uz muguras, un viņa noskūtā galva ar melnu bārdiņu, apklāta ar plakano cepuri, kas bija noslīdējusi uz sejas līdz degunam, kratījās un dauzījās pie katra ratu grūdiena. Smagais ormanis rupjos zābakos, blakus soļodams, vadīja zirgu. Nopakaļ nāca gorodovojs. Ņehļudovs paraustīja savu ormani pie pleca.

— Re, ko darās! — ormanis sacīja, apturēdams zirgu.

Ņehļudovs izkāpa no ratiem un nopakaļ smagajam ormanim gar ugunsdzēsēju posteni vēlreiz iegāja iecirkņa pagalmā. Pagalmā ugunsdzēsēji jau bija beiguši mazgāt ori un tagad te stāvēja garš, kaulains brandmajors ar zilu cepures malu un, rokas kabatās sabāzis, stingri vēroja brangu, losu ērzeli ar noberztu skaustu, ko ugunsdzēsējs vadāja viņa priekšā. Ērzelis kliboja ar priekškāju, un brandmajors pikti nez ko skaidroja turpat stāvošajam veterināram.

Tepat stāvēja arī iecirkņa uzraugs. Ieraudzījis otru mironi, viņš piegāja ormanim klāt.

— Kur pacēlāt? — viņš jautāja, pārmetoši galvu pakratījis.

— Vecajā Gorbatova ielā, — gorodovojs atbildēja.

— Arestants? — brandmajors vaicāja.

— Tā gan.

— Šodien jau otrs, — iecirkņa uzraugs noteica.

— Nu, tad gan kārtība! Bet ir jau arī svelme, — sacīja brandmajors un, pievērsies ugunsdzēsējiem, kas veda projām klibo loso, uzsauca: — Liec stūra steliņģī! Es tev, bendes maiss, gan rādīšu, kā kropļot zirgus, kas par tevi, blēdi, vairāk vērts!

Mironi, tāpat kā pirmo, gorodovoji pacēla no ratiem un nesa uz slimnieku istabu. Ņehļudovs kā hipnotizēts sekoja viņiem.

— Ko meklējat? — kāds gorodovojs viņam apjautājās.

Viņš neatbildēdams gāja turp, kur tie nesa mironi.

Vājprātīgais, uz lāviņas sēdēdams, kāri smēķēja Ņehļudova iedoto papirosu.

— A, atpakaļ gan! — viņš sacīja un sāka skaļi smieties. Ieraudzījis mironi, viņš saviebās. — Atkal,— viņš novilka. — Apnikuši. Neesmu taču nekāds puika, vai nav tiesa? — viņš, jautājoši smaidīdams, pievērsās Ņehļudovam.

Ņehļudovs pa tam raudzījās uz mironi, kuram tagad neviens vairs nestāvēja priekšā un kura seja, ko pirmāk klāja cepure, nu bija visa redzama. Cik pirmais arestants bija neglīts, tik šis bija neparasti skaists tiklab no sejas, kā visa auguma. Tas bija vīrs pilnā spēku plaukumā. Neraugoties uz ķēmīgi noskūto galvas pusi, pazemā, stāvā piere ar izciļņiem virs melnajām, nu jau nedzīvajām acīm bija ļoti skaista, gluži tāpat arī nelielais, pakumpais deguns virs smalkajām, melnajām ūsām. Lūpas, kas sāka jau mesties zilas, bija savilktas smaidā, nelielā bārdiņa tikko apņēma sejas apakšdaļu, un noskūtajā galvas pusē bija redzama neliela, spēcīga un skaista auss. Sejas izteiksme bija mierīga, stingra un laipna. Nerunājot Jau par to, ka šai sejā varēja vērot, kādas garīgās dzīves iespējas bija iznīcinātas šai cilvēkā, — smalkie roku un važās kalto kāju kauli, visu viņa proporcionāli veidoto locekļu spēcīgie muskuļi liecināja, kāds tas ir bijis skaists, spēcīgs, veikls cilvēcisks dzīvnieks, kā dzīvnieks savā sugā daudz pilnvērtīgāks par to loso ērzeli, par kura sagandēšanu brandmajors bija tā dusmojies. Un tomēr viņu bija nobendējuši, un neviens viņu ne tikvien nežēloja kā cilvēku, neviens viņu nežēloja pat kā veltīgi postā aizlaistu darba lopu.

Vienīgās jūtas, ko viņa nāve visos izraisīja, bija īgnums par tām pūlēm, kuras sagādāja nepieciešamība nokopt šīs miesas, kas draudēja sākt trūdēt.

Slimnieku istabā ienāca ārsts ar feldšeri un iecirkņa pristavs. Ārsts bija drukns, plecīgs vīrs čičunčā žaketē un tādās pašās šaurās biksēs, kas cieši apņēma viņa muskuļainos gurnus. Pristavs bija mazs resnītis ar bumbveidīgu, sarkanu seju, ko vēl apaļāku padarīja paraža ievilkt vaigos gaisu un tad lēnām to izpūst. Ārsts piesēdās uz lāviņās pie miroņa, tāpat kā feldšeris pataustīja rokas, paklausījās sirdi un piecēlās, saraustīdams bikses.

— Pavisam beigts, — viņš sacīja.

Pristavs pievilka pilnu muti gaisa un lēnām izpūta.

— No kura cietuma? — viņš noprasīja konvojniekam.

Konvojnieks atbildēja un atgādināja par važām, kas bija mirušajam ap kājām.

— Pavēlēšu noņemt; paldies dievam, kalēju netrūkst, — pristavs sacīja un, atkal vaigus piepūtis, devās uz durvīm, lēni izpūzdams gaisu.

— Kāpēc tas tā notiek? — Ņehļudovs uzrunāja ārstu.

Ārsts paraudzījās viņā caur brillēm.

—_ Kas — kāpēc? Ka mirst no saules dūriena? Nu tā, sēž cauru ziemu bez kustībām, bez gaismas un tad pēkšņi saulē, turklāt vēl tādā dienā kā šodien, un iet bara, gaiss netiek klāt. Sekas — saules dūriens.

— Kādēļ tad viņus sūta?

— To jūs jautājiet viņiem! Bet īstenībā, kas jūs tāds esat?

— Esmu svešs cilvēks.

— A-a! … Sveiki, man nav vaļas, — ārsts sacīja un, īgni noraustījis bikses uz leju, devās pie slimnieku lāviņām.

— Nu, kā klājas? — viņš uzrunāja bālo vīru ar greizo muti un satīto kaklu.

Vājprātīgais pa to laiku sēdēja uz savas lāvas un, mitējies smēķēt, spļāva uz ārsta pusi.

Ņehļudovs nogāja lejā pagalmā un garām ugunsdzēsēju zirgiem, vistām un sargzaldātam misiņa ķiverē izgāja pa vārtiem un, uzmodinājis atkal aizmigušo ormani, sēdās ratos un brauca uz staciju.

XXXVIII

Kad Ņehļudovs ieradās stacijā, visi arestanti jau sēdēja vagonos aiz restotiem logiem. Uz perona stāvēja vairāki pavadītāji: tos nelaida vagoniem klāt. Konvojnieki šodien bija sevišķi noraizējušies. Ceļā no cietuma līdz stacijai bija pakrituši un miruši no saules dūriena bez tiem diviem, ko tika redzējis Ņehļudovs, vēl trīs cilvēki: viens no tiem bija aizvests, tāpat kā pirmie divi, uz tuvāko iecirkni, bet divi pakrituši tepat stacijā. Konvojnieki raizējās nevis par to, ka no viņu pavadāmajiem nomiruši pieci cilvēki, kas būtu varējuši palikt dzīvi. Tas viņus neinteresēja, viņus interesēja tikai tas, lai tiktu izpildīts viss, ko likums šādos gadījumos prasīja: nogādāt, kur pienākas, mirušos, viņu dokumentus un mantas un izslēgt viņus no to skaita, kas vedami uz Ņižņiju, bet tas sagādāja lielas pūles, it īpaši tādā karstumā.

Tas tad arī nodarbināja konvojniekus, un tāpēc, kamēr viss nebija paveikts, Ņehļudovam un citiem, kas to lūdza, ne]āva tuvoties vagoniem. Ņehļudovu tomēr pielaida, tāpēc ka viņš konvoja apakšoficierim iedeva naudu. Sis apakšoficieris tad pielaida Ņehļudovu, bet tikai lūdza drīzāk parunāties un iet nost, lai priekšnieks neredz. Vagonu bija pavisam astoņpadsmit, un visi, izņemot to, kurā brauca priekšniecība, bija stāvgrūdām pilni ar arestantiem. Iedams gar vagonu logiem, Ņehļudovs ieklausījās, kas notika iekšā. Visos vagonos skanēja važu šķinda, kņada, bezjēdzīgām neķītrībām piebārstītas valodas, taču nekur nedzirdēja, kā Ņehļudovsbija sagaidījis, runājam par ceļā pakritušajiem biedriem. Valodas visvairāk skāra maisus, dzeramo ūdeni un vietas izvēli. Ieskatījies pa kāda vagona logu, Ņehļudovs tā vidū, ejā, ieraudzīja konvojniekus, kas arestantiem ņēma nost roku važas. Arestanti izstiepa rokas, un viens no konvojniekiem ar atslēgu slēdza vaļā un ņēma nost. Otrs vāca tās kopā. Nogājis gar visiem vīriešu vagoniem, Ņehļudovs nonāca pie tiem, kuros atradās sievietes. Otrā no tiem skanēja vienmērīgi sievietes vaidi ar piebildieniem: «Vai-vai-vai! Tētīt žēlīgais, vai-vai-vai! Tētīt žēlīgais!»

Ņehļudovs pagāja garām un, kā konvojnieks bija norādījis, piegāja pie trešā vagona loga. Pieliecis galvu pie loga, Ņehļudovs juta plūstam no tā cilvēku izgarojumu smakas piesātinātu sutoņu, un kļuva skaidri sadzirdamas spiedzīgas sieviešu balsis. Uz visiem soliem sēdēja sasarkušas, nosvīdušas sievietes cietumnieču mēteļos un jakās un skaļi sarunājās. Ņehļudova seja, tuvodamās restēm, saistīja viņu uzmanību. Tuvāk sēdošās apklusa un pavirzījās viņam pretim. Maslova vienā jakā, bez lakatiņa sēdēja pie pretējā loga. Vairāk uz šo pusi sēdēja baltā, smaidošā Fedosja. Pazinusi Ņehļudovu, viņa piegrūda Maslovai un parādīja uz logu. Maslova ar skubu piecēlās, uzmeta melnajiem matiem lakatiņu un ar atplaukušu, sārtu, nosvīdušu, smaidošu seju pienāca pie loga un ieķērās restēs.

— Karsts gan, — viņa sacīja, priecīgi smaidīdama.

— Vai mantas saņēmāt?

— Saņēmu, paldies!

— Vai vēl ko nevajag? — Ņehļudovs vaicāja, juzdams no sakaitētā vagona plūstam svelmi kā no pirtskrāsns.

— Nekā nevajag, tencinu!

— Ka dabūtu padzerties! — Fedosja ieteicās.

— Jā, padzerties gan, — Maslova atkārtoja.

— Vai tad jums nav ūdens?

— Dod jau gan, bet viss izdzerts.

— Tūliņ, — sacīja Ņehļudovs, — es palūgšu pavadonim. Tagad nu līdz Ņižnijai neredzēsimies.

— Ka, vai tad jūs arī braucat? — Maslova jautāja, it kā nezinājusi, uzmezdama Ņehļudovam līksmu skatienu.

— Es braucu ar nākamo vilcienu.

Maslova nekā neteica un tikai pēc brītiņa dziļi nopūtās.

— Kā tad, kungs, vai tiesa, ka divpadsmit gabalus arestantus esot līdz nāvei nodzinusi? — rupjā puisieša balsī iejautājās veca, barga cietumniece.

Tā bija Korabļova.

— Neesmu dzirdējis, ka divpadsmit. Es redzēju divus, — Ņehļudovs atbildēja.

— Stāsta, ka divpadsmit. Vai tad no visas tiesas viņiem nekas par to nebūs? Tad ta gan sātani!

— Bet vai no sievietēm neviena nesavārga? — Ņe-hļudovs apjautājās.

— Meitieši izturīgāki, — smiedamās atsaucās kāda cita, pazema arestante, — tikai viena, rau, dzemdet sadomājusi. Dzi, kā gaudo, — viņa sacīja, norādīdama uz blakus vagonu, no kura joprojām atskanēja vaidi.

— Jūs jautājat, vai ko nevajag, — Maslova ierunājās, cenzdamās atvairīt no lūpām priecīgo smaidu. — Vai nevar šo sievieti atstāt, citādi mokās. Būtu jūs pateikuši priekšniecībai.

— Jā, es pateikšu.

— Un vēl, vai viņa nevarētu Tarasu, savu vīru, satikt, — viņa piebilda, pamezdama ar acīm uz smaidošo Fedosju. — Viņš taču brauc kopā ar jums.

— Kungs, nav brīv sarunāties, — atskanēja konvoja apakšoficiera balss. Tas bija kāds cits, ne tas, kurš pielaida Ņehļudovu.

Ņehfudovs atgāja nost un devās meklēt priekšnieku, lai palūgtu tam par dzemdētāju un par Tarasu, bet ilgi nevarēja to atrast un izdabūt atbildi no konvojniekiem. Tiem bija liela steiga: vieni nez kurp veda kādu arestantu, citi skrēja iepirkt pārtiku un izvietoja pa vagoniem savas mantas, trešie apkalpoja kādu dāmu, kas brauca kopā ar konvoja oficieri, un viņi nelabprāt atbildēja uz Ņehļudova jautājumiem.

Ņehļudovs ieraudzīja konvoja oficieri tikai pēc otrā zvana. Oficieris, ar savu īso roku slaucīdams pāri mutei noļukušās ūsas un plecus uzrāvis, par kaut ko rāja feldfēbeli.

— Ko jums īsti vajag? — viņš noprasīja Ņehļudovam.

— Jums vagonā kāda sieviete dzemdē, un es domāju, ka vajadzētu …

— Nu lai taču dzemdē! Tad jau redzēs, — atteica oficieris, kāpdams savā vagonā un ņipri mētādams īsās rokas.

Sai brīdī pagāja garām konduktors ar svilpi rokā, atskanēja pēdējais zvans, svilpiens, un starp pavadītājiem uz perona un sieviešu vagonā atskanēja raudas un vaimanas. Ņehļudovs stāvēja uz perona līdzās Tarasam un raudzījās, kā cits pakaļ citam viņam garām slīdēja vagoni ar restotiem logiem un noskūtām vīriešu galvām tajos. Tad ripoja garām pirmais sieviešu vagons, kura logā varēja redzēt sieviešu galvas, gan neapsegtas, gan ar lakatiņiem; tad otrs vagons, kurā arvien vēl skanēja tie paši sievietes vaidi, pēc tam vagons, kurā brauca Maslova. Viņa līdz ar citām stāvēja pie loga, raudzījās Ņehļudovā un žēli uzsmaidīja viņam.

XXXIX

Līdz pasažieru vilciena atiešanai, ar kuru brauca Ņehļudovs, bija palikušas divas stundas. Ņehļudovs sākumā bija domājis pa šo laiciņu aizbraukt vēl pie māsas, taču tagad pēc šā rīta iespaidiem jutās tādā mērā satraukts un salauzts, ka, apsēdies pirmajā klasē uz dīvāniņa, gluži negaidot jutās tik miegains, ka pagriezās uz sāniem, palika delnu zem vaiga un acumirklī aizmiga.

Viņu uzmodināja sulainis frakā ar nozīmīti un servjeti.

— Kungs, kungs, vai jūs nebūsiet Ņehļudovs, kņazs? Kāda kundze jūs meklē.

Ņehļudovs uztrūkās, acis berzēdams, un atcerējās, kur viņš atrodas, kā arī visu to, kas šorīt bija noticis.

Viņa atmiņā atplaiksnījās arestantu gājiens, miroņi,

aizrestotie vagoni un tajos ieslēgtās sievietes, no kurām viena bez palīdzības mokās dzemdībās, bet_ otra žēli uzsmaida viņam caur dzelzs restēm. īstenībā turpretim viņa acu priekšā bija gluži kas cits: ar pudelem, vāzēm, žuburotiem svečturiem un traukiem apkrauts galds, veikli sulaiņi, kas rosījās ap galdu. Zāles dziļumā pie skapja, aiz augļu vāzēm un pudelem bufetnieks un pie bufetes piegājušo aizbraucēju muguras.

Kamēr Ņehļudovs guļus stāvokli pārmainīja pret sēdus un pamazām atjēdzās, viņš pamanīja, ka visi istabā esošie ziņkāri vēro kaut ko, kas notiek durvīs. Viņš pavērās turp un ieraudzīja virteni ļaužu, kas nesa atzveltņa krēslā dāmu ar gaisīgā plīvurā ietītu galvu. Priekšējais nesējs bija sulainis un šķita Ņehļudovam redzēts. Arī pakaļējais bija pazīstams šveicars ar tresainu cepuri. Nopakaļ nāca eleganta istabmeita priekšautā un ar sprodziņām matos un nesa sainīti, kādu apaļu priekšmetu ādas makstī, un saulessargus. Vēl aiz tās ar savām atkarus lūpām un apoplektisko kaklu, krūtis izriezis, nāca kņazs Korčagins ar ceļojumu cepuri galvā un vēl tālāk — Misī, Miša, brālēns, un Ņehļudovam pazīstamais diplomāts Ostens ar savu garo kaklu, izspiedušos gāmuru un vienmēr jautro seju un labo omu. Viņš nāca, kaut ko iespaidīgi, bet, acīm redzot, pa jokam pierādīdams smaidošajai Misī. Pēdējais nāca ārsts, dusmīgi papirosu kūpinādams.

Korčagini pārcēlās no savas muižas pilsētas tuvumā uz kņazienes māsas muižu pie Ņižegorodas ceļa.

Nesēju, istabmeitas un ārsta procesija iesoļoja dāmu istabā, izraisīdama visu klātesošo ziņkāri un cieņu. Bet vecais kņazs, apsēdies pie galda, tūdaļ paaicināja sulaini On sāka kaut ko pasūtīt. Arī Misī ar Ostenu apstājās ēdamistabā un patlaban gribēja apsēsties, kad ieraudzīja durvīs paziņu un devās tai pretim. Šī paziņa bija Nataļja Ivanovna. Nataļja Ivanovna, Agrafenas Petrovnas pavadīta, apkārt skatīdamās, ienāca ēdamistabā. Viņa gandrīz reizē ieraudzīja Misī un brāli. Vispirms viņa piegāja pie Misī, tikai ar galvu pamājusi' Ņehļudovam; taču, saskūpstījusies ar Misī, viņa tūdaļ pievērsās brālim.

— Beidzot es tevi atradu, — viņa sacīja.

Ņehļudovs piecēlās, sasveicinājās ar Misī, Mišu un

Osterru un sarunādamies palika stāvam. Misī pastāstīja par viņu lauku mājās notikušo ugunsgrēku, kas tos piespiedis pārvākties pie krustmātes. Ostens sakarā ar šo gadījumu sāka stāstīt jocīgu anekdoti par ugunsgrēku.

Ostenā neklausīdamies, Ņehļudovs pievērsās māsai.

— Kā es priecājos, ka tu atbrauci, — viņš teica.

— Es atbraucu jau sen, — viņa sacīja. — Mēs abas ar Agrafenu Petrovnu. — Viņa norādīja uz Agrafenu Petrovnu, kas cepurē un lietusmētelī laipnā cienībā iztālēm kaunīgi sveicināja Ņehļudovu, nevēlēdamās viņu traucēt. — Visur tevi izmeklējāmies.

— Es te biju piemidzis. Kāds man prieks, ka tu atbrauci! — Ņehļudovs atkārtoja. — Sāku rakstīt tev vēstuli, — viņš stāstīja.

— Vai tiešām? — vina izbijusies iesaucās. — Par ko tad?

Misi ar saviem kavalieriem, pamanījusi, ka brālim ar māsu sākas intīma saruna, nogāja pie malas. Bet Ņehļudovs ar māsu apsēdās pie loga uz samtu pārvilkta dīvāniņa blakus kāda pamestām mantām, pledam un cepuru kārbai.

— Vakar no jums aizgājis, es gribēju atgriezties un lūgt piedošanu, bet nezināju, kā viņš to uzņems, — Ņehļudovs stāstīja. — Es nelāgi runāju ar tavu vīru, un tas mani mocīja, — viņš atzinās.

— Es zināju, es biju pārliecināta, — māsa teica, — ka tu negribēji. Tu taču zini…

Viņai acīs saskrēja asaras, un viņa pieskārās brāļa rokai. Šī frāze bija neskaidra, taču viņš to pilnīgi saprata, un viņu aizkustināja tās nozīme. Viņas vārdi nozīmēja, ka bez tās mīlas, kas valda pār viņu, — mīlas uz savu vīru, viņai svarīga un dārga ir vēl ari mīla uz viņu, brāli, un ka jebkura nesaskaņa starp abiem sagādā viņai smagas ciešanas.

— Paldies, paldies tev… Ak, ko gan es šodien redzēju, — viņš teica, piepeši atcerējies otru mirušo arestantu. — Divi arestanti nogalināti.

— Kā — nogalināti?

— Tā — nogalināti. Viņus veda šādā svelmē. Un divi nomira no saules dūriena.

— Nevar būt! Kā? Šodien? Nupat?

— Jā gan, nupat. Es redzēju viņu līķus.

— Bet kāpēc tad nogalināti? Kas nogalinājis? — Nataļja Ivanovna jautāja.

— Nogalināja tie, kas viņus ar varu veda, — iekaisis attrauca Ņehļudovs, juzdams, ka viņa arī uz šo gadījumu raugās ar sava vīra acīm.

— Ak mans dievs! — iesaucās Agrafena Petrovna, pienākusi viņiem tuvāk.

— Jā, mums nav ne mazākās jēgas, kas ar šiem nelaimīgajiem notiek, bet to vajag zināt, — Ņehļudovs piebilda, raudzīdamies uz veco kņazu, kas, servjeti aizsējies, sēdēja pie galda, dzerdams boli, un šai pašā brīdī atskatījās uz Ņehļudovu.

— Ņehļudov! — viņš sauca. — Vai negribat at-spirdzināties? Pirms braukšanas tas vareni noder.

Ņehļudovs atteicās un novērsās.

— Bet ko tad tu darīsi? — Nataļja Ivanovna turpināja.

— Ko varēšu. Es nezinu, taču jūtu, ka kaut kas jādara. Un, ko varēšu, to darīšu.

— Jā, jā, es saprotu. Nu, bet ar šiem, — viņa jautāja, smaidot pamezdama ar acīm uz Korčaginu, — vai tiešām viss galīgi izbeigts?

— Galīgi, un es domāju, ka neviena puse to nenožēlo.

— 2ēJ. Man žēl. Es viņu mīlu. Taču pieņemsim, ka tas tā ir. Bet kāpēc tu gribi sevi saistīt? — viņa bikli piebilda. — Kādēļ tu brauc?

— Braucu tādēļ, ka tā vajag, — Ņehļudovs nopietni un dzedri atteica, it kā vēlēdamies šo sarunu pārtraukt.

Taču tūdaļ viņam sametās kauns par savu vēsumu pret māsu. «Kāpēc gan nepateikt viņai visu, ko domāju?» viņam ienāca prātā. «Un lai arī Agrafena Petrovna dzird,» viņš sev sacīja, paraudzījies uz veco

istabmeitu. Agrafenas Petrovnas klātbūtne viņu vēl vairāk pamudināja atkārtot māsai savu apņemšanos.

— Tu runā par manu nodomu Katjušu precēt? Tad redzi, es biju nolēmis to darīt, taču viņa mani noteikti un stingri atraidīja, — viņš stāstīja, un balss viņam iedrebējās, kā drebēja allaž, par to runājot. — Viņa negrib manu upuri un pati tāpēc upurē savā stāvoklī ļoti daudz, bet es nevaru šo upuri pieņemt, ja tas ir acumirklīgs. Un tā nu es braucu viņai līdzi un būšu tur, kur būs viņa, un palīdzēšu cik varēdams, raudzīšu atvieglot viņas likteni.

Nataļja Ivanovna nekā neteica. Agrafena Petrovna jautājoši pavērās Nataļjā Ivanovnā un pakratīja galvu. Tobrīd no dāmu istabas atkal iznāca gājiens. Tas pats skaistulis sulainis Filips un šveicars nesa kņazieni. Viņa apturēja nesējus, pamāja pie sevis Ņehļudovu un, nevarīgi gurdama, sniedza tam balto, gredzeniem rotāto roku, ar šausmām gaidīdama ciešu spiedienu.

— Epouvatitable! — viņa teica par karstumu.

— Es to nepanesu. Ce climat me tue. Un, patērzējusi par šausmīgo Krievijas klimatu un uzaicinājusi Ņehļudovu atbraukt pie viņiem, pamāja nesējiem. — Katrā ziņā atbrauciet! — viņa piebilda, jau kustoties pagriezdama savu garo seju pret Ņehļudovu.

Ņehļudovs izgāja uz perona. Kņazienes procesija devās pa labi uz pirmo klasi. Turpretim Ņehļudovs kopā ar nesēju, kas nesa viņa mantas, un Tarasu, kas stiepa savus maisus, pagriezās pa kreisi.

— Palūk, tas ir mans biedrs, — Ņehļudovs sacīja māsai, norādīdams uz Tarasu, kura dzīves stāstu viņš tai bija izstāstījis kādreiz agrāk.

— Vai tiešām trešajā klasē? — Nataļja Ivanovna jautāja, kad Ņehļudovs apstājās iepretim trešās klases vagonam un nesējs ar saiņiem un Tarass iekāpa tajā.

— Tā man ērtāk, kopā ar Tarasu, — viņš sacīja.

— Un vēl kas, — viņš piebilda, — līdz šim vēl neesmu atdevis zemniekiem Kuzminskas zemi, — manas nāves gadījumā to mantos tavi bērni.

— Dmitrij, mitējies jel! — Nataļja Ivanovna lūdza.

— Bet, ja arī atdošu, tad to gan varu sacīt, ka viss pārējais piederēs viņiem, jo es diezin vai apprecēšos, bet, ja apprecēšos, tad bērnu nebūs… tā ka…

— Dmitrij, lūdzams, nerunā jel tā! — Natajja Ivanovna sacīja, bet Ņehludovs tomēr redzēja, ka viņai prieks par to, ko viņš teica.

Priekšā — pie pirmās klases stāvēja tikai neliels laužu bariņš, kas joprojām lūkojās uz vagonu, kurā ienesa kņazieni Korčaginu. Visi pārējie jau bija savās vietās. Nokavējušies pasažieri steidzīgiem soļiem klaudzināja perona dēlu grīdu, konduktori cirta ciet durvis un aicināja braucējus iekāpt, bet pavadītājus izkāpt.

Ņehļudovs iekāpa saules piekveldētā, karstā un smir-došā vagonā un tūdaļ iznāca priekšiņā.

Nataļja Ivanovna stāvēja iepretim vagonam savā modernajā cepurē un apmetnī līdzās Agrafenai Petrovnai un acīm redzami meklēja vielu sarunai, bet nevarēja atrast. Nevarēja pat sacīt: «Ecrivez!» — tāpēc ka viņi kopā ar brāli jau sen bija smējušies par šo aizbraucēju parasto frāzi. īsiņā saruna par naudas lietām un mantojumu bija uzreiz izpostījusi starp viņiem gandrīz jau nodibinājušās maigās brāļa un māsas attiecības; tagad viņi jutās viens no otra atsvešinājušies. Tā ka Nataļja Ivanovna bija priecīga, kad vilciens sāka kustēties un viņa varēja tikai, ar galvu mājot, ar skumju un laipnu seju atkārtot: «Ardievu nu, ardievu, Dmitrij!» Bet, līdzko vagons bija aizripojis, viņa iedomājās, kā atstāstīs vīram savu sarunu ar brāli, un viņas seja kļuva nopietna un rūpju pilna.

Arī Ņehļudovs, kaut gan loloja pret māsu vislabākās jūtas un nekā viņai neslēpa, šobrīd jutās ar viņu smagi un neveikli un vēlējās drīzāk no viņas atbrīvoties. Viņš juta, ka nav vairs tās Natašas, kas viņam kādreiz bijusi tik tuva, bet ir tikai svešam un nepatīkamam, melnam un spalvainam vīram padevīga verdzene. Viņš to skaidri redzēja, tāpēc ka viņas seja atplauka sevišķā žirgtumā tikai tad, kad viņš ierunājās par to, kas interesēja viņas vīru, — par zemes atdošanu zemniekiem, par mantojumu. Un tas viņu skumdināja.

XL

Tveice visu dienu saules kveldētajā un ļaužu pilnajā, lielajā trešās klases vagonā bija tik smacīga, ka Ņehļudovs negāja iekšā, bet palika priekšiņā. Taču arī te trūka gaisa, un Ņehļudovs uzelpoja pilnu krūti tikai tad, kad vagoni izripoja ārpus pilsētas un uzpūta vējiņš. «Jā gan, nogalināja,» viņš klusībā atkārtoja vārdus, ko bija teicis māsai. Un viņa iztēlē aiz visiem šāsdienas iespaidiem neparasti spilgti parādījās otra mirušā arestanta skaistā seja ar smaida atēnu lūpās, ar pieres skarbo izteiksmi un nelielo, spēcīgo ausi zem noskūtā zilganā galvaskausa. «Un visšausmīgākais ir tas, ka viņš nogalināts un neviens nezina, kas viņu nogalinājis. Bet nogalināts ir. Viņu, tāpat kā visus arestantus, veda pēc Masļeņikova rīkojuma. Masļeņikovs droši vien deva savu parasto rīkojumu, pašņāpa savu dumjo parakstu uz papīra ar iespiesto virsrakstu un, protams, nekādi neuzskatīs sevi par vainīgu. Vēl mazāk var sevi par vainīgu atzīt piesardzīgais cietuma ārsts, kas aplūkoja arestantus. Viņš kārtīgi pildīja savu pienākumu, nošķīra vājos un nekādi nevarēja paredzēt ne šo briesmīgo tveici, ne to, ka viņus vedīs tik vēlu un tādā barā. Cietuma priekšnieks? … Bet priekšnieks taču tikai izpildīja rīkojumu tādā un tādā dienā nosūtīt tik un tik katordznieku, izsūtāmo, vīriešu un sieviešu. Tāpat nevar būt vainīgs arī konvojnieks, kura pienākums bija tur un tur pieņemt tik un tik un tur un tur nodot tikpat. Viņš veda grupu, kā to parasti medz vest, un nekādi nevarēja paredzēt, ka tik spēcīgi cilvēki kā tie divi, kurus bija redzējis Ņehļudovs, neizturēs un nomirs. Neviens nav vainīgs, bet cilvēki ir nogalināti, un tos nogalinājuši tomēr tie paši cilvēki, kuri viņu nāvē nekādi nav vainojami.

«Tas viss noticis tāpēc,» Ņehļudovs domāja, «ka visi šie cilvēki — gubernatori, cietumu priekšnieki, iecirkņu uzraugi, gorodovoji — uzskata, ka pasaulē ir tādi apstākļi, kuros cilvēciska attieksme pret cilvēku nav obligāta. Taču visi šie cilvēki — gan Masļeņikovs, gan cietuma priekšnieks, gan konvojnieks, — nebijuši viņi gubernatori, cietumu priekšnieki, oficieri, visi viņi divdesmitkārt būtu apdomājuši, vai var cilvēkus sūtīt tādā svelmē un tādā barā, divdesmitkārt būtu ceļa apstājušies un, redzēdami, ka cilvēks zaudē spēkus, ka tam aizraujas elpa, būtu izveduši to no pūļa, ieveduši paēnā, pasnieguši ūdeni, ļāvuši atpūsties un, ja notikusi nelaime, izrādījuši līdzcietību. Viņi to nedarīja, pat kavēja citus to darīt vienīgi tāpēc, ka redzēja acu priekšā nevis cilvēkus un savus pienākumus pret tiem, bet dienestu un tā prasības, ko viņi stādīja augstāk par to, ko prasa cilvēciskas attiecības. «Te meklējams cēlonis visam,» Ņehļudovs domāja. «Ja kaut vai uz īsu brīdi un kaut vai vienā izņēmuma gadījumā var atzīt, ka ir vēl kas svarīgāks par cilvēkmīlu, tad nav tāda nozieguma, ko nevarētu pastrādāt pret cilvēkiem, neuzskatot sevi par vainīgu.»

Ņehļudovs bija tā nogrimis domās, ka pat nepamanīja laiku pārmaināmies: saule paslēpās aiz tuvēja, zema, saplosīta mākoņa, un rietumu pusē no apvāršņa kāpa augšā blīvs, gaišpelēks padebesis, no kura jau kaut kur tālē pār laukiem un mežiem lija slīps, ražens lietus. No padebeša vilka valgs vēsums. Reizumis padebesi šķēla zibeņi, un vagonu dārdoņai aizvien biežāk un biežāk piejaucās pērkona grāvieni. Padebesis nāca tuvāk un tuvāk, slīpas, vēja dzītas lietus lāses sāka krist uz" vagona platformas un Ņehļudovam uz mēteļa. Viņš pagāja uz otru pusi un, ieelpodams miklo vēsumu un labības smaržu, kas nāca no sen lietus iztvīkušās zemes, vēroja garām slīdošos dārzus, mežus, dzeltējošos rudzu laukus, vēl zaļās auzu joslas un melnās tumšzaļu, ziedošu kartupeļu vagas. Viss šķita kā no-lakots: zaļais bija kļuvis zaļāks, dzeltenais — dzeltenāks, melnais — melnāks.

— Vēl, vēl! — sauca Ņehļudovs, priecādamies par druvām, par augļu un sakņu dārziem, kas atdzīvojās no svētīgā lietus.

Spēcīgais lietus nelija ilgi. Padebesis pa daļai izlija, pa daļai pārskrēja pāri, un uz slapjo zemi jau taisni lejup krita pēdējās sīkās un biežās lāses. Atkal atspīdēja saule, viss iezaigojās, bet austrumos apvārsnim pārliecās pazema, taču krāšņa, tikai vienā galā aiztrūkusi varavīksne, kurā spilgti izdalījās violetā krāsa.

«Jā, par ko tad es īsti domāju?» Ņehļudovs pats sev jautāja, kad visas šīs pārmaiņas dabā bija beigušās un vilciens iebrauca norakumā ar augstām nogāzēm. «Jā, es domāju par to, ka visi šie ļaudis: cietuma priekšnieks, konvojnieki, visi šie kalpotāji, pa lielākai daļai lēnīgi, labi cilvēki, ir kļuvuši ļauni tikai tāpēc, ka tie kalpo.»

Viņš atcerējās Masļeņikova vienaldzību, kad viņš bija tam stāstījis, kas notiek cietumā, atcerējās priekšnieka stingrību, konvoja oficiera nežēlību, kad tas neļāva arestētajiem sēsties ratos un nelikās ne zinis, ka vagonā sieviete mocījās dzemdībās. «Visi šie cilvēki, acīm redzot, bija neskarami, nepieejami visvienkāršākajai līdzcietībai tikai tāpēc, ka tie kalpoja. Viņi kā kalpotāji bija pret cilvēkmīlas jūtām necaurlaidīgi, gluži kā šī akmeņiem bruģētā zeme pret lietu», Ņehļudovs domāja, raudzīdamies uz dažādu krāsu akmeņiem bruģēto norakuma piegāzi, kurā lietus ūdens nesūcās zemē, bet straumītēm tecēja lejup. «Varbūt tā vajag ar akmeņiem noklāt norakumus, taču ir skumji raudzīties uz šo zemi, kurai atņemta auglība, uz zemi, kura būtu varējusi radīt labību, zāli, krūmus, kokus, tādus pašus kā tie, ko redz augšpus norakuma. Tāpat ir arī ar cilvēkiem,» Ņehļudovs domāja, «var jau būt, ka šie gubernatori, cietumu priekšnieki, gorodovoji ir vajadzīgi, taču ir šausmīgi redzēt cilvēkus, kuriem trūkst galvenās cilvēka īpašības — mīlas un žēluma citam pret citu.»

«Visa vaina ir tikai tā,» Ņehļudovs domāja, «ka šie ļaudis par likumu atzīst to, kas nemaz nav likums, un neatzīst par likumu to, kas ir mūžīgais, negrozāmais, nenovēršamais likums, ko pats dievs ierakstījis cilvēku sirdīs. Tāpēc arī man dažkārt ir tik grūti ar šiem ļaudīm,» Ņehļudovs domāja. «Es vienkārši baidos no tiem. Un patiešām, šie ļaudis ir briesmīgi. Briesmīgāki par laupītājiem. Laupītājs tomēr var pažēlot, šie turpretim žēlot nevar, viņi ir nodrošināti pret žēlumu gluži kā šie akmeņi pret auglību. Taisni ar to viņi ir drausmīgi. Mēdz teikt, ka briesmīgi esot Pugačovi, Razini. Šie ir tūkstoškārt briesmīgāki,» viņš risināja tālāk savu domu. «Ja būtu tāds psiholoģisks uzdevums — kā ierīkot, lai mūsu laiku cilvēki, kristīgi, humāni, vienkārši, labi cilvēki, izdarītu visdrausmīgākās ļaundarības, nejuzdamies vainīgi, — tad iespējams tikai viens atrisinājums: vajag, lai būtu tāpat, kā jau ir, lai šie ļaudis būtu gubernatori, cietumu priekšnieki, oficieri, policisti, tas ir, lai viņi, pirmkārt, būtu pārliecināti, ka ir tāds darbs, saukts par valsts dienestu, kas ļauj ar cilvēkiem rīkoties kā ar lietām, bez cilvēciskas, brālīgas attieksmes pret tiem, un, otrkārt, lai šis pats valsts dienests šos ļaudis būtu sasaistījis tā, ka atbildība par viņu rīcību pret cilvēkiem un par šās rīcības sekām negultos ne uz vienu atsevišķi. Ārpus šiem noteikumiem mūsu laikos nav iespējams darīt tik briesmīgus darbus kā tie, ko es redzēju šodien. Visa vaina ir tā, ka cilvēki domā, ka ir apstākļi, kuros pret cilvēkiem var izturēties bez mīlestības, bet tādu apstākļu nav. Ar lietām var rīkoties bez mīlestības: bez mīlestības var cirst kokus, taisīt ķieģeļus, kalt dzelzi, bet nevar bez mīlestības izturēties pret cilvēkiem, gluži tāpat kā ar bitēm nevar rīkoties bez uzmanības. Tāda ir bišu īpašība. Ja sāk rīkoties ar tām neuzmanīgi, tad var nodarīt kaiti gan tām, gan sev pašam. Tāpat ir ar cilvēkiem. Un nevar būt citādi, jo savstarpējā mīla ir cilvēku dzīves pamatlikums. Tiesa, cilvēks nevar sevi piespiest mīlēt, kā viņš var piespiest sevi strādāt, bet no tā nevar secināt, ka pret cilvēkiem var izturēties bez mīlestības, it īpaši, ja no tiem kaut ko prasa. Ja nejūti uz cilvēkiem mīlestību, sēdi rāms,» Ņehļudovs domās teica pats sev, «nodarbojies ar sevi, ar lietām, ar ko vien gribi, tikai ne ar cilvēkiem. Tāpat kā ēšana nav kaitīga un nāk par labu tikai tad, kad jūti izsalkurnu, tāpat arī izturēties pret cilvēkiem var pareizi un tiem nekaitējot tikai tad, ja mīl. Atļauj vien sev izturēties pret cilvēkiem bez mīlestības, kā tu vakar izturējies pret svaini, un nav vairs robežas cietsirdībai un zvēriskumam attieksmē pret citiem cilvēkiem, kā es to redzēju šodien, un nav robežu paša ciešanām, kā es to zinu no visas savas dzīves. Jā,., jā, tā tas ir,» Ņehļudovs domāja. «Tas ir labi, labi!» viņš sev atkārtoja, juzdams divkāršu baudu — viņu apņēma vēsums pēc mokošās tveices un pildīja apziņa, ka sasniedzis augstāko skaidrības pakāpi jautājumā, kas viņu sen nodarbināja.

XLI

Vagons, kurā atradās Ņehļudova vieta, bija līdz pusei ļaužu pilns. Tur bija mājkalpotāji, amatnieki, fabrikas strādnieki, miesnieki, ebreji, pārdevēji, sievietes, strādnieku sievas, kāds zaldāts, divas kundzes: viena jauna, otra jau gados, ar rokassprādzēm uz kailās rokas, un barga izskata kungs ar kokardi pie melnās naģenes. Visi šie ļaudis, jau novietojušies un aprimuši, sēdēja mierīgi, dažs skraukšķinādams sēkliņas, dažs smēķēdams papirosu, cits dzīvi tērzēdams ar kaimiņiem.

Tarass ar laimīgu seju sēdēja pa labi no ejas, sargādams vietu Ņehļudovain, un moži runājās ar iepretim sēdošu muskuļainu vīru atpogātos, krumpainos vadmalas svārkos. Kā Ņehļudovs vēlāk uzzināja, tas bija dārznieks un brauca uz savu darba vietu. Neaizgājis līdz Tarasam, Ņehļudovs apstājās ejā, kur cienījama izskata sirmgalvis ar baltu bārdu, ģērbies krumpainos nankina svārkos, sarunājās ar jaunu sievieti laucinieces drēbēs. Sievietei blakus, ar kājām ne tuvu līdz grīdai nesniegdama, sēdēja gadus septiņus veca meitene jaunā sarafānā, ar gandrīz baltu matu bizīti un bez mitas lupināja sēkliņas. Atskatījies uz Ņehļudovu, sirmgalvis pavilka svārku stūri no spoži nodeldētā sola, uz kura viņš viens pats sēdēja, un laipni aicināja:

— Lūdzami, sēdieties!

Ņehļudovs pateicās un apsēdās norādītajā vietā. Tiklīdz Ņehļudovs bija apsēdies, sieviete turpināja pārtraukto stāstu. Viņa stāstīja, kā viņu pilsētā uzņēmis vīrs, no kura viņa tagad atgriezās.

— Ap vastlāvjiem biju un, āre, nupat ar dieva palīgu izciemojos, — viņa stāstīja. — Tagad nu, ja dievs dos, atkal uz Ziemsvētkiem.

— Tas labi, — teica vecais, uz Ņehļudovu atskatīdamies, — apraudzīt vajag, citādi — jauns cilvēks — sāks palaisties, pilsētā dzīvodams.

— Nekā, vectētiņ, manējais nav tādu ļaužu. Par blēņām jau ne prātā, tikpat kā jauna meitene. Naudiņu līdz pēdējai kapeikai sūta uz mājām. Bet tad par skuķēnu gan bija priecīgs, tik priecīgs, ka nemaz izsacīt,— sieviete smaidīdama runāja.

Sēkliņas spļaudama un mātē klausīdamās, meitene, it kā mātes vārdus apstiprinādama, mierīgām, nopietnām acīm paskatījās sirmgalvim un Ņehļudovam sejā.

— Nu, ja prātīgs, ko tad vairāk! — vecais paslavēja. — Bet vai ar tādām lietām nenodarbojas? — viņš piebilda, ar acīm pamezdams uz kādu pārīti — vīru un sievu, acīm redzot, fabrikas strādniekiem, kas sēdēja otrpus ejas.

Strādnieks, vīrs, pielicis pie mutes degvīna pudeli, galvu atgāzis, sūca no tās, bet sieva, turēdama rokās maišeli, no kura bija izvilkusi pudeli, cieši noraudzījās vīrā.

— Nē, manējais gan ne dzer, ne pīpē, — atsāka sieviete, sirmgalvja sarunu biedrene, izmantodama gadījumu vēlreiz paslavēt vīru. — Tādu cilvēku, vectētiņ, pasaulē nav daudz. Re, kāds viņš ir, — viņa piebilda, vērsdamās pie Ņehļudova.

— Ko tad vairāk! — vecais atkārtoja, nolūkodamies uz dzērēju.

Strādnieks, iekampis no pudeles, pasniedza to sievai. Sieva paņēma pudeli un, smiedamās un galvu šūpodama, pielika pie mutes. Pamanījis Ņehļudovu un veco viņā noraugāmies, strādnieks tos uzrunāja:

— Kas ir, kungs? Ka mēs iedzeram, vai? Ka mēs strādājam, to neviens neredz, bet, āre, ka dzeram, redz visi. Esmu nopelnījis un iemetu, un arī sievu cienāju. Un beigta balle!

— Jā, jā, — sacīja Nehļudovs, nezinādams, ko atbildēt.

— Vai nav tiesa, kungs? Mana sieva ir stingra sieviete. Es ar savu sievu esmu mierā, par to ar viņa var mani pažēlot. Vai es pareizi runāju, Mavra?

— Še nu, ņem! Vairāk negribu, — sacīja sieva, viņam pudeli atdodama. — Un ko tu pļerksti bez jēgas! — viņa piebilda.

— Tebe nu bija, — strādnieks nelikās mierā, — laba kas laba, bet reizēm tad čikst kā nesmērēti rati. Mavra, vai es pareizi runāju?

Mavra smiedamās, ar iereibuša cilvēka žestu atmeta ar roku.

— Nu jau sāks melsties …

— Tā ir, laba jau, laba, tikai līdz savam laikam, bet, tiklīdz kā grožs zem astes, tad viņa tev tā iedarīs, ka ne domāt nedomāsi . .. Kas tiesa, tas tiesa. Jūs, kungs, neņemiet par ļaunu! Iemetis esmu, nu, ko lai dara … — strādnieks runāja un sāka rīkoties uz gulēšanu, nolicis galvu smaidošajai sievai uz ceļiem.

Ņehļudovs pakavējās brītiņu pie vecā vīra, kas viņam pastāstīja par sevi, ka esot mūrnieks, strādājot piecdesmit trīs gadus un savā mūžā samūrējis' krāšņu, ka ne saskaitīt, bet tagad nu taisoties atpūsties, tikai neiznākot vien vaļas. Bijis pilsētā, iekārtojis puišus darbā, bet tagad braucot uz laukiem savējos apraudzīt. Noklausījies vecā stāstu, Ņehļudovs piecēlās un gāja uz savu vietu, ko viņam glabāja Tarass.

— Sēdieties vien, kungs! Mēs maisu pavilksim šurpmāk, — pavēries uz augšu Ņehļudovam sejā, laipni sacīja Tarasam pretim sēdošais dārznieks.

— Ja labi satiek, tad vietas pietiek, — dziedošā balsī ierunājās smaidošais Tarass un ar savām spēcīgajām rokām pacēla divu pudu smago maisu viegli kā spalviņu un aiznesa pie loga. — Vietas gana, un var jau ij pastāvēt, var ij zem sola. Kā dieva ausī. Kas tur ko plēsties! — viņš runāja, viss starodams labsirdībā un laipnībā.

Tarass par sevi stāstīja, ka nedzērušam viņam trūkstot vārdu, bet no degvīna rodoties labi vārdi un viņš visu varot pasacīt. Un tiešām, nedzēris Tarass vairāk klusēja; bet, kad iedzēra — kas gan gadījās ar viņu reti un tikai īpašos gadījumos, — tad kļuva sevišķi tīkami valodīgs. Viņš tad runāja daudz un labi, ar lielu vienkāršību, patiesīgumu un, galvenais, laipnību, kas starot staroja no viņa labsirdīgajām, gaišzilajām acīm un lūpās nedziestošā, piemīlīgā smaida.

Tādā stāvoklī viņš bija šodien. Ņehļudova pienākšana bija uz mirkli pārtraukusi viņa runu. Taču, novietojis maisu, viņš apsēdās kā iepriekš un, salicis uz ceļiem spēcīgās darba cilvēka rokas, skatīdamies dārzniekam taisni acīs, turpināja savu stāstu. Viņš visos sīkumos stāstīja jaunajam paziņam gadījumu ar savu sievu, par ko to izsūtot un kālab viņš tagad braucot tai līdzi uz Sibīriju.

Ņehļudovs nekad nebija dzirdējis šo stāstu visos sīkumos un tāpēc ar interesi klausījās. Viņš aiztvēra stāstu tai vietā, kad indēšana jau bija notikusi un ģimene uzzināja, ka to darījusi Fedosja.

— Es te stāstu par savām bēdām, — sacīja Tarass, draudzīgā sirsnībā pievērsdamies Ņehļudovam. — Tāds sirsnīgs cilvēks pagadījās, sākām runāties, un tā nu stāstu.

— Jā, jā, — atsaucās Ņehļudovs.

— Nu tad tā, redz, brālīti manu, nāca tā lieta gaismā. A'lāmiņa paņēma šito pašu plācenīti. «Iešu,» saka, «pie uradņika.» Mans tētiņš ir taisnīgs cilvēks. «Pagaidi,» viņš saka, «vecen, vedekliņa vēl gatavais bērns, pati ij nezināja, ko dara, vajag pažēlot. Kazi, sak, attapsies,» Bet kur nu tev, neļāvās pierunāties neparko. «Tamēr mēs te,» saka, «viņu turēsim, kamēr viņa mūs kā tarakānus izmērdēs.» Aizjoza, brālīti manu, pie uradņika. Tas uz karstām pēdām klāt. .. Tūdaļ lieciniekus.

— Nu, un ko tad tu? — dārznieks iejautājās.

— Bet es, brālīti manu, vārtos gar zemi aiz vēdera graizēm un vemju. Visas iekša-s griež laukā, ne vārdiņa parunāt. Tētiņš tūdaļ jūdza zirgu ratos, iesēdināja Fedosju un — uz iecirkni projām, bet no turienes pie izmeklēšanas tiesneša. Bet viņa, brālīti manu, kā jau sākumā bija atzinusies, tā arī izmeklēšanas tiesnesim visu pa kārtai izlika priekšā. Gan kur žurku zāles ņēmusi, gan kā plācenīšus sataisījusi. «Kāpēc,» viņš prasa, «tā darīji?» — «Bet tāpēc,» viņa saka, «ka viņš man riebjas. Man, sak, labāk Sibīrija nekā ar viņu dzīvot,» — tas ir, ar mani, — Tarass smaidīdams paskaidroja. — Atzinās, sacīt, visā. Ko nu vairāk, uz cietumu projām. Tētiņš atgriezās viens pats. Bet darba laiks klāt, un meitiešu mums tik vien ir kā māmuļa, un tā pati arī nekāda stiprā. Gudrojām, ko lai dara, sak, vai nevarētu izgalvot. Aizbrauca tētiņš pie viena priekšnieka — neizdevās, aizbrauca pie otra. Gabalus piecus tos priekšniekus tā apbraukāja. Gandrīz jau būtu metis mieru, te gadījās viens tāds cilvēciņš no amata vīriem. Manīgs tāds, ka reti. «Dod,» viņš saka, «piecnieku, es izlīdzēšu.» Salīga par trijnieku. Nu ko darīsi, brālīti manu, ieķīlāju viņas pašas audekla baķēnus, iedevu. Kā viņš uzrakstīja to papīru, — Tarass novilka, it kā runājis par šāvienu, — uzreiz gatavs. Es pats jau tolaik biju uz kājām, pats braucu uz pilsētu viņai pakaļ. Atbraucu es, brālīti manu, pilsētā. Tūdaļ ķēvi iebraucamā sētā, papīru rokā un uz cietumu projām. «Ko tev vajag?» — «Tā un tā,» es saku, «mana saimniece te pie jums ieslodzīta.» — «Bet vai papīrs, sak, ir?» Es tūdaļ papīru priekšā. Šis apskatās. «Pagaidi!» viņš saka. Apsēdos turpat uz soliņa. Saule jau pēcpusdienā. Iznāk priekšnieks: «Vai tu,» viņš prasa, «esi Vargušovs?» — «Es pats.» — «Nu, saņem!» šis saka. Tūdaļ atvēra vārtus. Izveda viņu pašas drē-bēs, kā piederas. «Kas ir, iesim!» — «Vai tu kājām?» — «Nē, ar zirgu gan.» Aizgājām iebraucamā vietā, samaksāju par zirga pieskatīšanu, iejūdzu ķēvi, sabāzu sienu, cik bija palicis, zem seģenes. Viņa apsēdās, ietinās lakatā. Sākām braukt. Viņa klusē, es arī neko. Tikai jau pie pašas mājas ierunājās: «Vai māmuļa dzīva?» — «Dzīva,» es saku. «Un tētiņš dzīvs?» —

«Dzīvs.» — «Piedod man,» viņa saka, «Taras, manu aplamību. Es pati nezināju, ko daru.» Bet es saku: «Ko tur daudz runāt, sen esmu piedevis.» Vairāk arī nekā nebilda. Atbraucām mājās, viņa tūdaļ māmiņai pie kājām. Māmuļa saka: «Dievs piedos.» Bet tētiņš apsveicinājās un saka: «Kas tur vecas lietas ko pieminēt! Dzīvo vien uz priekšu labāk. Tagadiņ,» viņš saka, «nav vaļas laiks, jāsteidz laukus novākt. Aiz ecējamā tīruma mēslotajā asmītē tādi rudzīši, paldies dievam, paauguši, ka ar izkapti ne ko domāt, sakrituši veldrē kā klājiens. Jāizpļauj ar sirpi. Tad nu rīt abi ar Tarasu papļaujieties!» Un tā nu viņa, brālīti manu, no tā brīža likās pie darba. Un tā nu sāka strādāt, ka tīrais brīnums. Mums togad bija trīs desetīnas nomā, rudzi, paldies dievam, bija padevušies vareni, tāpat ij auzas. Es pļauju, viņa sien, un tad atkal abi ar sirpjiem. Es uz strādāšanu esmu nadzīgs, darbs no rokām ārā nekrīt, bet viņa vēl nadzīgāka, lai ķeras pie kā ķerdamās. Meitietis veicīgs un jauns, pašā briedumā. Un uz darbu, brālīti manu, kā uzburta, es jau sāku viņu pievaldīt. Atnākam mājās, pirksti satūkuši, rokas smeldz, vajadzētu atpūsties, bet viņa, ne vakariņu ēdusi, projām uz šķūni rītam saišķus griezt. Re, kā bija!

— Un kā tad pret tevi, arī kļuva laipnīga? — dārznieks apvaicājās.

— Ij nerunā, tā man pielipa, tikpat vai viena dvēsele. Kas vien man prātā iešaujas, viņa jau saprot. Pat māmuļa, tā mums tāda pikta, bet pat tā saka: «Mūsu Fedosju vairs ne pazīt, pavisam cits meitietis.» Braucam reiz divatā pēc sera, sēžam abi priekšējos ratos. Es saku: «Kā tad tu, Fedosja, tā biji uzdomājusi?» — «Tāpat vien,» saka, «uzdomāju, negribēju ar tevi dzīvot. Labāk, domāju, miršu, bet kopā nedzīvošu.» — «Nu, bet tagad?» es prasu. «Bet tagad,» viņa saka, «tu man pašā sirdī.» — Tarass apklusa un priecīgā izbrīnā pašūpoja galvu. — Tikko bijām laukus nokopuši, vedu kaņepājus mērkt, atbraucu mājās, — viņš, brītiņu klusējis, atsāka, — skat, pavēste klāt — uz tiesu. Bet mums vairs ne prātā, par ko tad jātiesā.

— Citādi nav, kā nelabais, — dārznieks sacīja. — Vai nu cilvēkam pašam tā prātā iešautos dvēseli postā grūst. Tāpat, vei, mums arī viens vīrs … — un dārznieks jau dzīrās uzņemt stāstu, kad vilciens sāka stāties.

— Laikam stacija, — viņš sacīja, — jāiet padzerties.

Saruna pārtrūka, un Ņehļudovs dārzniekam nopakaļ izkāpa no vagona uz slapjajiem perona dēļiem.

XLII

Ņehļudovs, vēl no vagona neizkāpis, pamanīja stacijas priekšā vairākas lepnas četrjūgu un trijjūgu ekipāžas ar brangiem zirgiem, kas šķindināja zvārguļus, bet, izkāpis uz lietū saslapušā, tumšā perona, pie pirmās klases ieraudzīja bariņu ļaužu, starp kuriem it sevišķi izcēlās liela auguma resna dāma cepurē ar dārgām spalvām un lietusmētelī un garš, jauns cilvēks tievām kājām, velosipēdista kostīmā, ar milzīgu, labi koptu suni pie saites ar dārgu kakla siksnu. Aiz viņiem stāvēja sulaiņi ar mēteļiem un lietussargiem, kā arī kučieris, kas visi bija atnākuši sagaidīt. Visam šim pulciņam, sākot ar resno kundzi līdz pat kučierim, kas ar roku pieturēja garā kaftāna stērbeles, bija uzspiests rāmas pašapziņas un pārliekas turības zīmogs. Ap šo pulciņu tūdaļ salasījās ziņkārīgie un bagātībai pieglaimīgie: stacijas priekšnieks ar sarkanu cepuri galvā, žandarms, kalsna meiča, kas vasaru diendienā nāca sagaidīt vilcienu, ģērbusies krievu tautas tērpā ar krellēm, telegrāfists un pasažieri, vīrieši un sievietes.

Jaunajā cilvēkā ar suni Ņehļudovs pazina ģimnāzistu — jauno Korčaginu. Resnā dāma bija kņazienes māsa, uz kuras muižu pārbrauca Korčagini. Tresainais virskonduktors spožos zābakos atvēra vagona durvis un, izrādīdams savu cieņu, turēja tās visu laiku, kamēr nesējs baltā priekšautā un Filips piesardzīgi nesa ārā garsejaino kņazieni viņas saliekamajā krēslā; māsas sasveicinājās, atskanēja franču valodā teiktas

frāzes par to, vai kņaziene brauks karietē vai kalešā, un gājiens, ko noslēdza sprogainā istabmeita ar saulessargiem un futrāli, virzījās uz stacijas durvīm.

Ņehļudovs, nevēlēdamies sastapties, lai atkal atvadītos, apstājās, neaizgājis līdz stacijas durvīm, nogaidīdams, kamēr gājiens aizvirzīsies garām. Kņaziene ar dēlu, Misī, ārsts un istabmeita gāja pa priekšu, vecais kņazs ar sievasmāsu apstājās aiz viņiem, un Ņehļudovs, tuvāk nepiegājis, dzirdēja no viņu sarunas tikai aprautas franču frāzes. Viena no kņaza teiktajām frāzēm, kā tas bieži mēdz būt, nez kāpēc iespiedās Ņehjudovam atmiņā ar visām balss skaņām un intonācijām.

— Oh! il esi du vrai grand moide, du vrai grand monde, — kņazs par kādu teica savā skaļajā, pašapzinīgajā balsī un kopā ar sievasmāsu, goddevīgo konduktoru un nesēju pavadīts, iegāja pa stacijas durvīm.

Šai pašā brīdī gar stacijas stūri nez no kurienes uz perona saradās pulks strādnieku vīzēs un puskažociņos, ar maisiem pār pleciem. Strādnieki mīkstiem, apņēmīgiem soļiem piegāja pie pirmā vagona un gribēja iekāpt, taču konduktors tos tūliņ padzina nost. Strādnieki neapstājušies, steigdamies un mīdami cits citam uz papēžiem, devās tālāk uz blakus vagonu un, ķerdamies ar maisiem aiz vagona stūriem un durvīm, sāka jau kāpt iekšā, bet kāds cits konduktors no stacijas durvīm pamanīja viņu nolūku un skarbi uzbrēca. Iekāpušie strādnieki tūdaļ ar skubu metās atpakaļ un atkal tādiem pašiem mīkstiem, apņēmīgiem soļiem gāja vēl tālāk uz nākamo vagonu — to pašu, kurā brauca Ņehļudovs. Konduktors tos atkal apturēja. Viņi jau apstājās, lai dotos vēl tālāk, bet Ņehļudovs tiem pateica, ka vagonā vietas diezgan, lai kāpj vien iekšā. Tie viņam paklausīja, un Ņehļudovs iekāpa tiem nopakaļ. Strādnieki jau gribēja novietoties, taču kungs ar kokardi un abas dāmas, uzņēmuši viņu mēģinājumu apmesties šai vagonā par personisku apvainojumu, noteikti sāka tam pretoties un dzīt viņus laukā. Strād

nieki — viņu bija cilvēku divdesmit, gan veci viri, gan gluži jauni, visi novārgušām, iedegušām, kalsnām sejām —r tūliņ pat, ķerdamies ar maisiem aiz soliem, sienām un durvīm, acīm redzot, juzdamies vainīgi, devās tālāk cauri vagonam, gatavi iet līdz pasaules galam un sēsties, kur vien tik pavēlēs, kaut vai uz naglām.

— Kurp dzenaties, sātani! Sēdiet tepat! — uzsauca viņiem, pretim nākdams, kāds cits konduktors.

— Voilа encore des nouvellesZ — noteica jaunākā no abām dāmām, pilnīgi pārliecināta, ka viņa ar savu labo franču valodu vērsīs uz sevi Ņehļudova uzmanību. Turpretim dāma ar rokassprādzēm visu laiku tikai šņaukājās, viebās un kaut ko runāja par patikšanu sēdēt kopā ar smirdīgiem laukiem.

Turpretim strādnieki, juzdamies priecīgi un apmierināti kā cilvēki, kas nupat izbēguši no lielām briesmām, apstājās un sāka izvietoties, plecus paraustot, nomēzdami no mugurām smagos maisus un bāzdami tos zem soliem.

Dārznieks, runādamies ar Tarasu, nebija sēdējis savā vietā un tagad aizgāja uz savu, tā ka Tarasam blakus un pretim bija trīs brīvas vietas. Trīs strādnieki apsēdās šinīs vietās, taču, kad Ņehļudovs piegāja pie tiem, viņa smalkais apģērbs tos tā samulsināja, ka tie piecēlās, lai ietu projām, bet Ņehļudovs lūdza tos palikt un pats piemetās uz sola roku atbalstņa celiņa malā.

Viens no abiem strādniekiem, gadu piecdesmit vecs vīrs, neizpratnē un pat iztrūcies saskatījās ar jauno. Tas, ka Ņehļudovs tos nevis lamāja un dzina projām, kā tas kungam parasts, bet atdeva savu vietu, viņus ļoti pārsteidza un mulsināja. Viņi pat baidījās, ka no tā viņiem varētu celties kāds ļaunums. Tomēr, redzēdami, ka nekādas ļaunprātības te nav un ka Ņehļudovs vienkārši sarunājas ar Tarasu, viņi nomierinājās, lika mazajam sēsties uz maisa un uzstāja, lai Ņehļudovs sēžas pats savā vietā. Sākumā pusmūža strādnieks,

kas bija novietojies Ņehļudovam pretim, sēdēja sarāvies, rūpīgi pievilkdams vīzēs saautās kājas, lai nepiegrūžas kungam, bet tad iegrima ar Ņehļudovu un Tarasu tik draudzīgās valodās, ka, nonācis sava stāstā pie tādām vietām, uz kurām gribēja it īpaši vērst Ņehļudova uzmanību, pat padauzīja tam pa celi ar augšup pavērstu plaukstu. Viņš izstāstīja visu par saviem apstākļiem un par darbu kūdras purvos, no kura viņi patlaban atgriezās mājās, nostrādājuši divarpus mēnešus un vezdami nopelnītos desmit rubļus uz cilvēka, jo daļa peļņas bija saņemta uz priekšu jau pie līgšanas. Strādājuši, kā viņš stāstīja, līdz ceļiem ūdenī un no ausmas līdz rietam ar divu stundu atpūtu pusdienas laikā.

— Kas nav pieraduši, tiem, zināms, grūti, — viņš stāstīja, — bet, kad pierod — nekas. Bijis tikai uzturs, kā pienākas. Sākumā bija slikts uzturs. Nu, bet vēlāk ļaudis sāka kurnēt, tad sāka barot labāk, ij strādāšana tika vieglāka.

Pēc tam viņš pastāstīja, ka divdesmit astoņus gadus gājis peļņās un visu savu peļņu atdevis mājās — pirms tēvam, tad vecākajam brālim, tagad brāļadēlam, kas pārzinot saimniecību, bet pats no sapelnītajiem piecdesmit sešdesmit rubļiem gadā divus trīs notērējot blēņām: tabakai un sērkociņiem.

— Gadās dažkārt piekusušam arī savu šņabīti iemest, — viņš piebilda, vainīgi smaidīdams.

Vēl viņš pastāstīja, kā sievas viņu vietā māju valdot un kā uzņēmējs viņus šorīt uz atvadībām ar pusspaiņa pacienājis, kā viens no viņiem nomiris, bet otru vedot slimu. Slimais, par kuru viņš stāstīja, sēdēja šai pašā vagonā, kaktā. Tas bija jauns zēns, pelēki bāls, zilām lūpām. Viņu, acīm redzot, bija novārdzinājis un vēl vārdzināja drudzis. Ņehļudovs piegāja pie viņa, taču zēns pavērās viņā tik nopietnu cietēja skatienu, ka Ņehļudovs negribēja viņu satraukt ar iz-taujāšanu, bet ieteica vecākajam nopirkt slimniekam hinīnu un uzrakstīja uz papīriņa zāļu nosaukumu. Viņš gribēja dot arī naudu, bet vecais strādnieks sacīja, ka nevajagot: šis došot no savas.

— Cik gan neeesmu izbraukājies, bet tādu kungu vēl nebiju redzējis. Viņš tev nevis pa kaklu sadod, bet vēl palaiž savā vietā. Tak jau laikam ij kungi ir visādi, — viņš nobeidza, vērsdamies pie Tarasa.

«Jā, gluži jauna, pavisam cita — jauna pasaule,» Ņehjudovs domāja, vērodams šos kalsnos, muskuļainos locekļus, rupjās, pašaustās drēbes un iedegušās, laipnās un novārgušās sejas un juzdams sev visapkārt gluži citus cilvēkus ar viņu nopietnajām īstas darbīgas un cilvēciskas dzīves interesēm, priekiem un ciešanām.

«Lūk, te tā ir, le vrai grand monde,» Ņehļudovs domāja, atcerēdamies kņaza Korčagina teikto frāzi un visu šo dīko, grezno Korčaginu pasauli ar viņu sīkajām un nožēlojamajām interesēm.

Un viņš juta prieku, kādu jūt ceļotājs, atklājis jaunu — nezināmu un skaistu pasauli.

Otrās daļas beigas

TREŠĀ DAĻA

Arestantu grupa, kurā gāja Maslova, bija pavirzījusies ap pieci tūkstoši verstu. Līdz Permai Maslova brauca pa dzelzceļu un tvaikonī kopā ar kriminālnoziedzniekiem, un tikai šai pilsētā Ņehļudovam izdevās panākt, ka viņu pārvietoja pie politiskajiem, kā bija ieteikusi Bogoduhovska, kas arī gāja ar šo pašu grupu.

Brauciens līdz Permai Maslovai bija ļoti grūts tiklab fiziski, kā morāliski. Fiziski — aiz šaurības, netīrības un riebīgajiem kukaiņiem, kas nelika miera, un morāliski — tikpat riebīgo vīriešu dēļ, kas, tāpat kā kukaiņi, kaut arī katrā etapā mainījās, taču visur bija vienlīdz uzbāzīgi, pielipīgi un nelika miera. Starp arestantēm un arestantiem, uzraugiem un konvojniekiem bija nodibinājušās tādas ciniskas izvirtības paražas, ka ikvienai, it īpaši jaunai sievietei, ja tā negribēja izmantot savu sievietes stāvokli, vajadzēja pastāvīgi būt modrai. Un šis pastāvīgais baiļu un cīņas stāvoklis bija ļoti smags. Maslova it īpaši bija padota šiem uzbrukumiem — gan savas pievilcīgās ārienes dēļ, gan savas pagātnes dēļ, kas visiem bija zināma. Tas, ka viņa tagad stingri noraidīja visus vīriešus, kas viņai uzmācās, tiem šķita aizvainojums un izraisīja ari saniknojumu pret viņu. Viņas stāvokli šai ziņā atviegloja tuvība ar Fedosju un Tarasu, kurš, dabūjis zināt par uzbrukumiem, kas jācieš viņa sievai, vēlējās tikt arestēts, lai varētu viņu aizstāvēt, un, sākot no Ņižņijas, brauca kā arestants kopā ar ieslodzītajiem.

Pārvietošana uz politisko nodaļu uzlaboja Maslovas stāvokli visādā ziņā. Nerunājot jau par to, ka politiskie dabūja labākas telpas, labāku uzturu, mazāk bija pakļauti rupjībām, Maslovas pārvietošana pie politiskajiem uzlaboja viņas stāvokli arī tādā ziņā, ka izbeidzās šī vīriešu uzmākšanās un varēja dzīvot tā, ka viņai vairs neatgādināja pagātni, ko viņa tagad tā gribēja aizmirst. Galvenais tomēr bija tas, ka viņa te iepazina dažus cilvēkus, kas atstāja uz viņu ļoti spēcīgu un labvēlīgu ietekmi.

Etapa punktos Maslovai bija atļauts uzturēties kopā ar politiskajiem, taču iet viņai kā veselīgai sievietei vajadzēja kopā ar kriminālnoziedzniekiem. Tā viņa gāja visu laiku no pašas Tomskas. Kopā ar viņu kājām gāja arī divi politiskie: Marja Pavlovna Ščetiņina, tā pati skaistā meitene ar avs acīm, kura bija izraisījusi Ņehļudovā apbrīnu, kad viņš cietumā apmeklēja Bogoduhovsku, un kāds uz Jakutijas apgabalu izsūtāmais — Simonsons, tas pats tumšais, pinkainais cilvēks ar dziļi iekritušajām acīm, kuru Ņehļudovs arī tai pašā reizē bija ievērojis. Marja Pavlovna gāja kājām tāpēc, ka savu vietu ratos bija atdevusi kādai grūtniecei kriminālnoziedzniecei; Simonsons tāpēc, ka uzskatīja par netaisnu izmantot šķiru priekšrocības. Šie trīs atsevišķi no citiem politiskajiem, kas izbrauca vēlāk pajūgos, izgāja kopā ai kriminālajiem agri no rīta. Tā tas bija arī pēdējā etapā pirms lielās pilsētas, kurā grupas vadību uzņēmās jauns konvoja oficieris.

Bija agrs, nomācies septembra rīts. Te sniga sniegs, te lija lietus ar saltām vēja brāzmām. Visi grupas arestanti, četri simti vīriešu un ap piecdesmit sieviešu, jau bija etapa pagalmā, daļa no tiem drūzmējās ap konvoja vecāko, kas izsniedza arestantu vecākajiem uztura naudu divām dienām, daļa iepirka ēdamo no etapa pagalmā ielaistajām tirgus sievām. Skanēja balsu dūkoņa, arestantiem iepērkot produktus un skaitot naudu, un tirgussievu spiedzošā čala.

Katjuša ar Marju Pavlovnu, abas zābakos un pus-kažociņos, lakatiem apsējušās, iznāca no etapa ēkas pagalmā un devās pie tirgussievām, kas, sēdēdamas ēkas ziemeļpusē, pāļu žoga aizvējā, cita par citu piedāvāja savu preci: svaigu baltmaizi, pīrāgu, zivis, laksiņus, biezputru, aknas, liellopu gaļu, olas, pienu; vienai bija pat cepts sivēns.

Simonsons, gutaperčas jakā, āvies vilnas zeķēs un galošās, kas bija piesietas ar aukliņām (viņš bija ve-ģetārietis un nevalkāja arī nokautu lopu ādas), arī bija pagalmā, gaidīdams grupas iziešanu. Viņš stāvēja pie lieveņa un ierakstīja piezīmju grāmatiņā kādu prātā ienākušu domu. Doma bija šāda:

«Ja baktērija,» viņš rakstīja, «novērotu un izpētītu cilvēka nagu, viņa to atzītu par neorganisku būtni. Gluži tāpat arī mēs, pētīdami zemes garozu, esam atzinuši zemeslodi par neorganisku būtni. Tas ir aplam.»

Nopirkusi olas, baranku virteni, zivis un svaigu kviešu maizi, Maslova visu to bāza maisā, bet Marja Pavlovna norēķinājās ar tirgussievām, kad arestantu pūlis sakustējās. Viss apklusa, un ļaudis sāka kārtoties rindās. Iznāca oficieris un deva pēdējos rīkojumus pirms iziešanas.

Viss ritēja kā parasti: cilvēkus pārskaitīja, aplūkoja, vai važas veselas, un saslēdza pa pāriem tos, kas gāja važās kaltām rokām. Te pēkšņi atskanēja pavēlošs, nikns oficiera uzkliedziens, sitieni pa miesu un bērna raudas. Uz mirkli iestājās klusums, bet tad visu pūli pāršalca dobja kurnēšana. Maslova un Marja Pavlovna pavirzījās uz trokšņa pusi.

II

Piegājušas tur, kur bija izcēlies tracis, Marja Pavlovna un Katjuša ieraudzīja šādu ainu: oficieris, drukns vīrs ar kuplām, gaišām ūsām, seju raukdams, berzēja ar kreiso roku labās delnu, ko bija sadauzījis pret arestanta seju, un nemitēdamies lamājās rupjiem, nepieklājīgiem vārdiem. Viņa priekšā stāvēja garš, izdilis arestants īsā mētelī un vēl īsākās biksēs, līdz pusei noskūtu galvu, ar vienu roku slaucīdams asinis no sasistās sejas un ar otru turēdams lakatā satītu meitenīti, kas spalgi spiedza.

— Es tev (nepieklājīgs lamu vārds) gan mācīšu prātot (atkal lamas); atdosi meitiešiem! — oficieris kliedza. — Liec virsū!

Oficieris pieprasīja, lai uzliek roku važas no pagasta izsūtītajam, kas devās uz nometināšanu un visu ceļu nesa uz rokām meitenīti, ko viņam bija atstājusi sieva, kura, kā arestanti stāstīja, Tomskā mirusi ar tīfu. Arestanta atrunāšanās, ka ar važās saslēgtām rokām viņš nevarot nest bērnu, sakaitināja oficieri, kas bija nelāgā omā, un viņš piekāva arestantu, kad tas uzreiz nepaklausīja.

Pretim piekautajam stāvēja konvoja zaldāts un plecīgs arestants ar melnu bārdu un ar vienai rokai uzmauktu važu, kurš drūmi caur pieri raudzījās te uz oficieri, te uz piekauto arestantu ar meitenīti. Oficieris atkārtoja zaldātam pavēli ņemt meiteni. Arestantu barā arvien dzirdamāk atskanēja nemierīga murdēšana.

— No Tomskas nāca — nelika, — no pakaļējām rindām atskanēja piesrnakusi balss.

— Nav jau kucēns, bērns vien ir.

— Kur tad viņš meitēnu lai liek?

— Tas nav pēc likuma, — vēl kāds piebilda.

— Kas to teica? — oficieris kā dzelts iebļāvās, mezdamies pūlī. — Es tev gan rādīšu likumu. Kurš teica? Tu? Vai tu?

— Visi saka. Tāpēc ka… — ieminējās drukns arestants ar platu seju.

Viņš nepaguva pabeigt. Oficieris abām rokām sāka sist viņam pa seju.

— Ak dumpoties! Es jums gan rādīšu dumpoties! Apšaušu visus kā suņus. Priekšniecība vēl paldies pateiks. Ņem skuķi!

Pūlis apklusa. Viens no konvojniekiem sagrāba izmisīgi brēcošo meiteni, otrs sāka arestantam likt važas uz padevīgi pastieptās rokas.

— Aiznes meitiešiem! — oficieris uzkliedza zaldātam, kārtodams zobena siksnas.

Meitenīte, pūlēdamās izvilkt rociņas no lakata, asiņu pieplūdušu seju spiedza vienā spiegšanā. No pūļa iznāca Marja Pavlovna un piegāja pie konvojnieka.

— Oficiera kungs, atļaujiet, es nesīšu meitenīti.

Zaldāts ar meiteni apstājās.

— Kas tu tāda esi? — oficieris jautāja.

— Esmu politiskā.

Acīm redzot, Marjas Pavlovnas skaistā seja ar viņas brīnišķīgajām, ārup izvērstajām acīm (viņš to jau bija redzējis pie pieņemšanas) ietekmēja oficieri. Viņš klusēdams paraudzījās uz viņu, it kā kaut ko apsvērdams.

— Man vienalga, nesiet, ja gribat! Jums labi viņus žēlot, bet, ja aizbēgs, kas atbildēs?

— Kā tad viņš ar meiteni aizbēgs? — Marja Pavlovna atjautāja.

— Man nav vaļas ar jums tērzēt. Ja gribat, ņemiet!

— Vai pavēlēsiet atdot? — konvojnieks jautāja.

— Dod!

— Nāc pie manis! — Marja Pavlovna aicināja, pūlēdamās meiteni pielabināt.

Taču meitene, kas konvojnieka rokās sniedzās pēc tēva, spiedza nerimdamās un negribēja iet pie Marjas Pavlovnas.

— Pagaidiet, Marja Pavlovna, viņa nāks pie manis, — teica Maslova, salūkojusi maisā baranciņu.

Meitenīte pazina Maslovu un, ieraudzījusi viņas seju un baranciņu, sniedzās viņai pretim.

Viss apklusa. Atvēra vārtus, grupa izgāja ārpusē, sakārtojās, konvojnieki atkal visus pārskaitīja; salika, sasēja maisus, vārgos sasēdināja ratos. Maslova ar meiteni uz rokām nostājās pie sievietēm līdzās Fedosjai. Simonsons, visu laiku vērojis notiekošo, lielu, apņēmīgu soli piegāja pie oficiera, kas, beidzis visu izrīkot, jau sēdās savā tarantasā.

— Jūs rīkojāties nelāgi, oficiera kungs! — Simonsons teica.

Vāķieties savā vietā, nav jūsu darīšana!

— Mana darīšana ir jums pateikt, un es jums pateicu; ka jūs rīkojāties nelāgi, — Simonsons atkārtoja, no savu kuplo uzacu apakšas cieši raudzīdamies oficierim sejā.

— Viss gatavs? Grupa, marš! — oficieris uzsauca, neveltīdams Simonsonam nekādu vērību, un, atbalstījies pret zaldāta-kučiera plecu, iekāpa tarantasā.

Arestantu grupa sakustējās un, izstiepusies garumā, izgāja uz dubļaina, izbraukta ceļa, kas, no abām pusēm grāvju ietverts, veda caur biezu mežu.

iii

Pēc izvirtušās, greznās un izlutinātās dzīves pēdējos sešos gados pilsētā un diviem mēnešiem cietumā kopā ar kriminālnoziedzniekiem tagadējā dzīve ar politiskajiem, kaut arī tie atradās smagos apstākļos, Katjušai šķita ļoti laba. Pārgājieni pa divdesmit trīsdesmit verstu kājām pie labas iztikas, ar dienas atpūtu pēc divu dienu gājiena fiziski viņu spēcināja, un satiksme ar jaunajiem biedriem pavēra viņai dzīvē tādas intereses, par kādām viņai līdz šim nebija nekādas sajēgas. Tik brīnišķīgus cilvēkus, kā viņa teica, kādi bija šie, ar kuriem kopā viņa tagad gāja, Katjuša ne tikvien nebija pazinusi, bet nebija varējusi pat iedomāties.

— Lūk, raudāju, kad mani notiesāja, — viņa runāja. — Bet man taču visu mūžu dievam jāpateicas. Nu iepazinu to, ko savu mūžu nedabūtu zināt.

Viņa ļoti viegli un bez piepūles saprata motīvus, kas šos cilvēkus vadīja, un kā cilvēks no tautas juta tiem līdz. Viņa saprata, ka šie cilvēki gāja par tautu pret kungiem; un tas, ka šie cilvēki paši bija kungi un tautas labā ziedoja savas priekšrocības, brīvību un dzīvību, lika viņai šos cilvēkus vērtēt sevišķi augstu un jūsmot par tiem.

Viņa jūsmoja par visiem saviem jaunajiem biedriem, taču visvairāk jūsmoja par Marju Pavlovnu un

ne tikvien jūsmoja, bet iemīlēja to ar sevišķu, godbijības un aizgrābtības pilnu mīlu. Viņu pārsteidza tas, ka šī no bagātas ģenerāļa mājas nākusī skaistā meitene, kas runāja trijās valodās, izturējās kā visvienkāršākā strādniece, atdeva citiem visu, ko atsūtīja viņas bagātais brālis, un pat ģērbās un āvās ne tikai vienkārši, bet pat nabadzīgi, neveltot nekādu vērību savai ārienei. Šī rakstura iezīme, tas, ka viņā nebija ne vēsts no koķetības, sevišķi pārsteidza un tāpēc valdzināja Maslovu. A^aslova redzēja, ka Marja Pavlovna zināja un ka viņai bija pat patīkami apzināties, ka ir skaista, un tomēr viņa ne tikvien nepriecājās par to iespaidu, kādu uz vīriešiem atstāja viņas āriene, bet pat baidījās no tā un juta taisni bailes un riebumu pret iemīlēšanos. Viņas biedri vīrieši, kas to zināja, ja arī juta tieksmi pret viņu, neatļāvās viņai to izrādīt un izturējās pret viņu kā pret biedru vīrieti. Taču sveši viņai bieži vien uzmācās, un no tiem, kā viņa stāstīja, viņu glāba lielais fiziskais spēks, ar ko viņa sevišķi lepojās. «Reiz,» viņa smiedamās stāstīja Katjušai, «man uz ielas piesitās kāds kungs un neparko negribēja atkāpties, tad es viņu tā sapurināju, ka viņš nobijās un aizmuka.»

Par revolucionāri, kā pati stāstīja, viņa bija kļuvusi tāpēc, ka no bērna kājas jutusi riebumu pret kungu dzīvi; viņai patikusi vienkāršo ļaužu dzīve, un viņa vienmēr bārta par to, ka dzīvojusi pa meitistabu, pa virtuvi, pa stalli un nevis viesistabā.

— Bet man ar virējām un kučieriem bija jautri, turpretim ar mūsu kungiem un dāmām garlaicīgi,— viņa stāstīja. — Vēlāk, kad jau sāku saprast, es ieraudzīju, ka mūsu dzīve ir pavisam nelāga. Mātes man nebija, tēvu es nemīlēju un deviņpadsmit gadu vecumā aizgāju no mājām un kopā ar biedreni iestājos fabrikā par strādnieci.

Pēc fabrikas viņa bija dzīvojusi sādžā, tad atbraukusi uz pilsētu un dzīvoklī, kurā atradās slepena tipogrāfijā, apcietināta un notiesāta katorgā. Marja Pavlovna pati nekad par to nestāstīja, taču Katjuša no citiem dabūja zināt, ka viņa notiesāta katorgā par to, ka uzņēmusies vainu par šāvienu, ko kratīšanas laikā tumsā raidījis kāds no revolucionāriem.

Kopš Katjuša bija iepazinusi Marju Pavlovnu, viņa redzēja, ka, lai būtu kur būdama, jebkuros apstākļos, tā nekad nedomāja par sevi, bet vienmēr bija norūpējusies par to, lai tikai varētu kādam pakalpot, palīdzēt gan lielās lietās, gan sīkumos. Kāds no viņas tagadējiem biedriem, Novodvorovs, pa jokam mēdza teikt, ka viņa nododoties labdarības sportam. Un tas bija taisnība. Ar tādu pašu interesi, kā mednieks lenc medījumu, viņa meklēja gadījumu, kur varētu citiem pakalpot. Sis sports viņai bija kļuvis par paradumu, par viņas dzīves saturu. Un viņa to darīja tik nepiespiesti, ka visi, kas viņu pazina, to vairs neuzskatīja par kaut ko sevišķu, bet taisni prasīja to no viņas.

Kad pie viņiem atnāca Maslova, Marja Pavlovna juta pret viņu riebumu, derdzību. Katjuša to manīja, taču vēlāk ievēroja, ka Marja Pavlovna, sevi pārvarējusi, kļuva pret viņu sevišķi laipna un laba. Un šās neparastās būtnes laipnība un sirsnība Maslovu tā aizkustināja, ka tā ar visu sirdi nodevās viņai, neapzināti piesavinādamās viņas uzskatus un neviļus visā viņu atdarinādama. Šī Katjušas padevīgā mīla aizkustināja Marju Pavlovnu, un arī viņa iemīlēja Katjušu.

Šīs sievietes tuvināja vēl arī tas riebums, ko viņas abas juta pret dzimuma mīlu. Viena to nīda tāpēc, ka bija izbaudījusi visu šās mīlas baismīgumu, otra tāpēc, ka, nepazīdama šo mīlu, raudzījās uz to kā uz ko nesaprotamu un reizē arī derdzīgu un tādu, kas aizvaino cilvēka cieņu.

IV

Marjas Pavlovnas ietekme bija viena ietekme, kam Maslova pakļāvās. Tas notika tāpēc, ka Maslova iemīlēja Marju Pavlovnu. Otra bija Simonsona ietekme. Un šī ietekme radās tāpēc, ka Simonsons iemīlēja Maslovu.

Visi cilvēki dzīvo un darbojas pa daļai saskaņā ar savām, pa daļai saskaņā ar citu domām. Un cik cilvēks dzīvo pēc savām un cik pēc citu domām, tā arī ir viena no galvenajām atšķirībām starp cilvēkiem. Vieni cilvēki lielāko tiesu savas domas izmanto kā prāta rotaļu, rīkojas ar savu saprātu kā" ar spara ratu, kam noņemta transmisijas siksna, bet savā rīcībā pakļaujas citu domām — ieražām, tradīcijām, likumiem; citi turpretim, uzskatīdami savas domas par visas savas darbības galveno dzinējspēku, gandrīz vienmēr uzklausa sava saprāta prasības un pakļaujas tam, tikai retumis — un arī tad tikai pēc kritiska vērtējuma — pakļaujas tam, ko nolēmuši citi. Tāds cilvēks bija Simonsons. Viņš visu pārbaudīja un lēma ar saprātu, un, ko bija izlēmis, to arī darīja.

Vēl ģimnāzists būdams, nolēmis, ka tas, ko sarausis viņa tēvs, bijušais intendantūras ierēdnis, sarausts negodīgi, viņš paziņoja tēvam, ka šī manta atdodama atpakaļ tautai. Kad tēvs ne tikvien nepaklausīja, bet pat sarāja viņu, viņš aizgāja no mājām un neņēma no tēva vairs nekā. Nolēmis, ka viss pastāvošais ļaunums rodas no tā, ka tautai trūkst izglītības, viņš, atstājis universitāti, sagājās ar narodņikiem, kļuva sādžā par skolotāju un droši sludināja gan skolēniem, gan zemniekiem visu, ko uzskatīja par taisnīgu, un noliedza visu, ko uzskatīja par aplamu.

Viņu apcietināja un tiesāja.

Tiesā viņš nolēma, ka tiesnešiem nav tiesību viņu tiesāt, un tā arī pateica. Bet, kad tiesneši nebija ar viņu vienis prātis un turpināja tiesāšanu, viņš nolēma neatbildēt un uz visiem jautājumiem neteica ne vārda. Viņu izsūtīja uz Arhangeļskas guberņu. Tur viņš izstrādāja sev reliģisku mācību, kas noteica visu viņa darbību*Šī reliģiskā mācība bija tāda, ka pasaulē viss ir dzīvs, ka nekā nedzīva nav, ka visi priekšmeti, ko mēs uzskatām par nedzīviem, neorganiskiem, ir tikai daļa no kāda milzīga organiska ķermeņa, ko mēs nevaram aptvert, un ka tāpēc cilvēkam kā lielā organisma daļai ir pienākums uzturēt šā organisma un visu tā dzīvo daļu dzīvību. Tāpēc viņš uzskatīja par noziegumu iznīcināt dzīvo: bija pret karu, nāves sodiem un jebkuru ne vien cilvēku, bet pat dzīvnieku nogalināšanu. Ari attiecībā uz laulību viņam bija sava teorija, ka vairo-šanās ir tikai cilvēka zemākā funkcija, augstākā turpretim pastāv kalpošanā jau esošajam dzīvajam. So domu viņam 'šķita apstiprinām fagocītu atrašanās asinīs. Neprecējušies cilvēki, pēc viņa domām, bija tie paši fagocīti, kuru uzdevums bija palīdzēt vājām, sasirgušām organisma daļām. Kopš viņš bija tā nolēmis, viņš tā arī dzīvoja, kaut gan agrāk, jaunekļa gados, bija nodevies netiklībai. Tiklab sevi, kā arī Marju Pavlovnu viņš atzina par pasaules fagocītiem.

Viņa mīla uz Katjušu šo viņa teoriju neiedragāja, jo viņš mīlēja platoniski, tai pārliecībā, ka tāda mīla ne tikvien nekavē fagocītu uzdevumu kalpot vājiem, bet pat vēl vairāk tam iedvesmo.

Tā pēc sava prāta viņš mēdza atrisināt ne tikvien morāles jautājumus, arī lielāko daļu praktisko jautājumu viņš atrisināja pēc sava prāta. Visām praktiskām lietām viņam bija savas teorijas: bija noteikumi, cik stundu jāstrādā, cik vajag atpūsties, kā ēst, kā ģērbties, kā kurināt krāsnis, kā apgaismot telpu.

Ar visu to Simonsons attieksmē pret cilvēkiem bija loti bikls un kautrs. Taču, ja bija ko apņēmies, tad gan nekas nevarēja viņu atturēt.

Un šis cilvēks tad nu dziļi ietekmēja Maslovu ar to, ka bija viņu iemīlējis. Maslova ar sievietes nojautu to drīz vien noskārta, un apziņa, ka varējusi modināt šā neparastā cilvēka mīlu, pacēla viņu savās pašas acīs. Ņehļudovs viņai bija piedāvājis laulību aiz augstsirdības un tā dēļ, kas bijis agrāk; bet Simonsons mīlēja viņu tādu, kāda viņa bija tagad, un mīlēja vienkārši tāpēc, ka mīlēja. Bez tam viņa juta, ka Simonsonam viņa šķiet neparasta sieviete, citāda nekā visas citas, ar sevišķām augstākām morālām īpašībām. Viņa lāgā nezināja, kādas īpašības viņš tai piedēvē, taču jebkuram gadījumam, lai viņu nepieviltu, ar visiem spēkiem centās izraisīt sevī vislabākās īpašības, kādas vien varēja iedomāties. Un tas lika viņai censties būt tik labai, cik laba vien tā varēja būt.

Tas bija sācies jau cietumā, kad viņa, iedama uz satikšanos kopā ar politiskajiem, bija pamanījusi uz

sevi vērstu sevišķi neatlaidīgu viņa nevainīgo, laipno, tumšzilo acu skatienu zem izvirzītās pieres un uzacīm. Jau tad viņa bija pamanījusi, ka tas ir neparasts cilvēks un neparasti viņu uzlūko, un ievērojusi viņa stāvo matu un saraukto uzaču bargumu un skatiena bērnišķīgo labsirdību un nevainību, kas, vienā sejā savienoti, neviļus pārsteidza. Pēc tam Tomskā, kad Maslovu pārvietoja pie politiskajiem, viņa to atkal ieraudzīja. Un, kaut gan viņi nebija pārmijuši neviena vārda, skatienā, ar kādu abi apmainījās, bija atzīšanās, ka viņi atceras viens otru un ir viens otram svarīgi. Nozīmīgu sarunu starp viņiem nebija arī vēlāk, taču Maslova juta, ka, runādams viņai klāt esot, tas ar savu runu vērsās pie viņas, runāja viņai, cenzdamies izteikties, cik iespējams, saprotamāk. Bet viņu tuvība sākās sevišķi kopš tā laika, kad viņš uzņēma ceļu kājām kopā ar kriminālnoziedzniekiem.

V

No Ņižņijas līdz Permai Ņehļudovam izdevās tikties ar Katjušu tikai divas reizes: reizi Ņižņijā pirms arestantu iesēdināšanas ar režģi aizvilktā strūgā un otrreiz Permā, cietuma kantorī. Un abās reizēs satiekoties viņš to bija atradis noslēgtu un naidīgu. Uz jautājumiem, vai viņai ir labi un vai ko nevajag, viņa atbildēja izvairīgi, mulsi un ar to, kā Ņehļudovam šķita, naidīgo pārmetumu, ko tas viņā bija pamanījis arī agrāk. Un šī viņas drūmā noskaņa, kas radās tikai no vīriešu uzmācībām, kurām viņa tolaik bija pakļauta, Ņehļudovu mocīja. Viņš baidījās, ka smago un sa-maitājošo apstākļu ietekmē, kādos Katjuša atradās brauciena laikā, tā atkal varētu nonākt nesaskaņā pati ar sevi un izmisumā par dzīvi kā kādreiz agrāk, kad bija skaitusies uz viņu un, gribēdama aizmirsties, stipri smēķējusi un dzērusi degvīnu. Taču viņš ne ar ko nevarēja tai palīdzēt, tāpēc ka visu šo pirmo ceļa cēlienu viņam nebija iespējams ar to tikties. Tikai pēc viņas pārvietošanas pie politiskajiem Ņehļudovs ne tikvien pārliecinājās, ka viņa bažas bijušas bez pamata, bet, gluži otrādi, ar katru tikšanos sāka pamanīt viņā arvien vairāk un vairāk nobriestam to iekšējo pārmaiņu, ko tik ļoti bija gribējis viņā redzēt. Pirmoreiz Tomskā satiekoties, viņa atkal bija tāda pati kā pirms izbraukšanas. Viņa nerauca uzacis un neapjuka, Ņehļudovu ieraudzījusi, bet, gluži otrādi, sagaidīja to priecīgi un vienkārši, pateikdamās par visu, ko tas viņas labā darījis, un it īpaši par to, ka savedis viņu ar tiem cilvēkiem, ar kuriem viņa tagad bija kopā.

_ Pēc divu mēnešu gājiena pa etapu viņā notikusī parmaiņa izpaudās arī viņas ārienē. Viņa bija novājējusi, iedegusi, it kā kļuvusi vecāka; ap acīm un muti iezīmējušās grumbiņas, matus viņa vairs nenolaida uz pieres, bet apsēja ar lakatiņu, un ne apģērbā, ne matu sasukājumā, ne izturēšanās veidā vairs nebija agrāko koķetērijas pazīmju. Un šī pārmaiņa, kas viņā bija notikusi un joprojām turpinājās, modināja Ņehļudovā sevišķu prieku.

Viņš tagad izjuta pret Maslovu to, ko nekad nebija izjutis agrāk. Šīm jūtām nebija nekā kopīga ar pirmo dzejisko aizraušanos, vēl mazāk ar to juteklisko iemī-lēšanos, ko viņš bija izjutis vēlāk, pat ne ar to izpildītā pienākuma apziņu, kurai pievienojās paštīksme, kad pēc tiesas bija nolēmis viņu precēt. Šīs jūtas bija tas pats vienkāršais žēlums un aizkustinājums, kas viņu bija pārņēmis, pirmoreiz tiekoties ar viņu cietumā un pēc tam ar jaunu spēku toreiz pēc slimnīcas, kad viņš, pārvarējis savu riebumu, piedeva viņai iedomāto dēku ar feldšeri (kura gan vēlāk izrādījās nepatiesa); tās bija tās pašas jūtas, bet tikai ar to starpību, ka tolaik tās bija pārejošas, turpretim tagad kļuvušas pastāvīgas. Lai viņš tagad domāja ko domādams,, lai darīja ko darīdams, viņa vispārīgais noskaņojums bija šis žēlums un aizkustinājums ne tikvien pret Maslovu, bet arī pret visiem cilvēkiem.

Šīs jūtas it kā atraisīja Ņehļudova dvēselē mīlas straumi, kas agrāk nebija radusi izeju, un tagad tā plūda pār visiem cilvēkiem, ar kuriem viņš satikās.

Visu ceļojuma laiku Ņehļudovs jutās tai satrauktajā

stāvoklī, kurā viņš neviļus kļuva iejūtīgs un uzmanīgs pret visiem, ar ko viņam bija darīšana, sakot ar pasta puisi un konvoja zaldātu un beidzot ar cietuma priekšnieku un gubernatoru.

Pa šo laiku Ņehļudovam sakarā ar Maslovas parvešanu pie politiskajiem nācās iepazīties ar daudziem politiskajiem — vispirms Jekaterinburgā, kur viņus ļoti brīvi turēja visus kopā lielā kamerā, bet vēlāk ceļā ar tiem pieciem vīriešiem un četrām sievietēm, kuriem pievienoja Maslovu. Šī tuvināšanās izsūtāmiem politiskajiem pilnīgi pārveidoja Ņehļudova uzskatu par tiem.

Kopš paša revolucionārās kustības sākuma Krievijā un it īpaši pēc 1. marta Ņehļudovs juta pret revolucionāriem nepatiku un nicināšanu. Vispirms viņu no tiem atbaidīja cietsirdīgie un slepenie paņēmieni, kādus tie lietoja cīņā pret valdību, galvenais, viņu izdarītās nežēlīgās slepkavības, un vēl viņam derdzās tiem visiem kopīgā lielā iedomība. Taču, iepazinis tuvāk viņus pašus un to, ko tie izcietuši no valdības, bieži vien būdami bez vainas, viņš saprata, ka tie nevarēja būt citādi kā vien tādi, kādi bija.

Lai cik drausmīgi bezjēdzīgas bija mocības, kurām tika pakļauti tā saucamie kriminālnoziedznieki, tomēr viņiem kā pirms, tā pēc notiesāšanas mēdza piemērot ko līdzīgu likumībai; taču politisko prāvās nebija pat šās līdzības, kā Ņehļudovs redzēja gadījumā ar Šustovu un vēlāk ar daudziem jo daudziem saviem jaunajiem paziņām. Ar šiem cilvēkiem rīkojās tā, kā mēdz rīkoties, zvejojot zivis ar tīklu: izvelk krastā visu, kas ķēries, un tad atlasa prāvās zivis, kuras vajadzīgas, nerūpējoties par sīko smeltni, kas aiziet bojā, sažūdama krastmalā. Tā saņēmuši simtiem cilvēku, kas, acīm redzot, ne tikvien nebija vainīgi, bet pat nevarēja būt valdībai kaitīgi, tos dažkārt gadiem vārdzināja pa cietumiem, kur tie saslima ar diloni, zaudēja prātu vai izdarīja pašnāvību; un viņus turēja tikai tāpēc, ka nebija iemesla viņus atbrīvot, kamēr, būdami cietumā, viņi bija pie rokas, ja izmeklēšanā ievajadzējās noskaidrot kādu jautājumu. Visu šo, bieži vien pat no valdības viedokļa nevainīgo

cilvēku liktenis bija atkarīgs no žandarma, policijas oficiera, spiega, prokurora, izmeklēšanas tiesneša, gu-bernatora, ministra patvaļas, brīvā laika un omas. Uznāk tādam ierēdnim garš laiks vai iegribas uzkalpoties — un viņš izdara arestus un, raugoties pēc savas vai priekšniecības noskaņas, arestētos vai nu patur cietumā, vai arī izlaiž. Bet augstākais priekšnieks — ari atkarībā no tā, vai viņam vajag vai nevajag uzkalpoties vai arī kādas attiecības viņam ar ministru,— arestētos vai nu aizsūta uz pasaules malu, vai tur ieslodzītus viennīcās, vai piespriež izsūtīšanu, katorgu, nāves sodu, vai arī izlaiž, ja kāda dāma viņam to palūdz.

Ar viņiem rīkojās kā karā, un, dabiski, ka viņi lietoja tos pašus līdzekļus, kādi tika lietoti pret viņiem. Un, tāpat ka karavīrus allaž apņem sabiedriskā doma, kas ne vien slēpj no tiem viņu rīcības noziedzīgumu, bet iztēlo šo ricību par varonību, — gluži tāpat arī politiskos ietvēra tāda pati viņu pulciņa sabiedriskās domas atmosfēra, kurā nežēlīgie darbi, ko viņi veica, riskēdami zaudēt brīvību, dzīvību un visu, kas cilvēkam dārgs, viņiem šķita nevis ļauni, bet varonīgi. Tā Ņehļudovs izskaidroja to apbrīnojamo parādību, ka vislēnīgākā rakstura cilvēki, kas nav spējīgi pat skatīties uz dzīvas būtnes ciešanām, kur nu vēl tās nodarīt, mierīgi gatavojās nogalināt cilvēkus un gandrīz visi zināmos gadījumos atzina slepkavību par likumīgu un taisnīgu pašaizsardzības līdzekli un ieroci augstākā mērķa — vispārējās labklājības sasniegšanai. Turpretim augstās domas, kādās viņi bija par savu darbu un tātad arī par sevi, dabiski, izrietēja no tās nozīmes, kādu viņiem piedēvēja valdība, un no nežēlīgajiem sodiem, kādiem tā viņus pakļāva. Viņiem vajadzēja būt augstās domās par sevi, lai spētu pārciest to, ko viņi cieta.

Iepazinis viņus tuvāk, Ņehļudovs pārliecinājās, ka tie nebija tikai ļaundari vien, kā daži tos iedomājās, un nebija arī tikai varoņi vien, par kādiem tos uzskatīja citi, bet bija parasti cilvēki, starp kuriem, tāpat kā visur, bija gan labi, gan ļauni, gan vidēji cilvēki. Starp viņiem bija cilvēki, kas kļuvuši par revolucionāriem tāpēc, ka patiesi un no sirds uzskatīja par savu pienākumu cīnīties pret pastāvošo ļaunumu; taču bija arī tādi, kas šo darbību izvēlējušies aiz egoistiskiem, godkārīgiem motīviem; turpretim vairumu revolūcijā ierāva Ņehļudovam no kara laikiem pazīstamā briesmu un riska kāre, bauda rotaļāties ar savu dzīvību — šīs jūtas, kas tik raksturīgas pašai parastākajai, enerģijas pilnajai jaunatnei. Atšķirība, kas revolucionārus pacēla pāri parastajiem cilvēkiem, bija tāda, ka viņu morālās prasības bija augstākas par tām, kādas pieņemtas parasto cilvēku sabiedrībā. Viņi par obligātu uzskatīja ne vien mērenību, dzīves skarbumu, patiesīgumu, nesavtību, bet arī gatavību ziedot visu, pat savu dzīvību kopīgai lietai. Un tāpēc tie no šiem cilvēkiem, kuri stāvēja pāri vidējam līmenim, atradās daudz augstāk par to, būdami reti sastopamas augstas tikumības paraugs; turpretim tie, kas stāvēja zemāk par šo vidējo līmeni, bija par to daudz zemāk, bieži vien būdami nepatiesi, liekulīgi un līdz ar to pašapzinīgi un lepni cilvēki, — tā ka dažus no saviem jaunajiem paziņām Ņehļudovs ne vien cienīja, bet arī no sirds iemīlēja; pret citiem turpretim palika vairāk nekā vienaldzīgs.

VI

It īpaši Ņehļudovs iemīlēja katorga izsūtāmu diloņslimu jaunekli Kriļcovu, kas gāja tanī grupā, kurai pievienoja Katjušu. Ņehļudovs bija iepazinies ar viņu jau Jekaterinburgā un pēc tam ceļā vairākas reizes redzējies un sarunājies. Kādreiz vasarā, atpūšoties etapa punktā, Ņehļudovs pavadīja ar viņu kopā gandrīz veselu dienu, un Kriļcovs, kļuvis runīgs, izstāstīja tam savu dzīves stāstu un kā viņš kļuvis par revolucionāru. Viņa dzīves stāsts pirms cietuma bija visai īss. Viņa tēvs, bagāts muižnieks dienvidu guberņās, bija miris, viņam vēl mazam esot. Viņš bija vienīgais dēls, un māte viņu audzināja. Mācījās viņš labi, tiklab ģimnāzijā, kā universitātē, un beidza kursu kā pirmais matemātikas fakultātes kandidāts. Viņu uzaicināja palikt pie universitātes un braukt uz ārzemēm. Taču viņš vilcinājās. Bija kāda meitene, ko viņš mīlēja, un brīžam domāja par precēšanos un darbu zemstes dienestā. Gribējās visu un ne par ko nevarēja izšķirties. Tai laikā studiju biedri lūdza viņam naudu kopīgai lietai. Viņš zināja, ka šī kopīgā lieta bija revolucionāra darbība, par kuru viņš tolaik nemaz neinteresējās, taču aiz biedriskuma un patmīlības, lai nenodomātu, ka viņš baidās, naudu iedeva. Naudas ņēmēji iekrita; pie viņiem atrada zīmīti, no kuras uzzināja, ka naudu devis Kriļcovs; viņu arestēja, ievietoja vispirms iecirknī, tad cietumā.

— Cietumā, kur mani ieslodzīja, — Kriļcovs stāstīja Ņehļudovam (viņš ar savām iekritušajām krūtīm sēdēja uz augstas lāvas, ar elkoņiem pret ceļgaliem atbalstījies, un tikai retumis paskatījās Ņehļudovā spožām, drudžainām, skaistām, gudrām un labsirdīgām acīm), — šai cietumā nebija sevišķas stingrības; mēs ne vien saklaudzinājāmies, bet arī staigājām pa gaiteni, sarunājāmies, dalījāmies ar pārtiku, tabaku un pa vakariem pat visi pulkā dziedājām. Man bija laba balss. Jā. Ja nebijusi māte, — viņa ļoti bēdājās, — man cietumā būtu labi, pat patīkami un ļoti interesanti. Te es, starp citu, iepazinos ar slaveno Petrovu (vēlāk cietoksnī viņš ar stiklu pārgrieza dzīslas un nonāvējās) un vēl citiem. Taču es nebiju revolucionārs. Iepazinos arī ar diviem biedriem no blakus kamerām. Tie bija iekrituši vienā un tai pašā lietā ar poļu proklamācijām, un tos tiesāja par mēģinājumu ceļā uz staciju atbrīvoties no konvoja. Viens bija polis Lozinskis, otrs — ebrejs, uzvārdā Rozovskis. Jā. Sis Rozovskis bija vēl gluži zēns. Viņš stāstīja, ka viņam esot septiņpadsmit, bet pēc izskata bija gadu piecpadsmit. Vājiņš, sīciņš, ar spožām, melnām acīm, kustīgs un — kā visi ebreji — loti muzikāls. Balss viņam bija vēl lūzumā, bet viņš jauki dziedāja. Jā. Man tur esot, viņus abus veda uz tiesu. Aizveda no rīta. Vakarā viņi atgriezās un stāstīja, ka abiem piespriests nāves sods. Neviens to nebija gaidījis. Tik nesvarīgs bija viņu pārkāpums — viņi tikai bija mēģinājuši izsprukt no konvoja, pat nebija nevienu ievainojuši. Turklāt šķita tik nedabiski, ka tādu bērnu kā Rozovski varētu sodīt ar nāvi. Un mēs cietumā visi nolēmām, ka tas tikai tāpat, lai pabaidītu, un ka spriedumu neapstiprinās. Sākumā uztraucāmies, bet tad apmierinājāmies, un dzīve ritēja pa vecam. Jā. Tikai reiz vakarā pie manām durvīm pienāk sargs un noslēpumaini paziņo, ka atnākuši namdari, ceļot karātavas. Es pirmajā brīdī nesapratu: «Kā? Kas par karatavām?» Taču večuks sargs bija tik satraukts, ka, viņā paraudzījies, sapratu, ka tās diviem mūsējiem. Es gribēju saklaudzināties, aprunāties ar biedriem, taču baidījos, ka tie divi neizdzird. Arī biedri klusēja. Acīm redzot, visi zināja. Gaitenī un kamerās visu vakaru valdīja nāves klusums. Mēs nesaklaudzinājāmies un nedziedājām. Ap pulksten desmitiem pie manis atkal pienāca sargs un pačukstēja, ka atvests bende no Maskavas. Pateica un gāja projām. Es sāku viņu saukt, lai nāk atpakaļ. Te uzreiz dzirdu, Rozovskis no savas kameras otrpus gaiteņa kliedz man: «Kas jums ir? Kāpēc jūs viņu saucat?» Es kaut ko noteicu, ka sargs man tabaku atnesa, bet viņš it kā nojauzdams sāka man taujāt, kāpēc mēs neesot dziedājuši, kāpēc neesot saklaudzinājušies. Neatceros, ko es viņam atbildēju, drīzāk atgāju nost, lai nav ar viņu jārunā. Jā. Tā bija šausmīga nakts. Augu nakti ieklausījos visās skaņās. Pēkšņi pret rītu dzirdu — atver gaiteņa durvis un nāk cilvēki, daudz. Es nostājos pie lodziņa. Gaitenī dega lampa. Pirmais pagāja garām cietuma priekšnieks. Tāds resns, likās, pašapzinīgs, noteikts cilvēks. Gluži pārvērties sejā: bāls, sašļucis, tāds kā izbiedēts. Aiz viņa palīgs — sadrūvējies, apņēmīgs; viņiem seko apsardze. Pagāja garām manām durvīm un apstājās pie blakus kameras. Un dzirdu — palīgs tādā dīvainā balsī sauc: «Lozinski, celieties, uzģērbiet tīru veļu!» Jā. Pēc tam dzirdu, iečīkstējās durvis, viņi iegāja kamerā, tad dzirdu Lozinska soļus: viņš gāja uz gaiteņa pretējo pusi. Es varēju redzēt tikai priekšnieku. Stāv bāls un metina pogu ciet un vaļā, un rausta plecus. Jā. Pēkšņi, it kā no kā satrūcies, pavirzījās pie malas. Lozinskis pagāja viņam garām un pienāca pie manām durvīm. Skaists jauneklis bija, ziniet, tas skaistais poļu tips: plata, taisna piere ar gaišu, cirtainu, smalku matu vainagu un brīnišķīgas, gaišzilas acis. Tik ziedošs, zaļoksns, veselīgs jauneklis. Viņš apstājās pie mana lodziņa, tā ka es varēju redzet visu viņa seju. Briesmīgi sakritusi, pelēka seja. «Kriļcov, vai papirosi ir?» Es gribēju viņam pasniegt, bet palīgs, it kā baidīdamies nokavēt, izrāva savu etviju un pasniedza viņam. Viņš paņēma vienu papirosu, palīgs aizdedzināja sērkociņu. Viņš aizpīpēja un kļuva tāds kā domīgs. Tad it kā atcerējās ko un sāka runāt: «Nežēlīgi un netaisni. Neesmu izdarījis nekādu noziegumu. Es…» Viņa baltajā, jauneklīgajā kaklā, no kura es nevarēju ne acu novērst, kaut kas iedrebējās, un viņš apklusa. Jā. Tobrīd dzirdu, Rozovskis no gaiteņa nez ko sauc savā smalkajā ebreja balsī. Lozinskis nosvieda papirosa galu un atgāja no durvīm. Un lodziņā parādījās Rozovskis. Viņa bērna seja ar valgajām, melnajām acīm bija sarkana un nosvīdusi. Arī viņam bija mugurā tīra veļa, bikses bija pārāk platas, un viņš ar abām rokām viena laidā raustīja tās uz augšu un trīcēja pie visām miesām. Viņš piebāza savu nožēlojamo seju pie mana lodziņa: «Anatolij Petrovič, vai nav tiesa, ārsts man parakstīja krūšu tēju? Es esmu nevesels, man vēl jādzer krūšu tēja.» Neviens neatbildēja, un viņš jautājoši lūkojās te uz mani, te uz priekšnieku. Ko viņš ar to gribēja teikt, es tā arī nesapratu. Jā. Pēkšņi palīgs sataisīja stingru seju un atkal tādā kā spiedzīgā balsī iekliedzās: «Kas tie par jokiem? Iesim!» Rozovskis, acīm redzot, nebija spējīgs saprast, kas viņu gaida, un it kā steigdamies, gandrīz skriešus, visiem pa priekšu metās projām pa gaiteni. Bet tad uzreiz iecirtās, — es dzirdēju viņa spalgo balsi un raudas. Sākās kņada, mīņāšanās. Viņš griezīgi spiedza un raudāja. Tad aizvien tālāk un tālāk — nošķindēja gaiteņa durvis, un viss apklusa … Jā. Tā ari pakāra. Ar virvēm nožņaudza abus. Sargs, kāds cits, bija redzējis un stāstīja man, ka Lozinskis nepretojies, bet Rozovskis ilgi turējies pretim, tā ka viņu ar varu uzvilkuši soda vietā un iebāzuši galvu cilpā. Jā. Šis sargs bija pastulbs puisis. «Man, kungs, stāstīja, ka esot briesmīgi. Bet nekā briesmīga tur nav. Kā uzvilka — tikai divreiz šitā ar pleciem,» viņš parādīja, kā pleci krampjaini pacēlušies un noslīguši, tad bende paraustīja, lai, sak, cilpas labāk savelkas, un gatavs: vairāk ij netirinājās.» — «Nekā briesmīga tur nav,» Kriļcovs atkārtoja sarga vārdus un gribēja pavīpsnāt, bet, smaidu neizmocījis, sāka elsodams raudāt.

Pēc tam viņš ilgi klusēja, smagi elpodams un rīdams asaras, kas spiedās kaklā.

— Kopš tā laika arī es kļuvu revolucionārs. Jā gan, — viņš nomierinājies sacīja un īsumā nobeidza savu stāstu.

Viņš piederēja pie narodovoļcu grupas un pat vadīja dezorganizācijas grupu, kuras mērķis bija terorizēt valdību tā, lai tā pati atteiktos no varas un aicinātu tautu. Ar šādu nolūku viņš braukāja te uz Pēterburgu, te uz ārzemēm, te uz Kijevu, te uz Odesu, un visur viņam bija panākumi. Cilvēks, uz kuru viņš bija pilnīgi paļāvies, viņu nodeva. Viņu apcietināja, tiesāja, divus gadus noturēja cietumā un piesprieda nāves sodu, apmainot to pret mūža katorgu.

Cietumā viņš saslima ar diloni, un tagad, tajos ap-stākļos, kādos viņš patlaban atradās, viņam, acīm redzot, bija palikuši, ja daudz, tad daži mēneši ko dzīvot, viņš to zināja un nenožēloja, ko darījis, bet teicās, ja viņam būtu dota vēl otra dzīve, viņš to izlietotu tam pašam mērķim, — lai iznīcinātu to kārtību, pie kuras iespējams tas, ko viņš pieredzējis.

Šā cilvēka dzīves stāsts un tuvība ar viņu Ņehļudovam ieskaidroja daudz ko tādu, ko viņš agrāk nebija sapratis.

VII

Todien, kad, izejot no etapa punkta, notika konvoja oficiera sadursme ar arestantiem bērna dēļ, Ņehļudovs, pārnakšņojis iebraucamajā vietā, pamodās vēlu un vēl nosēdēja pie vēstulēm, kuras rakstīja uz guberņas pilsētu, tā ka izbrauca no iebraucamās vietas vēlāk nekā parasti un nepanāca grupu ceļā kā dažkārt agrāk, bet ieradās sādžā, kuras tuvumā bija pusetaps, jau krēslā. Apsildījies iebraucamajā vietā, ko turēja kāda padzīvojusi, resna atraitne ar neparasti tuklu, baltu kaklu, Ņehļudovs padzēra tēju tīrā istabā ar lielu daudzumu bilžu un svētbilžu un steidzās uz etapa punktu pie oficiera lūgt atļauju satikties.

Sešos iepriekšējos etapos neviens konvoja oficieris, kaut gan tie pastāvīgi mainījās, nelaida Ņehļudovu etapa telpās, tā ka viņš vairāk nekā nedēļu nebija redzējis Katjušu. Sādu stingrību ievēroja tāpēc, ka gaidīja svarīga cietumu pārlūka ierašanos. Tagad nu pārlūks bija aizbraucis garām, nepametis uz etapiem ne aci, un Ņehļudovs cerēja, ka konvoja oficieris, kas no rīta bija pieņēmis grupu, tāpat kā agrākie oficieri, atļaus viņam satikties ar arestantiem.

Saimniece piedāvāja Ņehļudovam tarantasu, ar ko aizbraukt līdz pusetapam sādžas galā, taču Ņehļudovam šķita labāk iet kājām. Jauns puisis, strādnieks, īsts spēkavīrs platiem pleciem, milzīgos nupat ar trānu saziestos zābakos, uzņēmās viņu pavadīt. Debesis sijāja saltu miglu, un bija tik tumšs, ka, tikko puisis attālinājās soļus trīs tanīs vietās, kur no logiem nekrita gaisma, Ņehļudovs jau viņu vairs neredzēja, tikai dzirdēja viņa zābakus žļākstam pa dziļajiem, lipīgajiem dubļiem.

Šķērsojis baznīcas laukumu un izgājis pa garu ielu ar spoži apgaismotiem māju logiem, Ņehļudovs, sekodams ceļvedim, nonāca sādžas malā pilnīgā tumsā. Taču drīz vien šai tumsā pavīdēja miglā izplūduši gaismas stari, ko meta pie etapa degošās laternas. Sarkanīgie plankumi pletās aizvien lielāki un gaišāki, nāca samanāmi žoga pāļi, melnais, kustīgais sargzaldāta stāvs, svītrainais stabs un būda. Sargs apturēja pienācējus ar parasto: «Kas nāk?» — un, pamanījis, ka nav savējie, izrādījās tik stingrs, ka negribēja ļaut pagaidīt pie žoga. Taču Ņehļudova pavadoni sargzaldāta stingrība nesamulsināja.

— Esi gan tu, puis, pūcīgs! — viņš tam teica.

— Pakliedz jel vecāko, bet mēs pagaidīsim.

Sargzaldāts neatbildējis kaut ko pakliedza pa vārtiņiem un palika stāvam, vērīgi noraudzīdamies, kā plecīgais puisis laternas gaismā ar skaidu kasīja nost Ņehļudova zābakiem pielipušos dubļus. Aiz pāļu žoga skanēja vīriešu un sieviešu balsu duna. Pēc minūtēm trim nošķinda dzelzs, vārtiņi atvērās un no tumsas laternas gaismā iznāca vecākais uz pleciem uzmestā šinelī un jautāja, ko vajagot. Ņehļudovs nodeva savu sagatavoto vizītkarti un zīmīti, kurā lūdza pieņemt viņu personīgā lietā, un palūdza nodot oficierim. Vecākais nebija tik stingrs kā sargzaldāts, toties visai ziņkārīgs. Viņš par varītēm gribēja izdibināt, kādēļ Ņehļudovam vajagot satikt oficieri un kas viņš tāds esot, acīm redzot, saozdams, ka te varēs ko noraut, un negribēdams palaist garām izdevību. Ņehļudovs atbildēja, ka viņam esot sevišķa lieta un ka viņš būšot pateicīgs, un palūdza nodot zīmīti. Vecākais paņēma zīmīti un, pametis ar galvu, aizgāja. Pēc kāda laiciņa atkal noklaudzēja vārtiņi un pa tiem sāka plūst ārā sievietes ar groziņiem, vācelēm, podiem un maisiem. Skaļi triekdamas savā īpatnējā sibīriešu izloksnē, viņas kāpa pār vārtiņu slieksni. Visas tās bija ģērbušās nevis kā laucinieces, bet kā pilsētnieces — mēteļos un kažociņos; svārki bija augstu atspraudīti, galvas apsietas lakatiņiem. Laternu gaismā viņas ziņkāri aplūkoja Ņehļudovu un tā pavadoni. Viena, acīm redzot, priecīga par sastapšanos ar plecīgo puisi, tūdaļ vēlīgi apveltīja to ar sibīriešu lamuvārdu.

—-Ko tu, mežaini, sasodīts ar ārā, te daries? — viņa to uzrunāja.

— Ek vei, iebraucēju pavadīju, — puisis atsaucās. — Bet ko tu atstiepi?

— Pienu, vēlēja rīt vēl atnākt.

— Bet vai pa nakti nepaturēja? — puisis ievaicājās.

— Kaut tev mēle samestos, muldoņa! — viņa smie-damās atsaucās. — Aidā līdz sādžai kopā, — pavadi mūs!

Puisis pateica viņai vēl ko tādu, ka sāka smieties nevis sievietes vien, bet arī sargzaldāts, un pievērsās Ņehļudovam.

— Kā būs, vai atradīsiet ceļu vieni paši? Neapmaldīsieties?

— Atradīšu, atradīšu.

— Kad paiesiet garām baznīcai, no divstāvu nama pa labi otrais. Te jums būs bozīte, — viņš piebilda, atdodams Ņehļudovam nūju, ar ko bija nācis, garu, garāku par pašu, un, slampādams ar saviem milzīgajiem zābakiem, kopā ar sievietēm pazuda tumsā.

Viņa balss, ko lāgiem pārskanēja sieviešu čala, nebija vēl izgaisusi miglā, kad vārtiņi atkal nošķindēja un iznāca vecākais, aicinādams Ņehļudovu sev līdzi pie oficiera.

VIII

Pusetaps bija iekārtots tāpat kā visi pārējie etapi un pusetapi Sibīrijas ceļā: pagalmā, ko apņēma noasinātu baļķu — pāļu žogs, atradās trīs vienstāva dzīvojamās ēkas. Vienā, vislielākajā, ar aizrestotiem logiem, novietoja arestantus, otrā — konvoja komandu, bet trešajā apmetās oficieris un kanceleja. Visās trijās ēkās tagad spīdēja ugunis, kā allaž, un it īpaši šeit mānīgi solīdamas apgaismotajās sienās ko labu un mājīgu. Pie ēku lieveņiem dega laternas, un vēl laternas piecas dega pie sienām, apgaismodamas pagalmu. Unteroficieris pa laipu pieveda Ņehļudovu pie mazākās ēkas lieveņa. Uzkāpis trīs pakāpienus, viņš ielaida Ņehļudovu sev pa priekšu lampiņas apgaismotā, kvēpainas dvingas piesmirdušā priekšistabā. Pie krāsns zaldāts rupjā kreklā ar kaklautu un melnās biksēs, vienu dzeltenu stulma zābaku kājā, ar otru stulmu salīcis pūta patvāri. Ieraudzījis Ņehļudovu, zaldāts pameta patvāri, noņēma Ņehļudovam lietusmēteli un iegāja iekšistabā.

— Atnāca, jūsu labdzimtība!

— Nu, sauc iekšā! — atskanēja pikta balss.

— Ejiet vien pa durvīm! — zaldāts pateica un tūdaļ atkal ķērās pie patvāra.

Otrā istabā, ko apgaismoja pakaramā lampa, pie klāta galda ar pusdienu atliekām un divām pudelēm sēdēja oficieris ar kuplām, gaišām ūsām un ļoti sārtu seju, ģērbies tresainā mājas svārkā, kas cieši apņēma viņa platās krūtis un plecus. Siltajā istabā oda pēc tabakas un vēl — ļoti spēcīgi — pēc kaut kādām stiprām un lētām smaržām. Ieraudzījis Ņehļudovu, oficieris piecēlās un it kā zobgalīgi un aizdomīgi noskatījās ienācējā.

— Ko vēlaties? — viņš jautāja un, atbildi negaidīdams, pakliedza pa durvīm: — Bernov! Vai tas patvāris beidzot būs vai nebūs?

— Tūliņās.

— Es tev gan došu tūliņās, ka tu man pieminēsi! — oficieris uzbrēca, acīm pazibsnījis.

— Jau nesu! — zaldāts atkliedza un ienāca ar patvāri.

Ņehļudovs pagaidīja, kamēr zaldāts nolika patvāri (oficieris pavadīja viņu mazām, jaunām acīm, it kā tēmēdams, kur tam iesist). Kad patvāris bija uzlikts, oficieris uzlēja tēju. Tad salūkoja ceļa lādītē četrstūrainu karafīti un Alberta biskvītus. Nolicis to visu uz galdauta, viņš atkal uzrunāja Ņehļudovu.

— Ar ko tad varu pakalpot?

— Es lūgtu satikšanos ar kādu cietumnieci, — Ņehļudovs teica nesēzdamies.

— Politisko? Tas ir ar likumu aizliegts, — oficieris atteica.

— Sī sieviete nav politiskā, — Ņehļudovs iebilda.

— Jā, padevīgi lūdzu, apsēdieties! — oficieris aicināja.

Ņehļudovs apsēdās.

— Viņa nav politiskā, — viņš atkārtoja, — taču uz manu lūgumu augstākā priekšniecība atļāva viņai iet kopā ar politiskajiem …

— Ā, zinu, — oficieris aprāva. — Maza, melnīgsnēja? Kāpēc ne, to var. Lūdzu, vai smēķēsiet?

Viņš pasniedza Ņehļudovam kārbiņu ar papirosiem un, rūpīgi pielējis divas glāzes tējas, vienu no tām piestūma Ņehļudovam.

— Lūdzu! — viņš sacīja.

— Pateicos, es vēlētos satikties…

— Nakts ir gara. Gan paspēsiet. Es likšu viņu izsaukt.

— Bet vai nevarētu, viņu neizsaucot, ielaist mani telpās? — Ņehļudovs vaicāja.

— Pie politiskajiem? Nav pēc likuma.

— Mani vairākkārt ielaida. Ja jau baidāties, ka es ko nodošu, tad es taču varētu nodot caur viņu.

— Nu nē, viņu pārmeklēs, — sacīja oficieris un ne-patīkami iesmējās.

— Tad pārmeklējiet jel mani!

— Iztiksim arī bez tā, — oficieris noteica, atvāzto karafīti Ņehļudova glāzei tuvinādams. — Vai atļausiet? Nu, kā vēlaties. Dzīvo te, tai Sibīrijā, tad arī prieks par izglītotu cilvēku. Mūsu dienests taču, paši zināt, visai nožēlojams. Bet, ja cilvēks pie kā cita pieradis, tad ir grūti. Par mūsējiem taču pastāv uzskats, sak, ja jau konvoja oficieris, tātad rupjš, neizglītots tēviņš, bet to nemaz nedomā, ka cilvēks varbūt gluži kam citam radīts.

Šā oficiera sarkanā seja, viņa smaržas, gredzens un it īpaši nepatīkamie smiekli Ņehļudovam ļoti derdzās, taču patlaban viņš, tāpat kā visu ceļojuma laiku, atradās tai nopietnajā un vērīgajā noskaņojumā, kurā neatļāvās sev vieglprātīgi un nicīgi izturēties pret cilvēkiem, lai tie būtu kādi būdami, bet uzskatīja par nepieciešamu ar katru cilvēku runāt «no visas sirds», kā viņš pats mēdza dēvēt šo attieksmi. Uzklausījis oficieri un sapratis viņa dvēseles stāvokli tā, ka viņu nospiež piedalīšanās sev padoto cilvēku mocīšanā, Ņehļudovs nopietni sacīja:

— Es domāju, ka jūsu pašu darbā var rast mierinājumu, atvieglojot cilvēku ciešanas, — viņš teica.

— Kas nu šiem par ciešanām? Tie taču ir tādi ļaudis.

— Kādi īpaši ļaudis tad tie ir? — Ņehļudovs iebilda.

— Tādi paši kā visi. Un ir arī nevainīgi.

— Protams, ir visādi. Protams, žēl jau ir. Citi gan neko neatļauj, bet es kur varēdams cenšos atvieglot. Lai tad labāk pats ciešu nekā viņi! Citi, tiklīdz kas, tā tūdaļ pēc likuma, šaut un tā, bet cs žēloju. — Vai vēlaties? Dzeriet! — viņš piedāvāja, vēl ieliedams tēju.

— Bet kas viņa īstenībā ir — tā sieviete, ko vēlaties redzēt? — viņš iejautājās.

— Tā ir nelaimīga sieviete, kas bija nokļuvusi atklātajā namā, un tur viņu nepatiesi apvainoja noindēšanā, bet viņa ir ļoti laba sieviete, — Ņehļudovs stāstīja.

Oficieris pakratīja galvu.

— Jā, gadās jau. Kazaņā, es jums teikšu, bija viena — par Emmu sauca. Dzimusi ungāriete, bet acis kā īstai persietei, — viņš turpināja, nespēdams apspiest smaidu, to atceroties. — Tāda elegance, ka pat grāfiene …

Ņehļudovs pārtrauca oficieri un atgriezās pie iepriek-šējās sarunas.

— Manuprāt, jūs varat atvieglot šādu cilvēku stāvokli, kamēr tie atrodas jūsu varā. Es esmu pārliecināts, ka, tā rīkodamies, jūs sagādātu sev lielu prieku,— Ņehļudovs sacīja, cenzdamies izrunāt vārdus, cik iespējams, skaidrāk, kā mēdz runāt ar ārzemniekiem vai bērniem.

Oficieris raudzījās Ņehļudovā spožām acīm un, re-dzams, ar nepacietību gaidīja, kad tas beigs, lai varētu turpināt stāstu par ungārieti ar persietes acīm, kuru viņš, šķiet, spilgti redzēja savā iztēlē un kura saistīja visu viņa uzmanību.

— Jā, tas jau, pieņemsim, ir pareizi, — viņš noteica. — Es jau viņus žēloju arī. Tikai es jums gribēju izstāstīt par to Emmu. Ko tik viņa nedarīja …

— Tas mani neinteresē, — Ņehļudovs atvairīja,

— un teikšu jums tieši, kaut arī pats agrāk biju citāds, taču tagad nīstu tādu attieksmi pret sievietēm.

Oficieris iztrūcies palūkojās uz Ņehļudovu.

— Vai nevēlaties vēl tējiņu? — viņš jautāja.

— Nē, pateicos.

— Bernov! — oficieris pasauca. — Pavadi viņus pie Vakulova, pasaki, lai ielaiž atsevišķajā kamerā pie politiskajiem, var tur palikt līdz pārbaudeil

IX

Raitnieka pavadīts, Ņehļudovs atkal izgāja tumšajā pagalmā, ko blāvi apgaismoja sarkanās laternu ugunis.

— Uz kurieni? — sastaptais sargzaldāts jautāja Ņehļudova pavadonim.

— Uz atsevišķo piekto kameru.

— Te nevar tikt cauri, aizslēgts, jāiet pa otru lieveni.

— Kāpēc tad aizslēgts?

— Vecākais aizslēdza, bet pats aizgāja uz sādžu.

— Nu, tad eima šeitanl

Zaldāts veda Ņehļudovu uz otru lieveni — pa laipām līdz otrai ieejai. Jau pagalmā varēja dzirdēt balsu dūkoņu un kustību kā bišu stropā, kur spēcīga saime taisās spietot, bet, kad Ņehļudovs piegāja tuvāk un durvis atvērās, šī dūkoņa kļuva stiprāka un izvērtās par atsevišķu balsu sasaukšanos, lamām un smiekliem. Atskanēja zvīguļaina važu šķinda, un uzdvesa pazīstamā, smagā izkārnījumu un deguta smirdoņa.

Abi šie iespaidi — balsu duna ar važu šķindu un šī šausmīgā smirdoņa Ņehļudovam allaž saplūda vienā mokpilnā morāliska nelabuma sajūtā, kas pārgāja fiziskā nelabumā. Abi iespaidi jaucās kopā un pastiprināja viens otru.

Ieejot pusetapa priekštelpā, kur atradās milzīgs, smirdošs toveris, tā saucamā «paraška», pirmais, ko Ņehļudovs ieraudzīja, bija sieviete, kas sēdēja uz tovera malas. Viņai iepretim — vīrietis uz vienas auss pastumtu, plakanu cepuri skūtajā galvā. Viņi par kaut ko sarunājās. Ņehļudovu ieraudzījis, arestants pamirkšķināja tam un noteica:

— Ne pats ķeizars ūdeni nenoturēs.

Bet sieviete nolaida mēteļa stūrus un nodūra acīs.

No priekšnama veda gaitenis, uz kuru vērās kameru durvis. Pirmā kamera bija ģimenes cilvēkiem, tad liela kamera neprecētiem un gaiteņa galā divas mazas kameras politiskajiem. Etapa telpās, kas bija paredzētas simt piecdesmit cilvēkiem, bet kur tagad uzturējās četri simti piecdesmit, bija tik šauri, ka arestanti, neietilpdami kamerās, pildīja arī gaiteni. Vieni sēdēja un gulēja uz grīdas, citi staigāja uz priekšu un atpakaļ ar tukšām un karsta ūdens pilnām tējas kannām. Starp tiem bija arī Tarass. Viņš panāca Ņehļudovu un laipni ar to sasveicinājās. Tarasa labsirdīgā seja bija izķēmota iesarkaniem zilumiem uz deguna un zem acs.

— Kas tad tev atgadījies? — Ņehļudovs jautāja.

— Iznāca tā, — Tarass smaidīdams nosacīja.

— Kaujas vienā laidā, — zaldāts nicīgi novilka.

— Meitieša dēļ, — piebilda arestants, kas nāca viņam nopakaļ, — ar aklo Fedjku sarāvās.

— Un kā klājas Fedosjai? — Ņehļudovs apjautājās.

— Nekas, vesela, es, re, viņai karstu ūdentiņu nesu — tējai, — Tarass atbildēja un iegāja ģimeņu kamerā.

Ņehļudovs ieskatījās pa durvīm. Visa kamera bija pilna vīriešu un sieviešu — gan uz lāvām, gan zem lāvām. Gaiss bija biezs no garaiņiem, ko izplatīja žāvējamās slapjās drēbes, skanēja nerimstošas sieviešu klaigas. Nākamās durvis veda neprecēto kamerā. Tā bija vēl pilnāka, un pat pašās durvīs un, spiezdamies jau gaitenī, trokšņainā pūlī drūzmējās arestanti slapjās drēbēs, nez ko dalīdami vai spriezdami savā starpā. Konvojnieks paskaidroja Ņehļudovam, ka tur vecākais pašu arestantu kroģerim izsniedzot uz priekšu izņemto vai uz paštaisītām kārtīm nospēlēto uztura naudu. Ieraudzījuši unteroficieri un kādu kungu, tuvāk stāvošie apklusa, naidīgi uzlūkodami garāmgājējus. Starp dalītājiem Ņehļudovs pamanīja pazīstamo katordznieku Fjodorovu, kas savā tuvumā vienmēr pieturēja nožēlojamu, bālu, it kā uztūkušu, jaunu puisi ar uzrautām uzacīm un vēl kādu riebīgu, bakurētainu bezdeguni klaidoni, par kuru stāstīja, ka viņš bēgot taigā nogalinājis savu biedru un tad pārticis no tā gaļas. Klaidonis stāvēja gaitenī, uzmetis uz viena pleca slapju mēteli, un izsmējīgi un nekaunīgi blenza Ņehļudovā, negriezdams tam ceļu. Ņehļudovs apgāja viņam apkārt.

Lai cik pazīstams Ņehļudovam bija šis skats, lai cik bieži viņš šo triju mēnešu laikā bija redzējis šos pašus četrsimt kriminālos visdažādākajos apstākļos: gan tveicē, gan putekļu mākoņos, ko tie sacēla, vilkdami važās saslēgtās kājas, gan apmetušos atpūsties ceļmalā, gan siltā laikā etapu pagalmos, kur norisinājās satriecošas, atklātas izvirtības ainas, — viņš tomēr ikreiz, ienācis viņu vidū un kā patlaban manīdams sev pievērstu viņu uzmanību, izjuta mokpilnu kaunu un apziņu, ka vainīgs viņu priekšā. Vissmagāk viņam bija, ka šim kaunam un vainas apziņai jaucās klāt nepārvarams riebums un šausmas. Viņš zināja, ka tajā stāvoklī, kādā tie bija nospiesti, viņi nevarēja būt citādi, nekā bija, un tomēr nespēja apspiest savu riebumu pret tiem.

— Tiem, liekēžiem, gan labi, — Ņehļudovs izdzirdēja, jau tuvodamies politisko kameras durvīm, — kas viņiem, sātaniem, nekaiš; tiem, rasi, vēders vis nesāpēs! — runāja kāda aizsmakusi balss, piebilzdama vēl treknu lamu vārdu .

Atskanēja skaļi, naidīgi un zobgalīgi smiekli.

X

Pavadījis Ņehļudovu garām neprecēto kamerai, unteroficieris griezās atpakaļ, solīdamies atnākt pirms pārbaudes viņam pakaļ.

Tikko unteroficieris bija projām, pie Ņehļudova žigliem basu kāju soliem, važas pieturēdams, pienāca gluži klāt arestants, apdvesdams viņu ar smagu un skāņu sviedru smaku, un noslēpumaini pačukstēja:

— Aizstāviet, kungs! Pagalam apmājuši puisi. Ap-dzirdījuši. Šodien pie pieņemšanas jau uzdevies par Karmanovu. Aizstāviet jel, mēs jau nevaram, nositīs,—

arestants bēra, nemierīgi apkārt raudzīdamies, un tūliņ atgāja nost.

Bija tā, ka katordznieks Karmanovs pierunājis kādu nometināšanā izsūtāmu puisi, kas izskatījās viņam līdzīgs, apmainīties, lai katordznieks ietu uz nometināšanu, bet šis puisis viņa vietā katorgā.

Ņehļudovs to jau zināja, jo šis pats arestants bija viņam pirms nedēļas ziņojis par šo maiņu. Ņehļudovs pamāja ar galvu par zīmi, ka sapratis un darīs, ko varēs, un neatskatīdamies gāja tālāk.

Ņehļudovs šo arestantu pazina kopš Jekaterinburgas, kur tas bija lūdzis viņu izgādāt tā sievai atļauju iet tam līdzi, un viņš bija brīnījies par tā nodarījumu. Tas bija vidēja auguma, gadu trīsdesmit vecs visparastākā izskata zemnieks, notiesāts katorgā par laupīšanas un slepkavības mēģinājumu. Viņu sauca par Makaru Djevkinu. Viņa noziegums bija ļoti dīvains. Šo noziegumu, kā viņš pats Ņehļudovam stāstīja, nebija vis izdarījis viņš, Makars, bet gan viņš, nešķīstais. Pie Makara tēva, kā viņš stāstīja, iegriezies ceļavīrs un par diviem rubļiem salīdzis pajūgu līdz četrdesmit verstu attālajam ciemam. Tēvs licis Makaram ceļavīru aizvest. Makars aizjūdzis zirgu, apģērbies un apsēdies kopā ar ceļavīru dzert tēju. Tēju dzerot, ceļavīrs stāstījis, ka braucot precībās un vedot Maskavā sapelnītos piecsimt rubļus. To padzirdējis, Makars izgājis ārā un ielicis ragavās zem salmiem cirvi.

— Un ij pats nezinu, kādēļ es to cirvi ņēmu, — viņš stāstīja. — «Paņem, sak, cirvi!» — es arī paņēmu. Sēdāinies ragavās, sākām braukt. Braucam, nekas. Es par cirvi biju pat aizmirsis. Sākām jau tuvoties ciemam, — palikušas vēl verstis sešas. No ciema ceļa uz lielceļu bija braucams pret kalnu. Es izkāpu, eju ragavām nopakaļ, bet viņš čukst: «Ko tu vēl domā? Uzbrauksi kalnā, pa lielceļu staigā ļaudis, turpat arī sādža. Aizvedīs viņš naudu; ja dari, tad tūliņ, nav ko gaidīt.» Es noliecos pie ragavām, tā kā čubinu salmus, bet cirvis tikpat vai lēktin ielēca rokās. Viņš atskatījās. «Ko tu,» viņš saka, «dari?» Atvēzējos ar cirvi, gribēju kraut, bet viņš, cilvēks manīgs, no ragavām laukā,

sagrāba mani pie rokām. «Ko tu,» viņš saka, «nešpetnais, dari!…» Nogāza mani sniegā, es nemaz ij neturējos pretī, pats padevos. Sasēja man ar jostu rokas, iesvieda pašu ragavās. Un taisni uz iecirkni projām. Iemeta cietumā. Tiesāja. Pagasts atsaucās, ka es labs cilvēks, nekas slikts neesot manīts. Saimnieki, pie kuriem biju dzīvojis, arī to pašu noliecināja. Bet ko apikātu paņemt neiznāca naudas, — Makars stāstīja, — un tāpēc piesprieda četrus gadus.

Un tagad nu šis vīrs, vēlēdamies paglābt savas puses cilvēku, zinādams, ka riskē ar savu dzīvību, tomēr izstāstīja Ņehļudovam arestantu noslēpumu, par ko — ja vien dabūtu zināt, kas to darījis, — viņu katrā ziņā nomiegtu.

XI

Politisko telpas sastāvēja no divām mazām kamerām, ar durvīm uz nožogoto gaiteņa galu. Pirmais, ko Ņehļudovs, aiz nožogojuma ieiedams, ieraudzīja, bija Simonsons, kas, ģērbies savā jakā, ar priežu šķilu rokās bija pietupies iekurējušās krāsns priekšā, kuras durtiņas, karstuma raustītas, drebēja.

Ņehļudovu ieraudzījis, tas pavērās viņā no apakšas uz augšu caur savām biezajām uzacīm un tāpat nepiecēlies padeva roku.

— Priecājos, ka esat atnācis, man vajag jūs satikt, — viņš sacīja ar nopietnu seju, raudzīdamies Ņehļudovam taisni acīs.

— Kādēļ tad īsti? — Ņehļudovs jautāja.

— Vēlāk. Patlaban man nav vaļas.

Un Simonsons atkal pievērsās krāsnij, ko viņš kurināja pēc savas īpašas teorijas par vismazāko siltuma enerģijas zudumu.

Ņehļudovs jau gribēja iet iekšā pa pirmajām durvīm, kad pa otrām salīkusi iznāca Maslova, ar slotu stumdama uz krāsni lielu čupu saslauku un putekļu. Viņa bija baltā jakā ar atspraustiem brunčiem un zeķēm kājās. Vairoties no putekļiem, galva bija līdz pašām acīm apsieta ar lakatiņu. Ņehļudovu ieraudzījusi, viņa atliecās taisni, gluži nosarkusi un mundra, nolika slotu pie malas un, noslaucījusi brunčos rokas, nostājās viņam taisni priekšā.

— Savedat telpas kārtībā? — Ņehjudovs iejautajās, roku pasniedzis.

— Jā, tas mans vecu vecais darbs, — viņa atsaucās un pasmaidīja. — Bet netīrība gan tāda, ka grūti iedomāties. Mēs te nu esam tīrījuši, tīrījuši. Kā ir, vai pleds izžuvis? — viņa jautāja Simonsonam.

— Gandrīz, — Simonsons atbildēja, raudzīdamies viņā ar tādu kā sevišķu skatienu, kas Ņehļudovu pārsteidza.

— Nu tad es atnākšu tam pakaļ un atnesīšu kažokus izžāvēt. Mūsējie visi ir tur, — viņa teica Ņehļudovam, norādīdama uz tuvākajām, bet pati ieiedama pa tālākajām durvīm.

Ņehļudovs atvēra durvis un iegāja nelielā kamerā, ko vāji apgaismoja maza, uz zemas lāvas novietota skārda lampiņa. Kamerā bija auksti un oda pēc uzvandītiem putekļiem, mitruma un tabakas. Skārda lampiņa spilgti apgaismoja tos, kas bija apmetušies tās tuvumā, bet lāvas atradās pustumsā, un gar sienām šūpodamās slapstījās ēnas.

Nelielajā kamerā bija visi, atskaitot divus vīriešus, kuri pārzināja uzturu un bija aizgājuši pēc karsta ūdens un produktiem. Te bija Ņehļudova senā paziņa Vera Jefremovna, kļuvusi vēl vājāka un dzeltenāka nekā agrāk, ar savām milzīgajām, izbaiļu pilnajām acīm un pietūkušu dzīslu uz pieres, pelēkā jakā un īsiem matiem. Viņai priekšā uz avīžu lapas bija izbērta tabaka, īco viņa straujām kustībām pildīja papirosu čaulītēs.

Tepat bija arī viena no politiskajām, kas Ņehļudovam visvairāk patika, — Emīlija Ranceva, kura pārzināja ārējo saimniecību un pat vissmagākajos apstākļos prata tai piešķirt sievišķīgu mājīgumu un pievilcību. Viņa sēdēja pie pašas lampas un, piedurknes atrotījusi, iedegušām, skaistām un veiklām rokām slaucīja krūzītes un tases un lika uz dvieļa, kas bija paklāts uz lāviņas. Ranceva bija neskaista, jauna sieviete ar gudru un lēnīgu seju, kurai piemita īpašība smaidot pēkšņi pārvērsties un kļūt jautrai, mundrai un valdzinošai. Patlaban viņa ar tādu smaidu saņēma Ņehļudovu.

— Bet mēs domājām, ka jūs jau pavisam uz Krieviju aizbraucis, — viņa sacīja.

Turpat ēnā — pašā tālākajā kaktā Marja Pavlovna darbojās ar mazu, baltmatainu meitenīti, kas vienā laidā nez ko šļupstēja savā mīlīgajā bērna balstiņā.

— Cik labi, ka jūs esat atnācis! Vai Katju redzējāt? — viņa Ņehļudovam vaicāja. — Bet, palūk, kāda mums viešņa! — viņa norādīja uz meiteni.

Tepat bija arī Anatolijs Kriļcovs. Izdēdējis un bāls, velteņos ieautās kājas sev apakšā pavilcis, sakumpis un drebēdams viņš sēdēja uz paša tālākā lāvas stūrīša un, sabāzis rokas puskažociņa piedurknēs, drudžainām acīm vērās Ņehļudovā. Ņehļudovs gribēja pieiet pie viņa, bet pa labi no durvīm, maisā kaut ko kārtodams un runādamies ar glītiņo, smaidošo Grabecu, sēdēja iesarkani sprogains cilvēks ar brillēm un gutaperčas jakā. Tas bija slavenais revolucionārs Novodvorovs, un Ņehļudovs pasteidzās ar viņu sasveicināties. Viņš īpaši steidzās to izdarīt tāpēc, ka no visiem šās grupas politiskajiem vienīgi šis cilvēks viņam nepatika. Novodvorovs caur brillēm pazibsnīja uz Ņehļudovu ar savām zilajām acīm un, pieri saraucis, pasniedza tam savu šauro roku.

— Nu kā, vai patīkami ceļojat? — viņš ar manāmu ironiju iejautājās.

— Jā, ir daudz interesanta, — Ņehļudovs atteica, izlikdamies ironiju nemanījis, bet uzņēmis to par laipnību, un piegāja pie Kriļcova.

Ārēji Ņehļudovs izrādīja vienaldzību, bet iekšēji viņš pret Novodvorovu ne tuvu nebija vienaldzīgs. Sie Novodvorova vārdi, viņa acīm redzamā vēlēšanās pateikt un izdarīt ko nepatīkamu izjauca Ņehļudova miermīlīgo noskaņu. Un viņam kļuva smagi un skumji.

— Kā ar veselību? — viņš apvaicājās, spiezdams Kriļcova salto un drebošo roku.

— Nekas, tikai atsilt nevaru, esmu izmircis, — Kriļcovs atbildēja, ar skubu bāzdams roku atpakaļ kažociņa piedurknē. — Arī šeit suņa aukstums. Logi, rau, izdauzīti. — Viņš norādīja uz divās vietās izsistajām rūtīm aiz dzelzu restēm. — Kā tad jūs, kāpēc tik ilgi nebijāt?

— Nelaiž, stingra priekšniecība. Tikai šodien oficieris izrādījās laipns.

— Tad ta laipns! — Kriļcovs iesaucās. — Pajautājiet Mašai, ko viņš šorīt darīja!

Marja Pavlovna, no savas vietas nepieceldamās, pastāstīja, kas šorīt, etapa punktu atstājot, noticis ar meiteni.

— Manuprāt, nepieciešami izteikt kolektīvu protestu, — Vera Jefremovna teica apņēmīgā balsī, tai pašā laikā bikli un izbijusies uzlūkodama te vienu, te otru. — Vladimirs jau protestēja, bet ar to nepietiek.

— Ko tur nu protestēt! — Kriļcovs noteica, īgni viebdamies. Acīm redzot, Veras Jefremovnas nervozitāte un neīstais, samākslotais tonis viņu sen jau kaitināja. — Jūs meklējat Katju? — viņš pievērsās Ņehļudovam. — Viņa visu laiku strādā, tīra. Iztīrīja mūsu — vīriešu kameru, tagad tīra sieviešu. Tikai blusas nevar izskaust — dzīvu ēd kopā. Bet ko Maša tur dara? — viņš jautāja, pamādams ar galvu uz kaktu, kur sēdēja Marja Pavlovna.

— Sukā galvu savai audžumeitai, — sacīja Ranceva.

— Vai tikai viņa mūs neaplaidīs ar kukaiņiem? — Kriļcovs šaubījās.

— Nē, nē, es uzmanīgi. Viņa tagad ir tīriņa, — atsaucās Marja Pavlovna. — Ņemiet meiteni, — viņa teica Rancevai, — bet es iešu palīgā Katjai. Un atnesīšu viņam pledu.

Ranceva paņēma meitenīti un, mātes maigumā skau-dama sev klāt bērna kailās, mīkstās rociņas, nosēdināja sev klēpī un iedeva cukura graudiņu.

Marja Pavlovna izgāja, un tūliņ pēc tam kamerā ienāca divi cilvēki ar tējas ūdeni un pārtiku.

Yiens no ienācējiem bija pamaza auguma sausnējs, jauns cilvēks puskažociņā ar virsdrēbi un garos stulmu zābakos. Viņš nāca viegli un raiti, nesdams divas lielas, kūpošas tējkannas ar karstu ūdeni un, padusē pieturēdams, lakatiņā ievīstītu maizes klaipu.

— Nu re, arī mūsu kņazs atradies, — viņš teica, likdams tējkannu starp krūzītēm un sniegdams Rancevai maizi. — Mēs sapirkāmies brīnum jaukas lietas, — viņš stāstīja, vilkdams nost kažociņu un sviezdams to pāri galvām lāvas stūrī. — Markels nopirka pienu un olas; šodien iznāks tīri vai balle. Bet Kirilovna joprojām ievieš savu estētisko tīrību, — viņš teica smaidīdams, uz Rancevu lūkodamies. — Uzlej nu tēju! — viņš to mudināja.

No visas šā cilvēka ārienes, no viņa kustībām, balss skaņas, skatiena dvesa mundrums un jautrība. Turpretim otrs ienācējs — arī neliels un kaulains, ar stipri izspiestiem vaigu kauliem iekritušajā, pelēkajā sejā, ar smalkām lūpām un skaistām, iezaļganām acīm, kas atradās tālu viena no otras, — bija drūma un grūtsirdīga izskata cilvēks. Viņam mugurā bija vecs vatēts mētelis un kājās zābaki ar galošām. Viņš nesa divus podus un divas tāšu vāceles. Nolicis Rancevai priekšā savu nesamo, viņš nolieca galvu pret Ņehludovu tā, ka arī sveicinādams turpināja to uzlūkot. Tad, nelabprāt pasniedzis viņam sasvīdušo roku, sāka gausi kravāt no groza ārā pārtiku.

Abi šie politiskie bija nākuši no tautas vidus: pirmais bija zemnieks Nabatovs, otrs — fabrikas strādnieks Markels Kondratjevs. Markels bija iekļuvis revolucionārajā kustībā, būdams jau padzīvojis, gadus trīsdesmit piecus vecs vīrs; Nabatovs turpretim ar astoņpadsmit gadiem. Būdams neparasti apdāvināts un no lauku skolas ieticis ģimnāzijā, Nabatovs, visu laiku pārtikdams no privātstundām, beidza skolu ar zelta medaļu, bet universitātē neiestājās, tāpēc ka jau septītajā klasē bija apņēmies iet tautā, no kuras bija cēlies, nest gaismu saviem pamestajiem brāļiem. Tā viņš arī darīja: sākumā iestājās par rakstvedi kādā lielākā ciemā, taču drīz vien viņu arestēja par to, ka lasījis zemniekiem grāmatas un nodibinājis tiem patērētāju un ražotāju sabiedrību. Pirmoreiz viņu cietumā noturēja astoņus mēnešus un izlaida zem slepenas uzraudzības. Ticis brīvībā, viņš tūdaļ aizbrauca uz citu guberņu un citu ciemu un, ierīkojies tur par skolotāju, turpināja pasākto. Viņu atkal apcietināja un šoreiz noturēja cietumā gadu un divus mēnešus, bet cietumā viņš kļuva vēl stingrāks savā pārliecībā.

Pēc otra izciestā cietumsoda viņu izsūtīja uz Permas guberņu. No turienes viņš izbēga. Viņu atkal saņēma ciet un, noturējuši septiņus mēnešus, izsūtīja uz Arhangeļskas guberņu. Tur — par atteikšanos nodot zvērestu jaunajam caram — viņam piesprieda izsūtīšanu uz Jakutijas apgabalu; tā ka pusi no sava pieaugušā cilvēka mūža viņš bija pavadījis cietumā un trimdā. Visi šie piedzīvojumi nebija viņu it nemaz sarūgtinājuši un nebija arī mazinājuši viņa enerģiju, drīzāk gan iekvēlinājuši. Tas bija kustīgs cilvēks ar lielisku gremošanas sistēmu, allaž vienādi darbīgs, jautrs un možs. Viņš nekad neko nenoželoja un neko tālu uz priekšu nezīlēja, bet ar visu savu prātu, izmaņu un praktiskumu darbojās tagadnē. Būdams brīvībā, viņš strādāja tam mērķim, kādu bija sev spraudis, un šis mērķis bija izglītība, strādniecības, galvenokārt zemniecības apvienošana; būdams nebrīvībā, viņš rīkojās tikpat enerģiski un praktiski, uzturēdams satiksmi ar ārpasauli un iekārtodams dzīvi tik labi, cik tas konkrētos apstākļos iespējams, ne vien sev, bet visain savam pulciņam. Viņš vispirms bija sabiedrisks cilvēks. Sev pašam, kā likās, viņam nevajadzēja nekā, un viņš varēja apmierināties gluži ar neko, taču biedru pulciņam centās iegūt daudz un varēja nepaguris, neēdis un negulējis strādāt jebkuru — gan fizisku, gan garīgu darbu. Kā jau zemnieks, viņš bija strādīgs, attapīgs, veikls darbos un dabiski atturīgs, un nepiespiesti pieklājīgs, uzmanīgs ne vien pret citu jūtām, bet arī uzskatiem. Viņa vecā māte, atraitne, lasīt un rakstīt nepratēja, māņticīga zemniece bija vēl dzīva, un

Nabatovs palīdzēja viņai un, būdams brīvībā, allaž viņu apciemoja. Ciemodamies pie mātes, viņš iedziļinājās visos Viņas dzīves sīkumos, palīdzēja viņai darbos un nepārtrauca satiksmi ar bijušajiem biedriem, zemnieku puišiem: sasmēķēja ar viņiem kazaskāju, izgāja uz dūrēm un neapnicis skaidroja viņiem, kā tie apkrāpti un kā vajag raisīties vaļā no maldiem, kādos viņus tur. Domādams un runādams par to, ko revolūcija dos tautai, viņš allaž iedomājās to pašu tautu, no kuras bija cēlies, gandrīz tais pašos apstākļos, bet tikai ar zemi un bez kungiem un ierēdņiem. Revolūcijai, kā viņš to iedomājās, nevajadzēja pārgrozīt tautas dzīves pamatformas, šai ziņā viņš nebija vienis prātis ar Novodvorovu un ar Novodvorova piekritēju Markelu Kondratjevu, — revolūcijai, pēc viņa domām, nevajadzēja noārdīt visu ēku, bet vajadzēja tikai citādi pārkārtot iekšējās telpas šai skaistajā, stiprajā, milzīgajā, vecajā ēkā, ko viņš tik kvēli mīlēja.

Arī attieksmē pret reliģiju viņš bija tipisks zemnieks: nekad nedomāja par metafiziskiem jautājumiem, par visa pirmsākumu, par dzīvi pēc nāves. Dievs viņam, tāpat kā fiziķim Arago, šķita hipotēzē, kas viņam līdz šim nebija bijusi vajadzīga. Viņam nebija nekādas daļas par to, kādā veidā sākusies pasaule — pēc Mozus vai Darvina mācības, un darvinisms, kas viņa biedriem šķita tik svarīgs, viņam bija tāda pati domas rotaļa kā pasaules radīšana sešās dienās.

Viņu neinteresēja jautājums, kā cēlusies pasaule, taisni tāpēc, ka viņš nemitīgi domāja par jautājumu, kā tanī labāk dzīvot. Arī par aizkapa dzīvi viņš nekad nedomāja, dziļi dvēselē nesdams no senčiem mantoto stingro, mierīgo, visiem zemkopjiem piemītošo pārliecību, ka, gluži tāpat kā dzīvnieku un augu valstī nekas nebeidzas, bet viss pastāvīgi pārvēršas, pārejot no viena veida otrā — mēsli par labību, labība par vistu, kurkulēns par vardi, kāpurs par tauriņu, zīle par ozolu, tā arī cilvēks neiznīkst, tikai pārveidojas. Viņš tam ticēja un tāpēc vienmēr mundri un pat līksmi skatījās nāvei acīs un vīrišķīgi panesa ciešanas, kas tai tuvina, taču nemēdza un neprata par to runāt. Viņš labprāt strādāja un allaž bija nodarbināts ar praktiskām lietām un uz tādām pašām praktiskām lietām mudināja ari savus biedrus.

Otrs politiskais, kas nāca no tautas šai grupā, — Markels Kondratjevs bija gluži citādas dabas cilvēks. Piecpadsmit gadu vecumā viņš bija stājies darbā un sācis smēķēt un dzert, lai apslāpētu neskaidro pārestības apziņu. Šo pārestību viņš pirmoreiz bija izjutis, kad Ziemsvētkos viņus, bērnus, aizveda uz fabrikanta sievas sarīkoto eglīti, kur viņam un viņa biedriem iedāvināja pa stabulītei vienas kapeikas vērtībā, ābolu, zeltītu riekstu un vīģi, bet fabrikanta bērniem — rotaļlietas, kas viņam šķita burvju veltes un, kā viņš vēlāk dabūja zināt, maksājušas vairāk par piecdesmit rubļiem. Viņam bija divdesmit gadu, kad viņu fabrikā par strādnieci iestājās ievērojama revolucionāre un, pamanījusi Kondratjeva izcilās spējas, sāka dot viņam grāmatas un brošūras un runāt ar viņu, izskaidrodama viņa stāvokli, tā cēloņus, un kādiem līdzekļiem to uzlabot. Kad viņam kļuva skaidrs, ka ir iespējams atbrīvot sevi un citus no apspiestības, kādā viņi atradās, šā stāvokļa netaisnīgums viņam likās vēl nežēlīgāks un drausmīgāks nekā iepriekš, un viņu pārņēma kaisla vēlēšanās ne vien atbrīvoties, bet sodīt tos, kas bija iekārtojuši un atbalstīja šo nežēlīgo netaisnību. Šo iespēju, kā viņam tika paskaidrots, deva zināšanas, un Kondratjevs ar visu savu kvēli nodevās zināšanu iegūšanai. Viņam gan nebija skaidrs, kādā veidā sociālistiskais ideāls realizēsies ar zināšanu palīdzību, taču viņš ticēja, ka, tāpat kā zināšanas viņam bija atklājušas,'cik netaisnības pilns ir stāvoklis, kurā viņš atradās, gluži tāpat šīs pašas zināšanas šo netaisnību arī izlabos. Turklāt zināšanas pacēla viņu paša acīs pāri citiem cilvēkiem. Un tāpēc, atmetis dzeršanu un smēķēšanu, viņš veltīja mācībām visu savu brīvo laiku, kura viņam atlika vairāk pēc tam, kad viņu iecēla par noliktavas pārzini.

Revolucionāre mācīja viņu un bija pārsteigta par apbrīnojamām spējām, ar kādām viņš alkaini uzsūca visādas zināšanas. Divos gados viņš izņēma algebru. ģeometriju, vēsturi, kas viņam it sevišķi patika, un izlasīja visu mākslas un kritikas, un, galvenais, sociālistisko literatūru.

Revolucionāri arestēja un reizē ar viņu arī Kondratjevu, atraduši pie viņa aizliegtas grāmatas, un ielika viņu cietumā, bet tad izsūtīja uz Vologdas guberņu. Tur viņš iepazinās ar Novodvorovu, izlasīja vēl daudz revolucionāru grāmatu, visu ielāgoja un kļuva vēl stingrāks savos sociālistiskajos uzskatos. Pēc trimdas viņš vadīja plašu strādnieku streiku, kas beidzās ar fabrikas sagraušanu un direktora nogalināšanu. Viņu arestēja un notiesāja ar tiesību zaudēšanu un izsūtīšanu.

Pret reliģiju viņš izturējās tikpat noliedzoši kā pret pastāvošo ekonomisko iekārtu. Sapratis, cik bezjēdzīga ir ticība, kurā viņš uzaudzis, un ar pūlēm, sākumā ar bailēm, bet pēc tam ar sajūsmu atbrīvojies no tās, viņš, it kā atriebdamies par maldiem, kādos bija turējuši gan viņu, gan viņa senčus, neapnicis dzēlīgi un ļauni izsmēja popus un reliģiskās dogmas.

Savās ieražās viņš bija askēts, bija mierā ar mazumu un, kā ikviens kopš bērnu dienām pie darba radināts cilvēks ar attīstītiem muskuļiem, varēja daudz un bez piepūles, turklāt veikli strādāt jebkuru fizisku darbu, taču visaugstak vērtēja vaļas brīžus, lai cietumos un etapos turpinātu mācīšanos. Patlaban viņš studēja Marksa pirmo sējumu un ar lielu rūpību glabāja šo grāmatu savā ceļa kulē kā vislielāko dārgumu. Pret visiem biedriem viņš izturējās atturīgi, vienaldzīgi, izņemot Novodvorovu, kuram bija sevišķi uzticīgs un kura spriedumus visos jautājumos uzņēma par neapgāžamām patiesībām.

Pret sievietēm, kuras viņš uzskatīja par traucēkli visos darāmajos darbos, viņš juta nepārvaramu nicināšanu. Taču Maslovu viņš žēloja un bija pret to laipns, saskatīdams viņā dzīvu piemēru tam, kā augstākās šķiras ekspluatē zemākās. Šā paša iemesla dēļ viņš neieredzēja Ņehļudovu, bija ar to nerunīgs un nespieda tam roku, bet, ar Ņehļudovu sasveicinoties, tikai ļāva tam spiest savu pastiepto roku.

Krāsns bija izkurējusies un iesilusi, tēja ievilkusies un salieta glāzēs un krūzītēs, un pabaltināta ar pienu, apkārt saliktas barankas, svaiga baltmaize un kviešu karaša, cieti novārītas olas, sviests un teļa receklis. Visi pavirzījās tuvāk tai vietai uz lāvas, kura aizstāja galdu, un ēda, dzēra un sarunājās. Ranceva sēdēja uz kastes, liedama tēju. Ap viņu bija sapulcējušies visi pārējie, atskaitot Kriļcovu, kas, novilcis slapjo puskažociņu un ietinies sausā pledā, gulēja savā vietā un runājās ar Ņehļudovu.

Pēc aukstuma un mitruma pārgājiena laikā, pēc netīrības un nekārtības, ko viņi te bija atraduši, pēc lielajām pūlēm, visu savedot kārtībā, viņi visi tagad, paēduši un iedzēruši karstu tēju, bija vislabākajā, priecīgākajā omā.

Aiz sienas dzirdamā kriminālnoziedznieku soļu dipoņa, klaigas un lamas, it kā atgādinot, kas ir visapkārt, omulību vēl pavairoja. Kā uz saliņas jūrā šie cilvēki uz brīdi jutās pasargāti no pazemojumiem un ciešanām, kas bangoja ap viņiem, un tāpēc bija pacilātā un satrauktā noskaņā. Runāja par visu ko, tikai ne par savu stāvokli un par to, kas viņus gaidīja. Bez tam, kā tas allaž mēdz būt starp jauniem vīriešiem un sievietēm, it īpaši, ja tie ar varu sadzīti kopā, kā bija sadzīti visi šie cilvēki, starp viņiem radās saderīgas un nesaderīgas, dažādi savijušās tieksmes citam pret citu. Viņi gandrīz visi bija iemīlējušies. Novodvorovs bija iemīlējies glītajā, smaidošajā Grabecā. Šī Grabeca bija jauniņa kursiste, kas ļoti maz domāja un bija pilnīgi vienaldzīga pret revolūcijas jautājumiem. Taču, pakļāvusies sava laika ietekmei, viņa nez kā bija sakompromitējusies un tika izsūtīta. Kā, brīvībā esot, viņu visvairāk bija interesējuši panākumi pie vīriešiem, gluži tāpat tas turpinājās gan nopratināšanā, gan cietumā, gan izsūtīšanā. Patlaban pārgājiena laikā viņai darīja prieku Novodvorova aizraušanās, un viņa arī pati iemīlējās Novodvorovā. Vera Jefremovna, kas ļoti ātri mēdza iemīlēties un nemodināja pretmīlestību, taču vienmēr uz to cerēja, bija iemīlējusies drīz Nabatovā, drīz Novodvorovā. Iemīlēšanos atgādināja arī Kriļcova jutas "pret Marju Pavlovnu. Viņš to mīlēja, kā vīrieši mīl sievietes, taču, zinādams viņas attieksmi pret mīlu, veikli slēpa savas jūtas zem draudzības un pateicības par to, ka tā viņu kopa ar sevišķu maigumu. Nabatovu un Rancevu saistīja visai sarežģītas mīlas attiecības. Kā Marja Pavlovna bija pilnīgi tikla jaunava, tā ari Ranceva bija pilnīgi tikla sieviete — sava vīra sieva.

Sešpadsmit gadu vecumā, būdama vēl ģimnāziste, viņa iemīlēja Rancevu, Pēterburgas universitātes studentu, un deviņpadsmit gadu vecumā apprecējās ar to, kad tas vēl mācījās universitātē. No ceturtā kursa viņas vīru, kas bija iejaukts studentu nemieros, izsūtīja no Pēterburgas, un viņš kļuva par revolucionāru. Bet viņa, atstājusi medicīnas kursus, kuros mācījās, devās tam līdzi un arī kļuva revolucionāre. Ja viņas vīrs nebūtu cilvēks, ko viņa uzskatīja par vislabāko, visgudrāko no visiem cilvēkiem, viņa nebūtu to iemīlējusi un, ja neiemīlējusi, nebūtu arī apprecējusies. Bet, reiz iemīlējusi un apprecējusi, kā viņa domāja, vislabāko un visgudrāko cilvēku pasaulē, viņa, dabiski, saprata dzīvi un tās mērķi gluži tāpat, kā to saprata vislabākais un visgudrākais cilvēks pasaulē. Sākumā viņš dzivi saprata tā, ka dzīves jēga ir mācīties, un ari viņa dzīvi saprata gluži tāpat. Viņš kļuva par revolucionāru, un arī viņa kļuva revolucionāre. Viņa ļoti labi varēja pierādīt, ka pastāvošā iekārta ir galīgi nederīga un ka ikviena cilvēka pienākums ir cīnīties pret šo iekārtu un censties nodibināt to politisko un ekonomisko iekārtu, kurā personība varētu brīvi attīstīties, un tamlīdzīgi. Un viņai šķita, ka viņa tiešām tā domā un jūt, taču īstenībā viņa domāja tikai to, ka viss, ko domā viņas vīrs, ir īstā patiesība, un meklēja tikai vienu — pilnīgu saskaņu, pilnīgu saplūšanu ar vīra dvēseli, un tikai tas viņai deva morālisku apmierinājumu.

šķiršanās no vīra un bērna, ko paņēma pie sevis viņas māte, viņai bija ļoti smaga. Taču viņa šo šķiršanos panesa vīrišķīgi un mierīgi, zinādama, ka uzņemas to vīra un tā darba labad, kas ir neapšaubāmi pareizs, tāpēc ka viņš tam nododas. Domās viņa vienmēr bija kopā ar vīru un, tāpat kā agrāk nebija nevienu mīlējusi, arī tagad nevarēja mīlēt nevienu citu kā vien savu vīru. Taču Nabatova uzticīgā un tīrā mīla viņu aizkustināja un saviļņoja. Viņš, tikumiski skaidrs un stingrs cilvēks, viņas vīra draugs, centās izturēties pret viņu kā pret māsu, taču viņa attieksmē pret to bieži vien pavīdēja kaut kas vairāk, un šis kaut kas viņus abus biedēja, bet līdz ar to arī rotāja viņu šobrīd tik grūto dzīvi.

Tā šajā pulciņā gluži brīvi no iemīlēšanās bija tikai Marja Pavlovna un Kondratjevs.

XIV

Cerēdams parunāties ar Katjušu atsevišķi, kā viņš parasti mēdza darīt pēc kopīgām vakariņām un tējas, Ņehļudovs sēdēja pie Kriļcova, ar viņu tērzēdams. Starp citu, viņš tam izstāstīja par-Makara lūgumu un par tā noziegumu. Kriļcovs vērīgi klausījās, kavēdamies ar savu spožo skatienu pie Ņehļudova sejas.

— Jā, — viņš pēkšņi ierunājās. — Mani bieži vien nodarbina doma, ka mēs ejam kopā, līdzās ar viņiem — ar kādiem gan «viņiem»? Ar tiem pašiem cilvēkiem, kuru dēļ arī ejam. Un tomēr mēs ne tikvien viņus nepazīstam, bet pat nevēlamies pazīt. Bet viņi mūs neieredz — tas ir vēl ļaunāk —■ un uzskata mūs par saviem ienaidniekiem. Tas, lūk, ir drausmīgi.

— Nekā drausmīga te nav, — sarunā ieklausījies, iejaucās Novodvorovs. — Masas vienmēr dievina tikai varu, — viņš turpināja savā grabošajā balsī. — Valdība valda, — tās dievina valdību un mūs neieredz; rīt pie varas būsim mēs, — un tās dievinās mūs…

Tobrīd aiz sienas atskanēja lamu brāzma, grūstīšanās pret sienu, važu žvankstoņa, spiegšana un kliedzieni. Kādu sita, kāds kliedza: «Palīgā!»

— Dzi, kas par zvēriem! Kāda gan biedrošanās mums var būt ar viņiem? — Novodvorovs mierīgi noteica.

— Tu saki — zvēri. Bet nupat, lūk, Ņehļudovs stāstīja par kādu gadījumu, — Kriļcovs iekaisis teica un izstāstīja, kā Makars riskē ar dzīvību, glābdams savas puses cilvēku. — Tas taču nav zvēriskums, bet gan varoņdarbs.

— Sentimentalitāte! — Novodvorovs ironiski novīpsnāja. — Mums grūti saprast šo ļaužu emocijas un viņu rīcības motīvus. Tu te saskati augstsirdību, bet varbūt tā ir tikai skaudība pret to katordznieku.

— Kā tu tā negribi otrā redzēt nekā laba! — pēkšņi aizsvilusies iesaucās Marja Pavlovna (viņa ar visiem bija uz «tu»).

— Nevar redzēt to, kā nav.

— Kā tad nav, ja cilvēks riskē mirt šausmīgā nāvē?

— Es domāju, — sacīja Novodvorovs, — ja mēs gribam darīt savu darbu, tad pirmais nosacījums tam (Kondratjevs nolika grāmatu, ko pie lampas lasīja, un sāka vērīgi klausīties savā skolotājā) ir nevis fantazēt, bet raudzīties uz lietām, kādas tās ir. Darīt tautas masu labā visu un negaidīt no tām nekā; masas ir mūsu darbības objekts, taču nevar darboties kopā ar mums, kamēr ir tik inertas kā tagad, — viņš uzsāka, it kā lekciju lasīdams. — Un tāpēc ir tīrā ilūzija gaidīt no tām palīdzību, iekām nav noticis attīstības process — tas attīstības process, kam mēs tās gatavojam.

— Kas par attīstības procesu? — Kriļcovs pietvīcis ierunājās. — Mēs sakām, ka esam pret patvaļu un des-potismu, bet vai tad tas nav visšausmīgākais despotisms?

— Nekāda despotisma nav, — Novodvorovs mierīgi atteica. — Es tikai saku, ka zinu ceļu, pa kuru tautai jāiet, un varu šo ceļu parādīt.

— Bet kāpēc tu esi pārliecināts, ka ceļš, kuru tu rādi, ir īstais? Vai tas nebija despotisms, kas radīja inkvizīciju un lielās revolūcijas nāves sodus? Viņi taču arī zināja vienīgo — zinātnes diktēto ceļu.

— Tas, ka viņi maldījušies, nepierāda, ka maldos ari es. Turklāt ir liela atšķirība starp ideologa murgiem un pozitīvās ekonomiskās zinātnes datiem.

Novodvorova balss pildīja visu kameru. Viņš viens pats runāja, visi citi cieta klusu.

— Vienmēr strīdas, — Marja Pavlovna ieteicās, kad viņš uz mirkli apklusa.

— Bet kā jūs pati par to domājat? — Ņehļudovs jautāja Marjai Pavlovnai.

— Domāju, ka Anatolijam taisnība, ka tautai nevar uztiept mūsu uzskatus.

— Nu, bet jūs, Katjuša? — Ņehļudovs smaidīdams iejautājās un, baidīdamies, ka viņa pateiks ko nepiedienīgu, gaidīja atbildi.

— Es domāju, ka vienkāršajiem cilvēkiem dara pāri, — viņa sacīja, gluži pietvīkusi, — stipri daudz pārestību cieš vienkāršā tauta.

— Pareizi, Mihailovna, pareizi, — Nabatovs iesaucās, — tauta cieš lielu pārestību. Vajag, lai tai nedarītu pāri. Tas ir viss, kas mums jāpanāk.

— Dīvains priekšstats par revolūcijas uzdevumiem, — sacīja Novodvorovs un apklusis sāka pikti smēķēt.

— Nevaru ar viņu runāt, — Kriļcovs pačukstēja un apklusa.

— Labāk arī nerunāt, — Ņehļudovs noteica.

XV

Kaut gan visi revolucionāri Novodvorovu ļoti cienīja, kaut gan viņš bija visai mācīts un tika uzskatīts par gaužām gudru, Ņehļudovs viņu ierindoja to revolucionāru skaitā, kuri, stāvēdami ar savām morālajām īpašībām zemāk par vidējo līmeni, bija daudz zemāk par to. Sā cilvēka garīgie spēki — skaitītājs — bija ļoti lieli; taču viņa iedomība — saucējs — bija nesamērīgi liela un jau sen pāraugusi viņa garīgos spēkus.

Tas bija cilvēks ar gluži pretēju garīgās dzīves satvaru nekā Simonsons. Simonsons bija viens no tiem sevišķi vīrišķīgas dabas cilvēkiem, kuru rīcība izriet no domas darbības, kas šo rīcību nosaka. Turpretim Novodvorovs piedereja pie to vairāk sievišķīgo cilvēku kategorijas, kuriem domas darbība vērsta pa daļai uz jūtu izvirzīto mērķu sasniegšanu, pa daļai uz jūtu izraisītās rīcības attaisnošanu.

Visa Novodvorova revolucionārā darbība, kaut arī viņš prata to daiļrunīgi izskaidrot ar ļoti pārliecinošiem argumentiem, Ņehļudovam šķita pamatojamies tikai uz godkāres, uz vēlēšanās cilvēku priekšā izvirzīties pirmajā vietā. Ar savām spējām iegaumēt citu domas un precīzi tās atstāstīt viņš sākumā, mācīšanās laikā, skolotāju un skolēnu, lektoru un studentu sabiedrībā (ģimnāzijā, universitātē, maģistra gados), kur šo īpašību mēdz augstu vērtēt, tiešām arī bija pirmais un jutās apmierināts. Taču, kad viņš saņēma diplomu un vairs nemācījās un šis pārākums izbeidzās, viņš pēkšņi, — kā Ņehļudovam stāstīja Kriļcovs, kas Novodvorovu neieredzēja, — lai arī jaunajā sfērā iegūtu pirmā godu, pilnīgi pārgrozīja savus uzskatus un no reformista — liberāļa kļuva par sarkano, narodovoļcu. Tā kā viņa raksturā nebija tikumisko un estētisko īpašību, kuras izraisa šaubas un svārstīšanos, viņš visai drīz ieņēma revolucionārajā pasaulē partijas vadītāja vietu, kas apmierināja viņa patmīlību. Reizi izvēlējies virzienu, viņš nekad vairs nešaubījās un nesvārstījās, un tāpēc bija pārliecināts, ka nekad nekļūdās. Viss viņam šķita neparasti vienkāršs, skaidrs, neapšaubāms. Un viņa šaurajā, vienpusīgajā skatījumā viss tiešām arī bija ļoti vienkāršs un skaidrs, vajadzēja tikai, kā viņš izteicās, būt loģiskam. Viņa pašapziņa bija tik liela, ka tā varēja tikai vai nu atgrūst cilvēkus, vai arī pakļaut tos sev. Bet, tā kā viņš darbojās starp ļoti jauniem cilvēkiem, kas viņa bezgalīgo pašapziņu noturēja par dziļdomību un gudrību, tad vairums viņam pakļāvās un viņš guva lielus panākumus revolucionāru aprindās. Viņa darbība bija — gatavot sacelšanos, kurā viņam vajadzēja sagrābt varu un sasaukt saeimu.

Saeimā tad varētu proponēt viņa sastadīto programu. Un viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka šī programa aptver visus jautājumus un to nemaz nevar nepildīt.

Biedri viņu cienīja par viņa drosmi un apķērību, taču mīlēt nemīlēja. Arī viņš nevienu nemīlēja un pret visiem izciliem cilvēkiem izturējās kā pret sāncenšiem un, ja vien varējis, labprāt būtu rīkojies ar tiem, kā veci pērtiķu tēviņi mēdz rīkoties ar jaunajiem. Viņš būtu iznīdējis citos cilvēkos visu prātu, visas spējas, lai tikai tās netraucētu izpausties viņa paša spējām. Labi viņš izturējās vienīgi pret tiem cilvēkiem, kas bija viņam padevīgi. Tā nupat ceļā viņš izturējās pret viņa propagandai pakļāvušos strādnieku Kondratjevu, pret Veru Jefremovnu un glītiņo Grabecu, kuras abas bija viņā iemīlējušās. Kaut arī principā viņš bija par sieviešu jautājumu, taču dvēseles dziļumos uzskatīja vi-sas sievietes par muļķīgām un niecīgām, izņemot tās, kurās bieži vien bija sentimentāli iemīlējies, kā patlaban bija iemīlējies Grabecā,.un tad uzskatīja tās par neparastām sievietēm, kuru izcilās īpašības pratis saskatīt vienīgi viņš.

Jautājums par dzimumu attiecībām, tāpat kā visi jautājumi, viņam šķita ļoti vienkāršs un skaidrs un pilnīgi atrisināts ar to, ka atzina brīvo mīlu.

Viņam bija viena fiktīva sieva, otra īsta, ar kuru viņš izšķīrās, pārliecinājies, ka starp viņiem nav īstas mīlestības, un patlaban viņš dzīrās iestāties jaunā brīvā laulībā ar Grabecu.

Ņehļudovu viņš nicināja par to, ka tas, kā viņš mēdza teikt, «ākstās» ar Maslovu, un sevišķi tāpēc, ka tas atļaifjas domāt par pastāvošās iekārtas trūkumiem un līdzekļiem, kā tos izlabot, ne tikai ne vārdu pa vārdam tā, kā domāja viņš, Novodvorovs, bet pat nez kā gluži pēc sava prāta, pa kņaza modei, tas ir, muļķīgi. Ņehļudovs zināja Novodvorova attieksmi pret viņu un sev par lielu sarūgtinājumu juta, ka ar visu to labsirdīgo noskaņu, kādā viņš atradās pa visu ceļojuma laiku, atmaksā Novodvorovam ar to pašu un neparko nevar pārvarēt visdziļāko antipatiju pret šo cilvēku.

Blakus kamerā atskanēja priekšniecības balsis. Viss apklusa, un tūliņ pēc tam ienāca vecākais ar diviem konvojniekiem. Tā bija pārbaude. Vecākais visus saskaitīja, rādīdams uz katru ar pirkstu. Kad pienāca Ņehļudova kārta, viņš ar labsirdīgu familiaritāti teica:

— Tagad nu, kņaz, pēc pārbaudes nevar vairs palikt. Jāiet projām.

Ņehļudovs, zinādams, ko tas nozīmē, piegāja viņam klāt un iespieda saujā jau laikus sameklēto trijnieku.

— Nu, ko ar jums lai dara! Pasēdiet vēl brītiņu!

Vecākais gribēja iet projām, kad ienāca otrs unter-

oficieris un tam uz pēdām kalsns gara auguma arestants ar zilumu zem acs, ar šķidru bārdiņu.

— Es meitenes dēļ, — arestants sacīja.

— Vei, kur tētis atnācis! — pēkšņi iečivinājās skanīga bērna balstiņa, un aiz Rancevas, kas kopā ar Marju "Pavlovnu un Katjušu šuva no saviem svārkiem meitenei jaunu kleitiņu, paslējās balta galviņa.

— Es, meitiņ, es, — Buzovkins mīlīgi atsaucās.

— Viņai te ir labi, — Marja Pavlovna ieminējās, līdzcietīgi vērodama Buzovkina sadauzīto seju. — Atstājiet viņu pie mums!

— Kundzes šuj man jaunu rinduciņu, —meitene stāstīja, rādīdama tēvam uz Rancevas šuvekli. — Jauks, sa-a-arkans, — viņa šļupstēja.

— Vai gribi palikt pie mums pa nakti? — Ranceva, meiteni glāstīdama, jautāja.

— Gribu. Tēti arī.

Ranceva iemirdzējās smaidā.

— Tēti nevar, — viņa sacīja. — Nu, atstājiet jel viņu! — Ranceva uzrunāja tēvu.

— Varbūt atstājiet ar! — noteica vecākais, durvīs apstādamies, un tad izgāja kopā ar unteroficieri.

Tiklīdz konvojnieki bija projām, Nabatovs piegāja pie Buzovkina un, to pie pleca papurinājis, apvaicājās:

— Kā ir, brāl, vai tiesa, ka jums Karmanovs gribot apmainīties?

Buzovkina labsirdīgā, laipnā seja piepeši samācas un acis aizvilkās it kā ar plēvi.

— Neesam dzirdējuši. Diezi vai ta ir, — viņš atbildēja un, plēvi no acīm nenotrausis, piebilda: — Nu, Aksjutka, dzīvo tad nu ar pie kundzītēm! — un ar skubu izgāja.

— Visu zina, un ir tiesa, ka apmainījušies, — Nabatovs teica. — Ko jūs darīsiet?

— Pilsētā pateikšu priekšniecībai. Es viņus abus vaigā pazīstu, — Ņehļudovs atbildēja.

Visi klusēja, acīm redzot, baidīdamies, ka atkal neizceļas strīds.

Simonsons, kas visu laiku bija gulējis kaktā uz lāvas, rokas pār galvu atmetis un ne vārda nerunādams, apņēmīgi piecēlās un, piesardzīgi apiedams sēdētājiem apkārt, piegāja pie Ņehjudova.

— Vai tagad varat mani uzklausīt?

— Protams, — Ņehjudovs atbildēja un piecēlās, lai sekotu viņam.

Pamanījusi Ņehļudovu pieceļamies un sastapusi viņa skatienu, Katjuša nosarka un it kā neziņā nogrozīja galvu.

— Man jums, lūk, kas sakāms, — Simonsons uzsāka, kad viņi kopā ar Ņehļudovu bija izgājuši gaitenī. Gaitenī sevišķi skaidri varēja dzirdēt kriminālistu balsu dūkoņu un pēkšņos uzbrāzmojumus. Ņehļudovs saviebās, bet Sirnonsonu tas, acīm redzot, nemulsināja.

— Zinādams jūsu attiecības ar Katerinu Mihailovnu, — viņš uzsāka, savām laipnajām acīm vērīgi raudzīdamies Ņehļudovam tieši sejā, — uzskatu par savu pienākumu, — viņš turpināja, taču jutās spiests apklust, tāpēc ka pie pašām durvīm divas balsis, sazin par ko strīdēdamās, reizē kliedza:

— Kad tev, stulbeni, saka: nav mani! — viena balss auroja.

— Kaut tu aizrītos, sātans! — gārdza otra.

Tobrīd gaitenī iznāca Marja Pavlovna.

— Vai tad te var runāties, — viņa sacīja, — ienāciet šeit, te ir tikai Veročka. — Un viņa pati pa priekšu iegāja mazītiņa kamerā, acīm redzot, viennīcā, kas tagad bija ierādīta politiskajām. Uz lāvas, apsegusi galvu, gulēja Vera Jefremovna.

— Viņai ir migrēna, viņa guļ un nedzird, bet es iešu projām, — Marja Pavlovna sacīja.

— Gluži otrādi, paliec šeit, — Simonsons teica, — man nav nekas slēpjams ne no viena, jo mazāk no tevis.

— Nu labi, — Marja Pavlovna bija ar mieru un pa bērna paražai, trīdamās ar visu augumu uz vienu, uz otru pusi un ar šo kustību ierīkodamās ērtāk uz lāvas, sagatavojās klausīties, raudzīdamās kaut kur tālē ar savām skaistajām avs acīm.

— Tātad man jums jāsaka, — Simonsons atkārtoja, — ka, zinādams jūsu attiecības ar Katerinu Mihailovnu, es uzskatu par pienākumu darīt jums zināmu s°vu attieksmi pret viņu.

— Tas ir — kā? — Ņehļudovs jautāja, neviļus prie-cādamies par to vienkāršību un atklātību, ar kādu Si-monsons viņu uzrunāja.

— Tas ir, ka es gribētu Katerinu Mihailovnu precēt…

— Brīnišķīgi! — iesaucās Marja Pavlovna, kavēdamās ar acīm pie Simonsona.

— … es esmu nolēmis lūgt viņu kļūt man par sievu, — Simonsons turpināja.

— Ko tad es tur varu? Tas taču atkarīgs no viņas, — Ņehļudovs iebilda.

— Jā gan, taču viņa neizšķirs šo jautājumu bez jums. .

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tikmēr, kamēr nav galīgi izšķirts jautājums par jūsu attiecībām, viņa neko nevar izvēlēties.

— No manas puses šis jautājums ir izšķirts galīgi. Es gribēju darīt to, ko uzskatu par savu pienākumu, un bez tam atvieglot viņas stāvokli, taču nekādā ziņā nevēlos viņai ko uzspiest.

— Jā gan, bet viņa nevēlas jūsu upuri.

— Nekāda upura te nav.

— Un es zinu, ka šis viņas lēmums ir negrozāms.

. — Nu tātad — par ko gan vēl būtu jārunā ar mani? — Ņehļudovs jautāja.

— Viņai vajag, lai arī jūs atzītu to pašu.

— Kā tad es varu atzīt, ka man nav jādara tas, ko es uzskatu par savu pienākumu? Es varu teikt vienīgi to, ka es neesmu brīvs, turpretim viņa ir brīva.

Simonsons, kļuvis domīgs, brītiņu cieta klusu.

— Labi, es viņai tā arī pateikšu. Nedomājiet, ka esmu viņā iemīlējies! — viņš turpināja. — Es viņu mīlu kā lielisku, neparastu, daudz cietušu cilvēku. Man no viņas nekā nevajag, bet briesmīgi gribas viņai palīdzēt, atvieglot viņas stāvok …

Ņehļudovs brīnījās, izdzirdis Simonsona balsi drebam.

— …atvieglot viņas stāvokli, — Simonsons runāja tālāk. — Ja viņa nevēlas pieņemt jūsu palīdzību, lai pieņem manējo. Ja viņa būtu ar mieru, es lūgtu, lai mani izsūta uz viņas nometināšanas vietu. Četri gadi nav mūžība. Es nodzīvotu viņas tuvumā un varbūt atvieglotu viņas likteni… — viņam atkal saviļņojumā aprāvās balss.

— Ko tad es varu teikt? — Ņehļudovs sacīja. — Esmu priecīgs, ka viņa atradusi tādu aizstāvi kā jūs…

— To, lūk, man arī vajadzēja dabūt zināt, — Simonsons turpināja. — Mīlēdams viņu, vēlēdams viņai labu, es gribēju zināt, vai jūs atzīstat, ka precības ar mani nāktu viņai par labu.

— Jā gan! — Ņehļudovs noteikti atbildēja.

— Viss atkarīgs no viņas, man tikai vajag, lai šī daudz cietusī dvēsele atpūstos, — Simonsons nobeidza, raudzīdamies Ņehļudovā ar tādu bērnišķīgu maigumu, ko nekādi nevarētu gaidīt no šā ārēji drūmā cilvēka.

Simonsons piecēlās un, saņēmis Ņehļudova roku, pasniedzās ar seju viņam pretim, kautri pasmaidīja un noskūpstīja viņu.

— Tad tā es viņai arī pateikšu, — viņš nosacīja un izgāja.

—" Nu, ko jūs teiksiet! — Marja Pavlovna iesaucās.

— Iemīlējies, iemīlējies līdz ausīm. To nu gan nebūtu domājusi, ka Vladimirs Simonsons tik muļķīgi iemīlēsies, gluži kā puika. Apbrīnojami un, atklāti sakot, bēdīgi, — viņa nopūzdamās aprāva.

— Bet viņa, Katja? Kā jūs domājat, kā viņa to uzņem? — Ņehļudovs pētīja.

— Viņa? — Marja Pavlovna apklusa, acīm redzot, gribēdama atbildēt uz jautājumu iespējami precīzāk.

— Viņa? Redziet, neraugoties uz viņas pagātni, viņa pēc savas dabas pieder pie vistikumīgākajiem cilvēkiem… un ir tik smalkjūtīga… Viņa jūs mīl, skaisti mīl un ir laimīga, ka var darīt jums kaut vai to negatīvo labumu, ka nesaista jūs pie sevis. Viņai laulība ar jums nozīmētu briesmīgu krišanu, daudz sliktāku par visu iepriekšējo, un tāpēc viņa nekad nebūs ar mieru. Bet reizē ar to jūsu klātbūtne viņu satrauc.

— Tātad ko man darīt, nozust? — Ņehļudovs jautāja.

Marja Pavlovna pasmaidīja savu jauko bērna smaidu.

— Jā, pa daļai.

— Kā tad var nozust pa daļai?

— Es samuldējos; taču par Katju es jums gribēju teikt, ka tā droši vien redz viņa it kā jūsmas pilnās mīlas aplamību (viņš tai nekā nav teicis), jūtas glaimota un baidās no šās mīlas. Jūs zināt, es šais jautājumos neesmu kompetenta, taču man šķiet, ka no viņa puses tās ir pašas parastākās vīrieša jūtas, kaut arī maskētas. Viņš apgalvo, ka šī mīla viņā kāpinot enerģiju un ka šī mīla esot platoniska. Bet es nu gan zinu, ka šī mīla, lai cik tā neparasta, savos pamatos tomēr slēpj nekrietnību … Kā Novodvorovam ar Ļubočku.

Sākusi runāt par iemīļoto tematu, Marja Pavlovna novirzījās no uzsāktā jautājuma.

— Bet ko tad lai es daru? — Ņehļudovs jautāja.

— Es domāju, jums vajadzētu viņai pateikt. Vienmēr ir labāk, ja viss skaidrs. Parunājieties ar viņu, es pasaukšu, — Marja Pavlovna ieteica. — Vai gribat?

— Lūdzu, — Ņehļudovs sacīja, un Marja Pavlovna izgāja.

Dīvainas jūtas pārņēma Ņehļudovu, kad viņš palika viens mazajā kamerā, klausoties Veras Jefremovnas klusajā elpā, ko brīžam pārtrauca kunksti, un nemitīgajā kriminālnoziedznieku balsu rūkoņā aiz divējām durvīm.

Tas, ko Simonsons bija teicis, atbrīvoja viņu no pie-nākuma, ko viņš bija uzņēmies un kas viņam vājuma brīžos šķita smags un dīvains, un tomēr patlaban viņš juta ne tikvien nepatiku, bet pat sāpes. Šīs jūtas slēpa sevī arī to, ka Simonsona priekšlikums sagrāva viņa rīcības neparastumu, mazināja nestā upura vērtību tiklab viņa paša, kā arī citu acīs: ja jau kāds cilvēks, turklāt tik labs un ar Katjušu nekādā ziņā nesaistīts, vēlējās savienot savu likteni ar viņējo, tad viņa paša upuris vairs nebija tik nozīmīgs. Bija varbūt arī gluži vienkārši greizsirdība: pieradis pie viņas mīlas, tas nevarēja pieļaut, ka viņa varētu iemīlēt kādu citu. Te izjuka arī reiz sastādītais plāns — dzīvot viņas tuvumā, kamēr viņa izcietīs sodu. Ja viņa izietu pie Simonsona, viņa — Ņehļudova klātbūtne kļūtu nevajadzīga un viņam vajadzētu sastādīt jaunu dzīves plānu. Viņš vēl nebija paguvis tikt skaidrībā ar savām jūtām, kad pa atvērtajām durvīm ielauzās pastiprināta kriminālistu balsu dūkoņa (pie viņiem šodien notika kas sevišķs) un kamerā ienāca Katjuša.

Tā žigliem soļiem pienāca viņam klāt.

— Marja Pavlovna mani sūtīja, — viņa sacīja, ap-stādamās tam gluži blakus.

— Jā, man vajag parunāties. Bet apsēdieties! Ar mani runāja Vladimirs Ivanovičs.

Viņa apsēdās, salikusi rokas uz ceļiem, un šķita mierīga, taču, Ņehļudovam pieminot Simonsona vārdu, tumši piesarka.

— Ko tad viņš jums teica? — viņa iejautājās.

— Viņš man stāstīja, ka gribot jūs precēt.

Viņas seja pēkšņi saviebās, pauzdama ciešanas, taču viņa nebilda ne vārda un tikai nodūra acis.

—. Viņš prasa manu piekrišanu vai padomu. Es teicu, ka viss atkarīgs no jums, ka jums jāizšķir.

— Ak, ko tas nozīmē? Kādēļ? — viņa nomurmināja un pavērās tam acīs ar to dīvaino, greizo skatienu, kas Ņehļudovu vienmēr sevišķi aizkustināja. Dažus mirkļus viņi klusēdami raudzījās viens otram acīs. Un šis skatiens daudz ko pateica gan vienam, gan otram.

— Jums jāizšķir, — Ņehļudovs atkārtoja.

— Ko lai izšķiru? — viņa sacīja. — Viss sen izšķirts.

— Nē, jums jāizšķir, vai jūs pieņemat Vladimira Ivanoviča priekšlikumu, — Ņehļudovs uzstāja.

— Kas nu es par sievu — katordzniece. Kādēļ lai grūžu postā vēl arī Vladimiru Ivanoviču? — viņa teica, pieri saraukusi.

— Bet ja nu notiktu apžēlošana? — Ņehļudovs ieminējās.

— Ak, lieciet jel mani mierā! Tur vairāk nav ko runāt, — viņa aprāva un piecēlusies izgāja no kameras.

XVIII

Kad Ņehļudovs nopakaļ Katjušai atgriezās vīriešu kamerā, tur visi bija satraukti. Nabatovs, kas mēdza visu apstaigāt, ar visiem uzņemt sakarus, visu novērot, bija atnesis ziņu, kas visus pārsteidza. Tā bija ziņa, ka viņš uz sienas atradis uzrakstu, ko tur atstājis uz katorgu notiesātais revolucionārs Pctļins. Visi bija domājuši, ka Petļins jau sen ir Karas apgabalā, un piepeši izrādījās, ka viņš tikai nesen gājis pa šo pašu ceļu viens pats starp kriminālnoziedzniekiem.

«17., augustā,» uzraksts vēstīja, «mani nosūtīja vienu pašu reizē ar kriminālajiem. Bijām kopā ar Ņeverovu, tas pakārās Kazaņas ārprātīgo namā. Esmu vesels un možs un ceru visu labu.» Visi pārsprieda Petļina stāvokli un Ņeverova pašnāvības cēloņus. Tikai Kriļcovs, sevī noslēdzies, klusēja, spožām, nekustīgām acīm raudzīdamies vienā punktā.

— Vīrs man stāstīja, ka Ņeverovam jau Petropavlovskā rādījušies spoki, — Ranceva sacīja.

— Jā, dzejnieks, sapņotājs, tādi nepanes viennīcas, — runāja Novodvorovs. — Lūk, es, kad gadījās nokļūt viennīcā, neļāvu darboties iztēlei, bet iedalīju savu laiku ļoti sistemātiski. Tāpēc arī vienmēr ieslodzījumu pārcietu labi.

— Ko gan nevar pārciest! Es bieži vien biju taisni priecīgs, kad iesēdināja, — Nabatovs stāstīja mundrā balsī, acīm redzot, vēlēdamies izkliedēt drūmo noskaņu. — Tā tu no visa kā baidies: gan no tā, ka pats iekritīsi, gan ka iepīsi citus, gan ka iegāzīsi visu lietu, bet, tiklīdz iesēdina, tā atbildībai beigas. Var atpūsties. Sēdi mierā un velc dūmu.

— Vai tu viņu labi pazini? — Marja Pavlovna jautāja, nemierīgi vērodama Kriļcova pēkšņi pārvērtušos, sakritušo seju.

— Ņeverovs sapņotājs? — Kriļcovs piepeši ierunājās, elpai aizraujoties, it kā viņš būtu ilgi kliedzis vai dziedājis. Ņeverovs — tas bija tāds cilvēks, kādi, mūsu šveicara vārdiem runājot, zemes virsū reti gadās. Jā… Tas bija cilvēks, skaidrs kā kristais, gluži caurredzams. Jā … pat izlikties viņš nevarēja, kur nu vēl samelot. Ne tā, ka ar smalku ādu, bet it kā viņam visa āda būtu noplēsta un visi nervi atsegti. Jā… komplicēts, garīgi bagāts cilvēks, nevis tāds… Nu, ko tur runāt!… — Viņš brītiņu klusēja. — Mēs strīdamies, kas ir labāk, — viņš, nikni seju raukdams, turpināja, — vai pirms izglītot tautu un tad pārgrozīt sadzīves formas, vai arī vispirms pārgrozīt sadzīves formas, un tad, kā cīnīties: ar mierīgas propagandas vai ar terora palīdzību? Strīdamies, jā gan. Bet viņi nestrīdas, viņi savu prot, viņiem ir pilnīgi vienalga, ka aizies bojā desmitiem un simtiem cilvēku un vēl kādu cilvēku! Gluži otrādi, viņiem tieši vajag, lai aiziet bojā labākie. Jā, Hercens teica, ka, izņemot no apgrozības dekabristus, pazeminājies vispārējais līmenis. Kā lai tas nebūtu pazeminājies! Pēc tam izņēma no apgrozības pašu Hercenu un viņa domu biedrus. Tagad Ņeverovus…

— Visus neiznīcinās, — Nabatovs savā mundrajā balsī noteica. — Tik un tā iesēklim paliks.

— Nē, nepaliks, ja mēs viņus žēlosim, — Kriļcovs turējās, balsi paceldams un nejaudams sevi pārtraukt. — Dod papirosu!

— Bet tev taču kaitīgi, Anatolij, — Marja Pavlovna brīdināja, — lūdzams, nesmēķē!

— Ak, liecies nu mierā! — viņš pikti atcirta un aizpīpēja, bet tūdaļ sāka klepot; viņam gandrīz uznāca vēmiens. Izspļaudījies viņš turpināja: — Aplam mēs rīkojāmies, aplam. Vajadzēja nevis prātot, bet visiem saliedēties … un iznīcināt viņus. Jā.

— Bet viņi taču arī ir cilvēki, — Ņehļudovs iebilda.

— Nē, tie nav cilvēki, tie, kas spējīgi darīt to, ko viņi dara . . . Lūk, stāsta, izgudrotas bumbas un gaisa baloni. Jā, pacelties ar balonu un bērt viņiem bumbas virsū līdz iznīkst kā blaktis … Jā. Tāpēc ka … — viņš atsāka, bet pēkšņi kļuva gluži sarkans. Viņam uznāca vēl stiprāks klepus un pa muti sāka plūst asinis.

Nabatovs izskrēja pēc sniega. Marja Pavlovna salūkoja baldriāna pilienus un piedāvāja Kriļcovam, bet tas, acis aizvēris, grūda viņu nost ar balto, izdēdējušo roku un smagi un ātri elpoja. Kad sniegs un aukstais ūdens viņu mazliet bija nomierinājuši un viņš bija apguldīts, Ņehļudovs atvadījās no visiem un kopā ar unteroficieri, kas bija atnācis tam pakaļ un sen jau gaidīja, devās uz izeju.

Kriminālisti bija apklusuši un lielākā daļa gulēja. Kaut arī cilvēki kamerās gulēja gan uz lāvām, gan zem lāvām, gan ejās, visi viņi tur nevarēja novietoties un daļa gulēja gaitenī uz grīdas, palikuši pagalvī savas ceļa kules un apsegušies ar slapjajiem mēteļiem.

Pa kameru durvīm un gaitenī bija dzirdama krākšana, kunksti un miegaina murdēšana. Visās malās bija redzami no vienas vietas sablīvēti ar mēteļiem segti cilvēku augumi. Negulēja tikai daži cilvēki neprecēto kamerā, sēdēdami kaktā ap sveces galiņu, ko tie, ieraudzījuši zaldātu, nopūta, un kāds vecs vīrs gaitenī zem lampas: izmeties kails, tas lasīja no krekla kukaiņus. Slimības dīgļu pilnais gaiss politisko kamerā likās tīrs salīdzinājumā ar to smirdošo dvingu, kas bija šeit. Kvēpstošā lampa šķita vīdam it kā caur miglu, un grūti bija atņemt elpu. Lai izlaipotu pa gaiteni, nepieduroties vai neuzminot kādam gulētājam, vajadzēja iepriekš noskatīt brīvu vietu, kur nolikt kāju, un tad meklēt, kur spert nākamo soli. Trīs cilvēki, acīm redzot, neatraduši vietas arī gaitenī, bija piemetušies priekšiņā pie paša smirdošā tovera — paraškas, kas donās tecēja. Viens no šiem gulētājiem bija plānprātīgais večuks, ko Ņehļudovs pārgājienos bieži bija redzējis. Otrs bija gadu desmit vecs puika; iespiests starp diviem arestantiem, roku zem vaiga palicis, viņš gulēja vienam no tiem uz kājas.

Izgājis ārpus vārtiem, Ņehļudovs apstājās un pilnu krūti ilgi un atņemdamies elpoja salto gaisu.

XIX

Ārs bija piebiris zvaigžņu. Pa stingajiem dubļiem, kas vietumis vēl sūcās cauri pārsalumam, Ņehļudovs atgriezās iebraucamajā vietā un pieklauvēja pie tumšā loga; plecīgs strādnieks ar basām kājām atvēra durvis un ielaida viņu priekšnamā. Pa labi no priekšnama ļaužu istabā skaļi krāca ormaņi; varēja dzirdēt, ka aiz durvīm pagalmā liels daudzums zirgu skramšķina auzas. Durvis pa kreisi veda goda istabā. Sai istabā oda pēc vērmelēm un sviedriem, varēja dzirdēt, kā aiz šķērssieniņas vienmērīgā krācienā aizvilkdamās cilājas kādas varenas plaušas; svētbilžu priekšā dega sarkana stikla lampiņa. Ņehļudovs izģērbās, pārsedza pledu ar vaskadrānu pārvilktajam dīvānam, uzlika savu ādas spilvenu un apgulās, pārcilādams iztēlē visu, ko šodien bija dzirdējis un redzējis. No visa šodien redzētā visbriesmīgākais viņam šķita zēns, kas gulēja slapjumā pie netīrumu tovera, uzlicis galvu arestantam uz kājas.

Kaut gan šāvakara saruna ar Siinonsonu un

Katjušu bija negaidīta un svarīga, viņš pie šā notikuma nepakavējās: viņa attieksme pret to bija pārāk sarežģīta un reizē arī nenoteikta, un tāpēc viņš vairījās par to domāt. Jo dzīvāk viņš atcerējās nelaimīgos, kuri slāpa vai nost šai smacīgajā gaisā un vārtījās slapjumā, kas tecēja no smirdošā tovera, un it īpaši viņam neizgāja no prāta zēns ar nevainīgo seju, kurš gulēja katordzniekam uz kājas.

Zināt, ka kaut kur tāfū vieni cilvēki moka otrus, pakļaudami tos visādai samaitāšanai, necilvēcīgiem pazemojumiem un ciešanām, nepavisam nav tas pats, kas triju mēnešu laikā nemitīgi redzēt šo samaitāšanu un mocības, kādām vieni cilvēki pakļauj otrus. Un Ņehļudovs to piedzīvoja. Ne vienu reizi vien šo triju mēnešu laikā viņš bija sev jautājis: «Vai es neesmu pie pilna prāta, ka redzu to, ko citi neredz, vai arī prātu zaudējuši tie, kuri dara to, ko es redzu?» Taču cilvēki (un viņu bija tik daudz) darīja to, kas viņu tā pārsteidza un šausmināja, ar tādu mierīgu pārliecību par to, ka tā ne vien vajag, bet ka tas, ko viņi dara, ir ļoti svarīgs un derīgs darbs, — ka grūti bija visus šos ļau-dis atzīt par prātā jukušiem; turpretim atzīt, ka pats zaudējis prātu, viņš nevarēja, tāpēc ka apzinājās savu domu skaidrību. Un tāpēc viņš dzīvoja pastāvīgā neizpratnē.

To, ko Ņehļudovs šo triju mēnešu laikā bija redzējis, viņš saprata šādi: no visiem cilvēkiem, kas dzīvoja brīve, ar tiesas un administrācijas palīdzību tika atlasīti paši nervozākie, dedzīgākie, vieglāk satraucamie, apdāvinātākie un spēcīgākie cilvēki, kuri bija mazāk viltīgi un piesardzīgi nekā citi, un šos cilvēkus, kas nebūt nebija vairāk vainīgi vai sabiedrībai bīstamāki nekā tie, kuri palika brīvībā, pirmkārt, slodzīja cietumos, vārdzināja pa etapiem un katorgu, kur tos turēja mēnešiem un gadiem pilnīgā dīkdienībā, materiāli nodrošinātus un atrautus no dabas, no ģimenes, no darba, proti, ārpus visiem cilvēka dabiskās un tikumiskās dzīves apstākļiem. Tas — pirmkārt. Otrkārt, šos cilvēkus šinīs iestādēs pakļāva visāda veida nevajadzīgiem pazemojumiem — tādiem kā važas, noskūtas galvas, apkaunojošs apģērbs, tas ir, viņiem atņēma galveno virzītāju spēku, kas vājus cilvēkus vada uz labu, — rūpes par to, ko par viņu domās citi, kaunu, cilvēka cieņas apziņu. Treškārt, pakļauti pastāvīgām dzīvības briesmām, nerunājot nemaz par nejaušiem saules dūrieniem, slīkšanu, ugunsgrēkiem, ieslodzījumu vietās pastāvīgi izplatītām līpīgām sērgām, novārgumu, sitieniem, — šie cilvēki pastāvīgi atradās tādā stāvoklī, kurā vislabākais, tikumiskākais cilvēks, pašaizsardzības jūtu dzīts, pats izdara visbriesmīgākos un nežēlīgākos darbus un nenosoda par tiem arī citus. Ceturtkārt, šie cilvēki tika spaidu kārtā sadzīti kopā ar dzīves (un sevišķi šo pašu iestāžu) ārkārtīgi samaitātiem netikļiem, slepkavām un ļaundariem, kuri kā raugs uz mīklu iedarbojās uz visiem, ko pielietotie līdzekļi vēl nebija pilnīgi samaitājuši. Un, piektkārt, beidzot, visiem cilvēkiem, kas bija pakļauti šai iedarbībai, visai pārliecinošā kārtā, un, proti, ar visāda veida necilvēcisku rīcību pret viņiem pašiem, mokot bērnus, sievietes, vecus cilvēkus, sitot, kapājot rīkstēm, pletnēm, izsniedzot prēmijas tiem, kas mūkošo bēgli atgādā atpakaļ dzīvu vai mirušu, šķirot vīrus no sievām un savienojot kopdzīvei svešas sievas ar svešiem vīriešiem, šaujot, karot, — visai pārliecinošā kārtā tika iedvests, ka visāda veida vardarbības, nežēlības, zvērības valdība ne tikvien neaizliedz, bet pat atļauj, kad tas tai ir izdevīgi, un ka tāpēc tas jo vairāk atļauts tiem, kas atrodas nebrīvē, trūkumā un postā.

Tās visas bija it kā tīšuprāt izdomātas iestādes, lai radītu līdz pēdējai pakāpei sabiezinātu netiklību un netikumību, kādu nevarēja sasniegt nekādos citos apstākļos,-lai pēc tam šo sabiezināto netiklību un netikumību visplašākajos apmēros izplatītu visā tautā. «It kā būtu dots uzdevums, kā vislabāk, visdrošāk samaitāt, cik iespējams, vairāk cilvēku,» Ņehļudovs domāja, iedziļinādamies visā, kas notika cietumos un etapos. Simtiem tūkstošiem cilvēku ik gadus tika novesti līdz augstākajai samaitāšanas pakāpei, un, kad tie bija pilnīgi samaitāti, tos izlaida brīvībā, lai tie cietumos apgūtos netikumus izplatītu visā tautā.

Cietumos — Tjurneņā, Jekaterinburgā, Tomskā un etapos Ņehļudovs redzēja, ka šis mērķis, ko sabiedrība šķita sev spraudusi, tika veiksmīgi sasniegts. Parastie, vienkāršie cilvēki ar krievu zemnieka sabiedriskās un kristīgās morāles prasībām atmeta šos jēdzienus un piesavinājās jaunus, cietumam raksturīgus, kuros gal-venais bija tas, ka ir atļauts jebkurā veidā apgānīt cilvēka personību, izdarīt pret to kuru katru vardarbību, visādi to iznīcināt, ja vien tas izdevīgi. Cilvēki, pabijuši cietumā, ar visu savu būtni saprata, ka, spriežot pēc tā, kā ar viņiem rīkojas, patiesībā ir atcelti visi tie morāles likumi par cieņu un līdzcietību pret cilvēku, kādus sludina gan baznīcas, gan tikumības mācītāji, un ka tāpēc viņiem pie tiem nav jāturas. Ņehļudovs to vēroja pie visiem pazīstamajiem arestantiem: pie Fjodorova, pie Makara un pat pie Tarasa, kas, pavadījis divus mēnešus pa etapiem, pārsteidza Ņehļudovu ar savu spriedumu nemorāliskumu. Ceļā Ņehļudovs dabūja arī zināt, ka klaidoņi, bēgdami taigā, pierunājot biedrus doties līdzi un tad, nogalinājuši tos, pārtiekot no to gaļas. Viņš tika redzējis dzīvu cilvēku, kas apvainots atzinās tā darījis. Un visdrausmīgākais bija tas, ka tie nebija atsevišķi kanibālisma gadījumi, bet pastāvīgi atkārtojās.

Tikai netikumu sevišķi kultivējot, kā to dara šais iestādēs, varēja novest krievu cilvēku līdz tādam stā-voklim, līdz kādam bija novesti klaidoņi, kas, aizsteigušies priekšā jaunākajai Nīčes mācībai, visu uzskatīja par iespējamu un neko par aizliegtu un izplatīja šo mācību vispirms starp arestantiem un pēc tam arī visā tautā.

Vienīgais izskaidrojums visam, kas notika, bija ļaunuma iznīdēšana, iebaidīšana, labošana un likumīga atmaksa, kā to mēdza rakstīt grāmatās. Taču īstenībā nekas gan neatgādināja ne vienu, ne otru, ne trešo, ne ceturto. Noziegumu nevis iznīdēja, bet izplatīja. Noziedzniekus nevis iebaidīja, bet pamudināja; daudzi no tiem kā klaidoņi labprāt gāja cietumos. Viņus nevis laboja, bet sistemātiski aplaida ar visiem netikumiem. Turpretim prasību pēc atmaksas valdīšanas piespriestie

sodi ne tikvien nemīkstināja, bet ieaudzināja tautā pat tur, kur tās nebija.

«Tad kālab jel viņi to dara?» Ņehļudovs pats sev jautāja un nerada atbildes.

Un, kas viņu visvairāk pārsteidza, bija tas, ka visu to darīja nevis nejauši, ne aiz pārpratuma, ne vienreiz, bet ka to darīja pastāvīgi, simtiem gadu no vietas, tikai ar to atšķirību, ka agrāk cilvēkiem izrāva nāsis un nogrieza ausis, tad iededzināja kauna zīmes un šauta rīkstēm, bet tagad kala rokas važās un viņus pārvietoja ar tvaiku un nevis pajūgos.

Prātojumi par to, ka tas, kas viņā viesa sašutumu, rodoties no nepilnīgi iekārtotām ieslodzīšanas un no-metināšanas vietām, kā to apgalvoja ierēdņi, ka to visu iespējams labot, ierīkojot jauna veida cietumus, — šie prātojumi Ņehļudovu nepārliecināja, jo viņš juta, ka tas, kas viņā vieš sašutumu, nerodas vis no vairāk vai mazāk pilnīga ieslodzīšanas vietu iekārtojuma. Viņš bija lasījis par uzlabotiem cietumiem ar elektriskiem zvaniņiem, par nāves soda izpildīšanu ar elektrību, kā ieteica Tards, un uzlabotie varasdarbu paņēmieni izraisīja viņā vēl dziļāku sašutumu.

Sašutumu Ņehļudovā izraisīja galvenokārt tas, ka tiesās un ministrijās sēdēja cilvēki, kas saņēma lielu, no tautas savāktu algu par to, ka viņi, ieskatījušies grāmatās, ko aiz tiem pašiem motīviem sarakstījuši tādi paši ierēdņi, tiesāja viņu rakstīto likumu pārkāpējus, piemērojot nodarījumiem attiecīgus pantus, un saskaņā ar šiem pantiem sūtīja cilvēkus nez kur projām uz tādu vietu, kur viņi tos vairs neredzēja un kur šie cilvēki, pilnīgi nodoti nežēlīgu, rupju cietuma priekšnieku, irzraugu, konvojnieku varā, miljoniem gāja bojā garīgi un miesīgi.

481

Iepazinis tuvāk cietumus un etapus, Ņehļudovs ieraudzīja, ka visi tie netikumi, kas attīstās starp ares-tantiem, — žūpība, kāršu spēle, nežēlība un visi tie šausmīgie noziegumi, kurus pastrādā cietumnieki, un pat kanibālisms nav nejaušība vai arī deģenerācijas, noziedzīguma, kropluma gadījumi, kā to, valdībām pie-glaimodamies, mēdz izskaidrot truli zinātnieki, bet gan

31 224

neatvairāmi izriet no neizprotamiem maldiem, ka cilvēki drīkst sodīt citus cilvēkus. Ņehļudovs redzēja, ka kanibālisms sākas nevis taigā, bet ministrijās, komitejās un departamentos un tikai noslēdzas taigā; ka, piemēram, viņa svainim un arī visiem tiem tiesu darbiniekiem un ierēdņiem, no pristava līdz ministram, nebija nekādas daļas gar taisnību vai tautas labklājību, par ko viņi mēdza runāt, bet ka visiem bija vajadzīgi tikai tie rubļi, kurus viņiem maksāja, lai viņi darītu visu to, kas rada šo samaitāšanu un ciešanas. Tas bija pilnīgi acīm redzams.

«Vai tad patiešām arī to visu darīja tikai aiz pārpratuma? Kā panākt, lai visiem šiem ierēdņiem nodrošinātu viņu algu un pat dotu prēmiju par to, lai tikai viņi nedarītu visu to, ko dara?» Ņehļudovs domāja. Un ar šīm domām viņš tikai pēc otriem gaiļiem aizmiga cietā miegā, kaut gan blusas, tiklīdz viņš pakustējās, sprēgāt sprēgāja viņam apkārt.

XX

Kad Ņehļudovs pamodās, ormaņi jau sen bija iz-braukuši, saimniece padzērusi tēju un, sviedraino, tuklo kaklu lakatiņā slaucīdama, ienāca pateikt, ka etapa zaldāts atnesis zīmīti. Zīmīte bija no Marjas Pavlovnas. Viņa rakstīja, ka Kriļcova lēkme esot nopietnāka, nekā viņi domājuši. «Mēs gribējām viņu kādu laiku atstāt un palikt pie viņa, bet to neatļāva, un mēs viņu vedīsim līdzi, taču baidāmies no visļaunākā. Pamēģiniet pilsētā panākt, lai gadījumā, ja viņu atstātu, atstāj arī kādu no mums! Ja tādēļ man vajadzētu ar viņu apprecēties, es, protams, esmu gatava to darīt.»

Ņehļudovs aizsūtīja puisi uz staciju pēc zirgiem un sāka steigšus kravāt mantas. Viņš vēl nepaguva izdzert otru glāzi tējas, kad pasta trijjūgs, zvārguļiem šķindot, piebrauca pie lieveņa, riteņus pa sasalušajiem dubļ iem gluži ka pa bruģi rībinadams. Sarnaksajis

resnkaklei saimniecei, Ņehļudovs steidzās ārā un, apsēdies uz pītā ratu sēdekļa, lika braukt, cik iespējams, ātri, gribēdams panākt grupu. Necik tālu aiz aploka vārtiem viņš tiešām panāca ratus, kas, piekrauti ar maisiem un slimniekiem, dārdināja projām pa vēl lāgā neiebraukto, kruvešaino ceļu (oficiera nebija, tas bija aizbraucis uz priekšu). Zaldāti, acīm redzot, iedzērušies, jautri tērzēdami, gāja nopakaļ un pa ceļa malām. Ratu bija daudz. Priekšējos, pa sešiem kopā saspiesti, sēdēja vārgākie kriminālnoziedznieki, trijos pakaļējos — pa trim vienā pajūgā — brauca politiskie. Pašā pēdējā sēdēja Novodvorovs, Grabeca un Kondratjevs, otrā — Ranceva, Nabatovs un tā vājā, reimatisma lauzītā sieviete, kurai Marja Pavlovna bija atdevusi savu vietu. Trešajā uz siena un spilveniem gulēja Kriļcovs. Turpat viņa tuvumā uz bukas sēdēja Marja Pavlovna. Ticis blakus, Ņehļudovs lika pasta puisim apturēt un piegāja pie Kriļcova. Iereibušais konvojnieks atgaiņādams sāka māt Ņehļudovam ar roku, bet Ņehļudovs, nepievērsdams tam uzmanību, piegāja pie ratiem un, pie redelēm pieturēdamies, soļoja blakus. Kriļcovs aitādas kažokā un jēreni galvā, ar lakatu aiztītu muti šķita vēl vājāks un bālāks. Viņa skaistās acis likās sevišķi lielas un mirdzošas. Viegli šūpodamies, ratiem tricinoties pa kruvešaino ceļu, viņš, acu nenovērsdams, raudzījās Ņehļudovā un uz jautājumu par veselību tikai aizvēra acis un dusmīgi pakratīja galvu. Visa viņa enerģija, acīm redzot, izgāja, lai panestu ratu kratīšanos. Marja Pavlovna sēdēja ratu otrā pusē. Viņa uzmeta Ņehļudovam zīmīgu skatienu, kas pauda visu viņas nemieru par Kriļcova stāvokli, un tūliņ jautrā balsī ierunājās:

— Redzams, oficieris apkaunējies, — viņa kliedza, lai Ņehļudovs, ratiem grabot, viņu sadzirdētu. — Buzovkinam noņēma roku važas. Viņš pats nes meiteni, un kopā ar viņiem iet Katja un Simonsons un manā vietā Veročka.

31*

483

Kriļcovs, pamādams uz Marju Pavlovnu, kaut ko teica, ko nevarēja sadzirdēt, un, seju saraucis, jādomā, aizturēdams klepu, kratīja galvu. Ņehļudovs pieliecās

tuvāk, pūlēdamies sadzirdēt. Tad Kriļcovs pavilka lakatu no mutes un nočukstēja:

— Nu jau ir daudz labāk. Ka tikai nesaaukstētos!

Ņehļudovs apstiprinot pamāja ar galvu un saskatījās ar Marju Pavlovnu.

— Kā tad ir ar triju ķermeņu problēmu? — Kriļcovs vēl nočukstēja un ar pūlēm vārgi pasmaidīja. — Grūti atrisināt?

Ņehļudovs nesaprata, bet Marja Pavlovna viņam paskaidroja, ka tā esot slavenā matemātiskā problēma par triju ķermeņu — saules, mēness un zemes attiecību noteikšanu un ka Kriļcovs pa jokam sadomājis šo sa-līdzinājumu Ņehļudova, Katjušas un Simonsona attie-cībām. Kriļcovs pamāja ar galvu par zīmi, ka Marja Pavlovna viņa joku pareizi izskaidrojusi.

— Atrisinājums nav manā varā, — Ņehļudovs atteica.

— Vai saņēmāt manu zīmīti, izdarīsiet? — Marja Pavlovna vaicāja.

— Katrā ziņā, — Ņehļudovs apsolīja un, pamanījis Kriļcova sejā nepatiku, atkāpās pie sava pajūga, apsēdās uz ielikušā pīteņa un, turēdamies ar rokām pie ratu malas, kratoties pa neiebrauktā ceļa grambām, sāka braukt garām pelēkos mēteļos un puskažociņos tērpto, važās saslēgto un pa pāriem kopā saistīto gājēju grupai, kas bija izstiepusies savu versti garumā. Otrpus ceļa Ņehļudovs manīja pavīdam pazīstamo Katjušas zilo lakatiņu, Veras Jefremovnas melno mēteli, Simonsona jaku un adīto cepuri, un baltās vilnas zeķes, kas bija apsietas ar siksnām kā sandales. Viņš soļoja blakus sievietēm un kaut ko dedzīgi stāstīja.

Ieraudzījušas Ņehļudovu, sievietes sveicinot palocījās, bet Simonsons svinīgi pacēla cepuri. Ņehļudovam nebija nekas sakāms, un viņš neapturējis aizbrauca garām. Izkļuvis atkal uz iebraukta ceļa, pasta puisis palaida vēl straujāk, taču viņam vienā gabalā vajadzēja griezt nost no iebrauktās sliedes, lai apbrauktu vezumu rindas, kas virzījās pa ceļu uz abām pusēm.

Ceļš, no vienas vietas izdangāts dziļām grambām, veda pa tumšu skuju koku mežu, kas abās pusēs bija izraibots ar vēl nenobirušo bērzu un lapegļu smilšu krāsas dzeltenumu. Pusceļā mežs beidzās, un abpus ceļa pavērās klajumi, parādījās zeltītie klostera krusti un jumoli. Diena atsitās jauka, mākoņi izklīda, saule pacēlās pāri mežam, un slapjā lapotne un peļķes, un baznīcas jumoli un krusti spoži mirgoja saulē. Priekšā pa labi zili pelēkajā tālē balsnīja tāli kalni. Trijjūgs iebrauca lielā piepilsētas ciemā. Ciema iela bija pilna ļaužu: gan krievu, gan sveštautiešu dīvainās cepurēs un halātos. Vīrieši un sievietes, gan piedzēruši, gan skaidrā, ņudzēja un klaigāja ap bodelēm, traktieriem, krogiem un vezumiem. Varēja manīt, ka pilsēta nav tālu.

Uzšāvis ar pātagu un pievilcis grožus labās puses piejūga zirgam, un pārsēdies uz bukas sāniski, tā, lai groži būtu labajā pusē, pasta puisis, acīm redzami dižodamies, laida pa lielo ielu un tāpat pilnos rikšos piebrauca pie upes, pār kuru vajadzēja celties ar prāmi. Prāmis nāca no viņas puses un pašreiz bija straujās upes vidū. Sinī pusē gaidīja pāris desmitu vezumu. Ņehļudovam nenācās ilgi gaidīt. Aizņēmis krietni uz augšu pret straumi, prāmis, straujā ūdens nests, ātri pieslīdēja pie piestātnes laipām.

Stalti, plecīgi, muskuļaini un nerunīgi pārcēlāji pus-kažociņos un ūdenszābakos veikli, ierastām kustībām pasvieda tauvas un piestiprināja tās pie stabiem, un, atbīdījuši aizkārtnes, izlaida vezumus uz krasta un sāka no jauna piepildīt prāmi, piedzīdami to pilnu ar vezumiem un zirgiem, kas tramīgi vairījās no ūdens. Straujā, platā upe šļākdama sitās pret prāmja laivām, sastiepdama tauvas. Kad prāmis bija pilns un arī Ņehļudova rati ar atjūgtajiem zirgiem, no visām pusēm iespiesti starp vezumiem, pievietoti vienā malā, pārcēlāji aizlika aizkārtnes un, nevērodami malā palikušo lūgumus, nomauca tauvas no stabiem un sāka vilkt. Uz prāmja bija klusums, varēja dzirdēt tikai pārcēlāju kāju dipoņu un, zirgiem mīņājoties, pakavu klaudzoņu pret dēļiem.

Ņehļudovs stāvēja pašā prāmja malā, raudzīdamies uz plato un straujo upi. Savā iztēlē viņš redzēja pārmaiņus paceļamies divus tēlus: saniknojumā mirstošā Kriļcova galvu, kas drebēja no ratu kratīšanās, un Katjušu, kura mundri soļoja pa ceļa malu līdzās Simonsonam. Iespaids, ko atstāja Kriļcovs, kas mira, negatavodamies mirt, bija smags un skumjš. Turpretim otram iespaidam, ko atstāja mundrā Katjuša, atradusi tāda cilvēka kā Simonsona mīlu un nostājusies tagad uz stingra un droša labas dzīves ceļa, vajadzēja modināt prieku, taču Ņehļudovam ari tas bija smags, un viņš nespēja pārvarēt šo smagumu.

No pilsētas pa ūdeni atplūda dobja duna, lielā, baznīcai dāvātā zvana vara trīsojums. Pasta puisis, kas stāvēja Ņehļudovam līdzās, un visi braucēji cits pēc cita noņēma cepures un pārmeta krustu. Tikai kāds pinkains neliela auguma vecis, kas stāvēja pie margām turpat līdzās un ko Ņehļudovs sākumā nebija pamanījis, nepārkrustījās, bet, galvu pacēlis, cieši uzlūkoja Ņehļudovu. Šis vecis bija ģērbies nolāpītā, garā ķelderī, vadmalas biksēs un izvalkātos, nolāpītos stulmaiņos. Pār pleciem bija pārmesta neliela pauniņa, galvā augsta, apdilusi kažokcepure.

— Ko tad tu, vecais, dievu nelūdz? — Ņehļudova pasta puisis jautāja, uzlicis un sakārtojis cepuri. — Jebšu nekristīts esi?

— Ko tad lai lūdz? — pinkainais vecis atsaucās, uzstājīgi un aši noskaldīdams balsienu pēc balsiena.

— Zināms, ko, dievu, — pasta puisis ironiski noteica.

— Bet tu man parādi, kur šis tāds ir — tas dievs!

Vecā vīra izteiksmē bija kaut kas tik nopietns un

bargs, ka pasta puisis, jauzdams, ka viņam darīšana ar stipru cilvēku, mazliet samulsa, taču to neizrādīja un, cenzdamies neapklust un klausītāju priekšā nepalikt kaunā, aši atteica:

— Kur-e? Zināms, ka debesīs.

— Bet vai tu tur esi bijis?

— Bijis nebijis, bet visi zina, ka dievs jālūdz.

— Dievu neviens un nekur nav redzējis. Vienpiedzimušo dēlu, kas tēva klēpī, viņš gan parādījis, — bargi pieri raukdams, vecais tikpat aši nobēra.

— Tu, redzams, esi nekrišķans. Tukšu gaisu pielūdz, — pasta puisis noteica, bāzdams pātagu aiz jostas un kārtodams piejūga zirgam slejas.

Kāds iesmējās.

— Kādas ticības tu, vecotēv, esi? — pētīja kāds pavecāks vīrs, kas ar savu vezumu stāvēja pie pašas prāmja malas.

— Nekādas ticības man nav. Tāpēc es nevienam arī neticu kā vien pats sev, — vecais tikpat aši un noteikti atcirta.

— Kā tad var sev pašam ticēt? — sarunā iejaucās Ņehļudovs. — Var taču maldīties.

— Nemūžam, — vecais, galvu pakratījis, noteikti atbildēja.

— Bet kāpēc tad pastāv dažādas ticības? — Ņehļudovs jautāja.

— Tāpēc jau tad ir dažādas ticības, ka cilvēkiem tic, bet sev netic. Arī es ticēju cilvēkiem un maldījos kā taigā, tā biju sapinies, ka necerēju vairs izkulties. Gan vecticībnieki, gan jaunticībnieki, gan sabatisti, gan hlisti, gan popovci, gan bezpopovci, gan austriāņi, gan molokāņi, gan skopci. Ikviena ticība sevi pašu vien slavē. Tā arī visi izklīduši kā akli kucēni. Ticību daudz, bet tas gars ir viens. Gan tevī, gan manī, gan viņā. Tātad lai tic katrs pēc sava gara, un visi būs vienoti. Lai ikviens ir pats sev, un visi būs par vienu.

Vecis runāja skaļā balsī un visu laiku skatījās apkārt, acīm redzot, vēlēdamies, lai viņu dzird iespējami vairāk ļaužu.

— Vai jūs sen pie tādas ticības turaties? — Ņeliļudovs viņam apvaicājās.

— Es, vai? Sen gan. Viņi mani jau divdesmit trešo gadu vajā.

— Kā — vajā?

— Kā Kristu vajāja, tāpat arī mani vajā. Tvarsta un vazā pa tiesām, pie popiem, pie rakstu mācītājiem, pie varizejiem vadā: trako mājā slodzīja. Bet man nekā nevar padarīt, tāpēc ka es esmu brīvs. «Kā, sak, tevi sauc?» Domā, ka es saukšos. Bet es nekā nesaucos. Es no visa esmu atsacījies: man nav ne vārda, ne vietas, ne tēvzemes — nekā nav. Es pats esmu sev. Kā sauc? Par cilvēku. «Bet cik gadu?» Es, saku, gadus neskaitu, un nevar jau arī saskaitīt, tāpēc ka vienmēr esmu bijis un vienmēr būšu. «Kas, sak, tavs tēvs un ināte?» Nav, es saku, man ne tēva, ne mātes, tik vien dievs un zeme. Dievs mans tēvs; zeme — māte. «Bet vai ķeizaru,» viņi prasa, «atzīsti?» Kāpēc es šo neatzīšu? Viņš pats sev ķeizars, un es pats sev ķeizars. «Nu,» viņi saka, «ar tevi nav ko runāt.» Es saku: «Nemaz nelūdzu, lai ar mani runā.» Tā arī moka.

— Bet kurp tad jūs patlaban iedams? — Ņehjudovs apjautājās.

— Kur dievs dos. Strādāju, bet, ja nav darba, — palūdzu, — vecais nobeidza, pamanījis, ka prāmis tuvojas viņam krastam, un pārlaida visiem klausītājiem uzvarētāja skatienu.

Prāmis piestāja pie otra krasta. Ņehjudovs izvilka naudas maku un piedāvāja sirmgalvim naudu. Tas atteicās.

— Naudu neņemu. Maizi gan, — viņš sacīja.

— Nu, piedod!

— Nav ko piedot. Tu man neesi pāri darījis. Un man nemaz nevar pāri nodarīt, — vecais piebilda un ceļa nomesto pauniņu plecos. Pa to laiku pasta ratus izvilka krastā un aizjūdza zirgus.

— Kas jums, kungs, par prieku runāt ar tādu! — pasta puisis teica Ņehļudovam, kad tas, iedevis brašajiem pārcēlājiem dzeramnaudu, iekāpa ratos. — Tāds nogājies klaidonis.

XXII

Piekalnē uzbraucis, pasta puisis atskatījās.

— Uz kuru viesnīcu vest?

— Kura labāka?

— Labākas par «Sibīrijas viesnīcu» nav. Pie Djukova arī nav slikti.

— Ved, kurp gribi!

Pasta puisis atkal apsēdās sāniski un paskubināja zirgus. Pilsēta bija kā daždien pilsēta: tāda.s pašas mājas ar mezonīniem un zaļiem jumtiem, tāda pati katedrāle, bodeles un galvenajā ielā veikali un pat tādi paši gorodovoji. Tikai nami gandrīz visi bija koka un ielas nebruģētas. Kādā no visdzīvākajām ielām pasta puisis apturēja trijjūgu pie viesnīcas durvīm. Taču izrādījās, ka viesnīcā nav brīvu numuru, un vajadzēja braukt uz citu. Šai citā bija brīvs numurs, un Ņehļudovs pirmoreiz pēc diviem mēnešiem atkal atradās pierastos, samērā tīros un ērtos apstākļos. Lai arī ierādītais numurs nebija nekāds greznais, taču pēc nīkšanas pasta ratos, pa iebraucamajām vietām un etapiem Ņehļudovs izjuta lielu atvieglojumu. Galvenais, viņam vajadzēja tikt vaļā no utīm, no kurām ne-kad neizdevās pilnīgi atbrīvoties pēc tam, kad bija apmeklējis etapus. Nokārtojies viņš tūliņ devās uz pirti un no turienes, apģērbies, kā pilsētā klājas, — uzvilcis stīvinātu virskreklu un bikses ar iegludinātām vīlēm, svārkus un mēteli, — brauca pie novada priekšnieka. Viesnīcas šveicara pagādātais ormanis ar prāvu un brangu kirgīzu zirgu vieglos, tarkšķošos atsperu ratos pievizināja Ņehļudovu pie lielas, skaistas ēkas, kuras priekšā stāvēja sardze un gorodovojs. Mājas priekšā un viņpus mājas bija dārzs, kurā starp apsēm un bērziem, kas, lapas nometuši, slaistīja kailos zarus, biezi un tumši zaļoja egles, priedes un baltegles.

Ģenerālis bija nevesels un nepieņēma. Ņehļudovs tomēr p-alūdza sulaini nodot viņa vizītkarti, un sulainis atgriezās ar labvēlīgu atbildi:

— Pavēlēja lūgt.

Priekštelpa, sulainis, ziņnesis, kāpnes, zāle ar spoži nospodrinātu parketu — tas viss atgādināja Pēterburgu, tikai te bija mazliet netīrāk un ārišķīgāk. Ņehļudovu ieveda kabinetā.

Ģenerālis, aptūcis sangviniķis ar kartupelim līdzīgu degunu un lieliem puniem uz pieres un plika paura, un maisiņiem zem acīm, ģērbies tatāru zīda rīta svārkos, ar papirosu rokā sēdēja un dzēra tēju no glāzes sudraba tvereldī.

— Sveicināti, cienījamais! Atvainojiet, ka pieņemu rīta svārkos: taču labāk nekā nepieņemt nemaz, — viņš teica, vīstīdams svārku apkaklē savu resno kaklu, kas zem pakauša nokarājās ļumīgās krunkās. — Nejūtos gluži vesels un ārā neeju. Kas tad jūs atpūtis uz mūsu trejdevīto valsti?

— Es braucu līdzi arestantu grupai, kurā atrodas man tuvs cilvēks, — Ņehļudovs sacīja, — un esmu ieradies lūgt jūsu ekselenci pa daļai par šo cilvēku un vēl arī par ko citu.

Ģenerālis ievilka dūmu, iestrēba malciņu tējas, apdzēsa papirosu malahīta pelnu traukā un, šauras, taukiem aizaugušas, spožas acis no Ņehļudova nenovērsis, nopietni klausījās. Viņš to pārtrauca tikai tālab, lai pajautātu, vai tas nevēlas smēķēt.

Ģenerālis piederēja pie to izglītoto karavīru tipa, kuri uzskata par iespējamu savienot savu profesiju ar liberālismu un humanitāti. Taču, būdams pēc dabas gudrs un labs cilvēks, viņš visai drīz sajuta šādas savienošanas neiespējamību un, lai neredzētu to iekšējo pretrunu, kādā pastāvīgi atradās, aizvien vairāk un vairāk sāka nodoties karavīru aprindās tik izplatītajam paradumam dzert daudz degvīna un nodevās šim paradumam tik ļoti, ka pēc trīsdesmit pieciem karadienesta gadiem bija kļuvis par to, ko ārsti dēvē par alkoholiķi. Viņš bija pilnīgi piesātināts ar alkoholu. Viņam pietika iedzert jebkādu šķidrumu, lai justu reibumu. Dzeršana viņam bija kļuvusi par nepieciešamību, bez kuras nevarēja dzīvot, un ik dienas pret vakaru viņš bija pilns kā mārks, kaut arī bija šim stāvoklim tā pielāgojies, ka streipuļot nestreipuļoja un r.rī sevišķas muļķības nerunāja. Un, ja arī runāja, tad viņš taču ieņēma tik izcilu, svarīgu stāvokli, ka varēja runāt kādas muļķības runādams, visi tās uzņēma par gudrām runām. Tikai no rītiem, taisni ap to laiku, kad Ņehļudovs viņu sastapa, viņš līdzinājās saprātīgam cilvēkam, spēja apjēgt, ko viņam stāstīja, un daudzmaz veiksmīgi attaisnot parunu, ko allaž mēdza atkārtot: «Prāts ar šņabi satiek abi, — kad tu pilnā — divkārt labi.» Augstākā priekšniecība zināja, ka viņš ir žūpa, bet viņš tomēr bija vairāk izglītots nekā citi — kaut arī savā izglītībā apstājies tai vietā, kur to bija pārtraukusi dzeršana, — bija drošs, veikls, solīds, prata arī piedzēries izturēties ar taktu un tāpēc bija iecelts un tika turēts šai svarīgajā un atbildīgajā vietā.

Ņehļudovs pastāstīja, ka persona, par kuru viņš interesējas, ir sieviete, ka tā notiesāta nevainīga un ka par to iesniegts lūgums uz visaugstākā vārdu.

— Tā-a. Nu-u? — ģenerālis novilka.

— Man no Pēterburgas ir apsolīts, ka ziņu par šās sievietes likteni atsūtīs ne vēlāk kā šai mēnesī un šurp …

Acu no Ņehļudova nenovērsdams, ģenerālis pastiepa virs galda roku ar strupajiem pirkstiem un pazvanīja, tad turpināja klausīšanos, ne vārda neiebilzdams, papirosu pakšķinādams un pārlieku skaļi krekstēdams.

— Tad es gribētu lūgt, ja iespējams, paturēt šo sievieti šeit, kamēr pienāk atbilde uz iesniegto lūgumu.

Ienāca sulainis, raitnieks karavīra drēbēs.

— Pavaicā, vai Anna Vasiļjevna piecēlusies, — ģe-nerālis parīkoja, — un pasniedz vēl tēju! Vai vēl kas? — ģenerālis atkal pievērsās Ņehļudovam.

— Mans otrs lūgums, — Ņehļudovs turpināja, — attiecas uz kādu politisko, kas iet tai pašā grupā.

— Skat, kā! — ģenerālis norūca, zīmīgi ar galvu pamādams.

— Viņš ir grūti slims — mirstošs cilvēks. Viņu droši vien atstās šeit slimnīcā. Un tad kāda no politiskajām vēlētos palikt pie viņa.

— Vai viņa tam sveša?

— Jā gan, taču viņa ir ar mieru salaulāties, ja tas dotu viņai iespēju palikt pie slimā.

Ģenerālis vērīgi raudzījās savām spožajām acīm un klausīdamies cieta klusu, redzams, ar skatienu gribēdams mulsināt sarunu biedru, un visu laiku smēķēja.

Kad Ņehļudovs bija beidzis, ģenerālis paņēma no galda grāmatu, ātri, pirkstus siekalodams, pārlapoja, sameklēja pantu par laulībām un izlasīja.

—.Kas viņai piespriests? — viņš jautāja, acis no grāmatas pacēlis.

— Viņai — katorga.

— Nu, tad notiesātā stāvoklis ar laulībām nevar uzlaboties.

— Bet…

— Atļaujiet! Ja arī viņu apprecetu brīvs cilvēks, viņai gluži tāpat vajadzētu izciest savu sodu. Te ir jautājums: kuram piespriests smagāks sods — viņam vai viņai?

— Viņi abi notiesāti katorgā.

— Nu, tad tas pats vien ir, — ģenerālis smiedamies teica. — Kas viņam, tas arī viņai. Sirdzēju slimības dēļ var atstāt, — viņš turpināja, — un, protams, tiks darīts viss iespējamais, lai atvieglotu viņa likteni; bet viņa, kaut arī apprecētos ar to, nevar šeit palikt…

— Ģenerāliene dzer kafiju, — sulainis pavēstīja.

Ģenerālis pamāja ar galvu un turpināja:

— Tomēr es vēl padomāšu. Kā viņus sauc? Uzrakstiet, lūk, šeit!

Ņehludovs uzrakstīja.

— Arī to nevaru, — ģenerālis atteica Ņehļudovam uz viņa lūgumu satikties ar slimnieku. — Es, protams, neturu jūs aizdomās, — viņš piebilda, — taču jūs interesējaties par viņu un par citiem — un jums ir nauda. Bet šeit pie mums viss ir pērkams. Man saka: izskaust kukuļošanu. Taču kā tu izskaudīsi, ja kukuļus ņem visi! Un, jo zemāka dienesta pakāpe, jo vairāk. Nu kur tu izsekosi cilvēkam piectūkstoš verstu attālumā! Viņš tur tāds pats mazs ķeizariņš kā es šeit, — un viņš iesmējās. — Jūs taču droši vien tikāties ar politiskajiem: devāt naudu, un jūs ielaida? — viņš smaidot novaicāja. — Tā taču bija?

— Jā, tas taisnība.

— Es saprotu, ka jums tā jārīkojas. Jūs gribat satikties ar politisko. Un jums viņa žēl. Bet cietuma vai konvoja priekšnieks ņems, tāpēc ka viņam ir ģimene, bet alga četrdesmit kapeikas un viņš nevar iztikt neņēmis. Un tiklab viņa, kā arī jūsu vietā es būtu rīkojies tāpat kā jūs un kā viņš. Taču pats savā vietā es neļauju sev atkāpties no visstingrākā likuma burta — taisni tāpēc, ka esmu cilvēks un varu padoties žēlumam. Bet es savā amatā esmu akurāts, man ir dāvāta uzticība ar zināmiem noteikumiem, un man vajag šo uzticību attaisnot. Tātad šis jautājums nu būtu izbeigts. Un tagad, cienījamais, pastāstiet man, kas tur pie jums metropolē notiek! — un ģenerālis sāka iztaujāt un stāstīt, acīm redzot, gribēdams vienā un tai pašā laikā dzirdēt jaunas ziņas un izrādīt, cik viņš nozīmīgs un humāns.

XXIII

— Nu tad, ak tā: pie kā jūs esat apmeties? Pie Djuka? Arī tur ir draņķīgi. Bet atnāciet uz pusdienām, — ģenerālis, Ņehļudovu atlaizdams, aicināja, — pulksten piecos! Jūs angliski runājat?

— Jā gan.

— Lieliski! Te, redziet, iebraucis kāds anglis — celotājs1 Viņš pētī Sibīrijas cietumus un nometināšanas vietas. Šodien viņš pie mums ēdīs pusdienas, atbrauciet arī jūs! Mēs pusdienojam pulksten piecos, un mana sieva vēlas, lai būtu precīzi. Tad es jums arī pateikšu, kā rīkoties ar šo sievieti un tāpat ar slimnieku. Varbūt būs iespējams pie viņa kādu atstāt.

Atvadījies no ģenerāla, Ņehļudovs, juzdamies sevišķi satraukts un rosīgi noskaņots, devās uz pastu.

Pasts atradās istabā ar zemiem, velvētiem griestiem; aiz augstas pults sēdēja ierēdņi un apkalpoja apmeklētāju drūzmu. Kāds ierēdnis, galvu piešķiebis, bez apstājas klaudzināja zīmogu pa aploksnēm, ko pats veikli piestūma. Ņehļudovam nelika ilgi gaidīt; uzzinājuši viņa uzvārdu, tūdaļ izsniedza viņa diezgan lielo korespondenci. Tur bija gan nauda, gan dažas vēstules, gan grāmatas un pēdējais žurnāla «Otečestvennije zapiski» numurs. Saņēmis savas vēstules, Ņehļudovs nogāja pie koka sola, kur, kaut ko gaidīdams, sēdēja zaldāts ar grāmatu, un apsēdās viņam lidzās, pārlasīdams saņemtās vēstules. Starp tām viena bija ierakstīta — labas kvalitātes aploksne ar skaidru spilgtas, sarkanas lakas zīmogu. Viņš atplēsa aploksni un, ieraudzījis Seļeņina vēstuli kopā ar kādu oficiālu rakstu, juta asinis saplūstam sejā un sirdi sažņaudzamies. Tas bija lēmums Katjušas lietā. Kāds bija šis lēmums? Vai tiešām noraidījums? Ņehļudovs steigšus pārskrēja ar acīm sīkā, grūti salasāmā, asā, lauzītā rokrakstā rakstīto vēstuli un priecīgi uzelpoja. Lēmums bija labvēlīgs.

«Mīļais draugs!» Seļeņins rakstīja. «Mūsu pēdējā saruna atstāja manī dziļu iespaidu. Tev bija taisnība attiecībā uz Maslovu. Es uzmanīgi pārbaudīju lietu un ieraudzīju, ka viņai nodarīta nepieļaujama netaisnība. To izlabot varēja tikai lūgumrakstu komisija, kur Tu arī biji iesniedzis. Man izdevās tur pie lietas izspriešanas piepalīdzēt, un te nu nosūtu Tev apžēlošanas raksta norakstu uz adresi, ko man iedeva grāfiene Jekaterina Ivanovna. Raksta oriģināls nosūtīts uz to vietu, kur Maslova atradusies tiesāšanas laikā, un to droši vien tūdaļ pārsūtīs uz Sibīrijas galveno valdi. Steidzos paziņot Tev šo patīkamo vēsti. Draudzīgi spiežu roku. Tavs Seļeņins.»

Paša raksta saturs bija šāds: «Viņa ķeizariskās majestātes uz visaugstākā vārdu iesniedzamo lūgumu kanceleja. Tāda un tāda lietvedība. Tāds un tāds galds, tāds un tāds gads un datums. Saskaņā ar viņa ķeizariskās majestātes uz visaugstākā vārdu iesniedzamo lūgumu kancelejas galvenā pārvaldnieka pavēli sīkpilsonei Jekaterinai Maslovai ar šo tiek darīts zināms, ka viņa ķeizariskai majestātei uz vispadevīgāko ziņojumu, pagodinot Maslovas lūgumu, labpatika visaugstāk pavēlēt pārmainīt viņai katorgu pret nometināšanu Sibīrijas tuvākos apgabalos.»

Ziņa bija priecīga un svarīga: bija noticis viss, ko Ņehļudovs varēja vēlēties Katjušai un arī sev pašam. Tiesa, šī pārmaiņa viņas stāvoklī radīja attieksmē pret viņu jaunus sarežģījumus. Kamēr viņa bija katordzniece, laulība, ko viņš tai piedāvāja, bija fiktīva un nozīmēja tikai tik daudz, ka atviegloja viņas stāvokli. Tagad turpretim nekas nestāvēja ceļā viņu kopdzīvei. Bet uz to Nehļudovs nebija gatavojies. Turklāt viņas attiecības ar Simonsonu? Ko nozīmēja viņas vakarējie vārdi? Un, ja nu viņa būtu mierā savienoties ar Simonsonu, vai tas būtu labi vai slikti? Viņš nekādi netika skaidrībā ar šīm domām un tagad par to neprātoja. «Tas viss izšķirsies vēlāk,» viņš nodomāja, «tagad turpretim jāsatiek viņa iespējami drīz, jāpaziņo priecīgā vēsts un jāatbrīvo viņa.» Viņš domāja, ka pietiks ar norakstu, kas viņam bija rokā. Un, izgājis no pasta kantora, lika ormanim braukt uz cietumu.

Kaut gan ģenerālis šorīt nebija viņam atļāvis apmeklēt cietumu, Ņehļudovs, no pieredzes zinādams, ka bieži vien to, ko nekādi nevar panākt no augstākajiem priekšniekiem, ļoti viegli var izdabūt no zemākajiem, nolēma tomēr mēģināt iekļūt cietumā, šoreiz tālab, lai pavēstītu Katjušai priecīgo, jauno ziņu un varbūt atbrīvotu viņu, un tai pašā reizē arī dabūtu zināt par Kriļcova veselību un pastāstītu viņam un Marjai Pavlovnai to, ko bija teicis ģenerālis.

Cietuma priekšnieks bija ļoti garš un resns majestātisks vīrs ar ūsām un vaigubārdu, kas liecē-s uz mutes kaktiņiem. Viņš pieņēma Ņehludovu ļoti skarbi un strupi paziņoja, ka svešas personas bez priekšniecības atļaujas uz satikšanos nevarot ielaist. Uz Ņehļudova iebildumu, ka viņu pat galvaspilsētā esot laiduši klāt, priekšnieks atbildēja:

— Ļoti var būt, taču es nelaižu. — Pie tam viņa tonis šķita sakām: «Jūs, galvaspilsētas kungi, domājat, .ka mūs pārsteigsiet un samulsināsiet, bet mēs ari te Austrumsibīrijā stingri zinām noteikumus un varam pat jūs pamācīt.»

Uz priekšnieku neiedarbojās pat viņa majestātes personīgās kancelejas raksta noraksts. Viņš noteikti atsacījās ielaist Ņehļudovu cietumā. Uz Ņehļudova naivo iedomu, ka Maslova varētu tikt atbrīvota pēc šā noraksta uzrādīšanas, viņš tikai nicīgi pavīpsnāja, paziņodams, ka, lai kādu atbrīvotu, vajadzīgs tiešās priekšniecības rīkojums. Viņš apsolīja vienīgi tik daudz, ka paziņos Maslovai par tās apžēlošanu un neaizturēs to nevienu brīdi, līdzko saņems rīkojumu no savas priekšniecības.

Arī par Kriļcova veselību viņš liedzās sniegt jebkādas ziņas, teikdams, ka nevarot izpaust pat to, vai tāds arestants ir. Tā, nekā nepanācis, Ņehļudovs sēdās savā ormanī un brauca uz viesnīcu.

Priekšnieka bardzība radās lielāko tiesu tāpēc, ka divkārt pāri normai pārpildītajā cietumā pašlaik plosījās tīfa epidēmija. Ormanis, kas veda Ņehļudovu, pa ceļam stāstīja, ka «cietumā ļaudis mirst kā mušas. Diez kas viņiem par sērgu uzkritusi. Cilvēku divdesmit dienā rok nost.»

XXIV

Kaut arī cietumā piedzīvojis neveiksmi, Ņehļudovs aizvien vēl tādā pašā satrauktā un rosīgā noskaņā devās uz gubernatora kanceleju uzzināt, vai tur nav saņemts raksts par Maslovas apžēlošanu. Raksta nebija, un tāpēc Ņehļudovs, atgriezies viesnīcā, steidzās tūdaļ bez kavēšanās uzrakstīt par to Seļeņinam un advokātam. Vēstules pabeidzis, viņš paskatījās pulkstenī; bija jau laiks braukt pie ģenerāļa uz pusdienām.

Ceļā viņam atkal iešāvās prātā, kā gan Katjuša uzņems ziņu par savu apžēlošanu. Kur viņu nometinās? Kā viņš ar to dzīvos? Ko darīs Simonsons? Kādas viņas attiecības ar to? Atcerējās pārmaiņu, kas viņā notikusi. Atcerējās arī viņas pagātni.

«Jāaizmirst, jāizsvītro,» viņš nodomāja un atkal steidzās gaiņāt projām domas par viņu. «Tad jau redzēs,» viņš pats sev teica un sāka apdomāt, kas viņam sakāms ģenerālim.

Pusdienas pie ģenerāļa, sarīkotas ar visu Ņehļudovam pierastās bagātnieku un augsto ierēdņu dzīves greznību, viņam, kas tik ilgi nebija baudījis pašas elementārākās ērtības, nerunājot nemaz par greznību, šķita sevišķi tīkamas.

Namamāte bija vecā Pēterburgas gājuma grande datne , bijusī Nikolaja galma dāma, kas dabiski runāja franciski un nedabiski krieviski. Viņa turējās ārkārtīgi taisni un, izdarot roku kustības, elkoņus atstāja viduklim piespiestus. Viņa bija mierīgi un mazliet skumji godbijīga pret vīru un izmeklēti laipna pret viesiem, kaut gan ar dažādu laipnības nokrāsu atkarībā no personām. Ņehļudovu viņa uzņēma kā savējo, veltīdama tam īpašos smalkos un nemanāmos glaimus, no kuriem tas no jauna uzzināja par visām savām labajām īpašībām un izjuta tīkamu apmierinājumu. Viņa lika manīt, ka zina tā kaut arī oriģinālo, bet godīgo rīcību, kas to atvedusi uz Sibīriju, un ka uzskata viņu par neparastu cilvēku. Šie smalkie glaimi un viss eleganti greznais dzīves iekārtojums ģenerāļa mājās panāca, ka Ņehļudovs pilnīgi atdevās skaistās iekārtas un garšīgās maltītes tīksmei, un attieksmju vieglumam un jaukumam saskarē ar labi audzinātiem savu pierasto aprindu cilvēkiem, it kā visa tā vide, kurā viņš pēdējā laikā bija dzīvojis, būtu bijusi sapnis, no kura viņš atmodies patiesā īstenībā.

Pie galda bez mājiniekiem — ģenerāļa meitas ar vīru un adjutanta — bija vēl anglis, kāds tirgonis — zelta rūpnieks un no tālas Sibīrijas pilsētas iebraucis gubernators. Visi šie cilvēki Ņehļudovam patika.

Anglis, veselīgs, sārts vīrs, kas ļoti vāji runāja franciski, bet angliski ļoti labi un iespaidīgi kā orators, bija daudz redzējis un prata interesanti stāstīt par Ameriku, Indiju, Japānu un Sibīriju.

Jaunais tirgonis — zelta rūpnieks, zemnieka dēls Londonā šūtā frakā ar briljanta aproču pogām, vīrs, kam piederēja liela bibliotēka un kas ziedoja lielas summas labdarīgiem mērķiem un turējās pie eiropeiski liberāliem uzskatiem, Ņehļudovam šķita patīkams un interesants, būdams gluži jauns un labs veselīgam zemnieku celmam uzpotēta Eiropas kultūras potzara tips.

497

Tālās pilsētas gubernators bija tas pats departamenta direktors, par kuru tik daudz tika runāts tai

laikā, kad Ņehļudovs bija Pēterburgā. Tas bija tukls virs ar iesprogotiem, plāniem matiem, maigām, zilām acīm/ ļoti resnu ķermeņa lejasdaļu, koptām, baltām, gredzenotām rokām un patīkamu smaidu. Namatēvs šo gubernatoru cienīja par to, ka, dzīvodams starp kukuļu ņēmējiem, viņš vienīgais neņēma kukuļus. Turpretim namamāte, liela mūzikas mīļotāja un arī pati teicama pianiste, cienīja viņu par to, ka viņš bija labs muziķis un spēlēja ar viņu četrrocīgi. Ņehļudovs bija tik labsirdīgā noskaņā, ka pat šis cilvēks viņam šodien nelikās nepatīkams.

Jautrais, enerģiskais oficieris adjutants ar zilgani noskūtu zodu visiem piedāvāja savus pakalpojumus un valdzināja ar savu labsirdību.

Taču vairāk par visiem Ņehļudovam patika jaukais jaunais pāris — ģenerāļa meita ar savu vīru. Sī meita bija neskaista, vientiesīga jauna sieviete, pilnīgi nodevusies saviem diviem pirmdzimtajiem; viņas vīrs, ar kuru tā pēc ilgas cīņas ar vecākiem bija apprecējusies aiz mīlestības, liberāls Maskavas universitātes kandidāts, nepretenciozs un gudrs, dienēja un nodarbojās ar statistiku, sevišķi par cittautiešiem, kurus viņš pētīja, mīlēja un centās paglābt no izmiršanas.

Pret Ņehļudovu visi izturējās ne tikvien laipni un vēlīgi, bet, acīm redzot, priecājās par viņu kā par jaunu un interesantu cilvēku. Ģenerālis, kas uz pusdienām iznāca militārā tērpā ar baltu krustu kaklā, apsveicinājās ar Ņehļudovu kā ar senu paziņu un tūliņ aicināja viesus pie uzkožamajiem un degvīna. Uz ģenerāļa jautājumu, ko viņš darījis pēc taml kad bijis šeit, Ņehļudovs pastāstīja, ka bijis pastā un dabūjis zināt par tās personas apžēlošanu, kuru šorīt pieminējis, un tagad atkal lūdzot atļauju apmeklēt cietumu.

Ģenerālis acīm redzami nemierā, ka pie galda runā par darīšanām, sarauca pieri un nekā neatbildēja.

— Vai vēlaties degvīnu? — viņš franciski uzrunāja pienākušo angli. Anglis iemeta degvīnu un pastāstīja, ka šodien apmeklējis katedrāli un rūpnīcu, bet vēlētos vēl redzēt lielo etapa cietumu.

(

— Nu, lūk, lieliski, — ģenerālis pievērsās Ņehļudovam, — varat apmeklēt kopā! Izsniedziet viņiem atļauju! — viņš sacīja adjutantam.

Kad jūs gribētu braukt? — Ņehļudovs apjautājās anglim.

— Es uzskatu par labāku cietumus apmeklēt vakarā, — anglis atbildēja, — visi ir mājās, nav nekādas sagatavošanās, un viss kā ir, tā ir.

— Ā, viņš grib redzēt pilnā godībā! Lai redz! Esmu rakstījis, mani neklausa. Lai tad dabū zināt no ārzemju preses! — ģenerālis teica un devās pie pusdienu galda, kur namamāte viesiem ierādīja vietas.

Ņehļudovs sēdēja starp namamāti un angli. Viņiem pretim sēdēja ģenerāļa meita un bijušais departamenta direktors.

Pie pusdienu galda saruna risinājās saraustīti, gan par Indiju, par kuru stāstīja anglis, gan par Tonkinas ■ekspedīciju, ko ģenerālis stingri nosodīja, gan par Sibīrijā viscaur sastopamajām blēdībām un kukuļošanu. Visas šīs sarunas Ņehļudovu maz interesēja.

Taču pēc pusdienām viesistabā pie kafijas galda iz-raisījās ļoti interesanta saruna ar angli un namamāti par Gladstonu, un te Ņehļudovam šķita, ka viņš labi pateicis daudz ko gudru, ko pamanījuši arī viņa sarunu biedri. Pēc labām pusdienām un vīna, sēžot pie kafijas mīkstā atzveltenī, laipnu un labi audzinātu cilvēku sabiedrībā, Ņehļudovam kļuva aizvien labāk un labāk ap sirdi. Bet, kad namamāte uz angļa lūgumu kopā ar bijušo departamenta direktoru apsēdās pie klavierēm un sāka labi saspēlēto Bēthovena 5. simfoniju, Ņehļudovu pāTņēma sen nejusta pilnīga apmierinātība ar sevi, it kā nule tikai būtu uzzinājis, kas viņš par labu cilvēku.

Klavieres bija lieliskas un simfonijas izpildījums labs. Tā vismaz likās Ņehļudovam, kas šo simfoniju pazina un mīlēja. Klausīdamies brīnišķīgo andante, viņš juta degunā kņudam no aizkustinājuma par sevi pašu un visiem saviem tikumiem.

32*

499

Pateicies namamātei par sen nejusto baudījumu, Ņehļudovs jau gribēja atvadīties un braukt projām, bet

namamātes meita apņēmīgi piegāja viņam klāt un sarkdama sacīja:

— Jūs apjautājāties par maniem bērniem; vai gribat viņus redzēt?

— Viņai šķiet, ka visiem interesanti redzēt viņas bērnus, — sacīja māte, smaidīdama par meitas piemīlīgo netaktiskumu. — Kņazu tas nepavisam neinteresē.

— Taisni otrādi, ļoti ļoti interesē, — Ņehļudovs at-saucās, aizgrābts no šās pāri plūstošās un laimes pilnās mātes mīlas. — Lūdzu, parādiet!

— Iet kņazam savus mazuļus rādīt — smiedamies sauca ģenerālis no kāršu galda, kur viņš sēdēja kopā ar znotu, zelta rūpnieku un adjutantu. — Pildiet, pildiet klaušas!

Pa to laiku jaunā sieviete, redzami satraukta, ka tūliņ dzirdēs spriedumu par saviem bērniem, žigliem soļiem devās Ņehļudovam pa priekšu uz dibenistabām. Trešajā, augstā, balti tapsētā istabā, ko apgaismoja neliela lampa ar tumšu abažūru, stāvēja blakus divas gultiņas, un vidū starp tām sēdēja aukle baltā pelerīnē, ar sibīriešiem raksturīgu labsirdīgu seju lieliem vaigu kauliem. Aukle piecēlās un palocījās. Māte noliecās pār pirmo gultiņu, kurā pavērtu mutīti klusu gulēja divus gadus veca meitenīte ar gariem, cirtainiem, pār spilvenu pajukušiem matiem.

— Tā ir Katja, — māte sacīja, kārtodama zili svītraino adīto segu, no kuras apakšas līda ārā maza, balta pēdiņa. — Vai nav jauka? Viņai taču tikai divi gadi.

— Burvīga!

— Bet šis ir Vasjuks, kā vectētiņš viņu saukā. Pavisam cita tipa. Sibīrietis. Vai nav tiesa?

— Jauks zēns, — Ņehļudovs paslavēja, vērodams uz vēdera guļošo, apaļo knauķi.

— Jā? — pārjautāja māte, zīmīgi smaidīdama.

Ņehļudovam ienāca prātā važas, noskūtās galvas,

sitieni, izvirtība, mirstošais Kriļcovs, Katjuša ar visu tās pagātni. Un viņam uznāca skaudība un iegribējās ari sev tādas pašas jaukas un, kā viņam patlaban šķita, tīras laimes.

Vairākkārt paslavējis bērnus un ar to kaut daļēji apmierinājis māti, kas kāri uzsūca sevi šīs uzslavas, viņš tai sekoja viesistabā, kur anglis viņu jau gaidīja, lai reizē, kā norunāts, dotos uz cietumu. Atvadījies no vecajiem un jaunajiem mājas saimniekiem, Ņehļudovs kopā ar angli izgāja uz ģenerāļa nama lieveņa.

Laiks bija mainījies. Lielām pārslām nāca zemē ražens sniegs un jau bija paguvis apbērt gan ceļu un jumtus, gan kokus dārzā, gan lieveni, gan ratu virsu un zirga muguru. Anglim bija sava ekipāža, un Ņehļudovs lika angļa kučierim braukt uz cietumu, pats sēdās savos ratos un ar smagu sajūtu, kā pildīdams nepatīkamu pienākumu, brauca nopakaļ, ratiem mīksti un smagi ripojot pa sniegu.

XXV

Drūmā cietuma ēka ar sargzaldātu un laternu pie vārtiem, neraugoties uz tīro, balto autu, kas tagad klāja visu — gan lieveni, gan jumtu, gan sienas, ar saviem visgarām apgaismotajiem logiem atstāja vēl drūmāku iespaidu nekā no rīta.

Majestātiskais cietuma priekšnieks iznāca pie vārtiem un, laternas gaismā izlasījis Ņehļudovarn un anglim izsniegto atļauju, neizpratnē paraustīja varenos plecus, taču, izpildīdams pavēli, lūdza apmeklētājus tam sekot. Viņš tos ieveda vispirms pagalmā, tad durvīs pa labi un pa kāpnēm kantorī. Uzaicinājis tos apsēsties, viņš jautāja, ar ko varot pakalpot, un, uzklausījis Ņehļudova vēlēšanos tūliņ satikt Maslovu, aizsūtīja uzraugu tai pakaļ un sagatavojās atbildēt uz jautājumiem, ko anglis ar Ņehļudova palīdzību sāka viņam uzdot.

— Cik cilvēkiem cietums celts? — anglis jautāja. — Cik ieslodzīto? Cik vīriešu, cik sieviešu, cik bērnu? Cik katordznieku, izsūtīto, labprātīgu līdzgājēju? Cik slimnieku?

Ņehļudovs tulkoja angļa un cietuma priekšnieka vārdus, neiedziļinādamies to saturā, sev pašam par izbrīnu samulsis par gaidāmo satikšanos. Kad anglim tulkojamās frāzes vidū viņš izdzirda tuvojošos soļus un. kantora durvis atvērās, un, kā tas bija noticis daudzkārt, ienāca uzraugs un tam nopakaļ Katjuša ar lakatiņu ap galvu un cietumnieču jakā, viņam, to ieraugot, kļuva smagi.

«Bet es gribu dzīvot, gribu ģimeni, bērnus, gribu cilvēcisku dzīvi,» viņam pazibēja prātā, kamēr viņa raitiem soļiem, acis nepacēlusi, nāca iekšā.

Viņš piecēlās un pagājās dažus soļus pretim, un viņas seja tam šķita skarba un nepatīkama. Tā atkal izskatījās tāda pati kā toreiz, kad viņa bija tam pārmetuši. Viņa sarka un bālēja, te uzlūkoja Ņehļudovu, te atkal nodūra acis, viņas pirksti krampjaini burzīja jakas stūri.

— Vai jūs zināt, ka esat apžēlota? — Ņehļudovs vaicāja.

— Jā, uzraugs stāstīja.

— Tātad, tiklīdz atsūtīs rakstu, jūs būsiet brīva un varēsiet apmesties, kur gribēsiet. Mēs padomāsim…

Viņa to strauji pārtrauca:

— Kas man ko domāt? Kur būs Vladimirs Ivanovičs, tur arī es viņam līdzi.

Neraugoties uz visu savu satraukumu, viņa, acis uz Ņehļudovu pacēlusi, izrunāja to ātri un skaidri, it kā jau iepriekš sagatavojusi visu, ko teiks.

— Tad tā gan! — Ņehļudovs sacīja.

— Kā tad, Dmitrij Ivanovič, ja viņš grib, lai es ar viņu dzīvoju, — viņa iztrūkusies aprāva un izlaboja, — lai es būtu pie viņa. Ko tad man vēl labāku? Man jau tā jāuzskata par laimi. Ko tad man vēl? …

«Viens no diviem: vai nu viņa ir Simonsonu iemīlējusi un nepavisam nevēlas to upuri, ko es biju iedomājies viņai nesam, vai arī viņa joprojām mīl mani un, gribēdama man labu, atsakās no manis un uz visiem laikiem nodedzina visus tiltus, savienodama savu likteni ar Simonsonu,» Ņehļudovs nodomāja, un viņam sametās kauns. Viņš juta, ka nosarkst.

— Ja jūs viņu mīlat… — viņš iesāka.

— Ko nu mīlēt vai nemīlēt! To es esmu atmetusi, un Vladimirs Ivanovičs taču ir pavisam sevišķs cilvēks.

— Jā, protams, — Ņehļudovs piekrita. — Viņš ir ļoti jauks cilvēks, un es domāju …

Viņa to atkal pārtrauca, it kā baidīdamās, ka viņš pateiks ko lieku vai arī ka viņa nepagūs izteikt visu.

— Nē, jūs, Dmitrij Ivanovič, piedodiet man, ja es nedaru to, ko jūs gribat, — viņa teica, raudzīdamas tam acīs ar savu greizo, noslēpumaino skatienu. — Jā, redzams, tā jau iznāk. Jums arī jādzīvo.

Katjuša pateica viņam to pašu, ko viņš tikko bija sacījis pats sev, taču šobrīd viņš vairs tā nedomāja, bet domāja un juta gluži ko citu. Viņam bija ne tikvien kauns, bet arī žēl visa tā, ko viņš reizē ar viņu zaudēja.

— Es to nebiju gaidījis, — viņš atzinās.

— Ko tad jūs te dzīvosiet un mocīsieties? Gana jau esat izmocījušies, — viņa teica un savādi pasmaidīja.

— Es nemocījos, man bija labi, un es vēlētos vēl jums kalpot, ja vien varētu.

— Mums, — viņa sacīja «mums» un pavērās Ņehļudovā, — nekā nevajag. Jūs jau tā esat tik daudz darījuši manā labā. Ja nebūtu jūs… — viņa gribēja ko piebilst, un balss viņai iedrebējās.

— Jums jau nu gan nav man jāpateicas, — Ņehļudovs iebilda.

— Ko nu rēķināsimies? Mūsu rēķinus gan dievs zinās, — viņa noteica, un viņas melnās acis iemirdzējās no saplūdušajām asarām.

— Cik jūs esat laba! — viņš teica.

— Es — laba? — viņa atņēma caur asarām, un žēls smaids paplaiksnījās viņas sejā.

— Are you ready? — anglis pa tam novaicāja.

— Directly, — Ņehļudovs atbildēja un apjautājās viņai par Kriļcovu.

Viņa uzveica saviļņojumu un mierīgi pastāstīja, ko zināja: Kriļcovs ceļā stipri savārdzis, un viņu tūdaļ ievietojuši slimnīcā. Marja Pavlovna ļoti baiļojusies un lūgusi ņemt viņu slimnīcā par kopēju, bet viņu nelaiduši.

— Vai man tagad iet? — viņa ievaicājās, pamanījusi angli gaidām.

— Es no jums neatvados: mēs vēl tiksimies, — Ņehļudovs sacīja, viņai roku sniegdams.

— Piedodiet! — viņa tikko dzirdami nočukstēja. Viņu acis sastapās, un dīvainajā, greizajā skatienā un žēlajā smaidā, ar kādu viņa izrunāja šo nevis «ardievu», bet «piedodiet», Ņehļudovs izlasīja, ka no viņa diviem pieņēmumiem par viņas rīcības cēloņiem pareizs ir pēdējais: Katjuša viņu mīlēja un domāja, ka, saistījusies ar viņu, sabojās viņa dzīvi, bet, aiziedama ar Simonsonu, atbrīvoja viņu un tagad priecājas, ka izpildījusi to, ko gribēja, un tai pašā reizē cieta, šķiroties no viņa.

Viņa paspieda tam roku, strauji pagriezās un izgāja.

Ņehļudovs atskatījās uz angli, gatavs iet tam līdzi, bet anglis kaut ko rakstīja savā piezīmju grāmatiņā. Ņehļudovs, viņu netraucēdams, apsēdās uz koka dīvāniņa pie sienas un pēkšņi juta briesmīgu nogurumu. Viņš bija noguris ne no bezmiega nakts, ne no ceļojuma, ne no uztraukuma, bet juta, ka ir briesmīgi noguris no visas dzīves. Viņš atslējās pret dīvāna atzveltni, aizvēra acis un tai pašā mirklī aizmiga smagā un cietā miegā.

— Vai vēlaties tagad apstaigāt kameras? — priekšnieks jautāja.

Ņehļudovs uzmodās un nevarēja saprast, kur atrodas. Anglis bija savas piezīmes beidzis un vēlējās apskatīt kameras. Gurdens un vienaldzīgs Ņehļudovs viņam sekoja.

Izgājuši cauri priekštelpai un nepanesami smirdošajam gaitenim, kur viņi pārsteigti ieraudzīja divus arestantus nolaižam ūdeni taisni uz grīdas, priekšnieks, anglis un Ņehļudovs, uzrauga pavadīti, iegāja pirmaja katordznieku kamerā. Kamerā ar lāvām vidū visi arestanti jau gulēja. Viņu bija cilvēku septiņdesmit. Tie gulēja galva pie galvas un sāns pie sāna. Apmeklētājiem ienākot, visi, važas žvadzinādami, trūkās kājās un nostājās pie lāvām, savas nupat līdz pusei noskūtās galvas spīdinādami. Guļot palika divi. Viens — jauns puisis sarkanu seju, acīm redzot, karstumos, otrs — vecs vīrs, kas nemitīgi vaidēja.

Anglis jautāja, vai jaunais arestants sen kopš saslimis. Priekšnieks atbildēja, ka no rīta, turpretim vecais jau labu laiku nīkstot ar vēderu, taču neesot, kur viņu novietot, jo slimnīca sen pārpildīta. Anglis nosodīdams pakratīja galvu un teica, ka vēlētos sacīt šiem ļaudīm dažus vārdus, un palūdza Ņehļudovu pārtulkot to, ko viņš runās. Izrādījās, ka anglim bez sava ceļojuma tiešā mērķa — aprakstīt Sibīrijas nometināšanas un ieslodzījuma vietas ir vēl kāds cits nolūks — sludināt glābšanu ar ticību un grēku izpirkšanu.

— Sakiet viņiem, ka Kristus viņus žēlojis un mīlējis, — anglis teica, — un miris viņu dēj. Ja viņi tam ticēs, viņi kļūs izglābti. — Kamēr viņš runāja, visi arestanti klusēdami stāvēja pie lāvām, taisni izslējušies, rokas gar sāniem. — Sakiet viņiem, ka šinī grāmatā tas viss pateikts, — viņš nobeidza. — Vai šeit ir tādi,-kas prot lasīt?

Izrādījās, ka lasīt pratēju bija vairāk par divdesmit cilvēku. Anglis izņēma no rokassomas vairākas iesietas jaunās derības, un muskuļainas rokas ar cietiem, melniem nagiem, cita citu atgrūzdamas, stiepās viņam pretim no rupjā kaņepāju auduma piedurknēm. Šai kamerā viņš izdalīja divus evaņģēlijus un gāja uz nākamo.

Nākamajā kamerā bija tas pats. Tā pati dvinga, smirdoņa; gluži tāpat taisni pretim starp logiem karājās svētbilde, bet pa kreisi no durvīm stāvēja paraška, un visi gulēja tikpat cieši sāns pie sāna, un tāpat visi trūkās kājās un izstiepās taisni, un gluži tāpat nepiecēlās trīs cilvēki. Divi paslējās sēdus, bet viens palika guļot un uz ienācējiem pat nepaskatījās; tie bija slimnieki. Anglis teica tādu pašu uzrunu un tāpat iedeva divus evaņģēlijus.

Trešajā kamerā skanēja kliedzieni un kņada. Priekšnieks piedauzīja un uzkliedza: «Mierā!» Kad atvēra durvis, atkal visi izstiepās pie lāvām, atskaitot dažus slimniekus un divus vīrus, kuri plūcās dusmās izķēmotām sejām, ieķērusies viens otram matos un bārdā. Kaušļi tikai tad palaida viens otru vaļā, kad uzraugs pieskrēja tiem klāt. Vienam bija līdz asinīm pārsists deguns, viņam tecēja puņķi, siekalas un asinis, ko viņš slaucīja kaftāna piedurknē; otrs lasīja no bārdas izrautos matus.

— Vecākais! — priekšnieks bargi uzbrēca.

Priekšā panācās skaists, spēcīgs vīrs.

— Nekādi nav iespējams savaldīt, jūsu augstlabdzimtība, — sacīja vecākais ar jautru smaidu acīs.

— Tūliņ es savaldīšu, — priekšnieks, pieri raukdams, piedraudēja.

— What did they fight for? — anglis jautāja.

Ņehļudovs apjautājās vecākajam, par ko izcēlies

kautiņš.

— Kājautu dēļ, iegrābies svešos, — vecākais pa-skaidroja. — Šis pagrūda, tas lika pretim.

Ņehļudovs pateica anglim.

— Es vēlētos teikt viņiem dažus vārdus, — sacīja anglis, vērsdamies pie priekšnieka.

Ņehļudovs pārtulkoja. Priekšnieks atteica: «Varat.» Tad anglis izvilka savu evaņģēliju ādas sējumā.

— Lūdzu, pārtulkojiet, — viņš sacīja Ņehļudovam. •— Jūs saķildojāties un sakāvāties, bet Kristus, kas par mums miris, ir devis mums citu līdzekli, kā izšķirt mūsu ķildas. Pajautājiet viņiem, vai viņi zina, kā pēc

Kristus mācībās jaizturas pret cilvēku, kas mums dara pāri.

Ņeliļudovs pārtulkoja šos vārdus un angļa jautājumu.

— Pasūdzēt priekšniecībai, tā izšķirs? — jautājoši minēja viens, šķielēdams uz majestātisko cietuma priekšnieku.

— Sadot pa kaklu, tad ij nedarīs pāri, — pateica otrs.

Atskanēja dažs labs atzinīgs smiekliņš. Ņehļudovs pārtulkoja anglim viņu atbildes.

— Sakiet viņiem, ka pēc Kristus mācības jādara taisni otrādi: ja tev sit pa vienu vaigu, tad pagriez otru, — mācīja anglis, ar žestu it kā sniegdams savu vaigu.

Ņehļudovs pārtulkoja.

— Būtu vien pats pamēģinājis, — kāda balss teica.

— Un, kad viņš iekraus pa otru, kādu tad vēl pagriezt? — iejautājās viens no slimniekiem, kuri gulēja.

— Tā jau viņš tevi galīgi samiecēs.

— Nu še, pamēģini, — kāds aizmugurē pateica un jautri iesmējās. Vispārēji nevaldāmi smiekli pāršalca visu kameru; pat piekautais skaļi smējās caur puņķiem un asarām. Smējās arī slimie.

Anglis nesamulsa un lūdza pateikt viņiem, ka tas, kas šķiet neiespējams, ticīgajiem kļūst iespējams un viegli izdarāms.

— Un pavaicājiet, vai viņi dzer!

— Taisni tā, — atskanēja atbilde un reizē ar to spurgšana un skaļu smieklu brāzma.

Sai kamerā bija četri slimnieki. Uz angļa jautājumu, 'kāpēc slimos nenovieto kopā vienā kamerā, priekšnieks paskaidroja, ka viņi paši nevēloties. Sie neesot infekcijas slimnieki, un feldšeris tos uzraugot un sniedzot tiem palīdzību.

— Jau otru nedēļu ne acu nav rādījis, — kāda balss noteica.

Priekšnieks nekā neatbildēja un veda nākamajā kamerā. Atkal atslēdza durvis, un atkal visi piecēlās un palika klusu, un atkal anglis izdalīja evaņģēlijus; tas pats atkārtojās ari piektajā un sestajā kamerā, gan pa labi, gan pa kreisi un abās pusēs.

No katordzniekiem viņi devās pie pārsūtāmajiem. No pārsūtāmajiem pie tiem, kas izraidīti no pagasta, un pie labprātīgajiem līdzgājējiem. Visur bija viens un tas pats: visur tie paši salstošie, izsalkušie, dīkie, slimībām aplipušie, apkaunotie, ieslodzītie cilvēki, kas šķita kā plēsīgi zvēri.

Izdalījis nolemto skaitu evaņģēliju, anglis tos vairs nedalīja un pat runas neturēja. Nomācošās ainas un, galvenais, smacīgais gaiss, acīm redzot, bija apslāpējis viņa enerģiju, un viņš staigāja pa kamerām, uz priekšnieka ziņojumiem par to, kādi kurā kamerā ieslodzītie, tikai atkārtodams «all right»Ņehļudovs staigāja kā sapnī, nevarēdams atteikties un aiziet, juzdams arvien vēl to pašu gurdumu un bezcerību.

XXVII

Kādā no izsūtāmo kamerām Ņehļudovs ar izbrīnu ieraudzīja to pašu dīvaino veci, ko no rīta bija redzējis uz prāmja. Šis vecais vīrs, gluži izspūris un grumbainu seju, ģērbies tikai netīrā, uz pleca saplēstā pelnu krāsas kreklā un tādās pašās biksēs, basām kājām sēdēja uz grīdas blakus lāvai un stingri, jautājoši raudzījās ienācējos. Viņa izdēdējusī miesa, kas vīdēja pa netīrā krekla caurumiem, bija vārga un nožēlojama, taču seja vēl vairāk saspringta, nopietnāka un možāka nekā pirmīt uz prāmja. Priekšniecībai ienākot, visi arestanti, tāpat kā citās kamerās, pietrūkās kājās un izstiepās taisni, vecais turpretim palika sēžot. Acis viņam spīdēja zem nikni sarauktajām uzacīm.

— Piecelties! — priekšnieks viņam uzbrēca.

Vecais nepakustējās un tikai nicīgi pavīpsnāja.

— Tavi kalpi tavā priekšā stāv kājās. Bet es neesmu tavs kalps. Tavā vaigā ir zieģelis,.. — vecais teica, rādīdams uz priekšnieka pieri.

— Ko-o-o? — priekšnieks draudoši iesaucās, iedams viņam virsū.

— Es šo cilvēku pazīstu, — Ņehļudovs pasteidzās iebilst priekšniekam. — Par ko viņš saņemts?

— Policija to atsūtīja par uzturēšanos bez doku-mentiem. Mēs lūdzam, lai nesūta, bet viņi joprojām sūta, — stāstīja priekšnieks, pikti šķielēdams uz veco.

— Un tu, kā redzams, arī esi no antikrista karapulkiem? — vecais uzrunāja Ņehļudovu.

— Nē, es esmu apmeklētājs, — Ņehļudovs atbildēja.

— Ak tad esi atnācis pabrīnīties, kā antikrists cilvēkus moka? Nu tad jau skaties vien! Sagrābis cilvēkus, saslēdzis krātiņā veselu karapulku. Cilvēkiem būs ar sviedriem vaigā savu maizi ēst, bet viņš tos ieslēdzis; baro bez darba kā cūkas, lai tie kļūst par zvēriem.

— Ko viņš runā? — anglis jautāja.

Ņehļudovs pastāstīja, ka vecais nosoda cietuma priekšnieku par to, ka tas turot cilvēkus nebrīvībā.

— Bet kā tad, pajautājiet, pēc viņa domām, rīkoties ar tiem, kas neievēro likumu! — anglis sacija.

Ņehļudovs pārtulkoja jautājumu.

Vecais ērmoti iesmējās, atsegdams līdzenu zobu rindu.

— Likumu! — viņš nicīgi atkārtoja. — Vispirms viņš visus ir aplaupījis, visu zemi, visu bagātību cilvēkiem atņēmis, sev pakampis, visus nomaitājis, kas viņam pretim stājušies, un tad uzrakstījis likumu, lai nelaupa un nenokauj; būtu jel iepriekš tādu likumu uzrakstījis!

Ņehļudovs pārtulkoja. Anglis pavīpsnāja.

— Nu tomēr, kā tad lai tagad rīkojas ar zagļiem un slepkavām, pajautājiet viņam!

Ņehļudovs atkal pārtulkoja jautājumu. Vecais bargi sarauca pieri.

— Pasaki, lai noņem no sevis antikrista zieģeli, tad arī viņam nebūs ne zagļu, ne slepkavu! Tā arī pasaki viņam!

— He is crazy, — anglis noteica, kad Ņehļudovs bija viņam pārtulkojis vecā vīra vārdus, un, plecus paraustījis, izgāja no kameras.

—""Dari tu savu, bet viņus liec mierā! Ikviens pats par sevi. Dievs zina, ko sodīt, ko apžēlot, bet mēs nezinām, — vecais runāja. —• Esi pats sev priekšnieks, tad arī priekšnieku nevajadzēs. — Ej, ej! — viņš piebilda, nikni raukdams seju un ar acīm pazibsnīdams uz Ņehļudovu, kas vēl kavējās kamerā. — Gana esi izskatījies, kā antikrista kalpi ar ļaužu miesām utis baro. Ej, ej!

Kad Ņehļudovs izgāja gaitenī, anglis ar cietuma priekšnieku stāvēja pie vaļējām tukšas kameras durvīm un jautāja, kas šī par kameru. Priekšnieks paskaidroja, ka tas esot līķu kambaris.

— O, — teica anglis, kad Ņehļudovs bija viņam pārtulkojis atbildi, un vēlējās ieiet.

Līķu kambaris bija parasta, neliela kamera. Pie sienas dega lampiņa un vāji apgaismoja vienā kaktā sakrautos maisus, malku un pa labi uz lāvas četrus līķus. Pirmais — rupjā kaņepāju kreklā un apakšbiksēs bija liela auguma vīrs ar mazu, smailu bārdiņu un līdz pusei noskūtu galvu. Miesas bija jau sastingušas; zilganās rokas, jādomā, bijušas saliktas uz krūtīm, bet atvirzījušās viena no otras; arī basās kājas paslīdējušas savrup un rēgojās ar pēdām katra uz savu pusi. Tam līdzās gulēja baltos brunčos un jakā ģērbta veca sieviete basām kājām un kailu galvu ar plānu, strupu bizīti un sīku, sarukušu, dzeltenu seju ar smailu deguntiņu. Aiz vecītes bija vēl kāds vīrieša līķis mēļās drānās. Šī krāsa Ņehļudovam kaut ko atgādināja.

Viņš piegāja tuvāk un sāka tajā ielūkoties.

Maza, smaila, augšup paslējusies bārdiņa, spēcīgs, skaists deguns, balta, augsta piere, plāni, cirtaini mati. Viņš pazina redzētos vaibstus un neticēja savām acīm. Vakar viņš šo seju bija redzējis satrauktu un saniknotu, ciešanu pilnu. Tagad tā bija mierīga, nekustīga un baismi skaista.

Jā, tas bija Kriļcovs vai vismaz tās pēdas, ko bija atstājusi viņa reālā būtne.

«Kādēļ viņš cieta? Kādēļ viņš dzīvoja? Vai viņš tagad ir to izpratis?» Ņehļudovs domāja, un viņam šķita, ka atbildes uz to nav, ka nav nekā, ir tikai nāve, un viņam kļuva nelabi.

Neatvadījies no angļa, Ņehļudovs palūdza uzraugu pavadīt viņu laukā un, juzdams nepieciešamību palikt vienam, lai pārdomātu visu, ko šovakar bija izjutis, brauca uz viesnīcu.

XXVIII

Ņehļudovs nelikās gulēt, bet ilgi staigāja pa viesnīcas numuru no viena gala uz otru. Ar Katjušu viss bija izbeigts. Viņš tai nebija vajadzīgs, un par to viņam bija ir skumji, ir kauns. Taču patlaban viņu mocīja kas cits. Otrs viņa uzdevums ne tikvien nebija veikts, bet mocīja viņu stiprāk nekā jebkad un dzina viņu darboties.

Viss briesmīgais Jaunums, ko viņš pa šo laiku un it īpaši šodien šai drausmīgajā cietumā bija redzējis un iepazinis, viss šis Jaunums, kas bija nobendējis arī jauko Krijcovu, triumfēja, valdīja, un nebija saskatāma nekāda iespēja ne tikvien to uzveikt, bet pat apjēgt, kā tas uzveicams.

Viņa iztēlē pacēlās šie simti un tūkstoši ieslēgto, apkaunoto cilvēku, ko vienaldzīgie ģenerāļi, prokurori, cietumu priekšnieki bija ieslēguši slimības dīgļu sa-indētajā gaisā, viņš atcerējās veco, brīvo savādnieku, kas klaji apsūdzēja priekšniecību un ko tāpēc atzina par jukušu, un starp līķiem skaisto, nedzīvo, vaska bālo saniknojumā mirušā Krijcova seju. Un agrākais jautājums par to, vai viņš, Ņehļudovs, ir prātā jucis vai arī prātu zaudējuši tie cilvēki, kuri to visu dara un domājas esam saprātīgi, — šis jautājums uzmācās viņam ar jaunu spēku un prasīja atbildi.

Staigājot un domājot piekusis, viņš apsēdās uz dīvāna pie lampas un mehāniski atvēra evaņģēliju, ko

anglis viņam bija iedevis piemiņai un ko viņš, kabatas iztukšodams, bija nometis uz galda. «Stāsta, ka tajā esot visam atrisinājums,» viņš nodomāja un, atvēris evaņģēliju, sāka lasīt, kur bija uzšķīries. Mateja evaņ-ģēlija XVIII nodaļa.

1. Tanī pašā stundā tie mācekļi gāja pie Jēzus un sacīja: kas ir tas lielākais debesu valstībā? viņš lasīja.

2. Un Jēzus aicināja vienu bērnu pie sevis un to veda pašā viņu vidū.

3. Un sacīja: patiesi es jums saku, ja jūs neatgriežaties un netopat kā bērni, tad jūs nenāksiet debesu valstībā.

4. Tāpēc, kas pats zemojas kā šis bērns, tas ir tas lielākais debesu valstībā.

«Jā, jā, tā tas ir,» viņš nodomāja, atcerēdamies, kā bija izjutis apmierinājumu un dzīves prieku tikai tik, cik bija pazemojies.

5. Un, kas tādu bērnu uzņem manā vārdā, tas uz.» ņem mani.

6. Bet, kas apgrēcina vienu no šiem vismazākiem, kas tic uz mani, tam būtu labāk, ka tam pakārtu pie kakla dzirnu akmeni un to noslīcinātu jūrā, visdziļākajā vietā.

«Kam te tas: kas uzņem un kur uzņem? Un ko nozīmē — manā vārdā?» viņš sev jautāja, juzdams, ka šie vārdi viņam nekā neizsaka. «Un kādēļ dzirnu akmeni pie kakla un jūrā visdziļākajā vietā? Nē, te kaut kas nesaskan: nav noteikti, nav skaidri,» viņš nodomāja, atcerēdamies, ka viņš vairākkārt mūžā mēģinājis lasīt evaņģēliju un ka vienmēr šādu vietu neskaidrība bija viņu atbaidījusi. Viņš izlasīja vēl septīto, astoto, devīto un desmito pantu par apgrēcībām, kam vajadzēja pasaulē nākt, par sodību elles ugunī, kur cilvēki tiks iemesti, un par nez kādiem mazajo eņģeļiem, kas redzot tā debestēva vaigu. «Cik žēl, ka tas tik nesakarīgi,» viņš domāja, «taču var just, ka te ir kas labs.»

11. Jo tas cilvēka dēls ir nācis atpestīt to, kas pazudis, viņš lasīja tālāk.

12. Kā jums šķiet? Ja kādam cilvēkam būtu simts avju un viena no tām būtu nomaldījusies, vai viņš ne

atstātu tās deviņdesmit deviņas un neietu kalnos to meklēt, kas nomaldījusies?

13. Un, ja tas notiek, ka to atrod, patiesi, es jums saku, ka tas vairāk par to priecājas nekā par tām deviņdesmit un deviņām, kas nav nomaldījušās.

14. Tāpat tas nav jūsu debestēva prāts, ka vienam no šiem mazajiem būs pazust.

«Jā gan, tas nebija tēva prāts, lai viņi ietu bojā, bet, lūk, tie iet bojā simtiem un tūkstošiem. Un nav līdzekļa, kā tos glābt,» viņš nodomāja.

21. Tad Pēteris gāja pie viņa un sacija, viņš lasīja tālāk, kungs, cikkārt man būs piedot savam brālim, kas pret mani grēko? Vai ir diezgan septiņreiz?

22. Jēzus uz to saka: es tev nesaku septiņreiz, bet septiņdesmit reiz septiņi.

23. Tāpēc debesu valstība ir kā kāds ķēniņš, kas ar saviem kalpiem gribēja parādu izlīdzināt.

24. Un, kad viņš iesāca līdzību turēt, viens viņam tapa pievests, tas bija viņam parādā desmittūkstoš podu.

25. Un, kad tas to nespēja maksāt, tad tas kungs pavēlēja viņu pārdot ar sievu un bērniem, un visu, kas tam bija, un maksāt.

26. Tad tas kalps, pie zemes krizdams, viņu gauži lūdzās un sacīja: kungs, cieties ar mani, es tev visnotaļ gribu maksāt.

21. Tad tam kungam palika tā kalpa žēl, un viņš to palaida un to parādu tam ari atlaida.

28. Bet, kad tas pats kalps bija ārā izgājis, tad tas atrada vienu no saviem darba biedriem; tas bija viņam parādā simt sudraba grašu, un viņš sakampis to žņaudza"un sacija: maksā, ko tu man esi parādā.

29. Tad viņa darba biedrs tam krita pie kājām, lūdzās un sacija: cieties ar mani, es tev visnotaļ maksāšu.

30. Un viņš negribēja; un nogājis to iemeta cietumā, tiekams tas maksātu, ko bija parādā.

513

31. Kad nu viņa darba biedri to redzēja, tad tas tiem gauži sāpēja, un nākuši tie pasacīja savam kungam visu, kas bija noticis.

33 224

32. Tad viņa kungs to aicināja priekšā un uz to sacīja: tu, blēdīgais kalps, visu šo parādu es tev esmu atlaidis, kad tu mani lūdzi.

33. Vai tad tev arīdzan nebija apzeloties par savu darba biedru, kā es tevi esmu žēlojis?

«Vai tiešām tikai tas vien?» Ņehļudovs, šos vārdus izlasījis, skali iesaucās. Un iekšējā balss viņam atbildēja: «Jā, tikai tas.»

Un ar Ņehludovu notika tas, kas bieži mēdz notikt ar cilvēkiem, kuri dzīvo garīgu dzīvi. Notika tas, ka doma, kas sākumā viņam šķita kā dīvainība, kā paradokss, pat kā joks, arvien biežāk un biežāk razdama dzīvē sev apstiprinājumu, pēkšņi atklājās viņam kā pati vienkāršākā, gluži neapšaubāma patiesība. Tā tagad viņam noskaidrojās doma par to, ka vienīgais drošais līdzeklis glābties no tā briesmīgā Jaunuma, no kura cieš cilvēki, bija tikai panākt, lai cilvēki vienmēr atzītu sevi par vainīgiem dieva priekšā un tāpēc apzinātos, ka tie nevar citus cilvēkus ne sodīt, ne labot. Viņam tagad kjuva skaidrs, ka viss briesmīgais ļaunums, kura liecinieks viņš bijis cietumos un ieslo-dzījuma vietās, un to cilvēku mierīgā pašapziņa, kuri šo ļaunumu radīja, izrietēja tikai no tā, ka cilvēki gribēja darīt neiespējamo: ļauni būdami, labot ļaunumu. Netikumīgi cilvēki gribēja labot netikumīgus un domāja to sasniegt tīri mehāniski. Taču no visām šīm pūlēm iznāca vienīgi tas, ka nepilnīgi un savtīgi cilvēki, padarījuši šo cilvēku sodīšanu un šķietamo labošanu par savu profesiju, paši noslīdējuši līdz pēdējai izvirtības pakāpei un nemitīgi paved arī tos, kurus moka. Tagad viņam kļuva skaidrs, no kā rodas visas tās šausmas, kuras viņš bija redzējis, un kas darāms, lai tās iznīcinātu. Atbilde, ko viņš bija veltīgi meklējis, bija tā pati, ko Kristus bija devis Pēterim: tā bija, ka vajag piedot vienmēr un visiem, piedot neskaitāmas reizes, tāpēc ka nav tādu cilvēku, kas paši nebūtu vainīgi un tāpēc varētu citus sodīt vai labot.

«Nevar taču būt, ka tas ir tik vienkārši,» Ņehļudovs pats sev sacīja un tai pašā laikā neapšaubāmi redzēja, ka, lai cik dīvaini tas viņam sākumā licies, jo viņš bija

pieradis pie pretējā, — šis bija neapšaubāmi pareizs un ne vien teorētisks, bet ari vispraktiskākais jautājuma atrisinājums. Pastāvīgais iebildums — kā gan rīkoties ar ļaundariem, vai tiešām tos tā arī pamest nesodītus? — viņu vairs nemulsināja. Sim iebildumam varētu būt nozīme, ja būtu pierādīts, ka sodi mazina noziegumus, labo noziedzniekus; taču, ja klaji bija pierādījies gluži pretējais, ka cilvēku varā nav labot citus cilvēkus, tad vienīgais saprātīgais, ko var darīt, ir — mitēties darīt to, kas ne tikvien ir veltīgi, bet pat kaitīgi un turklāt netikumīgi un nežēlīgi. «Jau vairākus gadu simteņus jūs sodāt ļaudis, kurus atzīstat par noziedzniekiem. Vai tad tie ir iznīkuši? Nevis iznīkuši, bet to skaits tikai pieaudzis par tiem noziedzniekiem, kurus samaitā ar sodiem, un vēl tiem noziedzniekiem — soģiem, prokuroriem, izmeklēšanas tiesnešiem, cietumsargiem, kas tiesā un soda cilvēkus.» Ņehļudovs tagad saprata, ka sabiedrība un kārtība vispār pastāv ne tāpēc, ka ir šie likuma atzītie noziedznieki, kas tiesā un soda citus cilvēkus, bet gan tāpēc, ka, nevērojot visu šo izvirtību, cilvēki tomēr žēlo un mīl cits citu.

Cerēdams atrast šai domai apstiprinājumu tai pašā evaņģēlijā, Ņehļudovs ņēmās to lasīt no sākuma. Izlasījis kalna sprediķi, kas viņu allaž bija aizkustinājis, viņš šodien pirmoreiz ieraudzīja šai sprediķī nevis abstraktas, skaistas domas, kas pa lielākai daļai izteica pārspīlētas un neizpildāmas prasības, bet gan vienkāršus, skaidrus un praktiski izpildāmus baušļus, kas gadījumā, ja tos izpildītu (tas bija pilnīgi iespējami), nodibinātu pārsteidzošu, pilnīgi jaunu sabiedrisko iebārtu, kurā ne vien pati no sevis iznīktu visa tā varmācība, kas Ņehļudovā modināja tādu sašutumu, bet tiktu sasniegta arī augstākā cilvēkam pieejamā labklājība — dieva valstība zemes virsū.

Šie baušļi bija pieci.

33*

515

Pirmais bauslis (Mat. V, 21.-26.) bija tāds, ka cilvēkam nebūs ne tikvien nokaut, bet pat ne dusmoties uz savu brāli, nebūs nevienu uzskatīt par niecīgu — «raka» un, ja viņš ar kādu saķildojies, tad, iekām nes dievam dāvanu, tas ir, lūdz dievu, vajag ar brāli izlīgt.

Otrais bauslis (Mat. V, 27. — 32.) bija tāds, ka cilvēkam ne tikvien nebūs laulību pārkāpt, bet ka būs sargāties ari sievietes skaistumu baudīt un, ja reiz ar kādu sievieti sagājies, nekad nekļūt tai neuzticīgam.

Trešais bauslis (Mat. V, 38. — 37.) bija tāds, ka cilvēkam nebūs neko apsolīt ar zvērestu.

Ceturtais bauslis (Mat. V, 38.—42.) bija tāds, ka cilvēkam ne tikvien nebūs atmaksāt aci pret aci, bet, ja viņam sit pa vienu vaigu, tad pagriezt otru, turklāt būs piedot pāridarījumus un panest tos ar lēnprātību un nevienam neliegt to, ko cilvēki no viņa grib.

Piektais bauslis (Mat. V, 43. — 48.) bija tāds, ka cilvēkam ne tikvien nebūs ienīst savus ienaidniekus, nebūs karot ar tiem, bet būs tos mīlēt, tiem palīdzēt un kalpot.

Ņehļudovs kā sastindzis raudzījās degošās lampas gaismā. Atcerējies visu mūsu dzīves nejēdzību, viņš skaidri iztēlojās, kāda gan varētu būt šī dzīve, ja cilvēki tiktu audzināti saskaņā ar šiem likumiem, un viņa dvēseli pārņēma sen nejausta sajūsma. Gluži tā, it kā viņš pēc ilgām gaidām un ciešanām pēkšņi būtu atradis mieru un brīvību.

Viņš negulēja visu nakti un, kā tas mēdz notikt ar ļoti daudziem, kas lasa evaņģēliju, pirmoreiz izprata daudzreiz lasītos un nesaprastos vārdus visā to nozīmībā. Kā sūklis ūdeni viņš uzsūca sevī to vajadzīgo, svarīgo un priecīgo, kas viņam pavērās šai grāmatā. Un viss, ko viņš lasīja, šķita viņam pazīstams, šķita apstiprinām, atsaucam atmiņā to, ko viņš jau agrāk, jau sen zināja, taču nebija pilnīgi apzinājies un nebija tam ticējis. Tagad turpretim viņš apzinājās un ticēja.

Taču nepietika ar to, ka viņš apzinājās un ticēja, ka, izpildot šos baušļus, cilvēki sasniegs visaugstāko tiem pieejamo laimi, viņš tagad apzinājās un ticēja, ka ikvienam cilvēkam nav jādara nekas vairāk kā vien jāpilda šie baušļi, ka tā ir cilvēka dzīves vienīgā, saprātīgā jēga, ka ikkatra atkāpšanās no tā ir misēklis, kam uz pēdām seko sods. Tas izrietēja no visas šās mācības un it īpaši spilgti un spēcīgi bija izteikts līdzībā par vīnakalna dārzniekiem. Vinakalna dārznieki bija iedomājušies, ka dārzs, kurā viņi bija sūtīti strādāt saimnieka labā, pieder viņiem; ka viss, kas atradas dārzā, ierīkots viņu labā un ka viņu uzdevums ir tikai baudīt šai dārzā savu dzīvi, aizmirstot par saimnieku un nokaujot tos, kas viņiem atgādināja par saimnieku un par viņu pienākumiem pret to.

«To pašu darām arī mēs,» Ņehļudovs domāja, «dzī-vodami aplamajā pārliecībā, ka paši esam savas dzīves saimnieki un ka tā mums dota mūsu baudai. Bet tas taču ir acīm redzami aplam. Ja mēs esam šurp sūtīti, tad, protams, saskaņā ar kāda gribu un ar kādu nolūku. Mēs turpretim esam nolēmuši, ka dzīvojam tikai sava prieka pēc, un skaidrs, ka mums klājas slikti, gluži tāpat kā slikti klāsies strādniekam, kas nav rīkojies pēc saimnieka prāta. Bet saimnieka prāts ir izteikts šais baušļos. Ja vien cilvēki piepildīs šos baušļus, tad zemes virsū iestāsies dieva valstība un cilvēki sasniegs lielāko labklājību, kāda tiem pieejama.

Dzenieties papriekšu pēc dieva valstības un pēc viņa taisnības, tad jums visas šīs lietas taps piemestas. Bet mēs dzenamies pēc šim lietām un, acīm redzot, tās neatrodam.

Tad, lūk, kur ir mans dzīves uzdevums! Tikko beidzies viens, kad jau iesācies otrs.»

No šās nakts Ņehļudovam sākās gluži jauna dzīve — ne tik daudz tāpēc, ka viņš būtu nokļuvis jaunos dzīves apstākļos, bet gan tāpēc, ka viss, kas ar viņu kopš šā brīža notika, ieguva viņa acīs gluži citu jēgu nekā agrāk. Ar ko beigsies šis jaunais periods viņa dzīvē, rādīs nākamība.

Beigas

PIEZĪMES

Sācis strādāt pie romāna «Augšāmcelšanās» 1889. g. 26. de-cembrī, Tolstojs šo darbu turpināja ar nelieliem pārtraukumiem desmit gadus un pabeidza 1899. gada 17. decembrī.

Romāna iecere radusies 1887. g. jūnijā. A. F. Koni, kas tolaik viesojas Jasnaja Poļanā, pastāstīja Tolstojam šādu gadījumu no savas tiesu prakses: jauns labāko aprindu cilvēks, kas tikko beidzis kādu no privileģētām augstākajām mācību iestādēm un atbraucis pasērst pie savas bagātās radinieces, pavedis meiču — kalponīti, kura tur dzīvojusi «no žēlastības». Meiča piedzimušo bērnu atdevusi bērnu namā, bet pati, trūkuma vajāta, nonākusi atklātajā namā. Pēc kāda laika viņa par piedzēruša «viesa» apzagšanu nodota tiesai. Izrādījies, ka starp zvērinātajiem ir arī viņas pavedējs. Meičas liktenis atstājis uz viņu dziju iespaidu, un viņš nolēmis izpirkt savu vainu, meiču apprecot. Taču laulības nav notikušas, jo drīz pēc tiesas meiča saslimusi un cietumā mirusi. Stāsts Tolstoju loti ieinteresēja, un viņš ieteica Koni šo tematu literāri apstrādāt un nodot izdevniecībai «Posredņik».

1888. g. 12. aprīļa vēstulē Tolstojs lūdz Р. 1. Birjukovam: «Pajautājiet viņam — Koni, vai viņš ir sācis rakstīt apsolīto stāstu izdevniecībai «Posredņik», un, ja nav, tad — vai viņš neatdotu šā stāsta tematu man. Tas ir ļoti labs un vajadzīgs». (Поли, юбилейное собр. соч., 33. sēj., 331. lpp.) Tā paša gada maijā Tolstojs rakstīja sievai: «Vaicāju Koni, vai viņš stāstu uzrakstījis un vai neatdos man sižetu. Lielisks sižets, labs, un gribas rakstīt» (turpat). Koni bija ar mieru atdot sižetu Tolstojam un paziņoja to viņam 1888. g. 1. jūnija vēstulē. Taču rakstīt romānu Tolstojs sāka tikai pēc pusotra gada — 1889. g. 26. decembri viņa dienasgrāmatā atzīmēts: «Neviļus sāku rakstīt Koni stāstu un, šķiet, tīri labi» (turpat, 332. lpp.).

Sākumā «Augšāmcelšanās» bija iecerēta kā garais stāsts, kura pamatā likta varoņa morālās atdzimšanas problēma. Tolstojs kon-centrēja uzmanību galvenokārt uz Ņehļudova dvēseles pārdzīvo-jumu analizi, uz viņa dzīves un apkārtējās vides aprakstu, izvirzot visu to vēstījuma centrā. Katjušas Maslovas likteni Tolstojs aplūkoja nevis sakarā ar kapitālistiskās sabiedrības sociālajām pretišķībām, bet tikai kā jauna cilvēka vieglprātīgas rīcības sekas. Varoņa nožēla, viņa cenšanās izpirkt savu vainu atmodina viņu un Katjušu tīrai un tikumiskai dzīvei. Ņehļudovs apprec Katjušu un apmetas kopā ar viņu Troickosavskas priekšpilsētā, raksta grāmatu par zemes īpašumu, māca bērnus un sarakstās ar buržuāziskiem ekonomistiem, kuri sludināja ideju par atbrīvošanos no agrārās verdzības. Katjuša daudz lasa, mācās un, izpratusi vīra darbu, palīdz viņam. Pēc tam, valdības vajāts, Ņehļudovs ar Katjušu bēg uz ārzemēm, un tur turpinās viņu sīkpilsoniskā labklājība.

Ieraksti šā laika dienasgrāmatā liecina, ka Tolstojs vēlējies radīt lielu mākslas darbu, kas savos tēlos iemiesotu viņa jauno dzīves uzskatu, no kura redzams, ka rakstnieks galīgi sarāvis saites ar muižniecību un pārgājis patriarhālās zemniecības pusē. 1891. g. 25. janvārī Tolstojs ierakstīja dienasgrāmatā: «Sāku domāt par to, cik labi būtu rakstīt romānu de longue haleine [garu], apgaismojot to ar tagadējo uzskatu par dzīvi. Un nodomāju, ka es varētu tajā apvienot visas savas ieceres, par kurām man žēl, ka neesmu tās realizējis» (turpat, 336. lpp.). Doma par lielu romānu, pamazām konkretizējusies, saplūda ar «Augšāmcelšanās» ieceri. Tomēr 1891. gadā Tolstojs pārtrauca strādāt pie stāsta un atkal to atsāka tikai 1895. gadā. Pirmā melnraksta manuskripts datēts ar 1895. g. I. jūliju.

Labodams un papildinādams stāsta pirmo redakciju, kas viņu neapmierināja, Tolstojs nonāca pie domas radikāli pārgrozīt vēs-tījuma sākumu. 1895. g. 5. novembrī viņš dienasgrāmatā raksta: «Tikko biju pastaigāties un skaidri sapratu, kāpēc man «Augšāmcelšanās» nesokas: aplam iesākts. Es to izpratu, pārdomādams stāstu «Kam taisnība?» (par bērniem). Es sapratu, ka jāsāk ar zemnieku dzīvi, ka tie ir galvenais, tie ir pozitīvais, bet tas cits ir ēna, negatīvais. Un to pašu sapratu arī par «Augšāmcelšanos». Jāiesāk ar viņu [t. i., ar Katjušu]. Gribu tūliņ sākt» (turpat, 349. lpp.).

Stāsts otrajā redakcijā pabeigts 1896. g. sākumā. Tolstojs no jauna uzraksta stāsta sākumu: tas atbilst divām pirmajam nodalām romāna galīgajā redakcijā. Vēstījuma centrs pārvietots no Ņehjudova uz Katjušu. Sīkāk attēlota tiesas aina, ievesta vesela rinda jaunu skatu (piemēram, augstākās sabiedrības notēlojuins pie Karmaļiniem, kā šeit nosaukti Korčagini), kas piešķīra darbam lielu sociāli politisku asumu. Taču šeit vēl nav to epizodu un personu, kuru attēlojums izteic Tolstoja nikno protestu pret «val-dības vardarbībām, tiesu un valsts pārvaldīšanas komēdiju» (V. I. Ļeņins). Morāli ētiskā ideja paliek dominējošā. Nav mainījies ari tikumiski moralizējošais stāsta nobeigums.

Taču jaunas intereses, ko radīja dzīves apstākli 90. gados Krievijā, pamazām mainīja darba ieceri un lika rakstniekam pāriet uz plašiem sociāliem vispārinājumiem.

1891,—1892. g. Tolstojs rosīgi piedalījās palīdzības organizē-šanā bada cietējiem, un šī tiešā saskare ar tautas ciešanām ar jaunu spēku ierosināja viņam veselu rindu svarīgu jautājumu par sava laika politisko un sabiedrisko iekārtu, arvien dziļākām sociālam pretišķībām, ko radīja rūpnieciskā kapitāla straujais pieaugums. Arvien skaidrāka viņam kļūst doma, ka darbs par sava laika krievu dzīvi nevar palikt morāli ētiskas problēmas ietvaros. No tā izriet neapmierinātība ar uzrakstīto, gadiem ilgi pārtraukumi darbā. No tā izriet kvēla dziņa atbildēt uz svarīgākajiem krievu dzīves jautājumiem un izteikt protestu pret patvaldniecisko iekārtu.

1897. g. 5. janvārī Tolstojs ierakstīja dienasgrāmatā: «Sāku pārlasīt «Augšāmcelšanos» un, nonācis pie viņa apņemšanās precēties, ar riebumu atmetu. Viss aplam, sadomāti, vāji. Grūti izlabot sabojāto» (turpat, 352. lpp.).

Tolstojs no jauna atgriezās pie «Augšāmcelšanās» tikai 1898. gada otrajā pusē. Pamudinošais cēlonis romāna turpināšanai šoreiz bija cenšanās savākt naudas līdzekļus duhoboriem, kuri, glāb-damies no cara valdības smagajām represijām, izceļoja uz Kanādu.

Tolstojs domāja iespiest romānu otrajā redakcijā. Taču, pār-lūkojis manuskriptu, viņš sāka spraigi strādāt, lai to pārveidotu. 1898. g.~24. augustā Tolstojs ieraksta dienasgrāmatā: «Joprojām strādāju pie «Augšāmcelšanās» un esmu apmierināts, pat ļoti» (turpat, 357. lpp.). Šo darbu viņš pabeidz 1898. g. 27.-28. augustā, un tā ir «Augšāmcelšanās» trešā redakcija.

Sākot ar šo redakciju, Tolstoja atmaskojošais patoss izpaužas ļoti spēcīgi, it īpaši tiesas, cietuma baznīcas dievkalpojuma un cietumnieku dzīves ainās. Mainīts stāsta nobeigums: Katjuša apprecas ar politisko katordznieku Anosovu, bet Ņehļudovs atgrie-žas Maskavā un pamazām ieslīgst agrākajā dzīvē: «Viss, ko Nohļudovā bija izraisījusi pēdējā morāliskā pacilātība, kuru viņš pārdzīvoja pēc satikšanās ar Katjušu Maslovu, sāka jau izzust. Pa-mazām, pamazām dzīve viņu atkal ievilka savos tīmekļos un gru-žos» (turpat, 160. lpp.).

Noslēdzis ar Alarksa izdevniecību līgumu par «Augšāmcel-šanās» iespiešanu žurnālā «Ņiva», Tolstojs joprojām sasprindzināti strādā, gatavojot darbu iespiešanai. 1898. g. 30. septembrī viņš raksta P. I. Birjukovam: «Esmu pašlaik pilnīgi aizrāvies ar «Augšāmcelšanās» labošanu. Man pašam šķiet negaidīti, cik daudz tanī var pateikt par tiesas un nāvessodu noziedzīgo bezjēdzību» (turpat, 363. lpp.).

Strādājot pie romāna no 1898. g. augusta beigām līdz 1899. g. janvāra vidum, izveidojās ceturtā redakcija, ko raksturo vēl plašāks krievu dzīves sociālo pretišķību attēlojums un kas daudzējādā ziņā tuvojas galīgajam tekstam. Tanī pirmoreiz parādīti politiskie ieslodzītie, bez vainas cietušais zemnieks Meņšovs, sektanti, cilvēki, kas ieslodzīti cietumā kā «bezpasnieki». Stāstījumam par tiem pamatā likti patiesi notikumi. Nāk klāt ainas, kurās, 'pārsūtot no cietuma uz staciju, no saules dūriena mirst divi ieslodzītie, Ņehļudovs ierodas policijas iecirknī, bet epilogā ietilpināti skati no izsūtīto gājiena uz Sibīriju un konvoja oficiera izrēķināšanas ar vienu no ieslodzītajiem. Pirmoreiz parādās arī Pēterburgas ierēdņi, augstas personas un apraksts par Ņehļudova gaitām Pēterburgā.

Sākot ar 1898. g. 22. oktobri, romāns liek pa daļām nosūtīts «Ņivai» salikšanai. Taču autors joprojām stipri labo tekstu jau korektūrās. Sis jau saliktā teksta pārstrādājums izveido piekto redakciju. Tanī ietilpst galīgi izlabotās pirmās divdesmit astoņas nodaļas un iepriekšējie labojumi pārējās nodaļās.

Piektajā redakcijā romāna darbības gaita daļēji izmainās sakarā ar to, ka Tolstojs no sarunas ar cietuma uzraugu dabū zināt, ka politiskajiem ieslodzītajiem aizliegts satikties ar kriminālistiem. Tāpēc Katjuša Maslova iepazīstas ar politiskajiem nevis cietumā, kā ceturtajā redakcijā, bet ceļā uz Sibīriju.

Pirmoreiz parādīta Vera Jefremovna Bogoduhovska un dots uz reāliem faktiem dibinātais Kriļcova stāsts par nāves soda iz-pildīšanu Lozinskim un Rozovskim; Novodvorova tēls rādīts bez negatīvām iezīmēm, tikai galīgajā tekstā parādās viņa izturēšanās un cīņas metodu nosodījums.

Turpmākais darbs pie iepriekš izlabotajām nodaļām un romāna papildināšana ar veselu virkni jaunu epizodu noveda pie pēdējās, sestās, galīgās redakcijas. Salīdzinājumā ar iepriekšējām redakcijām darba apjoms palielinājies pusotras reizes.

Strādājot pie «Augšāmcelšanās», Tolstojs centās būt uzticīgs dzīves īstenībai: viņš apmeklēja cietumus, iepazinās ar tiesu aktu saturu, ar cietuma apstākļiem un cietumnieku dzīvi, studēja kri-mināltiesības, daudz lasīja par trimdinieku dzīvi. Daži fakti, smelti no grāmatām: N. M. Jadrincevs «Krievu obščina cietumā un trimdā» (1872), D. A. Liņevs «Pa etapu» (1886), L. Meļšins «Izstumto pasaulē» (1896) u. c., tika izmantoti romānā. Tolstojs uzklausīja juristu padomus un norādījumus, kāds jurists palīdzēja viņam uzrakstīt apsūdzības slēdzienu, tiesas spriedumu un tiesu medicīnas ekspertīzes aktu par tirgoņa Smeļkova līķa izmeklēšanu. S. A. Tolstoja 1899. g. 22. februāri rakstīja Stasovam: «Cik apbrīnojami apzinīgi viņš strādā. Pētī vismazākos sīkumus visās nozarēs, kurās ievada sava stāsta personas (turpat, 378. lpp.).

Daudzu romāna personāžu prototipi ir reālas personas. Tā, fllģeladjutanta Bogatirjova personā attēlots galvenās cara mītnes komandieris grāfs A. V. Olsufjevs. Toporova prototips ir kāds no 80. gadu politiskās reakcijas pārstāvjiem, sinodes virsprokurors J. N. Pobedonoscevs; grāfa Carska — galējais reakcionārs grāfs Pjotrs Andrejevičs šuvalovs. Mariette's vira Cervjanska prototips ir žandarmu korpusa komandieris un iekšlietu ministra biedrs P. V. Orževskis.

Dominējošā loma romāna mākslinieciskajā izveidē bija viņa publicistiskajai mērķtiecībai, kas pak|āva sev gan darba kompo-zīciju, gan tēlu raksturojumu. Iekšējie monologi, kas raksturīgi «Kara un miera», «Annas Kareņinas» varoņiem, šeit ierobežoti un izmantoti nevis varoņu iekšējas pasaules atsegšanai, bet gal-venokārt īstenības sociālo pretišķību atmaskošanai.

Vēstulē V. G. Certkovam 1898. g. 14. jūlijā, runādams par «Sātanu*, «Tēvu Sergiju» un pirmajām «Augšāmcelšanās» redak-cijām, Tolstojs rakstīja: «Sie stāsti uzrakstīti manā vecajā manierē, kuru es tagad vairs neatzīstu… Stāsti… neapmierina manas tagadējās mākslas prasības — formas ziņā nav vispārsaprotami» (turpat, 355. lpp.). Taču, turpinādams darbu pie «Augšāmcelšanās», Tolstojs nav licis lietā savu jauno manieri, kādā uzrakstīti, piemēram, tautas stāsti; sarežģīto romāna saturu, tā atmaskojošo spēku, sociālo asumu nevarēja iemiesot tīšuprāt vienkāršotā formā, ko Tolstojs dēvēja par savu «jauno manieri».

Rezultātā radās Tolstoja daiļradē jauns — publicistisks romāns. Tajā ar lielu spēku izpaužas viena no galvenajām īpatnībām, kas sastopama Tolstoja daiļrades pēdējā perioda darbos, kuros viņš «ar dedzīgu kritiku uzbruka visai mūslaiku valsts, baznīcas, sabiedriskajai un ekonomiskajai kārtībai, kas celta uz masu ver-dzināšanu, uz to nabadzību,… uz varmācību un liekulību, kura no augšas līdz apakšai piesātina visu mūslaiku dzīvi» (V. J. Ļeņins, Raksti, 4. izd., 16. sēj., 294. lpp.).

Romāns radās Tolstoja idejisko meklējumu rezultātā un tai pašā reizē ar savu atmaskojošo spēku un publicistisko asumu ir jauna pakāpe rakstnieka daiļradē — krievu literatūras kritiskā reālisma kalngals.

Taču, jo spēcīgāk romānā «Augšāmcelšanās» skanēja Tolstoja atmaskojošā, protestējošā balss, jo ar lielāku spēku atklājās viņa reliģiski tikumiskās mācības reakcionārisms, kas visskaidrāk iz-paudās romāna pēdējā nodaļā (Ņebļudovs pūlas evaņģēlijā atrast atbildes uz sabiedriskiem jautājumiem). Nepretošanās sludināšana nebija savienojama ar tiem neatvairāmajiem secinājumiem, pie kuriem noved romāns, proti, ka ir nepieciešams iznīcināt visu patvaldnieciskās, buržuāziski muižnieciskās Krievijas iekārtu.

Šīs «pretrunas Tolstoja uzskatos un mācībā nav nejaušība», rakstīja V. I. Ļeņins, «bet gan to pretrunīgo apstākļu izpausme, kādos bija nostādīta Krievijas dzīve XIX gadsimta pēdējā trešdaļā» (V. 1. Ļeņins, Raksti, 15. sēj., 176,—177. lpp.).

Romāna iznākšana radīja ļoti plašu atbalsi sabiedrībā. Politiskā reakcija apvainoja Tolstoju valsts un reliģijas pamatu graušanā un izslēdza viņu no baznīcas. Liberāli buržuāziskie kritiķi centās vājināt romāna sociāli politisko nozīmi, ierobežodami tā saturu ar Ņehļudova un Katjušas dzīves stāstu un sociālajām ainām piedēvēdami tikai fona lomu. Reakcionārā prese noliedza romāna māksliniecisko vērtību, saskatīdama tajā «kaut ko līdzīgu karikatūrai par pastāvošo iekārtu un sabiedrību» (sk. «Л. Толстой в русской критике», М. 1949, XXXIX lpp.).

Krievijas sabiedrības demokrātiskā daļa pareizi saprata romāna vājās un stiprās puses. «Tas ir ievērojams mākslas darbs,» rakstīja Cehovs. «Pats neinteresantākais tajā ir viss, kas teikts par Ņehļudova un Katjušas attiecībām, un pats interesantākais — kņazi, ģenerāļi, krustmāmiņas, zemnieki, arestanti, uzraugi. Skatu pie ģenerāļa, Petropavlovskas cietokšņa komandanta, spiritista, lasīju ar aizturētu elpu — cik labi! Bet m-me Korčagina atzveltenī un zemnieks, Fedosjas virs! Šis zemnieks savu meitieti dēvē par «veicīgu». Lūk, tieši Tolstojs raksta ar veicīgu spalvu. Beigu stāstam nav, bet to, kas ir, nevar saukt par beigām. Rakstīt, rakstīt, bet tad ņemt un uzgāzt visu evaņģēlija tekstam — tas jau nu ir pārāk teoloģiski.» (Чехов, Собр. соч., 18. sēj., 313. lpp.)

Cara cenzūra neatjāva izdot romānu tadā veidā, kādu to bija uzrakstījis Tolstojs. No 129 nodaļām tikai 25 tika iespiestas bez grozījumiem, bet trīs pavisam izmestas: divas nodaļas, kas veltītas dievkalpojumam cietuma baznīcā, un viena — par Ņehļudova vizīti pie Toporova. Daudzas nodaļas stipri saīsinātas. Piemēram, trešās daļas V nodaļā izmests viss, kas teikts par Ņehļudova attiecībām ar revolucionāriem, bet VI nodaļā cenzūra bija svītrojusi Kriļcova stāstu par nāvessoda izpildīšanu Lozinskim un Rozovskim, XVIII nodaļā — Kriļcova sašutuma pilno stāstu par to, kā valdība vajā revolucionārus, XIX nodaļā — Ņehļudova iespaidus par cietumu sistēmas šausmām u. c.

īsto «Augšāmcelšanās» tekstu atjaunoja padomju literatūras zinātnieki 1933. g. Tolstoja Kopotu rakstu pilnīgajā (jubilejas) izdevumā.

Romāns pirmo reizi iespiests žurnālā «Ņiva» no 1899. g. 11. nr. (13. martā) līdz 52. nr. (25. decembrī); vienlaikus no «Ņivas» slejām romānu iespieda ārzemēs: krievu valodā V. G. Čertkova izdevniecībā «Svobodnoje slovo» un franču, vācu un angļu valodā — dažādos periodiskos izdevumos.

Romāna teksts šajā izdevumā iespiests no Ļ. N. Tolstoja Kopotu rakstu pilniga (jubilejas) izdevuma 32. sējuma.

PASKAIDROJUMI

Difamācija — neslavas celšana presē.

Gladstons, Viljams Evarts (1809—1898) — angļu politisks dar-binieks, liberāļu līderis, vairākkārt bijis premjers.

Hornjakovs, Aleksejs Stepanovičs (1804—1860) — reakcionārs rakstnieks un filozofs, viens no slavofilisma pamatlicējiem.

Kara — upe Aizbaikāla austrumdaļā. Te atradās zelta atradnes, kurās XIX gadsimta beigu posmā strādāja politiskie katordznieki.

Konts, Ogists (1798—1857) — buržuāzisks franču filozofs un sociologs, licis pamatus vienai no visvairāk izplatītām reak-cionārām ideālistiskām mācībām — pozitīvismam.

Lombrozo, Cezare (1836—1909) — itāliešu psihiatrs un kriminologs.

Predilekcija — īpaša mīlestība, izcelšana pāri citiem.

Spensers, Herberts (1820—1903) — buržuāzisks angļu filozofs un sociologs, kapitālisma apoloģēts.

Tonkinas ekspedīcija — militārā avantūra, ko 1883. g. uzsāka franču buržuāzija, lai iekarotu Tonkinas provinci Indoķīnā.

Vinet — Vinē, Aleksandrs Rodolfs (1797—1847) — teologs, šveicietis.

SATURS

Pirmā daļa

Otrā daļa

Trešā daļa

Piezīmes

Paskaidrojumi

Ļ. TOLSTOJS KOPOTI RAKSTI • XIII

Mākslinieks A. Apinis Redaktore L. Kļaviņa. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktors V. Šiliņš. Korektore K. Rumbēna.

Nodota salikšanai 1962. g. 14. martāParakstīta iespiešanai 1962. g. 7. jūlijā. Papīra formāts 84X108/32. 17,14 fiz. iespiedi. 27,68 uzsk. Iespiedi. 28,21 izdevu. I. Metiens 10 000 eks. Maksā 93 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulvāri 24. Pasūtījums 15296-D2168. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. 224 K1

Л. Н. ТОЛСТОЙ

СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИЙ

в четырнадцати томах Том тринадцатый Москва 1953

Латвийское государственное издательство Художник А. Апинис

На латышском языке

1 Cik tas gan patiesi!

1 — nelāgo omu.

1 Kā tas mani interesē.

1 — mans dārgais.

1 — tā ir mana stingrākā pārliecība.

4 Uz redzēšanos, mans dārgaisl

1 — esmu tavā rīcībā.

1 — franču gaumē.

1 — vienīgais nodoklis.

1 Tu tēlojot Hovardu!

1 — viss alfabēts.

1 — bezbailīgs un nevainojams bruņinieks.

i — jājamais zirdziņš.

1 — lieliski.

Content

Tolstojs Ļevs Augšāmcelšanas

PIRMĀ DALA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

PIEZĪMES

PASKAIDROJUMI

SATURS