Tolstojs Ļevs

Bērnība. Zēna gadi. Jaunība. Pirmās atmiņas. Atmiņas

Ļevs Tolstojs

Bērnība. Zēna gadi. Jaunība. Pirmās atmiņas. Atmiņas

Ļ. Tolstoja portrets. 1887. g. I. Repina gleznas reprodukcija

.

..

BĒRNĪBA

..

I NODAĻA SKOLOTĀJS KĀRLIS IVANIČS

Tieši trešajā dienā pēc manas dzimšanas dienas, 18… gada 12. augustā, kad man palika desmit gadu un es saņēmu tik brīnišķīgas dāvanas, pulksten septiņos no rīta mani uzmodināja Kārlis Ivaničs, taisni virs manas galvas iesizdams mušai ar plaukšķeni, kas bija pagatavota no cukurgalvas papīra un piestiprināta nūjiņas galā. Viņš to izdarīja tik neveikli, ka aizķēra mana eņģeļa svētbildīti, kas karājās ozolkoka gultas galvgalī, un nosistā muša uzkrita man tieši uz galvas. Es pabāzu degunu no segas apakšas, ar roku apturēju svētbildīti, kas vēl joprojām kustējās, nometu nosisto mušu uz grīdas un, kaut gan ar miegainām, tomēr niknām acīm uzlūkoju Kārli Ivaniču. Bet viņš, ģērbies raibos vatētos rītasvārkos, kas bija apjozti ar tādas pašas drānas jostu, sarkanā adītā benītē ar bumbuli galā un mīkstos kazādas zābakos, joprojām staigāja gar sienām, tēmēja un plīkšķināja.

«Teiksim,» es prātoju, «esmu vēl maziņš, bet kāpēc gan viņš mani traucē? Kāpēc viņš nesit mušas pie Volodjas gultas? Skat, cik tur daudz! Nē, Volodja ir vecāks par mani, bet es esmu jaunāks par visiem: tāpēc viņš mani arī moka. Mūždien par to vien domā,» es čukstēju, «kā sagādāt man nepatikšanas. Viņš gluži labi redz, ka mani iztraucējis un sabiedējis, bet izliekas, it kā nemanītu… riebīgs cilvēks! Rītasvārki, benīte, bumbulis — viss riebīgs!»

Kamēr es tā domās īgni pukojos par Kārli Ivaniču, viņš piegāja pie savas gultas, paskatījās pulkstenī, kas stikla pērlītēm izšūtā kurpītē karājās pie sienas virs gultas, pakāra plaukšķeni uz nagliņas un, kā varēja noģist, ļoti labā omā pagriezās pret mums.

— Auf, Kinder, auf!… s' ist Zeit. Die Mutter ist schon im Saal! [1] — viņš uzsauca laipnīgā vāciskā balsī, tad pienāca pie manis, atsēdās kājgalī un izvilka no kabatas tabakas dozi. Es izlikos guļam. Kārlis Ivaničs vispirms iešņauca tabaku, noslaucīja degunu, uzsita knipi un tikai tad pievērsās man. Smaidīdams viņš sāka kutināt man papēžus. — Nun, nun, Faulenzer ! [2] — viņš sacīja.

Lai kā baidījos no kutināšanas, tomēr nelēcu ārā no gultas un viņam neatbildēju, bet paslēpu galvu dziļāk zem spilvena, pikti spārdījos un visiem spēkiem pūlējos nesmieties.

«Cik viņš labs un kā mūs mīl, bet es tik slikti par viņu domāju!»

Man bija dusmas gan uz sevi, gan uz Kārli Ivaniču, gribējās smieties un gribējās raudāt; nervi bija satraukti.

— Ach, lassen sie , [3] Karl Ivanič! — es iekliedzos ar asarām acīs, izbāzis galvu no spilvena apakšas.

Kārlis Ivaničs izbrīnījās, lika mierā manas kājapakšas un sāka bažīgi apvaicāties: par ko es raudot? Vai esot ko sliktu nosapņojis? … Viņa labsirdīgā vāciskā seja, līdzjūtība, ar kādu viņš centās uzminēt manu asaru cēloni, lika tām plūst vēl straujāk: man bija kauns, un es nesapratu, kā vēl nupat varēju nemīlēt Kārli Ivaniču un uzskatīt viņa rītasvārkus, benīti un bumbuli par riebīgiem; gluži otrādi, tagad man tas viss likās ārkārtīgi mīļš un pat bumbulis šķita skaidrs viņa labsirdības pierādījums. Es teicu viņam, ka raudu tāpēc, ka redzēju sliktu sapni, — it kā māmiņa būtu nomirusi un viņu nestu apbedīt. To visu es izdomāju, jo patiesībā neatcerējos vairs, ko tonakt biju sapņojis; bet, kad Kārlis Ivaničs, stāstījuma aizkustināts, sāka mani mierināt un drošināt, man likās, ka es patiešām esmu redzējis šo šausmīgo sapni un asaras sāks plūst aumaļām jau cita iemesla dēļ.

Kad Kārlis Ivaničs aizgāja un es, gultiņā sēdus piecēlies, sāku vilkt savās mazajās kājās zeķes, asaras mazliet norima, bet drūmās domas par izdomāto sapni mani neatstāja. Ienāca auklis Nikolajs — mazs, tīrīgs cilvēciņš, arvien nopietns, kārtīgs, godbijīgs un liels Kārļa Ivaniča draugs. Viņš nesa mūsu drēbes un apavus: Volodjam zābakus, bet man vēl arvien tās pašas neciešamās kurpes ar saitītēm. Viņa klātbūtnē man būtu kauns raudāt; turklāt rīta saulīte tik jauki spīdēja logos, un Volodja, pie mazgājamā trauka stāvēdams un Marju Ivanovnu (māsas audzinātāju) mēdīdams, tik jautri un skaļi smējās, ka pat nopietnais Nikolajs, dvieli pār plecu, ar ziepēm vienā, bet ar mazgājamo bļodu otrā rokā, smaidīdams teica:

— Pietiks, Vladimir Petrovič, lūdzu, mazgājieties! Es kļuvu pavisam jautrs.

— Sind sie bald fertig ? [4] — atskanēja Kārļa Ivaniča balss no klases istabas

Nu viņa balss bija stingra un tajā nemanīja vairs to labsirdības pieskaņu, kas mani aizkustināja līdz asarām. Klases istabā Kārlis Ivaničs kļuva pavisam cits cilvēks: viņš bija skolotājs Es veikli apģērbos, nomazgājos un vēl ar suku rokā, mitros matus glauzdams, ierados pie viņa

Ar grāmatu rokā, brillēm uz deguna Kārlis Ivaničs sēdēja sava parastajā vietā, starp logu un durvīm. Pa kreisi no durvīm atradās divi plauktiņi: viens — mums, bērniem, otrs — Kārlim Ivaničam pašam Uz mūsu plauktiņa atradās visādas grāmatas — mācību un citas; dažas bija novietotas stāvus, citas guļus. Vienīgi divi lieli Histoiredes voyages [5] sējumi sarkanos vākos cienīgi balstījās pret sienu, bet tad nāca garas, biezas, lielas un mazas grāmatas, — vāki bez grāmatām un grāmatas bez vākiem; kad pirms brīvstundām mums pavēlēja sakārtot biblioteku, kā Kārlis Ivaničs lepni dēvēja šo plauktiņu, mēs parasti tur visu juku jukām sabāzām. Kaut gan grāmatu kolekcija paša plauktā nebija tik plaša kā mūsējā, toties tā bija daudzpusīgāka. Es no tām atceros trīs: vācu brošūru par kāpostu dārzu mēslošanu — neiesietu, vienu septiņgadu kara vēstures sējumu — pergamentā, kam viens stūris apdedzis, un hidrostatikas pilnu kursu. Lielāko tiesu sava laika Kārlis Ivaničs pavadīja lasot un bija pat samaitājis redzi; tomēr viņš cita nekā nelasīja kā vien šīs grāmatas un žurnālu «Северная пчела».

To priekšmetu skaitā, kuri atradās uz Kārļa Ivaniča plauktiņa, bija viens, kas man visvairāk liek viņu atcerēties. Tā bija koka staklītē iestiprināta kartona ripa, ko varēja grozīt ar īpaša sprūda palīdzību Uz ripas bija uzlīmēta bildīte — kādas cienmātes un bārddziņa karikatūra. Kārlis Ivaničs ļoti labi prata līmēt un šo ripu pats bija izgudrojis un pagatavojis, lai aizsargātu vājās acis no pārāk spilgtas gaismas.

Kā šodien redzu savā priekšā garu stāvu vatētos rītasvārkos un sarkanā benītē, no kuras apakšas spraucas reti, sirmi mati. Viņš sēž pie galdiņa, uz kura stāv ripulis ar bārddzini, aizēnodams viņa seju; vienā rokā viņš tur grāmatu, otra balstās uz krēsla sānkoka; blakus viņam atrodas pulkstenis ar mednieka attēlu uz ciparnīcas, rūtains mutautiņš, melna, apaļa tabakdoze, zaļš briļļu ieliekamais un knaibles uz pelnu trauciņa. Tas viss tik cienīgi, akurāti stāv savā vietā, ka no šīs kārtības vien jau var spriest, ka Kārlim Ivaničam sirdsapziņa tīra un prāts mierīgs.

Dažreiz, līdz apnikumam izskraidelējies lejā pa zāli, uz pirkstgaliem uzlavos augšā klases istabā, skatos — Kārlis Ivaničs sēž viens pats savā atzveltnī un majestātiskā mierā lasa kādu no savām iemīļotajām grāmatām. Citreiz es viņu pārsteidzu arī tādos brīžos, kad viņš nelasīja: brilles noslīdējušas uz lielā ērgļa deguna, zilās, puspievērtās acis raudzījās ar tādu kā sevišķu izteiksmi, bet lūpas skumji smaidīja. Istabā viss klusu; dzirdama vienīgi viņa vienmērīgā elpošana un ar mednieka attēlu greznotā pulksteņa tikšķieni.

Reizēm viņš mani nepamana, un es stāvu pie durvīm un domāju: «Nabaga, nabaga vecītis! Mūsu ir daudz, mēs rotaļājamies, mums ir jautri, bet viņš tik vientuļš, un neviens viņu neapmīļo. Viņš saka taisnību, ka esot bārenis.

Un viņa dzīves stāsts, cik tas šausmīgs! Atceros, kā viņš to Nikolajam stāstīja — briesmīgi būt viņa vietā!» Un man kļūst viņa tik žēl, ka bieži vien pieeju klāt, saņemu viņa roku un saku: «Lieber [6] Karl Ivanič!» Viņam patika, ja es viņu tā uzrunāju; vienmēr apmīļo, var redzēt, ka aizkustināts.

Pie otras sienas karājās ģeografijas kartes, gandrīz visas nodriskātas, tomēr ar Kārļa Ivaniča roku rūpīgi salīmētas Pie trešās sienas, kuras vidū atradās durvis, kas veda lejup, vienā pusē karājās divi lineāli: viens — sagraizīts, mūsējais, otrs — jauns, paša, kuru viņš gan vairāk lietoja uzmudināšanai nekā līniju vilkšanai; otrā pusē — melna tāfele, uz kuras ar ripulīšiem tika atzīmēti mūsu lielie, bet ar krustiņiem — mazie pārkāpumi. Pa kreisi no tāfeles bija kakts, kur mūs tupināja uz ceļiem.

Cik dzīvi man atmiņā palicis šis kakts! Atceros krāsns durtiņas, vēdinātāju šais durtiņās un troksni, kāds sacēlās, ja to palaida vaļā Gadījās, ka tupu, tupu kaktā, sāk jau sāpēt ceļi un mugura, un domāju: «Aizmirsis mani Kārlis Ivaničs; droši vien viņam labi sēdēt mīkstajā atzveltnī un lasīt savu hidrostatiku, — bet man?» Un, lai atgādinātu sevi, sāku paklusām virināt šīs krāsns durtiņas vai drupināt apmetumu no sienas; bet, ja tad nu piepeši pārāk liels gabals ar troksni nokrīt zemē, tik tiešām tad bailes vien jau lielākas par kuru katru sodu. Pametu skatienu uz Kārli Ivaniču, bet viņš sēž kā sēdējis ar grāmatu rokā un izliekas nekā nemanām.

Istabas vidū stāvēja galds, apklāts ar melnu, apdriskātu vaska drānu, un no drānas apakšas daudzās vietās rēgojās ar kabatas nažiem sagraizītas galda malas. Ap galdu bija vairāki nekrāsoti, bet ilgā lietošanā spīdīgi nodeldēti soliņi. Pēdējā sienā bija trīs logi. Un, lūk, kāds skats pa tiem pavērās: taisni gar logiem gāja ceļš, kur katra bedrīte, katrs akmentiņš, katra gramba man sen pazīstama un mīļa; aiz ceļa — apcirptu liepu gatve, caur kuru vietvietām pavīdēja pīta zedeņu sēta; aiz gatves varēja redzēt pļavu, kuras vienā malā atradās piedarbs, bet iepretim — mežs; dziļi mežā varēja saskatīt sarga būdiņu. Pa labi no loga bija redzama tā terases daļa, kur parasti līdz pusdienas laikam mēdza kavēties pieaugušie. Bieži vien, kamēr Kārlis Ivaničs labo diktāta lapu, paskatos uz to pusi, redzu māmiņas tumšo galvu, kāda muguru un neskaidri dzirdu sarunas un smieklus; tad uznāk tāds rūgtums, ka nevaru būt tur un domāju: «Kad beidzot es būšu liels, vairs nemācīšos un vienmēr sēdēšu nevis pie dialogiem, bet kopā ar tiem, ko mīlu?» Rūgtums pāriet skumjās, un dievs zin kāpēc un par ko tā nogrimstu domās, ka pat nedzirdu, kā Kārlis Ivaničs pukojas par kļūdām.

Kārlis Ivaničs novilka rītasvārkus, uzģērba zilo fraku ar augstiem, krumpotiem pleciem, sakārtoja pie spoguļa kaklasaiti un veda mūs lejā apsveicināties ar māmiņu

II NODAĻA MAMAN

Māmiņa sēdēja viesistabā un lēja tasēs tēju; ar vienu roku viņa pieturēja tējkannu, bet ar otru rīkojās ap patvāra krānu, no kura ūdens tecēja pāri tējkannai uz paplātes. Un kaut gan viņa cieši skatījās, tomēr to neredzēja, tāpat nemanīja arī, ka mēs ienācām.

Ataust tik daudz pagājušā atmiņu, kad cenšos fantāzijā atdzīvināt mīļās būtnes vaibstus, ka caur šīm atmiņām kā caur asarām tikai neskaidri saskatu tos. Tās ir iztēles asaras. Kad es cenšos atcerēties māmiņu tādu, kāda viņa tolaik bija, man prātā nāk tikai viņas brūnās acis, kas allaž izstaroja kā labsirdību, tā mīlu; dzimumzīmīte uz kakla, mazliet zemāk par to vietu, kur cirtojas sīkie matiņi, baltā, izrakstītā apkaklīte, maigā, kalsnā roka, kas mani tik bieži glāstīja un kuru es tik bieži skūpstīju; bet kopējais izskats man pagaist.

Pa kreisi no dīvāna stāvēja vecas angļu klavieres; pie klavierēm sēdēja mana melnīgsnējā māsiņa Ļubočka un sārtiem, tikko aukstā ūdenī nomazgātiem pirkstiņiem ar manāmu piepūli spēlēja Clementi etides. Viņai bija vienpadsmit gadu; viņa valkāja īsu audekla kleitiņu, baltas ar mežģīnēm rotātas biksītes un oktavas varēja uzsist tikai arpeggio [7] . Viņai līdzās, iesāņus pagriezusies, sēdēja Marja Ivanovna aubē ar rozā saitītēm, gaišzilā jakā piesarkušu, dusmīgu seju, kas kļuva vēl bargāka, tiklīdz ienāca Kārlis Ivaničs Viņa nikni paskatījās uz Kārli Ivaniču un, neatņēmusi tā sveiciena, kāju piesizdama, turpināja skaitīt: «Un, deux, trois, un, deux, trois ,» [8] — vēl stiprāk un pavēlošāk nekā pirms tam.

Nelikdamies par to ne zinis, Kārlis Ivaničs kā parasti ar savu vācisko apsveicināšanos devās taisni pie māmiņas rokas. Viņa atjēdzās, papurināja galvu, it kā vēlēdamās ar šo kustību aizdzīt drūmās domas, pasniedza Kārlim Ivaničam roku un noskūpstīja tā grumbainos deniņus taisni tai brīdī, kad tas skūpstīja viņas roku.

— Ich danke, lieber [9] Karl Ivanič, — un, turpinādama sarunu vāciski, vaicāja:

— Vai bērni labi gulēja?

Kārlis Ivaničs bija kurls ar vienu ausi un tagad klavieru troksnī vispār nekā nedzirdēja. Viņš noliecās tuvāk pie dīvāna, uz vienas kājas stāvēdams, atspiedās ar roku pret galdu un ar smaidu, kas tolaik man likās kā pati lielākā izsmalcinātība, pacēla benīti un teica:

— Jūs mani atvainosiet, Nataļja Nikolajevna?

Lai nesaaukstētu kailo galvu, Kārlis Ivaničs nekad nenoņēma sarkano benīti, bet katru reizi, viesistabā ienākdams, lūdza atļauju benīti paturēt galvā.

— Lieciet vien galvā, Kārli Ivanič… Es jums jautāju, — vai bērni labi gulēja? — viņam tuvāk pievirzījusies, māmiņa diezgan skaļi teica.

Bet viņš atkal nekā nesadzirdēja, apsedza pliko pauri ar sarkano benīti un jo vēlīgāk smaidīja.

— Mimī, palieciet brītiņu mierā, — māmiņa smaidīdama teica Marjai Ivanovnai, — nevar nekā dzirdēt.

Kad māmiņa smaidīja, lai cik skaista bija viņas seja", tā kļuva nesalīdzināmi daiļāka un apkārt viss it kā atplauka. Ja grūtos dzīves brīžos es kaut mirkli būtu varējis redzēt šo smaidu, es nezinātu, kas ir bēdas. Man liekas, smaidā slēpjas tas, ko sauc par sejas daiļumu: ja smaids padara seju jaukāku, tad seja ir skaista; ja smaids to nemaina, tad seja ir ikdienišķa; bet, ja smaids to sabojā, tad tā ir neglīta.

Sasveicinājusies ar mani, māmiņa abām rokām saņēma manu galvu un atlieca atpakaļ, tad cieši palūkojās manī un teica:

— Vai tu šorīt esi raudājis?

Es neatbildēju. Viņa noskūpstīja man acis un vāciski jautāja.

— Par ko tu raudāji?

Kad viņa ar mums vēlīgi sarunājās, tad arvien runāja šai valodā, kuru pilnīgi pārvaldīja.

— Es raudāju pa sapņiem, maman[10] , — es sacīju, visos sīkumos atcerēdamies izdomāto sapni un pie šīs domas neviļus nodrebēdams.

Kārlis Ivaničs apstiprināja manus vārdus, bet par sapni noklusēja. Parunājusies vēl par laiku, — saruna, kurā piedalījās arī Mimī, — māmiņa uzlika uz paplātes sešus graudiņus cukura dažiem godājamākiem kalpotājiem, piecēlās un piegāja pie izšuvumu rāmjiem, kas atradās pie loga.

— Nu, bērni, tagad ejiet pie papa[11] un pasakiet, lai viņš pirms došanās uz piedarbu noteikti ienāk pie manis.

Atkal sākās muzika, skaitīšana un niknie skatieni, bet mēs devāmies pie tēva. Izgājuši cauri telpai, kas vēl no vectēva laikiem bija paturējusi kalpotāju istabas nosaukumu, mēs iegājām kabinetā.

III NODAĻA PAPA

Viņš stāvēja pie rakstāmgalda un, uz kaut kādām aploksnēm, papīriem un naudas čupiņām norādīdams, dusmojās, un dedzīgi nez ko skaidroja pārvaldniekam Jakovam Michailovam, kas, savā parastajā vietā starp durvīm un barometru stāvēdams, rokas uz muguras sakrustojis loti ātri un uz visām pusēm kustināja pirkstus.

Jo vairāk tēvs iekaisa, jo ātrāk kustējās Jakova pirksti, un otrādi: kad tēvs apklusa, arī pirksti norima; bet, kad Jakovs pats sāka runāt, pirksti kļuva sevišķi nemierīgi un izmisīgi svaidījās uz visām pusēm. Man šķiet, pēc to kustībām varētu uzminēt Jakova slepenās domas; viņa seja gan vienmēr bija rāma — tā pauda pašapziņu un reizē padevību, t. i.: man jau nu gan taisnība, tomēr jūs varat rīkoties pēc saviem ieskatiem!

Mūs ieraudzījis, tēvs tikai noteica:

— Uzgaidiet, tūliņ!

Un, ar galvu pamādams, norādīja uz durvīm, lai kāds no mums tās aizvērtu.

— Žēlīgais dievs! Jakov, kas ar tevi šodien noticis? — plecu paraustīdams (tēvam bija tāds paradums), viņš atkal turpināja. — Šī aploksne ar astoņsimt rubļiem…

Jakovs pavilka skaitāmos kauliņus, uzmeta uz tiem astoņi simti un sāka lūkoties kaut kur projām, gaidīdams, kas nu nāks tālāk.

— … saimniecības izdevumiem manas prombūtnes laikā. Saproti? No dzirnavām tev jāsaņem tūkstoš rubļu… vai ne tā? No valsts kases drošības naudas tev jādabū atpakaļ astoņi tūkstoši; par sienu — pēc tava paša aprēķina varot pārdot septiņi tūkstoši pudu — nu, rēķināsim par 45 kapeikām — tu saņemsi trīs tūkstošus; tātad, cik pavisam tev būs naudas? … Divpadsmit tūkstoši … vai ne?

— Taisni tā, — Jakovs noteica.

Bet pēc pirkstu kustību straujuma es noģidu, ka viņš grib ko iebilst; tēvs viņu pārtrauca:

— Un no šīs naudas tu arī nosūtīsi Padomei desmit tūkstošus par Petrovsku. — Tagad naudu, kas atrodas kantorī, — tēvs turpināja (Jakovs sajauca iepriekšējos divpadsmit tūkstošus un uzmeta uz skaitāmajiem kauliņiem divdesmit vienu tūkstoti), — tu atnesīsi man un ar šīs dienas datumu ierakstīsi izdevumos. (Jakovs sajauca kauliņus un apsvieda tos otrādi, it kā norādīdams, ka arī divdesmit viens tūkstotis rubļu tāpat izgaisīs.) Šo aploksni ar naudu tu nodosi adresātam no manis.

Es stāvēju tuvu pie galda un uzmetu skatienu adresei. Bija uzrakstīts: «Kārlim Ivanovičam Maueram.»

Laikam pamanījis, ka esmu izlasījis, ko man nenākas zināt, tēvs uzlika roku man uz pleca un ar vieglu kustību norādīja, lai eju nost no galda. Es nesapratu, vai tas ir glāsts vai rājiens, un drošības dēļ noskūpstīju lielo, dzīslaino roku, kas gulēja man uz pleca.

— Klausos, — Jakovs teica. — Bet kādi rīkojumi būs par Habarovkas naudu?

Habarovka bija māmiņas sādža.

— Atstāt kantorī un bez manas pavēles nekur neizdot. Jakovs dažus acumirkļus klusēja; tad piepeši viņa

pirksti sāka ļoti strauji kustēties, un viņš, nomainījis trulo paklausības izteiksmi, ar kādu tas mēdza noklausīties kungu pavēles, pret viņam īpatnējo valšķīgo attapību, pievilka kauliņus sev klāt un ierunājās:

— Pjotr Aleksandrič, atļaujiet jums ziņot — kā nu jums tīk, bet Padomei gan nevarēs laikā samaksāt. Jums labpatīk teikt, — viņš turpināja, katru vārdu uzsvērdams, — ka naudai jāienāk no drošības sumām, dzirnavām un siena … (šīs sumas minēdams, viņš tās uzmeta uz kauliņiem). Es tikai baidos, lai mēs nekļūdītos aprēķinos, — brīdi klusējis un dziļdomīgi pavēries tēvā, viņš piebilda.

— Kāpēc?

— Nu tad lūgtu uzklausīt: par tām dzirnavām pat — dzirnavnieks jau divi lāgi bija pie manis pagarinājumu lūgt un dievodamies zvērēja, ka viņam naudas neesot. viņš jau arī tagad ir šeit; varbūt jums pašiem labpatiktu ar viņu parunāt?

— Ko tad viņš saka? — tēvs jautāja, ar galvu norādīdams, ka nevēlas runāt ar dzirnavnieku.

— Nu, zināms jau, ko! Saka — maliena nekāda neesot bijis, un, cik tās naudiņas ienācis, to visu ieguldījis slūžās. Un, ja mēs, kungs, viņu atlaižam, nez vai ar to ko iegūsim. Jums labpatikās izteikties par drošības sumām, bet, liekas, es taču jums ziņoju, ka mūsu naudiņa tur iestrēgusi un tik drīz vis neizdosies dabūt.

Vēl nesen nosūtīju uz pilsētu Ivanam Afanasjevičam vezumu miltu un zīmīti šai lietā, bet viņš atkal atbild, ka labprāt būtu pacenties Pjotra Aleksandriča labā, bet tas neesot viņa varā, un, cik no visa noprotams, tad diez vai vēl pēc pāris mēnešiem jūsu kvīts nākšot rokā … Par sienu arī jums labpatikās runāt, — nu, pieņemsim, ka izdosies pārdot par trīs tūkstošiem …

Viņš uzmeta uz kauliņiem trīs tūkstošus un brītiņu klusēja, raudzīdamies te kauliņos, te tēvam acīs, it kā gribētu teikt: .

«Paši redzat, cik tas maz! Bet, arī sienu pārdodot, mēs pazaudēsim, ja to darīsim tagad, jums pašiem labi zināms …»

Bija redzams, ka viņam vēl krietni daudz pierādījumu; laikam tāpēc tēvs viņu pārtrauca:

— Savus rīkojumus es negrozīšu, — viņš teica, — bet, ja šīs naudas saņemšanā patiesi radīsies kādi traucējumi, tad, neko darīt, ņemsi no Habarovkas, cik būs vajadzīgs.

— Klausos.

No Jakova sejas un pirkstu kustībām varēja noskārst, ka pēdējā pavēle viņu ļoti iepriecināja.

Jakovs bija dzimtcilvēks, ļoti centīgs un uzticams; kā jau visi labi pārvaldnieki, ar sava kunga mantu viņš ārkārtīgi skopojās, un viņam bija visdīvainākie ieskati par to, kas kungiem izdevīgs. Viņš mūždien rūpējās par sava kunga īpašuma pieaugumu uz kundzes īpašuma rēķina, cenšoties pierādīt, ka visus viņas muižu ienākumus nepieciešams izlietot Petrovskas vajadzībām (ciems, kurā mēs dzīvojām) Patlaban viņš tīri vai gavilēja, jo savu bija pilnīgi panācis.

Sasveicinājies tēvs pateica, ka nu pietiekot mums uz laukiem slinkumu lāpīt, mēs neesam vairs nekādi mazie, un ka laiks esot sākt nopietni mācīties.

—    Domāju, jūs jau zināt, ka šonakt braukšu uz Maskavu un ņemšu jūs līdz, — viņš sacīja. — Jūs dzīvosiet Pie vecmāmiņas, bet maman ar meitenēm paliks tepat Un to nu jūs iegaumējiet, ka viņai vienīgais mierinājums būs, —dzirdēt, ka jūs labi mācāties un ka visi ar jums ir apmierināti.

Kaut gan no rosības, kāda jau vairākas dienas bija nomanāma, mēs sagaidījām kaut ko neparastu, tomēr šī jaunā ziņa mūs ļoti pārsteidza. Volodja pietvīka un drebošā balsī pateica, ko māmiņa bija vēlējusi.

«Tad redz, ko pareģoja mans sapnis!» es nodomāju. «Lai dievs dod, ka nenāktu vēl kas ļaunāks.»

Man kļuva ļoti ļoti žēl māmiņas, bet līdz ar to doma, ka mēs jau esam tikpat kā pieauguši, mani priecināja.

«Ja jau mums tagad jābrauc, tad droši vien mācību vairs nebūs: tas nu gan ir lieliski!» es domāju. «Bet Kārļa Ivaniča tomēr žēl. Droši vien viņu atlaidīs, jo citādi viņam nebūtu sagatavota aploksne … Tad jau labāk visu mūžu mācīties un nekur nebraukt, nešķirties no māmiņas un nedarīt pāri Kārlim Ivaničam. Viņš jau tā ļoti nelaimīgs!»

Tādas domas šaudījās man pa galvu; es nekustējos no vietas un cieši lūkojos savu kurpju melnajās saitēs.

Pārmainījis ar Kārli Ivaniču vēl dažus vārdus par barometra krišanos un pavēlējis Jakovam nebarot suņus, lai uz atvadām vēlreiz pēc pusdienām izbrauktu paklausīties jaunos kurtus, tēvs, pretēji tam, ko es biju gaidījis, aizsūtīja mūs mācīties, mierinādams tomēr ar solījumu, ka ņemšot mūs līdzi medībās.

Pa ceļam uz augšstāvu es izskrēju terasē. Pie durvīm saulītē, acis pievēris, gulēja tēva mīļākais kurts — Milka.

— Milkiņ, — es ieteicos, to glāstīdams un purniņu skūpstīdams, — mēs tagad brauksim prom. Sveika! Nekad vairs neredzēsimies.

Mani pārņēma žēlums, un es sāku raudāt.

IV NODAĻA MĀCĪBAS

Kārlis Ivaničs nebija labā omā. To varēja noskārst no viņa sarauktajām uzacīm un no tā, kā viņš iesvieda svārkus kumodē, dusmīgi sajozās un spēcīgi aizzīmēja ar nagu dialogu grāmatā to vietu, līdz kurai mums jāizmācās no galvas. Volodja mācījās cītīgi; bet es biju tik satraukts ka itin neko nejaudāju darīt. Neko nesajēgdams ilgi raudzījos dialogu grāmatā, bet aiz asarām, kas riesās acīs, domājot par gaidāmo šķiršanos, nevarēju salasīt; un, kad pienāca laiks atsacīt Kārlim Ivaničam, kas klausījās manī, acis piemiedzis (tā bija slikta zīme), tad taisni tai vietā, kur viens saka: «Wo kommen sie her?»[12] bet otrs atbild: «lch komme vom Kaffe-Hause»[13], es vairs nevarēju savaldīt asaras un aiz raudām nespēju izteikt: «Haben sie die Zeitung nicht gelesen?»[14]. kad pienāca glītrakstīšanas stunda, asaras, krītot uz papīra, radīja tādus tintes traipus, it kā es rakstītu ar ūdeni uz ietinamā papīra.

Kārlis Ivaničs saskaitās, notupināja mani uz ceļiem, atkārtodams, ka tā esot stūrgalvība, leļļu komēdija (tas bija viņa iemīļotais izteiciens), draudēja ar lineālu un pieprasīja, lai es lūdzu piedošanu, kaut gan aiz asarām nevarēju ne vārda izrunāt; beidzot, jādomā, sajutis, ka ir netaisnīgs, viņš aizgāja uz Nikolaja istabu un aizcirta durvis.

Klasē varēja dzirdēt aukļa istabā notiekošo sarunu.

— Vai dzirdēji, Nikolaj, bērni braukšot uz Maskavu? — istaba ieiedams, Kārlis Ivaničs sacīja.

— Kā ne, dzirdēju.

Jādomā, Nikolajs gribēja piecelties kājās, jo Kārlis Ivaničs teica: «Sēdi vien, Nikolaj!» un pēc tam aizvēra durvis. Es iznācu no kakta un piegāju pie durvīm klausīties.

— Lai cik tu cilvēkiem dari laba, pieķeries viņiem ar visu sirdi, pateicību tik un tā, redzams, nav ko gaidīt Nikolaj? — Kārlis Ivaničs izjusti sacīja.

Sēdēdams pie loga pie sava kurpnieka darba, Nikolajs piekrītoši pamāja ar galvu.

— Divpadsmit gadus jau dzīvoju šajā mājā,nikolaj, un varu dieva priekšā liecināt, — Kārlis Ivaničs turpināja, acis un tabakas dozi pret griestiem paceldams —ka viņus mīlēju un nodarbojos ar viņiem daudz vairāk, nekā kad tie būtu bijuši manis paša bērni. Vai atceries, Nikolaj, kad Volodjeņkam bija karsonis, atceries, ka es deviņas dienas, acu neaizvēris, sēdēju pie viņa gultas. Jā! Toreiz es biju mīļais, labais Kārlis Ivaničs, toreiz es biju vajadzīgs; bet tagad, — viņš piebilda, ironiski smīnēdams, — tagad bērni jau lieli; viņiem nopietni jāmācās. It kā te viņi nemācītos, Nikolaj?

— Nez kā tad vēl vajadzētu mācīties! — atsaucās Nikolajs, nolikdams īlenu un ar abām rokām savilkdams piķoto diegu.

— Jā, es nu esmu kļuvis nevajadzīgs, un mani nu vajag dzīt projām. Bet kur paliek solījumi? Kur pateicība? Nataļju Nikolajevnu es cienu un mīlu, Nikolaj, — viņš teica, roku pie krūtīm spiezdams. — Bet ko tad viņa? … viņas griba šai mājā tikpat kā šis te, — pie šiem vārdiem viņš ar izteiksmīgu vēzienu nometa uz grīdas ādas strēmelīti. — Es zinu, kas to izgudrojis un kāpēc es esmu kļuvis nevajadzīgs: tāpēc, ka neglaimoju un neesmu izdabātājs kā daži citi. Esmu pieradis vienmēr un visiem sacīt patiesību, — viņš lepni teica. — Dievs ar viņiem! No tā, ka manis nebūs, viņi nekļūs bagātāki, un gan jau es, dievs ir žēlīgs, nopelnīšu sev maizes kumosu… vai ne tā, Nikolaj?

Nikolajs pacēla galvu un paskatījās Kārlī Ivaničā, it kā gribētu pārliecināties, vai viņš patiesi varēs nopelnīt sev maizes kumosu, — tomēr neteica neko.

Tādā garā Kārlis Ivaničs runāja daudz un ilgi: runāja par to, ka viņa nopelnus labāk pratuši novērtēt kāda ģenerāļa ģimenē, kur viņš agrāk dzīvojis (man bija ļoti sāpīgi to dzirdēt), runāja par Saksiju, par saviem vecākiem, par savu draugu drēbnieku Schцnheit utt., utt.

Es jutu līdzi viņa bēdām, un man bija sāpīgi, ka tēvs un Kārlis Ivaničs, kurus gandrīz vienlīdz stipri mīlēju, viens otru nesaprata; es devos atkal atpakaļ uz savu kaktu, notupos un prātoju par to, kā viņus samierināt.

Atgriezies klasē, Kārlis Ivaničs lika man piecelties un sagatavot burtnīcu diktāta rakstīšanai. Kad viss bija kārtībā, viņš cienīgi atlaidās savā atzveltnī un sāka diktēt tādā balsī, kas, likās, nāca kaut kur no dziļumiem: — Von al-len Lei-den-schaf-ten die grau-samste ist…haben sie geschrieben? — Te viņš apstājās, lēni iešņauca tabaku un turpināja ar jaunu sparu: — … die grausamste ist die Un-dank-bar-keit… Ein grosses U.[15] — turpinājumu gaidot, pēdējo vārdu uzrakstījis, es paskatījos viņā.

Punctum[16], — viņš noteica ar tikko manāmu smaidu un pamāja, lai pasniedzam viņam burtnīcas.

Vairākas reizes dažādās intonācijās un ar vislielāko labpatiku viņš izlasīja šo teikumu, kas pauda viņa visdziļākās domas; tad uzdeva mums mācīties vēsturi un atsēdās pie loga. Viņa seja nebija vairs tik drūma kā pirmīt; tā atspoguļoja tāda cilvēka apmierinātību, kas pienācīgi atriebis viņam nodarīto pārestību.

Bija bez ceturkšņa viens; bet Kārlis Ivaničs, likās, pat nedomāja mūs atlaist: viņš uzdeva arvien jaunus gabalus, ko mācīties. Garlaicība un ēstgriba pieņēmās vienlīdz spēcīgi. Es ļoti nepacietīgi sekoju visām pazīmēm, kas liecinātu par pusdienas maltītes tuvumu. Palūk, kalpa sieva ar lupatu rokā iet mazgāt šķīvjus; klau, var jau dzirdēt, kā bufetē šķindina traukus, kā izvelk galdu un saliek krēslus, rau, Mimī ar Ļubočku un Katjeņku (Katjeņka ir Mimī divpadsmit gadus vecā meitiņa) nāk no dārza; bet Foka vēl nav redzams, — Foka, nama pārvaldnieks, kas vienmēr ienāk un paziņo, ka maltīte gatava. Tikai tad varēs mest grāmatas pie malas un, neliekoties zinis par Kārli Ivaniču, skriet lejā.

Uz kāpnēm dzirdami soļi, bet tas nav Foka. Es esmu labi iegaumējis viņa gaitu un vienmēr pazīstu viņa zābaku čīkstoņu. Durvis atvērās, un tajās parādījās man pilnīgi svešs cilvēks.

V NODAĻA PLĀNPRĀTIŅŠ

Istabā ienāca gadu piecdesmit vecs vīrs bālu, bakurētainu, iegarenu seju, gariem, sirmiem matiem un retu, rudu bārdiņu. Viņš bija tik liela auguma, ka viņam vajadzēja pieliekt ne vien galvu, bet arī saliekt visu stāvu, lai ienāktu pa durvīm. Mugurā viņam bija kaut kas skrandains, kaftanam vai mācītāja apakštalaram līdzīgs; rokā viņš turēja milzīgu bozi. Istabā ienācis, šis cilvēks ar visu spēku sita ar to uz grīdas un, uzacis saraucis un pārmērīgi muti ieplētis, sāka briesmīgi un nedabiski smieties. Ar vienu aci viņš bija akls, un šīs acs baltais redzoklītis nemitīgi šaudījās un piešķīra jau tā neglītajai sejai vēl riebīgāku izteiksmi.

— Aha, nu jūs esat rokā! — viņš iekliedzās, sīkiem solīšiem pietipinājis pie Volodjas, sagrāba to aiz galvas un sāka vērīgi aplūkot tā galvvidu. Pēc tam viņš pavisam nopietnu seju atvirzījās no viņa, piegāja pie galda un sāka pūst zem vaska drānas un mest krustus pār to. — A-ai, žēl! A-ai, sāpīgi!… Mīlīši… aizlaidīsies, — viņš pēc tam ierunājās drebošā, raudulīgā balsī, līdzjūtīgi nolūkodamies Volodjā, un slaucīja piedurknē asaras, kas tiešām sāka ritēt.

Balss viņam bija rupja un piesmakusi, kustības straujas un nevienādas, valoda bez jēgas un nesakarīga (viņš nekad nelietoja vietniekvārdus), bet uzsvari tik aizkustinoši, viņa dzeltenā, kroplā seja dažreiz kļuva tik vaļsirdīgi skumja, ka, viņā klausoties, nevarēja apvaldīt tādu kā žēluma, baiļu un skumju sajūtu.

Tas bija plānprātiņš un svētceļnieks Griša.

No kurienes viņš nācis? Kas bija viņa vecāki? Kas pamudinājis viņu izvēlēties svētceļnieka dzīvi? — To neviens nezināja. Zinu tikai to, ka no piecpadsmit gadu vecuma viņš kļuvis par plānprātiņu, kas ziemu un vasaru staigā basām kājām, apmeklē klosterus, dāvina svētbildītes tiem, ko iemīļo, un runā mīklainus vārdus, kurus citi uzskata par pravietojumu; ka neviens viņu citādā izskatā nekad nav redzējis; ka viņš paretam aizstaigāja pie vecmāmiņas un ka daži runāja, it kā viņš būtu bagātu vecāku nelaimīgs dēls un goda vīrs, bet citi atkal, ka viņš ir gluži vienkārši zemnieks un sliņķis.

Beidzot ieradās sengaidītais, akuratais Foka, un mēs devāmies lejā. Šņukstēdams un joprojām muldēdams dažādas nejēdzības, Griša mums sekoja un klaudzināja kruķi uz kāpņu pakāpieniem. Roku rokā saķērušies, tēvs un māmiņa staigāja pa viesistabu un klusu par kaut ko sarunājās. Marja Ivanovna cienīgi sēdēja vienā no atzveltņiem kas bija nolikts taisnā leņķī pret dīvānu, simetriski ar to un bargā, bet apvaldītā balsī pamācīja meitenes, kas sēdēja viņas tuvumā. Tiklīdz Kārlis Ivaničs iegāja istabā, Mimī paskatījās viņā un tūdaļ novērsās un viņas seja it kā runāja: es jūs nemaz neredzu, Karli Ivanič. No meiteņu acīm varēja noģist, ka viņas ļoti gribētu jo drīzāk paziņot mums kādu svarīgu vēsti; bet pietrūkties no savām vietām un pienākt pie mums nozīmētu pārkāpt Mimi noteikumus. Vispirms mums vajadzēja pieiet pie viņas, teikt: «Bonjour, Mimi!» [17], piesist kāju, bet pēc tam jau tika atļauts uzsākt sarunas.

Kas par neciešamu cilvēku bija šī Mimī! Dažreiz viņas klātbūtnē nevarēja gandrīz neko runāt: viņa itin visu uzskatīja par nepieklājīgu. Bez tam viņa pastāvīgi uzstāja: «Parlez donc franзais!»[18] — bet mums kā par nelaimi krieviski vien gribas patriekties; vai atkal pie pusdienu galda — tikko man iegaršosies kāds ēdiens un vēlēšos, lai neviens mani netraucētu, jau atkal viņa: «Mangez donc avec du pain,» — vai arī: «Comment ce que vous tenez votre fourchette?»[19] «un kāda gan viņai gar mums daļa?» es nodomāju. «Lai viņa māca savas meitenes, bet mums ir savs Kārlis Ivaničs.» Es pilnīgi sapratu viņa naidu pret dažiem cilvēkiem.

— Palūdz māmiņu, lai ņem mūs līdzi uz medībām, — čukstēja Katjeņka, mani aiz svārkiem raustīdama, kad lielie papriekšu sagāja ēdamistabā.

— Labi, pacentīsimies.

Griša pusdienoja ēdamistabā, bet pie atsevišķa galdiņa; viņš nepacēla ne acu no sava šķīvja, retumis nopūtās šausmīgi vaigstījās un sarunājās it kā pats ar sevi: «Žēl… aizlaidās … aizlaidīsies balodis debesīs … ai, uz kapa akmens …» — u. tml.

Māmiņa jau no paša rīta bija satraukta. Grišas klātbūtne, tā vārdi un izturēšanas manāmi pastiprināja šo viņas noskaņojumu.

— Ak jā, es gandrīz piemirsu tev kaut ko palūgt, — viņa teica, pasniegdama tēvam šķīvi zupas.

— Ko tad?

— Lūdzams, liec ieslodzīt savus briesmīgos suņus. Tie gandrīz vai saplosīja nabaga Grišu, kad viņš nāca pār pagalmu. Tā jau viņi var arī bērniem uzklupt.

Sadzirdējis, ka runa ir par viņu, Griša pagriezās uz galda pusi, sāka rādīt sava apģērba saplosītās stērbeles un ar pilnu muti runāja:

— Gribēja, lai nokož … Dievs neļāva … Grēks suņus virsū rīdīt! Liels grēks! Nesit, boļšak[20] … kāpēc sist? Dievs piedos … nav tādi laiki.

— Ko viņš tur runā? — tēvs vaicāja, cieši un bargi viņu uzlūkodams. — Es neko nesaprotu.

— Bet es saprotu, — māmiņa atbildēja, — viņš man stāstīja, ka kāds mednieks tīšu prātu rīdījis viņam virsū suņus, tāpēc viņš arī saka: «Gribēja, lai nokož, bet dievs neļāva,» — un lūdz, lai tu tādēļ to nesodītu.

— Ak tā! — tēvs teica. — Kā viņš zina, ka es gribu šo mednieku sodīt? Tu jau zini, ka man šādi kungi ne visai patīk, — viņš turpināja franciski, — bet šis man sevišķi nepatīk un būtu …

— Ak, nerunā tā, mans draugs, — it kā no kaut kā sabijusies, māmiņa viņu pārtrauca. — Ko tu vari zināt?

— Liekas, man bijusi izdevība iepazīt šo ļaužu sugu,

— pie tevis tik daudz viņu nāk — visi vienādi. Mūždien viena un tā pati valoda …

Varēja redzēt, ka māmiņa šai jautājumā bija pavisam citādās domās un negribēja ķildoties.

— Lūdzu, pasniedz man pīrādziņu, — viņa sacīja.

— Nu, vai šodien tie garšīgi?

— Nē, mani kaitina, — tēvs turpināja, paņemdams rokā pīrādziņu un turēdams to tādā attālumā, lai māmiņa nevarētu aizsniegt, — nē, mani kaitina, kad redzu, ka prātīgi un izglītoti cilvēki padodas māņiem.

Un viņš uzsita ar dakšiņu uz galda.

— Es tevi lūdzu pasniegt man pīrādziņu, — viņa atkārtoja, roku izstiepdama.

— Un pareizi dara, — roku atvilkdams, tēvs turpināja — ka tādus cilvēkus nodod policijai. Vienīgais labums no tādiem, ka viņi vēl vairāk uztrauc dažu cilvēku jau tā vājos nervus, — viņš smaidot piebilda, pamanījis, ka šī saruna ļoti nepatīk māmiņai, un pasniedza viņai pīrādziņu.

— Uz to es tev atbildēšu tikai vienu: grūti gan ticēt, ka cilvēks, kas par spīti saviem sešdesmit gadiem ziemu un vasaru staigā basām kājām un zem apģērba nēsā divus pudus smagas važas un kas ne vienu reizi vien noraidījis piedāvājumus dzīvot mierīgi pie visa gatava, — grūti ticēt, ka tāds cilvēks visu to darītu vienīgi slinkuma dēļ.

— Kas zīmējas uz pareģojumiem, — nopūtusies un brīdi klusējusi, viņa piebilda, — je suis payйe pour y croire[21]; liekas, es taču tev stāstīju, ka Kirjuša taisni dienu dienā, stundu stundā nelaiķa tētiņam bija pateicis viņa miršanas brīdi.

— Ak, ko tu ar mani izdarīji! — tēvs sacīja, smaidīdams un pielikdams roku pie mutes tai pusē, kur sēdēja Mimī. (Kad viņš tā darīja, es vienmēr ar vislielāko uzmanību klausījos, sagaidīdams kaut ko jocīgu.) — Kāpēc tu man atgādināji viņa kājas? Es paskatījos un tagad neko nevarēšu ēst.

Pusdienas maltīte tuvojās beigām. Ļubočka un Katjeņka nemitīgi mirkšķināja mums ar acīm, triņājās uz saviem krēsliem un vispār izrādīja lielu nemieru. Šī mirkšķināšana nozīmēja: «Kāpēc jūs nelūdzat, lai mūs ņem līdzi uz medībām?» Es piegrūdu ar elkoni Volodjam, Volodja piegrūda man un beidzot saņēmās: sākumā tā pabailīgi, tad diezgan noteikti un skaļi viņš paskaidroja, ka, tā kā mums šodien jābrauc prom, tad mēs vēlētos, lai arī meitenes kopā ar mums līnijdroškā brauktu uz medībām. Pēc nelielas apspriedes pieaugušo starpā šis jautājums tika izšķirts mums par labu un — kas bija vēl patīkamāk māmiņa teica, ka viņa pati braukšot mums līdzi.

VI NODAĻA SAGATAVOŠANĀS MEDĪBĀM

Saldā ēdiena laikā pasauca Jakovu un deva viņam sīkus jo sīkus rīkojumus par līnijdrošku, suņiem un jājamiem zirgiem, nosaucot katru zirgu vārdā. Volodjas zirgs kliboja. Tēvs lika apseglot viņam medību zirgu. Vārdi «medību zirgs» tā savādi noskanēja māmiņas ausīs: viņai šķita, ka medību zirgs ir kaut kas līdzīgs saniknotam zvēram un ka tas katrā ziņā sāks trakot un nositīs Volodju. Lai gan tēvs un Volodja centās pārliecināt viņu, pie kam Volodja runāja apbrīnojami drosmīgi, ka tas neesot nekas un viņam ļoti patīkot, ja zirgs auļojot, nabaga māmiņa nerimās apgalvot, ka viņa visu izbraukuma laiku mocīšoties bailēs.

Pusdienu maltīte beidzās; pieaugušie sagāja kabinetā kafiju dzert, bet mēs izskrējām dārzā pašļūkāt ar kājām pa dzelteno, nobirušo lapu klātajiem celiņiem un parunāties. Sākās sarunas par to, ka Volodja jās uz medību zirga, par to, kāds kauns, ka Ļubočka skrien lēnāk par Katjeņku, ka būtu interesanti apskatīt Grišas važas utt; bet par to, ka mums būs jāšķiras, netika minēts ne vārds. Mūsu sarunas pārtrauca līnijdroškas troksnis, kuru piebrauca un kurai uz katras atsperes sēdēja pa saimes zēnam. Nopakaļ līnijdroškai jāja mednieki ar suņiem, aiz medniekiem — kučieris Ignats Volodjam domātajā zirgā, turot aiz pavadas manu veco kleperi. Sākumā mēs saskrējām pie žoga, no kurienes bija redzamas visas šīs interesantās lietas, bet tad spiegdami un lēkādami aizskrējām uz augšu apģērbties un apģērbties tā, lai pēc iespējas vairāk līdzinātos medniekiem. Šai ziņā pats galvenais bija bikšu sabāšana zābaku stulmos. Ne mirkli nekavējoties, ķērāmies pie šī darba, steigdamies tikt drīzāk galā un izskriet uz kāpnēm, lai papriecātos par suņiem, zirgiem un patērzētu ar medniekiem.

Diena bija karsta. Balti fantastiska veida mākonīši jau no rīta parādījās pie apvāršņa; tad liegs vējiņš sāka tos dzenāt arvien tuvāk un tuvāk, tā ka paretam tie aizsedza sauli. Lai kā klaiņoja un melnēja šie mākoņi, acīm redzot tiem tomēr nebija lemts savilkties par negaisa padebesi un pēdējo reizi traucēt mūsu izpriecu. Pievakarē tie atkal sāka izklīst: vieni nobālēja, izplēnēja un aizpeldēja uz apvāršņa pusi; citi, virs pašas galvas, pārvērtās baltā, caurspīdīgā zvīņojumā; tikai viens liels, melns mākonis nogula austrumos. Kārlis Ivaničs arvien zināja, kurp katrs mākonis aizklīdis; viņš apgalvoja, ka šis padebesis nosvēršoties uz Maslovas pusi, ka lietus neuznākšot un laiks būšot jauks.

Par spīti savam vecumam Foka ar tāda cilvēka izskatu, kam nav jāatgādina viņa pienākumi, ļoti veikli un ātri noskrēja pa kāpnēm, uzsauca: «Piebrauc!» — un, kājas paplētis, stingri nostājās pie parādes durvīm, starp slieksni un to vietu, kur kučierim vajadzēja apstādināt līnijdrošku. Kundzes nokāpa un pēc nelielām pārrunām par to, kurā pusē kurai sēdēt un pie kā turēties (lai gan, man liekas, nemaz nebija vajadzīgs turēties), sasēdās, atvēra saulessargus un aizbrauca. Kad līnijdroška sāka kustēties, māmiņa, uz medību zirgu norādīdama, drebošā balsī kučierim ieprasījās:

— Vai tas Vladimira Petroviča zirgs?

Un, kad kučieris to apstiprināja, viņa atmeta ar roku un novērsās. Es biju dikti nepacietīgs: uztrausos savā zirgā un, skatīdamies tam pa ausu starpu, jādelēju pa pagalmu līku loču.

— Lūgtu, suņus nesamīt, — kāds mednieks man aizrādīja.

— Esi bez bēdu: nav pirmā reize, — es lepni atbildēju. Kaut gan Volodjam bija stingrs raksturs, viņš ne bez

baiļošanās uzkāpa «medību zirgam» mugurā un, to glaudīdams, vairākas reizes ieprasījās:

— Vai ir rāms?

Zirgā viņš izskatījās ļoti stalts — gluži kā pieaudzis. Viņa jājambiksēs iespīlētie gurni piegula segliem tik labi, ka es pat apskaudu viņu, — īpaši vēl tāpēc, ka man ne tuvu nebija tik daiļš izskats, cik varēju spriest pēc ēnas. Nu uz kāpnēm atskanēja tēva soļi; piķieris sadzina kopā izklīdušos medību kvekšķus; mednieki, kas dzina ar kurtiem, sasauca savējos un sāka sēsties zirgos. Zirgu puisis pieveda zirgu pie kāpnēm; tēva suņi, kas līdz šim dažādās skaistās pozās bija gulējuši zirga tuvumā, metās pie tēva. Viņam nopakaļus ar stikla zīlītēm greznotu kakla siksnu, sprādzītei žvadzot, jautri izskrēja Milka. Iznākot tā arvien sasveicinās ar suņukūts suņiem: ar vieniem pakūvējas, ar otriem saostas un sarūcas, citiem paieskā blusas.

Tēvs uzkāpa zirgā, un mēs devāmies ceļa.

VII NODAĻA MEDĪBAS

Galvenais piķieris, saukts Turka, sēdēdams zilganā, līkpurnainā zirgā, pinkainu cepuri galvā, ar milzīgu ragu plecos un dunci aiz jostas, jāja visiem pa priekšu. Pēc šā cilvēka drūmā un mežonīgā izskata varēja nodomāt, ka viņš dodas drīzāk cīņā uz dzīvību un nāvi nekā medībās. Tūlīt aiz viņa zirga kā raibs, kustīgs kamols tecēja rindās sasaistītie kvekšķi. Žēl bija noskatīties, kāds liktenis piemeklēja nelaimīgo, kam iešāvās prātā palikt iepakaļ. Ar lielām grūtībām tādam nācās atrauties no pārējiem, un, kad tas beidzot bija noticis, viens no piķieriem, kas jāja nopakaļ, katrā ziņā cirta ar suņa pātagu, uzkliegdams: «Pulkā!» Izjājis pa vārtiem, tēvs pavēlēja medniekiem un mums doties uz priekšu pa ceļu, bet pats nogriezās uz rudzu lauku.

Labības pļauja patlaban bija pilnā spēkā. Nepārredzamais, mirdzoši dzeltenīgais tīrums tikai vienā pusē noslēdzās ar augstu, zilganu mežu, kas man tolaik likās visattālākā, visnoslēpumainākā vieta, aiz kuras vai nu izbeidzas pasaule, vai arī sākas neapdzīvotas zemes. Viss lauks bija pilns statiņu un ļaužu. Šur tur garajos, kuplajos rudzos iepļautā vālā bija redzama saliekta pļāvējas mugura, vārpu līgošanās, kad viņa tās ar pirkstiem pielieca vienuviet, paēnā pār šūpulīti noliekusies sieviete un rudzupuķēm nosētā rugainē izsvaidītie kūlīši. Otrā malā zemnieki, kreklos izmetušies, stāvēdami ratos, krāva tajos kūlīšus, saceldami putekļus sausajā, tveicīgajā tīrumā. Zābakos, svārkus uz pleciem uzmetis, ar birkām rokā, jau iztālēm pamanījis tēvu, stārasts noņēma savu filca platmali slaucīja rudo galvu un bārdu dvielī un kliedza uz sievišķiem. Dūkanais zirdziņš, uz kura jāja tēvs, soļoja vieglā rotaļīgā gaitā, retumis galvu pie krūtīm noliekdams pavadu pastiepdams un ar kuplo asti atgaiņādams dundurus un mušas, kas tam alkatīgi lipa klāt. Divi kurti, astes sirpjveidīgi saliekuši un kājas augstu cilādami, graciozi cilpoja pa garajiem rugājiem zirgam pa pēdām; Milka tecēja pa priekšu un, galvu atliekusi, gaidīja ēsmu. Laužu sarunas, zirgu soļu un ratu troksni, paipalu jautro sasvilpšanos, kukainīšu sīkšanu, kas nekustīgiem bariem šūpojās gaisā, vērmeļu, salmu un zirgu sviedru smaku, tūkstošiem dažādu krāsu un atēnu, ko izbārstīja svelmainā saule gaišdzeltenajā rugainē, meža tālo zilgmi un mēļos mākoņus, baltos tīmekļus, kas līgojas gaisā vai nogula virs rugājiem, — to visu es redzēju, dzirdēju un sajutu.

Pie Irbenāju gāršas piejājuši, atradām līnijdrošku jau priekšā un pavisam necerēti vēl vienjūga ratus, kuros sēdēja bufetnieks. No siena rēgojās pretim patvāris, toverītis ar saldējuma veidni un vēl šādi tādi pievilcīgi sainīši un kārbiņas. Nebija vairs šaubu: būs tējas dzeršana svaigā gaisā, saldējums un augļi. Ieraudzījuši ratus, mēs sākām skaļi priecāties, jo tējas dzeršana mežā zālītē un vispār tādā vietā, kur neviens nekad tēju nav dzēris, tika uzskatīta par lielu baudu.

Turka piejāja pie laukumiņa, apstājās, uzmanīgi noklausījās sīkus jo sīkus tēva norādījumus, kā sastāties un uz kurieni dzīt (starp citu, viņš nekad nerēķinājās ar šiem norādījumiem, bet darīja visu pēc sava prāta), palaida vaļā suņus, nesteigdamies piesēja pie segliem no siksnām atraisītās saites, uzsēdās zirgā un svilpodams nozuda jaunajos bērziņos. Atraisītie kvekšķi vispirms, astes luncinot, izteica savu prieku, nopurinājās, aplaizījās un tad sīkos riksīšos, ošņādami un astes luncinādami, aizjoņoja dažādos virzienos.

— Vai tev ir mutautiņš? — tēvs jautāja.

Es izvilku no kabatas un parādīju, … Nu tad apņem to tur tam pelēkajam sunim ap kaklu.

— Žiranam? — es lietpratīgi ievaicājos.

— Jā, un skrien pa ceļu projām. Kad nonāc pie noriņas, paliec tur, pielūko: bez zaķa pie manis nerādies!

Es apmetu mutautiņu ap Žirana pinkaino kaklu un pa galvu pa kaklu metos uz norādīto vietu. Tēvs smējās un sauca man pakaļ:

— Ātrāk, ātrāk, citādi nokavēsi!

Ausis slaistīdams, Žirans pastāvīgi stājās un ieklausījās mednieku trokšņošanā. Man pietrūka spēka pavilkt viņu kaut soli uz priekšu, un es sāku kliegt: «Ņem ciet! Ņem ciet!» Tad atkal Žirans traucās tik sparīgi, ka es tikko spēju viņu savaldīt un ne vienu reizi vien paklupu, līdz nokļuvu norādītajā vietā. Izraudzījis pie liela ozola saknēm ēnainu un līdzenu vietu, atlaidos zālē, nosēdinājis sev līdzās Žiranu, un sāku gaidīt. Kā allaž tādās reizēs, mana fantāzija aizsteidzās tālu priekšā īstenībai es iztēlojos, ka dzenu jau trešo zaķi, kaut gan mežā tobrīd iekaucās tikai pirmais kvekšķis. Skaļi un jūsmīgi mežā atskanēja Turkas balss; kvekšķis iekaucās, un tā balss bija dzirdama arvien biežāk un biežāk; tai pievienojas otra, rupjāka, tad trešā, ceturtā… Šīs balsis te apklusa, te pārtrauca cita citu. Pamazām skaņas kļuva stiprākas un nemitīgākas, līdz beidzot saplūda dobjā, skanīgā dūkoņā. Gārša līgot līgojās skaņās, suņi kauca vienā gabalā.

To izdzirdis, es sastingu savā vietā. Ar skatienu ieurbies mežmalā, muļķīgi smaidīju; sviedri lija aumaļām, un, kaut gan lāses, gar zodu tecēdamas, kutināja, tomēr es neslaucījos. Man likās, ka nevar vairs būt svarīgāka acumirkļa par šo. Šāda sasprindzinājuma stāvoklis bija pārāk nedabisks, lai ilgi turpinātos. Suņi te kauca pašā mežmalā, te atkal pamazām attālinājās no manis; zaķa nebija. Es sāku raudzīties apkārt. Tas pats notika arī ar Žiranu: sākumā viņš rāvās un smilkstēja, tad nogulās man blakus, uzlika purnu man uz ceļiem un nomierinājās.

Pa tā ozola kailajām saknēm, zem kura es sēdēju, pa pelēko, sauso zemi, sakaltušajām ozola lapām un zīlēm, pa pāržuvušajiem un apsūnojušajiem žagariem, pa dzeltenzaļgano sūnu un vietvietām izlīdušo sīko, zaļo zālīti ņudzēt ņudzēja skudras. Cita pēc citas tās steidzas pa saviem iemītajiem celiņiem: dažas ar nesamo, dažas tāpat tukšā Es paņēmu rokā žagariņu un ar to aizsprostoju ceļu Vajadzēja redzēt, ka dažas no tam, nicinādamas briesmas, izlīda pa apakšu, citas pārrāpās pāri, bet citas, īpaši tās, kam bija nesamais, galīgi samulsa un nezināja, ko iesākt: apstājās, meklēja apkārtceļu, griezās atpakaļ vai arī pa žagariņu uzrāpās līdz manai rokai un, šķita, taisījās līst svārku piedurknē. No šiem interesantajiem novērojumiem mani novērsa taurenītis ar dzelteniem spārniem, kas ārkārtīgi vilinoši laidelējās manā priekšā. Tiklīdz es tam pievērsu skatienu, tas aizlidoja soļi divi nostāk no manis, pariņķoja virs baltā, gandrīz jau novītušā āboliņa zieda un nometās uz tā. Nezinu, vai taurenītis bija sasildījies saulītē vai sūca nektāru no šī zieda, — bet varēja redzēt, ka tam ir ļoti labi. Retumis tas paplivināja spārniņus un pieplaka pie zieda, līdz beidzot pavisam norima. Es atspiedu galvu rokās un ar labpatiku raudzījos tajā.

Piepeši Žirans iekaucās un tik sparīgi pietrūkās kājās, ka es tikko neapvēlos. Pametu skatienu visapkārt. Gar mežmalu, vienu ausi pieglaudis, otru saslējis, cilpoja zaķis. Man asinis sakāpa galvā, un šai acumirklī es visu aizmirsu: kaut ko sāku kliegt nelabā balsī, palaidu suni un metos skriet. Bet, tikko biju to izdarījis, kad jau sāku nožēlot: zaķis pietupās, taisīja lēcienu, un es to vairs neredzēju.

Bet, kāds man bija kauns, kad nopakaļ suņiem, kas kaukdami saradās mežmalā, no krūmiem izlīda Turka! Viņš bija redzējis manu kļūdu (tas ir, ka es nenocietos) un nicinoši manī paskatījies, tikai noteica: «Eh, kundziņ! Bet kā viņš to pateica! Man būtu bijis daudz vieglāk, ja viņš mani kā zaķi pakārtu pie segliem

Galīgi izmisis es ilgi stāvēju tanī pašā vietā, nesaucu suni atpakaļ un, sev pa stilbiem sizdams, atkārtoju:

— Ak dievs, ko es esmu izdarījis!

Es dzirdēju, kā kvekšķi aizjoza tālāk, kā sāka klabināt gāršas otrā malā, kā pieveica zaķi un kā Turka ar savu milzīgo ragu sauca suņus, — tomēr nekustējos ne no vietas…

VIII NODAĻA ROTAĻAS

Medības beidzās. Jauno bērziņu paēnā bija izklāts paklājs, un uz tā apaļā lokā sēdēja visa sabiedrība. Lekno, zaļo zālīti ap sevi nomīdījis, bufetnieks Gavrila pārslaucīja šķīvjus un ņēma laukā no kastītes lapās ietītas plūmes un firziķus. Caur jauno bērziņu zaļo lapotni lauzās saules stari un meta uz paklāja rakstiem, manām kājām un pat uz Gavrilas nosvīdušā, plikā pakauša apaļus, šaudīgus gaismas plankumiņus. Viegls vējiņš, pāršalkdams pār koku lapām, maniem matiem un nosvīdušo seju, tīkami atspirdzināja.

Kad mums izdalīja saldējumu un augļus, uz paklāja vairs nebija nekā ko darīt, un mēs, nevērodami tveicīgo saules svelmi, piecēlāmies un devāmies rotaļāties.

— Ko spēlēsim? — Ļubočka jautāja, no saules miegdama acis un lēkādama pa zāli.

— Robinsonu.

— Nē… garlaicīgi, — Volodja teica, laiski atlaidies zālē un lapas košļādams, — mūžīgi tikai Robinsonu! Ja jau nu katrā ziņā vēlaties, tad labāk celsim lapenīti.

Volodja manāmi dižojās, droši vien viņš lepojās ar to, ka atjājis uz medību zirga, un nu izlikās ļoti noguris. Varbūt arī tādēļ, ka viņam jau bija pārāk daudz veselīga saprāta un pārāk maz fantāzijas, lai pilnā mierā priecātos par rotaļu Robinsons. Šī rotaļa attēloja dažas ainas no «Robinson Suisse » [22] , ko mēs nesen kā bijām lasījuši.

— Nu, lūdzu… kāpēc tu negribi mums sagādāt šo prieku? — meitenes neatlaidās. — Tu būsi Charles vai Ernest, vai tēvs, — kā gribi? — Katjeņka runāja, mēģinādama viņu aiz svārku piedurknes piecelt no zemes.

— Patiesi, negribas, — garlaicīgi! — Volodja noteica staipīdamies un pie tam pašapmierināti smaidīdams.

— Tad jau labāk bija sēdēt mājās, ja neviens negrib rotaļāties, — Ļubočka raudulīgā balsī teica.

Viņa bija liela raudule.

— Nu, spēlēsim; tikai neraudi, lūdzu: nevaru ciest.

Volodjas piekāpšanās mums sagādāja ļoti maz prieka. Gluži otrādi, viņa laiskais un garlaicīgais izskats izjauca visu rotaļas burvību. Kad mēs nosēdāmies zemē un, iedomājušies, ka braucam zvejot, sākām sparīgi airēt, Volodja sēdēja, rokas salicis, un tādā pozā, kam nebija nekā kopēja ar zvejniekiem. Es viņam to aizrādīju; bet viņš atbildēja, ka ar to, ja mēs vairāk vai mazāk plātīšoties ar rokām, mēs nekā ne iegūšot, ne zaudēšot un tāpat nekur neaizbraukšot. Neviļus es viņam piekritu. Kad iedomājos, ka eju medībās un ar nūju pār plecu devos mežā, Volodja atgūlās uz muguras, palika rokas zem galvas un teica, ka arī viņš it kā esot aizgājis. Tāda rīcība un vārdi, kas padarīja mūs vienaldzīgus pret rotaļu, bija visai nepatīkami, jo vairāk vēl tāpēc, ka klusībā nevarēju nepiekrist, ka Volodja rīkojas prātīgi.

Es zinu gan, ka ar nūju nav iespējams nošaut ne vien putnu, bet vispār nekādi nav iespējams šaut. Tā ir rotaļa. Ja jau tā sāksim spriest, tad arī ar krēsliem nevar braukt. Bet Volodja, domāju, pats vēl atceras, kā garajos ziemas vakaros atzveltnes krēslu apklājām ar lakatiem, pārvērtām to par karieti, viens apsēdās par kučieri, otrs par sulaini, meitenes vidū, trīs krēsli bija trijjūgs — un mēs braucām. Un cik daudz dažādu piedzīvojumu gadījās šādos braucienos! Cik jautri un ātri pagāja ziemas vakari!… Ja jau tā pa īstam gribēsim spriest, tad vairs nebūs nevienas rotaļas. Bet, ja nebūs rotaļu, kas tad vairs atliks? …

IX NODAĻA KAUT KAS PIRMAJAI MĪLAI LĪDZĪGS

Iedomādamās, ka rauj no koka nez kādus Amerikas augļus, Ļubočka kopā ar lapiņu notrauca milzīgi lielu tārpu, šausmās nosvieda to zemē, pacēla rokas gaisā un atlēca atpakaļ, it kā baidīdamās, ka no tā kaut kas neuzšļakst. Rotaļa tika pārtraukta; galvas sabāzuši, mēs visi pieplakām pie zemes apskatīt šo retumu.

Es raudzījos par Katjeņkas plecu, viņa mēģināja uzņemt tārpu uz lapiņas, ko aizlika tam priekšā.

Es biju novērojis, ka daudzas meitenes paradušas raustīt plecus, lai ar šādu kustību sakārtotu nošļukušo kleitiņu ar vaļēju kaklu. Vēl atceros, ka Mimī arvien dusmojās par šādu kustību un teica: «C'est un geste de femme de chambre.»[23] Pār tārpu noliekusies, Katjeņka gluži tāpat sakustējās, un tai pašā acumirklī vējš pacēla lakatiņu no viņas baltā kakliņa. Šīs kustības brīdī viņas pleciņš bija divu pirkstu attālumā no manām lūpām. Es vairs neskatījos uz tārpu, bet skatījos — skatījos, un itin sparīgi noskūpstīju Katjeņkas plecu. Viņa nepagriezās, tomēr es manīju, ka kakliņš un ausis viņai pietvīka. Galvu nepacēlis, Volodja nicinoši noteica:

— Kas tā par mīlināšanos?

Bet man acīs bija asaras.

Es ne acu nenovērsu no Katjeņkas. Jau sen kopš biju pieradis pie viņas svaigās, gaišās sejiņas un vienmēr mīlēju to, bet tagad es sāku uzmanīgāk ielūkoties tajā un iemīlēju vēl vairāk. Kad mēs piegājām pie lielajiem, mums par lielu prieku tēvs paziņoja, ka uz māmiņas lūgumu mūsu aizbraukšana atlikta līdz rītam.

Atpakaļ mēs devāmies reizē ar līnijdrošku. Gribēdami viens otru pārspēt jāšanas mākslā un brašumā, Volodja un es jādelējām gar drošku. Mana ēna bija garāka nekā agrāk, un, pēc tās spriežot, es iedomājos, ka man ir diezgan stalta jātnieka izskats; bet pašapmierinātību, kādu es izjutu, drīz izjauca šāds gadījums. Vēlēdamies pilnīgi savaldzināt visus līnijdroškā sēdošos, es paliku mazliet iepakaļ un tad ar pletnes un kāju piepalīdzību satracināju savu zirģeli, ieņēmu nepiespiesti graciozu pozu un gribēju kā viesulis aizauļot garām pa to pusi, kur sēdēja Katjeņka. Es tikai nesapratu, kā labāk: noauļot klusējot vai iekliegties. Bet nejaukais zirģelis, lai kā es pūlējos, ticis iejūgtajiem zirgiem blakus, tik spēji apstājās, ka es pārkūleņoju no segliem tam uz kakla un tikko nenovēlos zemē.

X NODAĻA KĀDS BIJA MANS TĒVS

Viņš bija pagājušā gadsimta cilvēks, un viņa raksturā iezīmējās vispār tā laika jaunatnei piemītošais bruņnieciskums, uzņēmība, pašpārliecība, laipnība un trakulība Uz tagadējā gadsimta ļaudīm viņš nolūkojās ar nicināšanu, un šis uzskats dibinājās tikpat lielā mērā uz iedzimtas lepnības, cik uz apslēpta īgnuma par to, ka mūsu gadsimtā viņam nebija vairs ne tā iespaida, ne to panākumu, kādi bijuši savā laikā. Kārtis un sievietes bija divas galvenās kaislības viņa dzīvē; savā mūžā viņš bija saspēlējis vairākus miljonus, un viņam bija bijuši sakari ar neskaitāmām dažādu aprindu sievietēm.

Liels, dižens augums, dīvaina sīksolīšu gaita, paraša raustīt plecu, mazas, vienmēr smaidīgas actiņas, liels ērgļa deguns, nepareizi veidotas lūpas, kas izskatījās neveiklas, taču patīkamas, neskaidra izruna — svepstēšana — un liels, pliks pauris — tāda bija mana tēva āriene no tiem laikiem, kopš es viņu atceros, — āriene, ar kuru viņš prata ne vien iegūt vispārēju ievērību un kļūt par а bonnes fortunes [24] cilvēku, bet arī patikt visiem bez izņēmuma — visu kārtu un stāvokļu ļaudīm un sevišķi tiem, kam viņš gribēja patikt.

Viņš prata gūt virsroku attiecībās ar ikvienu. Kaut gan viņš nekad nebija pašas augstākās sabiedrības cilvēks, tomēr ar šo aprindu ļaudīm arvien sagājās, un vēl tā, ka tika cienīts. Viņš zināja to lepnības un pašapziņas galējo robežu, kas, citus neapvainojot, viņu tikai cēla sabiedrības acīs. Viņš bija oriģināls, bet ne vienmēr, un izlietoja oriģinalitāti kā līdzekli, kas dažos gadījumos aizstāja augstāko aprindu aristokratismu vai bagātību. Nekas pasaulē nespēja viņā modināt izbrīnu: lai cik spožā stāvoklī atrazdamies, likās, viņš bija tam taisni kā radīts. Viņš tik labi prata slēpt no citiem un atvairīt pats no sevis visiem zināmo tumšo, sīkām nepatikšanām un sarūgtinājumiem pilno dzīves pusi, ka nevarēja viņu neapskaust. Viņš bija labs visa tā pazinējs, kas sagādā ērtības un baudu, un prata to izmantot. Viņš allaž izmantoja spožus sakarus, kādi tam bija, pateicoties pa daļai manas mātes radiem, pa daļai viņa paša jaunības draugiem, uz kuriem viņš sirds dziļumos pukojās, ka tie dzīvē tālu tikuši, bet viņš uz visiem laikiem palicis atvaļināts gvardes poručiks. Kā visi bijušie karavīri, arī viņš neprata ģērbties pēc modes; bet toties viņš ģērbās visai oriģināli un skaisti: arvien ļoti plats un viegls uzvalks, lieliska veļa, platas, atlocītas aproces un apkaklīte… Tomēr tas viss saskanēja ar viņa lielo augumu, spēcīgo ķermeņa būvi, kailo pauri un rāmajām, pašapzinīgajām kustībām. Viņš bija jūtelīgs un pat raudulīgs. Bieži vien, skaļi lasot un nonākot patētiskā vietā, viņa balss sāka drebēt, pamirdzēja asaras, un viņš sapīcis nolika grāmatu. Viņš mīlēja muziku, pats spēlēdams klavieru pavadījumu, dziedāja sava drauga A … romances, čigānu dziesmas un dažus operu motīvus; bet nopietno muziku viņš nemīlēja un, vispārības domu nevērodams, vaļsirdīgi izteicās, ka Bēthovena sonates viņu iemidzinot un garlaikojot un ka viņš nezinot nekā labāka par «Nemodiniet mani jauniņu», kā to dziedājusi Semjonova, un «Ne jau viens vien ceļš ir klajumā», kā dziedājusi čigāniete Taņuša. Viņš bija tāds cilvēks, kam laba darba paveikšanai nepieciešama publika. Un viņš atzina par labu tikai to, ko par labu dēvēja publika. Dievs to zina, vai viņam maz bija kāda tikumiska pārliecība. Viņa dzīve bija tik pilna dažādām aizrautībām, ka neatlika laika par to padomāt, un viņš savā dzīvē bija tik laimīgs, ka neredzēja nekādas vajadzības pēc tā.

Vecumdienās viņam izveidojās patstāvīgi uzskati un negrozāmi principi, bet tikai, vadoties no praktiskiem apsvērumiem: to rīcību vai dzīves veidu, kas viņam sagādāja laimi un prieku, viņš uzskatīja par labu un atzina, ka tā vienmēr un visiem jārīkojas. Runāja viņš ļoti valdzinoši, un šī īpašība, man liekas, pavairoja viņa principu elastību: vienu un to pašu rīcību viņš spēja attēlot gan kā nevainīgu draiskulību, gan arī kā zemisku nelietību.

XI NODAĻA DARBOŠANĀS KABINETĀ UN VIESISTABĀ

Metās jau krēsla, kad mēs nokļuvām mājās. Māmiņa piesēdās pie klavierēm, bet mēs, bērni, atnesām papīru, zīmuļus un krāsas un novietojāmies pie apaļā galda zīmēt. Man bija tikai zilā krāsa; un tomēr es sadomāju uzzīmēt medības. Ļoti dzīvi attēlojis zilu puisēnu jāšus uz zila zirga un zilus suņus, es lāgā nesapratu, vai arī zilu zaķi var zīmēt, un steidzos pie tēva kabinetā par to aprunāties. Tēvs kaut ko lasīja un uz manu jautājumu: «Vai zili zaķi arī ir?» — galvu nepacēlis, atbildēja: «Ir gan, mans draugs, ir gan.» Nonācis atpakaļ pie apaļā galda, es uzzīmēju zilu zaķi, bet tad sadomāju zilo zaķi pārtaisīt par krūmu. Arī krūms man nepatika: es to pārzīmēju par koku, no koka iztaisīju stirpu, no stirpas — mākoni un pēdīgi visu papīru tā noķēpāju ar zilo krāsu, ka īgnumā saplēsu to un aizgāju atzveltnes krēslā nosnausties. Māmiņa spēlēja sava skolotāja Filda otro koncertu. Es snaudu, un manā iztēlē uzausa vieglas, gaišas un dzidras atmiņas. Tad viņa sāka spēlēt Bēthovena Patetisko sonāti, un man nāca prātā kaut kas skumjš, smags un drūms. Māmiņa bieži spēlēja šos divus gabalus, tāpēc es ļoti labi atceros jūtas, kādas tie manī modināja. Šīs jūtas līdzinājās atmiņām, bet atmiņām par ko? Likās, ka atceros to, kas nekad nav bijis.

Man iepretim atradās durvis uz kabinetu, un es redzēju, ka tur iegāja Jakovs un vēl kādi bārdaini vīri garos svārkos. Durvis aiz viņiem tūdaļ aizvērās. «Nu, sāksies darbošanās!» es nodomāju. Man likās, ka pasaulē nav nekā svarīgāka par to, kas noris kabinetā; šīs manas domas apstiprināja vēl tas, ka kabineta durvīm visi parasti tuvojās sačukstēdamies un uz pirkstgaliem; no turienes bija dzirdama tēva skaļā balss un atplūda cigāru smarža, kas arvien nezin kāpēc mani ļoti valdzināja. Pusmiegā mani piepeši pārsteidza labi pazīstamā zābaku čīkstoņa kalpotāju istabā. Kārlis Ivaničs uz pirkstgaliem, bet ļoti drūmu un apņēmīgu seju, ar kaut kādām aprakstītām lapiņām roka, piegāja pie kabineta durvīm un viegli pieklauvēja. Viņu ielaida, un durvis atkal aizcirtās.

«Ka tik nu nenotiktu kāda nelaime,» es domāju. «Kārlis Ivaničs saskaities: viņš uz visu gatavs …» Es atkal iesnaudos.

Tomēr nekāda nelaime nenotika; pēc stundas mani uzmodināja tā pati zābaku čīkstoņa. Kārlis Ivaničs, mutautiņā slaucīdams asaras, kuras es pamanīju viņam uz vaigiem, iznāca pa durvīm un, kaut ko purpinādams, uzgāja augšā. Pēc viņa iznāca tēvs un iegāja viesistabā.

— Vai zini, ko es nupat izlēmu? — viņš jautrā balsī iesāka, uzlikdams roku māmiņai uz pleca.

— Ko, mans draugs?

— Es ņemu Kārli Ivaniču bērniem līdzi. Ratos vietas diezgan. Bērni pie viņa pieraduši, un viņš pie tiem, liekas, taisni kā pieaudzis; bet 700 rubļu gadā nav nekāda lielā nauda, et puis au fond c' est un bon diable . [25]

Es nekādi nevarēju saprast, kāpēc tēvs par Kārli Ivaniču lādās.

— Es ļoti priecājos kā par bērniem, tā arī par viņu, — māmiņa sacīja. — Viņš ir krietns vecītis.

— Ja tu būtu redzējusi, cik viņš bija aizkustināts, kad pateicu, lai patur tos 500 rubļus kā dāvanu… bet, kas visjokainākais, — tas ir rēķins, ko viņš man pasniedza. To ir vērts apskatīt, — viņš smaidīdams piebilda, pasniegdams viņai ar Kārļa Ivaniča roku rakstītu zīmīti. — Lieliski!

Lūk, šīs zīmītes saturs: «Bērniem divi makšķer — 70 kapik. Krāsaina papir, zelta maliņš, kleistir un form priekš kastīt, dāvanās — 6 r. 55 k.

Grāmata un loks, dāvani bērnim — 8 r. 16 k. Nikolajam bikse — 4 rubļi.

Peter Aleksandrovič no Maskavu 18… gadā apsolīti zelta pulkstens — 140 rubļu.

Tātad Kārlim Maueram pienākas saņemt bez algu — 159 rubļi 79 kapik.»

Izlasījis šo zīmīti, kurā Kārlis Ivaničs pieprasa, lai viņam samaksā visu naudu, ko viņš izdevis par dāvanām, kā arī lai samaksā pat par apsolīto dāvanu, katrs nodomās, ka Kārlis Ivaničs nav nekas vairāk kā bezjūtīgs un alkatīgs patmīlis, — un tomēr tā būs kļūdīšanās.

Ieiedams kabinetā. ar zīmītēm rokā un sagatavotu runu galvā, viņš bija nodomājis daiļrunīgi izteikt tēvam visas mūsu mājā pārciestās netaisnības; bet, kad viņš sāka runāt tādā pašā izjustā balsī un tik pat sirsnīgi, kā mums parasti mēdza diktēt, viņa daiļrunība atstāja vislielāko iespaidu uz viņu pašu, un tā, nonācis tai vietā, kur jāsaka — «lai cik grūti man būs šķirties no bērniem», viņš pavisam apjuka, balss sāka drebēt, un viņš bija spiests izņemt no kabatas rūtaino mutautiņu.

— Jā, Pjotr Aleksandrič, — viņš sacīja ar asarām acīs (viņa sagatavotajā runā šī vieta nemaz nebija paredzēta), — es tā esmu pieradis pie bērniem, ka nezinu, ko bez viņiem iesākšu. Es kalpošu jums bez algas, — viņš piebilda, ar vienu roku asaras slaucīdams, bet ar otru pasniegdams rēķinu.

Ka šai acumirklī Kārlis Ivaničs runāja no sirds, to es droši varu apgalvot, jo pazīstu viņa labo sirdi; bet, kā rēķins varēja saskanēt ar viņa vārdiem, tas man palika noslēpums.

— Ja jums ir skumji, tad man būtu vēl skumjāk šķirties no jums, — tēvs sacīja, viņam uz pleca uzsizdams, — esmu tagad pārdomājis.

Īsi pirms vakariņām istabā ienāca Griša. Kopš tā brīža, kad viņš bija ienācis mūsu mājā, viņš smagi pūta un raudāja vienā laidā, kas, pēc to domām, kuri ticēja viņa pareģošanas spējām, vēstot mūsu mājai kādu nelaimi. Viņš sāka atvadīties un teica, ka rīt no rīta iešot tālāk. Es pamirkšķināju Volodjam un izgāju pa durvīm.

— Kas ir?

— Ja gribat redzēt Grišas važas, tad iesim tūliņ augša vīriešu pusē — Griša guļ otrā istabā; pieliekamajā ļoti labi var sēdēt, un mēs visu redzēsim.

— Lieliski! Pagaidi tepat: es pasaukšu meitenes. Meitenes atskrēja, un mēs traucāmies augšā. Ne jau

bez ķīviņa nolēmuši kuram pirmajam jāiet tumšajā pieliekamajā, mēs apsēdāmies tur un sākām gaidīt.

XII NODAĻA G R I Š A

Tumsā mums visiem bija baisi. Mēs spiedāmies cits pie cita un nekā nerunājām. Gandrīz tūliņ pēc mums klusiem soļiem ienāca Griša. Vienā rokā viņš turēja bozi, otrā — tauku sveci kapara lukturī. Mēs aizturējām elpu.

— Kungs Jēzus Kristus! Svētā dievmāte! Dievam tēvam, dēlam un svētajam garam … — elpu ievilkdams, viņš skaitīja dažādā balss noskaņā un apraudams, kas raksturīgi vienīgi tiem, kuri bieži atkārto šos vārdus.

Tā, lūgsnu skaitot, bozi kaktā nolicis un gultu apskatījis, viņš sāka izģērbties. Atraisījis savu veco, melno jostu, viņš lēni novilka noskrandušos nankina virssvārkus, tos rūpīgi salocīja un uzlika uz krēsla atzveltnes. Nu viņa sejā vairs nemanīja ne steigu, ne stulbumu kā parasti, bet, gluži otrādi, viņš bija rāms, domīgs un pat dižens. Viņa kustības bija gausas un apsvērtas.

Palicis tikai apakšveļā, viņš klusi apsēdās gultā, pārmeta tai krustus no visām pusēm un, kā varēja redzēt, ar mokām (tāpēc ka viņš saviebās) izlīdzināja zem krekla važas. Brīdi pasēdējis un rūpīgi aplūkojis dažās vietās pārplīsušo veļu, viņš piecēlās, lūgsnu skaitot, pacēla sveci svētbilžu skapīša augstumā, kur atradās vairākas svētbildes, pārmeta krustu pret tām un apgrieza sveci ar liesmu uz leju. Svece švirkstēdama nodzisa.

Logos, kas atradās meža pusē, iespīdēja gandrīz pilns mēness. Plānprātiņa garā, baltā stāva vienu pusi apspīdēja blāva, sudrabaina mēnesnīca, bet otra puse atradās tumšā ēnā, kas kopā ar logu rāmju ēnām nogula uz grīdas, sienām un sniedzās līdz pat griestiem. Sētā sargs skandināja čuguna plāksni.

Milzīgās rokas sakrustojis uz krūtīm, nokāris galvu un bez mitas smagi nopūšoties, Griša klusēdams stāvēja svētbilžu priekšā, tad lēni noslīga ceļos un sāka lūgt.

Sākumā viņš klusi skaitīja pazīstamas lūgsnas, uzsvērdams vienīgi dažus vārdus, tad atkārtoja tās, bet jau skaļāk un jūsmīgāk. Viņš sāka runāt saviem vārdiem, ar manāmu piepūli cenšoties izteikties slaviski. Vārdi bija nesakarīgi, bet aizkustinoši. Viņš aizlūdza par visiem saviem labdariem (tā viņš devēja visus tos, kas viņu uzņēma), to skaitā arī par māmiņu un par mums; aizlūdza par sevi, lai dievs piedotu viņa lielos grēkus, atkārtoja: «Dievs, piedod maniem ienaidniekiem!» — stenēdams piecēlās un, vēl un vēl tos pašus vārdus atkārtodams, nokrita zemē, un atkal piecēlās, nevērodams smagās važas, kas, pret zemi atsizdamās, sausi, skarbi žvadzēja.

Volodja ļoti sāpīgi ieknieba man kājā, taču es pat neatskatījos: tikai parīvēju ar roku to vietu un bērnišķīgā izbrīnā, nožēlā un labvēlībā sekoju tālāk visām Grišas kustībām un vārdiem.

Jautrības un smieklu vietā, uz ko es, pieliekamajā ienākot, cerēju, sajutu trīsas un sirds stāšanos.

Griša vēl ilgi palika šādā reliģiskas sajūsmas stāvoklī un improvizēja lūgsnas. Te vairākas reizes no vietas atkārtoja: «Kungs, apžēlojies,» bet katru reizi ar jaunu spēku un izteiksmi; te skaitīja: «Piedod man, kungs, māci man, kā jādzīvo… māci man, kā jādzīvo, ak kungs!» — tādā noskaņā, it kā gaidītu tūliņ uz saviem vārdiem atbildi; te atkal bija dzirdamas vienīgi žēlas raudas … Viņš pacēlās uz ceļiem, sakrustoja rokas uz krūtīm un apklusa.

Klusām es pabāzu galvu pa durvīm un aizturēju elpu. Griša nekustējās; no viņa krūtīm izlauzās smagas nopūtas; viņa aklās acs blāvajā, mēnesnīcas apspīdētajā redzoklītī mirdzēja asara.

— Lai notiek tavs prāts! — viņš piepeši iekliedzās neatdarināmā balsī, pieplaka ar pieri pie grīdas un sāka raudāt kā bērns.

Daudz kas bijis un izbijis kopš tā laika, daudzas atmiņas par bijušo zaudējušas savu nozīmi un pārvērtušas par neskaidriem sapņiem, pat svētceļnieks Griša jau sen beidzis savu pēdējo gājumu, bet iespaids, kādu viņš atstāja uz mani, un jūtas, ko viņš atmodināja, nekad neizgaisīs no manas atmiņas.

Ai diženais kristieti, Griša! Tava ticība bija tik stipra, ka tu juti dieva tuvumu; tava mīlestība tik liela, ka vārdi paši no sevis plūda pār tavām lūpām, — tu tos nepārbaudīji ar saprātu … Un kādu cildenu slavinājumu tu paudi viņa varenībai, kad, nespēdams atrast vārdus, asarās noslīgi zemē! …

Aizgrābtība, ar kādu es klausījos Grišā, nevarēja ilgi turpināties, pirmkārt, tāpēc, ka mana ziņkāre bija apmierināta, bet, otrkārt, tāpēc, ka, sēžot vienā vietā, man bija notirpušas kājas un gribējās piebiedroties vispārējai čukstēšanai un kņadai, kas bija dzirdama man aiz muguras tumšajā pieliekamajā. Kāds saņēma mani aiz rokas un klusi teica: «Kam šī roka?» Pieliekamajā bija pavisam tumšs. Taču no pieskāriena un balss, kas čukstēja man pie pašas auss, es tūdaļ pazinu Katjeņku.

Gluži neapzinīgi es satvēru aiz elkoņa viņas īsā piedurknītē tērpto roku un pieplaku pie tās ar lūpām. Katjeņka droši vien pabrīnījās par tādu rīcību un atrāva roku: ar šo kustību viņa apgāza salauzto krēslu, kas atradās pieliekamajā. Griša pacēla galvu, mierīgi apskatījās visapkārt un, lūgsnas skaitīdams, sāka krustīt visus kaktus. Trokšņodami un sačukstēdamies mēs izskrējām no pieliekamā.

XIII NODAĻA NATAĻJA SAVIŠNA

Pagājušā gadsimta vidū Habarovkas ciema sētās rupjas, svītrainas drānas kleitiņā, basām kājām skraidīja jautra, tukla sārtvaidze skuķe Nataška. Ievērojot viņas tēva, klarnetista Savas nopelnus un lūgumu, mans vectēvs viņu pieņēmis augšā — vecmāmiņas kalpoņu pulkā. Šai darbā istabene Nataška izcēlusies ar savu lēnprātību un centību. Kad piedzimusi mūsu māmiņa un ievajadzējies aukles, šo pienākumu uzdevuši Nataškai. Un arī jaunajā darba laukā viņa izpelnījusies uzslavas un balvas par savu čaklumu, uzticību un pieķeršanos jaunkundzei. Bet jaunā, nadzīgā sulaiņa Fokas pūderētā galva un zeķes ar sprādzītēm savaldzinājušas viņas vienkāršo, bet mīlas pilno sirdi, jo Fokam savā darbā nācies bieži sastapties ar Nataļju. Viņa pat sadūšojusies un gājusi pati pie vectēva izlūgties atļauju precēties ar Foku. Vectēvs viņas vēlēšanos uzņēmis kā nepateicību, sadusmojies un par sodu aizsūtījis nabaga Nataļju par lopu meitu uz stepes sādžu. Tā ka neviens nevarējis aizstāt Nataļju, tad pēc sešiem mēnešiem viņa tomēr tikusi atsaukta atpakaļ agrākajā darbā. Savā svītrainajā kleitiņā, no trimdas atgriezusies, viņa iegājusi pie vectēva, nokritusi viņam pie kājām un lūgusi neliegt viņai agrāko labvēlību un laipnību un aizmirst to stulbumu, kas viņu tā apmājis un kā viņa dievojusies, vairs nekad neatkārtošoties. Un patiesi, viņa turējusi vārdu.

Kopš tā laika Nataška kļuvusi par Nataļju Savišnu un uzlikusi aubi; visu mīlas krājumu, kas glabājas viņā, viņa veltīja jaunkundzei.

Kad viņas vietā pie māmiņas ieradusies mājskolotāja, viņa saņēmusi pieliekamā atslēgas un viņas pārzināšanā nodota veļa un visi pārtikas produkti. Šos savus jaunos pienākumus viņa veica ar tādu pašu centību un mīlestību, Viņas dzīves jēga bija saudzēt kungu labumu, viņa visur redzēja izšķērdību, bojāšanu, izvazāšanu un visiem spēkiem centās pret to cīnīties.

Kad māmiņa apprecējusies, viņa iesaukusi pie sevis Nataļju Savišnu un, vēlēdamās viņai kaut kā pateikties par divdesmit gadu ilgo darbu un uzticību, visatzinīgākos vārdos izteikusi viņai savu pateicību un mīlestību, pasniegusi zīmogotu papīru, kas bijis Nataļjas Savišnas brīvlaišanas raksts, un teikusi, ka, vienalga, vai viņa turpmāk kalpošot mūsu mājā vai ne, viņa vienmēr katru gadu saņemšot pensiju 300 rubļu apmērā. Nataļja Savišna klusēdama visu to noklausījusies, tad, dokumentu rokās paņēmusi, nikni tajā paskatījusies, kaut ko caur zobiem nopurpinājusi un izskrējusi no istabas, durvis aizcirzdama. Neizprazdama tādas dīvainas rīcības iemeslu, māmiņa pēc brītiņa iegājusi Nataļjas Savišnas istabā. Saraudātām acīm tā sēdējusi uz lādes, mutautiņu pirkstos burzīdama, un stingu skatienu lūkojusies saplosītā brīvlaišanas raksta gabaliņos, kas bijuši izmētāti turpat uz grīdas viņas priekšā.

— Kas jums noticis, mīļā Nataļja Savišna? — māmiņa jautājusi, viņu aiz rokas saņemdama.

— Nekas, cienmātiņ, — viņa atbildējusi, — droši vien esmu jums kaut kā sariebusi, ka jūs mani dzenat no mājas… Ko lai dara, iešu arī.

Viņa izrāvusi roku un, tik tikko asaras valdīdama, gribējusi iet no istabas laukā. Māmiņa viņu atturējusi, apskāvusi, un viņas abas sākušas raudāt.

No tā laika, kopš es sevi atceros, atceros arī Nataļju Savišnu, viņas mīlu un glāstus; bet tikai tagad es tos protu novērtēt, toreiz man ne prātā nenāca, kāda izcila, brīnišķīga būtne šī vecīte. Viņa nekad ne tikai nerunāja, bet, liekas, pat nedomāja par sevi: visa viņas dzīve bija viena vienīga mīla un pašuzupurēšanās. Es tā biju pieradis pie viņas nesavtīgās, maigās mīlestības, ka nevarēju ne iedomāties, ka tas varētu būt arī citādi. Es nepavisam nebiju viņai pateicīgs un nekad netiku sev jautājis: bet vai viņa pati ir laimīga? Vai ir apmierināta?

Gadījās, aizbildinādamies ar kādu nepieciešamu vajadzību, izskrienu no stundas, atsēžos viņas istabiņā un sāku skaļi sapņot, nemaz nekautrēdamies viņas klātbūtnes. Viņa arvien kaut ko darīja: vai nu adīja zeķi, vai rakņājās pa lādēm, ar kurām bija pilna viņas istaba, vai pierakstīja veļu un, klausīdamās visādas blēņas, kādas es laidu vaļā, piemēram, «ka es, kad būšu ģenerālis, apprecēšu brīnišķīgu skaistuli, nopirkšu sev dūkanu zirgu, uzcelšu stikla pili un aicināšu pie sevis Kārļa Ivaniča piederīgos no Saksijas» utt., viņa piebilda: «Jā, manu draudziņ, jā.» Parasti, tiklīdz es piecēlos un taisījos aiziet, viņa atvēra zilo lādi, kam vāka iekšpusē — kā tagad vēl atceros — bija uzlīmēti: kāda huzara izkrāsots attēls, bildīte no pomades kārbiņas un Volodjas zīmējums, izņēma no šīs lādes kvēpināmo, aizdedzināja un vēcinādama stāstīja:

— Tas, draudziņ, vēl Očakovas laiku kvēpināmais. Kad jūsu nelaiķis vectētiņš — lai dievs mielo viņa dvēseli — ar turkiem karoja, tad no turienes atveda. Redzi, vēl atlicies pēdējais gabaliņš, — viņa nopūzdamās piebilda.

Lādēs, ar kurām bija pilna viņas istaba, atradās itin viss. Lai ievajadzējās šā vai tā, arvien teica: «Jāpaprasa Nataļjai Savišnai.» Un patiesi, mazliet parakņājusies, viņa atrada prasīto priekšmetu un piebilda: «Redz, cik labi ka pievācu.» Šais lādēs bija tūkstošiem tādu lietu, par kurām mājās, izņemot viņu pašu, neviens cits ne zināja, ne arī rūpējās.

Reiz es uz viņu noskaitos. Notika tā. Pie pusdienu galda, lejot kvasu, man izslīdēja no rokām karafe un aplija galdauts.

— Pasauciet Nataļju Savišnu, lai viņa papriecājas par savu mīluli! — māmiņa sacīja.

Nataļja Savišna ienāca un, ieraudzījusi peļķi, pagrozīja galvu; tad māmiņa viņai iečukstēja kaut ko ausī, un viņa, man padraudējusi, izgāja.

Pēc pusdienas es visjautrākajā omā lēkādams devos uz zāli; te pēkšņi no aizdurves izšāvās Nataļja Savišna ar galdautu rokā, notvēra mani un, nevērodama manu izmisīgo pretošanos, sāka berzēt man seju ar galdauta mitro vietu, visu laiku runādama: «Netraipi galdautu, netraipi galdautu!» Tas mani tā aizvainoja, ka es no dusmām sāku pilnā balsī raudāt.

«Kā!» aiz raudām rīstīdamies un pa zāli staigādams, es pats sev teicu. «Nataļja Savišna, vienkārši Nataļja, saka man tu un vēl sit pa seju ar mitru galdautu kā kādam saimes puikam. Nē, tas ir briesmīgi!»

Kad Nataļja Savišna ieraudzīja, ka esmu sācis pinkšķēt, viņa tūdaļ aizsteidzās, bet es, arvien vēl staigādams, prātoju, kā nekaunīgajai Nataļjai atmaksāt par man nodarīto pārestību.

Pēc brītiņa Nataļja Savišna atgriezās, bikli pienāca man klāt un sāka mierināt.

— Nevajag, manu draudziņ, neraudiet… piedodiet man, muļķei… esmu vainīga … piedodiet man, manu mīlulīt… te jums …

Un viņā no seģenes apakšas izvilka sarkanu papīra turziņu, kura atradās divas konfektes un viena žāvēta vīģe, un ar drebošu roku to pasniedza man. Es nespēju paskatīties labajai vecenītei acīs. Novērsies paņēmu dāvanu, un asaras sāka līt vēl nevaldāmāk, tikai ne vairs aiz dusmām, bet gan aiz mīlas un kauna.

XIV NODAĻA ŠĶIRŠANĀS

Otrā dienā pēc notikumiem, ko šeit esmu aprakstījis, pulksten divpadsmitos dienā, kariete un kaleša stāvēja pie durvīm. Nikolajs bija saģērbies ceļa drēbēs, tas ir, bikses bija sabāztas zābaku stulmos un vecie svārki cieši jo cieši apjozti ar jostu. Viņš stāvēja kalešā un kārtoja mēteļus un spilvenus sēdeklī. Kad tas viņam likās par augstu, viņš uzsēdās uz spilveniem un palēkdamies tos piespaidīja.

— Dieva dēļ apžēlojieties, Nikolaj Dmitrič, vai pie jums nevarētu novietot kunga lādīti, — no karietes izliecies, tēva kambarsulainis aizelsies sacīja, — tā ir maziņa …

— Būtu jel laikā pateikuši, Michej Ivanič, — Nikolajs ātri un īgni atsaucās, kādu pauniņu sparīgi iesviezdams kalešā. — Nudien, galva jau tā griežas riņķī, bet te vēl jūs ar savām lādītēm, — viņš piebilda, paceldams cepuri un noslaucīdams no iedegušās pieres lielas sviedru lāses.

Muižas ļaudis svārkos, kaftanos, kreklos, bez cepurēm, sievietes rupjās, svītrainās drānās un lakatiņos, ar bērniem uz rokām un baskājaini bērni stāvēja lieveņa tuvumā, noraudzījās pajūgos un tērzēja savā starpā. Viens no vedējiem — salīcis večuks ziemas cepuri galvā un platos zemnieku svārkos — turēja rokās karietes dīseli, grozīja to un dziļdomīgi skatījās uz riteņiem; otrs — brašs, jauns puisis, baltā, sarkaniem izšuvumiem izrakstītā kreklā, melnā filca platmalē, kuru viņš, savas gaišās cirtas kasīdams, pasita te uz vienas, te otras auss — nolika savus svārkus uz bukas, uzmeta turpat grožus un, pītu ādas pātadziņu plīkšķinādams, skatījās te uz saviem zābakiem, te uz kučieriem, kas iezieda kalešu. Viens no viņiem, visus spēkus saņēmis, turēja pacelto ratu virsu, otrs, pārliecies pār riteni, rūpīgi sazieda asi un rumbu un, lai neietu zudumā pārējā ziede, kas bija uz ziedes lāpstiņas, iezieda arī no apakšpuses rumbas apaļumu. Nodzītie dažādas spalvas pasta zirgi stāvēja pie žoga, ar astēm atgaiņādami mušas. Daži no tiem, pinkainās, aptūkušās kājas pastiepuši, miedza acis un snauda; citi garlaikodamies knosīja viens otru vai arī plūkāja pie lieveņa augošo cieto, tumšzaļo paparžu lapas un kātus. Vairāki kurti — vieni, saulē gulēdami, smagi elsoja, citi atkal lodāja paēnā zem karietes un kalešas un laizīja taukus no asīm. Gaiss likās tādas kā putekļainas miglas pilns, apvārsnis bija pelēki mēļā krāsā, bet pie debesīm neredzēja neviena mākonīša. Spēcīgs rietumu vējš dzenāja putekļu stabus pa ceļu un tīrumiem, locīja slaiko liepu un bērzu galotnes dārzā un tālu aiznesa krītošās, dzeltenās lapas. Es sēdēju pie loga un nepacietīgi gaidīju, kad beigsies visa šī sagatavošanās.

Kad visi bija salasījušies viesistabā pie apaļā galda, lai pēdējo reizi pavadītu kopā dažas minūtes, man ne prātā nenāca, kāds skumjš mirklis mums vēl priekšā. Galvā man jaucās visnenozīmīgākās domas. Es pats sev vaicāju: kurš kučieris brauks ar kalešu un kurš ar karieti, kas sēdēs kopā ar tēvu, kas ar Kārli Ivaniču, un kāpēc mani katrā ziņā grib ievīstīt šallē un vatētā mētelītī?

«Kas tad es par mīkstčauli? Tak jau nu nenosalšu, Kaut jel drīzāk tas viss beigtos: būtu sēdušies tik iekšā un braukuši.»

— Kam pavēlēsiet nodot bērnu veļas sarakstu? — saraudātām acīm un ar zīmīti rokā Nataļja Savišna, ienākusi un māmiņu uzrunādama, jautāja.

— Nododiet Nikolajam un pēc tam ienāciet atvadīties no bērniem!

Vecīte gribēja kaut ko teikt, bet piepeši aprāvās, aizklāja seju ar lakata stūri un, atmetusi ar roku, izgāja no istabas. Kad es pamanīju šo kustību, man drusku iesmeldzās sirds; tomēr nepacietība doties ceļā bija stiprāka par šo izjūtu, un es pavisam vienaldzīgi klausījos tēva un māmiņas sarunā. Viņi runāja par lietām, kas, varēja redzēt, neinteresēja ne vienu, ne otru: kas jāiepērkas mājas vajadzībām, kas sakāms kņazei Sophie un madame Julie, un vai ceļš būs labs.

Ienāca Foka un taisni tādā pašā balsī, kādā mēdz paziņot — «maltīte gatava», pie stenderes nostājies, teica: «Zirgi sajūgti.» Es manīju, ka māmiņa, to dzirdot, nodrebēja un nobāla, it kā tas būtu viņai kas negaidīts.

Fokam pavēlēja aiztaisīt istabā visas durvis. Tas mani ļoti uzjautrināja, «it kā visi būtu noslēpušies no kaut kā».

Kad visi bija apsēdušies, arī Foka uzmetās uz krēsla maliņas. Taču, tikko viņš to bija izdarījis, nočīkstēja durvis un visi atskatījās. Istabā steidzīgi ienāca Nataļja Savišna un, acu nepaceldama, apsēdās pie durvīm uz viena krēslā ar Foku. Kā šodien vēl redzu Fokas pliko pauri, grumbaino, stingro seju un salīkušo, labsirdīgo Nataļjas Savišnas stāvu aubītē, zem kuras bija redzami sirmi mati. Viņi saspiedušies uz viena krēsla, un viņiem abiem neveikli.

Es joprojām biju bezbēdīgs un nepacietīgs. Desmit sekundes, kuras nosēdējām pie aizvērtam durvīm, man likās kā vesela stunda. Beidzot visi piecēlās, pārmeta krustus un sāka atvadīties. Tēvs apkampa māmiņu un vairākas reizes noskūpstīja.

— Būs jau labi, manu draudziņ! — tēvs teica. — Uz mūžu taču nešķiramies.

— Tomēr skumji! — māmiņa drebošā, raudošā balsī atbildēja.

Kad izdzirdu šo balsi, ieraudzīju viņas trīcošās lūpas un asaru pilnās acis, es visu aizmirsu, un man kļuva tik skumji, sāpīgi un baisi, ka gribējās labāk aizskriet prom nekā no viņas atvadīties. Šai acumirklī es sapratu, ka, apkampdama tēvu, viņa jau atvadījās no mums.

Viņa tik daudzas reizes skūpstīja un krustīja Volodju, ka, domādams — nu viņa nāks pie manis, es spraucos jau uz priekšu, bet viņa vēl un vēl svētīja brāli un spieda to sev pie krūtīm. Beidzot es viņu apskāvu un, viņai piekļāvies, raudāju, raudāju, neko citu nedomādams kā vienīgi par savām bēdām.

Kad mēs gājām, lai sēstos ratos, gribēdami atvadīties, priekšnamā mūs apstāja apnicīgie muižas ļaudis. Viņu «lūdzu rociņu», skaļie skūpsti uz pleca un tauku smaka no viņu matiem apšķebināja man dūšu. Šo jūtu ietekmē es ļoti vēsi noskūpstīju aubīti Nataļjai Savišnai, kad viņa visa vienās asarās no manis atvadījās.

Dīvaini, ka es kā šodien redzu visas kalpotāju sejas un varētu tās uzzīmēt visos sīkumos; bet māmiņas seja un izskats pilnīgi izgaist no atmiņas, varbūt tāpēc, ka visu to laiku es nevarēju ne reizes saņemties un uz viņu paskatīties. Man likās, ja es to darīšu, viņas un manas skumjas sasniegs neiespējamus apmērus.

Es pats pirmais iemetos karietē un novietojos pakaļējā sēdeklī. Paceltās kulbas dēļ es nevarēju nekā saredzēt, bet nojauta man teica, ka māmiņa vēl ir tepat.

«Paskatīties viņā vēlreiz vai labāk ne?… Nu, vēl pēdējo reizi!» es pats sev teicu un izliecos no karietes uz lieveņa pusi. Šai brīdī māmiņa ar tādu pašu domu pienāca pie karietes no otras puses un pasauca mani vārdā. Izdzirdis viņas balsi sev aiz muguras, es pagriezos, bet tik strauji, ka mūsu galvas sagrūdās kopā. Viņa skumji pasmaidīja un cieši, cieši noskūpstīja mani pēdējo reizi.

Kad bijām dažas asis pabraukuši, es nolēmu viņā paskatīties. Vējš plivināja zilo lakatiņu, kas bija apsiets viņai ap galvu; galvu nodūrusi un seju ar rokām aizklājusi, viņa lēni kāpa pa kāpnēm. Foka viņu atbalstīja.

Tēvs sēdēja man līdzās un nekā nerunāja, bet es rīstījos asarās, un kaut kas man tā žņaudza kaklu, ka baidījos nosmakt… Izbraukuši uz lielceļa, mēs ieraudzījām baltu lakatiņu, ar kuru kāds māja no lievenēm. Arī es sāku māt ar savu, un tas mani mazliet nomierināja. Es vēl joprojām raudāju, un doma, ka asaras pierāda manu jūtīgumu, sagādāja man prieku un mierinājumu.

Kad bijām kādu versti nobraukuši, es iesēdos ērtāk un sāku neatlaidīgi lūkoties tuvākajā priekšmetā, kas bija acu priekšā, — tā piejūga zirga mugurā, kurš rikšoja manā pusē. Es skatījos, kā švībināja asti šis ābolainais piejūgzirgs, kā piesita vienu kāju pie otras, kā pār viņu nošmīkstēja kučiera pītā pātaga un kājas sāka cilāties visas reizē; skatījos, kā svaidījās slejas un to aplīši, un lūkojos tā tikmēr, kamēr slejas pie astes pārklājās ar putām. Tad sāku skatīties apkārt: uz viļņojošām nobriedušu rudzu druvām, uz tumšo papuvi, kurā šur tur bija redzams arkls, zemnieks, ķēve ar kumeliņu, raudzījos verstu stabos, pametu skatienu pat uz buku, lai uzzinātu, kurs kučieris brauc mūsu pajūgā; un vēl asaras nebija nožuvušas uz vaigiem, kad manas domas jau bija tālu projām no mātes, no kuras es šķīros varbūt uz visiem laikiem. Tomēr ikviena atmiņa uzvedināja mani domāt par viņu. Es atcerējos sēni, ko vakar vakarā atradu bērzu gatvē, atcerējos, kā Ļubočka ar Katjeņku saķildojās, kurai to nolauzt, atcerējos arī to, kā viņas raudāja, no mums atvadīdamās.

Žēl viņu! Arī Nataļjas Savišnas žēl, un bērzu gatves un Fokas žēl! Visa, visa žēl! Bet nabaga māmiņa? Un atkal asaras saskrēja acīs, bet ne uz ilgu laiku.

XV NODAĻA BĒRNĪBA

Laimīgās, laimīgās, neatsaucamās bērnības dienas! Kā lai nemīl, kā gan lai nelolo atmiņas par tām! Šīs atmiņas spirdzina, spārno manu dvēseli un ir jaukāko izjūtu avots.

Dažreiz, līdz apnikumam izskraidelējies, sēžu, piemēram, pie tējas galda savā augstajā krēsliņa; ir jau vēls, jau sen esmu izdzēris krūzīti cukurotā piena, miegs ver acis ciet, bet es nekustos no vietas, tikai sēžu un klausos. Un kā lai neklausās! Māmiņa sarunājas ar kādu, un viņas balss skaņas tik maigas, tik laipnīgas. Šīs skaņas vien jau daudz ko pasaka manai sirdij. Snaudā apmiglotām acīm es vērīgi lūkojos viņas sejā, un piepeši viņa visa kļūst maziņa, maziņa, viņas seja nav lielāka par podziņu, taču man vēl tikpat skaidri saredzama: redzu, kā viņa paskatās manī un kā pasmaida. Man patīk viņu tādu maziņu redzēt. Es vēl vairāk piemiedzu acis, un viņa kļūst ne lielāka par tiem vizuļiem, kas atspoguļojas redzoklīšos; bet tad es pakustos — un burvība izgaist; es piemiedzu acis, grozos, visādi mēģinu to atjaunot, tomēr velti.

Es pieceļos, ar visām kājām ierāpjos atzveltnī un ērti novietojos.

— Nikoļeņka, tu atkal aizmigsi! — māmiņa man saka, — būtu labāk gājis augšā.

— Es vēl negribu gulēt, māmiņ, — atbildu viņai, un neskaidri, bet saldi sapņi ieaijā fantāziju, veselīgs bērna miegs aizver plakstus, un pēc minūtes esmu jau aizmirsies un guļu līdz tam' laikam, kamēr modina. Dažreiz pusnomodā jūtu, ka pieskaras maiga roka, jau no pieskāriena vien pazīstu to un vēl miegā neviļus satveru šo roku un cieši, cieši piespiežu pie lūpām.

Visi jau izklīduši; viena svece vēl deg viesistabā. Māmiņa teica, ka viņa pati mani pamodināšot, un tā nu viņa apsēžas uz atzveltņa malas, kurā es guļu, un ar savu brīnišķīgo, maigo rociņu noglāsta man matus, un man pie auss skan mīļa, pazīstama balss:

— Celies, manu mīlulīt: laiks iet gulēt.

Citu vienaldzīgie skatieni viņu netraucē: viņa nebaidās mani apmīļot, cik maigi un mīļi vien spēdama. Es nekustos, bet vēl sirsnīgāk skūpstu viņas roku.

— Celies, manu eņģelīt!

Ar otru roku viņa apskauj man kaklu, un viņas pirkstiņi ātri kustas un mani kutina. Istabā kluss, puskrēsla; kutināšana un pamošanās satraukusi nervus; māmiņa sēž man gluži blakus; viņa pieskaras man; es jūtu viņas drēbju smaržu un dzirdu viņas balsi. Tas viss liek man pietrūkties kājās, aplikt rokas viņai ap kaklu, pieglaust galvu pie krūtīm un elsojot teikt:

— Ak mīļā, mīļā māmiņ, kā es tevi mīlu!

Viņa pasmaida savu sērīgo, brīnišķīgo smaidu, abām rokām saņem manu galvu, skūpsta mani uz pieres un paņem klēpī.

— Ak tad tu mani ļoti mīli? — Brītiņu viņa klusē, tad saka: — Nu, pielūko, vienmēr mīli mani, nekad neaizmirsti. Ja tavas māmiņas nebūs, vai tu neaizmirsīsi viņu? Vai neaizmirsīsi, Nikoļeņka?

Viņa mani skūpsta vēl maigāk.

— Nevajag. Nerunā tā, mana mīļā, manu sirsniņ! — viņas ceļus skūpstīdams, es iesaucos; un asaras straumēm plūst — mīlas un prieka asaras.

Pēc tam kad esmu nokļuvis augšstāvā un savā vatētajā rītasvārkā nostājies svētbilžu priekšā, kāda brīnišķīga sajūta pārņem, skaitot: «Dievs, sargi tētiņu un māmiņu. Šajos acumirkļos, kad atkārtoju lūgsnas, kuras pirmoreiz manas bērna lūpas šļupstēja, atkārtojot mīļotās mātes vārdus, mīla uz viņu un mīla uz dievu dīvainā kārtā sakusa vienā izjūtā.

Pēc lūgsnas ietinos savā seģenītē, ap sirdi viegli, gaiši un patīkami; doma seko domai, — bet par ko tas ir? Tās nav notveramas, tomēr pilnas skaidras mīlas un cerību gaišai laimei. Dažreiz atceros Kārli Ivaniču un viņa rūgto likteni — vienīgo nelaimīgo cilvēku, ko es pazīstu, — tad kļūst tik skumji, es viņu tā iemīļoju, ka no acīm sāk ritēt asaras, un domāju^ «Dievs, dod viņam laimi, dod man iespēju viņam palīdzēt un atvieglot viņa bēdas; esmu gatavs visu viņam upurēt.» Un tad, mīļāko porcelāna rotaļlietiņu — zaķīti vai sunīti — iespiedis dūnu spilvena stūrī, priecājos, cik tam labi, silti un patīkami tur gulēt. Vēl aizlūdzu, lai dievs dod laimi visiem, lai visi būtu apmierināti un lai rīt būtu jauks laiks un varētu pastaigāties, pagriežos uz otriem sāniem, domas un sapņi sajaucas, izgaist, un es lēni, mierīgi iemiegu ar asarās savilgušu seju.

Vai vēl kādreiz atgriezīsies tas spirgtums, bezrūpība, mīlas slāpes un ticības spēks, kas bija bērnībā? Vai var būt vēl jaukāks dzīves posms par to, kad divi labākie tikumi — nevainīga jautrība un bezgalīgas mīlas slāpes — bija vienīgie dzenuļi dzīvē?

Kur tagad šīs karstās lūgsnas? Kur labākā balva — dzidrās aizkustinājuma asaras? Atlidoja eņģelis-mierinātājs, smaidīdams slaucīja šīs asaras un nesamaitātai bērna iztēlei žūžoja saldus sapņus.

Vai tiešām dzīve manā sirdī atstājusi tik smagas pēdas, ka uz visiem laikiem mani pametušas šīs asaras un jūsmas? Vai tiešām atlikušas vienīgi atmiņas?

XVI NODAĻA DZEJOĻI

Gandrīz mēnesi pēc mūsu ierašanās Maskavā es sēdēju vecmāmiņas nama augšstāvā pie liela galda un rakstīju; man iepretim sēdēja zīmēšanas skolotājs un cītīgi izlaboja ar melnu zīmuli uzzīmēto kāda turka galvu turbānā. Volodja, kaklu izstiepis, stāvēja skolotājam aiz muguras un skatījās viņam pār plecu. Šī galva bija Volodjas pirmais zīmējums ar melno zīmuli, un šodien pat, vecmāmiņas vārda dienā, to vajadzēja viņai pasniegt.

— Bet vai šeit jūs vēl nepaēnosiet? — uz pirkstgaliem paceldamies un uz turka kaklu norādīdams, Volodja ieprasījās skolotājam.

— Nē, nevajag, — skolotājs noteica, zīmuļus un rasēšanas spalvu ielikdams penalī, — tagad ir ļoti labi, un jūs vairs neskarieties klāt. Nu, bet jūs, Nikoļeņka,— pieceldamies un joprojām uz turku šķielēdams, viņš piebilda, — atklājiet beidzot mums savu noslēpumu: ko jūs dāvināsiet vecmāmiņai? Tiešām, arī jums vislabāk būtu galviņu. Uz redzēšanos, kungi! — viņš noteica, paņēma cepuri, atzīmju lapu un izgāja.

Šai brīdī arī es pats domāju, ka labāk būtu bijis zīmējumu nekā to, ar ko es nopūlējos. Kad mums pateica, ka drīz būšot vecmāmiņas vārda diena un ka mums šai dienai jāsagatavojot dāvanas, man iešāvās prātā šim gadījumam par godu uzrakstīt dzejoli, un es tūliņ uzmetu divas rindiņas ar atskaņām, cerēdams tikpat ātri tām pievienot arī pārējās. Es tiešām neatceros, kā man varēja iešauties prātā tāda, bērnam tik neparasta doma, bet to gan atminu, ka tā man ļoti iepatikās un uz visiem jautājumiem šai lieta es atbildēju, ka katrā ziņā pasniegšu vecmāmiņai dāvanu, tikai nevienam neteikšu kāda tā būs.

Bet gluži negaidot izrādījās, ka ar visu piepūli nekā vairāk sacerēt nevarēju kā vien tās divas ātrumā sadomātās rindas. Es sāku lasīt dzejoļus, kas bija mūsu grāmatās, bet ne Dmitrijevs, ne Deržavins man nepalīdzēja taisni otrādi viņi mani vēl vairāk pārliecināja, ka man nav spēju. Zinādams, ka Kārlis Ivaničs mīl norakstīt dzejolīšus, es paslepus sāku rakņāties pa viņa papīriem un starp vācu dzejoļiem atradu vienu krievu valodā ko droši vien viņš pats bija sacerējis

L….. Petrovska k-dzei 1828. 3. juni.

Atcerieties tuvu,

Atcerieties tālu,

Atcerieties mani

Vēl šodien un vienmēr,

Atcerieties vēl līdz manam zārkam,

Cik uzticams es mīlēt protu.

Kārlis Mauers

Šis skaistā, apaļīgā rokrakstā uz plāna vēstuļpapīra uzrakstītais dzejolis man iepatikās tur izteikto aizgrābjošo jūtu dēļ; es tūdaļ iemācījos to no galvas un nolēmu izlietot par paraugu. Nu darbs veicās daudz vieglāk. Vārda dienā divpadsmit rindiņu garš apsveikums bija gatavs, un es, sēdēdams klases istabā pie galda, to pārrakstīju uz grezna papīra.

Jau divas papīra lapas bija sabojātas … ne jau tāpēc, ka es domātu dzejolī kaut ko grozīt: dzejolis man likās lielisks; bet, sākot ar trešo līniju, rindu gali sāka liekties arvien vairāk un vairāk uz augšu, tā ka pat iztālēm bija redzams, ka uzrakstīts šķībi un nekur neder.

Trešā lapa bija tikpat šķībi aprakstīta kā iepriekšējās, bet es noņēmos vairs nepārrakstīt. Savā dzejolī es apsveicu vecmāmiņu, novēlēju viņai ilgu mūžu, veselību un nobeidzu tā:

Mēs centīsimies mierināt Un mīlēsim kā savu māt.

Likās, nebūtu nemaz tik slikti, bet pēdējā rinda kaut kā savādi aizvainoja manu dzirdi.

— Un mī-lē-sim kā sa-vu māt', — es paklusam pie sevis atkārtoju. — Kādu gan atskaņu varētu likt māt vietā? Priecināt? Paijāt?… Ē, gan jau! Tomēr labāk nekā Kārlim Ivaničam!

Un es uzrakstīju pēdējo rindu. Tad guļamistabā pilnā balsī, izjusti un žestikulējot nolasīju savu sacerējumu. Bija vārsmas gluži bez pantmēra, bet es pie tam neapstājos; taču pēdējā rinda vēl stiprāk un nepatīkamāk mani pārsteidza. Es atsēdos uz gultas malas un nogrimu domās.

«Kāpēc es uzrakstīju: kā savu māt? Viņas taču te nav tāpēc nevajadzēja nemaz pieminēt; tiesa, vecmāmiņu es mīlu un cienu, un tomēr tas nav tā…kāpēc es tā uzrakstīju, kāpēc sameloju? Teiksim, dzejolis vien ir, un tomēr nevajadzēja.»

Taisni šai brīdī ienāca drēbnieks un atnesa jaunās pusfrakas.

— Lai paliek! — es nepacietīgi noteicu, saīdzis pabāzu dzejoli zem spilvena un aizskrēju pielaikot Maskavas uzvalku.

Maskavas uzvalki izrādījās lieliski: brūnās pusfrakas ar bronzas pogām bija pašūtas cieši piegulošas augumam, nevis kā mums uz laukiem — vaļīgas; melnās biksītes, arī šauras, brīnum labi iezīmēja muskuļus un piekļāvās zābakiem.

«Nu beidzot arī man ir īstas bikses — ar saitītēm!» es nopriecājos, sajūsmā no visām pusēm aplūkodams kājas. Kaut gan jaunais uzvalks bija ļoti šaurs un neērts, tomēr es to no visiem slēpu, teikdams, ka, gluži otrādi, jūtos ļoti labi, un, ja šim uzvalkam ir kāds trūkums, tad vienīgi, ka tas ir drusku par vaļīgu. Pēc tam es, spoguļa priekšā stāvēdams, ļoti ilgi sukāju matus, kas bija bagātīga ieziesti ar pomadi. Bet, lai kā es centos, cekulu galvvidu nekādi nevarēju pieglaust: tiklīdz es noliku suku, lai pārbaudītu, kā man izdevies matus savaldīt, cekuls izslējās un izspūra uz visām pusēm, padarīdams manu seju pavisam smieklīgu.

Kārlis Ivaničs ģērbās otrā istabā, un viņam caur klases telpu ienesa zilu fraku un vēl dažus baltus apģērba piederumus. Pie durvīm, kas veda lejā, atskanēja vecmāmiņas apteksnes balss. Es izgāju, lai uzzinātu, kas viņai vajadzīgs. Viņa turēja rokās stipri sastērķelētu uzkreklu un teica man, ka to atnesusi Kārlim Ivaničam, Ka nakti neesot gulējusi, lai paspētu laikā izmazgāt Es apņēmos nodot uzkreklu un apvaicājos, vai vecmāmiņa jau piecēlusies.

— Kā tad! Jau padzēra kafiju, arī virspriesteris jau atnācis. Kāds jūs uzcirties! — viņa smaidīdama piebilda un aplūkoja manu jauno uzvalku.

Dzirdot šādu piezīmi, es nosarku; apsviedos uz vienas kājas, pasitu knipi un palēcos, ar to gribēdams viņai parādīt, ka viņa vēl nemaz lāgā nezin, cik es īstenībā esmu brašs.

Kad es Kārlim Ivaničam ienesu uzkreklu, tas viņam vairs nebija vajadzīgs: viņš bija uzvilcis citu un, saliecies pie maza spogulīša, kas atradās uz galda, ar abām rokām turēja grezno kaklasaiti un mēģināja, vai tajā brīvi iegulst viņa labi skūtais zods. No visām pusēm izlīdzinājis mūsu uzvalkus un palūdzis Nikolaju izlīdzināt arī viņa tērpu, viņš veda mūs pie vecmāmiņas. Man smiekli nāk, atceroties, tik stipri mēs visi trīs smaržojām pēc pomades, kad devāmies pa kāpnēm lejā.

Kārlim Ivaničam rokā bija paša pagatavota kārbiņa, Volodjam — zīmējums, man — dzejolis; katram uz mēles bija apsveikuma vārdi, ar kuriem pasniegs savu dāvanu. Tai mirklī, kad Kārlis Ivaničs atvēra zāles durvis, garīdznieks vilka mugurā amata tērpu un atskanēja pirmās dievvārdu skaņas.

Vecmāmiņa bija jau zālē; sakumpusi un uz krēsla atzveltnes atbalstījusies, viņa stāvēja pie sienas un bijīgi lūdzās; viņai līdzās stāvēja tēvs. Viņš pagriezās pret mums un pasmaidīja, pamanījis, ka mēs steidzam paslēpt aiz muguras sagatavotās dāvanas, bet mēs, cenzdamies palikt nepamanīti, nostājāmies pie pašām durvīm. Pārsteiguma efekts, uz kuru mēs cerējām, bija zaudēts.

Kad sāka skūpstīt krustu, es pēkšņi jutu, ka mani pārņem nepārvarama, muļķīga kautrība un, sapratis, ka man vispār pietrūks drosmes pasniegt savu dāvanu, paslēpos aiz Kārļa Ivaniča muguras, kurš, visizmeklētākiem vārdiem apsveicis vecmāmiņu, pārlika kārbiņu no labās rokas kreisajā, pasniedza gavilniecei un atvirzījās dažus soļus atpakaļ, lai atbrīvotu vietu Volodjam. Vecmāmiņa, kā likās, bija sajūsmā par kārbiņu, kas aplīmēta ar zeltītām maliņām, un pateicās, ļoti laipnīgi smaidīdama. Tomēr varēja redzēt, ka viņa nezināja, kur kārbiņu novietot, un laikam tāpēc pasniedza to tēvam, lai viņš apskatītu, ar kādu apbrīnojamu prasmi tā pagatavota.

Savu ziņkāri apmierinājis, tēvs kārbiņu pasniedza virspriesterim, kam šī lietiņa, likās, ārkārtīgi patika: viņš grozīja galvu un ziņkārīgi raudzījās te uz kārbiņu, te uz meistaru, kas pratis pagatavot tādu skaistu lietu. Volodja pasniedza savu turku un arī izpelnījās visglaimojošākās uzslavas no visām pusēm. Pienāca arī mana kārta: labvēlīgi smaidīdama, vecmāmiņa pievērsās man.

Tie, kas paši pārdzīvojuši kautrību, zina, ka, jo ilgāks laiks, jo vairāk šī sajūta pastiprinās, bet drosme savukārt pamazinās, t. i., jo ilgāk turpinās šāds stāvoklis, jo grūtāk to pārvarēt, drosmes paliek arvien mazāk.

Pēdējā drosmes un apņēmības kripatiņa pameta mani tai brīdī, kad Kārlis Ivaničs un Volodja bija pasnieguši savas dāvanas, un mana kautrība sasniedza visaugstāko pakāpi: jutu, ka asinis nemitīgi pieplūst galvā, seja pietvīkst arvien vairāk un uz pieres un deguna izspiežas lielas sviedru lāses. Ausis svila, es viss drebēju un svīdu, mīņājos no vienas kājas uz otru un nekustējos ne no vietas.

— Nu, Nikoļeņka, parādi, kas tev ir — kārbiņa vai zīmējums! — tēvs man sacīja. Neko darīt: ar drebošu roku pasniedzu saburzīto, liktenīgo vīstoklīti, bet mēle man liedzās klausīt, un es klusēdams nostājos vecmāmiņas priekšā. Nekādi nevarēju atjēgties, domādams par to, ka cerētā zīmējuma vietā visu klātbūtnē izlasīs manu nekur nederīgo dzejoli un vārdus: kā savu māt', kas skaidri pierādīs, ka es viņu nekad neesmu mīlējis un esmu aizmirsis. Kā lai attēloju savas ciešanas tai brīdī, kad vecmāmiņa sāka skaļi lasīt manu dzejoli un, nevarēdama saburtot, apstājās rindas vidū, lai ar smaidu, kas man toreiz šķita kā izsmiekls, paskatītos uz tēvu; kad viņa izrunāja ne tā, kā man patiktos, un kad, vājās redzes dēļ dzejoli līdz galam neizlasījusi, pasniedza lapu tēvam un lūdza viņu lasīt vēlreiz visu no gala! Man šķita, ka viņa to darīja tāpēc, ka apnicis lasīt tik sliktas, šķībi uzrakstītas vārsmas, un arī tāpēc, lai tēvs pats izlasītu pēdējo rindu, kas tik skaidri pierādīja manu cietsirdību. Es gaidīju, ka tēvs pavicinās man šīs vārsmas zem deguna un pateiks: «Palaidņa puika, neaizmirsti māti… še tev par to!» Bet nekas tamlīdzīgs nenotika: gluži otrādi, kad dzejolis bija nolasīts, vecmāmiņa pateica: «Charmant, » [26] — un noskūpstīja mani uz pieres.

Kārbiņu, zīmējumu un dzejoli nolika uz galda blakus diviem batista lakatiem un tabakdozei ar māmiņas ģīmetni uz tās. Galdiņš bija izvelkams no atzveltnes krēsla, kurā vecmāmiņa parasti mēdza sēdēt.

— Kņaziene Varvara Iļjiņična! — ziņoja viens no diviem milzīga auguma sulaiņiem, kuri arvien brauca vecmāmiņai līdzi karietē.

Domās nogrimusi, vecmāmiņa raudzījās ģīmetnē, kas bija iegravēta no bruņrupuča ragvielas taisītā tabakdozē, un nekā neatbildēja.

— Vai pavēlēsiet lūgt, gaišība? — sulainis atkārtoja.

XVII NODAĻA KŅAZIENE KORNAKOVA

— Lūdz, — vecmāmiņa teica, novietodamās dziļāk atzveltnī. Kņaziene bija gadus četrdesmit piecus veca sieviete, maza auguma, slimīga, kalsnēja un īdzīga, ar pelēki zaļganām, nepatīkamām acīm, kuru izteiksme bija pilnīgi pretēja nedabiski glaimīgi veidotajai mutītei. Zem samta cepures ar strausa spalvu bija redzami iesarkani, gaiši mati. Tā kā viņai bija neveselīga sejas krāsa, tad uzacis un skropstas šķita vēl gaišākas un sarkanākas. Un tomēr nepiespiesto kustību, mazo rociņu un it īpaši atturīgās sejas izteiksmes dēļ viņa izskatījās dižciltīga un enerģiska.

Kņaziene runāja ļoti daudz un sava valodīguma dēļ piederēja pie tās ļaužu kategorijas, kas vienmēr runā tā, it kā viņiem kāds bilstu pretī, kaut gan neviens nesaka ne vārda: viņa te pacēla balsi, te, pamazām to klusinādama, piepeši sāka runāt ar jaunu sparu un skatījās uz klātesošajiem, kas sarunās nepiedalījās, it kā cenzdamās sevi ar šo skatienu stiprināt.

Kaut gan kņaziene noskūpstīja vecmāmiņai roku un pastāvīgi dēvēja viņu par ma bonne tante [27] , es ievēroju, ka tā vecmāmiņai nepatika: viņa savādi sarauca uzacis, klausīdamās kņazienes stāstā par to, kāpēc kņazs Michailo, kaut gan sirsnīgi vēlējies, nekādi nevarējis pats ierasties vecmāmiņu apsveikt; un, atbildēdama krieviski uz kņazienes franču valodu, vecmāmiņa teica, vārdus sevišķi lēni izrunādama:

— Esmu jums ļoti pateicīga par uzmanību, mana mīļā, bet, ja kņazs Michailo nav ieradies, kas tur tik daudz ko runāt… viņam aizvien bezgala daudz darba; un jāsaka vēl, — kāds gan viņam prieks te pie vecenes sēdēt?

Un, neļaudama kņazienei šos vārdus apstrīdēt, viņa turpināja:

— Nu, kā klājas jūsu bērniņiem, mana mīļā?

— Paldies dievam, ma tante , aug, mācās, draiskojas… sevišķi Etjēns — vecākais — izvēršas par tādu resgali, ka nekādā galā tikt, bet toties gudrs gan — un garзon, qui promet[28] . Varat iedomāties, mon cousin [29] , — viņa turpināja, uzrunādama tikai tēvu, jo vecmāmiņa, par viņas bērniem it nemaz neinteresēdamās, bet gribēdama palielīties ar saviem mazbērniem, uzmanīgi izvilka no kārbiņas apakšas manu dzejoli un sāka to atlocīt, — varat iedomāties, moncousin , ko viņš nesen izdarīja …

Un kņaziene, pieliekusies pie tēva, sāka jūsmīgi viņam kaut ko stāstīt. Nobeigusi stāstu, kuru es nedzirdēju, viņa tūdaļ iesmējās un, jautājoši raudzīdamās tēva sejā, teica:

— Kas par zēnu, mon cousin! Viņš būtu gan pelnījis pērienu, bet viss tik asprātīgi un jocīgi izdomāts, ka es viņam piedevu, mon cousin.

Un kņaziene, vecmāmiņā raudzīdamās, ne vārda neteikdama, joprojām smaidīja.

— Vai tad jūs savus bērnus perat, mana mīļā? — vecmāmiņa ieprasījās, zīmīgi saraukdama uzacis un vārdu Perat sevišķi uzsvērdama.

— Ak ma bonne tante, — uzmetusi ātru skatienu tēvam kņaziene maigā balstiņā atsaucās, — zinu jau, kādi jūsu uzskati par to; bet atļaujiet man šai vienā jautājumā jums nepiekrist: lai cik esmu domājusi, lasījusi, apspriedusies ar citiem, tomēr pieredze mani mācījusi un esmu nākusi pie pārliecības, ka bērniem nepieciešama bijāšana. Lai no bērna kaut kas iznāktu, vajadzīgas bailes… vai ne tā, mon cousin? Bet, je vous demande un peu [30] , no kā gan bērni vairāk baidās, ja ne no žagariem?

To teikdama, viņa jautājoši paskatījās uz mums, un, atzīstos, šai mirklī man sametas tā kā neveikli.

— Sakiet, ko gribat, bet zēns līdz divpadsmit un pat līdz četrpadsmit gadiem vēl arvien ir tīrais bērns; meitene — tas pavisam kas cits.

«Kāda laime,» es nodomāju, «ka neesmu viņas dēls.»

— Jā, tas ir lieliski, mana mīļā, — vecmāmiņa sacīja, manu dzejoli salocīdama un noglabādama zem kārbiņas, it kā pēc visa tā viņa neuzskatītu kņazieni par pietiekami cienīgu noklausīties tādu sacerējumu, —tas ir ļoti labi, tikai sakiet man, lūdzu, — cik delikātas jūtas pēc visa tā jūs varat prasīt no saviem bērniem?

Un, uzskatīdama šādu argumentu par neapgāžamu, vecmāmiņa piebilda, lai sarunu izbeigtu:

— Starp citu, katram par to var būt savas domas.

Kņaziene neatbildēja, tikai vēlīgi smaidīja, ar to izrādīdama, ka viņa atvaino šādus dīvainus aizspriedumus personai, ko tik ļoti ciena.

— Ak, nu iepazīstiniet taču mani ar saviem jauniešiem, — viņa sacīja, uz mums raudzīdamās un laipni smaidīdama.

Mēs piecēlāmies un, kņazienei sejā lūkodamies, nekādi nevarējām izprast, kas īsti būtu jādara, lai pieradītu, ka esam iepazinušies.

— Noskūpstiet taču kņazienei roku, — tēvs pateica.

— Mīliet veco krustmāti, — Volodjam matus skūpstīdama, viņa teica, — esmu jums gan tikai attāla rada, bet es uzskatu, ka galvenais ir draudzīgas attiecības, ne radu raksti, — to viņa piebilda, īpaši uz vecmāmiņu zīmēdama; bet vecmāmiņa joprojām bija ar viņu nemierā un atbildēja:

— Ko nu, mana mīļā, vai tad šos laikus kāds vairs ievēro tādu radniecību?

— Šis man būs augstāko aprindu jauneklis, — tēvs teica, norādīdams uz Volodju, — bet šis — dzejnieks, — viņš piebilda brīdī, kad es, kņazienes mazo, kalsno rociņu skūpstīdams, pārlieku skaidri iedomājos šai rokā žagarus, zem žagariem — soliņu un tā tālāk…

— Kurš? — kņaziene ieprasījās, mani aiz rokas turēdama.

— Nu, šis mazais, cekulainais, — jautri smaidīdams, tēvs atbildēja.

«Ko viņam mans cekuls nodarījis… vai nekā cita nav ko runāt?» es nodomāju un ierāvos kaktā.

Man bija visdīvainākie uzskati par skaistumu — pat Kārli Ivaniču es uzskatīju par lielāko skaistuli pasaulē. Tomēr ļoti labi apzinājos, ka esmu neglīts, un šajā ziņā nemaz nekļūdījos; tāpēc katrs aizrādījums par manu izskatu mani sāpīgi aizvainoja.

Es ļoti labi atceros, kā reiz pie pusdienu galda — tolaik man bija seši gadi — runāja par manu ārieni un ka māmiņa centās atrast kaut ko daiļu manā sejā. Viņa teica, ka man esot gudras acis, patīkams smaids, un pēdīgi, pakļaudamās tēva argumentiem un tam, ko viņa redzēja savām acīm, bija spiesta atzīt, ka esmu neglīts. Un, kad es pateicos viņai par pusdienām viņa papliķēja man vaigu un teica:

— To nu tu zini, Nikoļeņka, ka tavas sejas dēļ tevi neviens nemīlēs, tāpēc tev jācenšas kļūt gudram un labam zēnam.

Šie vārdi mani pārliecināja ne vien par to, ka neesmu skaistulis, bet ari par to, ka es katrā ziņā būšu gudrs un labs zēns.

Un tomēr mani bieži pārņēma izmisums: es iedomājos, ka virs zemes nevar būt laimes cilvēkam ar tādu platu degunu, biezām lūpām un mazām, pelēkām acīm kā man; es lūdzu dievu izdarīt brīnumu — pārvērst mani par skaistuli, un visu, kas man bija tagadne, visu, kas man varētu būt nākotnē, visu es atdotu par skaistu seju.

XVIII NODAĻA KŅAZS IVANS IVANIČS

Kad kņaziene bija noklausījusies dzejoli un apbērusi sacerētāju ar cildinājumiem, vecmāmiņa kļuva laipnāka, sāka ar viņu runāt franciski, nesauca vairs par jūs, mana mīļā un uzaicināja vakarā atbraukt pie mums ar visiem bērniem; kņaziene tam piekrita un, vēl brītiņu pasēdējusi, aizbrauca.

Todien ieradās tik daudz viesu ar apsveikumiem, ka pagalmā, pie parādes durvīm, augu rītu stāvēja vairākas ekipāžas.

— Bonjour, chиre cousin e, [31] — teica kāds viesis, ienākdams istabā un skūpstīdams vecmāmiņai roku.

Tas bija gadus septiņdesmit vecs vīrs, liela auguma, mierīgu, atklātu sejas izteiksmi, militārā formā ar lieliem uzplečiem. No formas tērpa apkakles nāca redzams liels, balts krusts. Viņa brīvās un vienkāršās kustības mani pārsteidza. Neraugoties uz to, ka viņam vairs tikai pakausī bija atlicis plānu matu pusloks un pēc virslūpas bija skaidri redzams, ka viņam trūkst zobu, viņa seja vēl bija ļoti skaista.

Pateicoties savam cēlajam raksturam, skaistajai ārienei, izcilajai drošsirdībai, dižciltīgiem un iespaidīgiem radiem un it īpaši laimei, kņazs Ivans Ivaničs pagājušā gadsimta beigās, būdams vēl ļoti jauns, bija taisījis spīdošu karjeru, bet viņš joprojām palika dienestā, un drīz vien viņa godkārība bija tiktāl apmierināta, ka šai ziņā viņam nebija vairs nekā ko vēlēties. Jau agrā jaunībā viņš izturējās tā, it kā gatavotos ieņemt augstākajā sabiedrībā to spožo stāvokli, ko vēlāk viņam liktenis piešķīra; tāpēc, kaut arī viņa spožajā un zināmā mērā godkārīgajā dzīvē, kā jau visās tamlīdzīgās pagadījās neveiksmes, vilšanās un sarūgtinājumi viņš ne reizes nepalika neuzticīgs ne savam rāmajam raksturam, ne cildenajām domām, ne reliģijas un tikumības pamatprincipiem un tā ieguva vispārēju cieņu ne tik daudz spožā stāvokļa dēļ, cik savas konsekvences un stingrības dēļ. Viņš nebija diezin cik gudrs, bet, tā kā ieņemamais stāvoklis viņam ļāva nolūkoties no augšas uz godkārības pilno dzīves kņadu, viņa domu gaita allaž bija cildena. Viņš bija labsirdīgs un smalkjūtīgs, bet attieksmēs pret citiem vēss un mazliet uzpūtīgs. Tas bija tādēļ, ka, ieņemot sabiedrība tādu stāvokli, kurā viņš varēja būt daudziem noderīgs, viņš ar vēsumu centās norobežot sevi no tādu ļaužu nemitīgiem lūgumiem un glaimiem, kuri gribēja tikai izmantot viņa ietekmi. Taču šo dzedrumu mīkstināja ļoti augstas sabiedrības cilvēka augstsirdīgā, iecietīgā laipnība. Viņš bija ieguvis labu izglītību un daudz lasījis, bet viņa izglītība nesniedzās tālāk par to, ko viņš bija ieguvis jaunībā, tas ir, pagājušā gadsimta beigās. Viņš bija izlasījis visu, kas ievērojams sarakstīts par filozofiju un daiļrunību 18. gadsimtā Francijā, pamatīgi pārzināja visus labākos darbus franču literatūrā, tā, ka varēja un arī mīlēja bieži citēt Rasinu, Korneju, Bualo, Moljēru, Montēnu, Fenelonu. Viņam bija lieliskas zināšanas mitoloģijā, viņš bija sekmīgi izstudējis franču tulkojumā senās episkās dzejas pieminekļus, viņam bija pietiekamas zināšanas vēsturē, kas smeltas no Segjura, taču viņam nebija nekādas sajēgas ne par matemātiku, kas sniedzās tālāk par aritmētiku, ne par fiziku, ne tagadējo literatūru: sarunās viņš varēja pieklājīgi noklusēt vai pateikt dažas vispārīgas frāzes par Gēti, Šilleru un Baironu, bet viņš nekad nebija tos lasījis. Par spīti šai franču klasiskajai izglītībai, kuras paraugu tagad paliek tik maz, viņš sarunājās vienkārši, un šī vienkāršība vienlīdz labi apslēpa dažu labu robu viņa zināšanās, kā arī skanēja patīkami un apvaldīti. Viņš bija oriģinalitātes ienaidnieks un teica, ka oriģinalitāte esot slikti audzinātu cilvēku viltība. Lai atrastos kur atrazdamies, sabiedrība viņam bija nepieciešama: Maskavā vai ārzemēs viņš vienmēr dzīvoja vienlīdz plaši un noteiktās dienās uzņēma pie sevis vai visu pilsētu. Pilsētā viņš ieņēma tādu stāvokli, ka viņa ielūgums varēja noderēt kā pase visās viesistabās, un daudzas jaunas un skaistas dāmiņas labprāt sniedza savus sārtos vaidziņus, kurus viņš skūpstīja it kā ar tēvišķu sirsnību, un citi, jādomā, ļoti cienījami un kārtīgi ļaudis bija neizsakāmi priecīgi, ja varēja iekļūt kņaza izredzēto pulkā.

Maz vairs kņazam bija atlicis tādu cilvēku kā vecmāmiņa, kas bija ar viņu no vienām aprindām, vienādi audzināti, ar vienādiem uzskatiem un vienos gados; tāpēc viņš jo sevišķi augstu vērtēja senās draudzīgās attiecības ar viņu un vienmēr parādīja tai lielu cieņu.

Es nevarēju vien beigt noskatīties kņazā: cienība, kādu viņam visi parādīja, lielie uzpleči, sevišķais prieks, kādu izrādīja vecmāmiņa, viņu ieraugot, un tas, ka viņš vienīgais acīm redzot nebaidījās no viņas, izturējās pret to gluži brīvi un ka viņam netrūka pat drosmes nosaukt viņu par ma cousine , iedvesa man pret viņu ja arī ne lielāku, tad vismaz līdzīgu cienību tai, kādu es izjutu pret vecmāmiņu. Kad viņam parādīja manu dzejoli, viņš paaicināja mani pie sevis un teica:

— Kas zin, ma cousine , varbūt tas būs otrs Deržavins. Pie šiem vārdiem viņš man tik sāpīgi ieknieba vaigā,

ka, ja es neiekliedzos, tad vienīgi tāpēc, ka apguvos uztvert to kā glāstu.

Viesi aizbrauca, tēvs un Volodja izgāja, viesistabā palika kņazs, vecmāmiņa un es.

— Kāpēc mūsu mīļā Nataļja Nikolajevna nav atbraukusi? — brītiņu klusējis, kņazs Ivans Ivanovičs piepeši jautāja.

— Ah! mon cher,[32] — roku uz viņa formas tērpa piedurknes uzlikdama, vecmāmiņa zemākā balsī atbildēja, — droši vien viņa būtu atbraukusi, ja varētu darīt, ko grib. Man viņa raksta, it kā Pierre būtu piedāvājis viņai braukt, bet viņa pati atteikusies, jo nekādu ienākumu viņiem šogad it kā neesot bijis; un tālāk raksta: «Turklāt man nav arī nekādas vajadzības šogad pārcelties ar visu iedzīvi uz Maskavu. Ļubočka vēl pārāk maza, bet, par zēniem, kuri dzīvos pie jums, es esmu vēl mierīgāka nekā tad, ja tie dzīvotu pie manis.» Tas viss jau ir ļoti jauki! — vecmāmiņa turpināja tādā tonī, kas skaidri liecināja, ka tas viņai nemaz tik jauki neliekas, — zēnus jau sen bija laiks sūtīt šurp, lai viņi varētu kaut ko iemācīties un pierast pie sabiedrības. Kāda tur uz laukiem var būt audzināšana? … Vecākajam jau drīz būs trīspadsmit, bet otram vienpadsmit. Varbūt ievērojāt, mon cousin, te viņi ir gluži kā mežonēni… pat istabā ienākt neprot.

— Es tomēr nesaprotu, — kņazs atbildēja, — kāpēc šī nemitīgā sūdzēšanās par sliktiem apstākļiem? Viņam taču ļoti vērtīgs īpašums, un Natašas Habarovku, kur mēs viņos laikos kopā ar jums spēlējām teātri, es pazīstu kā savus piecus pirkstus — brīnišķīga muiža! Tai vienmēr vajag dot lieliskus ienākumus …

— Es jums teikšu kā īstam draugam, — vecmāmiņa viņu pārtrauca ar skumju izteiksmi sejā, — man liekas, ka tas viss ir aizbildināšanās un vienīgi tāpēc, lai viņš varētu te viens pats padzīvoties, blandīties pa klubiem, pa pusdienām un dievs zin ko darīt, bet viņa nekā nenojauš. Jūs zināt, kas tā par eņģeļa labsirdību, — viņa tam pilnīgi uzticas. Viņš pārliecināja to, ka bērni jāved uz Maskavu, bet viņai vienai ar muļķīgo mājskolotāju jāpaliek uz laukiem, — viņa noticēja; ja viņš tai teiktu ka bērni jāper tāpat kā savus per kņaziene Varvara Iļjiņična, viņa, liekas, arī tam piekristu, — vecmāmiņa iebilda, savā atzveltnī sakustēdamās un pieņemdama nicinošu izteiksmi. — Jā, mans draugs, — brīdi klusējusi, vecmāmiņa turpināja, paņēmusi rokās vienu no diviem mutautiņiem, lai noslaucītu izspiedušos asaru, — es bieži domāju, ka viņš nespēj viņu ne novērtēt, ne saprast un ka viņa, neraugoties uz visu savu labsirdību, mīlu uz viņu un cenšanos apslēpt savas bēdas — to es ļoti labi zinu — nevar būt ar viņu laimīga, un pieminiet manus vārdus, ja viņš ne … Vecmāmiņa aizsedza seju ar mutautiņu.

— Eh! ma bonne amie , [33] — kņazs pārmetoši noteica, — es redzu, jūs nemaz neesat kļuvusi prātīgāka — mūžīgi skumstat un raudat par iedomātām bēdām. Nu, kā jums nav kauna! Es viņu jau sen pazīstu kā uzmanīgu, labu un lielisku vīru, un galvenais — kā krietnāko cilvēku, un parfait honnиte homme [34] .

Neviļus noklausījies sarunu, kas man nebūtu bijusi jādzird, es uz pirkstgaliem un stipri satraukts izlavījos no istabas.

XIX NODAĻA IVINI

— Volodja, Volodja, Ivini! — es iesaucos, ieraudzījis pa logu trīs zēnus zilos kažociņos ar bebrādas apkaklēm. Sekodami savam švītīgajam mājskolotājam, viņi no ielas viņējās puses tuvojās mūsu mājai.

Ivini bija mūsu radinieki un gandrīz vienā vecumā ar mums; drīz pēc atbraukšanas Maskavā mēs iepazināmies un sadraudzējāmies ar viņiem.

Otrais Ivins, Serjoža, bija melnīgsnējs, sprogains zēns strupu, taisnu deguntiņu, ļoti svaigām, sārtām lūpām, kas reti kad pilnīgi aizsedza mazliet izliekto, balto zobu augšējo rindu, ar tumšzilām, skaistām acīm un neparasti dzīvu sejas izteiksmi. Viņš nekad nesmaidīja, bet vai nu skatījās pavisam nopietni, vai sirsnīgi smējās skaļiem, dzidriem, ārkārtīgi aizraujošiem smiekliem. Viņa īpatnējais skaistums mani pārsteidza no paša pirmā acu uzmetiena. Viņš mani nepārvarami valdzināja. Es biju laimīgs, ja varēju uz viņu skatīties; un kādu laiku visi mani dvēseles spēki koncentrējās vienīgi ap šo vēlēšanos; kad man gadījās dienas trīs vai četras viņu neredzēt, es sāku garlaikoties un man kļuva tik skumji, ka gribējās raudāt. Visi mani sapņi miegā un nomodā saistījās ap viņu: gulēt iedams, es vēlējos, lai viņš parādītos man sapnī; acis aizverot, es redzēju viņu savā priekšā un tīksminājos ap šo rēgu kā jaukāko baudu. Nevienam visā pasaulē es neuzdrošinātos uzticēt šīs savas jūtas, tik dārgas tās man bija. Varbūt tāpēc, ka viņam apnika sajust manas nemierīgās acis, kas bija pastāvīgi pievērstas viņam, vai arī, gluži vienkārši, nejuzdams pret mani ne mazākās simpātijas, viņš daudz vairāk mīlēja rotaļāties un tērzēt ar Volodju nekā ar mani; tomēr es biju apmierināts, nekā nevēlējos, nekā neprasīju un biju gatavs visu viņam upurēt. Reizē ar kvēlo valdzinājumu, ko viņš man iedvesa, viņa klātbūtne manī modināja vēl citas, ne mazāk spēcīgas jūtas — bailes viņu apbēdināt, kaut kā aizvainot, viņam nepatikt; tas bija varbūt tāpēc, ka viņa sejas izteiksme bija augstprātīga, vai arī tāpēc, ka, nicinādams savu ārieni, es pārāk augstu vērtēju citos daiļuma īpašības, vai arī, kas visvairāk ticams, tāpēc, ka tā ir nenoliedzama mīlas pazīme, es jutu pret viņu tikpat lielā mērā bailes kā mīlu. Kad pirmoreiz Serjoža mani uzrunāja, es no tādas necerētas laimes tā samulsu, ka nobālu, nosarku un nevarēju viņam nekā atbildēt. Viņam bija nelāgs paradums: nogrimstot domās, ar skatienu ieurbties vienā punktā un nemitīgi mirkšķināt acis, turklāt vēl raustot degunu un uzacis. Visi atzina, ka tāds paradums ļoti bojā viņa izskatu, bet man tas likās tik jauks, ka neapzinīgi pieradu darīt to pašu, tā ka dažas dienas pēc manas iepazīšanās ar viņu vecmāmiņa jautāja: vai man acis sāpot, ka es tās mirkšķinot gluži kā ūpis. Mēs nekad nebijām bilduši ne vārda par mīlestību, bet viņš sajuta savu varu pār mani un neapzinīgi, tomēr varmācīgi to izlietoja mūsu bērnišķīgajās attieksmēs; turpretim es, lai kā vēlējos izteikt viņam visu, kas man bija uz sirds, tomēr pārāk baidījos no viņa un nespēju kļūt vaļsirdīgs; es centos izlikties vienaldzīgs un nekurnēdams pakļāvos viņam. Dažreiz man viņa ietekme likās smaga, nepanesama, bet nebija manā varā no tās atbrīvoties.

Man skumji atcerēties šīs spirgtās, skaistās, nesavtīgās un bezgalīgās mīlas jūtas, kas izgaisa neizteiktas un neatradušas pretmīlu.

Dīvaini, kāpēc, bērns būdams, es centos līdzināties pieaugušam, bet kopš tā laika, kad vairs nebiju bērns, bieži esmu vēlējies kļūt bērnam līdzīgs. Cik reižu gan šī vēlēšanās — nelīdzināties bērnam attiecībās ar Serjožu apvaldīja jūtas, kas bija gatavas izlauzties uz āru, un spieda mani liekuļot. Es ne vien nedrīkstēju viņu noskūpstīt, ko man dažreiz ļoti gribējās izdarīt, saņemt viņu aiz rokas, teikt, ka esmu priecīgs, viņu redzot, bet neuzdrošinājos pat saukt viņu par Serjožu un katrā ziņā uzrunāju par Sergeju: tā tas pie mums bija pieņemts. Ikviena jūtelības izpausme pierādīja bērnišķību un to, ka katrs, kas tā rīkojās, bija vēl tīrais puika. Vēl neizbaudījuši tos rūgtos pārbaudījumus, kas pieaugušo savstarpējās attieksmes padara piesardzīgas un vēsas, mēs paši laupījām sev bērnu maigās draudzības laimi vienīgi dīvainās tieksmes dēļ — atdarināt pieaugušos.

Ivinus es sastapu jau sulaiņistabā, sasveicinājos ar viņiem un pa galvu pa kaklu steidzos pie vecmāmiņas: par Ivinu ierašanos es paziņoju tādā balsī, it kā šai vēstij vajadzētu viņu pilnīgi aplaimot. Pēc tam, no Serjožas acu nenovērsdams, gāju viņam līdzi viesistabā un sekoju visām viņa kustībām. Tai brīdī, kad vecmāmiņa teica, ka viņš esot ļoti izaudzis, un sāka lūkoties viņā ar savām caururbjošajām acīm, es pārdzīvoju tās baiļu un cerību jūtas, kas jāpārdzīvo māksliniekam, gaidot cienījama lietpratēja spriedumu par savu mākslas darbu.

Ivinu jaunais mājskolotājs Frosta kungs, izlūdzies vecmāmiņas atļauju, izgāja ar mums puķu dārziņā, apsēdās uz zaļā sola, sakrustoja kājas, novietodams starp tām spieķi ar bronzas rokturi, un tāda cilvēka izskatā, kas ļoti apmierināts ar savu rīcību, aizkūpināja cigāru.

Frosta kungs bija vācietis, taču pavisam ne tāda tipa vācietis kā mūsu labsirdīgais Kārlis Ivaničs: pirmkārt, viņš pareizi runāja krieviski, franciski — ar sliktu izrunu, un vispār, it īpaši dāmu sabiedrībā viņam bija ļoti izglītota cilvēka slava; otrkārt, viņam bija rūsganas ūsas, viņš valkāja lielu rubina adatu melnā atlasa šallē, kuras gali bija aizbāzti aiz bikšturiem, un lāsmainas gaišzilas bikses ar saitītēm; treškārt, viņš bija jauns, viņam bija skaista, pašapmierināta cilvēka izskats un neparasti slaidas, muskuļainas kājas. Varēja manīt, ka viņš sevišķi augstu vērtēja šo pēdējo īpašību: uzskatīja, ka viņa kāju iespaids uz sievietēm ir neatvairāms, un varbūt šai nolūkā centās vienmēr likt savas kājas visredzamākā vietā un stāvēdams vai sēdēdams vienmēr kustināja ikrus. Tas bija jauna Krievijas vācieša tips, kas grib būt brašs puisis un meitu mednieks.

Puķu dārziņā gāja ļoti jautri. Rotaļa «Laupītāji» izdevās tā, ka labāk vairs nevarēja vēlēties. Tomēr viens notikums tik tikko visu neizjauca. Serjoža bija laupītājs, dzīdamies pakaļ garāmbraucējiem, viņš, pilnā sparā skrienot, paklupa un tik spēcīgi atsitās ar ceļgalu pret koku, ka man likās — no viņa paliks pāri vairs tikai druskas. Lai gan es biju žandarms un mans pienākums bija viņu sagūstīt, es tomēr piegāju pie viņa un sāku līdzjūtīgi apvaicāties, vai sāp. Serjoža uz mani noskaitās: savilka dūres, piespēra ar kāju un tādā balsī, kas skaidri liecināja, ka viņš ļoti sāpīgi sasities, man uzkliedza:

— Kas vēl nebūs? Tad jau nekāda rotaļa vairs neiznāks. Nu, kāpēc tu mani negūsti? Kāpēc tu mani negūsti? — viņš vairākas reizes atkārtoja, sāņus paglūnēdams uz Volodju un vecāko Ivinu, kas, garāmbraucējus tēlodami, palēkdamies skrēja pa celiņu, tad piepeši viņš iespiedzās un, skaļi smiedamies, metās tos ķert

Nespēju izteikt, kā mani pārsteidza un valdzināja šis varonīgais solis. Par spīti briesmīgajām sāpēm viņš ne vien neraudāja, bet pat neizrādīja, ka viņam sāp, un ne mirkli neaizmirsa rotaļu.

Drīz pēc tam, kad mūsu pulciņam piebiedrojās vēl Iļiņka Graps un mēs līdz pusdienai devāmies augšā, istabās, Serjožam radās izdevība vēl vairāk savaldzināt un pārsteigt mani ar savu apbrīnojamo vīrišķību un rakstura stingrību.

Iļiņka Graps bija kāda nabadzīga ārzemnieka dēls; Iļiņkas tēvs kādreiz bija dzīvojis pie mana vectēva, bija viņam par kaut ko pateicību parādā un tagad nu uzskatīja par neatliekamu pienākumu ļoti bieži sūtīt pie mums savu dēlu. Ja viņš iedomājās, ka pazīšanās ar mums var sagādāt viņa dēlam godu vai prieku, tad šai ziņā viņš ļoti maldījās, jo mēs ne vien neizturējāmies draudzīgi pret Iļiņku, bet ievērojām viņu tikai tad, kad gribējām par viņu pazoboties. Iļiņka Graps bija gadus trīspadsmit vecs zēns, kalsnējs, slaiks, bālu putna sejiņu un labsirdīgi padevīgu izskatu. Viņš bija ļoti nabadzīgi ģērbies, toties tik pārmērīgi saziedies, ka mēs apgalvojām — saulainās dienās Grapam pomade kūst uz galvas un tek aiz apkakles. Kad es viņu tagad atceros, tad atzīstu, ka viņš bija ļoti izpalīdzīgs, kluss un krietns zēns; bet toreiz viņš man likās tik nicināms radījums, ko nebija vērts ne žēlot, ne arī par viņu domāt.

Kad rotaļa «Laupītāji» bija beigusies, mēs devāmies augšā, sākām plosīties un lepoties cits cita priekšā ar dažādiem vingrošanas trikiem. Ar kautru, izbrīnas pilnu smaidu uz lūpām Iļiņka nolūkojās mūsos, un, kad viņu mudināja pamēģināt darīt tāpat, viņš atteicās, sacīdams, ka viņam nepavisam neesot spēka. Serjoža bija apbrīnojami jauks; viņš novilka svārciņus, — viņa seja un acis iekvēlojās, — viņš smējās vienā laidā un izdomāja arvien jaunas draiskulības: pārlēca pār trim rindā saliktiem krēsliem, kā ritenis pārvēlās pār visu istabu, nostājās ar kājām gaisā uz Tatiščeva vārdnīcām, ko viņš bija nolicis istabas vidū kā paaugstinājumu, pie kam taisīja ar kājām tik jocīgus stiķus, ka nebija iespējams savaldīt smieklus. Pēc šī pēdējā joka viņš kļuva domīgs, pamirkšķināja ar acīm un piepeši pavisam nopietnu seju piegāja pie Iļiņkas: «Nu, pamēģiniet izdarīt to, patiesi, tas nav grūti.» Pamanījis, ka visu uzmanība pievērsta viņam, Graps pietvīka un tikko sadzirdamā balsī apgalvoja, ka viņš to nekādi nevarot izdarīt.

— Jā, tiešām, kāpēc viņš negrib nekā parādīt? Gluži kā meitene… katrā ziņā viņam jānostājas uz galvas!

Un Serjoža saņēma viņu aiz rokas.

— Katrā ziņā, katrā ziņā uz galvas! — mēs visi kliedzām, ielenkdami Iļiņku, kas šai acumirklī manāmi satrūkās un nobāla, sagrābām viņu aiz rokām un vilkām uz vārdnīcu pusi.

— Laidiet mani, es pats! Pārplēsīsiet vēl svārciņus! — nelaimīgais upuris kliedza. Bet šie izmisuma kliedzieni mūs jo vairāk sajūsmināja; mēs vai plīsām no smiekliem; zaļie svārciņi šņirkstēja vien visās vīlēs.

Volodja un vecākais Ivins nolieca viņa galvu un uzlika uz vārdnīcām. Mēs ar Serjožu sagrābām nabaga zēnu aiz tievajām kājām, kuras viņš svaidīja uz visām pusēm, atrotījām viņam bikses līdz ceļiem un, skaļi smiedamies, pasviedām kājas augšup; jaunākais Ivins turēja viņa augumu līdzsvarā.

Notika tā, ka pēc skaļiem smiekliem piepeši mēs visi norimām un istabā kļuva tik kluss, ka bija dzirdama vienīgi nelaimīgā Grapa smagā elsošana. Šai acumirklī es vairs nebiju visai pārliecināts, ka tas viss ir ļoti smieklīgi un jautri.

— Redzi, tagad tu esi īsts vīrs! — Serjoža sacīja, viņam ar roku uzsizdams.

Iļiņka klusēja un, mēģinādams izrauties, svaidīja kājas uz visām pusēm. Vienā no šīm izmisuma pilnajām kustībām viņš ar papēdi trāpīja Serjožam pa aci tik sāpīgi, ka Serjoža tūdaļ palaida viņa kājas, pielika roku pie acs, no kuras neviļus sāka plūst asaras, un ar visu spēku pagrūda Iļiņku. Tā kā mēs viņu vairs neatbalstījām, Iļiņka kā nedzīvs novēlās zemē un caur asarām spēja vienīgi izdvest:

— Kāpēc jūs mani mokāt?

Nabaga Iļiņkas nožēlojamais augums ar saraudātajām acīm, izspūrušajiem matiem un atrotītajām biksēm, zem kurām bija redzami nespodrināti zābaku stulmi, mūs visus pārsteidza; mēs klusējām un centāmies piespiesti smaidīt.

Pirmais atguvās Serjoža.

— Lūk, sievišķis, pinkšķis, — viņš sacīja, Iļiņku viegli aizskardams ar kāju, — ar tādu nemaz nevar pajokot … Nu pietiks, piecelieties.

— Es jums teicu, ka tu esi nekrietns puika, — Iļiņka ļauni izgrūda un novērsies skaļi ieraudājās.

— A-a, ar papēžiem sist un tad vēl lamāties! — Serjoža iekliedzās un, pakampis vārdnīcu, atvēzējās pār nelaimīgo, kas pat nedomāja aizstāvēties, tikai aizklāja ar rokam galvu.

— Še tev! Še tev!… Pametīsim viņu, ja jau viņš jokus nesaprot… Iesim lejā! — Serjoža sacīja, nedabiski smiedamies.

Es līdzcietīgi paskatījos nelaimīgajā, kas, uz grīdas gulēdams un galvu vārdnīcās paslēpis, tā raudāja, ka likās — vēl mazlietiņ, un viņš nomirs krampjos, kas raustīja visu viņa ķermeni.

— Eh, Serjoža! — es teicu. — Kāpēc tu tā darīji?

— Tad ta brīnums! … Šķiet, es šodien nesāku raudāt, kad sasitu kāju gandrīz līdz kaulam.

«Jā, tas tiesa,» es nodomāju, «Iļiņka nav nekas vairāk kā pinkšķis, bet Serjoža, redz, — tas tik ir varonis … īsts varonis! …»

Es neapjēdzu, ka šis nabadziņš droši vien raudāja ne tik daudz fizisko sāpju dēļ, cik tādēļ, ka pieci zēni, kas viņam varbūt patika, bez jebkāda iemesla bija noņēmušies viņu neieredzēt un padzīt.

Es ne ar ko nevaru attaisnot savu cietsirdīgo rīcību. Kāpēc es nepiegāju pie viņa, neaizstāvēju un nenomierināju? Kur bija palikusi mana līdzjūtība, kas mani daudzkārt spieda pilnā balsī raudāt, redzot no ligzdas izmestu kovārnēnu vai kucēnu, ko nes, lai aizsviestu pār sētu, vai arī vistu, ko virtuves zēns nes zupai?.

Vai patiesi šīs jaukās jūtas manī bija nomākusi mīla pret Serjožu un vēlēšanās izrādīties viņa priekšā par tādu brašuli, kāds viņš pats? Jā, neapskaužama bija šī mīla un vēlēšanās izrādīties par brašuli! Tās radījušas vienīgos tumšos traipus manu bērnības dienu atmiņu lappusēs.

XX NODAĻA SARODAS VIESI

Spriežot pēc dzīvās rosības bufetes istabā, spilgtā apgaismojuma, kas visus man sen jau pazīstamos priekšmetus viesistabā un zālē padarīja citādus, krāšņākus, bet it īpaši spriežot pēc tā, ka ne jau velti kņazs Ivans Ivaničs atsūtījis šurp savus muziķus, šovakar bija gaidāms ne mazums viesu.

Katrreiz, dzirdot garām braucošas karietes troksni, es skrēju pie loga, pieliku plaukstas pie deniņiem un rūtīm un nepacietīgā ziņkārē skatījos uz ielas. No tumsas, kas sākumā sedza visus priekšmetus aiz loga, pamazām iznira: iepretim — sen pazīstamais veikaliņš ar vējlukturi, iesāņus — liels nams ar diviem apakšējā stāvā apgaismotiem logiem, ielas vidū — kāds Vaņka ar diviem braucējiem vai arī tukša kaleša, kas lēni kustējās mājup. Taču, lūk, pie ārdurvīm piebrauca kariete, un es pilnā pārliecība, ka tie ir Ivini, kas solījās agri ierasties, steidzos viņus saņemt priekšnamā. Bet Ivinu vietā aiz livrejā tērptās rokas, kas pavēra durvis, parādījās divas sieviešu dzimuma personas: viena — liela, zilā salopā ar caunādas apkakli, otra — maziņa, visa ietīta zaļā šallē, tā, ka varēja saredzēt vienīgi mazās kājiņas kažokādas puszābaciņos. Nepievērsdama priekštelpā manai klātbūtnei nekādas vērības — kaut gan, ienācējām parādoties, es viņām paklanījos, uzskatīdams to par savu pienākumu, — mazā klusēdama piegāja pie lielās un apstājās. Lielā attiņāja lakatu, kas sedza mazās galvu, atpogāja salopu, un, kad livrejā tērpies sulainis saņēma šos priekšmetus glabāšanai un novilka vēl viņai kažokādas puszābaciņus, no satiņātās personas izkūņojās brīnišķīga divpadsmit gadus veca meitene īsā muslina kleitiņā ar vaļēju kaklu, baltās biksītēs un mazās, melnās kurpītēs. Ap balto kakliņu bija apņemta melna samta lentīte; visa galviņa bija tumšbrūnās cirtās, kas priekšpusē tik labi piestāvēja viņas daiļajai sejiņai, bet mugurpusē — kailajiem pleciņiem, ka nevienam, pat Kārlim Ivaničam es neticētu, ka tās tāpēc tā cirtojas, ka no paša rīta bijušas ietītas «Московские ведомости» avīžpapīra strēmelēs un ka tās iesprogotas ar karstām lokšķērēm. Likās, ka viņa tā arī piedzimusi ar šiem cirtainajiem matiem.

Viņas sejā apbrīnojamas bija neparasti lielās, skaidrās, puspievērtās acis, kas veidoja dīvainu, bet patīkamu kontrastu ar mazo mutīti. Lūpiņas bija sakniebtas, bet acis raudzījās tik nopietni, ka no šīs sejas, vērojot tās izteiksmi, smaidu nevarēja gaidīt, lai gan šāds smaids būtu jo apburošāks. Cenzdamies palikt nepamanīts, es iešmaucu zālē un saku staigāt uz priekšu un atpakaļ, izliekoties, ka esmu nogrimis domās un nemaz nezinu, ka sabraukuši viesi. Kad viesi bija nonākuši zālē jau līdz vidum, es it kā atjēdzos, paklanījos un paziņoju, ka vecmāmiņa viesistabā. Valachina kundze, kuras seja man ļoti iepatikās īpaši tāpēc, ka es atradu tajā lielu līdzību ar viņas meitas Soņečkas sejiņu, laipni pamāja man ar galvu.

Kā likās, vecmāmiņa bija ļoti priecīga par Soņečku, piesauca viņu sev tuvāk, sakārtoja tai uz galvas vienu sprogu, kas bija noslīdējusi uz pieres un, cieši ieskatījusies viņas sejiņā, teica: «Quelle charmante enfant !» [35] soņečka pasmaidīja, pietvīka un kļuva tik jauka, ka arī es nosarku, viņā skatīdamies

— Ceru, ka tu negarlaikosies pie manis, draudziņ, — vecmāmiņa teica, aiz zoda pavilkdama augšup viņas sejiņu, — lūdzu priecāties un dejot, cik vien tīk. Redziet, ir jau viena dāma un divi kavalieri, — viņa piebilda, Valachina kundzi uzrunādama un ar roku pieskardamās man.

Šī satuvināšana bija tik patīkama, ka lika man vēlreiz nosarkt.

Juzdams, ka mana kautrība pieņemas, un izdzirdīs vēl kādas karietes troksni, kas piebrauca, es uzskatīju par labāku aiziet. Priekštelpā ieraudzīju kņazieni Kornakovu ar dēlu un neticami daudzām meitām. Tās visas bija vienādas — līdzīgas kņazienei un neglītas; tāpēc neviena nesaistīja manu uzmanību. Salopus vilkdamas nost, viņas visas pēkšņi sāka runāt smalkās balstiņās, grūstījās un par kaut ko smējās — varbūt par to, ka viņu bija tik daudz. Etjēns bija gadus piecpadsmit vecs zēns, garš, tukls, mazasinīgu seju, iekritušām acīm, ziliem lokiem zem tām, un milzīgām, viņa gadiem nepiemērotām rokām un kājām; viņš bija neveikls, brīžiem smalku, brīžiem rupju, nepatīkamu balsi, bet likās ļoti apmierināts ar sevi un bija taisni tāds, kāds, pēc manām domām, varētu būt zēns, ko per ar žagariem.

Mēs diezgan ilgi stāvējām viens otram pretī un, ne vārda nerunādami, vērīgi saskatījāmies; tad, tuvāk pievirzījušies, likās, gribējām saskūpstīties, tomēr, vēlreiz viens otram acīs paskatījušies, nez kāpēc apdomājāmies. Kad visu viņa māsu tērpi bija nočaukstējuši mums garām, lai jel kā uzsāktu sarunu, es ieprasījos, vai viņi karietē nejutās par daudz saspiesti.

— Nezinu, — viņš man nevērīgi atbildēja, — es jau karietē nekad nebraucu, — tiklīdz tajā iesēžos, tūdaļ kļūst nelabi, un māmiņa to zina. Kad vakaros mēs kaut kur braucam, es vienmēr apsēžos uz bukas, tā daudz patīkamāk — viss pārredzams. Filips dod man grožus, dažreiz es paņemu arī pātagu. Zināt, garāmbraucējiem reizēm tā … — viņš piebilda, papildinādams vārdus ar nozīmīgu žestu. — Lieliski!

— Gaišība, — priekšnamā ienākdams, sulainis sacīja, — Filips jautā, kur jūs esot likuši pātagu?

— Kā, kur liku? Es taču viņam atdevu.

— Viņš saka, ka neesot atdevuši.

— Nu, tad būšu pakāris uz luktura.

— Filips saka, ka arī uz luktura neesot, pasakiet nu labāk, ka ņēmāt un pazaudējāt, bet Filipam ar savu naudu nāksies samaksāt par jūsu nerātnībām, — arvien vairāk un vairāk iekaisdams, sarūgtinātais sulainis turpināja.

Sulainis, izskatā cienīgs un drūms vīrs, kā likās, dedzīgi aizstāvēja Filipu un bija noņēmies visāda ziņā šo lietu noskaidrot. Man kļuva neveikli, un es, it kā nekā nebūtu manījis, nogāju savrup, bet klātesošie sulaiņi rīkojās pavisam citādi: viņi pievirzījās tuvāk, atzinīgi uzlūkodami veco kalpu.

— Nu, ja pazaudēju, pazaudēju, — sacīja Etjens, no tālākas izskaidrošanās izvairīdamies. — Cik tā pātaga vērts, to es samaksāšu. — Tad ir gan joki! — viņš piebilda, pienākdams un vilkdams mani uz viesistabu.

— Nē, atļaujiet, kungs, ar ko jūs maksāsiet? Zinu, kā jūs maksājat: Marjai Vasiļjevnai jau astoto mēnesi maksājat divdesmit kapeikas, man arī, liekas, jau otro gadu, Petruškam …

— Vai turēsi muti! — dusmās nobālēdams, jaunais kņazs uzbrēca. — Es to visu pateikšu.

— Visu pateikšu, visu pateikšu! — sulainis norūca. — Nav labi, gaišība! — viņš piebilda sevišķi zīmīgi tai brīdī, kad mēs gājām zālē, un ar salopiem devās pie tīnes.

— Ak tad tā gan, — mums aiz muguras priekštelpā atskanēja atzinīga balss.

Vecmāmiņai piemita īpašas spējas izteikt savus spriedumus par cilvēkiem, ar zināmu noskaņu un zināmos gadījumos lietojot vienskaitļa un daudzskaitļa otrās personas vietniekvārdus. Lai gan viņa lietoja jūs un tu pretēji tam, kā bija vispārpieņemts, viņas mutē šī nianse guva pavisam citu nozīmi. Kad jaunais kņazs piegāja pie viņas, viņa pateica tam dažus vārdus, uzrunādama viņu ar jūs, un paskatījās tik nievājoši, ka es galīgu apmulstu, ja būtu viņa vietā. Taču Etjēns, kā likās, bija pavisam cita tipa cilvēks: viņš nepievērsa nekādu uzmanību ne vien vecmāmiņas apsveikumam, bet pat viņas personai un apsveicinājās ar visiem klātesošiem ja nu ne gluži veikli, tad pavisam familjari. Visu manu uzmanību saistīja Soņečka: atceros, ka tad, kad Volodja, Etjēns un es sarunājāmies zālē tādā vietā, no kuras varēja redzēt Soņečku, un arī viņa varēja redzēt un dzirdēt mūs, es runāju ar lielāko prieku; ja man pagadījās izteikt, pēc manas sajēgas, kādu jocīgāku un brašāku vārdiņu, es izrunāju to skaļāk un paraudzījos uz viesistabas durvīm; taču, kad mēs pārgājām citā vietā, no kurienes mūs viesistabā nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt, es klusēju un man vairs nebija nekāda prieka runāt.

Viesistaba un zāle pamazām pildījās viesiem. Viņu skaitā, kā jau tas arvien mēdz būt bērnu vakaros, bija arī daži pusaudži, kas negribēja palaist garām iespēju palīksmoties un padejot it kā tikai tāpēc vien, lai iepriecinātu mājas māti.

Kad ieradās Ivini, prieka vietā, ko es parasti jutu, sastopoties ar Serjožu, mani tagad pārņēma savāds īgnums uz viņu par to, ka viņš ieraudzīs Soņečku un tai izrādīsies.

XXI NODAĻA PIRMS MAZURKAS

— Ē! Pie jums, kā rādās, būs dejošana, — sacīja Serjoža, iznākdams no viesistabas un izņemdams no kabatas pāri jaunu glazē cimdu, — jāvelk cimdi rokās.

«Ko nu lai iesāk? Mums cimdu nemaz nav,» es nodomāju, «jāiet augšā, jāpameklē.»:

Kaut gan es izrakņāju visas kumodes, tomēr tikai vienā atradu mūsu zaļos dūraiņus, bet otrā — vienu glazē cimdu, kas šoreiz man nekādi nevarēja noderēt: pirmkārt, tāpēc, ka bija ļoti vecs un netīrs, otrkārt, tāpēc, ka bija man pārāk liels, bet galvenokārt gan tāpēc, ka tam trūka vidējā pirksta, kuru, jādomā, jau sen bija nogriezis Kārlis Ivaničs slimās rokas vajadzībām. Es tomēr uzvilku šo cimda palieku un vērīgi aplūkoju to vidējā pirksta vietu, kas mūždien bija notraipīta ar tinti.

«Būtu nu te bijusi Nataļja Savišna, viņai droši vien atrastos arī cimdi. Lejā tāds es nevaru iet, jo ko lai atbildu, ja man jautās, kāpēc nedejoju. Arī te palikt nevar, jo tik un tā mani meklēs. Ko lai iesāku?» es prātoju, rokas plātīdams.

— Ko tu te dari? — Volodja ieskrējis uzsauca. — Ej un uzlūdz dāmu … tūliņ sāksies!

— Volodja, — es viņam sacīju tādā balsī, kas liecināja, ka esmu tuvu izmisumam, un rādīju roku ar diviem netīrā cimdā iebāztiem pirkstiem. — Volodja, tu par to neesi pat padomājis.

— Par ko? — viņš nepacietīgi iesaucās. — Ā! Par cimdiem, — manu roku ieraudzījis, viņš pavisam vienaldzīgi piebilda. — Patiesi ne; jāpavaicā vecmāmiņai… ko viņa teiks. — Un bez prātošanas viņš skrēja lejā.

Aukstasinība, ar kādu viņš izteicās par to, kas man likās tik svarīgs, mani nomierināja, un es steidzos uz viesistabu, pavisam piemirsis neglīto cimdu, ko biju uzvilcis kreisajā rokā.

Uzmanīgi piegājis pie vecmāmiņas atzveltnes krēsla un mazliet pieskaries viņas mantijai, es čukstēju:

— Vecmāmiņ, ko lai mēs iesākam? Mums nav cimdu!

— Kas ir, mans draugs?

— Mums nav cimdu, — es atkārtoju, virzīdamies arvien tuvāk un tuvāk un abas rokas uz krēsla atzveltnes uzlikdams.

— Bet kas tad tas? — viņa piepeši iesaucās, mani aiz kreisās rokas satverdama. — Voyez, ma chere , — viņa turpināja, uzrunādama Valachina kundzi, — voyez comme ce jeune homme s'est fait йlйgant pour danser avec votre fille.[36]

Vecmāmiņa mani cieši turēja aiz rokas un nopietni, kā jautādama nolūkojās klātesošos, kamēr visu viesu ziņkāre bija apmierināta un smiekli kļuva vispārēji.

Es būtu ļoti sarūgtināts, ja Serjoža mani redzētu šai brīdī, kad es, aiz kauna saviebies, veltīgi mēģināju izraut savu roku, bet no Soņečkas, kas smējās tā, ka viņai pat asaras saskrēja acīs un visas cirtas sāka lēkāt ap pietvīkušo sejiņu, man nemaz nebija kauns. Es sapratu, ka viņas smiekli skanēja pārāk skaļi un dabiski, lai tie būtu izsmejoši; taisni otrādi, tas, ka mēs abi smējāmies un skatījāmies viens otrā, mūs it kā satuvināja. Notikums ar cimdiem, kaut gan tas varēja beigties arī slikti, palīdzēja man brīvi justies tai sabiedrībā, kas man vienmēr šķita visbriesmīgākā — viesistabas sabiedrībā; zālē es nemaz vairs nebiju bikls.

Kautrīgu cilvēku ciešanas rodas tāpēc, ka viņi nezin, ko citi par viņiem domā; tiklīdz šīs domas kļūst zināmas — lai kādas tās būtu — ciešanas izbeidzas.

Ak, cik daiļa bija Soņečka Valachina, kad viņa ar jauno neveiklo kņazu man iepretim dejoja franču kadriļu! Cik jauki viņa pasmaidīja, sniegdama man «chaмne» figurā roku! Cik tīkami taktī lēkāja viņas gaišās cirtas, un cik naivi viņa ar savām mazajām kājiņām veidoja «jetй-assemblй »! Piektajā figurā, kad mana dāma pārskrēja otrā pusē un kad es, takti nogaidīdams, gatavojos dejot solo, Soņečka nopietni saknieba lūpiņas un sāka raudzīties sāņus. Bet velti viņa par mani bažījas: es droši izdejoju «chassй en avant, chassй en arriиre, glissade », [37] un tanī brīdī, kad tuvojos viņai, ar rotaļīgu kustību parādīju tai cimdu ar diviem pirkstiem, kas rēgojās ārā. Viņa sāka briesmīgi smieties un vēl tīkamāk tipināja ar mazajām kājiņām pa parketu. Vēl atceros — kad mēs sastājāmies lokā un visi saķērāmies rokās, viņa nolieca galviņu un, savu roku no manējās neizņemdama, paberzēja deguntiņu pie sava cimda. Tas viss, tikpat kā šodien noticis, stāv manu acu priekšā, un vēl tagad man ausīs skan kadriļa no «Donavas jaunavas», pie kuras skaņām viss norisinājās.

Pienāca arī otrā kadriļa, kuru es dejoju ar Soņečku. Nosēdies viņai līdzās, es jutos ārkārtīgi neveikli un nekādi nevarēju saprast, par ko ar viņu lai runāju. Kad mana klusēšana pārāk ieilga, es sāku baiļoties, ka tikai viņa nenotur mani par muļķi, un noņēmos visādā ziņā šos viņas maldus izklīdināt. «Vousкtes une habitante de Moscou ?» [38] es viņai vaicāju un pēc apstiprinošas atbildes turpināju: «Et moi, je n'ai encore jamais frйquentй la capitale ,» [39] likdams cerības it īpaši uz «frйquenter » [40] vārda iespaidu. Tomēr jutu, ka tādā garā sarunu turpināt nespēšu, lai gan šāds sākums bija lielisks un pilnīgi pierādīja manas plašās zināšanas franču valodā. Mūsu kārta dejā gluži tik drīz vēl nebija gaidāma, bet klusēšana iestājās no jauna: es bažīgi raudzījos viņā, gribēdams zināt, kādu iespaidu esmu atstājis, un gaidīdams viņas palīdzību. «Kur jūs atradāt tik jocīgu cimdu?» viņa man piepeši ieprasījās; un šis jautājums sagādāja man lielu prieku un atvieglojumu. Es paskaidroju, ka cimds piederējis Kārlim Ivaničam, ironiski diezgan plaši izteicos pat par pašu Kārli Ivaniču, par to, cik viņš kļūst jocīgs, kad noņem sarkano benīti, un par to, kā viņš reiz, ģērbies zaļā mētelī, novēlās no zirga taisni peļķē, un tā tālāk. Kadriļa pagāja tīri nemanot. Tas viss nu bija labi; bet kāpēc es tik zobgalīgi atsaucos par Kārli Ivaniču? Vai patiesi es būtu zaudējis Soņečkas labvēlību, ja būtu viņai Kārli Ivaniču attēlojis ar tādu mīlestību un cienību, kādu es pret viņu jutu?

Kad kadriļa bija beigusies, Soņečka man pateica «merci» tik mīļi, it kā es patiesi būtu pelnījis viņas pateicību. Es biju sajūsmā, biju kā apstulbis no prieka un nevarēju pats sevi vairs ne pazīt: kur man bija radusies drosme, pārliecība un pat pārdrošība? «Pasaulē nav nekā, kas varētu mani samulsināt!» es domāju, bezrūpīgi staigādams pa zāli. «Esmu uz visu gatavs!»

Serjoža piedāvājās man stāties ar viņu vis-а-vis. «Labi,» es teicu, «lai gan man nav dāmas, bet es sameklēšu.» Drošu skatienu zālei pārlaidis, es redzēju, ka visas dāmas bija jau aizņemtas, brīva bija tikai kāda gara auguma jaunava, kas stāvēja pie viesistabas durvīm. Viņai tuvojās kāds garš, jauns cilvēks, kā es spriedu, ar nolūku uzaicināt uz deju; viņš bija pāris soļu attālumā no jaunavas, bet es — zāles pretējā pusē. Graciozi šļūkdams pa parketu, es acumirklī pārlidoju telpu, kas jaunavu šķīra no manis, un, kāju pievilkdams, stingrā balsī uzlūdzu viņu uz kontrdeju. Vēlīgi smaidot, garā jaunava pasniedza man roku, un jaunais cilvēks palika bez dāmas.

Man bija tāda sava spēka apziņa, ka es pat nepievērsu uzmanību jaunā cilvēka sapīkumam; bet vēlāk dabūju zināt, ka šis jaunais cilvēks apvaicājies, kas esot bijis tas izpūrušais zēns, kas paskrējis viņam garām un pašā degungalā nocēlis dāmu.

XXII NODAĻA MAZURKA

Jaunais cilvēks, kam es nocēlu dāmu, mazurku dejoja pirmajā pārī. Turēdams dāmu aiz rokas, viņš pietrūkās no savas vietas un, kur vajadzētu dejot «pas de Basques » [41] , kā mums mimī mācīja, viņš gluži vienkārši paskrējās uz priekšu, noskrējis līdz kaktam, apstājās, paplēta kājas, piesita papēdi, pagriezās un palēkdamies skrēja tālāk.

Tā kā man mazurkai dāmas nebija, es sēdēju aiz vecmāmiņas augstā atzveltņa un vēroju.

«Ko viņš tur dara?» es pats pie sevis prātoju. «Tas taču nepavisam nav tas, ko mums Mimī mācīja: viņa apgalvoja, ka mazurku visi dejojot uz pirkstgaliem, līgani un apaļīgi lokot kājas; bet te nu izrādās, ka tā nepavisam nedejo. Redz, arī Ivini un Etjēns, un visi dejo, bet «pas de Basques » netaisa; arī mūsu Volodja piesavinājies šo jauno paņēmienu. Nav slikti! … Un Soņečka, cik viņa jauka! Redz, arī viņa sāk…» Es biju bezgala līksms.

Mazurka tuvojās beigām; vairāki paveci kungi un dāmas nāca pie vecmāmiņas atvadīties un brauca prom; sulaiņi, vairīdamies no dejotājiem, uzmanīgi nesa traukus uz dibenistabu; vecmāmiņa bija jau manāmi pagurusi, runāja it kā negribēdama un vārdus gari vilkdama; muzikanti trīsdesmito reizi gurdi uzsāka vienu un to pašu motivu. Garā jaunava, ar kuru es dejoju, kādas figūras laikā pamanīja mani un, zīmīgi pasmaidījusi, — jādomā, gribēdama ar to izpatikt vecmāmiņai, — pieveda pie manis Soņečku un vienu no neskaitāmajam kņazēm. «Rose ou hortie ?» [42] viņa man jautajā. — Ā, tu esi te! — atzveltnes krēslā pagriezusies, vecmāmiņa teica. — Ej, manu draudziņ, ej!

Lai gan šai brīdī man labāk patiktos galvu paslēpt zem vecmāmiņas krēsla nekā nākt āra, tomēr — kā lai atsakās? Es piecēlos, pateicu «rose » un bikli paskatījos uz Soņečku. Taču es nepaguvu ne atjēgties, kad kāda roka baltā cimdā jau atradās manējā, un kņaze, laimīgi smaidīdama, devās uz priekšu, nevarēdama ne iedomāties, ka es nepavisam nesaprotu, ko lai iesāku ar savām kājām.

Es zināju, ka «pas de Basques » te ir nevietā, ka tas ir nepieklājīgi un var mani pat apkaunot, bet pazīstamās mazurkas skaņas, iedarbodamās uz manu dzirdi, norādīja virzienu nerviem, kas savukārt norādīja šīs kustības kājām; un tās pilnīgi nevilšus un par brīnumu visiem skatītājiem sāka uz pirkstgaliem izveidot fatalus apaļus un līganus pa. Kamēr mēs virzījāmies taisni uz priekšu, vēl kaut kā gāja, bet pagriezienā es pamanīju, ka, ja es neuzkavēšos, tad katrā ziņā aizsteigšos priekšā.

Lai izvairītos no tādām nepatikšanām, es apstājos ar nolūku iztaisīt tādu pašu pusloku, kādu tik daiļi izlocīja jaunais cilvēks pirmajā pārī. Bet tanī pašā mirklī, kad es paplētu kājas un gribēju jau palēkties, kņaze, veikli man apkārt aptecējusi, ar muļķīgu ziņkāri un izbrīnu paskatījās uz manām kājām. Šis skatiens mani satrieca. Es tā samulsu, ka tad, kad vajadzēja dejot, es visdīvainākā kārtā, bez takts un pilnīgi bezjēdzīgi sāku mīņāties uz vietas un pēdīgi pavisam apstājos. Visi raudzījās manī: cits izbrīnā, cits ziņkārē, cits zobgalīgi, bet cits atkal līdzcietīgi; vienīgi vecmāmiņa skatījās pavisam vienaldzīgi.

— Il ne fallait pas danser, si vous ne savez pas ! [43] — atskanēja tēva dusmīgā balss man pie pašas auss, un, mani viegli atgrūdis, viņš saņēma manas dāmas roku, skatītājiem skaļi aplaudējot, izgāja ar viņu vienu gājienu tā, kā agrāk dejoja, un atveda dāmu viņas vietā. Mazurka tūdaļ izbeidzās.

«Kungs, par ko tu mani tik bargi sodi!— —

Visi mani nicina un vienmēr nicinās… man visur ceļš būs ciet: uz draudzību, mīlu, pagodinājumiem… viss pagalam! Kāpēc Volodja man rādīja zīmes, kuras visi redzēja un kuras man nevarēja līdzēt? Kāpēc šī riebīgā kņaze tā paskatījās uz manām kājām? Kāpēc Soņečka … viņa jau gan jauka, bet kāpēc viņa šai acumirklī smaidīja? Kāpēc tēvs nosarka un satvēra mani aiz rokas? Vai patiesi arī viņam bija par mani kauns? O, tas ir briesmīgi! Būtu te māmiņa, viņa gan nebūtu sarkusi par savu Nikoļeņku …» Un mana fantāzija aizlidoja tālu, tālu līdzi šim tēlam. Es atcerējos pļavu pie mājas, dārza slaikās liepas, tīro dīķi, pār kuru laidelējās bezdelīgas, zilās debesis ar sastingušiem, baltiem, caurspīdīgiem mākoņiem, smaržīgas svaiga siena gubas, un vēl daudz citu klusu, rožainu atmiņu uzpeldēja manā satrauktajā fantāzijā.

XXIII NODAĻA PĒC MAZURKAS

Pie vakariņu galda jaunais cilvēks, kas dejoja pirmajā pārī, piesēdās pie mūsu — bērnu galda un sāka pievērst man sevišķu uzmanību, kas ļoti glaimotu manai patmīlībai, ja vien pēc tās nelaimes, kāda notika ar mani, es vēl spētu kaut ko just. Bet jaunais cilvēks, kā likās, gribēja mani par katru cenu uzjautrināt: viņš jokojās ar mani, sauca mani par brašu zēnu un, tiklīdz neviens no pieaugušajiem neskatījās uz mūsu pusi, lēja manā glāzītē vīnu no dažādām pudelēm, spiezdams visādā ziņā izdzert. Uz vakariņu beigām, kad namzinis ielēja man tikai ceturtdaļkausa šampanieša no salvetē ievīstītās pudeles un kad jaunais cilvēks uzstāja, lai pielejot pilnu un piespieda mani vienā paņēmienā to izdzert, es sajutu visā miesā patīkamu siltumu, man sevišķi iepatikās mans jautrais aizgādnis, un es sāku par kaut ko sirsnīgi smieties.

Piepeši zālē atskanēja grosfatera skaņas, un viesi sāka celties no galda. Mūsu draudzība ar jauno cilvēku tūdaļ arī izbeidzās: viņš aizgāja pie lielajiem, bet es, neuzdrošinādamies viņam sekot, ziņkārīgi piegāju paklausīties, ko Valachina runāja ar savu meitu.

— Vēl pusstundiņu, — Soņečka centās pierunāt māti.

— Patiesi, nevar, manu mīlulīt.

— Nu, manis dēļ, lūdzu, lūdzu, — pieglauzdamās viņa sacīja.

— Vai tev patiks, ja es rītu būšu slima? — Valachina kundze sacīja un bija tik neuzmanīga, ka pasmaidīja.

— Ā, atļāva! Paliksim? — priekā lēkādama, Soņečka iesaucas.

— Ko lai ar tevi iesāk? Ej un dejo… redz, tur arī kavalieris, — viņa teica, uz mani norādīdama.

Soņečka pasniedza man roku, un mēs iesteidzāmies zālē.

Iedzertais vīns, Soņečkas tuvums un jautrība lika man galīgi aizmirst nelaimīgo atgadījumu ar mazurku. Es taisīju ar kājām visjocīgākās figūras: te, zirgu atdarinot, tecēju sīkiem riksīšiem, lepni kājas cilādams, te spārdījos, piecirtu tās kā auns, kas dusmojas uz suni, un pie tam smējos no visas sirds, nemaz nebēdādams par to, kādu iespaidu tas atstās uz skatītājiem. Arī Soņečka smējās bez mitas: viņa smējās par to, ka mēs, roku rokā saķērušies, griežamies, smējās, skatīdamās uz kādu vecu kungu, kas, lēni kājas cilādams, pārkāpa pār mutautiņu, izlikdamies, ka to viņam nācies loti grūti izdarīt, smējās vai ģībdama, kad es palēcos gandrīz līdz griestiem, lai parādītu savu izveicību.

Caur vecmāmiņas kabinetu iedams, es paskatījos spogulī: seja bija vienos sviedros, mati sajukuši, cekuls izspūris vairāk nekā jebkad, bet visumā sejas izteiksme bija tik jautra, labsirdīga un veselīga, ka es pats sev iepatikos.

«Ja es vienmēr būtu tāds kā tagad,» nodomāju, «tad varētu vēl iepatikties.»

Bet, kad atkal paraudzījos savas dāmas daiļajā sejiņā, tad pamanīju, ka tur līdz ar jautrību, veselīgumu un bezrūpību, kas man patika paša sejā, bija vēl tik daudz cēla un maiga daiļuma, ka es sapīku un sapratu, cik muļķīgi cerēt uz to, ka es varētu pievērst sev šīs brīnišķīgas būtnes uzmanību.

Es nevarēju cerēt uz pretmīlu un arī nedomāju par to: mana dvēsele arī bez visa tā bija laimes pārpilna. Es nevarēju saprast, ka varētu prasīt vēl lielāku laimi nekā mīlas jūtas, kas pildīja manu dvēseli ar prieku, un ka varētu vēl kaut ko vēlēties, izņemot vienīgi to, lai šīs jūtas nekad nebeigtos. Man jau tā bija labi. Sirds pukstēja ka dūjiņa, asinis nemitīgi plūda uz to, un man gribējās raudāt.

Kad mēs gājām pa gaiteni, garām tumšajam pieliekamajam, kas atradās zem kāpnēm, es paskatījos turp un nodomāju: kas tā gan būtu par laimi, ja kopā ar viņu vārētu visu mūžu nodzīvot šai tumšajā pieliekamajā un tā, lai neviens nezinātu, ka mēs tur dzīvojam!

— Šodien ļoti jautri, vai ne? — es sacīju klusā, drebošā balsī un sāku iet ātrāk, sabijies ne tik daudz no tā, ko teicu, cik no tā, ko biju nodomājis teikt.

— Jā … ļoti! — viņa atbildēja, pagriezdama uz manu pusi galviņu ar tik vaļsirdīgi laipnu izteiksmi sejā, ka man pārgāja visas bailes.

— Īpaši pēc vakariņām… Bet ja jūs zinātu, — cik man žēl (es gribēju gan teikt skumji, tomēr neuzdrošinājos), ka jūs drīz aizbrauksiet un mēs vairs neredzēsimies.

— Kāpēc tad neredzēsimies? — viņa sacīja, cieši raudzīdamās savu kurpīšu purngalos un ar pirkstiņu vilkdama pa grumbuļaino aizsegu, kam mēs gājām garām. Katru otrdienu un piektdienu mēs ar māmiņu braucam uz Tveras bulvāri. Vai tad jūs neejat pastaigāties?

— Katrā ziņā otrdien izlūgsimies, un, ja mani nelaidīs, es viens pats aizskriešu — bez cepures. Ceļu zinu.

—Zināt ko? — Soņečka piepeši teica. — Dažus zēnus, kuri pie mums viesojas, es vienmēr uzrunāju ar tu; teiksim arī mēs viens otram tu. Vai gribi? — viņa piebilda, galvu papurinādama un paskatīdamās man taisni acīs.

Šai brīdī mēs iegājām zālē, kur sākās grosfatera otrā, dzīvākā daļa.

— Nā … ciet, — es teicu tanī acumirklī, kad muzika un vispārējais troksnis varēja apslāpēt manus vārdus.

— Nāc tu, bet ne — nāciet, — Soņečka izlaboja un iesmējās.

Grosfaters beidzās, bet es nepaguvu pateikt nevienu teikumu ar tu, kaut gan centos sadomāt tādus, kur šis vietniekvārds atkārtotos vairākas reizes. Man trūka drosmes. «Vai gribi?», «Nāc,» skanēja man ausīs un gluži vai apreibināja: izņemot Soņečku, es nekā un neviena cita neredzēju. Es redzēju, kā viņai atglauda cirtas, aizlika tās aiz ausīm, un atsedzās daļa pieres un deniņu, ko es vēl nebiju redzējis; redzēju, kā viņu ietuntuļoja zaļajā villainē tik cieši, ka redzams palika vienīgi degungaliņš; pamanīju — ja viņa ar saviem rožainajiem pirkstiņiem nebūtu mazliet pašķīrusi pret muti galvas apsēju, tad viņa katrā ziņā nosmaktu; un redzēju, kā viņa, tūliņ aiz mātes dodamās pa kāpnēm lejā, strauji pagriezās ar seju pret mums, pamāja ar galviņu un nozuda aiz durvīm.

Volodja, Ivini, jaunais kņazs, es — mēs visi bijām iemīlējušies Soņečkā un, uz kāpnēm stāvēdami, ar acīm viņu pavadījām. Kuram īsti viņa pamāja ar galvu, es nezinu, bet tai brīdī es biju cieši pārliecināts, ka mājiens bija domāts man.

No Iviniem atvadoties, es ļoti brīvi, mazliet pat vēsi parunājos ar Serjožu un paspiedu viņam roku. Ja viņš saprata, ka kopš šās dienas zaudējis manu mīlu un savu varu pār mani, viņš droši vien to nožēloja, kaut gan centās izlikties pilnīgi vienaldzīgs.

Pirmo reizi mūžā es kļuvu neuzticīgs mīlestībā un pirmo reizi izjutu šo jūtu saldumu. Man bija patīkami apmainīt jau novazātās, parastās padevības jūtas pret jaunām mīlas jūtām, kas bija pilnas noslēpuma un neziņas. Bez tam vienā un tanī pašā laikā beigt mīlēt un atkal iemīlēt nozīmē iemīlēt divreiz stiprāk nekā agrāk.

XXIV NODAĻA GULTĀ

«Kā gan es varēju tik dedzīgi un tik ilgi mīlēt Serjožu?» gultā gulēdams, prātoju. «Nē! Viņš nekad nesaprata, neprata cienīt manu mīlu un nebija tās vērts … Bet Soņečkā? Cik daiļa! «Vai gribi?» «Tev jāsāk.»»

Dzīvi iztēlojies sev viņas sejiņu, es pietrūkos četrrāpus, pārvilku segu pār galvu, apbāzīju to sev no visām pusēm un, kad vairs nekur nebija nevienas spraugas, patīkamu siltumu sajutis, apgulos un iegrimu saldos sapņos un atmiņās. Pievērsis stingu skatienu vatētās segas oderei, es Soņečku redzēju tikpat skaidri kā pirms stundas; domās es sarunājos ar viņu, un šī saruna, kaut gan tai nebija nekāda satura, sagādāja man neaprakstāmu baudu, tāpēc ka tu, tev, ar tevi, tavas tajā atkārtojās bez sava gala.

Šie sapņi bija tik skaidri, ka es, tīkama satraukuma pārņemts, nevarēju iemigt, un man gribējās dalīties ar kādu savas laimes pārpilnībā.

— Mīlulīt! — es gandrīz skaļi izrunāju, strauji pagriezies uz otriem sāniem. — Volodja! Vai tu guli?

— Nē, — miegainā balsī viņš man atbildēja. — Kas ir?

— Es esmu iemīlējies, Volodja! Esmu noteikti iemīlējies Soņečkā.

— Nu, un kas par to? — viņš staipīdamies atbildēja.

— Ak Volodja, tu nevari nemaz iedomāties, kas ar mani notiek… tagad pat es gulēju, saritinājies zem segas, un tik skaidri, tik skaidri redzēju viņu, sarunājos ar viņu, ka taisni brīnums. Un vai zini vēl ko? Kad guļu un domāju par viņu, dievs zin kāpēc man kļūst skumji un briesmīgi gribas raudāt.

Volodja sakustējās.

— Es vēlētos tikai vienu, — es turpināju,— tas ir — vienmēr būt ar viņu kopā, vienmēr viņu redzēt un vairāk nekā. Bet vai tu esi iemīlējies? Atzīsties bez aplinkiem, Volodja.

Dīvaini, ka man gribējās, lai visi būtu iemīlējušies Soņečkā un lai visi par to runātu.

— Kāda tev daļa? — Volodja atcirta, pagriežoties ar seju pret mani. — Varbūt.

— Tev nenāk miegs, tu izlikies! — no viņa spulgajām acīm nopratis, ka viņš par gulēšanu nav nemaz domājis, es iesaucos un nosviedu segu. — Labāk runāsim par viņu. Vai nav tiesa, viņa ir daiļa? … Tik daiļa, ka viņai būtu tikai man jāpasaka: «Nikoļeņka, izlec pa logu!» vai: «Meties ugunī!» un zvēru, — es teicu, — es tūdaļ izlēktu un ar prieku. Ak, cik daiļa! — es piebildu, spilgti iedomādamies viņu savā priekšā un, lai visā pilnībā varētu papriecāties par šo tēlu, strauji apsviedos uz otriem sāniem un pabāzu galvu zem spilvena. — Briesmīgi gribas raudāt, Volodja.

Eku muļķis! — viņš smaidīdams teica un pēc tam, brītiņu klusējis: — Es nu gan pavisam ne tā kā tu; es domāju, ja būtu iespējams, tad vispirms es gribētu sēdēt viņai līdzās un sarunāties …

— Ā, tātad tu arī esi iemīlējies? — es viņu pārtraucu. — Pēc tam, — liegi smaidīdams, Volodja turpināja, — pēc tam es noskūpstītu viņas pirkstiņus, actiņas, lūpiņas, deguntiņu, kājiņas, visu viņu noskūpstītu …

— Muļķības! — es no spilvena apakšas iesaucos.

— Tu nekā nesaproti, — Volodja nicinoši noteica.

— Nē, saprotu gan, bet tu pats nesaproti un runā muļķības, — es iesaucos asaru pārmāktā balsī.

— Bet raudāt nu gan nav nekāda iemesla. Gluži kā meitene!

XXV NODAĻA VĒSTULE

16. aprilī, gandrīz sešus mēnešus pēc tās dienas, kuru es te aprakstīju, mācību laikā tēvs uznāca augšā pie mums un pateica, ka šonakt mēs kopā ar viņu braukšot uz laukiem. To dzirdot, man sirdī kaut kas iesmeldzās un domas tūdaļ pievērsās māmiņai.

Negaidītās aizbraukšanas iemesls bija šāda vēstule :

Petrovskā 12. aprilī.

«Tikai nupat, pulksten desmitos vakarā, saņēmu tavu 3. aprilī rakstīto vēstuli un, kā allaž paradusi, tūliņ atbildu. Fjodors gan to bija atvedis no pilsētas jau vakar, bet, tā kā bijis ļoti vēls, viņš to nodevis Mimī šorīt no rīta. Mimī atkal, aizbildinādamās, ka esmu nevesela un satraukta, man to nedeva visu dienu. Man patiesi bija mazliet karstumi un, atzīšos tev vaļsirdīgi, nu jau ceturtā diena, kopš neesmu gluži vesela un neceļos no gultas.

Lūdzu, neuztraucies, mīļais draugs: es jūtos diezgan labi, un, ja Ivans Vasiļjevičs atļaus, tad jau rīt domāju celties.

Pagājušajā nedēļā piektdien es izbraucu kopā ar bērniem vizināties, bet pie paša pagrieziena uz lielceļu, pie tā tiltiņa, kas mani arvien ir biedējis, zirgi iestiga dubļos. Diena bija lieliska, un man iešāvās prātā aiziet kājām līdz lielceļam, kamēr izvelk karieti. Līdz lūgšanu namiņam tikusi, es jutos ļoti nogurusi un atsēdos atpūsties. Tā kā pagāja kāda pusstunda, kamēr salasījās ļaudis, lai izvilktu karieti, tad man sametās vēsi, sevišķi kājām, jo kājas man bija tikai puszābaki ar plānām zolēm, un tie bija samirkuši. Pēc pusdienām man uznāca drebuļi un karstumi, bet es kā parasti vēl staigāju un pēc tējas piesēdos ar Ļubočku paspēlēt četrrocīgi. (Tu viņu vairs nepazīsi: tik labi viņai veicas.) Taču iedomājies manu izbrīnu, kad es pamanīju, ka nespēju vairs skaitīt takti. Vairākas reizes mēģināju, bet galvā viss juka, un es jutu dīvainu troksni ausis. Es skaitīju: viens, divi, trīs, tad piepeši: astoņi, piecpadsmit un galvenais — redzēju, ka kļūdos, tomēr nekādi nespēju izlabot. Pēdīgi Mimī nāca man palīgā un gandrīz ar varu noguldīja gultā. Te tev, mans draugs, sīks pārskats par to, kā es saslimu un ka pati esmu pie tā vainīga. Otrā dienā man bija diezgan lieli karstumi, un atbrauca mūsu labais, vecais Ivans Vasiļjičs, kas vēl līdz šim laikam uzturas pie mums un solās mani drīz vien laist atkal laukā. Brīnišķīgs vecītis šis Ivans Vasiļjičs! Kad man bija karstumi un es murgoju, viņš augu nakti, acu neaizvēris, nosēdēja pie manas gultas, bet tagad, tā kā viņš zina, ka es rakstu, sēž ar meitenēm dīvanistabā, un guļamistabā es varu dzirdēt, kā viņš tām stāsta vācu pasakas un kā tās, viņā klausīdamas, vai ģībst no smiekliem.

La belle Flamande [44] kā tu viņu dēvē, ciemojas pie manis jau otro nedēļu, jo viņas māte aizbraukusi kaut kur viesos; viņa ar savu gādību pierāda man vissirsnīgāko draudzību. Viņa uztic man arī visus savas sirds noslēpumus. Ar viņas daiļo seju, krietno sirdi un jaunību no viņas varētu iznākt lieliska meitene, ja tik viņa būtu labās rokās. Taču tanī sabiedrībā, kur viņa dzīvo pēc viņas nostāstiem spriežot, viņa galīgi aizies postā. Man iešāvās prātā: ja man nebūtu tik daudz pašas bērnu es izdarītu labu darbu, viņu pieņemdama. Ļubočka gribēja pati tev rakstīt, bet viņa saplēsusi jau trešo papīra lapu un saka: «Es zinu, kāds tētis zobgalis: ja pielaidīšu kaut vai vienu kļūdu, viņš to visiem parādīs.» Katjeņka joprojām tikpat mīļa, Mimī tikpat laba un garlaicīga.

Tagad parunāsimies par nopietnām lietām: tu raksti, ka šoziem tev lāgā neveicoties un ka vajadzēšot ķerties pie Habarovkas naudas. Man liekas pat savādi, ka tu prasi manu piekrišanu. Vai tad tas, kas pieder man, nepieder tāpat arī tev?

Tu esi tik labs, mīļais draugs, ka, baidīdamies mani sarūgtināt, slēp patiesību; bet es noprotu: tu droši vien es ļoti daudz paspēlējis un, dievs mans liecinieks, es par to nemaz neesmu noskumusi; tāpēc, ja vien lietu var labot, lūdzu, nedomā daudz par to un sevi veltīgi nemoki. Esmu jau pieradusi necerēt, ka bērniem kaut kas tiks ne vien no taviem kāršu spēles laimestiem, bet, atvaino, pat no visas tavas mantas. Mani tikpat mazā mērā iepriecina tavi laimesti, cik sarūgtina tavas paspēles; mani skumdina vienīgi tava nelaimīgā kaislība uz kāršu spēli, kas laupa man daļu no tavas maigās sirsnības un spiež mani teikt tev acīs tik rūgtu patiesību kā pašreiz, bet dievs zina, cik ļoti tas mani sāpina! Es nebeidzu viņu lūgt, lai viņš pasargātu mūs … ne jau no nabadzības (kas tad ir nabadzība?), bet no tā briesmīgā stāvokļa, kad bērnu intereses, kas man jāaizstāv, sadursies ar mūsējām. Līdz šim tas kungs manu lūgšanu uzklausīja: tu neesi pārkāpis to robežu, ko pārkāpjot mēs būsim spiesti vai nu upurēt mantu, kas vairs nepieder mums, bet mūsu bērniem, vai… baigi pat domāt, taču šī briesmīgā nelaime vienmēr mums draud. Jā, tas ir smags krusts, ko mums abiem uzlicis tas kungs.

Tu raksti man vēl par bērniem un atgriezies pie mūsu senā strīda jautājuma: lūdz mani piekrist viņu nodošanai kādā mācību iestādē. Tu zini manus aizspriedumus pret šādu audzināšanu …

Nezinu, mīļais draugs, vai tu man piekritīsi, bet katrā ziņā es lūdzu tevi, ja vien tu mani mīli, apsoli, ka tikmēr, kamēr esmu dzīva, un arī pēc manas nāves, ja dievam labpatiktos mūs šķirt, tas nekad nenotiks.

Tu raksti, ka mūsu darīšanu kārtošanai tev vajadzēšot aizbraukt uz Pēterburgu. Dievs ar tevi, manu draudziņ, brauc un steidzies drīzāk atpakaļ. Mums visiem bez tevis tik garlaicīgi! Pavasaris brīnum jauks: balkonam durvis jau izņēma, taciņa uz siltumnīcu pirms četrām dienām bija pilnīgi sausa, firziķi pilnos ziedos, vairs tikai šur tur redzams sniegs, bezdelīgas jau klāt, un šodien Ļubočka man atnesa pirmās pavasara puķītes. Ārsts saka, ka pēc dienām trim es būšot pavisam vesela, varēšot paelpot svaigu gaisu un pasildīties apriļa saulītē. Dzīvo sveiks, mīļais draugs, neraizējies, lūdzu, ne par manu slimību, ne par savu paspēli; pabeidz ātrāk savas darīšanas un brauc kopā ar bērniem pie mums uz visu vasaru. Man ir brīnišķīgi plāni, kā pavadīt vasaru, trūkst vienīgi tevis, lai tie piepildītos.»

Vēstules turpmākā daļa bija uzrakstīta uz citas papīra lapiņas, franču valodā, ciešā, bet nevienādā rokrakstā. Pārtulkošu to vārds vārdā.

«Netici tam, ko es tev uzrakstīju par savu slimību; nevienam pat prātā nenāk, cik ļoti tā nopietna. Zinu tikai to, ka es no gultas vairs nepiecelšos. Nekavējies ne mirkli, brauc tūliņ un atved arī bērnus. Varbūt es vēlreiz pagūšu tevi apkampt un viņus svētīt: tā ir mana vienīgā pēdējā vēlēšanās. Zinu, cik briesmīgu triecienu tev sagādāju, bet, vienalga, agri vai vēlu no manis vai no citiem tu par to uzzinātu; centīsimies vīrišķīgi un paļāvībā uz dievu pārciest šo nelaimi. Padosimies viņa gribai.

Nedomā, ka tas, ko rakstu, ir slimnieka murgi; gluži otrādi, šai mirklī manas domas darbojas ārkārtīgi skaidri, un es esmu gluži mierīga. Nemierini velti sevi ar cerībām, ka tās ir satrauktas dvēseles maldīgas, neskaidras nojautas. Nē, es jūtu, es zinu, un zinu tāpēc, ka dievam labpatika man to atklāt, — man dzīvot atlicis vairs ļoti maz.

Vai reizē ar dzīvi izbeigsies arī man mīla pret tevi un bērniem? Esmu nākusi pie atziņas, ka tas nav iespējams. Šai brīdī es pārāk dziļi izjūtu visu un nevaru iedomāties, ka tās jūtas, bez kurām dzīvei nav nekādas jēgas, varētu kādreiz iznīkt. Mana dvēsele nevar dzīvot bez mīlas pret jums, bet es zinu, ka tā dzīvos mūžīgi jau tāpēc vien, ka tādas jūtas kā mana mīla nevarētu nemaz rasties, ja tām kādreiz būtu jāizbeidzas. Manis nebūs pie jums, bet es esmu cieši pārliecināta, ka mana mīla nekad jūs neatstās, un šī doma manu sirdi tā iepriecina, ka es mierīgi un bez bailēm gaidu tuvojošos nāvi.

Esmu mierīga, un dievam zināms, ka allaž esmu uzskatījusi un uzskatu, ka nāve ir pāreja uz labāku dzīvi. Taču kāpēc gan mani māc asaras?… Kāpēc laupīt bērniem mīļoto māti? Kāpēc sagādāt tev tik smagu, negaidītu triecienu? Kāpēc man mirt, ja jūsu mīlestība padarīja manu dzīvi bezgala laimīgu?

Lai notiek tā kunga prāts.

Asaru dēļ es nespēju tālāk rakstīt. Varbūt vairs neredzēšu tevis. Pateicos tev, mans dārgais draugs, par visu to laimi, ko tu man šai dzīve sagādāji; tur es lūgšu dievu, lai viņš tev atlīdzina. Ardievu, mīļais draugs; atceries, ka manis nebūs, bet mana mīla nekad un nekur tevi neatstās. Ardievu, Volodja, ardievu, mans eņģelīt, ardievu, Benjamiņ — mans Nikoļeņka!

Vai tiešām viņi kādreiz mani aizmirsīs?!…»

Vēstulē bija ielikta šāda zīmīte, ko franču valodā rakstījusi Mimī:

«Skumjās nojautas, par kurām viņa jums raksta, pārāk skaidri apstiprināja ārsta vārdi. Vakarnakt viņa lika tūliņ nosūtīt šo vēstuli uz pastu. Domādama, ka viņa to teikusi murgos, es nogaidīju līdz rītam un uzdrošinājos uzplēst. Tikko es to atplēsu, Nataļja Nikolajevna man vaicāja, ko es esot izdarījusi ar vēstuli, un pavēlēja man to sadedzināt, ja neesot vēl nosūtīta. Viņa par to vien runā un apgalvo, ka vēstule jūs satriekšot. Nevilcinieties ar braukšanu, ja gribat vēl redzēt šo eņģeli, iekams tas nav mūs atstājis. Atvainojiet par traipiem. Trīs naktis neesmu gulējusi. Jūs zināt, cik ļoti es viņu mīlu!»

Nataļja Savišna, kas visu 11. apriļa nakti pavadīja māmiņas guļamistabā, man stāstīja, ka māmiņa, uzrakstījusi vēstules pirmo daļu, nolikusi to sev blakām uz galdiņa un iemigusi.

«Es pati,» Nataļja Savišna sacīja, «atzīstos, biju iesnaudusies atzveltnī, zeķe bija izkritusi no rokām. Te pa miegam dzirdu — tā ap pulksten vieniem — viņa it kā sarunājas; es atveru acis, skatos, viņa, mana mīļā, sēž gultā, rokas redz šitā salikusi, bet asaras straumēm tā vien tik plūst. «Tātad visam beigas?» tik ar viņa pateica un ar rokām aizklāja seju.

Es pietrūkos, sāku izvaicāt: «Kas jums kaiš?»

«Ak Nataļja Savišna, ja jūs zinātu, ko es nupat redzēju!»

Lai prašņāju kā prašņādama, viņa man vairāk nekā netika teikusi, lika tikai piestumt galdiņu, vēl kaut ko uzrakstīja, pašas klātbūtnē pavēlēja aizlīmēt aploksni un tūliņ nosūtīt. Pēc tam viņai kļuva arvien sliktāk un sliktāk.

XXVI NODAĻA KAS MŪS SAGAIDĪJA UZ LAUKIEM

18. aprilī mēs izkāpām no ratiem pie Petrovskas mājas kāpnēm. No Maskavas izbraucot, tēvs bija domīgs, un, kad Volodja viņam jautāja: vai māmiņa nav slima, viņš skumji paskatījās dēlā un pamāja ar galvu. Ceļā viņš manāmi nomierinājās, taču, jo vairāk tuvojāmies mājai, jo bēdīgāka kļuva viņa seja, un, kad, no karietes izkāpjot, viņš jautāja Fokam, kas aizelsies izskrēja pretī: «Kur Nataļja Nikolajevna?» viņa balss skanēja nedroši un acīs bija asaras. Labais vecītis, paslepus uz mums paskatījies, nodūra acis un, durvis uz priekšnamu atverot, novērsies atbildēja:

— Jau sestā diena, kopš nav labpaticis iznākt no guļamistabas.

Milka, kas kopš tās dienas, kad māmiņa sasirgusi, kā es vēlāk dabūju zināt, nemitējusies žēli gaudot, nu līksmi metas pie tēva — slējās augšā, smilkstēja, laizīja rokas, bet tēvs to atgrūda un iegāja viesistabā, tad dīvanistabā, no kurienes durvis veda taisni guļamistabā. Jo tuvāk viņš nāca šai istabai, jo vairāk pēc visām viņa kustībām varēja noģist nemieru. Dīvanistabā iegājis, viņš saka virzīties uz pirkstgaliem, tik tikko elpoja un pārmeta krustus, pirms sadūšojās ķerties pie aizvērto durvju roktura. Šai brīdī no koridora izskrēja Mimī — nesasukājusies, noraudājusies. «Ak Pjotr Aleksandrovič!» neliekuļota izmisuma pārņemta, viņa čukstēja un tad, pamanījusi, ka tēvs nospieda durvju rokturi, tikko sadzirdami piebilda: «Te nevar tikt — ieeja caur meiču istabu.»

Ai, cik smagu iespaidu tas atstāja uz manu bērna fantāziju, ko baigas nojautas bija noskaņojušas bēdām.

Mēs devāmies uz meiču istabu: gaitenī pagadījās ceļā muļķītis Akims, kas mūs allaž uzjautrināja ar savu vaigstīšanos. Taču šai brīdi viņš man nelikās nemaz komisks; un nekas mani tik sāpīgi nepārsteidza ka viņa bezjēdzīgi vienaldzīgā seja. Meiču istabā divas meitenes, kas sēdēja pie kāda rokdarba, piecēlās mūs apsveikt un tik skumji raudzījās, ka man sametās bail. Izgājis vēl cauri Mimi istabai, tēvs atvēra guļamistabas durvis, un mēs ienācām. Pa labi no durvīm bija divi logi, aizklāti ar villainēm; pie viena sēdēja Nataļja Savišna ar brillēm uz deguna un adīja zeķi. Viņa nesāka mūs skūpstīt, kā parasti mēdza darīt, tikai piecēlās, paskatījās uz mums caur brillēm, un asaras viņai sāka līt aumaļām. Man ļoti nepatika, ka visi, mūs ieraugot, sāk raudāt, kurpretim līdz tam bija gluži mierīgi.

Pa kreisi no durvīm bija aizsegs, bet aiz tā — gulta, galdiņš, ar zālēm apkrauts skapītis un liels atzveltnis, kurā snauda ārsts; pie gultas stāvēja jauna, loti blonda, brīnum skaista jaunava baltā rītasvārkā un, mazliet piedurknes atlocījusi, lika ledu māmiņai uz galvas; māmiņu šai acumirklī es vēl nevarēju saredzēt.

Šī jaunava bija la belle Flamande , par kuru māmiņa bija rakstījusi un kurai vēlāk bija tik svarīga loma visā mūsu ģimenes dzīvē. Tiklīdz mēs iegājām, viņa noņēma vienu roku no māmiņas galvas un sakārtoja uz krūtīm sava rītasvārka krokas, tad čukstēdama teica: «Nesamaņā.»

Šai brīdī mani nomāca smagas bēdas, tomēr es tīri neapzinīgi ievēroju visus sīkumus. Istabā bija gandrīz tumšs, karsts un oda pēc piparmētrām, odekolona, kumelītēm un Hofmaņa pilieniem. Šī smarža mani tā pārsteidza, ka ne vien tad, kad es to saožu, bet arī tad, kad atceros, fantazija pēkšņi pārceļ mani šai drūmajā, smacīgajā istabā un atdzīvina šausmīgo brīdi visos sīkumos.

Māmiņas acis bija vaļā, bet viņa neko neredzēja…

Ak, es nekad neaizmirsīšu šo drausmīgo skatienu! Tajā atspoguļojas tik daudz ciešanu! … Mūs izveda ārā.

Kad es pēc tam Nataļjai Savišnai jautāju par māmiņas pēdējiem brīžiem, lūk, ko viņa man pastāstīja:

«Kad jūs aizveda, viņa vēl ilgi svaidījās, mana mīlulīte, it kā viņu, lūk, te, kaut kas žņaugtu; tad galviņa noslīdēja no spilveniem un viņa iemiga tik klusi un mierīgi, tīri kā pats debesu eņģelis Es tikai uz brītiņu izgāju paraudzīties, kāpēc nenes dzeramo, — ienāku atpakaļ, bet viņa, mana sirsniņa jau visu ap sevi izsvaidījusi un nu tik aicina pie sevis jūsu tētiņu; tas noliecas pie viņas, bet, redzams, viņai trūkst spēka pateikt, ko gribētu: tikai atver lūpiņas un atkal sāk vaidēt: «Mans dievs! Kungs!… Bērnus, bērnus!» Gribēja skriet jums pakaļ, bet Ivans Vasiļjičs atturēja un saka: «Tas viņu vēl vairāk uztrauks, labāk nevajag.» Vēlāk jau vairs tikai paceļ rociņu un atkal nolaiž. Un, ko viņa ar to domāja, dievs vien zina! Man liekas, ka viņa jūs, jums klātneesot, svētīja. Jā, nebija dieviņš nolicis (pirms pēdējā brītiņa) skatīt savus bērnus. Tad viņa, mana labulīte, pacēlās, saņēma rociņas, lūk, tā, un piepeši sāka runāt tādā balsī, ka es pat atcerēties nedrīkstu: «Dievmāte, nepamet viņus! …» Tad sāpes pārņēma viņas sirdi, no acīm varēja noskārst, ka viņa, nabadzīte, šausmīgi mokās: atkrita uz spilveniem, iekodās ar zobiem palagā, bet asaras, manu draudziņ, straumēm līst.»

— Nu, un pēc tam? — es jautāju.

Nataļja Savišna nevarēja vairs parunāt: viņa novērsās un sāka rūgti raudāt.

Māmiņa nomirusi šausmīgās ciešanās.

XXVII NODAĻA BĒDAS

Otrā dienā vēlu vakarā man gribējās vēlreiz viņā paskatīties: pārvarējis bailes, kas neviļus mani bija pamodušās es klusiņām atvēru durvis un uz pirkstgaliem iegāju zālē.

Istabas vidū uz galda stāvēja zārks, tam apkārt augstos sudraba svečturos dega sveces; attālākā kaktā sēdēja psalmotājs un klusā, vienmuļā balsī lasīja Dāvida dziesmas.

Es apstājos pie durvīm un sāku skatīties, bet acis man bija tā saraudātas un nervi tā satraukti, ka es neko nevarēju izšķirt; pavisam dīvainā kārtā viss saplūda vienlaidu: gaisma, brokats, samts, lielie svečturi, rožainais, ar mežģīnēm apšūtais spilvens, vainadziņš, aubīte ar lentītēm un vēl kaut kas caurspīdīgs, vaska krāsā. Es pakāpos uz krēsla, lai apskatītu viņas seju, bet tai vietā, kur seja atradās, man atkal pretī raudzījās tas pats bāli dzeltenais, caurspīdīgais priekšmets. Es nevarēju ticēt, ka tā ir viņas seja. Centos tajā ciešāk ieskatīties un pamazām sāku saskatīt pazīstamos, mīļos vaibstus. Es šausmās nodrebēju, kad biju pārliecinājies, ka tā ir viņa. Bet kāpēc aizvērtās acis tā iekritušas? Kāpēc šis šausmīgais bālums, un kāpēc uz viena vaiga zem caurspīdīgās ādas tumšs plankums? Kāpēc visa seja tik barga un auksta? Kāpēc lūpas tik bālas, tik skaisti, svinīgi savilktas un izteic tādu viņpasaules mieru, ka man auksti drebuļi pārskrien pār visu augumu, kad tajās ieskatos? …

Es skatījos un jutu, kāds neizprotams, nepārvarams spēks saista manas acis pie šīs nedzīvās sejas. Es nenovērsu no viņas acu, bet fantazijā man tēlojās dzīvības un laimes pilnas ainas. Es piemirsu, ka nedzīvais ķermenis, kurš gulēja manā priekšā un kurā es noraudzījos bez jēgas kā priekšmetā, kam nav nekā kopēja ar manām atmiņām, — ka tā bija viņa. Es iztēlojos viņu dažādās situacijās: žirgtu, jautru, smaidošu Tad piepeši viņas bālajā sejā mani pārsteidza kāds vaibsts, pie kura bija apstājušās manas acis: atcerējos šausmīgo īstenību, nodrebēju, tomēr acis nenovērsu. Un atkal sapņi stājās īstenības vietā, un atkal īstenības apziņa sagrāva sapņus. Pēdīgi fantazija pagura, tā mitējās mani maldināt, arī īstenības apziņa izzuda, un es pilnīgi aizmirsos. Nezinu, cik ilgi es tā biju pavadījis, nezinu, kas tas īsti bija; zinu tikai to, ka uz brīdi pazaudēju savas esības apziņu un izjutu kādu augstāku, neizsakāmi tīkamu un skumju baudu.

Varbūt, aiziedama labākā pasaulē, viņas brīnišķīgā dvēsele ar skumjām atskatījās uz to pasauli, kurā viņa mūs atstāja; viņa pamanīja manas bēdas, iežēlojās un uz mīlas spārniem ar debešķīgu līdzcietības smaidu uz lūpām nolaidās zemes virsū, lai mani mierinātu un svētītu.

Durvis iečīkstējās, un istabā ienāca otrs psalmotājs, lai nomainītu iepriekšējo. Šis troksnis mani atmodināja, un pirmā doma, kas man iešāvās prātā, bija tāda, ka, ja es neraudu un stāvu uz krēsla pozā, kurā nav nekā aizkustinoša, psalmotājs mani var noturēt par nejūtīgu zēnu, kas, žēluma vai ziņkāres dzīts, uzrāpies uz krēsla: es pārmetu krustu, paklanījos un sāku raudāt.

Savus toreizējos iespaidus tagad atceroties, atzīstu, ka vienīgi šis īsais pašaizmiršanās mirklis bija īstas bēdas. Pirms un pēc apbedīšanas es pastāvīgi raudāju un skumu, bet man kauns atcerēties šīs bēdas, jo tām arvien bija klāt patmīlības jūtas: te vēlēšanās parādīt, ka esmu par visiem vairāk sagrauzts, te rūpes par iespaidu, kādu es atstāšu uz citiem, te bezmērķīga ziņkāre, kas lika novērot Mimī aubīti un klātesošo sejas. Es nicināju sevi par to, ka neizjutu tikai bēdas, un centos slēpt visas citas jūtas: tāpēc manas bēdas bija neīstas un nedabiskas. Bez tam es jutu tādu kā baudu, apzinoties, ka esmu nelaimīgs, centos modināt sevī nelaimes apziņu, un šīs patmīlīgās jūtas tad vairāk par visu citu nomāca manī patiesās sēras.

Kā arvien pēc lielām bēdām, tonakt labi un mierīgi izgulējies, es pamodos ar sausām acīm un nomierinājies. Pulksten desmitos mūs aicināja uz dvēseles aizlūgumu ko noturēja pirms izvadīšanas Istaba bija pilna ar muižas ļaudīm un zemniekiem, kas visi raudādami bija sanākuši atvadīties no savas lielmātes. Dievkalpojuma laikā es pieklājīgi raudāju, krustījos un klanījos līdz zemei, bet savā dvēselē nelūdzos un biju diezgan vienaldzīgs; raizējos par to, ka jaunā pusfraciņa, kuru man uzvilka, padusēs ļoti žņaudza; domāju, kaut pārāk nenotraipītu bikšu ceļgalus, un pazagšus vēroju visus klātesošos. Tēvs stāvēja zārka galvgalī, bija bāls kā drāna un ar manāmu piespiešanos valdīja asaras. Viņa lielais augums melnā frakā, bālā, izteiksmīgā seja un kā vienmēr graciozās un drošās kustības, kad viņš krustījās, klanījās, skardams ar roku grīdu, ņēma sveci no priestera rokām vai piegāja pie zārka, — tas viss iznāca ārkārtīgi iespaidīgi. Tomēr nezin kāpēc man viņā nepatika taisni tas, ka šādā brīdī viņš varēja likties tik iespaidīgs. Mimī stāvēja, pie sienas atbalstījusies, un. likās, tikko turējās kājās; viņas tērps bija saburzīts un vienās pūkās, aubīte nošķiebusies uz vieniem sāniem; uztūkušās acis bija sarkanas, galva trīcēja; viņa bez mitas raudāja dziļi satriecošā balsī un pastāvīgi aizsedza seju ar mutautiņu vai piedurknēm. Man likās, viņa to darīja tāpēc, lai, seju no skatītājiem paslēpusi, uz brīdi atpūstos no liekulīgajām raudām Es atcerējos, ka vakar vakarā viņa tēvam stāstīja, — māmiņas nāve esot viņai tik šausmīgs trieciens, ka viņa to nekādi necerot pārciest; ka nāve laupījusi viņai visu, taču šis eņģelis (tā viņa sauca māmiņu) īsi pirms miršanas neesot aizmirsis viņu un izteicis vēlēšanos uz visiem laikiem nodrošināt viņas un Katjeņkas nākotni. To stāstīdama, viņa lēja gaužas asaras; var jau būt, ka viņas bēdas bija patiesas, bet tās nebija skaidras un dziļas. Ļubočka, melnā, ar sēru lentām apšūtā kleitiņā, visa vienās asarās, nokāra galviņu, paretam paskatījās uz zārku, un viņas sejiņā atspoguļojās tikai bērnišķīgas bailes, Katjeņka stāvēja līdzās savai mātei un, kaut gan viņas sejiņa šķita it kā garāka pastiepusies, izskatījās tikpat sārta kā vienmēr. Volodjas atklātā daba bija tāda arī bēdās: viņš stāvēja vai nu domās nogrimis, ar savu stingo skatienu kādā priekšmetā ieurbies, vai arī viņa mute piepeši sāka raustīties, un viņš tad steidzīgi krustījās un klanījās, Visi pārējie, kas piedalījās izvadīšanā, man bija nepanesami. Mierinošās frazes, ko viņi teica tēvam, — ka tur viņai būšot labāk, ka viņa nebijusi šai pasaulei radīta, — modināja manī tādu kā īgnumu.

Kādas viņiem tiesības tā runāt un viņu apraudāt? Daži, par mums runādami, dēvēja mūs par bārenīšiem.

It kā bez viņiem nezinātu, ka bērnus, kam nav mātes, tā sauc! Droši vien viņiem patika, ka viņi paši pirmie mūs tā nosauc, gluži tāpat kā apprecējušos jaunavu parasti steidzas pirmoreiz godināt par madame.

Zāles attālākā kaktā, gandrīz aizslēpusies aiz atvērtā trauku skapja durvīm, bija ceļos nometusies salīkusi, sirma vecenīte. Rokas saņēmusi, acis pret debesīm pacēlusi, viņa neraudāja, bet lūdzās. Viņas dvēsele traucās pie dieva, viņa lūdza savienot viņu ar to, ko bija mīlējusi par visu vairāk pasaulē, un stipri ticēja, ka tas drīz notiks.

«Lūk, kas viņu patiesi mīlēja!» es nodomāju un man kļuva kauns pašam par sevi.

Dvēseles aizlūgums beidzās; nomirušās seja bija atsegta, un visi klātesošie, mūs atskaitot, sāka iet pie zārka un skūpstīt aizgājējas vaigu.

Kā viena no pēdējām pie nelaiķes atvadīties piegāja kāda zemniece ar skaistu piecus gadus vecu meitenīti uz rokām, kuru, dievs vien zina kāpēc, viņa bija šurp atnesusi. Šai brīdī man tīri nejauši izkrita no rokām mitrais mutautiņš, un es gribēju to pacelt, bet, tikko es pieliecos, mani satrauca briesmīgs, griezīgs, tādu šausmu pilns kliedziens, ka es to neaizmirsīšu, lai nodzīvotu kaut vai simt gadu, un, kolīdz es to atcerēšos, man arvien pār muguru pārskries auksti drebuļi. Es pacēlu galvu — uz ķeblīša pie zārka stāvēja tā pati zemniece un ar mokām novaldīja rokās meitenīti, kura, ar rociņām atgaiņādamās, izbaiļu pilno sejiņu atliekusi, un izplestām acīm aizgājējā lūkodamās, brēca skaļā, nelabā balsī. Es iekliedzos tādā balsī, kas, man šķiet, bija vēl šausmīgāka par to, kas mani satrauca, un izskrēju no istabas.

Tikai šai acumirklī es sapratu, no kurienes rodas tā spēcīgā, smacējošā smaka, kas, ar vīraka smaržu sajaukdamās, piepildīja istabu; un doma, ka tā seja, kas pirms dažām dienām bija tik skaista un maiga, ka tā seja, ko es mīlēju par visu vairāk pasaulē, varēja modināt šausmas, it kā pirmoreiz atklāja man rūgto patiesību un piepildīja dvēseli ar izmisumu.

XXVIII NODAĻA PĒDĒJĀS SKUMJĀS ATMIŅAS

Māmiņas nu vairs nebija, tomēr mūsu dzīve ritēja parastā kārtībā: mēs gājām gulēt un cēlāmies tanī pašā laikā un tanīs pašās istabās; tēja rītos un vakaros, pusdienas, vakariņas — viss nāca parastā laikā; galdi, krēsli stāvēja tanīs pašās vietās; ne mājā, ne mūsu dzīves veidā nekas nemainījās; vienīgi viņas nebija …

Man likās, ka pēc tādas nelaimes visam vajadzēja pārgrozīties. Mūsu parastais dzīves veids man likās kā viņas piemiņas apvainojums un pārāk spilgti atgādināja to, ka viņas nav.

Dienu pirms apbedīšanas pēc pusdienām man iegribējās pagulēties un es iegāju Nataļjas Savišnas istabā, cerēdams atlaisties viņas gultā uz mīkstā pēļa zem siltās, vatētās segas. Kad iegāju, Nataļja Savišna gulēja savā gultā un droši vien bija iemigusi Manu soļu troksni izdzirdusi, viņa pacēlās, nometa villaini, ar ko, no mušām glābdamās, bija apklājusi galvu un, aubīti kārtodama, atsēdās uz gultas malas.

Tā kā arī agrāk diezgan bieži gadījās, ka pēc pusdienām es nācu viņas istabā pagulēties, viņa noģida, kāpēc esmu ieradies, un, no gultas pieceldamās, teica:

— Droši vien nācāt atpūsties, manu mīlulīt? Atgulstieties!

— Ak, ko nu, Nataļja Savišna! — es sacīju, viņu aiz rokas turēdams. — Ne jau tāpēc … tāpat vien atnācu … jūs jau pati esat nogurusi: labāk atgulstieties jūs.

— Nē, draudziņ, esmu jau izgulējusies, — viņa man teica (es zināju, ka viņa nav gulējusi trīs dienas un naktis). — Un vai nu tagad miegs prātā, — dziļi nopūzdamās, viņa piebilda.

Man gribējās parunāties ar Nataļju Savišnu par mūsu nelaimi, es pazinu viņas sirsnību un mīlestību, un tāpēc man būtu liels mierinājums izraudāties kopā ar viņu.

— Nataļja Savišna, — brīdi klusējis un uz gultas atsēdies, es teicu, — vai jūs to varējāt iedomāties?

Vecīte neizpratnē un ar ziņkāri paraudzījās manī, jādomā, nevarēdama aptvert, kāpēc es viņai tā vaicāju.

— Kas gan to varēja iedomāties! — es atkārtoju.

— Ai manu draudziņ, — ar maigas līdzjūtības pilnu skatienu uz mani paskatīdamās, viņa sacīja, — ne tikai domāt, bet es vēl tagad ne aptvert nevaru. Maniem vecajiem kauliem jau sen būtu laiks atdusēties, bet, redz, kas vēl bija jāpiedzīvo. Veco kungu — jūsu vectētiņu, lai viņam vieglas smiltis, kņazu Nikolaju Michailoviču, divus brāļus, māsu Annušku, visus esmu aizvadījusi, un visi viņi bija jaunāki par mani, mans mīļais, bet tagad kā liekas, par maniem grēkiem, man arī viņa bija jāpavada. Lai notiek tā kunga prāts! Viņš tāpēc arī aizsauca māmiņu, ka viņa bija tā cienīga, viņam krietnie arī tur vajadzīgi.

Šī vienkāršā doma mani patīkami pārsteidza, un es pievirzījos Nataļjai Savišnai tuvāk. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un paraudzījās uz augšu; iekritušās, valgās acis pauda lielas, klusas bēdas. Nataļja Savišna stipri cerēja, ka ne jau uz ilgu laiku dievs viņu šķīris no tās, ko viņa tik ilgus gadus bija mīlējusi ar visu savu mīlestības spēku.

— Jā, manu draudziņ, liekas, cik tad sen, kad es viņu auklēju un tīņāju, un viņa mani sauca par Našu. Dažreiz atskrien pie manis, apķeras ar abām rociņām un sāk skūpstīt un čivināt: «Našiņ, skaistulīte mana, tu manu tītariņ.»

Bet es tad pajokoju un saku:

«Nav tiesa, mana mīļā, jūs mani nemīlat; gan jau, kad izaugsiet liela un apprecēsieties, savu Našu aizmirsīsiet.» Tad viņa kļuva domīga. «Nē,» saka, «labāk tad neprecēšos, ja jau Našu nevar līdzi ņemt; es Našu nekad nepametīšu.» Bet redzi nu, kā pameta un negaidīja vis. Kā viņa mani mīlēja, nomirēja! Jā, bet, patiesību sakot, kuru gan viņa nemīlēja! Tā ir, draudziņ, savu māmiņu jūs nedrīkstat aizmirst; viņa bija nevis cilvēks, bet tīrais eņģelis. Kad viņas dvēsele nonāks debesu valstībā, viņa arī tur jūs mīlēs un priecāsies par jums.

— Nataļja Savišna, kāpēc jūs sakāt: kad nonāks debesu valstībā? — es jautāju. — Es domāju, viņa jau tagad ir tur.

— Nē, draudziņ, — Nataļja Savišna teica, balsi klusinādama un man tuvāk piesēzdamās, — tagad viņas dvēsele vēl ir tepat.

Un viņa pamāja uz augšu. Viņa runāja gandrīz čukstus un ar tādu pacilātību un pārliecību, ka es neapzinīgi pacēlu acis uz augšu, skatījos uz karniziem un kaut ko meklēju.

— Iekams taisnīga cilvēka dvēsele nokļūst paradīzē, tai vēl jāiziet cauri četrdesmit pārbaudījumiem, manu draudziņ, paiet četrdesmit dienas, un tā vēl var uzturēties savā mājā …

Viņa vēl ilgi runāja tādā pašā garā un runāja tik vientiesīgi un pārliecinoši, it kā stāstītu par visparastākajām lietām, ko pati pieredzējusi un par ko nevienam ne prātā nevarētu nākt ne vismazākās šaubas. Es klausījos viņā. elpu aizturējis, un, kaut gan lāgā neizpratu, ko viņa stāstīja, tomēr pilnīgi ticēju viņai.

— Jā, draudziņ, tagad viņa vēl ir te, skatās uz mums, varbūt klausās, ko mēs runājam, Nataļja Savišna nobeidza un, galvu nodūrusi, apklusa. Viņai ievajadzējās mutautiņa, ar ko noslaucīt asaras; viņa piecēlās, paskatījās man taisni sejā un no satraukuma drebošā balsī pateica:

— Par daudziem pakāpieniem dievs mani ar to tuvinājis sev. Kas nu man vairs te atlicies? Kā labā nu man vairs dzīvot? Ko mīlēt?

— Vai tad jūs mūs nemīlat? — es pārmetoši sacīju un tikko valdīju asaras.

— Dievam vien zināms, kā es jūs mīlu, mani labiņie, bet tā mīlēt, ka es viņu mīlēju, tā es neesmu neviena mīlējusi un arī nespēju mīlēt.

Viņa nevarēja vairs parunāt, novērsās no manis un sāka skaļi raudāt.

Par gulēšanu es nu vairs nedomāju; mēs klusēdami sēdējām viens otram iepretim un raudājām.

Istabā ienāca Foka. Mūs tādā stāvoklī ieraudzījis un laikam lai mūs netraucētu, viņš, klusēdams un bikli skatīdamies, apstājās pie durvīm.

— Pēc kā nāci, Fokaša? — mutautiņā slaucīdamās. Nataļja Savišna jautāja.

— Pusotras mārciņas roziņu, četras mārciņas cukura un trīs mārciņas prosas mirušās piemiņas cienastam.

— Tūliņ, tūliņ, draugs, — Nataļja Savišna atsaucās, steidzīgi iešņauca tabaku un veikliem solīšiem aizgāja pie lādes. Izgaisa skumjas, ko bija viesusi mūsu saruna, tiklīdz viņa ķērās pie sava pienākuma, ko uzskatīja par ļoti svarīgu.

— Kur liksi četras mārciņas? — viņa īdzīgi runāja, sameklēdama un ar bezmēnu iesvērdama cukuru. — Pietiks trīs ar pusi.

Un viņa atņēma dažus graudiņus.

— Bet, kas tad tā par lietu, vēl tikai vakar iedevu astoņas mārciņas prosas, un nu atkal prasa! Dari, kā zini, Foka Demidič, bet prosas gan nedošu. Vaņka priecīgs, ka tagad mājās kņada: viņš domā, sak, varbūt nepamanīs. Nē, kungu mantu šķiest nu gan es neļaušu. Nu, vai tas kur redzēts — astoņas mārciņas.

— Ko darīt? Viņš saka, ka viss izlietots.

— Tad, še, ņem, še, lai jau ņem!

Toreiz mani pārsteidza šī pāreja no aizgrābjošās sirsnības, kādā viņa sarunājās ar mani, uz pukošanos un sīkiem rēķiniem. Vēlāk par to domādams, es sapratu, ka, neskatoties uz to, kas norisinājās viņas dvēselē, viņai pietika spēka izpildīt savu pienākumu un ieraduma spēks vilka viņu pie ikdienas darbiem. Bēdas bija atstājušas uz viņu tik dziļu iespaidu, ka viņa neuzskatīja par vajadzīgu slēpt, ka spēj nodarboties arī ar citām lietām; viņa pat nesaprastu, kā var ienākt prātā tāda doma.

Godkāre nepavisam nav savienojama ar īstām bēdām, un tomēr šīs jūtas tik cieši ieaugušas cilvēka dabā, ka ļoti reti pat vislielākās bēdas spēj tās iznīdēt. Godkāre bēdās izpaužas kā tieksme izlikties vai nu apbēdinātam, vai nelaimīgam, vai arī stingram; un šīs zemiskās tieksmes, ko mēs neatzīstam, bet kas gandrīz nekad — pat vislielākajās bēdās — mūs neatstāj, laupa mums spēku, cieņu un sirsnību. Nataļja Savišna savā nelaimē bija tik dziļi satriekta, ka viņas dvēselē nebija atlicis vairs nevienas vēlēšanās, un viņa dzīvoja tikai ieraduma pēc.

Izsniegusi Fokam prasītos produktus un atgādinājusi viņam par rausi, ko vajadzēja cept aizlūdzēju pacienāšanai, viņa to atlaida, paņēma adīkli un apsēdās atkal man līdzās.

Iesākās saruna par to pašu, un mēs vēlreiz izraudājāmies, vēlreiz noslaucījām asaras.

Sarunas ar Nataļju Savišnu atkārtojās katru dienu; viņas klusās asaras un rāmā, dievbijīgā valoda mani mierināja un atviegloja.

Bet drīz mūs izšķīra: kad bija pagājušas trīs dienas pēc bērēm, mēs ar visu iedzīvi atbraucām uz Maskavu, un man nebija lemts viņu vairs kādreiz redzēt.

Vecmāmiņa drausmīgo vēsti saņēma tikai tad, kad mēs ieradāmies Maskavā, un viņas bēdas bija neaprakstāmas. Mūs pie viņas nelaida, jo viņa veselu nedēļu bija nesamaņā, ārsti baidījās par viņas dzīvību, it sevišķi tāpēc, ka viņa ne vien negribēja ieņemt nekādas zāles, bet ne ar vienu nerunāja, negulēja un atteicās no ēdiena. Dažreiz, viena savā istabā atzveltnī sēdēdama, viņa pēkšņi sāka smieties, tad raudāt bez asarām, viņai uznāca krampji, un viņa nelabā balsī kliedza bezjēdzīgus vai šausmīgus vārdus. Tās bija pirmās lielākās bēdas, kas viņai uzbruka, un šīs bēdas viņu dzina izmisumā. Viņai vajadzēja kādam uzvelt vainu par savu nelaimi, un viņa runāja drausmīgus vārdus, neparasti sparīgi draudēja kādam, trūkās no atzveltņa, lieliem, steidzīgiem soļiem staigāja pa istabu un tad krita nesamaņā.

Reiz es iegāju viņas istabā. Kā parasti viņa sēdēja savā atzveltnī un, likās, bija mierīga, bet mani pārsteidza viņas skatiens. Acis viņai bija plaši ieplestas, bet skatiens nenoteikts un truls: viņa skatījās tieši man virsū, bet, jādomā, neredzēja. Viņas lūpas pamazām savilkās smaidā, un viņa sāka runāt aizgrābjošā, maigā balsī: «Nāc šurp, manu draudziņ, panāc šurp, manu eņģelīt.» Es domāju, ka viņa uzrunā mani un piegāju tuvāk, bet viņa uz mani nemaz neskatījās. «Ai, ja tu zinātu, manu sirsniņ, kā es mocījos un cik nu esmu priecīga, ka tu atbrauci …» Es nopratu, ka viņa iedomājas redzam māmiņu, un apstājos. «Bet man teica, ka tevis vairs neesot,» viņa sapīkusi turpināja, «kas par blēņām! Vai tad tu vari nomirt agrāk par mani?» Un viņa sāka briesmīgi un histeriski smieties.

Vienīgi cilvēki, kas spēj dziļi mīlēt, var izjust arī dziļas bēdas; bet tā pati mīlestības uguns viņiem noder arī par pretsparu bēdām un tos izdziedina. Šajā ziņā cilvēka morālajai dabai vēl sīkstāka dzīvība nekā fiziskajai. Bēdas nekad nenonāvē.

Pēc nedēļas vecmāmiņa varēja jau raudāt un viņai kļuva labāk. Tiklīdz viņa atžirga, viņas pirmā doma bija par mums, un viņas mīla pret mums auga augumā. Mēs ueatgājām no viņas atzveltnes krēsla; viņa klusi raudāja, runāja par māmiņu un mūs maigi paijāja.

Vecmāmiņas bēdās skatoties, nevienam pat prātā nevarēja ienākt doma, ka viņa tās pārspīlē, un šo bēdu izpausme bija spēcīga un aizgrābjoša. Un tomēr — nezinu pats, kāpēc, es vairāk jutu līdz Nataļjai Savišnai, un vēl līdz šim esmu pārliecināts, ka neviens cits tik patiesi un šķīsti nemīlēja māmiņu un nevienam viņas nebija tik žēl kā šai vientiesīgajai, mīlošajai būtnei.

Ar mātes nāvi man izbeidzās laimīgās bērnības dienas un sākās jauns posms — zēna gadi; bet, tā kā atmiņas par Nataļju Savišnu, kuru es vairs netiku redzējis un kurai bija tik liela un labvēlīga ietekme uz manu jūtu virzienu un attīstību, pieder pirmajam posmam, tad teikšu vēl dažus vārdus par viņu un viņas nāvi.

Pēc mūsu aizbraukšanas, kā man sādžā palikušie vēlāk stāstīja, viņa, bez darba palikusi, ļoti garlaikojusies. Lai gan visas tīnes joprojām atradušās viņas pārziņā un viņa pastāvīgi tajās rakņājusies, pārcilājusi, vēdinājusi, pārkārtojusi, tomēr viņai trūcis kungu apdzīvotas lauku mājas trokšņa un kņadas, pie kā viņa jau no bērnības bija pieradusi. Bēdas, dzīves veida pārmaiņa un rūpju trūkums paātrinājuši vecuma iestāšanos, kas viņai jau tā tuvojies. Taisni gadu pēc māmiņas nāves viņai sākusies tūska, un viņa nolikusies slimības gultā

Man šķiet, grūti bija Nataļjai Savišnai dzīvot, bet vēl grūtāk nomirt lielajā, tukšajā Petrovskas mājā vienai, bez piederīgiem, bez draugiem. Mūsu mājā visi mīlēja un cienīja Nataļju Savišnu, bet viņa ne ar vienu nedraudzējās un lepojās ar to. Pēc viņas domām — tā kā viņa bija saimniece, kura bauda savu kungu uzticību un kuras pārziņā nodotas tik daudzas tīnes ar dažādiem labumiem, — draudzēšanās ar kādu katrā ziņā viņu novestu pie neobjektivitates un noziedzīgas labvēlības. Tāpēc vai arī varbūt tā iemesla dēļ, ka viņai nebija nekā kopīga ar pārējiem kalpotājiem, viņa no visiem atrāvās un teica, ka viņai mājā neesot ne kūmu, ne radu un kungu mantu viņa nevienam neļaušot izvazāt.

Viņa meklēja un arī atrada mierinājumu, sirsnīgās lūgsnās savas jūtas dievam uzticēdama; bet dažreiz vājuma brīžos — no kuriem neviens nevar izbēgt, — kad cilvēkam labākais mierinājums ir asaras un dzīvas būtnes līdzjūtība, viņa ņēmusi sev līdzās gultā savu sunīti — mopsi (kas laizījis viņai rokas, ar savām dzeltenajam acīm vērdamies viņā), sarunājusies ar to un glaudīdama klusi raudājusi. Kad sunītis sācis žēli gaudot, viņa centusies to mierināt un teikusi: «Liecies nu mierā, arī bez tevis zinu, ka drīz miršu.»

Mēnesi pirms savas nāves viņa izņēmusi no tīnes baltu kaliko, baltu muslinu un rozā lentītes; ar savas apteksnes palīdzību pašuvusi sev baltu apģērbu, aubīti un devusi rīkojumu par it visu, kas vajadzīgs viņas apbedīšanai Tāpat viņa pārbaudījusi arī kungu tīnes un ar vislielāko rūpību, pēc saraksta nodevusi visu pārvaldniecei; tad izņēmusi divus zīda tērpus, veclaiku šalli, ko viņai kādreiz dāvājusi vecmāmiņa, un ar zeltu izšūto vectētiņa karavīra tērpu, kas arī bijis nodots viņas īpašumā. Pateicoties viņas rūpīgajai glabāšanai, mundiera izšuvums un treses bijušas pilnīgi nebojātas un arī vadmala nebijusi kožu saēsta.

Pirms nāves viņa izteikusi vēlēšanos, lai vienu no šīm kleitām — rožaino — nododot Volodjam rītasvārku vai bešmeta pašūšanai, otru — plīša, rūtaino — man tādam pašam nolūkam, bet šalli — Ļubočkai. Karavīra tērpu viņa novēlējusi tam no mums, kurš pirmais tikšot par virsnieku. Visu savu pārējo mantu un naudu, atskaitot četrdesmit rubļus, ko viņa atlikusi apbedīšanas vajadzībām un dvēseles aizlūgumam, novēlējusi brālim. Viņas brālis, jau sen kopš atlaists par brīvu pilsoni, dzīvoja kādā attālākā guberņā ļoti palaidnīgu dzīvi, tāpēc, dzīvai esot, viņai ar to nebija nekādu sakaru.

Kad Nataļjas Savišnas brālis ieradies saņemt mantojumu un visa nomirējas mantība izrādījusies pavisam tikai divdesmit pieci rubļi papīrnaudā, viņš tam negribējis ticēt un teicis, ka nevarot taču būt, ka vecene, kas sešdesmit gadus nodzīvojusi bagātā namā, visu tur pārzinājusi, visu mūžu skopi dzīvojusi un par katru lupatiņu drebējusi, ka viņa nekā nebūtu atstājusi. Bet tas patiesi tā bija.

Divus mēnešus Nataļja Savišna nomocījusies ar savu slimību un panesusi ciešanas ar īsta kristīga cilvēka pacietību: nekurnējusi, nesūrojusies, tikai pa paradumam pastāvīgi piesaukusi dievu. Stundu pirms nāves viņa, klusa prieka apgarota, izsūdzējusi grēkus, iebaudījusi svēto vakarēdienu un iesvaidījusies ar eļļu.

No visiem mājniekiem viņa lūgusi piedošanu par aizvainojumiem, ko viņiem būtu nodarījusi, un lūgusi savu biktstēvu, Vasilija tētiņu, mums visiem pateikt, ka nezinot, kā pateikties mums par mūsu laipnību, un lūgt mums visiem, lai piedodot, ja savā muļķība kādu no mums būtu apbēdinājusi, «bet zagle gan nekad neesmu bijusi un varu teikt, ka no kungu mantas ne diedziņa neesmu paņēmusi». Tā bija īpašība, ko viņa sevī augsti vērtēja.

Uzvilkusi sagatavoto tērpu un uzlikusi aubīti, atspiedusies uz spilveniem, viņa līdz pēdējam acumirklim sarunājusies ar priesteri, atcerējusies, ka nekā neesot atstājusi nabagiem, sameklējusi desmit rubļus un lūgusi tos izdalīt draudzē; tad pārmetusi krustu, apgūlusies un pēdējo reiz nopūtusies, ar laimīgu smaidu pieminot dieva vārdu.

No dzīves viņa šķīrusies bez nožēlas, nāves nebaidīdamās un saņemdama to kā svētību. Bieži gan tā saka, bet cik reti patiesībā tā ir! Nataļja Savišna varēja nebīties no nāves, jo viņa nomira nešaubīgā ticība un izpildījusi evaņģelija likumus. Visa viņas dzīve bija skaidra, nesavtīga mīlestība un pašuzupurēšanās.

Kas par to, ja viņas dievticība varētu būt arī cildenāka, ja viņas dzīve varētu būt veltīta kādam augstākam mērķim: vai tāpēc šī skaidrā dvēsele mazāk cienīga mīlas un apbrīnas?

Šai pasaulē viņa paveikusi labāko un cēlāko darbu — nomirusi bez nožēlas un bailēm.

Viņu apglabāja, kā viņa bija vēlējusies, netālu no kapličas, kas uzcelta uz māmiņas kapa. Nātrēm un dadžiem apaugušais uzkalniņš, zem kura viņa atdusas, iežogots ar melnu režģi, un es nekad nepiemirstu no kapličas pieiet arī pie šī iežogojuma un paklanīties.

Dažreiz es klusēdams apstājos starp kapliču un melno iežogojumu. Manā dvēselē piepeši pamostas smagas atmiņas Man iešaujas prātā doma: vai patiesi liktenis mani tikai tāpēc savienojis ar šīm divām būtnēm, lai liktu man mūžīgi pēc tām sēroties?…

ZĒNA GADI

..

I NODAĻA TĀLAJĀ CEĻĀ

Atkal pie Petrovskas mājas lieveņa piebrauktas divas ekipāžas; viena — kariete, kurā sēstas Mimī, Katjeņka, Ļubočka, istabene un uz bukas pats muižas pārvaldnieks Jakovs; otra — kaleša, kurā brauksim mēs ar Volodju un nesen kā no sādžas ļaudīm pieņemtais sulainis Vasilijs.

Tēvs, kuram dažas dienas vēlāk arī vajadzēja ierasties Maskavā, bez cepures stāv uz balkona un met krustus pret karietes logu un kalešu.

«Nu, Kristus ar jums, brauciet!» Jakovs un kučieri (mēs braucam ar saviem zirgiem) noņem cepures un krustās. «Nū, nū! Ar dieva palīgu!» Kariete un kaleša sāk kratīties uz nelīdzenā ceļa, un lielās gatves bērzi cits pēc cita aizslīd mums garām. Man nemaz nav skumji: garā es skatu nevis to, ko pametu aiz sevis, bet gan to, kas mani sagaida. Attālinoties no visa tā, ar ko saistās smagās atmiņas, kas līdz šim nodarbināja manu fantaziju, šīs atmiņas zaudē savu spēku, un drīz vien to vietu ieņem priecīgā dzīves apziņa, pilna spara, svaiguma un cerību.

Reti kad biju pavadījis dažas dienas — neteikšu, ka jautri, jo man bija vēl tā kā kauns ļauties jautrībai, — bet tik patīkami un jauki kā tās četras dienas ceļā. Man acu priekšā vairs nebija ne māmiņas istabas aizvērto durvju, kurām es nespēju paiet garām bez drebēšanas, ne aizvērto klavieru, pie kurām neviens ne tikvien nepiegāja, bet kuras pat uzlūkoja ar tādām kā bailēm, ne sēru drānu (mēs visi bijām ģērbušies vienkāršās ceļa drēbēs), ne visu to lietu, kas, neatgūstamo zaudējumu jo dzīvi atgādinādamas, spieda mani piesargāties izrādīt kaut jel kādu jautrību, baidoties tā vai citādi apvainot viņas piemiņu. Šeit turpretim vienmēr jaunas gleznainas ainavas un priekšmeti nemitīgi saista un izklaidē manu uzmanību, bet pavasarīgā daba modina dvēselē līksmas jūtas — apmierinātību ar tagadni un jaukas cerības nākotnē.

Agri agri no rīta nežēlīgais un, kādi arvien ir cilvēki jaunā amatā, pārāk centīgais Vasilijs norauj segu un apgalvo, ka laiks doties ceļā, viss jau esot sagatavots. Lai kā savelkos čokurā, izliekos, pukojos, lai vēl kaut vai par stundas ceturksni paildzinātu saldo rīta miegu, tomēr no Vasilija apņēmīgās sejas izteiksmes noskārstu, ka viņš ir nepielūdzams un ar mieru vēl reizes divdesmit noraut segu, tāpēc pietrūkstos un steidzos sētā mazgāties.

Priekšnamā jau mutuļo patvāris, ko ceļvedis Mitjka pūš, piesarcis kā vēzis; laukā drēgns un miglains, it kā tvaiki celtos no smirdošajiem mēsliem; ar spirgtu, spilgtu gaismu saulīte sārto debesu austrumu malu, un pagalmu no visām pusēm iežogojošā, plašā palieveņa salmu jumts rasā mirgo kā nospodrināts. Zem tā, pie silēm piesieti, redzami mūsu zirgi un dzirdama to vienmuļā gremošana. Kāds pinkains plušķis, pirms saules lēkta uz sausās mēslu čupas apgulies, laiski izstaipās un, asti luncinādams, teciņus dodas uz pagalma otru pusi. Darba rūķe saimniece atver čīkstošos vārtus, izdzen lēnīgās govis uz ceļa, kur jau dzirdams ganāmpulka soļu troksnis, māvieni un blējieni, un pārmaina dažus vārdus ar samiegojušos kaimiņieni. Krekla piedurknes atrotījis, Filips ar riteņa piepalīdzību izvelk no dziļās akas spaini ūdens un, dzidro ūdeni šļakstinādams, ielej to ozola silē, ap kuru peļķē jau plunčojas pamodušās pīles. Es ar labpatiku noraugos Filipa nopietnajā, bārdainajā sejā, resnajās dzīslās un muskuļos, kas spilgti iezīmējas uz viņa kailajām, spēcīgajām rokām, kad viņš kaut ko ciešāk saņem.

Aiz starpsienas, kur gulēja Mimī ar meitenēm un pār kuru mēs vakar vakarā sarunājāmies, dzirdama rosība. Maša ar dažādiem priekšmetiem rokās, aizsegusi tos ar drānu, lai slēptu no mūsu ziņkārajiem skatiem, arvien biežāk un biežāk paskrien mums garām, līdz pēdīgi atveras durvis un mūs aicina tēju dzert.

Pārlieku centīgais Vasilijs nemitīgi skraida iekšā un ārā, nesdams laukā šo un to, mirkšķina mums ar acīm un lūgšus lūdz Marju Ivanovnu pasteigties ar izbraukšanu. Zirgi jau sajūgti un savu nepacietību izrāda, šad tad paskandinot zvārguļus; ceļasomas, lādes, kastes un kastītes atkal tiek sakrautas ratos, un mēs apsēžamies savās vietās. Bet katru reizi ratos sēdekļa vietā mēs atrodam veselu kalnu, tā kā nekādi nevaram saprast, kā vakar tas viss bija iekrauts un kā tagad lai mēs sēžam; īpaši viena riekstkoka tējas kaste ar trīsstūrainu vāku, ko nodod mums kalešā un novieto taisni tur, kur man jāsēž, mani briesmīgi sanikno. Bet Vasilijs saka, gan jau iegrozīšoties, un es esmu spiests viņam noticēt.

Saule tikko pacēlusies pāri baltam, blīvam mākonim, kas aizsedzis austrumu pamali, un visa apkārtne sāk laistīties rāmā, priecīgā gaismā. Ap mani viss tik brīnum jauks, un dvēselē tik viegli un mierīgi… Kā plata, mežonīga josta ceļš aizvijas tālumā starp pērnajām rugainēm un rasā mirdzošiem zālainiem laukiem; šur tur ceļmalā pagadās kāds sēru vītols vai jauns bērziņš ar sīkām, lipīgām lapiņām, metot garu, nekustīgu ēnu uz sakaltušajām, mālainajām ceļa grambām un sīko, zaļo zālīti turpat blakus. Ratu un zvārguļu vienmuļais troksnis nespēj apslāpēt cīruļu dziesmu, kuri vītero gaisā pašā ceļa malā. Kožu saēstās vadmalas, putekļu un kaut kādas skābes smaku, ar ko jo sevišķi atšķiras mūsu kaleša, nomāc rīta smaržas, un es savā dvēselē jūtu līksmu nemieru, vēlēšanos kaut ko izdarīt — un tā ir īstas baudas pazīme.

Iebraucamā vietā nepaguvu noskaitīt lūgsnu. Taču, tā kā jau ne vienreiz vien esmu novērojis, ka tanī dienā, kad šādu vai tādu apstākļu dēļ piemirstu izpildīt šo ceremoniju, ar mani notiek kāda nelaime, tad es nu cenšos savu kļūdu izlabot: noņemu cepuri, aizgriežos kalešas stūrī, skaitu lūgsnas un zem svārciņiem krustos tā, lai neviens nepamanītu. Bet tūkstošiem dažādu priekšmetu novirza manu uzmanību, un es izklaidībā vairākas reizes no vietas atkārtoju vienus un tos pašus lūgsnas vārdus.

Lūk, uz taciņas, kas vijas blakus ceļam, redzami daži lēni uz priekšu soļojoši stāvi: tās ir dievlūdzējas. Ap galvu viņām netīri lakati, uz muguras tāšu somas, kājās smagas vīzes, dubļaini, noskranduši auti. Nūjas vienmērīgi cilādamas un gandrīz pat nepaskatīdamās uz mums, viņas cita aiz citas lēniem, smagiem soļiem virzās uz priekšu, un mani sāk nodarbināt jautājumi: kur un kāpēc viņas iet? Vai ilgs būs viņu ceļojums, un vai drīz garās ēnas, ko viņu stāvi met uz ceļa, savienosies ar tā vītola ēnu, kam viņas ies garām? Re, kur pasta zirgu četrjūgs ātrā gaitā dodas mums pretī. Acumirklis, un sejas, kas no divu soļu atstatuma laipni un ziņkāri mūs uzlūkoja, jau pazibēja mums garām, un liekas tā savādi, ka šīm sejām nav nekā kopēja ar mani un ka es tās varbūt vairs nekad neredzēšu.

Lūk, pa gājēju iemīto taciņu ceļa malā rikšo divi nosvīduši, pinkaini zirgi ar sakām kaklā un aiz slejām aizbāztām dzeņaukstēm, bet nopakaļ, lielos zābakos autās garas kājas nokāris abpus zirgam, kam pār skaustu pārlikts loks un kas paretam tikko sadzirdami paskandina zvārgulīšus, jāj jauns puisis — kučieris un, filca platmalīti uz vienas auss pastūmis, dungo kādu gaudulīgu dziesmiņu. Viņa seja un poza pauž tādu laisku, bezrūpīgu apmierinātību, ka man liekas vislielākā laime būt par tādu kučieri, jāt mājup un dziedāt sērīgas dziesmas. Tur, tālu viņpus gravas, pret gaišzilo debesi saskatāma sādžas baznīca ar zaļo jumtu; lūk, arī sādža, kungu mājas sarkanais jumts un zaļais dārzs. Kas dzīvo šai mājā? Vai tur ir bērni, tēvs, māte, skolotājs? Kāpēc gan mēs nevarētu iegriezties šai mājā un iepazīties ar tās saimniekiem? Lūk, gara rinda milzīgu vezumu, un katram priekšā aizjūgti trīs labi baroti zirgi ar resnām kājām; šai rindai mums jābrauc garām. «Ko vedat?» Vasilijs ieprasās pirmajam braucējam, kas, lielās kājas pār vezuma malu pārkāris un pātadziņu vicinādams, ilgi un cieši blenzdams, noraugās mūsos un atbild tikai tad, kad viņu nevar vairs sadzirdēt. «Kas tās par mantām?» Vasilijs uzrunā otru vezumnieku, kas guļ vezuma priekšdaļā zem jaunas mašas. Gaišmataina galva ar sarkanu seju un rūsganu bārdiņu uz mirkli paspraucas no mašas apakšas, uzmet vienaldzīgu, nicinošu skatienu mūsu kalešai un atkal pazūd, — un man iešaujas prātā, ka šie braucēji droši vien nezina, kas mēs tādi esam, no kurienes un kurp braucam …

Stundas pusotras nogrimis daždažādos novērojumos, es nepievēršu uzmanību greizajiem cipariem uz verstu stabiem. Bet te nu saule sāk arvien karstāk svilināt man galvu un muguru, ceļš kļūst putekļaināks, tējas kastes trīsstūrainais vāks mani sāk stipri traucēt, es vairākkārt cilājos un grozos savā sēdeklī; man ir karsti, neērti un garlaicīgi. Visa uzmanība nu pievēršas verstu stabiem un cipariem uz tiem. Es sāku matematiski aprēķināt, cikos īsti mēs varētu nokļūt nākošajā pieturas vietā. «Divpadsmit verstis ir viena trešdaļa no trīsdesmit sešām, bet līdz Ļipecei ir četrdesmit viena, tātad mēs esam nobraukuši vienu trešo daļu un cik?» utt.

— Vasilij, — es saku, pamanījis, ka viņš uz bukas sāk klanīties, — draudziņ, palaid mani uz bukas. — Vasilijs piekrīt. Mēs pārmaināmies vietām; viņš tūdaļ sāk krākt un noliekas tā, ka kalešā nevienam citam vairs nepaliek vietas; bet no augstuma, kādā esmu nokļuvis, manā priekšā atveras visjaukākā aina: mūsu četri zirgi, Neručietis, Djačoks, Kreisais ilksinieks un Aptieķnieks, kuru īpašības man pazīstamas līdz pēdējam sīkumam.

— Filip, kāpēc Djačoks šodien iejūgts labajā, nevis kreisajā pusē? — es mazliet nedroši ieprasos.

— Djačoks?

— Bet Neručietis nemaz nevelk, — es turpinu.

— Djačoku kreisajā pusē nevar jūgt, — manai pēdējai piezīmei vērības nepiegriezdams, Filips paskaidro, — tas nav tāds zirgs, ko varētu piejūgt kreisajā pusē. Kreisajā vajag tāda zirga, lai tur, tā sakot, būtu īsts zirgs, bet šis jau nav tāds.

Un, to teikdams, Filips paliecas uz labo pusi un, sparīgi grožus raustīdams, ņemas plītēt nabaga Djačoku pa asti un pa kājām kaut kā tā īpaši, no apakšas; lai gan Djačoks visiem spēkiem pūlas un griež kalešu vai no ceļa nost, Filips mitējas tikai tad, kad sajūt vajadzību atpūsties un nezin kāpēc uz vienas auss pastumt cepuri, kaut gan tā līdz šim ļoti labi un cieši turējās viņam galvā. Es izmantoju šo laimīgo acumirkli un lūdzu Filipu, lai ļauj man pabraukties. Filips atdod man vispirms vienus, tad otrus grožus; pēdīgi visi seši groži un pātaga nonāk manās rokās, un es jūtos pavisam laimīgs. Es visādi cenšos atdarināt Filipu, jautāju viņam, vai labi. Bet parasti beidzas ar to, ka viņš nav un nav ar mani apmierināts: saka, tas velkot par daudz, bet šis nevelkot nemaz, pie manām krūtīm parādās viņa elkonis un groži man tiek atņemti. Karstums arvien pieņemas, vieglie mākonīši sāk piepūsties kā ziepju burbuļi un celties augstāk un augstāk un tad pārklājas ar tumšpelēkām ēnām. Pa karietes logu pastiepjas roka ar pudeli un sainīti; zirgiem rikšojot, Vasilijs apbrīnojami veikli nolec no bukas un atnes mums biezpiena raušus un kvasu.

Stāvā nokalnē mēs visi izkāpjam no ekipāžām un dažreiz ejam skrieties līdz tiltam, turpretim Vasilijs un Jakovs, riteņus bremzēdami, no abām pusēm pietur karieti, it kā viņi spētu noturēt, ja tā sāktu gāzties. Tad ar Mimī atļauju vai nu es, vai Volodja pārvietojamies karietē, bet Ļubočka vai Katjeņka sēstas kalešā. Šī pārvietošanās meitenēm sagādā lielu prieku, jo viņas gluži pareizi atzīst, ka kalešā daudz jautrāka braukšana. Dažreiz tveices laikā, caur birzi braucot, mēs atpaliekam no karietes, salaužam zaļojošus zarus un ierīkojam kalešā lapeni. Ripojošā lapene pilnā gaitā traucas karietei pakaļ, un Ļubočka spiedz pavisam griezīgā balsī, ko viņa nekad nepiemirst darīt, ja kaut kas viņai sagādā lielu prieku.

Bet tur, lūk, arī sādža, kur mēs pusdienosim un atpūtīsimies. Dzi, jau pretī vēdī sādžas īpatnējās smaržas — dūmu, darvas, baranku smarža, dzirdams sarunu, soļu un ratu troksnis; zvārgulīši vairs neskan tā kā klajā laukā, un abpus ceļa pazib salmu jumtiem klātās zemnieku mājas ar margotām dēļu lievenēm un maziem logiem ar sarkaniem vai zaļiem slēģiem, kuru spraugā šur tur parādās kāda ziņkārīga sievišķa galva. Re, kur zemnieku zēni un meitenes vienos krekliņos; plaši atvērtam acīm un izplestām rokām tie nekustīgi stāv uz vietas vai arī par spīti Filipa draudīgajiem mājieniem, basām kājām ātri tipinot pa smiltīm, skrien ekipāžām nopakaļ un rauga uzrāpties uz piesietajām ceļasomām. Bet te jau rūsganie sētnieki no abām pusēm skrien pie ekipažām un glaimīgiem vārdiem un mājieniem mēģina ievilināt pie sevis braucējus. Tprrūu! Vārti čīkst, asis metas vārtu stabos, un mēs iebraucam sētā. Četras stundas atpūtas un brīvības!

II NODAĻA NEGAISS

Saule jau slīdēja uz rietumiem un ar saviem ieslīpajiem, tveicīgajiem stariem nepanesami cepināja man kaklu un vaigus; sakarsušajām kalešas malām nevarēja ne pieskarties; no ceļa cēlās biezi putekļi un šūpojās gaisā. Nebija ne mazākās vēja pūsmas, kas to izklīdinātu. Labu gabaliņu mums priekšā vienmuļi līgojās augstā, noputējusī karietes kulba, aiz kuras paretam varēja pamanīt pātagu, ko vicināja braucējs, tā platmali un Jakova cepuri. Es nezināju, kur dēties: mani vairs neuzjautrināja ne man blakus snaudošā Volodjas seja, kas bija putekļos noputējusi melna, ne Filipa muguras šūpošanās, ne mūsu kalešas garā ēna, kas ieslīpā leņķī traucās mums līdz. Visa mana uzmanība bija piesaistīta verstu stabiem, kurus es pamanīju jau iztālēm, un mākoņiem, kas sākumā bija izkaisīti pa visu debess velvi, bet tagad kā melnas, draudīgas ēnas sāka sablīvēties lielā, tumšā padebesī. Retumis tālumā noducināja pērkons. Šis pēdējais apstāklis visvairāk kāpināja manu nepacietību drīzāk nokļūt iebraucamā vietā. Negaiss modināja manī neizsakāmi smagas skumju un baiļu jūtas.

Līdz tuvākajai sādžai bija vēl verstis desmit, bet tumši mēļais padebesis, dievs zin no kurienes uzradies, bez mazākās vēja pūsmiņas ātri tuvojās mums. Mākoņu neaizsegtā saule gaiši apspīd drūmo padebesi un pelēkās svītras, kas no tā stiepjas līdz pat apvārsnim. Paretam tālē noplaiksnās zibens un atskan dobja dunoņa, kas pamazām kļūst spēcīgāka, tuvāka un pārvēršas nevienmērīgos dārdos, pāršalcot visu debess pamali. Vasilijs paceļas no bukas un uzslien kalešai jumtu; kučieri uzvelk svārkus un ikreiz, pērkona grāvienam atskanot, noņem cepures un krustās; zirgi sāk ausīties, iepleš nāsis, it kā ošņādami svaigo gaisu, kas vēdī no tuvā padebeša, un kaleša ātrāk ripo pa putekļaino ceļu. Man kļūst baigi, un es jūtu, ka asinis dzīslās sāk straujāk riņķot. Bet, lūk, priekšējie mākoņi jau aizsedz sauli; redz, nupat tā pasmaidīja pēdējo reizi, apspīdēja baismīgi tumšo apvāršņa pamali un pazuda. Visa apkārtne piepeši pārmainās un kļūst drūma. Klau, iešalcas jau apšu birztala; lapas kļūst tādas kā bāli nespodras un spilgti izdalās uz mēļā debess fona, tās šalc un šūpojas; lielo bērzu galotnes sāk locīties, un sausas zāles kušķi virpuļo pār ceļu. Čurkstes un baltkrūtainās bezdelīgas, it kā gribēdamas mūs apturēt, laidelējas ap ratiem un pašaujas zirgiem gar pašām krūtīm; kovārņi izspūrušiem spārniem kaut kā sāniski laižas pa vējam; ādas pārklāja malas, ar ko mēs esam apsegušies, sāk cilāties, ļaujot ieplūst pie mums valgana vēja brāzieniem, un plandās gar kalešas jumtu. Zibens uzliesmo gluži vai pašā kalešā, apžilbina acis un uz brīdi apgaismo pelēko vadmalu, bārkstis un stūrītī ierāvušos Volodjas augumu. Tanī pašā mirklī virs galvas nodārd varens pērkona grāviens, kas, it kā augstāk un augstāk celdamies, milzīgā spiralā līnijā plašāk un plašāk plezdamies, kļūst arvien spēcīgāks, līdz pārvēršas apdullinošā dārdienā, kas neviļus liek nodrebēt un aizturēt elpu. Dieva dusmas! Cik daudz poezijas šai vienkāršās tautas domā!

Riteņi griežas arvien ātrāk un ātrāk; no Vasilija un Filipa muguras un no tās nepacietības, ar kādu Filips rausta grožus, es noģiedu, ka arī viņiem bail. Kaleša ātri noripo no kalna un norīb uz koka tilta; es baidos pakustēties un kuru katru acumirkli sagaidu mūsu galu.

Tprū! Atmetusies zveņģele, un par spīti nepārtrauktiem, apdullinošiem spērieniem mēs esam spiesti apstāties uz tilta.

Galvu pie kalešas malas piespiedis, sirds pamirumā elpai aizraujoties, es bezcerīgi sekoju Filipa melno, resno pirkstu kustībām, kas lēnām aizmet cilpu un izlīdzina streņģes, piejūga zirgu ar plaukstu un pātagas kātu grūstīdams.

Negaisam pieņemoties, nemierpilnās skumju un baiļu jūtas manī auga augumā, bet, kad pienāca varenais klusuma brīdis, kāds parasti iestājas pirms negaisa sākšanās, šīs jūtas sasniedza tādu pakāpi, ka, esmu pārliecināts, satraukumā es būtu nomiris, ja tāds stāvoklis turpinātos vēl stundas ceturksni. Bet taisni šai brīdī no patiltes pēkšņi izlīda kāds tikai netīrā, caurā kreklā tērpies cilvēks, satūkušu, stulbu seju, kailu, apcirptu galvu, kura trīcēja, ar līkām, kuslām kājām un rokas vietā sarkanu, spīdīgu stumbeņu, ko viņš bāza taisni kalešā iekšā.

— Ku-n-dziņi! Kri-i-stus dē-ēļ, u-ba-dzi-ņam! — skanēja viņa vārgā balss, un ubags pie katra vārda krustījās un klanījās līdz jostas vietai.

Nespēju vārdos izteikt to stingo šausmu sajūtu, kas pārņēma manu dvēseli šai mirklī. Šermuļi pārskrēja pār visu miesu, bet acis neizprotamās bailēs raudzījās ubagā …

Vasilijs, kas bija uzņemies dāvanu izdalīšanu ceļā, vispirms pamāca Filipu, kā lai piestiprina zveņģeli, un tikai tad, kad viss jau kārtībā un Filips, grožus saņemdams, raušas uz bukas, viņš sāk kaut ko gramstīt pa kabatu. Taču, tikko mēs esam sākuši kustēties, apžilbinošs zibens, vienā mirklī pieliedams visu gravu ar ugunīgu liesmojumu, piespiež zirgus apstāties, un bez mazākā starpbrīža tam seko tik apdullinošs pērkona grāviens, ka, liekas, vai visa debess velve gāžas mums virsū. Vējš arvien pieņemas: zirgu krēpes un astes, Vasilija mētelis un ratu pārklāja malas sāk plandīties vienā virzienā un mežonīgi plīvo trakojošā vēja brāzienos. Uz kalešas ādas jumta smagi nokrīt liela lietus lāse… Otra, trešā, ceturtā, un pēkšņi it kā kāds būtu sācis bungot mums virs galvas, un visu apkārtni piepildīja vienmērīgā lietus šalkšana. No Vasilija elkoņu kustībām es noprotu, ka viņš atraisa maku; ubags, arvien vēl krustīdamies un klanīdamies, skrien līdzi gandrīz pie pašiem riteņiem, un tā vien liekas, nupat, nupat viņu sabrauks. «Lūdzu, Kristus vārdā!» Pēdīgi kapara grasis nolido mums garam, un nožēlojamais radījums galīgi izmirkušā kreklā, kas sedz viņa izdēdējušos locekļus, vējā ļodzīdamies, samulsis apstājas ceļa vidū un pazūd manām acīm.

Spēcīga vēja triekts, lietus gāza kā ar spaiņiem; pa Vasilija muguru ūdens straumes tecēja lejup duļķainā peļķītē, kas bija sakrājusies uz ratu pārklāja. Sākumā piciņās savēlušies putekļi pārvērtās šķidros dubļos, ko jauca ratu riteņi, vairs tik stipri nekratīja, un pa mālainajām ceļa grambām sāka tecēt duļķainas urdziņas. Zibšņi plaiksnījās jau plašāk un blāvāk, un vienmērīgā lietus šalkoņā pērkona grāvieni nelikās vairs tik bargi.

Bet tad lietus lāses kļūst sīkākas; padebess sāk sadalīties viļņojošos mākoņos, kļūst gaišāks tai vietā, kur vajag būt saulei, un caur pelēkbaltajām mākoņu malām pamirdz tikko saredzams dzidrās debess dzīles plankumiņš. Pēc brīža kautrs saules stars jau mirgo ceļa peļķēs, sīkā lietus strāvās, kas sijā kā caur sietu, un lietū noskalotajā ceļa zālītes lāsmainajā zaļumā. Melnais padebess tikpat draudīgi aizklāja pretējo debess pusi, bet tagad es no tā vairs nebaidos. Es jūtu neizsakāmi līksmu, cerību pilnu dzīves prieku, kas tik ātri nomainījis smago baiļu sajūtu manī. Mana dvēsele smaida tāpat kā atspirgusī, ielīksmotā daba. Vasilijs atloka mēteļa apkakli, noņem cepuri un nopurina to; Volodja nomet ādas pārklāju; es izliecos no kalešas un kāri ieelpoju spirdzinošo, smaržīgo gaisu. Spīdīgā, lietus noskalotā karietes kulba ar ceļasomām līgojas mums pa priekšu; zirgu muguras, slejas, groži, riteņu stīpas — viss slapjš un laistās saulē kā nolakots. Vienā pusē ceļam — nepārredzamajā ziemāju laukā, ko šur tur šķērso paseklas gravas, spīguļo mitrā zeme un kuplais zelmenis, kas kā ēnains paklājs aizstiepjas līdz pat apvārsnim; otrpus ceļa apšu birztala, lazdu un ievu krūmiem pieaugusi, kā laimes pārpilnībā sastingusi, pat neiedrebas un no saviem apskalotajiem zariem lēni birdina uz pērnajām, sausajām lapām mirdzošas lietus lāses. Visapkārt, jautri vīterodami, lidinās un strauji šaudās lejup cekulainie cīruļi; mitrajos krūmos dzirdama rosīga mazputniņu laidelēšanās, un no birztalas skaidri atskan dzeguzes kūkošana. Tik skurba ir šī brīnišķīgā meža smarža pēc pavasara negaisa, šī bērzu, vijolīšu, satrūdējušo lapu, lāčpurņu, ievu smarža, ka es nevaru nosēdēt kalešā, nolecu no kāpšļa, pieskrienu pie krūmiem un, kaut gan mani apšļāc lietus lāses, laužu slapjos izplaukušo ievu zarus, situ ar tiem sev pa seju un baudu brīnišķīgo smaržu. Pat nepievērsdams uzmanības tam, ka man pie zābakiem līp lielas dubļu pikas un ka zeķes jau sen samirkušas, es, brizdams pa dubļiem, pieskrienu pie karietes loga.

— Ļubočka! Katjeņka, — saucu, pasniegdams viņām dažus ievu zarus, — skat, cik jauki!

Meitenes spiedz un jūsmīgi klaigā; Mimī kliedz, lai es taisoties projām, citādi mani vēl sabraukšot.

— Nu, bet paod taču, kā smaržo! — es kliedzu.

III NODAĻA JAUNS UZSKATS

Katjeņka sēdēja kalešā man blakus un, savu daiļo galviņu piešķiebusi, domīgi noraudzījās putekļainajā ceļā, kas pazuda zem riteņiem. Es klusēdams skatījos viņā un brīnījos par to bērnam neparasti skumjo izteiksmi, ko pirmo reizi pamanīju viņas sārtajā sejiņā.

— Redzi nu, mēs drīz vien būsim Maskavā, — es sacīju. — Kā tu domā, kāda tā izskatās?

— Nezinu, — viņa kā negribēdama atbildēja.

— Nu, tomēr, kā tev liekas: lielāka par Serpuchovu, vai ne? …

— Ko?

— Nekas, tāpat vien.

Bet pēc tās instinktivās nojautas, kas vienam cilvēkam ļauj uzminēt otra domas un kas noder kā sarunu vadītājs pavediens, Katjeņka bija nopratusi, ka viņas vienaldzība mani sāpina; viņa pacēla galvu un uzrunāja mani:

— Vai papa jums teica, ka mēs dzīvosim pie vecmāmiņas?

— Teica; vecmāmiņa grib vienmēr dzīvot kopā ar mums.

— Un visi dzīvosim?

— Protams, mēs dzīvosim augšā vienā pusē, jūs — otrā, bet papa — sētas mājā; pusdienosim visi kopā, lejā pie vecmāmiņas.

— Maman saka, ka vecmāmiņa esot tāda nopietna — dusmīga.

— Nē-ē! Tas tikai sākumā tā izliekas. Viņa ir gan nopietna, bet dusmīga nepavisam ne; gluži otrādi, viņa ir ļoti labsirdīga, jautra. Būtu tu redzējusi, kas tā bija par balli viņas vārda dienā!

— Tomēr man no viņas bail; bet dievs to zin vai mēs vispār …

Katjeņka pēkšņi apklusa un atkal nogrima domās.

— Ko-o? — es bažīgi ievaicājos.

— Nekas, es tāpat vien.

— Nē, tu kaut ko teici: «Dievs to zin …»

— Tu stāstīji, ka pie vecmāmiņas bijusi lieliska balle.

— Jā, žēl, ka jūs nebijāt, viesu bija bez sava gala, kāds tūkstotis cilvēku, muzika, ģenerāļi, arī es dejoju … Katjeņka, — stāstīšanu pārtraukdams, es piepeši teicu, — tu neklausies?

— Nē, dzirdu; tu teici, ka esot dejojis.

— Kāpēc tu tik bēdīga?

— Nevaru taču vienmēr būt jautra.

— Tu esi ļoti pārvērtusies, kopš mēs atbraucām no Maskavas. Saki bez aplinkiem, — pret viņu pagriezdamies, es noteikti piebildu, — kāpēc tu esi kļuvusi tāda savāda?

— It kā es būtu savāda? — Katjeņka dzīvi attrauca, kas liecināja, ka mana piezīme viņu interesē, — es nepavisam neesmu savāda.

— Nē, tu neesi vairs tāda kā agrāk, — es turpināju, — agrāk varēja manīt, ka tu visur esi ar mums uz vienu roku, ka tu mūs uzskati par tuviniekiem un mīli tāpat kā mēs tevi, bet tagad tu esi kļuvusi tik nopietna, attālinies no mums …

— Nemaz ne …

— Ļauj man visu izteikt! — es viņu pārtraucu, jau sajuzdams vieglu kutēšanu degunā, priekšteci asarām, kas allaž viesās man acīs, tiklīdz sāku vārdos izteikt kādu ilgi apvaldītu, sirsnīgu domu. — Tu attālinies no mums, sarunājies tikai ar Mimī, it kā negribētu mūs vairs ne pazīt.

— Nevaru taču vienmēr palikt tāda, kāda esmu; kādreiz jākļūst arī citādai, — Katjeņka atbildēja, jo bija paradusi visu izskaidrot ar tādu kā fatalisma piepalīdzību, ja nezināja, ko sacīt.

Atceros, reiz, sastrīdējusies ar Ļubočku, kas viņu nosauca par muļķa meiteni, viņa atbildēja: visi taču nevar būt gudri, vajag arī kāda muļķa. Bet mani neapmierināja atbilde, ka nepieciešams kādreiz arī citādam kļūt, un es prašņāju tālāk:

— Kāpēc tas vajadzīgs?

— Mēs taču vienmēr kopā nedzīvosim, — mazliet pietvīkdama un cieši Filipa mugura lūkodamās, Katjeņka teica. Mana māmiņa varēja dzīvot pie jūsu nelaiķes māmiņas, kas bija viņas draudzene, bet vai ar grāfieni, kura, kā stāsta, esot tāda pikta, viņa varēs saprasties, to dievs vien zina. Bez tam, reiz taču mēs aiziesim katrs uz savu pusi: jūs esat bagāti — jums pieder Petrovska, bet mēs esam nabagas — manai māmiņai nekā nav.

Jūs bagāti — mēs nabagas: šie vārdi un ar tiem saistītie jēdzieni man izklausījās neparasti dīvaini. Pēc maniem tālaika uzskatiem, nabagi varēja būt tikai ubagi un zemnieki, bet es nekādi nevarēju piemērot šo jēdzienu graciozajai, skaistajai Katjai. Man likās, ka Mimī un Katjeņka, ja jau līdz šim dzīvojušas, tad arī turpmāk dzīvos pie mums un dalīsies visās lietās. Citādi nemaz nevarēja būt. Tagad nu tūkstošiem jaunu, neskaidru domu par viņu savrupo stāvokli šaudījās man galvā, un man sametās tāds kauns, ka mēs bagāti, bet viņas nabagas, ka es nosarku un neuzdrošinājos paraudzīties Katjeņkā.

«Nu, kas par to, ka mēs bagāti, bet viņas nabagas?» es domāju, «kā no tā var rasties nepieciešamība šķirties?. Kāpēc gan mēs nevaram sadalīt līdzīgās daļas to, kas mums pieder?» Tomēr es sapratu, ka ar Katjeņku neklājas par to runāt un ka, pretēji šādām manam loģiskām pārdomām, kaut kāds praktisks instinkts man jau teica, ka viņai taisnība un ka būtu pavisam nevietā izskaidrot viņai savas domas.

— Vai patiesi tu katrā ziņā no mums aizbrauksi? — es teicu. — Kā tad mēs varēsim šķirti dzīvot?

— Ko lai dara, man pašai sāpīgi; bet, ja nu tas notiks, es zinu, ko tad darīšu …

— Iesi par aktrisi… eku muļķības! — es uztvēru, zinādams, ka kļūt par aktrisi ir viņas sirsnīgākā vēlēšanās.

— Nē, to es teicu, kad biju vēl maza …

— Ko tad tu iesāksi?

— Iestāšos klosterī un dzīvošu tur, staigāšu melnā kleitiņa, samta cepurītē.

Katjeņka sāka raudāt. Lasītāj, vai jums ir gadījies zināmā dzīves posmā pēkšņi noskārst, ka jūsu uzskats par lietām pilnīgi pārmainās, it kā visi tie priekšmeti, ko jūs agrāk redzējāt, piepeši būtu pagriezušies pret jums ar otru, pavisam nepazīstamu pusi? Tāda veida morala pārmaiņa manī pirmo reizi notika šajā ceļojumā, no šī laika tad es arī skaitu savu zēna gadu sākumu.

Man pirmoreiz iešāvās prātā doma, ka ne jau mēs vien, t. i., mūsu ģimene, dzīvojam pasaulē, ka ne jau mēs vien esam visu interešu centrā, bet ka ir vēl arī citu cilvēku dzīve, kuriem nav nekā kopēja ar mums, kas nerūpējas par mums un kam nav ne jausmas par mūsu esību. Bez šaubām, es arī agrāk to visu zināju, bet zināju ne tā, kā to uzzināju tagad, neapzinājos, nejutu.

Domas pārvēršas par pārliecību tikai vienā veidā, bieži pavisam nejaušā un atšķirīgā no tā, kādu pārdzīvo citu prāti, lai iegūtu tādu pašu pārliecību. Saruna ar Katjeņku, kas mani stipri saviļņoja un lika padomāt par viņas nākotni man bija šis veids. Kad es noraudzījos sādžās un pilsētās, kam mēs pabraucām garām un kur katrā mājā dzīvoja vismaz tāda pati ģimene kā mūsējā, kad noraudzījos uz sievietēm, bērniem, kas acumirkļa ziņkārē nolūkojās ekipāžā un tad uz visiem laikiem pazuda skatienam, uz tirgotājiem, zemniekiem, kas ne vien nesveicināja mūs, kā es Petrovskā biju paradis redzēt, bet kas neuzskatīja par vajadzīgu uz mums pat paskatīties, man pirmoreiz ienāca prātā jautājums: ar ko gan aizņemtas viņu domas, ja viņi nemaz nerūpējas par mums? Un no šā jautājuma izrietēja citi: kā viņi dzīvo un no kā pārtiek, kā audzina savus bērnus, vai māca viņus, vai ļauj rotaļāties, kā soda utt.

IV NODAĻA MASKAVĀ

Maskavā pārmaiņa manos uzskatos par priekšmetiem un personām, tāpat manas jaunās attieksmes pret tiem kļuva vēl jūtamākas.

Pie pirmās satikšanās ar vecmāmiņu, kad es ieraudzīju viņas kalsno, grumbaino seju un nespodrās acis, līdzcietība nomainīja verdziski padevīgās cienības un baiļu jūtas, ko es pret viņu izjutu agrāk; bet, kad viņa, ar seju pieplakusi Ļubočkas galviņai, sāka tā raudāt, it kā viņas acu priekšā atrastos mīļotās meitas līķis, līdzcietību manī nomainīja pat mīla. Man bija neveikli noskatīties viņas bēdās, kad viņa sastapās ar mums. Es apzinājos, ka paši par sevi mēs viņas acīs neesam nekas, ka mēs viņai esam dārgi tikai kā atmiņa; es jutu, ka katrā skūpstā, ar ko viņa apklāja manus vaigus, izpaudās tikai viena doma: viņas nav, viņa mirusi, es viņas vairs nekad neredzēšu!

Tēvs, kas Maskavā gandrīz nemaz vairs ar mums nenodarbojās un rūpju nomāktu seju, melnos svārkos vai frakā ieradās pie mums vienīgi pusdienu reizēs, agrākais papa ar lielajām, atliektajām krekla apkaklēm, rītasvārkiem, uzraugiem, pārvaldniekiem, gājieniem uz piedarbu un medībām bija daudz ko zaudējis manas acīs. Kārlis Ivaničs, kuru vecmāmiņa sauca par aukli un kurš dievs zina kāpēc bija sadomājis apmainīt savu cienīgo, man tik ļoti pierasto pliko pauri pret rūsganu parūku ar diegam līdzīgu celiņu gandrīz pašā galvvidu, man likās tik dīvains un smieklīgs, ka es pabrīnījos, kā gan varēju to agrāk nepamanīt.

Starp meitenēm un mums arī radās kāds neredzams šķērslis; kā viņām, tā mums bija jau savi noslēpumi; viņas it kā lepojās mūsu priekšā ar savām kleitām, kas kļuva arvien garākas, bet mēs atkal ar savām saišu biksēm. Jau pašā pirmajā svētdienā Mimī ieradās uz pusdienām tik greznā tērpā un ar tādām lentām matos, ka tūliņ varēja redzēt, mēs neesam vairs uz laukiem un nu viss būs citādi.

V NODAĻA VECĀKAIS BRĀLIS

Es biju tikai gadu un dažus mēnešus jaunāks par Volodju; abi augām, mācījāmies un rotaļājāmies vienmēr kopā. Mūs neuzskatīja vienu par vecāko un otru par jaunāko, bet taisni ap to laiku, par kuru stāstu, es sāku saprast, ka Volodja ar saviem gadiem, tieksmēm un spējām nav vairs man biedrs. Man pat likās, ka Volodja pats apzinās savu pārākumu un lepojas ar to. Tādu varbūt arī maldīgu pārliecību manī radīja patmīlība, kas allaž cieta, saduroties ar viņu. Itin visur viņš bija pārāks par mani: jokos, mācībās, ķildās, uzvedībā, un tas viss mani attālināja no viņa un lika man pārdzīvot neizprotamas moraliskas ciešanas. Būtu es toreiz, kad Volodjam pirmoreiz pašuva holandiešu audekla kreklus ar ielocēm, atklāti pateicis, ka mani ļoti sarūgtina, ka man tādu nav, esmu pārliecināts, man būtu bijis vieglāk, un tādās reizēs, kad Volodja sakārtoja apkaklīti, man nebūtu izlicies, ka viņš to dara vienīgi tāpēc, lai mani aizvainotu.

Visvairāk mani sāpināja tas, ka Volodja, kā man brīžam šķita, mani labi saprata, tikai centās to slēpt.

Kurš gan nebūs ievērojis neuzkrītošā smaidā, kustībā vai skatienā izpaustās noslēpumainās, vārdos neizteiktās attieksmes starp cilvēkiem, kas dzīvo pastāvīgi kopā: starp brāļiem, draugiem, vīru un sievu, kungu un kalpotāju, it īpaši, ja šie ļaudis nav pilnīgi vaļsirdīgi viens pret otru. Cik daudz neizteiktu vēlēšanos, domu un baiļu — ka tikai tevi saprastu — paplaiksnās vienā pašā nejaušā skatienā, kad bikli un nedroši sastopas jūsu acis!

Bet varbūt šai ziņā mani maldināja mana pārmērīgā jūtelība un tieksme analizēt; varbūt Volodja nepavisam nejuta to, ko es. Viņš bija straujš, vaļsirdīgs un nepastāvīgs savās tieksmēs. Sajūsminādamies par visdažādākām lietām, viņš ar visu sirdi un dvēseli nodevās tām.

Te pēkšņi viņu sagrāba kaislība uz bildītēm: viņš pats sāka zīmēt, izdeva visu savu naudu par tām, izlūdzās tās no zīmēšanas skolotāja, tēva, vecmāmiņas; te kaislība uz priekšmetiem, ar kuriem viņš izgreznoja savu galdiņu, savācis tos pa visu māju; te atkal kaisle uz romaniem, kurus paslepus sadabūja un lasīja augām dienām un naktīm … Arī es gluži neapzinīgi padevos viņa tieksmēm, taču biju pārāk lepns, lai ietu viņa pēdās, un pārāk jauns un nepastāvīgs, lai izraudzītos sev citu ceļu. Bet neko es tā neapskaudu kā Volodjas laimīgo, augstsirdīgi vaļsirdīgo raksturu, kas sevišķi krasi izpaudās ķildās, kādas atgadījās starp mums. Es jutu, ka viņš rīkojas pareizi, taču nevarēju viņu atdarināt.

Reiz, kad viņa kāre pēc dažādām lietiņām bija iedegusies visstiprāk, es piegāju pie viņa galda un nejauši saplēsu kādu tukšu daudzkrāsainu pudelīti.

— Kas tev lika aiztikt manas lietas? — Volodja teica, ienācis istabā un pamanījis nekārtību, kādu es biju radījis viņa galdiņa daudzveidīgo greznumlietu simetriskajā izkārtojumā. — Un kur tad pudelīte? Droši vien tu …

— Neviļus nokrita zemē, saplīsa. Un kas tur nu liels?

— Esi tik labs, nekad neuzdrošinies pieskarties manām lietām, — viņš teica, saplīsušās pudelītes lauskas likdams kopā un izmisīgi tajās lūkodamies.

— Lūdzu, nekomandē, — es atbildēju. — Saplēsu — un viss; kas tur tik daudz ko runāt!

Un es pasmaidīju, kaut gan man nepavisam negribējās smaidīt.

— Jā, tev nekas, bet man, — Volodja turpināja, plecu paraustīdams, šo žestu viņš bija mantojis no tēva, — saplēsis un vēl smejas, neciešams zeņķis.

— Es zeņķis; bet tu esi liels un muļķis.

— Ne prātā nenāk ar tevi lamāties, — Volodja teica, mani mazliet atgrūzdams, — lasies projām.

— Negrūsties!

— Lasies!

— Es tev saku, negrūsties!

Volodja saņēma mani aiz rokas un gribēja atvilkt no galda, bet es biju jau līdz pēdējam sakaitināts: sagrābu galdu aiz kājas un apgāzu. «Še tev!» — un visi porcelāna un kristāla greznumi šķindēdami noripoja zemē.

— Riebīgais zeņķis! — Volodja iekliedzās, cenšoties aizturēt krītošās lietiņas.

«Tagad starp mums visam beigas,» no istabas iziedams, es nodomāju, «sanaidojāmies uz visiem laikiem.»

Līdz vakaram mēs viens ar otru nerunājām; es jutos vainīgs, baidījos viņā paskatīties un augu dienu nevarēju nekā darīt; turpretim Volodja mācījās labi un kā arvien pēc pusdienas sarunājās un jokojās ar meitenēm.

Kolīdz skolotājs beidza stundu, es izgāju no istabas: man bija bail, neveikli un kauns palikt vienatnē ar brāli. Vakarā pēc vēstures stundas es paņēmu burtnīcas un steidzos uz durvīm. Lai gan man ļoti gribējās pieiet un izlīgt ar Volodju, viņam garām iedams, es tomēr piepūtos un centos izlikties dusmīgs. Tanī pašā acumirklī Volodja pacēla galvu un ar tikko manāmu labsirdīgi zobgalīgu smaidu droši paskatījās manī. Mūsu acis sastapās, un es sapratu — viņš saprot mani un saprot arī to, ka es noprotu, ka viņš mani saprot; bet kaut kādas neatvairāmas jūtas piespieda mani novērsties.

— Nikoļeņka, — pavisam vienkāršā, nemākslotā balsī viņš man teica, — pietiek dusmoties! Atvaino, ja esmu tev pāri nodarījis.

Un viņš sniedza man roku.

It kā ceļoties arvien augstāk un augstāk, pēkšņi kaut kas sāka žņaugt man krūtis un smacēt elpu, bet tas ilga tikai vienu sekundi: acīs pamirdzēja asaras, un man kļuva vieglāk.

— Piedod … ma … an Vol… dja, — viņa roku spiezdams, es teicu.

Volodja raudzījās manī tā, it kā nekādi nevarētu saprast, kāpēc man asaras acīs …

VI NODAĻA MAŠA

Neviena no pārmaiņām, kas bija notikušas manos uzskatos par dažādām lietām, nebija man pašam tik pārsteidzoša kā tā, kuras rezultātā es vienā no mūsu istabenēm sāku saskatīt ne vairs vienkāršu kalponi, bet sievieti, no kuras zināmā mēra varēja kļūt atkarīgs mans dvēseles miers un laime.

Kopš tā laika, kad atceros sevi, atceros arī Mašu mūsu mājā, bet es nepievērsu viņai ne mazākās uzmanības līdz pat tam brīdim, kad pilnīgi izmainījās manas domas par viņu, par ko es tūdaļ pastāstīšu. Maša bija gadus divdesmit piecus veca, kad man bija četrpadsmit. Viņa bija ļoti skaista, tomēr es baidos viņu attēlot, baidos tāpēc, ka fantazija atkal par jaunu varētu atdzīvināt burvīgo un vilinošo tēlu, kāds man bija izveidojies manas aizraušanās laikā. Lai nekļūdītos, piebildīšu vienīgi, ka viņai bija neparasti balta āda, skaists augums, un viņa bija sieviete, bet man bija četrpadsmit gadu.

Vienā no tādiem brīžiem, kad ar grāmatu rokā pastaigājos pa istabu, cenšoties soļot tikai pa grīdas dēļu šķirbām, vai dungoju kādu nejēdzīgu motivu, vai ķēpāju galda malu ar tinti, vai arī tīri neapzinīgi atkārtoju kādu izteicienu, — vardu sakot, vienā no tādiem brīžiem, kad prāts atsakās darboties un fantazija, guvusi virsroku, alkst iespaidu, es izgāju no klases un bez kāda mērķa devos lejā kāpņu telpā.

Kāpņu otrā līkumā kāds patlaban kāpa augšup ar kurpēm kājās. Protams, man iekārojās zināt, kas tas tāds, bet soļu troksnis pēkšņi apklusa, un es izdzirdu Mašas balsi: «Rimstieties! Ko jūs blēņojaties, uznāks vēl Marja Ivanovna, kas tad būs?»

«Neuznāks,» Volodja teica čukstus, un tad kaut kas sakustējās, it kā Volodja mēģinātu viņu nelaist prom.

«Kur jūs tās rokas bāžat? Nekauņa!» un Maša noskrēja man garām ar nošļukušu lakatiņu, zem kura varēja redzēt viņas balto, tuklo kaklu.

Nevaru nemaz pateikt, cik ļoti mani pārsteidza šis atklājums; tomēr izbrīnu drīz vien nomainīja prieks par Volodjas rīcību: mani nepārsteidza pati viņa rīcība, bet gan tas, kā viņš nācis pie atziņas, ka tā rīkoties patīkami. Un man tīri neviļus iegribējās sekot viņa piemēram.

Dažreiz es veselām stundām bez jebkāda iemesla kavējos kāpņu telpā, saspringtā uzmanībā ieklausīdamies ikvienā kustībā, kas notika augšā; bet nekad nevarēju saņemties darīt to pašu, ko Volodja, neraugoties uz to, ka tā rīkoties man gribējās par visu vairāk pasaulē. Dažreiz, aiz durvīm paslēpies, skaudības un greizsirdības mākts, klausījos kņadā, kas bija dzirdama meiču istabā, un man iešāvās prātā: kā būtu, ja es uznāktu augšā un, tāpat kā Volodja, sadomātu noskūpstīt Mašu? Ko gan es ar savu plato degunu un izspūrušo matu cekulu sacītu, ja viņa prasītu, kas man vajadzīgs? Dažreiz es dzirdēju, kā Maša Volodjam teica:«Tad ta posts! Ko jūs man uzmācaties, vācieties projām, negantnieks tāds … kāpēc Nikolajs Petrovičs nekad nelien te un nemuļķojas …» Viņa nezināja, ka Nikolajs Petrovičs tanī pašā mirklī tup zem kāpnēm un gatavs atdot visu pasaulē, lai tikai varētu būt negantnieka Volodjas vieta.

Es biju kautrīgs jau no dabas, bet šo manu kautrīgumu vēl stiprā mērā vairoja pārliecība, ka esmu neglīts. Esmu pārliecināts, ka nekas neatstāj tādu iespaidu uz cilvēka domu gaitu kā viņa āriene, un ne tik daudz pati āriene, cik pārliecība, ka šī āriene ir pievilcīga vai nepievilcīga.

Es biju pārāk patmīlīgs, lai pierastu pie sava stāvokļa, tāpat kā lapsa mierināju sevi, apgalvodams, ka vīnogas vēl zaļas, tas ir, centos nicināt visus priekus, ko sagādā patīkama āriene un ko manu acu priekša baudīja Volodja, kuru es no sirds apskaudu, un ņēmu talkā visu savu prātu un iztēli, lai atrastu baudu lepnā vientulībā.

VII NODAĻA SKROTIS

— Mans dievs, pulveris!… — Mimī iesaucās aiz uztraukuma piesmakušā balsī. — Ko jūs darāt? Jūs gribat māju nodedzināt, mūs visus pazudināt…

Un ar neaprakstāmu stingrību Mimī pavēlēja visiem pavirzīties sāņus, lieliem, noteiktiem soļiem piegāja pie izbārstītajām skrotīm un, nicinādama visas briesmas, kādas varētu radīt negaidīts sprādziens, sāka tās mīdīt kājām. Kad pēc viņas domām briesmas bija garām, viņa pasauca Micheju un pavēlēja aiznest visu šo pulveri kaut kur patālāk vai, vislabāk, iemest ūdenī un, lepni aubīti purinādama, devās uz viesistabu. — Neko teikt, ļoti labi viņus uzrauga, — viņa norūca.

Kad tēvs atnāca no sētas mājas un mēs reizē ar viņu devāmies pie vecmāmiņas, viņas istabā pie loga jau sēdēja Mimī un ar tādu kā noslēpumaini oficialu izskatu nikni raudzījās garām durvīm. Rokā viņai bija kaut kas vairākos papīriņos savīstīts. Es nopratu, ka tās bija skrotis un ka vecmāmiņai jau viss zināms.

Bez Mimī vecmāmiņas istabā bija vēl istabene Gaša, kura, kā varēja noprast no viņas niknās, pietvīkušās sejas, bija ļoti uztraukta, un ārsts Blumentāls, mazs, mūsains cilvēciņš, kas velti pūlējās nomierināt Gašu, dodot viņai ar acīm un galvu noslēpumainas, samierinošas zīmes.

Pati vecmāmiņa sēdēja drusciņ iesāņus un lika pasjansu «Ceļotājs», kas vienmēr nozīmēja, ka viņa ļoti sliktā omā.

— Kā šodien jūtaties, maman? Vai labi gulējāt? — tēvs teica, godbijīgi viņai roku skūpstīdams.

— Lieliski, mans mīļais; liekas, jūs taču zināt, ka es vienmēr esmu vesela, — vecmāmiņa atbildēja tādā tonī, it kā tēva jautājums būtu aizvainojošs un pavisam nevietā. — Nu, vai dosiet man tīru mutautiņu? — viņa turpināja, Gašu uzrunādama.

— Es jums jau pasniedzu, — Gaša atbildēja, norādīdama uz batista mutautiņu, kas bija balts kā sniegs un atradās uz krēsla atzveltnes.

— Ņemiet šo netīro lupatu un padodiet man tīru, mana mīļā.

Gaša piegāja pie kumodītes, pavilka atvilktni un tik spēcīgi to aizcirta, ka istabā logu rūtis nodrebēja. Vecmāmiņa dusmīgi paraudzījās uz mums visiem un turpināja cieši sekot katrai istabenes kustībai. Kad tā pasniedza viņai, kā man likās, to pašu mutautiņu, vecmāmiņa sacīja:

— Kad jūs man paberzīsiet tabaku, mana mīļā?

— Būs vaļas, paberzīšu.

— Kā jūs teicāt?

— Paberzīšu šodien.

— Ja negribat man kalpot, mana mīļā, tad tā arī būtu pateikusi: jau sen būtu jūs atlaidusi.

— Atlaidiet, neviens jau neraudās, — istabene pusbalsī noņurdēja.

Šai brīdī ārsts sāka viņai mest ar acīm, bet Gaša tik nikni un noteikti paskatījās viņā, ka ārsts uz vietas nodūra acis un sāka knibināties ap sava pulksteņa atslēgu.

— Redziet, mans mīļais, — tēvu uzrunādama, vecmāmiņa teica, kad Gaša, arvien vēl pukodamās, bija izgājusi, — kā ar mani runā manā mājā!

— Atļaujiet, maman, es pats paberzīšu jums tabaku, — tēvs teica, acīm redzot šādas negaidītas izturēšanās dēļ nokļuvis lielā nesaprašanā.

— Nu nē, pateicos: tāpēc jau viņa ir tik rupja, ka zina, izņemot viņu, neviens neprot tabaku tā saberzt, kā man patīk. Vai zināt, mans mīļais, — brītiņu klusējusi, vecmāmiņa turpināja, — ka jūsu bērni šodien tikko māju nenodedzināja?

Tēvs ar godbijīgu ziņkāri raudzījās vecmāmiņā.

— Jā, paraugieties, ar ko viņi rotaļājas! Parādiet viņam! — vecmāmiņa teica, uzrunādama Mimī.

Tēvs paņēma skrotis un nevarēja noturēties nepasmaidījis.

— Tās taču skrotis, maman, — viņš teica, — tur taču nekā bīstama nav.

— Ļoti pateicos jums, mans mīļais, ka jūs mani mācāt, tikai es esmu jau pārāk veca …

— Nervi, nervi! — ārsts čukstēja. Un tēvs tūliņ pievērsās mums:

— Kur jūs tās ņēmāt? Un kā jūs iedrošināties blēņoties ar tādām lietām?

— Nav ko viņiem jautāt, bet vajag pajautāt viņu auklim, — vecmāmiņa teica, it sevišķi nicīgi izrunādama vārdu auklis. — Ko viņš uzrauga?

— Voldemārs teica, ka Kārlis Ivaničs pats iedevis viņam šo pulveri, — Mimī piebilda.

— Redziet nu, cik viņš labs, — vecmāmiņa turpināja. — Un kur viņš tagad, šis auklis, — kā jel viņu sauc? … Paaiciniet viņu šurp!

— Es viņu aizlaidu viesos, — tēvs paskaidroja.

— Tas nav nekāds iegansts: viņam vienmēr vajag te būt. Bērni nav mani, bet jūsu, un man nav tiesību jums padomu dot, tālab ka jūs esat gudrāks par mani, — vecmāmiņa turpināja, — tomēr, rādās, laiks būtu gan pieņemt viņiem skolotāju, bet ne aukli, vācu zemnieku. Turklāt muļķa zemnieku, kas viņiem cita nekā nevar iemācīt kā vien sliktas manieres un tiroliešu dziesmiņas. Domājat, liela vajadzība viņiem prast dziedāt tiroliešu dziesmiņas? Ko darīsi, tagad jau nav neviena, kam tas rūpētu, un jūs varat rīkoties, kā gribat.

Vārdiņš «tagad» nozīmēja: ka viņiem nav mātes, un atmodināja vecmāmiņas sirdī skumjas atmiņas, — viņa novērsa skatienu uz tabakdozi ar ģīmetni un nogrima domās.

— Es jau sen par to esmu domājis, — tēvs steidzās piebilst, — un gribēju ar jums aprunāties, maman: vai mums neaicināt St.-Jйrфme , kurš jau tagad dažreiz viņiem piepalīdz?

— Un labi darīsi, mans draugs, — vecmāmiņa teica, vairs ne tik sapīkušā balsī kā pirmāk. — St.-Jйrфme vismaz ir gouverneur , kas sapratīs, kā jāaudzina des enfants de bonne maison [45] , bet nevis vienkāršs menin, auklis, kas der tikai, lai pavadītu viņus pastaigās.

— Rīt pat es parunāšu ar viņu, — tēvs sacīja.

Un patiesi, divas dienas pēc šīs sarunas Kārlis Ivaničs atdeva savu vietu jaunam frantam francūzim.

VIII NODAĻA KĀRĻA IVANIČA DZĪVES STĀSTS

Vēlu vakarā dienu pirms tam, kad Kārlim Ivaničam uz visiem laikiem bija jāšķiras no mums, viņš stāvēja pie gultas vatētajos rītasvārkos un sarkanajā benītē un, pār ceļa somu pārliecies, rūpīgi kravāja tajā savas mantas.

Kārļa Ivaniča izturēšanas pret mums pēdēja laikā bija kļuvusi kaut kā sevišķi vēsa: likās, viņš vairījās no mums. Un tagad pat, kad es iegāju istaba, viņš caur pieri paskatījās uz mani un ķērās atkal pie darba. Es atlaidos savā gultā, bet Kārlis Ivaničs, kas senāk stingri to noliedza, nesacīja nekā, un doma, ka nu viņš vairs nerāsies, ne arī ko liegs, ka viņam tagad par mums vairs nav nekādas daļas, man spilgti atgādināja gaidāmo šķiršanos. Man kļuva skumji, ka viņš mūs vairs nemīl, un man gribējās viņam to pateikt.

— Atļaujiet, Kārli Ivanič, es jums palīdzēšu, — es sacīju, viņam tuvodamies.

Kārlis Ivaničs paskatījās uz mani un atkal novērsās, tomēr šai skatienā, ko viņš man uzmeta, es saskatīju nevis vienaldzību, ar ko izskaidroju viņa vēso izturēšanos, bet gan īstas, lielas bēdas.

— Dievs visu redz un visu zina, it visur viņa svētais prāts, — viņš sacīja, izsliedamies visā augumā un smagi nopūzdamies. — Jā, Nikoļeņka, — viņš turpināja, pamanījis manu neliekuļoto līdzjūtību, ar kādu es noraudzījos viņā, — liktenis man lēmis nelaimīgu dzīves gaitu no pašas bērnības līdz kapam. Par to labo, ko es darīju cilvēkiem, tie man vienmēr atmaksājuši ar ļaunu, un mans atalgojums nav šeit, bet tur, — uz debesīm norādīdams, viņš teica. — Kaut jūs zinātu, kāda bijusi mana dzīve un ko visu esmu pārcietis! … Es esmu bijis kurpnieks, esmu bijis zaldāts, esmu bijis dezertieris, fabrikants, skolotājs, un tagad esmu nulle! Un man, gluži kā dieva dēlam, nav kur savu galvu likt, — viņš nobeidza un, acis aizvēris, atslīga savā atzveltnī.

Pamanījis, ka Kārli Ivaniču pārņēmusi jūtelība, kad viņš, nepievērsdams uzmanību klausītājiem, pats sev izsaka savas sirdsdomas, klusēdams un no viņa labsirdīgās sejas acu nenovērsdams, apsēdos uz gultas.

— Jūs neesat vairs bērns, jūs sapratīsiet. Pastāstīšu jums par savu dzīvi un par visu, ko esmu pārcietis. Kādreiz jūs atcerēsieties savu veco draugu, kas jūs ļoti mīlēja, bērni!…

Kārlis Ivaničs atspiedās ar elkoņiem uz galdiņa, kas atradās viņam blakus, iešņauca tabaku, un, acis pret debesīm pacēlis, tajā īpatnējā, vienmuļi dobjajā balsī, kādā viņš mēdza mums diktēt, iesāka savu stāstu:

— Es bij nelaimik jau sava mātes miesas. Das Unglьck verfolgte mich schon im Schosse meiner Mutter! — vēl patētiskāk viņš atkārtoja.

Tā kā Kārlis Ivaničs ne vienu reizi vien, tādā pašā kārtībā, tādiem pašiem izteicieniem un nemainot pat intonāciju, vēlāk man atkārtoja savas dzīves stāstu, tad es ceru atstāstīt to vārdu pa vārdam: protams, bez valodas kļūdām, jo par tām lasītājs var spriest no pirmā teikuma. Vai nu tas bija viņa dzīves patiesais stāsts, vai tikai fantazijas auglis, kas radies viņa vientuļās dzīves laikā mūsu mājā un kam viņš pats biežās atkārtošanas dēļ sāka ticēt, vai arī viņš ar fantastiskiem faktiem izpušķoja savas dzīves patiesos notikumus, — to es vēl līdz šim neesmu izdibinājis. No vienas puses, viņš pārāk izjusti un stingrā secībā, ko uzskata par patiesības galvenajām pazīmēm, stāstīja par savu dzīvi, tāpēc nevarēja tam neticēt, bet, no otras puses, pārāk daudz viņa stāstā bija poetisko pušķojumu, un taisni šie izpušķojumi modināja šaubas.

«Manās dzīslās rit dižciltīgās grafu fon Zommerblatu asinis! In meinen Adern fliesst das edle Blut des Grafen von Sommerblatt! Es piedzimu sešas nedēļas pēc kāzām. Manas mātes vīrs (es viņu saucu par papiņu) bija grafa Zommerblata nomnieks. Viņš nevarēja aizmirst manas mātes kaunu un mani nemīlēja. Man bija jaunākais brālis Johans un divas māsas, bet es biju svešinieks sava paša ģimenē! Ich war ein Fremder in meiner eigenen Familie! Kad Johans darīja muļķības, papiņš teica: «Šī bērna, Kārļa, dēļ man ne mirkli nebūs miera!» — un mani rāja un sodīja. Kad māsas savā starpā saplēsās, papiņš teica: «Kārlis nekad nebūs paklausīgs zēns!» — un mani rāja un sodīja. Vienīgi mana labā māmiņa mani mīlēja un paijāja. Viņa bieži man sacīja: «Kārli, ienāc pie manis,» — un viņa slepeni skūpstīja mani. «Nabaga, nabaga Kārli,» viņa teica, «neviens tevis nemīl, bet es tevi ne pret vienu citu nemainītu. Tikai vienu tava māmiņa no tevis izlūdzas,» viņa man sacīja, «mācies cītīgi un esi krietns cilvēks, dievs tevi neatstās! Trachte nur ein ehrlicher Deutscher zu werden, — sagte sie, — und der liebe Gott wird dich nicht verlassen !» Un es centos. Kad man palika četrpadsmit gadu un es varēju iet pie dievgalda, mana māmiņa teica manam papiņam: «Kārlis nu jau ir liels puisis, Gustav; ko mēs ar viņu iesāksim?» Un papiņš atbildēja: «Nezinu.» Tad māmiņa teica: «Nodosim viņu pilsētā pie Šulca kunga, lai izmācās par kurpnieku!» Un papiņš teica: «Labi,» und mein Vater sagte «gut ». Sešus gadus un septiņus mēnešus es nodzīvoju pilsētā pie kurpniekmeistara, un saimnieks mani mīlēja. Viņš teica: «Kārlis ir labs strādnieks, un viņš drīz vien būs mans Geselle[46] .» Taču… cilvēks domā, dievs dara … 1796. gadā tika izsludināta Conscription [47] , un visiem, kas bija spējīgi dienēt, no astoņpadsmit līdz divdesmit vienam gadam, vajadzēja pulcēties pilsētā.

Papiņš un brālis Johans ieradās pilsētā, un mēs visi aizgājām Loos[48] vilkt, kas būs Soldat un kas nebūs Soldat . Johans izvilka sliktu numero — viņam jābūt Soldat ; es izvilku labu numero — man nav jābūt Soldat. Un papiņš teica: «Man bija viens dēls, un nu man no tā jāšķiras! Ich hatte einen einzigen Sohn und von diesem muss ich mich trennen!»

Es paņēmu viņu aiz rokas un teicu: «Kāpēc jūs tā sacījāt, papiņ? Nāciet man līdz, es jums kaut ko pateikšu.» Un papiņš nāca. Papiņš nāca, un mēs apsēdāmies traktierī pie maza galdiņa. «Dodiet mums divus Bierkrug[49] ,» es sacīju, un mums atnesa. Mēs izdzērām pa glāzei, un brālis Johans arī izdzēra.

«Papiņ,» es sacīju, «nerunājiet tā, ka jums «tikai viens dēls un ka nu jums no tā jāšķiras», man sirds grib izlēkt, kad es tādu dzirdu. Brālis Johans nedienēs — es būšu Soldat !… Kārlis te nevienam nav vajadzīgs, un Kārlis būs Soldat .»

«Jūs esat goda vīrs, Kārli Ivanič!» papiņš man teica un mani noskūpstīja. «Du bist ein braver Bursche!» sagte mir mein Vater und kьsste mich.

Un es biju Soldat !»

IX NODAĻA IEPRIEKŠĒJĀ TURPINĀJUMS

«Toreiz bija briesmīgi laiki, Nikoļeņka,» Kārlis Ivaničs turpināja, «tolaik bija Napoleons. Viņš gribēja iekarot Vāciju, un mēs aizstāvējām savu tēvzemi līdz pēdējam asins pilienam! Und wir vertheidigten unser Vaterland bis auf den letzten Tropfen Blut!

Es biju pie Ulmas, es biju pie Austerlicas! Es biju pie Vagramas! Ich war bei Wagram!»

«Vai patiesi arī jūs karojāt?» izbrīnā viņu uzlūkodams, es ieprasījos. «Vai patiesi arī jūs nogalinājāt cilvēkus?»

Kārlis Ivaničs mani tūdaļ nomierināja.

«Kāds franču Grenadir nespēja tikt līdzi savējiem un pakrita uz ceļa. Es pieskrēju ar plinti un gribēju viņu nodurt, aber der Franzose warf sein Gewehr und rief pardon [50] , un es viņu atlaidu!

Pie Vagramas Napoleons ietrieca mūs salā un tā ielenca, ka nekur vairs nebija glābiņa. Trīs dienas un trīs naktis mums nebija pārtikas, un mēs stāvējām līdz ceļiem ūdenī. Ļaundaris Napoleons ne ņēma mūs gūstā, ne laida brīvībā! Und der Bцsewicht Napoleon wollte uns nicht gefangen nehmen und auch nicht freilassen!

Ceturtajā dienā mūs, paldies dievam, saņēma gūstā un aizveda uz cietoksni. Man bija zilas bikses, labas vadmalas mundieris mugurā, piecpadsmit dālderu naudas un sudraba pulkstenis — mana papiņa dāvana. Franču Soldat man visu atņēma. Par laimi, man bija vēl trīs dukāti, kurus māmiņa bija iešuvusi kamzolī. Tos neviens neatrada!

Cietoksnī es negribēju ilgi palikt un nolēmu bēgt. Reiz lielo svētku dienā es teicu seržantan, kas mūs apsargāja: «Seržanta kungs, šodien liela svētku diena, es gribu to atzīmēt. Atnesiet, lūdzu, divas pudelītes madeiras, un mēs kopā izdzersim tās.» Un seržants sacīja: «Labi.» Kad seržants atnesa madeiru un mēs iedzērām pa glāzītei, es saņēmu viņu aiz rokas un teicu: «Seržanta kungs, varbūt jums ir tēvs un māte?» Viņš sacīja: «Ir, Mauera kungs …» — «Mans tēvs un māte,» es teicu, «astoņus gadus nav mani redzējuši un nezina, vai esmu dzīvs jeb vai mani kauli jau sen atdusas vēsajā zemes klēpī. Ai seržanta kungs! Man ir divi dukati, kas atradās kamzolī, ņemiet tos un atlaidiet mani. Esiet mans labdaris, un mana māmiņa visu mūžu lūgs par jums visuvareno dievu.»

Seržants izdzēra glāzīti madeiras un sacīja: «Mauera kungs, es ļoti mīlu jūs un man jūsu žēl, bet jūs esat gūsteknis un es Soldat !» Es paspiedu viņam roku un teicu: «Seržanta kungs!» Ichdrьckte ihm die Hand und sagte: «Herr Sergeant!»

Un seržants sacīja: «Jūs esat nabadzīgs, un es neņemšu jūsu naudu, bet palīdzēšu jums. Kad es aiziešu gulēt, nopērciet spaini degvīna zaldātiem, un viņi gulēs. Es jūs neuzraudzīšu.»

Viņš bija labs cilvēks.

Es nopirku spaini degvīna, un, kad Soldat bija piedzērušies, es uzvilku zābakus, veco šineli un klusītiņām izgāju pa durvīm. Es devos uz valni un gribēju lēkt zemē, bet tur bija ūdens, un es negribēju sagandēt pēdējo uzvalku: es devos uz vārtiem.

Sargs ar šauteni rokā staigāja auf und ab[51] un raudzījās manī. «Qui vive?» sagte er auf einmal,[52] un es klusēju. «Qui vive?» sagte er zum zweiten Mal , [53] un es klusēju. «Qui vive?» sagte er zum dritten Mal,[54] un es skraidīju. Es ielēcu iekš ūden, uzrāpu uz otrs puse un aizlaidu. Ich sprang in's Wasser, kletterte auf die andere Seite und machte mich aus dem Staube .

Veselu nakti es skrēju pa ceļu, bet, kad atausa gaisma, sāku baidīties, ka mani nepazīst, un paslēpos kuplos rudzos. Tur es nokritu ceļos, saliku rokas, pateicos debesu tēvam par izglābšanu un mierīgā garā aizmigu. Ich dankte dem allmдchtigen Gott fьr Seine Barmherzigkeit und mit beruhigtem Gefьhl schlief ich ein .

Es pamodos vakarā un gāju tālāk. Pēkšņi mani panāca liela vācu ore, kuru vilka divi melni zirgi. Orē sēdēja labi ģērbies cilvēks, kūpināja pīpi un raudzījās manī. Es sāku iet lēnāk, lai ore pabrauktu man garām, bet es soļoju lēni, un arī ore kustējās lēni, un cilvēks raudzījās manī. Es sāku iet ātrāk, un arī ore kustējās ātrāk, un cilvēks raudzījās manī. Es apsēdos uz ceļa; cilvēks apturēja zirgus un raudzījās manī. «Jaunais cilvēk,» viņš teica, «kurp jūs tik vēlu iedami?» Es sacīju: «Eju uz Frankfurti.» — «Sēstieties manā orē, vietas diezgan, un es jūs aizvedīšu… Kāpēc jums nekas nav līdz, bārda neskūta un drēbes dubļiem notašķītas?» viņš man sacīja, kad es biju iesēdies orē. «Esmu nabadzīgs cilvēks,» es teicu, «gribu pieteikties darbā kaut kur iekš fabrik; bet drēbes man ar dubļiem tāpēc, ka ceļā pakritu.» — «Jūs nestāstāt taisnību, jaunais cilvēk,» viņš man sacīja, «ceļš tagad ir sauss.»

Un es klusēju.

«Stāstiet man visu patiesību,» labais cilvēks man sacīja, «kas jūs tāds esat un no kurienes nākat? Jūsu seja man iepatikās, un, ja jūs esat godīgs cilvēks, es jums palīdzēšu.»

Un es viņam visu izstāstīju. Viņš sacīja: «Labi, jaunais cilvēk, brauksim uz manu virvju fabrik. Es došu jums darbu, drēbes, naudu, un jūs dzīvosiet pie manis.»

Un es teicu: «Labi.»

Mēs atbraucām virvju fabrikā, un labais cilvēks sacīja savai sievai: «Te ir jauneklis, kas cīnījies par savu tēvzemi un izbēdzis no gūsta; viņam nav ne mājas, ne drēbju, ne maizes. Viņš dzīvos pie manis. Dodiet viņam tīru veļu un pabarojiet viņu.»

Pusotra gada es nodzīvoju virvju fabrikā, un mans saimnieks mani tā iemīlēja, ka negribēja atlaist. Un arī man bija labi. Tolaik es biju skaists vīrietis, es biju jauns, slaiks, zilām acīm, romiešu degunu… un Madame L… (viņas vārdu es nevaru teikt), mana saimnieka sieva, bija jauna un glīta dāma. Un viņa iemīlējās manī.

Mani ieraudzījusi, viņa teica: «Mauera kungs, kā jūs sauc jūsu māmiņa?» Es sacīju: «Karlchen.»

Un viņa teica: «Karlchen, apsēstieties man līdzās!»

Es apsēdos viņai līdzās, un viņa teica: «Karlchen , noskūpstiet mani!»

Es viņu noskūpstīju, un viņš sacīja: «Karlchen ! Es jūs tā mīlu, ka ilgāk nevaru vairs izturēt,» un viņš viss nodrebēja.»

Te Kārlis Ivaničs ilgāku laiku klusēja, savas zilās acis piemiedzis, mazliet palocīja galvu un smaidīja tā, kā smaida cilvēki, atceroties kaut ko patīkamu.

«Jā,» viņš atkal atsāka, atzveltnī ērtāk iegrozīdamies un rītasvārkus sakārtodams, «savā mūžā esmu pārdzīvojis daudz laba un slikta; bet tur mans liecinieks,» viņš teica, norādīdams uz pestītāja tēlu, kas bija izšūts uz kanvas un karājās virs viņa gultas, «neviens nevar teikt, ka Kārlis Ivaničs būtu bijis negodīgs cilvēks! Es negribēju ar ļaunu atmaksāt to labo, ko man L. kungs bija darījis… un nolēmu no viņa aizbēgt. Vakarā, kad visi aizgāja gulēt, es uzrakstīju savam saimniekam vēstuli un noliku to savā istabā uz galda, paņēmu savas drēbes, trīs dālderus naudas un paklusām izgāju ārā. Neviens manis neredzēja, un es devos projām pa ceļu.»

X NODAĻA TURPINĀJUMS

«Deviņus gadus es nebiju redzējis savu māmiņu un nezināju, vai viņa dzīva jeb vai viņas kauli jau atdusas vēsā zemes klēpī. Es devos uz savu dzimteni. Pilsētā nonācis, sāku taujāt, kur dzīvo Gustavs Mauers, kas bija grafa Zommerblata nomnieks. Un man pateica: «Grafs Zommerblats miris, un Gustavs Mauers tagad dzīvo lielā ielā un viņam pieder liķiers pārdotava.» Es uzvilku jauno vesti, labus svārkus, fabrikanta dāvanu, kārtīgi saglaudu matus un gāju uz sava papiņa liķieru pārdotavu. Māsa Mariechen sēdēja pārdotavā un jautāja, ko vēlos. Es teicu: «Vai varētu iedzert glāzīti liķier?» Un viņa sacīja: «Vater ! Jaunais cilvēks prasa glāzīti liķier.» Un papiņš teica: «Pasniedz jaunajam cilvēkam glāzīti liķier.» Es apsēdos pie galdiņa, dzēru savu glāzīti liķier, smēķēju pīpīti un skatījos uz papiņu, Mariechen un Johann , kas arī ienāca pārdotavā. Sarunā papiņš man ieteicās: «Jūs droši vien zināt, jaunais cilvēk, kur tagad atrodas mūsu arme.» Es atbildēju: «Es pats nāku no arme, un viņa atrodas pie Wien .» — «Mūsu dēls,» papiņš teica, «bija Soldat , un nu jau deviņi gadi, kopš nav mums rakstījis, un mēs nezinām, vai viņš dzīvs vai miris. Mana sieva vienmēr raud pēc viņa …» Es smēķēju savu pīpīti un teicu: «Kā sauca jūsu dēlu un kur viņš kalpoja? Varbūt es viņu pazīstu…» — «Viņu sauca Karl Mauer, un viņš kalpoja austriešu jēgeros,» papiņš teica. «Viņš ir liela auguma un skaists vīrietis, gluži kā jūs,» māsa Mariechen teica. Es sacīju: «Es pazīstu jūsu Karl.» — «Amalia!» — sagte auf einmal mein Vater , [55] «nāciet šurp, te ir jauns cilvēks, kas pazīst mūsu Karl.» Un mans mīļš māmuliņš iznāk no dibens durvs. Es tūliņ to pazinu. «Jūs pazīst mūsu Karl!» viņš teic, paskatījs uz mani un viss bāls sāk no-dre-bēt… «Jā, es redzēju viņu,» es teicu un nedrīkstēju ne acu uz viņu pacelt; sirds man izlēkāt gribēja. «Mans Karl dzīvs!» māmiņa teica, «paldies dievam. Kur viņš ir, mans mīļais Karl? Es varētu mierīgi nomirt, ja vēlreiz paskatītos uz viņu, uz savu mīļo dēlu; bet dievs to negrib,» un viņš sāka raudāt… Es nevar vairs izturiet… «Māmiņ!» es teicu, «es esmu jūsu Kārlis!» Un viņš nokrita man uz roka…»

Kārlis Ivaničs aizvēra acis, un lūpas viņam sāka drebēt.

««Mutter,» sagte ich, «ich bin ihr Sohn, ich bin ihr Karl!» Und sie stьrzte mir in die Arme,» [56] viņš atkārtoja, mazliet nomierinājies un slaucīdams lielās asaras, kas ritēja viņam pār vaigiem.

«Bet dievs nevēlējās, ka es savas mūža dienas aizvadītu dzimtenē. Man bija lemts būt nelaimīgam! Das Unglьck vervolgte mich ьberall ! [57] … savā dzimtene nodzīvoju tikai trīs mēnešus. Kādā svētdienā es iegriezos kafejnīcā, nopirku kausu alus, kūpināju pīpīti un sarunājos ar saviem paziņam par Politik , par ķeizaru Franci, par Napoleon , par karu, un katrs izteica savas domas. Mums blakus sēdēja kāds nepazīstams kungs pelēkā Ueberrock[58] , dzēra kafiju, pīpēja pīpīti un nekā nerunāja ar mums. Er rauchte sein Pfeifchen und schwieg still . Kad Nachtwдchter[59] pavēstīja desmito stundu, es paņēmu cepuri, samaksāju tēriņu un gāju mājup. Pusnaktī viens pieklauvēja pie durvīm. Es pamodos un teicu: «Kas tur ir?» — «Machtauf !» [60] es sacīju: «sakiet, kas jūs esat, tad atvēršu!» Ich sagte: «Sagt, wer ihr seid, und ich werde aufmachen!» — «Macht auf im Namen des Gesetzes !» [61] aiz durvīm atsaucās. Un es atvēru. Divi Soldat ar plintēm stāvēja aiz durvīm, un istabā ienāca nepazīstamais cilvēks pelēkā Ueberrock , kas sēdēja mums blakus kafejnīcā. Tas bija spiegs. Eswar ein Spion !… «Nāciet man līdz!» spiegs teica. «Labi,» es sacīju… Es apāvu zābakus un uzvilku Pantalon , uzliku bikšturus un staigāju pa istabu. Man asinis vārījās. Es sacīju: «Viņš ir nelietis!» Kad piegāju pie sienas, kur karājās mans zobens, es piepeši paķēru to un teicu: «Tu esi spiegs; aiššargies! Du bist ein Spion, vertheidige dich!» Ich gab ein Hieb[62] pa labi, ein Hieb pa kreisi un viens uz galva. Spiegs nogāzās! Es paķēru somu un naudu un izlēcu pa logu. Ich nahm meinen Mantelsack und Beutel und sprang zum Fenster hinaus. Ich kam nach Ems[63] ; tur es iepazinos ar jeneral Sazin. Viņš iemīlēja mani, izgādāja no sūtņa pasi un paņēma mani sev līdz uz Krieviju bērnus mācīt. Kad jeneral Sazin nomira, jūsu māmiņa aicināja mani pie sevis. Viņa teica: «Kārli Ivanič! Nododu jums savus bērnus, mīliet viņus, un es jūs nekad neaizmirsīšu, es vieglināšu jūsu vecumdienas.» Tagad viņas vairs nav, un viss ir aizmirsts. Par savu divdesmit gadus ilgo kalpošanu man tagad jāiet uz ielas ubagot sev dienišķas maizes kumosu … Dievs redz šito un zin šito, un tas viņa augstais prāts, tikai jūsu man žēl, bērni!» Kārlis Ivaničs nobeidza, mani aiz rokas sev klāt pievilkdams un noskūpstīdams uz galvas.

XI NODAĻA VIENINIEKS

Kad sēru gads bija pagājis, vecmāmiņa mazliet atžirga no bēdām, kas viņu bija satriekušas, un paretam sāka jau pieņemt viesus, īpaši bērnus — zēnus un meitenes mūsu vecumā.

Ļubočkas dzimšanas dienā, 13. decembrī, jau pirms pusdienas pie mums atbrauca kņaziene Kornakova ar meitām, Valachina ar Soņečku, Iļiņka Graps un divi Ivinu mazākie brāļi.

Čalu, smieklu un skraidelēšanas troksnis no apakšējām telpām, kur bija salasījies viss šis pulciņš, jau atlidoja līdz mums, bet mēs nevarējām viņiem pievienoties, kamēr nebija beigušās rīta puses stundas. Stundu sarakstā, kas karājās klases istabā pie sienas, bija rakstīts: Lundi, de 2а3, Maмtre d'Histoire et de Gйographie [64] ; un taisni šo Maмtred'Histoire mums vajadzēja sagaidīt, noklausīties un aizvadīt, lai kļūtu brīvi. Bija jau divdesmit minūtes uz trim, bet no vēstures skolotāja vēl nebija ne vēsts, viņš nebija manāms arī uz ielas, pa kuru viņam vajadzēja nākt un uz kuru es raudzījos, sirsnīgi vēlēdamies viņa nekad tur neieraudzīt.

— Kā rādās, Ļebedevs šodien neatnāks, — Volodja teica, uz brītiņu novērsies no Smaragdova grāmatas, pēc kuras viņš gatavojās stundai.

— Lai dievs dod, lai dievs dod … es taču gluži nekā nezinu … bet, rādās, tur jau viņš nāk, — es bēdīga balsi piebildu.

Volodja piecēlās un pienāca pie loga.

— Nē, tas nav viņš, tas ir kāds kungs, — Volodja teica. — Pagaidīsim vēl līdz pustrijiem, — viņš turpināja, staipīdamies un pakausi kasīdams, kā viņš arvien mēdza darīt, brītiņu no darba atpūzdamies. — Ja arī pustrijos viņš neatnāks, tad varēs teikt St.-Jйrфme, ka jāliek burtnīcas pie malas.

— Ir gan viņam liels prieks šurp nā-a-ā-akt, — es teicu, tāpat staipīdamies un virs galvas vicinādams Kaidanova grāmatu, ko turēju ar abām rokam.

Garlaikodamies atvēru grāmatu uzdotajā vietā un sāku lasīt. Uzdotais gabals bija garš un grūts, es nekā nezināju un redzēju, ka vairs nepagūšu kaut jel ko iegaumēt, vēl jo vairāk tāpēc, ka jutos tā satraukts, ka nespēju koncentrēties.

Vēsture vienmēr man likās pats garlaicīgākais un grūtākais priekšmets, un jau par pagājušo vēstures stundu Ļebedevs nosūdzēja mani St.-Jйrфme un atzīmju burtnīcā ielika divi, ko uzskatīja par ļoti sliktu atzīmi. Toreiz St.-Jйrфme man vēl piekodināja, ja nākamreiz es dabūšot mazāk par trīs, tad tikšot stingri sodīts. Tagad nu šī nākamā reize bija klāt, un, jāatzīstas, es ļoti baiļojos.

Es biju tā nogrimis grūtā uzdevuma lasīšanā, ka galošu novilkšanas troksnis, kas atskanēja priekšistabā, mani ļoti pārsteidza. Es tikko paguvu atskatīties, kad durvīs parādījās bakurētainā, man tik pretīga seja un pārāk labi pazīstamais, neveiklais skolotāja augums zilā, aizpogātā frakā ar spīdīgām pogām.

Skolotājs lēnām nolika cepuri uz loga, burtnīcas uz galda, paplēta ar abām rokām frakas atlokus (it kā tas būtu ļoti vajadzīgs) un tusnīdams apsēdās savā vietā.

— Nu, kungi, — viņš teica, savas nosvīdušās rokas vienu gar otru berzēdams, — atkārtosim vispirms to, par ko runājām pagājušajā stundā, pēc tam es pacentīšos jūs iepazīstināt ar turpmākajiem viduslaiku notikumiem.

Tas nozīmēja: atsakiet uzdoto.

Kamēr Volodja brīvi un droši, kā tas parasts tiem, kas labi pārzin priekšmetu, atstāstīja uzdoto, es bez kāda nolūka izgāju priekštelpā, un, tā kā lejā nevarēju iet, tad, tīri dabiski, neviļus atrados uz kāpnēm. Bet, tikko es gribēju novietoties savā parastajā novērošanas punktā — aizdurvē, te pēkšņi man uzgrūdās virsū Mimī, kas vienmēr bijusi manu nelaimju cēlonis. — Jūs šeit? — viņa sacīja, nikni paraudzīdamās uz mani, tad uz meiču istabas durvīm un tad atkal uz mani.

Jutos pilnīgi vainīgs ir tāpēc, ka nebiju klasē, ir tāpēc, ka atrados tādā neatļautā vietā, tādēļ klusēju un, galvu nodūris, ar visu savu būtni izrādīju visdziļāko, aizkustinošāko nožēlu.

— Nē, tas nu vairs nav ciešams! — Mimī sacīja. — Ko jūs te darījāt? — Es klusēju. — Nē, tas tā nevar palikt, — viņa atkārtoja, ar pirkstiem bungodama pa kāpņu margām, — es visu pastāstīšu grāfienei.

Bija jau bez piecām minūtēm trīs, kad es atgriezos klasē. Skolotājs, it kā nebūtu ievērojis ne manu iziešanu, ne ienākšanu, skaidroja Volodjam nākošo stundu. Kad viņš, skaidrošanu pabeidzis, sāka savākt burtnīcas, un Volodja izgāja otrā istabā, lai atnestu uzdevumu lapu, man iešāvās prātā priecīga doma, ka nu viss beidzies un ka es būšu piemirsts.

Te pēkšņi skolotājs, ļauni smīnēdams, uzrunāja mani.

— Ceru, jūs būsiet iemācījušies uzdoto, — viņš teica, rokas berzēdams.

— Iemācījos, — es atbildēju.

— Raugiet man pastāstīt kaut ko par Ludvika Svētā krustakara gājienu, — viņš teica, krēslā šūpodamies un domīgi sev zem kājām raudzīdamies. — Vispirms pastāstiet man par iemesliem, kas ierosināja franču karali stāties zem krusta zīmes, — viņš turpināja, uzacis saraukdams un ar pirkstu norādīdams uz tintnīcu. — Tad paskaidrojiet man šī karagājiena vispārējos raksturīgos vilcienus, — viņš piebilda, ar visu plaukstu izdarīdams tādu kustību, it kā gribētu ko satvert, — un, beidzot, šā karagājiena iespaidu uz Eiropas valstīm vispār, — viņš sacīja, ar burtnīcām uzsizdams uz galda kreisās malas, — bet uz franču karalisti jo sevišķi, — viņš nobeidza, uzsizdams uz galda labējās malas un noliekdams galvu uz labo pusi.

Es vairākas reizes noriju siekalas, noklepojos, noliecu galvu sānis un klusēju. Tad, paņēmis spalvu, kas atradās turpat uz galda, sāku to plūkāt un joprojām klusēju.

— Dodiet šurp spalviņu, — skolotājs, roku pastiepdams, man teica. — Tā vēl noderēs. Nu.

— Ludvi… kar… Ludviķis Svētais bija … bija … bija … labs un gudrs ķeizars.

— Kas?

— Ķeizars. Viņš bija sadomājis doties uz Jeruzalemi un nodeva valdības grožus savai mātei.

— Kā viņu sauca?

— B … b … lanka.

— Kā? Bulanka?

Es tā greizi un neveikli pasmīnēju.

— Nu, vai vēl kaut ko nezināt? — viņš smīnēdams teica.

Man nebija vairs nekā ko zaudēt, es nokāsējos un sāku pūst visu, kas tik iešāvās prātā. No galda slaucīdams putekļus ar spalvu, ko man bija atņēmis, skolotājs klusēja, cieši lūkojās manai ausij garām un piebilda: «Labi, ļoti labi.» Es jutu, ka nekā nezinu, ka nestāstu tā, ka nāktos, un mani ļoti sāpināja tas, ka skolotājs nepārtrauc un neizlabo nepareizības.

— Kāpēc tad viņš bija sadomājis doties uz Jeruzalemi? — manus vārdus atkārtodams, skolotājs teica.

— Tāpēc … tādēļ… tālab, tāpēc, ka …

Es galīgi apjuku, neteicu vairs ne vārda un jutu, ja šis ļaundaris skolotājs klusētu kaut vai veselu gadu un jautājoši manī raudzītos, es tomēr nespētu izdabūt pār lūpām nevienas pašas skaņas. Skolotājs skatījās manī minūtes trīs, tad pēkšņi viņa sejā pavīdēja dziļu skumju atēna un viņš izjustā balsī teica Volodjam, kas patlaban ienāca istabā:

— Lūdzu, pasniedziet burtnīciņu, lai varu ielikt atzīmes.

Volodja pasniedza viņam burtnīcu un uzmanīgi nolika tai līdzās arī uzdevumu lapu.

Skolotājs atvēra burtnīcu un, rūpīgi spalvu tintē pamērcējis, skaistā rokrakstā ierakstīja Volodjam viņa sekmju un uzvešanās ailē pieci. Tad, pielicis spalvu ailei, kurā tika ierakstītas manas atzīmes, viņš paraudzījās manī, nokratīja tinti un nogrima domās.

Piepeši viņa roka tikko samanāmi pakustējās, un ailē iezīmējās skaisti veidots vieninieks un punkts; vēl otra kustība — un uzvešanās ailē parādījās otrs vieninieks un punkts.

Rūpīgi aizvēris atzīmju burtnīcu, skolotājs piecēlās un piegāja pie durvīm, izlikdamies nemaz neredzam mana skatiena, kurā bija lasāms izmisums, lūgums un pārmetums.

— Michail Larionič! — es teicu.

— Nē, — jau noprazdams, ko gribu viņam sacīt, viņš atsaucas, — tā nevar mācīties. Par velti naudu ņemt negribu.

Skolotājs uzvilka galošas, vadmalas šineli un ļoti rūpīgi aplika šalli. It kā pēc visa tā, kas ar mani bija noticis, varētu vēl par kaut ko rūpēties? Viņam tas tikai spalvas vilciens, bet man vislielākā nelaime.

— Vai stundas beigušās? — St.-Jйrфme, istabā ienākdams, jautāja.

— Jā.

— Vai skolotājs bija apmierināts ar jums?

— Ja, — Volodja atbildēja.

— Cik jūs dabūjāt?

— Pieci.

— Un Nicolas? Es klusēju.

— Laikam četri, — Volodja teica.

Viņš saprata, ka mani vajag kaut vai tikai šodien paglābt. Lai soda, tikai ne šodien, kad pie mums viesi.

— Voyons, Messieurs (St .-Jйrфme bija paradums katram vārdam piemetināt: voyons. )faites votre toilette et descendons . [65]

XII NODAĻA SLĒDZENĪTE

Lejā nogājuši, mēs tikko paguvām sasveicināties ar viesiem, kad jau aicināja pie galda. Tēvs bija ļoti jautrs (pēdējā laikā viņš bija laimējis kāršu spēlē), uzdāvāja Ļubočkai dārgu sudraba servizi un pie pusdienu galda atcerējās, ka sētas mājā viņam palikusi jubilārei sagatavota saldumu kārba.

— Ko tur nu sūtīs kalpotāju, aizej labāk tu, Koko, — viņš man teica. — Slēdzenes ir uz lielā galda, gliemežnīcā, zini? … Paņem tās un tad ar pašu lielāko slēdzeni atslēdz otro atvilktni pa labi. Tur tu atradīsi kastīti, papīrā ievīstītas konfektes, to visu atnes šurp.

— Vai cigārus arī atnest? — es jautāju, zinādams, ka pēc pusdienas maltītes viņš allaž mēdza mani sūtīt pēc tiem.

— Atnes, tikai pielūko, neaiztiec tur neko citu! — viņš nokliedza man pakaļ.

Slēdzenes norādītā vietā atradis, es gribēju jau slēgt vaļā atvilktni, kad piepeši man iekārojās uzzināt, ko īsti var atslēgt ar mazo slēdzenīti, kas atradās šai pašā saišķī.

Uz galda starp tūkstošiem daždažādu lietiņu pie galda malas margām atradās izrakstīts portfelis ar piekaramu atslēdziņu, un man iegribējās pamēģināt, vai mazā slēdzenīte tai nederēs. Mēģinājums izdevās, portfelis atvērās, un es atradu tajā veselu kaudzi papīru. Ziņkāre tik nepārvarami mudināja mani papētīt, kas īsti tie par papīriem, ka es nepaspēju ieklausīties sirdsapziņas balsī un sāku apskatīt to, kas atradās portfelī. — — — —

Bērna absolutā cieņa pret visiem vecākiem cilvēkiem un it īpaši pret tēvu manī bija tik stipra, ka mans saprāts tīri neapzinīgi liedzās izdarīt kaut kādus secinājumus par visu to, ko es redzēju. Es jutu, ka tēvam jādzīvo pavisam īpatnējā, skaistā, man nepieejamā un neizprotamā pasaulē un ka tas būtu tīri kā svētuma zaimošana, ja es mēģinātu iespiesties viņa dzīves noslēpumos.

Tāpēc to, ko es tīri nejauši atklāju tēva portfelī, visai skaidri neizpratu, tikai miglaini apzinājos, ka esmu nelādzīgi rīkojies. Man bija kauns un neveikli.

Šo jūtu mākts, gribēju pēc iespējas ātrāk aizslēgt portfeli, bet man, kā rādās, šai ievērības cienīgajā dienā bija lemts izbaudīt dažādas nelaimes: slēdzenīti atslēgas caurumā ielicis, es pagriezu to uz aplamo pusi. Iedomājies, ka atslēga ciet, es izvilku slēdzenīti, un — ak šausmas! — rokās man bija tikai slēdzenītes daļa bez zobiņiem. Velti nopūlējos savienot to ar atslēgā palikušo daļu un tad ar kaut kādas burvības palīdzību atbrīvot no turienes; pēdīgi bija vien jāsamierinās ar šausmīgajām domām, ka esmu pastrādājis jaunu noziegumu, kas šodien pat nāks gaismā, tiklīdz tēvs ienāks savā kabinetā.

Mimī sūdzība, vieninieks un slēdzenīte! Nekas ļaunāks nevarēja ar mani vairs gadīties. Vecmāmiņa — par Mimī sūdzību, St.-Jйrфme — par vieninieku, tēvs — par slēdzenīti … un tas viss man uzbruks ne vēlāk kā šovakar.

— Kas ar mani notiks?! Ak, ko es esmu izdarījis?! — pa kabineta mīksto grīdsegu staigādams, es skaļi runāju. — Ek, — konfektes un cigārus paņēmis, es pats sev teicu, — no likteņa neizbēgsi! — Tad skrēju atpakaļ uz lielo māju.

Šis fatālais teiciens, ko es bērnībā biju noklausījies no Nikolaja, visos grūtos dzīves brīžos atstāja uz mani labvēlīgu iespaidu un uz laiciņu nomierināja. Zālē ieejot, es biju mazliet satrauktā un nedabiskā, tomēr ārkārtīgi jautrā garastāvoklī.

XIII NODAĻA NEUZTICĪGĀ

Pēc pusdienas sākās petits jeux [66] , un es tur rosīgi piedalījos. Rotaļā «Kaķis un pele» es, kaut kā neuzmanīgi skriedams, uzgrūdos Kornakovu mājskolotājai, kas rotaļājās kopā ar mums un, nejauši uzminis uz tērpa, atrāvu tam malu. Pamanījis, ka visām meitenēm, bet it īpaši Soņečkai, tas sagādā lielu prieku, ka mājskolotāja tīri sapīkusi aiziet meiču istabā salāpīt ieplēsto tērpu, es noņēmos vēlreiz sagādāt viņām šo prieku. Ar šādu jauku nolūku, tiklīdz mājskolotāja bija atpakaļ, es sāku atkal lēkāt ap viņu un darīju to tikmēr, kamēr gadījās izdevīgs acumirklis, kad atkal varēju ar zābaka papēdi aizķert viņas tērpa malu un to aizplēst. Soņečka un kņazes tikko spēja savaldīt smieklus, kas ļoti glaimoja manai patmīlībai; bet St.-Jйrфme , jādomā, manus nedarbus pamanījis, pienāca man klāt un, uzacis saraucis (ko es nevarēju ciest), teica, ka mana jautrība laikam neesot uz labu, un, ja es nekļūšot rāmāks, viņš par spīti svētkiem piespiedīšot mani to nožēlot.

Bet es biju uzbudināts kā cilvēks, kas paspēlējis daudz vairāk nekā viņam kabatā un kas baidās saskaitīt savus zaudējumus un joprojām neprātīgi sola — jau pilnīgi bez cerības atgūt pazaudēto, bet vienīgi tāpēc, lai neļautu sev atjēgties. Es pārgalvīgi pasmaidīju un aizgāju no viņa prom.

Pēc «Kaķa un peles» kāds ieteica rotaļu, ko mēs, liekas, dēvējām par Lange Nase[67] . Šīs rotaļas būtība bija tāda, ka sakārtoja vienu pret otru divas rindas krēslu un dāmas un kavalieri sadalījās divās grupas, pārmaiņus izvēlēdamies cits citu.

Jaunākā kņaze katrreiz izvēlējās mazāko Ivinu, Katjeņka ņēma vai nu Volodju, vai Iļiņku, bet Soņečka vienmēr Serjožu un man par lielu izbrīnu nemaz nekautrējās, kad Serjoža pienāca un nosēdās viņai pretī. Viņa smējās maigā, skanīgā balsī un māja viņam ar galvu par zīmi, ka viņš uzminējis. Mani neviens neizvēlējās. Savā patmīlībā līdz pēdējam aizvainots, es sapratu, ka esmu lieks, pārpalikušais, ka par mani katrreiz viņiem jāsaka: «Kas vēl atlicies?» — «Kā tad, Nikoleņka, nu, redz, ņem tu viņu.» Tāpēc tādās reizēs, kad man bija jāiet, es tūlīt piegāju vai nu pie māsas, vai pie vienas no neglītajām kņazēm un par nelaimi nekad nekļūdījos. Soņečka, kā likās, bija tā aizrāvusies ar Serjožu Ivinu, ka es viņai nemaz vairs neeksistēja. Nezinu, uz kāda pamata savās domas saucu viņu par neuzticīgo, jo viņa taču nekad nebija solījusies izraudzīties mani, nevis Serjožu. Tomēr es biju stipri pārliecināts, ka viņa izturējusies pret mani pavisam nekrietni.

Pēc rotaļas es pamanīju, ka neuzticīgā, kuru es nicināju, bet no kuras tomēr nespēju ne acu novērst, kopā ar Serjožu un Katjeņku nolīda kaktā un par kaut ko noslēpumaini sarunājas. Lai viņu noslēpumus atklātu, pielavījos gar klavierēm un ieraudzīju šādu ainu: Katjeņka turēja aiz diviem stūrīšiem batista nēzdodziņu kā aizsegu, aizklādama ar to Serjožas un Soņečkas galvu. «Pazaudējat, tagad maksājiet!» Serjoža sacīja. Rokas nolaidusi, Soņečka stāvēja viņa priekšā kā noziedzniece un sarkdama teica: «Nē, es nepazaudēju, vai ne, mademoiselle Catherine ?» — «Es mīlu patiesību,» Katjeņka atsaucās, «pazaudējāt gan derības, ma chиre .»

Tikko Katjeņka bija paspējusi izteikt šos vārdus, Serjoža pieliecās un noskūpstīja Soņečku. Un noskūpstīja viņu tieši uz rožainajām lūpiņām. Un Soņečka iesmējās, it ka tas nebūtu nekas, it kā tas būtu pavisam jauki. Šausmīgi!!! O, neuzticīgā viltniece!

XIV NODAĻA APTUMŠOŠANĀS

Es piepeši sajutu riebumu pret sieviešu dzimumu vispār un pret Soņečku jo sevišķi; sāku sev iegalvot, ka nekā jautra nav tādās rotaļās, ka tās pieklājas tikai skuķiem, un man ārkārtīgi gribējās plosīties un izdarīt kaut ko tik pārgalvīgu, kas visus pārsteigtu. Drīz radās izdevīgs gadījums.

Parunājis ar Mimī, St.-Jйrфme izgāja no istabas. Sākumā viņa soļi atskanēja uz kāpnēm, tad virs mums, klases telpas virziena. Man iešāvās prātā, ka Mimī viņam izstāstījusi, kur viņa mani redzējusi stundu laikā un ka nu viņš aizgāja paskatīties žurnālā. Šai brīdī es nevarēju iedomāties, ka St.-Jйrфme dzīvei varētu būt kāds cits mērķis kā vienīgi vēlēšanas mani sodīt. Esmu kaut kur lasījis, ka bērni no 12 līdz 14 gadiem, tas ir, pārejas laikā uz zēna gadiem sajūtot dziņu dedzināt un pat slepkavot. Atceroties savus zēna gadus un īpaši to gara stāvokli, kādā es atrados šinī man tik nelaimīgajā dienā, es ļoti labi saprotu, ka var izdarīt visbriesmīgāko noziegumu bez nolūka, bez vēlēšanas nodarīt ko ļaunu, vienīgi tāpat — aiz ziņkāres, aiz neapzinātas nepieciešamības darboties. Ir brīži, kad nākotne cilvēkam tēlojas tik drūmās krāsās, ka viņš baidās domās pie tas kavēties, pilnīgi pārtrauc prāta darbību un cenšas sevi pārliecināt, ka nākotnes nebūs un pagātnes nav bijis. Es saprotu, ka tādos acumirkļos, kad doma iepriekš nemaz neapsver, ko griba prasa, kad par vienīgajiem dzīves dzenuļiem kļūst zemiskie instinkti, bērns, kas pieredzes trūkuma dēļ viegli nokļūst tādā stāvoklī, bez kādas šaubīšanās un bailēm, ar ziņkāru smaidu uz lūpām var sakurt un uzpūst uguni pie savas mājas, kur guļ viņa brāļi, tēvs, māte, kurus viņš tik ļoti mīl. Tādā pašā acumirklīga neapziņas vai pat izklaidības iespaidā atrazdamies, gadu septiņpadsmit vecs zemnieku puisis, aplūkodams tikko uzasināta cirvja asmeni pie lāviņas, kur ar seju uz leju guļ viņa sirmais tēvs, pēkšņi zveļ ar cirvi un tad trulā ziņkārē noraugās, kā no pārcirstā kakla pil asinis zem lāviņas; tādā pašā neapziņas un instinktivas ziņkāres ietekmē cilvēks jūt tādu kā baudu nostāties pašā kraujas malā un domāt: kā būtu, ja nolēktu? Vai pielikt pie pieres pielādētu pistoli un domāt: kā būtu, ja nospiestu gaili? Vai lūkoties kādā ievērojamā personā, pret kuru visa sabiedrība jūt godbijīgu cieņu, un domāt: kā būtu, ja pieietu tam klāt, saņemtu aiz deguna un teiktu: «Un tagad, mīļais, iesim?»

Tādā pašā iekšēja uzbudinājuma un neapziņas brīdī, kad St.-Jйrфme nonāca lejā un man pateica, ka šodien man neesot tiesību te uzturēties, jo es esot ļoti slikti uzvedies un mācījies, un lai tūliņ ejot augšā, es parādīju viņam mēli un pateicu, ka neiešu nekur.

Pirmajā acumirklī aiz pārsteiguma un dusmām St.-Jйrфme nevarēja ne vārda izrunāt.

— C'est bien , [68] — viņš sacīja, mani panākdams,

— jau vairākas reizes esmu solījies jūs sodīt, tikai vecmāmiņa gribēja jūs paglābt, bet tagad es redzu, ka nekas cits jūs nepiespiedīs paklausīt kā tikai žagari, un šodien jūs tos patiesi esat pelnījis.

Viņš to pateica tik skaļi, ka visi dzirdēja viņa vārdus. Asinis ar neparastu spēku pieplūda sirdī. Es jutu, cik strauji tā sāka pukstēt, kā nozuda sārtums no vaigiem un kā gluži neviļus sāka drebēt lūpas. Šai brīdī man vajadzēja izskatīties briesmīgam, jo St.-Jйrфme , izvairīdamies no mana skatiena, ātri piesteidzās man klāt un saķēra aiz rokas. Taču, sajūtot viņa rokas pieskārienu, man sametās tik nelabi, ka es, dusmās galīgi aizmirsies, izrāvu roku un ar visu savu bērna spēku iesitu viņam.

— Kas ar tevi notiek? — pienācis man klāt, teica Volodja, kas ar šausmām un pārsteigumu bija vērojis manu rīcību.

— Liec mani mierā! — ar asarām acīs viņam uzkliedzu. — Neviens no jums mani nemīl, nesaprot, cik es esmu nelaimīgs! Jūs visi esat nekrietni, pretīgi, — pret visiem klātesošajiem pagriezies, es sevišķi nikni piebildu.

Bet šai acumirklī St.-Jйrфme stingru un bālu seju atkal pienāca pie manis, un es nebiju vēl paspējis sagatavoties, lai aizsargātos, kad viņš jau kā knaiblēs bija spēcīgi sagrābis abas manas rokas un sāka vilkt mani kaut kur projām. Uztraukumā man sāka reibt galva. Atceros vienīgi, ka es izmisīgi kratīju galvu un spārdījos ar ceļiem, cik vien spēju; atceros, ka mans deguns vairākas reizes uzgrūdās kāda gurnam, ka mutē man iekļuva nez kam piederošu svārku stūris, ka es visapkārt dzirdēju soļu troksni, jutu putekļu un violetie [69] smaržu, ar ko smaržojās St.-Jйrфme .

Pēc minūtēm piecām aiz manis aizvērās pieliekamā durvis.

— Vasiļ! — viņš uzvaras pilnā, riebīgā balsī teica, — atnes žagarus…

XV NODAĻA SAPŅOJUMI

Vai tiešām tolaik es varēju iedomāties, ka pēc visām nelaimēm, kas mani piemeklējušas, palikšu vēl dzīvs un ka pienāks reiz laiks, kad es mierīgā garā to atcerēšos? …

Atceroties to, ko biju izdarījis, es nevarēju iedomāties, kas ar mani notiks, tomēr neskaidri nojautu, ka esmu pazudis uz visiem laikiem.

Sākumā lejā un ap mani valdīja pilnīgs klusums vai vismaz man tā likās lielā iekšējā saviļņojuma dēļ, bet pamazām es sāku atšķirt dažādas skaņas. Vasilijs uznāca no lejas un, nosviedis uz loga kaut ko slotai līdzīgu, žāvādamies atlaidās uz tīnes. Lejā atskanēja Augusta Antoniča skaļā balss (jādomā, viņš runāja par mani), tad bērnu balsis, pēc tam smiekli, skraidelēšana, un dažas minūtes vēlāk visā mājā atjaunojās agrākā kustība, it kā neviens ne zinātu, ne domātu par to, ka es tupu tumšajā pieliekamajā.

Es neraudāju, bet kaut kas smags kā akmens gulēja man uz sirds. Domas un priekšstati joņaini šaudījās satrauktajā fantazijā; taču, tiklīdz atcerējos nelaimi, kas man bija uzbrukusi, tūdaļ pārtrūka to brīnišķīgā virkne un es atkal nokļuvu bezizejas labirintā, kur mani pārņēma neziņa par turpmāko likteni, izmisums un bailes.

Man ienāca prātā, ka vajag būt kādam nezināmam iemeslam, kāpēc neviens mani nemīl un pat ienīst. (Tolaik es biju cieši pārliecināts, ka visi, sākot ar vecmāmiņu un beidzot ar kučieri Filipu, mani ienīst un priecājas par manām ciešanām.) «Man vajag būt nevis savas mātes un tēva dēlam, ne Volodjas brālim, bet nelaimīgam bārenītim, atradenim, kas aiz līdzcietības pieņemts,» es pats sev teicu, un šī nejēdzīgā doma sagādāja man ne vien tādu kā skumju mierinājumu, bet likās pat pilnīgi ticama. Man bija patīkami iedomāties, ka esmu nelaimīgs nevis tāpēc, ka esmu vainīgs, bet tāpēc, ka tāds mans liktenis kopš dzimšanas un ka mans liktenis līdzinās nelaimīgā Kārļa Ivaniča liktenim.

«Bet kāpēc gan vēl ilgāk slēpt šo noslēpumu, kad es pats esmu jau paspējis to uzminēt?» es pats pie sevis prātoju. «Rīt pat iešu pie tēva un teikšu viņam: «Papa, velti tu slēp no manis manas dzimšanas noslēpumu: es to zinu.» Viņš atbildēs: «Ko lai dara, mans draugs, agri vai vēlu tu to uzzinātu, — tu neesi mans dēls, bet es tevi esmu pieņēmis par savu dēlu, un, ja tu būsi manas mīlas cienīgs, es tevi nekad nepametīšu.» Un es viņam teikšu: «Papa, lai gan man nav tiesību tevi saukt šajā vārdā, tomēr es to tagad saku pēdējo reizi, es tevi vienmēr esmu mīlējis un mīlēšu, nekad neaizmirsīšu, tu esi mans labdaris, taču ilgāk tavā mājā palikt nevaru. Te mani neviens nemīl, un St.-Jйrфme ir nozvērējies mani pazudināt. Vai nu viņam, vai man jāatstāj tava māja, jo es par sevi negalvoju, es tik briesmīgi ienīstu šo cilvēku, ka esmu gatavs uz visu. Es viņu nositīšu.» Tā arī pateikšu: «Papa, es viņu nositīšu.» Tēvs sāks mani lūgt, bet es atmetīšu ar roku, teikšu viņam: «Nē, mans draugs, mans labdari, mēs kopā dzīvot nevaram, ļauj man iet,» un es apkampšu viņu un nezin kāpēc franciski teikšu: «Oh, mon pиre, oh mon bienfaiteur, donne moi pour ta derniиre fois ta bйnйdiction et que la volontй de dieu soit faite! » [70] » un es, tumšajā pieliekamajā uz lādes sēdēdams un to visu iedomādamies, raudu pilnā balsī. Bet piepeši es atceros kauna pilno sodu, kas mani sagaida, īstenība manu acu priekšā parādās patiesā gaismā, un vienā mirklī sapņojumi izgaist.

Te atkal es iedomājos sevi brīvībā, prom no mūsu mājas. Es iestājos huzaros un eju karā. No visām pusēm man uzbrūk ienaidnieki, es vicinu zobenu un nogalinu vienu, otrs vēziens — nonāvēju otru, trešo. Pēdīgi, ievainojumu un paguruma mākts, nokrītu zemē un kliedzu: «Uzvara!» Pie manis piejāj ģenerālis un jautā: «Kur viņš ir — mūsu glābējs?» Viņam norāda uz mani, viņš krīt man ap kaklu un prieka asarām acīs sauc: «Uzvara!» Es izveseļojos un melnā lakatiņā pakārtu roku pastaigājos pa Tveras bulvāri. Esmu ģenerālis! Un te nu mani satiek valdnieks un jautā, kas ir šis ievainotais jaunais cilvēks. Viņam pastāsta, ka tas ir pazīstamais varonis Nikolajs. Ķeizars pienāk man klāt un saka: «Pateicos tev. Es visu izpildīšu, lūdz no manis ko lūgdams.» Es goddevīgi paklanos un, uz zobena atspiezdamies, saku: «Esmu laimīgs, varenais valdniek, ka varēju izliet asinis par savu tēviju, un es vēlētos mirt par viņu. Taču, ja nu tu esi tik žēlīgs un atļauj tev lūgt, tad izlūdzos vienu lietu — atļauj man iznīcināt manu ienaidnieku — ārzemnieku St.-Jйrфme . Man gribas iznīcināt manu ienaidnieku St.-Jйrфme .» Es draudīgi nostājos St.-Jйrфme priekšā un saku viņam: «Tu esi vainīgs pie manas nelaimes, аgenoux [71] .» bet te pēkšņi man iešaujas prātā, ka kuru katru acumirkli var ienākt īstais St.-Jйrфme ar žagariem rokā, un es atkal redzu sevi nevis kā ģenerāli, kas glābj tēviju, bet kā pašu nožēlojamāko, bēdīgāko radījumu.

Te atkal man ienāk prātā doma par dievu, un es pārdroši viņam prasu, par ko viņš mani tā soda. «Šķiet, es nekad neesmu aizmirsis noskaitīt lūgsnas rītos un vakaros. Par ko tad man jācieš?» Droši varu teikt, ka pirmo soli pretī reliģiskām šaubām, kas mani māca zēna gados, es tolaik spēru nevis tāpēc, ka nelaime būtu mani pamudinājusi kurnēt un neticēt, bet gan tāpēc, ka domas par likteņa netaisnību, kas man ienāca prātā šai galīgā dvēseles sabrukuma un diennakts vientulības laikā, sāka strauji augt un riest saknes kā slikta sēkla, kas pēc lietus iekritusi irdenā zemē. Iedomājos, ka katrā ziņā nomiršu, un dzīvi iztēlojos St.-Jйrфme izbrīnu, kas būcenī atrod nevis mani, bet nedzīvu ķermeni. Atcerējies Nataļjas Savišnas nostāstus par to, ka aizgājēja dvēsele četrdesmit dienas uzturoties mājās, es garā pēc nāves neredzami lidoju pa visām vecmāmiņas istabām un klausījos Ļubočkas neliekuļotās raudas, vecmāmiņas nožēlošanu un tēva sarunu ar Augustu Antoniču. «Viņš bija jauks zēns,» ar asarām acīs teiks tēvs. «Jā,» St.-Jйrфme atsauksies, «bet liels nebēdnis.» — «Mirušos gan jums vajadzētu cienīt,» tēvs sacīs, «jūs bijāt par iemeslu viņa nāvei, jūs viņu iebaidījāt, viņš nevarēja pārciest pazemojumu, ko jūs viņam sagādājāt… Ārā no šejienes, ļaundari!»

Un St.-Jйrфme nokritis ceļos, raudās un lūgsies piedošanu. Pēc četrdesmit dienām mana dvēsele uzlido debesīs; es ieraugu tur kaut ko brīnišķīgi skaistu, baltu, caurspīdīgu, garu un jūtu, ka tā ir mana māte. Šis baltais mani apņem, apmīļo; bet es jūtu nemieru un viņu tā kā nepazīstu. «Ja patiesi tā esi tu,» es saku, «tad parādies man skaidrāk, lai es varu tevi apskaut.» Un viņas balss man atbild: «Te mēs visi esam tādi, es nevaru tevi spēcīgāk apskaut. Vai tev tā nav labi?» — «Nē, man ir ļoti labi, bet tu nevari mani kutināt, un es nevaru skūpstīt tavas rokas…» — «Tas nav vajadzīgs, te tāpat ir jauki,» viņa saka, un es jūtu, ka te patiesi jauki, un mēs abi lidojam augstāk un augstāk. Bet nu es atkal it kā pamostos un redzu, ka sēžu turpat tumšajā pieliekamajā uz lādes, no asarām valgiem vaigiem, bez kādas jēgas atkārtodams vārdus: un mēs visi lidojam augstāk un augstāk. Es ilgi ar visiem spēkiem pūlos noskaidrot savu stāvokli; bet manu gara acu priekšā rēgojas tikai briesmīgi drūma, nepārredzama tāle. Es cenšos atkal atdzīvināt tos līksmos, laimīgos sapņus, ko izgaisināja īstenība, taču man par lielu izbrīnu, tiklīdz nogrimstu šo sapņojumu pasaulē, tā redzu, ka to turpinājums nav iespējams un, kas visdīvainākais, tie nesagādā man vairs nekāda prieka.

XVI NODAĻA NĀKS LAIKS, NĀKS PADOMS

Es gulēju pa nakti pieliekamajā, un neviens pie manis neatnāca; tikai otrā dienā, tas ir, svētdienā, mani pārveda uz mazo istabiņu blakus klasei un atkal ieslēdza. Es sāku cerēt, ka mans sods aprobežosies ar ieslodzīšanu, un saldā, spirdzinošā miega, spožās saules, kas dzirkstīja logu leduspuķēs, ielu parastā dienas trokšņa iespaidā manas domas sāka nomierināties. Tomēr vienatnība bija ļoti smaga: man gribējās kustēties, izstāstīt kādam visu, kas sakrājies uz sirds, bet tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Jo nepatīkamāks šis stāvoklis bija tāpēc, ka, lai cik pretīgi tas bija, es tomēr nevarēju nedzirdēt, ka St.-Jйrфme , pa savu istabu staigādams, mierīgā garā svilpoja jautru dziesmiņu motīvus. Es biju pilnīgi pārliecināts, ka viņam nemaz negribējās svilpot un ka viņš to darīja vienīgi tāpēc, lai mani mocītu.

Pulksten divos St.-Jйrфme un Volodja nogāja lejā, bet Nikolajs ienesa man pusdienu, un, kad es sāku runāties ar viņu par to, ko esmu izdarījis un kas nu mani sagaida, viņš teica:

— Ē, kundziņ! Neskumstiet: nāks laiks, nāks padoms. Lai gan šis izteiciens, kas arī vēlāk ne vienu reizi

vien stiprināja manu garu, mani mazliet nomierināja, tomēr taisni tas, ka man atsūtīta ne tikai maize un ūdens, bet visa pusdiena, pat rožmaizītes, lika man nopietni visu pārdomāt. Nebūtu man atsūtītas rožmaizītes, tas nozīmētu, ka par sodu esmu ieslodzīts, turpretim tagad nu iznāca, ka sodīts nemaz vēl neesmu, bet vienīgi nošķirts no citiem kā kaitīgs cilvēks un ka sods man vēl priekšā. Tanī brīdī, kad es biju tā nogrimis prātojumos par šo jautājumu, noskrapstēja cietuma atslēga, un istabā bargs un oficiāls ienāca eSt.-Jйrфme .

— Iesim pie vecmāmiņas! — manī neskatīdamies, viņš teica.

Pirms iešanas gribēju notīrīt ar krītu notrieptās svārciņu piedurknes, bet eSt.-Jйrфme teica, ka tas ir gluži veltīgs darbs, — it kā es atrastos jau tik nožēlojamā stāvoklī, ka par ārējo izskatu nav vairs vērts rūpēties.

Kad St.-Jйrфme veda mani aiz rokas zālei cauri, Katjeņka, Ļubočka un Volodja noskatījās manī ar tādām acīm, kā mēs parasti noraudzījāmies cietumniekos, kad tos pirmdienās veda garām mūsu logiem. Kad es piegāju pie vecmāmiņas atzveltņa un gribēju noskūpstīt viņai roku, viņa no manis novērsās un paslēpa roku zem mantijas.

— Jā, mans mīļais, — viņa sacīja, kad bija diezgan ilgi klusējusi, aplūkodama mani no galvas līdz kājām ar tādu skatienu, ka es nesapratu, kur savas acis un rokas grūst, — varu teikt, jūs ļoti augstu vērtējat manu mīlestību un sagādājat man patiesu prieku. Mr. St.-Jйrфme , — katru vārdu uzsvērdama, viņa piemetināja, kas uz manu lūgumu uzņēmās jūsu audzināšanu, tagad negrib vairs palikt manā mājā. Kāpēc? Jūsu dēļ, mans mīļais. Es cerēju, — brītiņu klusējusi un tādā tonī, kas liecināja, ka runa jau priekšlaikus sagatavota, viņa turpināja, — ka jūs būsiet pateicīgs par viņa pūlēm un gādību, ka jūs pratīsiet cienīt viņa nopelnus, bet jūs, pienapuika, zeņķis, esat iedrošinājies pacelt pret viņu roku. Ļoti labi! Lieliski!! Nu arī es sāku domāt, ka jūs neesat spējīgs saprast augstsirdīgu izturēšanos, ka jums jāpiemēro citādi, zemiskāki līdzekļi… Tūliņ nolūdzies, — uz St.-Jйrфme norādīdama, viņa stingrā, pavēlošā balsī piebilda, — vai dzirdi?

Es paskatījos uz to pusi, kur norādīja vecmāmiņas roka, bet, St.-Jйrфme svārkus ieraudzījis, novērsos un nekustējos ne no vietas, juzdams atkal, ka sirds stājas pukstēt.

— Ko? Nedzirdat, ko es jums saku!

Es viss trīcēju, tomēr nekustējos ne no vietas.

— Koko! — vecmāmiņa sacīja, laikam pamanījusi manas iekšējas sāpes, kas mani plosīja. — Koko, — viņa teica ne vairs tik pavēlošā, bet jau mīlīgākā balsī, — vai tas esi tu?

— Vecmāmiņ, es neparko nelūgšos viņam piedošanu … — es teicu, pēkšņi apraudamies, jo jutu, ka nevarēšu vairs savaldīt asaras, kas mani žņaudza, ja teikšu vel kaut vienu vienīgu vārdu.

— Es tev pavēlu, es tevi lūdzu! Ko tu gan domā!

— Es… es … ne… gribu … es nevaru, — es izdabūju pār lūpām, un apvaldītās raudas, kas plosījās manās krūtīs, piepeši pārvarēja šķēršļus un sāka trakot neprātīgā plūsmē.

— C'est ainsi que vous obйissezаvotre seconde mиre, c'est ainsi que vous reconnaissez ses bontйs! —й St.-Jйrфme traģiskā balsī teica. — аgenoux ! [72]

— Mans dievs, ja nu viņa to redzētu! — no manis novērsdamās un asaras slaucīdama, vecmāmiņa izsaucās. — Ja viņa to redzētu… viss tikai uz labu. Jā, viņa nepārciestu šo nelaimi, nepārciestu …

Un vecmāmiņa sāka raudāt arvien stiprāk un stiprāk. Arī es raudāju, tomēr man ne prātā nenāca nolūgties.

— Tranquillisez-vous au nom du ciel, M-me la comtesse , [73] —St.-Jйrфme sacīja.

Bet vecmāmiņa viņā vairs neklausījās, viņa aizklāja ar rokām seju, un drīz vien raudas pārgāja žagās un histerijā. Pārbijušās istabā ieskrēja Mimī un Gaša, sāka smaržot kaut kādi spirti, un pēkšņi visā mājā sākās skraidelēšana un sačukstēšanās.

— Papriecājieties nu par savu darbu, — mani augšup vezdams, St.-Jйrфme noteica.

— Žēlīgais dievs, ko es esmu izdarījis! Kāds es briesmīgs noziedznieks!

Tiklīdz St.-Jйrфme , pateicis man, lai eju savā istabā, bija nogājis lejā, — es, nezinādams pats, ko daru, tūliņ steidzos lejā pa lielajām kāpnēm, pa kurām varēja nokļūt uz ielas.

Vai es gribēju pavisam aizbēgt no mājām vai noslīcināties, vairs neatceros; zinu tikai, ka, seju ar rokām aizklājis, lai neviena neredzētu, es skrēju arvien zemāk un zemāk pa kāpnēm.

— Kur tu tā? — pazīstama balss pēkšņi man jautāja. — Taisni tu, mīlīt, esi man vajadzīgs.

Es gribēju paskriet garām, bet tēvs sagrāba mani aiz rokas un stingri pateica:

— Nāc man līdz, mīļais! Kā tu drīkstēji aiztikt portfeli manā kabinetā? — mani mazajā dīvanistabā ievezdams, viņš teica. — Ko? Kāpēc tu klusē? Ko? — mani aiz auss saņēmis, viņš piebilda.

— Esmu vainīgs, — atbildēju, — pats nezinu, kas ar mani bija noticis.

— Ā, nezini, kas ar tevi bija noticis, nezini, nezini, nezini, nezini… — viņš atkārtoja, pie katra vārda manu ausi raustīdams. — Vai bāzīsi vēl degunu, kur neklājas, vai bāzīsi? Bāzīsi?

Neraugoties uz to, ka auss man dikti sāpēja, es neraudāju, bet jutu patīkamu morālisku gandarījumu. Tiklīdz tēvs bija palaidis vaļā manu ausi, es satvēru viņa roku un, asaras liedams, sāku to skūpstīt.

— Sit mani vēl, — es raudādams teicu, — stiprāk, sāpīgāk, es esmu riebīgs, nelietīgs, nelaimīgs cilvēks!

— Kas ar tevi noticis? — viņš sacīja, mani mazliet atgrūzdams.

— Nē, neparko neiešu, — es teicu, viņam svārkos ieķēries. — Visi mani ienīst, es to zinu, bet, dieva dēļ, uzklausi mani, aizstāvi vai triec no mājas projām. Es nevaru ar viņu kopā dzīvot, viņš visādi cenšas mani pazemot, liek man mesties savā priekšā ceļos, grib nopērt. Es to nevaru, es neesmu nekāds maziņais, es to nepārcietīšu, es nomiršu, nonāvēšos. Viņš teica vecmāmiņai, ka es esot nelietis, viņa tagad slima, viņa manis dēļ nomirs, es … ar … viņu … dieva dēļ… noper mani… kā … pēc … mo … ka …

Asaras mani smacēja, es apsēdos uz dīvāna un, nevarēdams vairāk nekā pateikt, nokritu ar vaigu viņam uz ceļiem, raudot tā, ka man likās, es šai pašā mirklī nomiršu.

— Par ko tu tā, niekalbīt? — tēvs līdzjūtīgi runāja, pār mani noliecies.

— Viņš ir mans varmāka … mocītājs … nomiršu … neviens mani nemīl! — es tikko spēju izdabūt pār lūpām, un mani sāka raustīt krampji.

Tēvs paņēma mani uz rokām un aiznesa uz guļamistabu. Es iemigu.

Kad pamodos, bija jau ļoti vēls, pie manas gultas dega viena svece, un istabā sēdēja mūsu mājas ārsts, Mimī un Ļubočka. No viņu sejām varēju noģist, ka visi uztraukti par manu veselību. Bet es pēc divpadsmit stundu garā miega jutos tik labi un viegli, ka būtu tūliņ trūcies no gultas augšā, ja vien man nebūtu nepatīkami izklīdināt viņu pārliecību, ka esmu ļoti slims.

XVII NODAĻA NAIDS

Jā, tās bija īstas naida jūtas, ne tāda naida, par kuru raksta tikai romānos un kuram es neticu, naida, kas it kā rod baudu, darot cilvēkam ļaunu, bet tāda naida jūtas, kas iedveš jums nepārvaramu riebumu pret cilvēku, kurš patiesībā pelnījis jūsu cieņu, naida jūtas, kas padara jums pretīgus viņa matus, kaklu, gaitu, balsi, visus viņa locekļus, kustības un tomēr neizprotamā kārtā jūs saista un liek jums satrauktā uzmanībā sekot ikkatram viņa solim. Tādas jūtas man bija pret St.-Jйrфme .

St.-Jйrфme dzīvoja pie mums jau pusotra gada. Tagad mierīgā garā vērtējot šo cilvēku, jāatzīst, ka viņš bija labs francuzis, francuzis no galvas līdz kājām. Viņš nebija muļķis, bija diezgan izglītots un, kas attiecas uz mums, apzinīgi izpildīja savu pienākumu, bet viņam piemita visiem viņa tautiešiem īpatnējās un krievu raksturam tik svešās vieglprātīga egoisma, godkāres, bezkaunības un muļķīgi rupjas pašapziņas īpašības. Tas viss man ļoti nepatika. Pats par sevi saprotams, ka vecmāmiņa bija noskaidrojusi viņam savus uzskatus par miesas sodiem, un viņš nedrīkstēja mūs pērt. Taču, neraugoties uz to, viņš bieži, īpaši man, draudēja ar pērienu un vārdu fouetter[74] izrunāja tik riebīgi un tādā balsī (tā kā fouatter), it kā viņam būtu lielākais prieks mani nopērt.

Man nemaz nebija bailes no pēriena sāpēm, es nekad nebiju tās izbaudījis, bet, jau iedomājoties vien, ka St.-Jйrфme varētu man iesist, mani pārņēma briesmīgs izmisums un dusmas.

Gadījās, ka īgnuma brīžos arī Kārlis Ivaničs pats izrēķinājās ar mums ar lineala vai siksnas palīdzību; tomēr es bez mazākā rūgtuma atceros to. Pat tajā laikā, par kuru patlaban stāstu (kad man bija četrpadsmit gadu), es aukstasinīgi paciestu Kārļa Ivaniča sitienus, ja viņam gadītos mani iepļaukāt. Kārli Ivaniču es mīlēju, atcerējos viņu kopš tā laika, kad sāku atcerēties pats sevi, un biju pieradis uzskatīt viņu par mūsu ģimenes locekli; bet St.-Jйrфme bija lepns, iedomīgs cilvēks, pret kuru es nejutu nekā cita kā vienīgi to piespiedu cieņu, kādu man iedvesa visi pieaugušie. Kārlis Ivaničs bija jokains vecītis — auklis, kuru es mīlēju no visas sirds, bet pēc savas toreizējās sabiedriskā stāvokļa izpratnes turēju viņu zemāku par sevi.

St.-Jйrфme turpretim bija izglītots, skaists, jauns frants, kas centās nostāties vienā līmenī ar visiem. Kārlis Ivaničs rāja un sodīja mūs vienmēr aukstasinīgā garā, bija redzams, ka viņš uzskatīja to par nepieciešamu, bet nepatīkamu pienākumu. St.-Jйrфme turpretim mīlēja nostāties audzinātāja lomā. Varēja redzēt, ka viņš mūs sodīja vairāk sava prieka pēc un nevis tāpēc, lai tas mums nāktu par labu. Viņu sajūsmināja viņa paša persona. Neizsakāmi pretīgas man bija viņa izpušķotās franču frāzes, kuras lietojot viņš mēdza sevišķi uzsvērt pēdējo zilbi, accent circonflex [75] saskaities kārlis Ivaničs arvien sacīja: «Leļļu komēdija, draiskulis tāds, gaiļa piesis.» St.-Jйrфme saukāja mūs par mauvais sujet, vilain, garnement [76] un tamlīdzīgi, kas ļoti aizvainoja manu patmīlību.

Kārlis Ivaničs tupināja mūs uz ceļiem ar seju pret sienu, un viss sods tad bija fiziskas sāpes, ko mums sagādāja šāds stāvoklis. Krūtis izriezdams un dižmanīgi ar roku pamezdams, St.-Jйrфme traģiskā balsī kliedza: «A genoux, mauvais sujet! » un pavēlēja mesties uz ceļiem ar seju pret viņu un lūgt piedošanu. Sods bija pazemošana.

Mani nesodīja un neviens pat neatgādināja, kas ar mani bija noticis; tomēr es nevarēju aizmirst to, ko biju pārdzīvojis šajās divās dienās: izmisumu, kaunu, bailes un naidu. Kaut gan St.-Jйrфme kopš tā laika, kā likās, bija atmetis man ar roku un gandrīz nemaz vairs ar mani nenodarbojās, es nekādi nevarēju vienaldzīgi noskatīties uz viņu. Katru reizi, kad mūsu skatieni nejauši sastapās, man šķita, ka manā skatienā pārāk skaidri izpaužas naids, un es steidzos izlikties vienaldzīgs, bet tad man šķita, ka viņš noprot manu izlikšanos, un es sarku un novērsos.

Vārdu sakot, man bija neizsakāmi grūti ar viņu sastapties.

XVIII NODAĻA MEIČU ISTABA

Es jutos arvien vientuļāks un vientuļāks, un mans lielākais prieks bija prātojumi un novērojumi vienatnē. Par saviem prātojumiem pastāstīšu nākošajā nodaļā; manu novērojumu objekts parasti bija meiču istaba, kurā norisinājās ļoti aizkustinošs un saistošs romans. Pats par sevi saprotams, šī romana varone bija Maša. Viņa bija iemīlējusies Vasilijā, kas pazina viņu kopš tiem laikiem, kad viņa skraidīja vēl savvaļā, un jau tolaik bija nosolījies viņu precēt. Liktenis, kas pirms pieciem gadiem viņus bija izšķīris, tagad vecmāmiņas mājā tos atkal saveda kopā, bet nostādīja viņu abu mīlai kā šķērsli ceļā Nikolaju (Mašas tēvoci), kas ne dzirdēt negribēja par savas radinieces precībām ar Vasiliju, kuru viņš dēvēja par nepieņemamu un nesavaldīgu cilvēku.

Šis šķērslis panāca to, ka citkārt diezgan vienaldzīgais un nevīžīgais Vasilijs pēkšņi iemīlējās tā, kā vien spēj mīlēt no drēbnieku kārtas cēlies cilvēks rozā kreklā un ar pomadi saziestiem matiem.

Par spīti tam, ka viņa mīla izpaudās ļoti dīvainā un aplamā kārtā (piemēram, Mašu satikdams, viņš vienmēr centās nodarīt viņai sāpes: vai nu knieba, vai sita ar plaukstu, vai tik cieši apkampa, ka viņa tikko varēja paelpot), tomēr viņa mīla bija īsta, ko pierāda jau tas vien, ka no tā laika, kopš Nikolajs galīgi atteicās Mašu viņam izprecināt, Vasilijs aiz bēdām sāka žūpot, blandīties pa krogiem, plosīties, vārdu sakot, uzvesties tik piedauzīgi, ka ne vienu reizi vien dabūja izciest kauna pilnu sodu par to. Bet likās, ka Mašas acīs tāda izturēšanās un tās sekas ir varonība, un tas jo vairāk stiprināja viņas mīlu uz Vasiliju. Kad Vasilijs bija ietupināts, Maša augām dienām bez apstājas raudāja, gaudās par savu sūro likteni Gašai (kas dzīvoja līdz nelaimīgo mīlētāju sirdslietām) un, nebaidīdamas no tēvoča lamāšanās un sitieniem, pazagšus skrēja uz policiju apraudzīt un mierināt savu draugu.

Neviebieties, lasītāj, par to sabiedrību, kurā es jūs ievedu. Ja jūsu dvēselē nav noskaņojušās mīlas un līdzjūtības stīgas, tad arī meiču istabā atradīsies skaņas, uz ko tās atsauksies. Vai nu jums patīk, vai nepatīk sekot man, es dodos uz kāpņu laukumiņu, no kura varu redzēt visu, kas notiek meiču istabā. Lūk, mūrītis, uz kura atrodas gludeklis, kartona lelle ar sadauzītu degunu, toverītis, roku mazgājamais trauks. Lūk, logs, uz kura nekārtībā mētājas gabaliņš melna vaska, zīda diegu šķipsna, aizkosts svaigs gurķis un konfekšu kārbiņa; un tur arī lielais, sarkanais galds, uz kura stāv iesākts šuveklis, kas noslodzīts ar katūnā iešūtu ķieģeli un pie kura sēž viņa, mana iemīļotā, rozā kokvilnas tērpā, ar zilu lakatiņu ap galvu, kurš jo sevišķi saista manu uzmanību. Viņa šuj, retumis apstādamās, lai pakasītu ar adatu galvu vai nokniebtu svecei degli, bet es skatos un domāju: «Kāpēc viņa, kam tik spulgas, zilas acis, kupla gaišu matu bize un augstas krūtis, nav piedzimusi kā kundzene? Cik labi viņai piederētos sēdēt viesistabā aubītē ar sārtām lentām un aveņkrāsas zīda rītasvārkā, ne tādā, kāds ir Mimī, bet tādā, kādu es redzēju uz Tveras bulvāra. Viņa šūtu pie izšuvumu rāmja, bet es raudzītos spogulī viņas atveidā, un, lai viņa iekārotu ko iekārodama, es visu izdarītu: pasniegtu viņai salopu, pats pasniegtu ēdienu …»

Kāds žūpas izskats un riebīgs stāvs šim Vasilijam šauros svārkos, kas uzvilkti virs netīrā rozā krekla, ko viņš valkāja pāri biksēm. Katrā viņa kustībā, katrā muguras liekumā, šķiet, es redzu neapšaubāmas viņu piemeklējušā riebīgā soda pazīmes …

— Nu, Vasja, jau atkal? — Maša teica, spilventiņā adatu iedurdama un galvas nepaceldama, kad Vasilijs ienāca istabā.

— Ko lai dara? Vai tad no viņa, kas labs sagaidāms, — Vasilijs atbildēja. — Būtu taču reiz šā vai tā izšķīries, bet tā man tīri vai gals klāt, un viss tikai viņa dēļ.

— Tēju dzersiet? — otra istabene, Nadežda, jautāja.

— Sirsnīgi pateicos. Un par ko viņš, šis zaglis, tas tavs tēvocis, mani neieredz, par ko? Tāpēc, ka man kārtīgas drēbes mugurā, ka esmu iznesīgs. Eh! — ar roku atmetis, Vasllijs nobeidza.

— Vajag būt pazemīgam, — diegu nokozdama, Maša sacīja, — bet jūs vienmēr tā …

— Spēka man jau pietrūcis, tas ir viss!

Šai brīdī vecmāmiņas istabā noklaudzēja durvis, un atskanēja Gašas īgnā balss; viņa nāca pa kāpnēm augšā.

— Ej nu izdabā, kad pati vairs nezina, ko grib … nolādēta dzīve, katorga! Kaut jel kas būtu pa prātam, dievs piedod man, nabaga grēciniecei, — rokas plātīdama, viņa murmināja.

— Man tas gods, Agafja Michailovna! — pieceldamies Vasilijs viņu sveicināja.

— Tā tik vēl trūka! Ir gan laiks man te ar tevi sveicināties, — viņā paskatīdamās, tā pikti atbildēja. — Un ko tu te ložņā? Vai tad vīrietim pieklājas līst pie meičām …

— Gribēju apvaicāties par jūsu veselību, — Vasilijs bikli ieminējās.

— Drīz nosprāgšu, tāda mana veselība! — Agafja Michailovna vēl niknāk pilnā balsī nokliedza.

Vasilijs sāka smieties.

— Nav nemaz ko smieties, bet, kad es saku — vācies projām, tad taisies, kā pazūdi! Skat, bezdievis, arī sadomājis precēties, nelietis tāds! Nu, marš, lasies laukā!

Un Agafja Michailovna, sparīgi soļodama, iegāja savā istabā, tik stipri durvis aizcērtot, ka logu rūtis nošķindēja.

Aiz starpsienas vēl ilgi bija dzirdams, kā viņa, visu un visus lamādama un savu dzīvi lādēdama, svaidīja savas lietas un plēsa aiz ausīm savu iemīļoto kaķi; pēdīgi durvis pavērās, un pa tām, aiz astes mests, žēli ņaudēdams, izlidoja kaķis.

— Kā rādās, būs jānāk citreiz tēju dzert, — Vasilijs čukstēdams noteica. — Uz redzēšanos!

— Nekas, — ar acīm pamirkšķinādama, Nadežda teica, — es pati iešu patvāri paraudzīt.

— Jā, es darīšu reiz visai šai lietai galu, — kolīdz Nadežda bija izgājusi, Mašai tuvāk pievirzīdamies, Vasilijs turpināja, — vai nu iešu taisni pie grāfienes un teikšu, sak, «tā nu tā», vai… pametīšu visu, aizbēgšu uz viņu pasaules malu, nudien.

— Bet kā tad es lai palieku…

— Vienīgi tevis man žēl, citādi jau sen, sen būtu projām pasaulē, nudien, jā — nudien.

— Kāpēc tu, Vasja, neatnes man savus kreklus izmazgāt? — brītiņu klusējusi, Maša vaicāja. — Citādi, redz, kāds netīrs, — viņa piebilda, krekla apkakli saņēmusi.

Šai brīdī lejā atskanēja vecmāmiņas zvaniņš, un Gaša iznāca no savas istabas.

— Nu, ko tu, nelieti, vēl gribi no viņas izspiest? — viņa sacīja, stumdama uz durvīm Vasiliju, kas, viņu ieraudzījis, bija steidzīgi piecēlies. — Sagrozījis skuķim šitentā galvu un vēl uzbāzies; redzams, tev, plikadīda, prieks noskatīties viņas asarās. Vācies laukā! Lai ne smakas no tevis te vairs nebūtu. Un ko tu īsti viņā tādu esi atradusi? — Mašu uzrunādama, viņa turpināja. — Vai tēvocis tevi viņa dēļ mazums dauzījis? Bet nē, tev sava dziesma: ne pie viena cita neiešu kā tikai pie Vasilija Gruskova. Muļķe!

— Jā, neiešu ne pie viena, nemīlu neviena cita, ja gribi, sit mani viņa dēļ vai nost, — Maša atbildēja un piepeši sāka raudāt.

Es ilgi noraudzījos Mašā, kas, uz lādes gulēdama, slaucīja asaras lakatiņā, un, visādi cenzdamies mainīt savus ieskatus par Vasiliju, gribēju atrast to viedokli, no kura šis jauneklis varēja viņai likties tik pievilcīgs. Bet, neraugoties uz to, ka no sirds jutu līdz viņas bēdām, es nekādi nevarēju izprast, kā gan tik brīnum jauks radījums, kāda man likās Maša, var mīlēt Vasiliju.

— Kad būšu liels, — savā istabā iegājis, pats pie sevis prātoju, — tad mantošu Petrovsku un Vasilijs ar Mašu būs mani dzimtļaudis. Es sēdēšu kabinetā un kūpināšu pīpi, bet Maša ar gludekli ies uz virtuvi. Es teikšu: «Pasauciet šurp Mašu!» Viņa ienāks, un neviena nebūs istabā… Piepeši ienāks Vasilijs un, Mašu ieraudzījis, sacīs: «Nu visam beigas!» Un arī Maša sāks raudāt, bet es teikšu: «Vasilij, es zinu, tu viņu mīli un viņa tevi mīl, še tev tūkstoš rubļu, precieties un dzīvojiet laimīgi,» un pats iziešu dīvanistabā. Neskaitāmu domu un sapņojumu jūklī, kas saprātam un fantazijai aizslīd garām, neatstājot nekādas pēdas, ir arī tādas domas, kas iezīmē tur dziļu jūtu vagu, tā, ka bieži, piemirsis šo domu īsto būtību, atceries, ka esi lolojis kaut ko labu, jūti šā labā iespaidu un centies vēlreiz to atdzīvināt. Tādu dziļu ietekmi manā dvēselē bija atstājusi doma par savu jūtu ziedošanu Mašas laimei, ko viņa varēja atrast tikai kopdzīvē ar Vasiliju.

XIX NODAĻA ZĒNA GADI

Diezin vai man ticēs, ja pastāstīšu, par ko es savos zēna gados vismīļāk un nemitīgi prātoju, — tik nepiemēroti tas bija maniem gadiem un manam stāvoklim. Bet, manuprāt, nesamērība starp cilvēka stāvokli un viņa moralo rosmi ir drošākā patiesības iezīme.

Viena gada laikā, kamēr es dzīvoju stipri savrupu, sevī noslēgtu moralo dzīvi, manu gara acu priekšā nostājās visi abstraktie jautājumi par cilvēka dzīves jēgu, par pēcnāves dzīvi, par dvēseles nemirstību; un mans vājais bērna prāts ar pieredzes trūkumam raksturīgo dedzību centās noskaidrot jautājumus, kuru uzstādīšana pati par sevi ir augstākā pakāpe, ko spēj sasniegt cilvēka prāts, bet kuru atrisināšana viņam nav lemta.

Man liekas, ka cilvēka prāta attīstība katrā atsevišķā individā norisinās tādā pašā veidā, kā tā norisinās veselās paaudzēs, ka idejas, kas noderējušas par pamatu dažādām filozofiskām teorijām, no prāta nav šķiramas, bet, ka ikviens cilvēks vairāk vai mazāk skaidri apzinājies tās jau pirms iepazīšanās ar visām šīm filozofiskajām teorijām.

Šīs domas uzausa man tik skaidri un pārsteidzoši, ka es pat centos tās lietot dzīvē, iedomādamies, ka es pirmais atklāju tādas diženas un noderīgas patiesības.

Reiz man iešāvās prātā doma, ka laime nav atkarīga no ārējiem apstākļiem, bet gan no mūsu attieksmēm pret tiem, ka cilvēks, kas radis panest ciešanas, nevar justies nelaimīgs, un tāpēc es, lai pieradinātu sevi pie darba, par spīti briesmīgām sāpēm minūtes piecas turēju izstieptajās rokās Tatiščeva leksikonus vai nolīdu pieliekamajā un tik sāpīgi pletnēju ar virvi savu kailo muguru, ka asaras neviļus saskrēja acīs.

Citreiz atkal, pēkšņi atcerējies, ka man kuru katru stundu, katru acumirkli var uzbrukt nāve, nācu pie atziņas, ka cilvēks var būt laimīgs, vienīgi dzīvojot tagadnei un nedomājot par nākotni, un nevarēju izprast, kā cilvēki to līdz šim nav sapratuši. Šādu domu ietekmē es dienas trīs atmetu ar roku visām mācībām un, gultā atlaidies, nogrimu kaut kāda romana lasīšanā un medus raušu ēšanā, ko nopirku par pēdējiem grašiem.

Vienreiz atkal, pie melnās tāfeles stāvot un ar krītu dažādas figūras uz tās zīmējot, mani pēkšņi pārsteidza doma: kāpēc gan simetrija acij patīkama? Kas ir simetrija? Tā ir iedzimta izjūta, es pats sev atbildēju. Uz kā tad tā dibinās? Vai dzīvē itin visur ir simetrija? Gluži otrādi, lūk, dzīve — un es uzvilku uz tāfeles ovālu figuru. Dzīvībai izbeidzoties, dvēsele aizlido mūžībā; lūk, mūžība — un es novilku no ovālās figūras līdz pašai tāfeles malai taisnu svītru. Bet kāpēc no otras puses nav tādas pašas svītras? Un patiesi, kas tā par mūžību tikai no vienas puses, mēs droši vien esam dzīvojuši arī pirms šās dzīves, kaut gan esam zaudējuši atceri par to.

Šis prātojums, kurš man likās ārkārtīgi jauns un skaidrs un kura sakarību es tagad tikai ar grūtībām varu apjaust, — man ārkārtīgi iepatikās, un es, papīra loksni paņēmis, sadomāju visu to uzrakstīt; bet te galvā man saradās tāda domu bezgalība, ka biju spiests piecelties un pastaigāt pa istabu. Kad piegāju pie loga, manu uzmanību saistīja ūdens rati, kuros vedējs patlaban jūdza zirgu, un visas manas domas pievērsās šāda jautājuma atrisināšanai: kurā dzīvniekā vai cilvēkā pārvietosies šī zirga dvēsele, kad tas nosprāgs? Šai brīdī, istabai cauri iedams, Volodja pasmaidīja, pamanījis, ka es par kaut ko prātoju, un man pietika ar šo smaidu, lai saprastu, ka tas viss, par ko es domāju, bijusi briesmīga aplamība.

Šo nezin kāpēc man prātā palikušo gadījumu es pastāstu vienīgi tāpēc, lai lasītājs noskārstu, kāda bija manu prātojumu būtība.

Neviens filozofijas virziens mani tā neaizrāva kā skepticisms, kas mani kādu laiku noveda tuvu ārprātam. Es iedomājos, ka visā pasaulē nav nekā cita kā tikai es, ka priekšmeti nav priekšmeti, bet tikai tēli, kas parādās vienīgi tad, kad es tiem pievēršu uzmanību, un ka tie tūliņ pazūd, tiklīdz es par tiem vairs nedomāju. Īsi sakot, manas domas sakrita ar Selinga uzskatu, ka pastāv nevis priekšmeti, bet manas attieksmes pret tiem. Bija brīži, kad šīs pastāvīgās idejas ietekmē es nonācu līdz tādai neprāta pakāpei, ka dažreiz strauji atskatījos, cerēdams negaidot ieraudzīt tukšumu (nйant) tur, kur manis nebija.

Cilvēka prāts — niecīgs, nožēlojams moralās rosmes dzenulis.

Mans vājais prāts nespēja ielauzties neizprotamajā, bet pūlēs, kas sniedzās pāri maniem spēkiem, zuda viena pārliecība pēc otras, kurām savas dzīves laimes labad man nekad nevajadzēja pieskarties.

Visas šīs grūtās moralās pūles nedeva man nekā cita kā vienīgi prāta lunkanību, kas vājināja gribas spēku, un nemitīgu moraliskās analizes parašu, kas iznīcināja jūtu svaigumu un saprāta skaidrību.

Abstraktas domas rada cilvēka spēja ar apziņas palīdzību uztvert zināmā momentā dvēseles noskaņu un saglabāt to atmiņā. Mana abstraktās prātošanas dziņa tik briesmīgi nedabiskā kārtā attīstīja manī apziņu, ka bieži vien, iesācis domāt par pašu vienkāršāko lietu, es ieslīgu savu domu analizes burvju lokā, nedomāju vairs par jautājumu, kas mani interesēja, bet domāju par to, par ko domāju. Vaicādams sev — par ko es domāju? — es atbildēju: es domāju par to, par ko patlaban domāju. Bet tagad par ko es domāju? Es domāju, ka domāju par to, par ko es domāju, un tā tālāk. Tīri kā prātu izkūkojis …

Tomēr filozofiskie jaunatradumi, kādus man izdevās atklāt, ārkārtīgi glaimoja manai patmīlībai: es bieži iedomājos sevi par ievērojamu vīru, kas visai cilvēcei par svētību atrod jaunas patiesības, un lepnā pašapziņā noraudzījos uz pārējiem mirstīgajiem. Tomēr dīvaini, ka, saduroties ar šiem mirstīgajiem, pret katru no tiem es izjutu savādu bijību, un, jo augstāk vērtēju pats sevi savā pašapziņā, jo mazāk spēju ne vien parādīt šo savas vērtības apziņu, bet nespēju pat pierast nekautrēties no viņiem par katru savu kaut vai visvienkāršāko vārdu un kustību.

XX NODAĻA VOLODJA

Jā, jo tālāk eju šī sava dzīves posma aprakstīšanā, jo smagāk un grūtāk man kļūst. Reti reti šī laika atmiņās atrodu patiesi sirsnīgu jūtu brīžus, kas pastāvīgi un tik spilgti apgaismoja manas dzīves sākumu. Tīri neviļus gribas ātrāk pārlēkt pāri zēna gadu tuksnesim un sasniegt to laimīgo dzīves cēlienu, kad no jauna patiesi maigas un krietnas draudzības jūtas ar spožu gaismu pielēja šī dzīves posma rietu un lika pamatu jaunam daiļuma un poēzijas pilnam jaunības laikam.

Nesekošu stundu pa stundai savām atmiņām, bet vispārējos vilcienos atzīmēšu tikai svarīgāko kopš tā laika, līdz kuram esmu novedis savu stāstījumu, un līdz tam laikam, kad ciešāk sadraudzējos ar to neparasto cilvēku, kam bija tik noteicošs un labvēlīgs iespaids uz manu raksturu un domu gaitu.

Volodja šinīs dienās gatavojas iestāties universitatē, skolotāji nāk tagad pie viņa vien, un es ar skaudību un nevilšu cieņu klausos, kā viņš, veikli ar krītu piesizdams pa melno tāfeli, skaidro dažādas funkcijas, sinusus, koordinatas un citas tamlīdzīgas lietas, kas man liekas kā nesasniedzamas gudrības izpausme. Un te nu kādā svētdienas pēcpusdienā vecmāmiņas istabā salasās visi skolotāji, divi profesori un tēva un dažu viesu klātbūtnē notur universitates eksamena mēģinājumu, kurā Volodja vecmāmiņai par lielu prieku uzrāda neparasti labas zināšanas. Arī man dažos priekšmetos uzstāda jautājumus, bet es izrādos visai vājš zinātājs, un profesori acīm redzot cenšas vecmāmiņai noslēpt manu nezināšanu, kas mani vēl vairāk samulsina. Bet, starp citu, mani jau pavisam maz ievēro: man ir tikai piecpadsmit gadu, tātad līdz eksameniem vēl vesels gads. Volodja tikai uz pusdienām nonāk lejā, bet augas dienas un pat vakarus pavada turpat augšā mācoties, un viņš to dara nevis piespiests, bet no laba prāta. Viņš ir ārkārtīgi patmīlīgs un nevēlas eksamenus nolikt viduvēji, bet gan teicami.

Klāt arī pirmā eksamena diena. Volodja uzvelk zilo fraku ar bronzas pogām, lakādas zābakus un paņem zelta pulksteni; pie durvīm piebrauc tēva faetonu, Nikolajs atmet pārsegu, un Volodja ar St.-Jйrфme brauc uz universitati. Meitenes, it īpaši Katjeņka, līksmām, jūsmīgām sejām pa logu noraugās slaikajā Volodjas augumā, kad viņš sēstas ratos, un tēvs saka: «Ar dieva palīgu! Ar dieva palīgu!» — bet vecmāmiņa, kas arī atvilkusies pie loga, ar asarām acīs met krustus tik ilgi, kamēr faetons nozūd aiz šķērsieliņas stūra, un kaut ko čukst.

Volodja pārbrauc mājās. Visi nepacietīgi jautā viņam: «Nu, kā? Labi? Cik dabūji?» Bet no viņa priecīgās sejas vien jau var noprast, ka labi. Volodja dabūjis pieci. Otrā dienā viņu aizvada ar tādiem pašiem laba novēlējumiem un tādām pašām bailēm un tikpat nepacietīgi un priecīgi sagaida mājās. Tā paiet deviņas dienas. Desmitajā dienā pēdējais, pats grūtākais eksamens — ticības mācība; visi stāv pie loga un vēl nepacietīgāk gaida viņu. Pulkstenis jau divi, bet Volodjas nav.

— Mans Dievs! Žēlīgais tētīt! Viņi! Viņi! — pie loga rūts pieplakdama, Ļubočka kliedz.

Un patiesi, faetonā St.-Jйrфme blakus sēž Volodja, bet nu vairs ne zilajā frakā un pelēkajā cepurē, bet gan studenta mundierī ar zilu apkakli, trīsstūrainā cepurē un apzeltītu zobenu pie sāniem.

— Ko gan tu teiktu, ja būtu dzīva! — Volodju mundierī ieraudzījusi, vecmāmiņa iesaucas un paģībst.

Starojošu seju Volodja iesteidzas priekšnamā, apkampj un skūpsta mani, Ļubočku, Mimī un Katjeņku, kas nosarkst līdz pat ausu galiņiem. Volodja aiz prieka ir kā apstulbis. Un cik viņš stalts šai formas tērpā! Cik labi piestāv zilā apkakle viņa tikko dīgstošajām, melnajām ūsiņām! Cik tievs un slaiks viduklis, cik cēla gaita! Šai ievērojamajā dienā visi pusdieno vecmāmiņas istabā, prieks staro katrā sejā, un namzinis pieklājīgi cienīgu, tomēr līksmu seju saldēdiena maltītes reizē atnes servjetē ievīstītu šampanieša pudeli. Vecmāmiņa pirmoreiz pēc māmiņas nāves dzer šampanieti. Volodju apsveicot, tā izdzer veselu kausu un, viņā raudzīdamās, atkal lej prieka asaras.

Tagad Volodja jau viens pats savā ekipažā izbrauc no mājām, pieņem savus paziņas, pīpē, brauc uz ballēm, un es pat tiku redzējis, ka reiz savā istabā viņš ar draugiem iztukšoja divas pudeles šampanieša, un, katru kausu tukšodami, viņi uzsauca veselību kādām noslēpumainām personām un strīdējās par to, kam pienāksies le fond de la bouteille [77] , tomēr pusdieno viņš pastāvīgi mājās un pēc pusdienām kā parasti atsēžas dīvanistabā un mūždien par kaut ko noslēpumaini sarunājas ar Katjeņku. Taču, cik es — viņu sarunās nepiedalīdamies — varu sadzirdēt, viņi spriež vienīgi par izlasīto romanu varoņiem un varonēm, par greizsirdību, mīlestību; un es nekādi nevaru saprast, ko interesantu viņi atrod tādās sarunās un kāpēc viņi tik zīmīgi smaida un dedzīgi strīdas.

Vispār es nomanu, ka starp Volodju un Katjeņku pastāv ne vien labi saprotama bērnības draudzība, bet vēl kādas īpašas dīvainas attieksmes, kas viņus no mums attālina un noslēpumaini saista savā starpā.

XXI NODAĻA KATJEŅKA UN ĻUBOČKA

Katjeņkai ir sešpadsmit gadu; viņa izaugusi; formu stūrainību, kautrību un neveiklību, kas raksturīgas meitenei pārejas vecumā, nomainījis tikko uzplaukuša zieda harmoniskais svaigums un graciozitate; tomēr citāda viņa nav kļuvusi. Tās pašas gaišzilās acis un smaidošais skatiens, tas pats taisnais deguntiņš, kas gandrīz vienā līnijā saplūst ar pieri, spēcīgās nāsis, un vēlīgais smaids uz lūpām, tās pašas mazās bedrītes sārtajos vaidziņos, tās pašas baltās rociņas… un nezin kāpēc viņu pa vecam gribas saukt par skaidru meiteni. Līdz šim nebijusi Katjeņkai ir tikai gaišā, kuplā bize, ko viņa nēsā kā pieaugušas sievietes, un briestošās krūtis, kas viņu manāmi priecina un arī mulsina.

Lai gan Ļubočka vienmēr augusi un mācījusies kopā ar viņu, tomēr tā ir pavisam citāda meitene.

Ļubočka ir maza auguma, un angļu slimības dēļ viņai kājas vēl līdz pat šim laikam leinas, viduklis nejauks. Skaistas viņai vienīgi acis, un šīs acis patiesi brīnišķīgas — lielas, melnas un ar tādu neatvairāmi tīkamu diženības un naivuma izteiksmi, ka to nevar neievērot. Ļubočka vienmēr vienkārša un dabiska; Katjeņka turpretim it kā grib kādam līdzināties. Ļubočka skatās vienmēr taisni acīs un dažreiz pat, pievērsusi kādam savas lielās, melnās acis, nenovērš tās tikmēr, kamēr viņu sāk rāt, aizrādot, ka tas nepieklājīgi; Katjeņka turpretim nolaiž plakstiņus, piemiedz acis un apgalvo, ka viņa esot tuvredzīga, kaut gan es ļoti labi zinu, ka viņa lieliski redz. Ļubočka nemīl tiepties svešu klātbūtnē, un, ja kāds viesu klātbūtnē sāk viņu skūpstīt, viņa skaišas un saka, ka nevarot ciest mīlināšanos; Katjeņka turpretim viesu klātbūtnē izturas sevišķi mīļi pret Mimī un labprāt, saķērusies ar kādu meiteni, pastaigājas pa zāli. Ļubočka briesmīga smējēja un dažreiz, aizrautīgi smiedamās, mētājas rokām un skraida pa istabu; Katjeņka turpretim, ja grib pasmieties, aizliek mutei priekšā mutautiņu vai rokas. Ļubočka vienmēr sēž taisni un staigā, rokas gar sāniem nolaidusi; Katjeņka pašķiebj galvu mazliet sānis un staigā, rokas salikusi. Ļubočka vienmēr ļoti priecājas, ja viņai laimējas parunāties ar pieaugušu vīrieti, un saka, ka visādā ziņā precēšoties ar huzaru; bet Katjeņka apgalvo, ka visi vīrieši esot riebīgi, ka viņa nekad neprecēšoties, un, tiklīdz vīrietis sāk ar viņu runāt, viņa kļūst pavisam citāda, It kā no kaut kā baidītos. Ļubočka mūždien pukojas uz Mimī par to, ka viņu tik briesmīgi spīlējot korsetē, ka «paelpot nevarot», un mīl labi paēst; Katjeņka turpretim bieži vien aizbāž pirkstu aiz tērpa rostes, rāda mums, cik tā viņai vaļīga, un ēd ārkārtīgi maz. Ļubočka mīl zīmēt galviņas; Katjeņka zīmē tikai puķes un tauriņus. Ļubočka ļoti izteiksmīgi spēlē Filda koncertus un dažas Bethovena sonates; Katjeņka spēlē variacijas un valšus, aprauj tempu, piesit, pastāvīgi spiež pedali un, pirms sāk spēlēt kādu gabalu, iejūtīgi uzsit kādus trīs arpeggio akordus.

Pēc manas toreizējās sajēgas Katjeņka vairāk līdzinājās pieaugušai sievietei un tāpēc man daudz labāk patika.

XXII NODAĻA PAPA

Kopš tā laika, kad Volodja iestājās universitatē, tēvs ir sevišķi jautrs un biežāk nekā parasti ierodas pie vecmāmiņas pusdienās. Bet, kā es dabūju zināt no Nikolaja, viņa jautrībai par iemeslu tas, ka viņš pēdējā laikā ļoti daudz vinnējis kāršu spēlē. Atgadās pat, ka vakaros pirms iešanas uz klubu viņš iegriežas pie mums, apsēžas pie klavierēm, saaicina mūs visus ap sevi un, ar saviem mīkstajiem zābakiem piesizdams (papēžus viņš ne acu galā neieredz un nekad nevalkā), dzied čigānu dziesmas. Un tad nu vajag redzēt viņa mīlules Ļubočkas jocīgo sajūsmu; viņa to dievina. Dažreiz viņš ienāk arī stundās un ar nopietnu seju klausās, kā es atbildu uzdoto, bet no tiem nedaudzajiem vārdiem, ar kuriem viņš grib manu stāstījumu palabot, es noprotu, ka viņš vāji pārzin to, ko man māca. Citreiz viņš atkal paslepus mums met ar acīm un dod zīmes, ja vecmāmiņa bez kāda iemesla sāk pukoties un dusmoties uz visiem. «Dabūjām gan atkal, bērni,» viņš pēc tam nosaka. Vispār viņš pamazām manās acīs sāk nolaisties no tiem neaizsniedzamajiem augstumiem, kuros viņu bija pacēlusi mana bērna fantazija. Es ar tikpat sirsnīgu mīlestību un cieņu skūpstu viņa lielo, balto roku, taču atļaujos sev jau arī spriest par viņu, analizēt viņa rīcību, un man tīri neviļus rodas par viņu tādas domas, kas mani pašu baida. Nekad neaizmirsīšu gadījumu, kas rosināja manī daudz tādu domu un sagādāja lielas moraliskas ciešanas.

Reiz vēlu vakarā, tērpies melnā frakā un baltā vestē, viņš ienāca viesistabā, lai ņemtu sev līdz uz balli Volodju, kas patlaban posās savā istabā. Vecmāmiņa guļamistabā gaidīja, kad Volodja ienāks viņai parādīties (viņa bija paradusi katru reizi pirms balles aicināt Volodju pie sevis, lai svētītu, apskatītu un pamācītu). Zālē, kur dega tikai viena lampa, Mimī un Katjeņka staigāja uz priekšu un atpakaļ, bet Ļubočka sēdēja pie klavierēm un mācījās Filda otro koncertu, māmiņas iemīļoto gabalu.

Nekad neesmu novērojis tik lielu līdzību kāda bija manai māsai ar māmiņu. Šī līdzība neizpaudās augumā vai sejā, bet tā bija kaut kas grūti notverams: to varēja nojaust rokās, gaitā, it īpaši balsī un dažos izteicienos. Kad Lubočka pukojās un teica — «veselu mūžību nelaiž», tad vārdus veselu mūžību, ko parasti lietoja arī māmiņa, viņa izrunāja tā, ka tos teiktu māmiņa, tā stiepti: ve-e-selu mūžību; bet vislielākā līdzība bija klavieru spēlē un visos spēles paņēmienos: viņa tāpat sakārtoja ģērbu, tāpat ar kreiso roku aiz augšmalas šķīra lapas, īgnumā tāpat ar dūri sita pa kauliņiem, ja nevedās labi nospēlēt kādu grūtu vietu, un sacīja: «Ak mans dievs!» — un viņas spēlei piemita tāds pats netverams maigums un izteiksmība, skaistas Filda muzikas maigums un izteiksmība, kas tik pareizi nosaukta par jeu perlй [78] , un tās daiļumu nav spējusi izgaisināt no atmiņas visa jaunlaiku pianistu virtuozitāte.

Ātriem, sīkiem solīšiem tēvs ienāca istabā un piegāja pie Ļubočkas, kas, viņu ieraudzījusi, spēli pārtrauca.

— Nē, Ļuba, spēlē vien, spēlē, — viņš teica, to atkal nosēdinādams, — tu zini, ka man ļoti patīk tavā spēlē klausīties …

Ļubočka spēlēja tālāk, bet tēvs, uz elkoņa atbalstījies, ilgi sēdēja viņai iepretim; tad, strauji paraustījis plecu, piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Pie klavierēm pieiedams viņš katru reizi apstājās, cieši un ilgi skatījās Ļubočkā. No kustībām un gaitas es nopratu, ka viņš satraukts. Vairākas reizes pa zāli pastaigājies, viņš apstājās Ļubočkai aiz muguras, noskūpstīja viņas tumšo galvu un tad, strauji apsviedies, turpināja atkal staigāt. Kad Ļubočka, spēlēt beigusi, piegāja pie viņa un jautāja: «Nu kā bija?» — viņš klusēdams saņēma tās galvu un sāka skūpstīt pieri un acis ar tādu maigumu, kādu es viņa nekad nebiju redzējis.

— Ak, mans dievs! Tu raudi! — Ļubočka pēkšņi sacīja, viņa pulksteņvažiņu izlaizdama no rokām un ar savām lielajām, izbrīna pilnajām acīm viņam sejā lūkodamās: — Piedod, mīļo papa, es pavisam piemirsu, ka tas māmiņas gabals.

— Nē, manu draudziņ, spēlē vien biežāk, — viņš sacīja no aizkustinājuma drebošā balsī, — kaut tu zinātu, cik man labi kopā ar tevi izraudāties…

Viņš vēlreiz noskūpstīja meiteni un, cenšoties savaldīt iekšējo saviļņojumu, plecu raustīdams, izgāja pa durvīm, kas caur gaiteni veda uz Volodjas istabu.

— Voldemār! Vai tu drīz? — gaiteņa vidū apstājies, viņš sauca. Šai paša brīdī viņam tuvojās istabene Maša, kas, kungu ieraudzījusi, nodūra acis un gribēja viņam paiet garām. Viņš to apturēja.

— Tu kļūsti arvien skaistāka, — viņš teica, pieliekdamies pie tās.

Maša pietvīka un vēl vairāk nodūra acis.

— Laidiet, — viņa čukstēja.

— Voldemār, nu, vai drīz? — tēvs atkārtoja, plecu raustīdams un klepodams, kad Maša jau bija garām un viņš ieraudzīja mani…

Es mīlu tēvu, bet cilvēka prāts darbojas neatkarīgi no viņa sirds un bieži vien slēpj sevī domas, kas apvaino jūtas, ir tām neizprotamas un nežēlīgas. Un tādas domas, kaut gan es cenšos tās atvairīt, uzmācas arī man…

XXIII NODAĻA VECMĀMIŅA

Ar katru dienu vecmāmiņa kļūst vājāka; zvaniņš, īgnās Gašas balss un durvju klaudzēšana arvien biežāk atskan viņas istabā, un viņa pieņem mūs ne vairs kabinetā, sēdēdama savā atzveltnes krēsla, bet guļamistabā, gulēdama augstā gulta mežģīnēm apšūtos spilvenos. Sasveicinoties es pamanu uz viņas rokas spīdīgu, bāli dzeltenu uztūkumu, bet istabā tādu pašu smaku, kādu es saodu pirms pieciem gadiem māmiņas istabā. Trīs reizes dienā pie viņas ierodas ārsts, un ir notikušas jau arī vairākas konsultacijas. Tomēr viņas raksturs, augstprātīgā un ceremonialā izturēšanās pret visiem mājniekiem, it īpaši pret tēvu, nemaz nav mainījusies; viņa tāpat kā agrāk izrunā vārdus, gari stiepdama, rauc uzacis un saka: «Mans mīļais.»

Bet nu jau vairākas dienas, kopš mūs vairs nelaiž pie viņas, un kādu rītu St.-Jйrфme stundu laikā piedāvā man kopā ar Ļubočku un Katjeņku braukt vizināties. Lai gan, kamanās sēžoties, ieraugu, ka vecmāmiņas logu priekšā iela noklāta ar salmiem un pie vārtiem stāv savādi cilvēki zilās blūzēs, es tomēr nekādi nevaru saprast, kāpēc mūs tādā neparastā laikā sūta vizināties. Šai dienā vizinoties mēs abi ar Ļubočku nezin kāpēc esam tik jautri, ka ikviens, pat visparastākais gadījums, vārds, kustība liek mums nevaldāmi smieties.

Ielas tirgotājs, satvēris preču paplāti, veikli pārskrien pār ielu, un mēs smejamies. Noskrandis Vaņka, groža galu vicinādams, aulekšiem dzenas mums pakaļ un grib mūs panākt, un mēs atkal smejamies pilnā kakla. Filipam nejauši aizķeras pātagas gals aiz slieces, viņš, atpakaļ pagriezies, nosaka: «Eh,» — un mēs vai ģībstam aiz smiekliem. Mimī tīri dusmīgi saka, ka tikai muļķi smejoties bez kāda iemesla, un Ļubočka, gluži sarkana pietvīkusi, smieklus valdot, caur pieri noraugās manī. Mūsu skatieni sastopas, un mēs laižam vaļā tik homeriskus smieklus, ka acīs saskrien asaras, un mēs nevaram vairs apvaldīt smieklus, kas mūs smacē vai nost. Tikko esam mazliet norimuši, es paskatos atkal Ļubočkā un pasaku to vienīgi mums zināmo vārdu, kas mums jau labu laiku modē un kas mūs pašus vienmēr smīdina, un mēs atkal sākam skaļi smieties.

Pie mājas piebraucot, tikko paveru muti, lai Ļubočkai paradītu kādu lielisku vaigstu, kad manas acis pārsteidz pie ārdurvju stenderes pieslietais zārka vāks, un man mute paliek pusviru kā sašķobīta.

— Votre randeg — mиre est morte[79] — mums pretim iznākdams, pasaka nobālušaisSt.-Jйrфme .

Visu laiku, kamēr vecmāmiņas līķis atrodas mājās, mani moka bailes no nāves, tas ir, līķis man skaidri un nepatīkami atgādina, ka arī man reiz būs jāmirst; tās ir jūtas, kuras nezin kāpēc parasti jauc ar bēdām. Man vecmāmiņas nav žēl, un diezin vai jel kādam viņas ir patiesi žēl. Kaut gan māja pilna sēru viesu, neviens par viņas nāvi neskumst, atskaitot vienu cilvēku, kura bezgalīgas skumjas mani neizsakāmi pārsteidz. Un šis cilvēks ir — istabene Gaša. Viņa nolien bēniņos, ieslēdzas tur, raud vienā laidā, nolād pati sevi, plēš matus, negrib dzirdēt nekādus padomus un saka, ka pēc viņas mīļotās kundzes nomiršanas tikai nāve varot būt viņas mierinājums.

Atkal atkārtoju, ka, runājot par jūtām, tas, kas šķiet neticams, ir drošāka īstenības pazīme.

Vecmāmiņas vairs nav, bet mūsu mājā arvien vēl dzīvo atmiņas un dažādas valodas par viņu. Šīs valodas galvenokārt skar testamentu, kuru viņa uzrakstījusi pirms miršanas un kura saturu nezina neviens cits kā vienīgi testamenta izpildītājs kņazs Ivans Ivaničs. Starp vecmāmiņas kalpotajiem es novēroju zināmu satraukumu, bieži dzirdu sarunas par to, kas un ko mantos, un, atzīstos, es neviļus un ar prieku domāju par to, ka mantojums pienāksies mums.

Pēc sešām nedēļām Nikolajs, pastāvīgais mūsu mājas jaunāko ziņu iznēsātājs, man pastāsta, ka vecmāmiņa visu muižu novēlējusi Ļubočkai, ieceldama par aizbildni līdz viņas iziešanai pie vīra nevis tēvu, bet kņazu Ivanu Ivaniču.

XXIV NODAĻA ES

Atlikuši vairs tikai daži mēneši līdz tam laikam, kad man būs jāstājas universitatē. Es mācos labi. Ne vien bez bailēm sagaidu skolotājus, bet stundās jūtu pat zināmu patiku.

Man prieks — skaidri un noteikti atsacīt uzdoto. Es gatavojos iestāties matematikas fakultatē un, patiesību sakot, to esmu izvēlējies vienīgi tāpēc, ka man ārkārtīgi patīk vārdi: sinusi, tangentes, diferenciaļi, integraļi utt.

Augumā es esmu daudz mazāks par Volodju, plecīgs un patukls, joprojām tikpat nesmuks, un tas mani joprojām moka. Es cenšos izlikties oriģinals. Tikai viena lieta mani mierina, t. i., ka tēvs reiz par mani izteicās, ka man esot gudrs mūlis, un es tam pilnīgi ticu.

St.-Jйrфme ar mani apmierināts, cildina mani, un es viņu ne vien vairs nenīstu, bet man pat liekas, ka es viņu mīlu, kad viņš saka, ka ar manām spējām, ar manu galvu būtu kauns to un to neizdarīt.

Mani meiču istabas novērojumi sen jau beigušies, man kauns slēpties aizdurvē, un, atzīstos, pārliecība, ka Maša patiesi mīl Vasiliju, mani stipri vien atvēsinājusi. No šīs nelaimīgās kaisles mani galīgi izārstēja Vasilija apprecēšanās, kam es pats, viņa lūgumam paklausīdams, izlūdzos tēva atļauju.

Kad jaunie ar paplāti, uz kuras ir konfektes, pieiet pie tēva pateikties un kad Maša ar zilām lentītēm greznotā aubītē par kaut ko mums visiem pateicas, noskūpstot mūs katru uz pleciņa, es jūtu vienīgi rožu pomades smaržu viņas matos, bet nejūtu ne mazākā saviļņojuma.

Vispār es pamazām sāku atveseļoties no visiem saviem zēna gadu trūkumiem, izņemot, protams, pašu galveno, kam lemts sagādāt man dzīvē vēl daudz ļaunuma, — tas ir, no tieksmes prātot.

XXV NODAĻA VOLODJAS DRAUGI

Kaut gan manu patmīlību aizvainoja tā loma, kas man bija Volodjas paziņu pulkā, man tomēr patika kavēties viņa istabā, kad viņam bija viesi, un, ne vārda nebilstot, vērot visu, kas tur notika. Visbiežāk pie Volodjas ieradās adjutants Dubkovs un students kņazs Ņechļudovs. Dubkovs bija brunets, maza, spēcīga auguma, jau labi gados un paīsām kājām, bet diezgan glīts un vienmēr jautrs. Viņš piederēja pie tiem aprobežotajiem cilvēkiem, kas sevišķi patīkami tieši savas aprobežotības dēļ, kas nespēj redzēt priekšmetus no dažādām pusēm un kas mūždien aizraujas. Šādu cilvēku spriedumi ir vienpusīgi un maldīgi, bet allaž vaļsirdīgi un aizraujoši. Pat viņu šaurais egoisms nezin kāpēc liekas piedodams un mīļš. Bez tam mums ar Volodju Dubkovs bija divkārt pievilcīgs — ar kareivisko ārieni un, galvenais, ka viņš bija tai vecumā, ar kuru jaunekļi nezin kāpēc paraduši cieši saistīt kārtīguma (comme il faut ) jēdzienu, kas tajā vecumā tiek ļoti augstu vērtēts. Jāsaka, Dubkovs patiesi bija tāds, ko dēvē par «un homme comme il faut» . Tikai viena lieta man nepatika, proti, — ka Volodja viņa priekšā dažreiz it kā kaunējās par manu visnevainīgāko rīcību, bet visvairāk par to, ka esmu tik jauns.

Ņechļudovs bija neglīts: mazās, pelēkās acis, augsto, stāvo pieri, nesamērīgi garās rokas un kājas nevarēja saukt par skaistām. Jauks likās vienīgi viņa neparasti lielais augums, maigā sejas krāsa un skaistie zobi. Bet šaurās, mirdzošās acis un mainīgais, te ļoti stingrais, te bērnišķīgi nenoteiktais smaids šo seju padarīja tik oriģinalu un enerģisku, ka to nevarēja neievērot.

Kā likās, viņš bija ļoti kautrīgs, jo vismazākā nieka dēļ nosarka līdz pat ausu galiem; bet viņa kautrību nevarēja salīdzināt ar manējo. Jo vairāk viņš sarka, jo lielāka apņēmība atspoguļojās viņa sejā. It kā viņš pats dusmotos par savu vājību.

Kaut gan viņš likās ļoti draudzīgs pret Dubkovu un Volodju, tomēr varēja manīt, ka tikai gadījums viņus savedis kopā. Viņi bija ļoti dažādi cilvēki: Volodja un Dubkovs it kā baidījās no visa, kas līdzinātos nopietniem prātojumiem un jūtelībai; turpretim Ņechļudovs bija ārkārtīgs entuziasts un bieži vien par spīti piezobojumiem nogrima prātojumos par filozofiskiem jautājumiem un par jūtām. Volodja un Dubkovs mīlēja runāt par savām iemīļotajām (gadījās, ka viņi piepeši bija iemīlējušies vairākās uz reizi un pie tam abi vienās un tanīs pašās); turpretim Ņechļudovs visā nopietnībā dusmojās, ja viņam atgādināja viņa iemīlēšanos kādā sarkanmatē.

Volodja un Dubkovs, kaut gan mīlēja savus piederīgos, bieži vien nekautrējās pazoboties par tiem; Ņechļudovu turpretim varēja nokaitināt, kaut vai aplinkus slikti izsakoties par viņa krustmāti, kuru viņš gandrīz vai dievināja. Volodja un Dubkovs parasti pēc vakariņām brauca kaut kur bez Ņechļudova un dēvēja viņu par daiļo meiču…

Jau pašā pirmajā acumirklī kņazs Ņechļudovs mani pārsteidza kā ar savu valodu, tā ārieni. Un tomēr, neraugoties uz to, ka viņa uzskatos es saskatīju daudz līdzības ar savējiem, — vai varbūt taisni tāpēc, — iespaids, kādu viņš atstāja uz mani, kad es viņu pirmoreiz ieraudzīju, nemaz nebija patīkams.

Man nepatika viņa straujais skatiens, skarbā balss, augstprātīgais izskats, bet visvairāk nepatika galīgā vienaldzība, ar kādu viņš izturējās pret mani. Sarunājoties man bieži gribējās viņam runāt pretim; viņa augstprātībai par spīti gribējās viņu apstrīdēt, pierādīt viņam, ka esmu gudrs, neraugoties uz to, ka viņš nepievērš man nekādu uzmanību. Bet kautrība mani atturēja.

XXVI NODAĻA PRĀTOJUMI

Volodja bija atgūlies uz dīvana un, uz rokas atspiedies, lasīja kādu franču romanu, kad es, pēcpusdienas stundām beidzoties, kā parasti iegāju viņa istabā. Viņš uz mirkli pacēla galvu, lai paraudzītos manī, un tad atkal nogrima lasīšanā — visvienkāršākā un dabiskākā kustība, un tomēr tā lika man nosarkt. Man likās, ka viņa skatienā pavīdēja jautājums: kāpēc es te esmu ienācis, bet straujajā galvas kustībā izpaudās vēlēšanās noslēpt no manis šī skatiena nozīmi. Tolaik mana raksturīgākā īpašība bija tā, ka es tiecos saskatīt nozīmi pat visvienkāršākajā kustībā. Es piegāju pie galda un arī paņēmu grāmatu, bet, pirms ķēros pie lasīšanas, man iešāvās prātā, ka izskatās tā kā smieklīgi, ja mēs, visu dienu neredzējušies, nekā nerunājam viens ar otru.

— Vai šovakar būsi mājās?

— Nezinu, un kas tad ir?

— Tāpat vien, — es teicu un, nomanījis, ka saruna nevedas, paņēmu grāmatu un sāku lasīt.

Dīvaini, ka vienatnē, aci pret aci, mēs ar Volodju nodzīvojām veselām stundām, ne vārda nepārmijuši, bet pietika, ja klāt bija kāds trešais, kaut vai klusējoša persona, lai starp mums iesāktos dažādas interesantas sarunas. Mēs jutām, ka pārāk labi pazīstam viens otru. Bet tikpat labi tuvināšanos traucē tas, ja viens otru pārāk labi pazīst, kā tas, ja viens otru pazīst pārāk maz.

— Vai Volodja mājās? — priekštelpā atskanēja Dubkova balss.

— Mājās, — kājas no dīvana nolaizdams un grāmatu uz galda nolikdams, Volodja atsaucās.

Dubkovs un Ņechļudovs šineļos un cepurēm galvā ienāca istabā.

— Kas ir, brauksim uz teatri, Volodja?

— Nē, man nav laika, — Volodja sarkdams atbildēja.

— Ko vēl ne! Brauksim, lūdzu.

— Bet man taču pat biļetes nav.

— Pie ieejas biļešu cik uziet.

— Pagaidi, es tūliņ būšu atpakaļ, — Volodja izvairīgi atbildēja un, plecu paraustīdams, izgāja no istabas.

Es zināju, ka Volodjam ļoti gribējās braukt uz teatri, kurp viņu aicināja Dubkovs, ka viņš atteicās vienīgi tāpēc, ka viņam nebija naudas, un ka nu viņš izgāja, lai līdz nākamai algas izmaksai aizņemtos piecus rubļus no namziņa.

— Esiet sveicināts, diplomat ! — man roku pasniegdams, Dubkovs teica.

Volodjas draugi sauca mani par diplomatu tāpēc, ka reiz pēc pusdienām vecmāmiņa, iesākusi sarunu par mūsu nākotni, izteicās, ka Volodja būšot karavīrs, bet, ka mani viņa cerot redzēt kā diplomatu melnā frakā un ar matu saglaudumu а la coq, kas, pēc viņas domām, katrā ziņā diplomata amatam nepieciešams.

— Kur Volodja aizgāja? — Ņechļudovs man jautāja.

— Nezinu, — es sarkdams atbildēju, jo iedomājos, ka viņi droši vien nojauš, kāpēc Volodja izgāja.

— Droši vien viņam nav naudas! Vai ne? Ak diploma! — viņš apstiprinoši piebilda, tā izskaidrodams manu smaidu. — Arī man nav naudas, bet vai tev, Dubkov, ir?

— Paskatīsimies, — Dubkovs teica, maku izvilkdams un ar īsajiem pirkstiem tajā ļoti rūpīgi taustīdams dažus sīknaudas gabalus. — Lūk, pieckapeiciņš, lūk, divdesmitkapeiciņš, un tukšpadsmit! — viņš noteica, komiski ar roku atmezdams.

Šai brīdī istabā ienāca Volodja.

— Nu, kā būs, brauksim?

— Nē.

— Cik tu smieklīgs! — Ņechļudovs sacīja. — Kāpēc nepasaki, ka tev nav naudas. Ja gribi, še, ņem manu biļeti.

— Bet kā tad tu?

— Viņš ies pie māsīcām ložā, — Dubkovs paskaidroja.

— Nē, es nemaz nebraukšu.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka, tu taču zini, man ložā nepatīk sēdēt.

— Kāpēc?

— Nepatīk, jūtos neveikli.

— Atkal vecā dziesma! Nesaprotu, kā tu vari justies neveikli tur, kur visi tevi sagaida ar prieku. Tas ir smieklīgi, mon cher [80]

— Ko lai dara, si je suis timide![81] Esmu pārliecināts, ka tu savā mūžā neesi nekad sarcis, bet es sarkstu ik mirkli par vismazākiem niekiem! — arī šoreiz nosarkdams, viņš atbildēja.

— Savez vous, d' oщvient votre timiditй?… D'un excиs d'amour propre, mon cher , [82] — saudzīgā tonī Dubkovs sacīja.

— Kas tur par excиs d'amour propre ! — vārīgā vietā aizķerts, Ņechļudovs attrauca. — Gluži otrādi, kautrīgs esmu tāpēc, ka man pārāk maz amour propre ; man vienmēr liekas, ka esmu garlaicīgs, nepatīkams… tāpēc…

— Volodja, ģērbies! — viņu aiz pleciem sagrābdams un tam svārkus vilkdams nost, Dubkovs sacīja. — Ignat, palīdzi kungam apģērbties!

— Tāpēc ar mani bieži gadās… — Ņechļudovs turpināja.

Bet Dubkovs viņā vairs neklausījās. «Trala-la ta-ra-ra-la-la,» viņš sāka dungot kādu motivu.

— No manis tu vaļā netiksi, — Ņechļudovs nerimās, — es tev pierādīšu, ka kautrība nerodas no patmīlības.

— Pierādīsi, ja brauksi mums līdz.

— Es teicu, ka nebraukšu.

— Nu, tad paliec tepat un pierādi diplomatam; kad mēs atbrauksim, viņš mums pastāstīs.

— Un pierādīšu, — bērnišķā stūrgalvībā Ņechļudovs piebilda, — tikai steidzieties drīzāk atpakaļ.

— Kā jums šķiet, vai es esmu patmīlīgs? — man līdzās nosēzdamies, viņš jautāja.

Kaut gan man uz to atbilde jau sen bija gatava, šī negaidītā jautājuma dēļ es tā samulsu, ka tik drīz nevarēju viņam atbildēt.

— Domāju, ka jā, — es atbildēju, juzdams, ka balss man dreb un vaigi sārtojas, iedomājoties, ka pienācis laiks viņam pierādīt, ka esmu gudrs, — es domāju, ka katrs cilvēks ir patmīlīgs, un visu, ko vien cilvēks dara, — viņš dara aiz patmīlības.

— Bet kas tad, pēc jūsu domām, patmīlība ir? — Ņechļudovs jautāja, kā man likās, mazliet nicinoši pasmīnēdams.

— Patmīlība, — es teicu, — ir pārliecība, ka es esmu labāks un gudrāks par visiem cilvēkiem.

— Bet kā tad visi var būt pārliecināti par to?

— To nu es nezinu, taisnīgi tas vai ne, tikai neviens cits neatzīstas kā vienīgi es; esmu pārliecināts, ka esmu gudrāks par visiem pasaulē, un ticu, ka arī jūs par to esat pārliecināts.

— Nē, es par sevi varu teikt, ka esmu saticis cilvēkus, kas bija gudrāki par mani, — Ņechļudovs sacīja.

— Nevar būt, — es pārliecināts atbildēju.

— Vai patiesi jūs tā domājat? — manī cieši lūkodamies, Ņechļudovs sacīja.

— Nopietni, — es atsaucos.

Un tad man pēkšņi iešāvās prātā doma, ko es tūliņ arī izteicu.

— Es jums to pierādīšu. Kāpēc mēs paši sevi mīlam vairāk par citiem?… Tāpēc, ka uzskatām sevi par vislabākajiem, par mīlas cienīgākiem. Ja mēs domātu, ka citi labāki par mums, tad mēs tos arī mīlētu vairāk par sevi, bet tā nekad nenotiek. Un, ja arī kādreiz tā gadās, man tomēr taisnība, — neviļus pašapzinīgi pasmaidīdams, es piebildu.

Ņechļudovs brītiņu klusēja.

— Nebiju nekad iedomājies, ka jūs esat tik gudrs, — viņš sacīja, tik labsirdīgi, laipni smaidīdams, ka man piepeši izlikās: esmu ārkārtīgi laimīgs.

Uzslava tik vareni iedarbojas ne vien uz jūtām, bet arī uz cilvēka prātu, ka tās patīkamā iespaida ietekmē man likās, ka esmu kļuvis daudz gudrāks, un domas cita pēc citas neparasti strauji saradās galvā. No patmīlības mēs nemanot pārgājām uz mīlestību, un par šo tematu sarunas likās neizsīkstošas. Kaut gan citam mūsu prātojumi varētu izlikties beidzamās muļķības, — tik neskaidri un vienpusīgi tie bija, — mūsu pašu acīs tiem bija liela nozīme. Mūsu dvēseles bija noskaņotas tik saskanīgi, ka niecīgākā pieskāršanās kādai stīgai tūliņ atrada atbalsi otrā. Lielāko prieku mums sagādāja taisni šī dažādo stīgu saskaņa, kurām mēs sarunās pieskārāmies. Mums likās, ka laika un vārdu par maz, lai viens otram izteiktu visas tās domas, kas mums lauzās uz āru.

XXVII NODAĻA DRAUDZĪBAS SĀKUMS

Kopš tā laika starp mani un Dmitriju Ņechļudovu nodibinājās diezgan dīvainas, tomēr ārkārtīgi patīkamas attiecības. Citu klātbūtnē viņš nepievērsa man gandrīz nekādu uzmanību, bet, tiklīdz mums gadījās palikt vienatnē, mēs apsēdāmies ērtā stūrītī un sākām prātot, visu aizmirsdami un nemanīdami, kā laiks skrien.

Mēs spriedām par aizkapa dzīvi, par mākslām, par darbu, par precēšanos, par bērnu audzināšanu, un mums nekad ne prātā nenāca, ka tas viss, par ko mēs runājām, bija vislielākās muļķības. Tas mums prātā nenāca tāpēc, ka muļķības, kuras mēs sarunājām, bija prātīgas un mīļas muļķības; bet jaunībā vēl cienī prātu, tic tam. Jaunībā visi dvēseles spēki tiecas uz nākotni, un cerību ietekmē, kas pamatojas nevis uz pagātnes pieredzi, bet gan uz iedomātas laimes iespējamību, šī nākotne tēlojas tik dažādos, spilgtos un apburošos veidos, ka tai laikā jau tas vien sagādā īstu laimi, ja šos nākotnes sapņojumus otrs saprot un piekrīt tiem. Metafiziskos prātojumos, kas bija viens no galvenajiem mūsu sarunu priekšmetiem, man patika tas acumirklis, kad domas arvien ātrāk un ātrāk seko cita citai un, kļūdamas arvien abstraktākas un abstraktākas, pēdīgi nonāk līdz tādai miglainības pakāpei, ka vairs nav iespējams tās izteikt vārdos, un, gribēdams pateikt to, ko domā, pasaki pavisam ko citu. Es mīlēju šo acumirkli, kad, paceldamies arvien lielākos un lielākos domu augstumos, piepeši aptver to bezgalību un atzīsti, ka tālāk nav vairs iespējams iet.

Reiz meteņos Ņechļudovs bija tik ļoti aizņemts ar dažādām izpriecām, ka, lai gan vairākas reizes dienā ieradās pie mums, netika ne reizes parunājies ar mani, un tas mani tā aizvainoja, ka viņš man atkal šķita augstprātīgs un nesimpatisks. Es gaidīju tikai izdevīgu brīdi, lai viņam parādītu, ka es nemaz tā netīkoju pēc viņa sabiedrības un ka viņš mani diez kā nesaista.

Pirmoreiz pēc meteņiem, kad viņš gribēja atkal ar mani runāties, es teicu, ka man jāmācās, un uzgāju augšā. Taču jau pēc stundas ceturkšņa kāds atvēra klases durvis, un Ņechļudovs pienāca man klāt.

— Vai es jūs traucēju? — viņš sacīja.

— Nē, — atbildēju, kaut gan patiesībā gribēju teikt, ka man nopietni jāstrādā.

— Kāpēc tad jūs aizgājāt no Volodjas? Mēs taču tik sen kopš neesam spriedelējuši. Bet es pie mūsu sarunām jau esmu tā pieradis, ka liekas, it kā man kaut kā trūktu.

Mans īgnums vienā mirklī izgaisa, un Dmitrijs manās acīs kļuva atkal tas pats labais un mīļais cilvēks.

— Droši vien jūs zināt, kāpēc es aizgāju? — es sacīju.

— Varbūt, — man līdzās apsēzdamies, viņš atbildēja, — un, ja arī nomanu, tomēr droši pateikt nevaru, kāpēc; bet jūs varat, — viņš teica.

— Es pateikšu: es aizgāju tāpēc, ka biju noskaities uz jums … nevis noskaities, bet vispār saīdzis. Vienkārši: es allaž baidos, ka jūs mani nicināt par to, ka esmu vēl tik jauns.

— Vai zināt, kāpēc mēs esam tā sadraudzējušies, — ar gudru un labsirdīgu skatienu uz manu atzīšanos atbildēdams, viņš sacīja, — kāpēc es mīlu jūs vairāk par tiem, ar kuriem esmu tuvāk pazīstams un ar kuriem man vairāk kopēja? To es tikai nupat sapratu. Jums piemīt brīnišķīga, reti sastopama īpašība — vaļsirdība.

— Jā, es vienmēr saku tieši to, par ko man kauns atzīties, — es apstiprināju, — bet tikai tiem, kam uzticos.

— Jā, bet, lai cilvēkam uzticētos, jābūt ar viņu līdz galam draudzīgam, taču mēs ar jums tādi draugi vēl neesam, Nicolas . Atcerieties, mēs runājām par draudzību: lai būtu patiesi draugi, jābūt pārliecinātam vienam par otra uzticību.

— Jābūt pārliecinātam, ka to, ko es pateikšu jums, jūs nevienam citam nestāstīsiet, — es sacīju. — Bet vissvarīgākās, interesantākās domas taču ir tās, ko mēs nekādā ziņā viens otram neteiksim.

— Un cik riebīgas tādas domas! Tik nekrietnas domas, ka, ja mēs zinātu, ka mums tās vaļsirdīgi jāizstāsta, tad tās nekad neiedrošinātos iezagties mums galvā.

— Vai zināt, kas man nupat ienāca prātā, Nicolas? — no krēsla pieceldamies un smaidot rokas berzēdams, viņš piebilda. — Darīsim tā, un jūs redzēsiet, cik lielu svētību tas nesīs mums abiem: apsolīsimies par visu vaļsirdīgi atzīties viens otram. Mēs pazīsim viens otru un mums nebūs jākaunas; bet, lai nebūtu jābaidās no citiem, tad nosolīsimies nekad nekam un it nekā vienam par otru nerunāt. Darīsim tā.

— Lai notiek, — es sacīju.

Un mēs patiesi tā darījām. Kas no tā iznāca, to es pastāstīšu vēlāk.

Kars teicis, ka ikvienā draudzībā ir divas puses: viena mīl, otra ļauj sevi mīlēt, viena skūpsta, otra sniedz pretim vaigu. Tas pilnīgi pareizi; arī mūsu draudzībā es skūpstīju, un Dmitrijs sniedza vaigu; bet arī viņš bija gatavs mani skūpstīt. Mēs mīlējām vienlīdzīgi, tāpēc ka viens otru pazinām un cienījām; tomēr tas netraucēja viņam mani ietekmēt un man viņam pakļauties.

Pats par sevi saprotams, ka Ņechļudova ietekmē es tīri neapzināti piesavinājos arī viņa uzskatus, kas savā būtībā bija tikumiskā ideala dievināšana un pārliecība, ka cilvēka dzīves uzdevums ir kļūt arvien pilnīgākam. Labot cilvēci, iznīcināt visus netikumus un cilvēku nelaimes tolaik šķita viegli veicama lieta, — pavisam viegli un vienkārši likās labot sevi pašu, piesavināties visus tikumus un kļūt laimīgam …

Bet tomēr vienīgi dievs zina, vai patiesi šie cēlie jaunības sapņojumi bija smieklīgi un kas vainīgs, ka tie nepiepildījās …

JAUNĪBA

..

I NODAĻA KO ES UZSKATU PAR JAUNĪBAS SĀKUMU

Es sacīju, ka draudzība ar Dmitriju pavēra man jaunu skatu uz dzīvi, tās mērķi un attiecībām. Radās pārliecība, ka cilvēka uzdevums ir tiekties pēc tikumiskas pilnības un ka šī tiekšanās pēc pilnības ir viegla, iespējama un mūžīga. Taču līdz šim es tikai priecājos par jaunajiem uzskatiem, kas izrietēja no šīs pārliecības, un par žilbinošiem tikumiskas, rosmes pilnas nākotnes plāniem, bet mana dzīve joprojām ritēja tikpat sekli, juceklīgi un dīki.

Tās tikumības idejas, kuras mēs pārcilājām sarunās ar manu dievināto draugu Dmitriju, brīnišķīgo Mitju, kā es dažreiz pats pie sevis čukstus viņu dēvēju, patika vienīgi manam prātam, ne jūtām. Bet pienāca laiks, kad šīs idejas ar tik jaunu moraliskas atklāsmes spēku iešāvās man prātā, ka es izbijos, iedomājoties, cik daudz laika aizritējis gluži veltīgi, un tūliņ, tanī pašā brīdī gribēju izlietot tās dzīvē, cieši apņemoties nekad vairs no tām neatkāpties.

Un šo brīdi tad es arī uzskatu par jaunības sākumu. Tolaik es biju jau gandrīz sešpadsmit gadu vecs. Skolotāji joprojām nāca pie manis, St.-Jйrфme sekoja manām mācībām, un es pret savu gribu un nelabprāt gatavojos iestāties universitatē. Ārpus mācībām mana nodarbošanās bija — sevī noslēgta nesakarīga sapņošana un pārdomas, vingrošana, lai ar laiku kļūtu par pirmo stiprinieku pasaulē; klejošana bez kāda noteikta nolūka un domām pa visām istabām, it sevišķi pa gaiteni gar meiču istabu, un sevis aplūkošana spogulī, no kura tomēr allaž novēršos, grūtsirdības mākts un pat ar riebumu. Es pārliecinājos, ka mana āriene ir ne tikai neglīta, bet ka man pat nav nekā tāda, ar ko tādos gadījumos sevi mēdz mierināt. Es nevarēju teikt, ka man būtu izteiksmīga, gudra vai dižciltīga seja. Nekā izteiksmīga tur nebija — visparastākie, rupjākie un neglītākie vaibsti; acis mazas, pelēkas, kas īpaši tādos brīžos, kad es raudzījos spogulī, izskatījās drīzāk muļķīgas nekā gudras. Vīrišķības manī vēl mazāk: lai gan augumā es nebiju mazs un samērā ar saviem gadiem ļoti spēcīgs, visi sejas vaibsti bija vāri, gļēvi, nenoteikti. Pat dižciltīga tur nekā nebija; gluži otrādi, mana seja izskatījās kā vienkāršam zemniekam, un tādas paša lielas kājas un rokas, bet tolaik tas man likās ļoti apkaunojoši

II NODAĻA PAVASARIS

Tajā gadā, kad es iestājos universitatē, Lieldienu nedēļa iekrita vēlu aprilī, tā, ka eksameni bija paredzēti Fomas nedēļā, bet Klusajā nedēļā man bija jāgavē un arī galīgi jāsagatavojas eksameniem.

Pēc slapjdraņķa, ko Kārlis Ivaničs nezin kāpēc sauca «dēls atnācis tēvam pakaļ», laiks jau dienas trīs turējās kluss, silts un skaidrs. Ielās nemanīja vairs sniega, dubļu mīklas vietā spīdēja mitrais ielas bruģis ar straujajām urdziņām. Piesaulē no jumtiem kusa pēdējās lāstekas, dārziņā kokiem riesās pumpuri, sētā celiņš, kas stiepās gar sasalušo mēslu kaudzi uz zirgkūti, bija jau sauss, un pie lievenēm akmeņu starpās sazēlusi pūkaina zālīte. Patlaban bija tas īpatnējais pavasara posms, kas visspēcīgāk saviļņo cilvēka dvēseli: spilgta, tomēr ne svelmīga saule, kas apmirdz visu, strautiņi un peļķītes, smaržpilns svaigums gaisā un maigi zilgas debesis ar gariem, caurspīdīgiem mākonīšiem, Es nezinu kāpēc, bet man liekas, ka lielpilsētā šī topošā pavasara pirmā posma iespaids uz cilvēka dvēseli ir vēl jūtamāks un spēcīgāks, — mazāk redzi, toties vairāk nojaut. Es stāvēju pie loga, caur kura dubultrūtīm man tik ļoti apnikušajā klases istabā plūda putekļaini pavasara saules stari, un rēķināju uz melnās tāfeles kādu garu algebras vienādojumu. Vienā rokā es turēju apdriskātu, mīkstu Frankera «Algebru», otrā — mazu krīta gabaliņu, ar kuru biju jau notriepis abas rokas, seju un pusfraciņas elkoņus. Piedurknes atrotījis, uzlicis skoteli, Nikolajs ar knaiblēm kasīja nost tepi un atlieca naglas logam puķu dārziņa pusē. Viņa rīkošanās un klaudzināšana izkliedēja manu uzmanību. Turklāt man bija ļoti slikts, saīguša cilvēka garastāvoklis. Man nekas neveicās: es biju pielaidis kļūdu jau pašā sākumā, un nu vajadzēja visu sākt no gala. Divas reizes man izkrita krīts, es manīju, ka seja un rokas man stipri notrieptas, sūklis kaut kur pagaisis, un Nikolaja klaudzināšana nez kāpēc sāpīgi satrauca manus nervus. Man gribējās saskaisties un papukoties; es nosviedu krītu, «Algebru» un sāku staigāt pa istabu. Bet tad man ienāca prātā, ka šodien ir Klusās nedēļas trešdiena, mums būs jāiet grēkus sūdzēt un ka jāatturas no visa ļauna; un pēkšņi es kļuvu gluži lēnīgs un pazemīgs un piegāju pie Nikolaja.

— Atļauj, Nikolaj, es tev palīdzēšu, — es teicu, cenzdamies izteikties cik iespējams pazemīgi; doma, ka es rīkojos pareizi, apvaldot savu īgnumu un palīdzot viņam, nostiprināja mani šo lēnprātīgo noskaņojumu.

Tepe bija nokasīta, naglas atliektas; bet, neraugoties uz to, ka Nikolajs ar visu spēku raustīja loga rāmi tas nekustējās.

«Ja rāmis tūliņ izkustēsies, tiklīdz es ķeršos tam klāt,» es nodomāju, «tad ir grēks šodien vēl mācīties.» Rāmis sagriezās iesāņus un padevās.

— Kurp to nest? — es jautāju.

— Nepūlieties, gan pats tikšu galā, — Nikolajs atbildēja, acīm redzot stipri pārsteigts un, šķiet, nemierā ar manu centību, — nedrīkst sajaukt, jo tur, pieliekamajā, man tie salikti pēc numuriem.

— Es atzīmēšu, — rāmi paceldams, teicu.

Man šķiet, ja pieliekamais būtu verstis divas tālu un rāmis divtik smags, tas man būtu ļoti pa prātam. Pakalpojot Nikolajam, man gribējās nomocīties. Kad atnācu atpakaļ, ķieģelīši un sāls piramīdītes bija pārvietotas jau uz palodzes, un Nikolajs ar spārniņu slaucīja pa atvērto logu laukā smiltis un pamirušās mušas. Svaigais, smaržīgais gaiss plūda istabā un piepildīja to. Pa logu varēja dzirdēt pilsētas troksni un zvirbuļu čivināšanu puķu dārziņā.

Visi priekšmeti izskatījās gaišāki, istaba līksmāka, viegls pavasara vējiņš plivināja manas «Algebras» lapas un Nikolaja matus. Es piegāju pie loga, apsēdos uz palodzes, izliecos laukā un nogrimu pārdomās.

Dvēselē pēkšņi iezagās līdz šim nebijušas, ārkārtīgi spēcīgas un patīkamas jūtas. Valgā zeme, no kuras šur tur spraucās laukā gaišzaļi zāles asniņi ar dzelteniem stiebriņiem, saulē vizuļojošas urdziņas, kurās virpuļoja dubļu piciņas un skaidas, sasārtuši ceriņu zari ar piebriedušiem pumpuriem, kas līgojās tepat palodzes priekšā, putnu rosīgā čivināšana, pa krūmu lēkājot, no kūstošā sniega savilgusī, melnā sēta, bet, galvenais, — šis smaržīgais, miklais gaiss un priecīgā saulīte saprotami un skaidri man stāstīja par kaut ko jaunu un daiļu, ko es, kaut gan nevaru attēlot tā, kā izjutu, tomēr pacentīšos attēlot tā, kā uztvēru. Viss pauda skaistumu, laimi un tikumu, likās, ka tas viegli pieejams un iespējams arī man, ka šīs parādības viena bez otras nevar pastāvēt un pat skaistums, laime un tikums — ir viens un tas pats. «Kā es varēju nesaprast, cik slikts esmu agrāk bijis, un kā gan es. varētu un varu nākotnē būt labs un laimīgs!» es pats pie sevis prātoju. «Agrāk, ātrāk, šajā pašā brīdī vajag kļūt citādam cilvēkam un sākt citādi dzīvot.» Un tomēr es vēl ilgi sēdēju turpat uz palodzes, sapņodams un nekā nedarīdams. Vai jums ir gadījies lietainā vasaras dienā iemigt un ap saules rietu pamosties, atvērt acis un caur audekla aizkariem, kas, vēja piepūsti, plandās ap palodzes malu. ieraudzīt loga četrstūrī pielijušās liepu gatves ēnaino mēļo pusi un mitro dārza celiņu, ko apgaismo slīpie, spilgtie saules stari, pēkšņi dzirdēt dārzā putnu jautro čivināšanu un ieraudzīt kukainīšus, kas, saulē spīguļodami, riņķo pret loga četrstūri, sajust pēc lietus smaržpilno gaisu un nodomāt: «Kā man nebija kauna nogulēt tādu vakaru,» — tad ātri pietrūkties kājās, lai steigtos dārzā papriecāties par dzīvi. Ja jums tā ir gadījies, tad sapratīsiet tās spēcīgas jūtas, kādas mani tolaik pārņēma.

III NODAĻA SAPŅOJUMI

«Šodien izsūdzēšu grēkus, šķīstīšos no visiem grēkiem,» es domāju, «un vairs nekad… (Te es atcerējos visus tos grēkus, kas visvairāk mani nomāca.) Katru svētdienu noteikti iešu baznīcā un pārnācis vēl veselu stundu lasīšu evaņģeliju, tad no baltās, ko saņemšu katru mēnesi, kad būšu iestājies universitatē, katrā ziņā divi ar pusi (vienu desmito tiesu) izdalīšu nabagiem un tā, lai neviens to nezinātu, un nevis ubagotājiem, bet uzmeklēšu tādus nabadzīgos — bāreni vai vecenīti, par kuriem neviens nekā nezina.

Man būs sava istaba (droši vien tā, kur dzīvo St.-Jйrфme ), un es pats to uzkopšu un turēšu apbrīnojami tīru; lieka cilvēka savā labā nekad nekalpināšu. Jo tas taču ir tāds pats cilvēks kā es. Un uz universitati katru dienu iešu kājām (bet, ja manā rīcībā nodos līnijdrošku, tad to pārdošu un naudu atkal atlikšu nabadzīgajiem) un kārtīgi pildīšu itin visu (kas bija šis «itin viss», tolaik es nekādi nevarētu pateikt, tomēr ļoti labi sapratu un jutu šo saprātīgās, tikumiskās, nevainojamās dzīves «itin visu»). Rakstīšu lekcijas un pat uz priekšu mācīšos, tā ka pirmajā kursā būšu labākais students un uzrakstīšu disertaciju; otrajā kursā jau iepriekš zināšu visu, un mani varēs pārcelt tieši trešajā kursā, tā ka astoņpadsmit gadu vecumā beigšu kursu kā izcils kandidats ar divām zelta medaļām; tad nolikšu vispirms maģistra, tad doktora pārbaudījumus un kļūšu par lielāko zinātnieku Krievijā … pat visas Eiropas mērogā varu kļūt lielākais zinātnieks … «Nu. un pēc tam?» es pats sev jautāju, — un te nu man iešāvās prātā, ka šie sapņojumi ir augstprātība, grēks, kas šovakar pat būs jāizstāsta garīdzniekam, un es sāku prātot atkal no jauna. «Lekcijas gatavot kājām iešu uz Zvirbuļu kalniem; izraudzīšos tur vietiņu zem koka un mācīšos; dažreiz paņemšu līdz arī kaut ko uzkožamu: sieru vai Pedoti pīrādziņu, vai kaut ko citu Atpūtīšos un tad sākšu lasīt kādu labu grāmatu vai zīmēšu ainavas, vai spēlēšu kādu instrumentu (katrā ziņā iemācīšos spēlēt fleitu). Un tad arī viņa nāks uz Zvirbuļu kalniem pastaigāties un kādreiz pienāks pie manis un ieprasīsies: kas tu tāds? Es tā sērīgi paraudzīšos viņā un teikšu, ka esmu kāda priestera dēls un laimīgs jūtos tikai te, kad esmu viens, pilnīgi viens. Viņa pasniegs man roku, kaut ko pasacīs un apsēdīsies līdzās. Tā mēs katru dienu nāksim šurp, būsim draugi, un es viņu skūpstīšu… Nē, tas nav labi. Pavisam otrādi, kopš šīs dienas es uz sievietēm nemaz vairs neskatīšos. Nekad, nekad neiešu uz meiču istabu, centīšos tur pat garām nestaigāt; bet pēc trim gadiem izbeigsies aizbildnība pār mani, un tad es katrā ziņā apprecēšos. Pēc iespējas vairāk kustēšos, vingrošu katru dienu, tā, ka divdesmit piecu gadu vecumā būšu stiprāks par Rapo. Pirmajā dienā «izstieptā rokā» piecas minūtes turēšu puspuda lielu svaru, otrā dienā — divdesmit vienu mārciņu, trešajā dienā — divdesmit divas mārciņas un tā tālāk, kamēr pēdīgi katrā rokā varēšu noturēt pa četri pudi, un tā būšu stiprāks par visiem kalpu ļaudīm. Un, ja tad pēkšņi kādam ienāks prātā mani apvainot vai necienīgi izteikties par viņu, es tādu gluži vienkārši saņemšu aiz apkakles, tā, ar vienu roku pacelšu aršinas divas gaisā un tikai mazliet paturēšu, lai sajūt manu spēku, un palaidīšu; bet arī tas taču nav labi; — nu, nekas, es taču viņam nekā ļauna nedarīšu, tikai pierādīšu, ka es …»

Lai nepārmet, ka manas jaunības sapņojumi tikpat bērnišķīgi kā manu bērnības dienu un zēna gadu sapņojumi. Ja man būs lemts piedzīvot sirmu vecumu un mans stāsts tiktāl sniegsies, esmu pārliecināts, ka arī septiņdesmit gadu vecumā sapņošu tikpat neiedomājami bērnišķīgi kā tagad. Sapņošu par kādu daiļu Mariju, kas mani, bezzobainu veci, iemīlēs tāpat, kā viņa iemīlēja Mazepu, sapņošu par to, ka mans padumjais dēls kāda ārkārtīga gadījuma dēļ piepeši kļūst par ministru vai arī, ka piepeši es saņemšu neskaitāmus miljonus naudas. Esmu pārliecināts, ka nav neviena cilvēka un tāda dzīves posma, kad būtu zudušas šīs labvēlīgās, iepriecinošās sapņošanas spējas. Bet, atskaitot kopīgo valdzinošo īpašību, ka sapņojumi ir dzīvē nerealizējami, katra cilvēka un katra mūža posma sapņojumiem piemīt sava atšķirība. Tanī posmā, ko es uzskatu par zēna gadu nobeigumu un jaunības sākumu, maniem sapņojumiem bija četras galvenās iezīmes: mīla uz viņu, iedomāto sievieti, par kuru es sapņoju vienmēr vienā un tanī pašā garā un ko cerēju kuru katru acumirkli kaut kur sastapt. Šī viņa bija mazliet Soņečka, mazliet Maša, Vasilija sieva, īpaši tai brīdī, kad viņa silē mazgā veļu, un mazliet sieviete ar pērļu rotu ap balto kaklu, tā, kuru es ļoti sen redzēju teātrī, ložā blakus mūsējai. Otra iezīme bija mīlas mīlēšana. Man gribējās, lai visi mani pazītu un mīlēta. Man gribējās, lai tad, kad es pasaku savu vārdu: Nikolajs Irteņjevs, visi būtu pārsteigti par šo ziņu, ielenktu mani un par kaut ko pateiktos. Trešā iezīme bija — cerība uz neparastu, slavas pilnu laimi, — tā bija tik spēcīga un nesatricināma, ka izvērtās tīri vai ārprātā. Es tā biju pārliecināts, ka drīz vien kāda neparasta gadījuma dēļ piepeši kļūšu par bagātāko un ievērojamāko cilvēku pasaulē, ka visu laiku trauksmaini gaidīju kaut ko brīnumaini laimīgu. Es vienmēr gaidīju, ka nupat, nupat sāksies, un es sasniegšu visu, ko vien cilvēks var vēlēties, un vienmēr un visur steidzos, iedomādamies, ka tas iesākas jau tur, kur manis nav. Ceturtā un pati galvenā iezīme bija riebums pašam pret sevi un nožēla, kas tik lielā mēra saplūdusi ar laimes cerībām, ka tajā nebija nekā bēdīga. Man šķita tik viegli un dabiski atkratīties no visa pagājušā, pārveidot, aizmirst visu, kas bijis, un sākt savu dzīvi pilnīgi no jauna, ka pagājušais mani nemaz vairs nenomāca, nesaistīja. Man pat sagādāja baudu riebums pret pagātni, un es centos skatīt to tumšākās krāsās, nekā tā bija. Jo tumšāks bija pagātnes atmiņu loks, jo skaidrāk un gaišāk uz tā izdalījās gaišā tagadne un atplaiksnījās nākotnes varavīksnes krāsas. Šī nožēlas un pēc pilnības tvīkstošā balss arī bija pats galvenais jaunais garīgais pārdzīvojums manā tālaika attīstības posmā, un tas lika jaunus pamatus manam uzskatam par sevi pašu, par cilvēkiem un par visu dieva pasauli. Labā, iepriecinošā balss, kas tik daudzreiz kopš tā laika, skumju brīžos, kad dvēsele klusēdama padevās dzīves melu un izvirtības varai, piepeši drosmīgi sacēlās pret katru nepatiesību, nežēlīgi atmaskodama pagājību, norādīja drošu pieturas punktu tagadnē, liekot to mīlēt, un solīja mantu un laimi nākotnē, — labā, iepriecinošā balss! Vai patiesi tu mitēsies kādreiz skanēt?

IV NODAĻA M Ū S U Ģ I M E N E S PULCIŅŠ

Tēvs šai pavasarī reti kad bija mājās. Bet toties, kad tas gadījās, viņš bija ārkārtīgi jautrs, plinkšķināja uz klavierēm savus iemīļotos gabaliņus, maigi piemiedza acis un izdomāja par mums visiem un Mimī visādus jokus, piemēram, ka gruziņu princis vizināšanās laikā esot ieraudzījis Mimī un tā iemīlējies, ka iesniedzis sinodē laulības šķiršanas lūgumu; ka mani ieceļot par sūtņa palīgu Vīnē, — un šos jaunumus viņš stāstīja mums tīri nopietni. Katjeņku viņš baidīja ar zirnekļiem, no kuriem tai bija ļoti bail; viņš ļoti laipni izturējās pret mūsu draugiem Dubkovu un Ņechļudovu un bez mitēšanās klāstīja mums un viesiem savus nākamā gada plānus Neraugoties uz to, ka šie plāni gandrīz katru dienu mainījās un runāja cits citam pretī, tie tomēr bija tik saistoši, ka mēs nevarējām vien tajos noklausīties, un Ļubočka, acu nepamirkšķinādama, skatījās tēvam taisni mutē, lai nepalaistu garām neviena vārda. Viens plāns paredzēja, ka mums jāpaliek Maskavā, universitātē, bet viņš pats par Ļubočku uz diviem gadiem aizbrauktu uz Itāliju; te atkal, ka jānopērk muiža Krimā, dienvidu piekrastē, un jābrauc turp katru vasaru; vai arī — ka jāpārceļas uz Pēterburgu ar visu ģimeni un tamlīdzīgi Bet bez šīs lielās jautrības ar tēvu pēdējā laikā bija notikusi vēl kāda pārmaiņa, kas mani ļoti pārsteidza. Viņš pašuva sev modernu uzvalku — olivkrāsas fraku, modernas bikses ar saitītēm un garu pekešu, kas viņam ļoti labi piestāvēja, un bieži vien no viņa vēdīja brīnišķīgas smaržas, kad viņš brauca viesos, it īpaši pie kādas dāmas, par kuru Mimī citādi nerunāja kā nopūzdamās un ar tādu sejas izteiksmi, kurā skaidri varēja lasīt vārdus: «Nabaga bārenīši! Nolādētā kaislība! Labi, ka viņas vairs nav,» — un tamlīdzīgus. Es dabūju zināt no Nikolaja, — jo tēvs pats mums nekā nestāstīja par kāršu spēles lietām, — ka šoziem viņam kāršu spēlē ļoti laimējies, viņš esot šausmīgi daudz iespēlējis, noguldījis naudu lombardā un pavasarī negribot vairs nemaz spēlēt. Varbūt tiešam baidīdamies, ka nespēs atturēties, viņš gribēja pēc iespējas ātrāk aizbraukt uz laukiem. Viņš pat nolēma, nenogaidot manu iestāšanos universitatē, tūliņ pēc lieldienām ar meitenēm braukt uz Petrovsku, kur tad mēs ar Volodju ierastos vēlāk.

Volodja visu šo ziemu līdz pat pavasarim bija nešķirams ar Dubkovu (ar Dmitriju viņi pamazām sāka atsvešināties). Cik es varēju spriest no sarunām, ko dzirdēju, tad viņu galvenās izpriecas bija nepārtraukti dzert šampanieti, braukāt kamanās gar tās jaunavas logiem, kurā, kā rādās, abi bija iemīlējušies, un dejot pretpārī nevis bērnu, bet īstās ballēs. Kaut gan mēs ar Volodju viens otru mīlējām, šis pēdējais apstāklis mūs ļoti atsvešināja. Mēs sajutām pārāk lielu starpību — starp zēnu, pie kura vēl nāk skolotāji, un cilvēku, kas dejo pieaugušo ballēs, — lai iedrošinātos atklāt viens otram savas domas. Katjeņka bija jau pavisam liela meita, lasīja ļoti daudz romanu, un doma, ka viņa drīz var apprecēties, man vairs nelikās joks: un tomēr, lai gan Volodja arī bija pieaudzis, viņi nesagājās un, liekas, pat nicināja viens otru. Vispār, kad Katjeņka viena pati bija mājās, viņu nekas cits nesaistīja kā tikai romani un viņa lielāko tiesu garlaikojās, bet, kad klāt bija sveši vīrieši, viņa kļuva ļoti moža un laipna un valbīja acis tā, ka es nekādi nevarēju izprast, ko viņa ar to grib izteikt. Tikai pēc tam, kad es dabūju no viņas dzirdēt, ka jaunavai viens koķetēšanas veids ir atļauts — tas ir, koķetēšana ar acīm, es tiku skaidrībā par to dīvaino, nedabisko acu bolīšanu, kas, kā likās, citus nemaz nepārsteidza. Arī Ļubočka sāka valkāt jau gluži pagarus tērpus, tā, ka viņas leinās kājas gandrīz nemaz nebija redzamas, bet viņa palika tāda pat raudule kā agrāk. Tagad viņa sapņoja par apprecēšanos nevis ar huzaru, bet ar dziedātāju vai muziķi, tāpēc cītīgi nodarbojas ar muzicēšanu. St.-Jйrфme, zinādams, ka varēs palikt pie mums tikai tik ilgi, kamēr es nolikšu eksamenus universitatē, bija jau sameklējis sev vietu pie kāda grafa un kopš tā laika tā kā nicinoši noraudzījās uz mūsu mājniekiem. Viņš reti kad bija mājās, sāka smēķēt papirosus, kas tolaik bija švītīguma pazīme, un nemitīgi svilpoja kaut kādus jautrus motivus. Mimī ar katru dienu kļuva skumjāka un skumjāka, un, likās, kopš tā laika, kad mēs visi sākām pāriet pieaugušo kārtā, viņa ne no viena un ne no kā negaidīja nekā laba.

Kad es atnācu pusdienās, ēdamistabā atradu tikai Mimī, Katjeņku, Ļubočku un St.-Jйrфme ; tēvs nebija mājās; bet Volodja kopā ar biedriem savā istabā gatavojās eksamenam un lika pusdienu pasniegt tur. Vispār pēdējā laikā gandrīz vienmēr pirmo vietu pie galda ieņēma Mimī, kuru mēs neviens necienījām, un pusdienu maltīte daudz ko zaudēja no sava jaukuma. Tagad pusdienu maltīte nebija vairs ceremonija, kas zināmā stundā apvienoja visu ģimeni un sadalīja dienu divās daļās, kā tas bija māmiņas un vecmāmiņas laikā. Mēs bieži nokavējāmies, ieradāmies, kad galdā lika jau otro ēdienu, dzērām vīnu no glāzēm (kam piemēru deva pats St.-Jйrфme ), atzvēlāmies krēslā, piecēlāmies, neapēduši visu, kas uzlikts uz šķīvja, un atļāvāmies citas tamlīdzīgas vaļības. Kopš tā laika pusdienas nebija vairs kā agrāk līksmas ģimenes svinības, kas notiek katru dienu. Pavisam citādi tas bija Petrovskā, kad ap pulksten diviem nomazgājušies, uzposušies visi sēž viesistabā un, jautri tērzēdami, gaida nolikto stundu. Taisni tanī pašā brīdī, kad sulaiņu istabā iečirkstas pulkstenis, lai sistu otro stundu, ar salveti uz rokas, cienīgu un puslīdz nopietnu seju, klusiem soļiem ienāk Foka. «Maltīte gatava!» viņš skaļā, stieptā balsī ziņo, un visi jautri un priecīgi, vecākie pa priekšu, jaunākie nopakaļ, iestērķelētos tērpus čaukstinādami un zābakus un kurpes čīkstinādami, steidzas uz ēdamistabu un, paklusām sarunādamies, apsēstas katrs savā vietā. Vai atkal Maskavā, kad visi, klusi sarunādamies, stāv pie klāta galda zālē, gaidīdami vecmāmiņu, kurai Gavrila jau aizgājis pavēstīt, ka maltīte gatava, — piepeši atveras durvis, dzirdama drēbju čaukstēšana, kāju šļūkšana, un vecmāmiņa aubītē ar kādu tīri neparastu violetu lenti, vai nu smaidīdama, vai drūmi šķielēdama (raugoties pēc veselības stāvokļa), sāniski izpeld no savas istabas. Gavrila piesteidzas pie viņas sēdekļa, krēsli čīkst un, sajūtot pār muguru pārskrienam tādu kā vēsumu — ēstgribas vēstnesi, ķeries pie pamitras sastērķelētās salvetes, apēd maizes garoziņu un ar nepacietīgu un priecīgu kāri, zem galda rokas berzēdams, nolūkojies kūpošajos zupas šķīvjos, kurus pilda un pasniedz namzinis, ievērojot ikviena kārtu, gadus un vecmāmiņas pašas ieskatus.

Tagad, ierodoties pusdienās, es neizjūtu vairs ne prieka, ne satraukuma.

Mimī, St.-Jйrфme un meiteņu pļāpāšana par to, kādus šausmīgus zābakus valkā krievu skolotājs, kādi kņazēm Kornakovām tērpi ar volaniem utt., — viņu pļāpāšana, kas agrāk manī modināja dziļu nicināšanu, ko es, īpaši attiecībā uz Katjeņku un Ļubočku, nemaz necentos slēpt, tagad nemaz nesagandēja manu jauno, tikumisko nostāju. Es biju neparasti lēnprātīgs; smaidīju, sevišķi laipnīgi klausījos viņos, godbijigi lūdzu pasniegt man kvasu un piekritu St.-Jйrфme , kas izlaboja kādu manu frazi, ko es pateicu pusdienu maltītes laikā, aizrādot, ka skaistāk skan je puis , nevis je peux [83] . tomēr, jāatzīstas, man bija diezgan nepatīkami, ka neviens nepievērsa sevišķu uzmanību manai lēnprātībai un tikumībai. Pēc pusdienām Ļubočka parādīja man zīmīti, kur bija uzrakstījusi visus savus grēkus; es atzinu, ka tas ļoti labi, bet vēl labāk ierakstīt visus savus grēkus sirdī, un ka «tas viss tomēr nav tas»

— Bet labi arī tā, tu jau mani nesapratīsi — Un es uzgāju augšā savā istabā, St.-Jйrфme pateicis, ka eju mācīties, kaut gan patiesībā biju nodomājis līdz grēksūdzei, līdz kurai vēl atlika pusotras stundas laika, sastādīt visam mūžam pienākumu un darbu sarakstu, rakstiski izteikt savas dzīves mērķi un principus, lai vienmēr neatkāpjoties pēc tiem rīkotos.

V NODAĻA PRINCIPI

Es paņēmu loksni papīra un gribēju vispirms uzrakstīt nākamā gada pienākumus un darbus. Uz papīra bija jāsavelk līnijas. Bet, tā kā linealu nevarēju sameklēt, tad tā vietā izlietoju latiņu leksikonu Leksikons bija īsāks par papīru, tāpēc līnija apliecās ap tā mīksto stūri. Turklāt, novilcis spalvu gar leksikona malu un atbīdījis to sānis, ieraudzīju, ka līnijas vietā iznākusi iegarena tintes peļķe. Es paņēmu citu loksni un, bīdīdams leksikonu no vienas vietas uz otru, kaut kā tomēr savilku līnijas. Sadalījis savus pienākumus trīs daļās: pienākumos pret sevi pašu, pret tuvākiem un pret dievu, sāku rakstīt pirmos, bet to izrādījās tik daudz un tie bija tik dažādi, ka vajadzēja vispirms sastādīt «Dzīves principus» un tikai pēc tam ķerties pie pienākumu rakstīšanas. Es paņēmu sešas loksnes papīra, sašuvu burtnīcu un uzrakstīju uz tās «Dzīves principi». Šie divi vārdi iznāca tik greizi un nevienādi, ka es ilgi prātoju: vai nepārrakstīt? Un ilgi mocījos, skatīdamies saplēstajā pienākumu sarakstā un kroplajā virsrakstā Kāpēc man dvēselē viss tik daiļš un skaidrs, bet uz papīra un vispār dzīvē iznāk tik nejēdzīgi, kad gribu likt lietā kaut ko no tā, ko domāju? …

— Atbraucis biktstēvs, lūdzu, nāciet lejā noteikumus klausīties, — Nikolajs ienāca paziņot.

Es noliku burtnīcu galda atvilktnē, paraudzījos spogulī, saglaudu matus uz augšu, kas, pēc manām domām, padarīja man izskatu domīgu, un nogāju dīvanistabā, kur jau stāvēja apklāts galds, uz kura atradās svētbilde un aizdegtas vaska sveces. Reizē ar mani pa otrām durvīm ienāca tēvs. Biktstēvs, sirms mūks, nopietnu, vecīgu seju, svētīja tēvu, kas noskūpstīja viņa mazo, plato, sauso roku; es darīju tāpat.

— Pasauciet Voldemāru, — tēvs sacīja. — Kur viņš ir? Ak, jā, viņš taču universitatē sagatavojas vakarēdienam.

— Viņš ar kņazu nodarbojas, — Katjeņka noteica un paraudzījās Ļubočkā. Ļubočka nezin kāpēc pēkšņi nosarka, saviebās, izlikdamās, it kā viņai kaut kas sāpētu, un izgāja no istabas. Es viņai sekoju. Viņa apstājās viesistabā un atkal ar zīmulīti kaut ko pierakstīja uz sava papīriņa.

— Kas, vai atkal kaut ko nogrēkojies? — es jautāju.

— Nē, nekā, tāpat vien, — viņa sarkdama atbildēja.

Šai brīdī priekštelpā atskanēja Dmitrija balss, viņam atvadoties no Volodjas.

— Te tev nu ir kārdinājums, — istabā ienākdama un Ļubočku uzrunādama, Katjeņka sacīja.

Es nevarēju saprast, kas ar māsu notiek: viņa tā samulsa, ka asaras saskrēja acīs, un šis samulsums, augstāko pakāpi sasniedzis, pārvērtās īgnumā pret sevi un Katjeņku, kura acīm redzot viņu ķircināja.

— Tūliņ var redzēt, ka tu esi ārzemniece (Katjeņkai nebija nekā aizvainojošāka, kā dzirdēt sevi nosaucam par ārzemnieci, un tādā nolūkā tad arī Ļubočka lietoja šo vārdu), tik svinīgam brīdim tuvojoties, — ar zināmu cienību balsi viņa turpināja, — tu mani tīšām kaitini … tev vajadzētu gan saprast… ka tas nav nekāds joks …

— Vai zini, Nikoļeņka, ko viņa uzrakstīja? — Katjeņka sacīja, par ārzemnieces vārdu apvainojusies — Viņa uzrakstīja …

— Negaidīju, ka tu varētu būt tik ļauna, — Ļubočka teica, pavisam nopinkšķējusies un no mums aiziedama — Tādā brīdī un tīšām, veselu mūžību, pavedināt uz grēku. Kā tad es tavas jūtas un ciešanas lieku mierā.

VI NODAĻA GRĒKSŪDZE

Ar tādiem un līdzīgiem neskaidriem prātojumiem es ienācu dīvanistabā, kad visi tur bija jau sapulcējušies, un biktstēvs piecēlies sagatavojās lasīt lūgšanu pirms grēksūdzes. Bet, tiklīdz vispārējā klusumā atskanēja mūka izteiksmīgā, stingrā balss, lūgšanu skaitot, un it īpaši, kad viņš uzrunāja mūs izsūdziet visus savus grēkus nekautrēdamies, neslēpdami un necenzdamies tos aizbildināt, un jūsu dvēseles kļūs šķīstas dieva priekšā, bet, ja jūs kaut ko noslēpsiet, tad uzņemsieties uz sevis lielu grēku, mani atkal pārņēma svētsvinīgas jūtas, kādas es biju pārdzīvojis šorīt, iedomājoties gaidāmo sakramentu. Un šo jūtu apzināšanās sagādāja man pat baudu, tāpēc es centos sevī tās uzturēt, atkratīdamies no visām citām domām, kas iešāvās prātā, un cenzdamies no kaut kā bīties.

Pirmais grēkus sūdzēt aizgāja tēvs. Viņš ļoti ilgi bija vecmāmiņas istabā, un mēs dīvanistabā visu šo laiku klusējām vai sačukstējāmies par to, kurš ies nākošais. Pēdīgi aiz durvīm atkal atskanēja mūka balss, lūgšanu skaitot, un tēva soļi. Durvis iečīkstējās, un viņš ienāca, pa savai parašai ieklepodamies, plecu raustīdams un nevienā no mums neskatīdamies.

— Tagad ej tu, Ļuba, tikai izstāsti visu. Tu jau man esi liela grēciniece, — meitenei vaigā iekniebdams, tēvs jautri noteica

Ļubočka nobāla un pietvīka, izvilka zīmīti no priekšauta kabatas un iebāza to atkal atpakaļ, tad, galvu nodūrusi, kaklu mazliet tā kā ierāvusi, kā gatavotos saņemt kādu belzienu, izgāja pa durvīm. Tur viņa nebija ilgi, bet, nākot ārā, pleci viņai raustījās raudās

Pēc daiļās Katjeņkas, kas iznāca smaidīdama, pēdīgi bija pienākusi arī mana kārta. Joprojām trulās bailēs, vēlēdamies apzinīgi tās vairāk un vairāk kāpināt, es iegāju patumšajā istabā. Biktstēvs stāvēja pie dievvārdu pults un lēni pagrieza pret mani savu seju

Es vecmāmiņas istabā nebiju ilgāk par piecām minūtēm, bet iznācu no turienes laimīgs un, pēc manas toreizējās pārliecības, pilnīgi šķīstīts, morāliski pārveidojies un gluži cits cilvēks. Neraugoties uz to, ka mani nepatīkami pārsteidza vecais dzīves veids, tās pašas istabas, tās pašas mēbeles, tas pats augums (man patiktos, ja viss arī ārēji pārveidotos, tāpat kā, man šķita, es biju pārveidojies iekšēji), — neraugoties uz visu to, šādā pacilātā noskaņojumā nodzīvoju līdz pat tam laikam, kad gāju gulēt.

Pārdomādams visus grēkus, no kuriem biju šķīstījies, sāku jau laisties miegā, kad pēkšņi man iešāvās prātā viens kauna pilns grēks, ko es grēksūdzē biju noklusējis. Atmiņā atausa un nemitīgi skanēja ausīs lūgšanas vārdi pirms grēksūdzes. Viss mans sirdsmiers acumirkli izgaisa. «Bet, ja jūs kaut ko noslēpsiet, tad uzņemsieties uz sevis lielu grēku…» man bez mitas atkārtojās, un es uzskatīju sevi par tik briesmīgu grēcinieku, kam nekāds sods vairs nebūtu par lielu. Es ilgi valstījos no vieniem sāniem uz otriem, pārdomādams savu stāvokli un katru acumirkli sagaidīdams dieva sodu un pat piepešu nāvi, — un tas mani neaprakstāmi baidīja. Te piepeši man iešāvās prātā laimīga doma: tiklīdz svīdīs gaismiņa, braukšus vai kājām steigšos uz klosteri pie biktstēva un izsūdzēšu par jaunu savus grēkus — un es nomierinājos.

VII NODAĻA BRAUCIENS UZ KLOSTERI

Baidīdamies aizgulēties, naktī vairākas reizes pamodos un pulksten sešos biju jau kājās. Tik tikko ausa rīts. Es saģērbos un apāvu zābakus, kas nomesti un netīri atradās turpat pie gultas, jo Nikolajs vēl nebija paspējis tos notīrīt, un, lūgsnu nenoskaitījis, nemazgājies, pirmoreiz mūžā viens pats izgāju uz ielas.

Pretējā pusē, pār lielā nama zaļo jumtu sārtojās miglaina, vēsa rīta blāzma. Diezgan stiprs pavasara rīta aukstums bija uzrāvis dubļiem un urdziņām garozu un ķērās arī man pie rokām, kājām un sejas. Mūsu ieliņā nebija vēl neviena ormaņa, ko cerēju atrast, lai ātrāk aizbrauktu un tiktu atpakaļ. Tikai pa Arbatu virzījās kaut kādi vezumi, un divi akmeņkaļi sarunādamies pagāja man garām. Kad biju kādus tūkstoš soļus nogājis, es satiku jau vīriešus un sievietes, kuri ar groziem rokās steidzās uz tirgu, un ūdensvedējus, kas brauca pēc ūdens; kādā ielu krustojumā parādījās kliņģernieks; atvērās arī kāda veģu pārdotava, un pie Arbata vārtiem es pamanīju ormani, vecīti, kas līgodamies snauda savā applukušajā, iezilganajā un jau daudzreiz lāpītajā droškā. Laikam pa miegam viņš par vešanu līdz klosterim un atpakaļ prasīja divdesmit kapeikas, bet tad pēkšņi atjēdzās un, tikko es gribēju sēsties ratos, ar groža galu sāka pātagot savu zirģeli un gandrīz jau aizbrauca prom. «Jābaro zirgs! Nevaru, kungs,» viņš murmināja.

Tikai ar mokām es pierunāju viņu apturēt, piesolīdams četrdesmit kapeikas. Viņš apturēja zirgu, vērīgi aplūkoja mani un teica: «Sēsties, kungs!» Atzīstos, man bija mazliet bailes, ka viņš var aizvest mani kādā nomaļā šķērsielā un aplaupīt. Ieķēries viņa noskrandušā virsvalka apkaklē — pie šīs kustības nožēlojami atsedzās viņa krunkainais kakls virs sakumpušās muguras — es jāšus uzrāpos uz viļņveidīgā, iezilganā, ļodzīgā sēdekļa, un mēs aizrībinājām lejup pa Vozdviženku. Pa ceļam paguvu ievērot, ka droškas atzveltne apsista ar tādu pašu iezaļganu audumu, no kāda bija pagatavots ormaņa virsvalks; nezin kāpēc tas mani nomierināja, un es vairs nebaidījos, ka ormanis varētu mani ievest kādā nomaļā šķērsielā un aplaupīt.

Saule bija jau gabalā un spilgti zeltīja baznīcu jumolus, kad mēs piebraucām pie klostera. Ēnā vēl bija vēss, bet pa ceļu jau tecēja strauji, duļķaini strautiņi, un zirgs brida pa atkusušajiem dubļiem. Klostera pagalmā iegājis, pašam pirmajam, kas man pagadījās ceļā, vaicāju, kur varētu satikt biktstēvu.

— Redziet, tur viņa celle, — garāmejošais mūks teica, brītiņu apstājies un norādījis uz mazu mājiņu ar lieveni.

— Padevīgi pateicos, — es sacīju .,.

Bet ko gan par mani varēja domāt mūki, kas, cits pēc cita no baznīcas iznākdami, noraudzījās manī? Es nebiju ne pieaugušais, ne arī bērns; mute man nebija mazgāta, mati nesaglausti, drēbes novārtītas pūkām, zābaki nespodrināti, dubļaini. Kādas šķiras cilvēkiem savās domās mani pieskaitīja šie mūki, kas manī noraudzījās? Bet viņi manī skatījās ļoti uzmanīgi. Es tomēr soļoju tai virzienā, kurp jaunais mūks man norādīja.

Uz šaurā celiņa, kas veda uz cellēm, es satiku vecīti melnā tērpā, ar sirmām, kuplām uzacīm, viņš jautāja, ko man vajagot.

Bija acumirklis, kad gribēju teikt, ka man nevajag «nekā», steigties atpakaļ pie ormaņa un braukt mājās; taču, kaut gan uzacis bija sarauktas, vecīša seja modināja uzticību. Es atbildēju, ka gribu satikt biktstēvu, un nosaucu viņa vārdu.

— Iesim, kundziņ, es jūs aizvedīšu, — viņš teica un pagriezās atpakaļ, laikam tūdaļ nopratis, kas man vajadzīgs. — Tētiņš pašlaik rīta dievkalpojumā — viņš drīz būs klāt.

Mūks atvēra durvis un cauri spodram lievenim un priekšnamiņam pa tīru, nātnu grīdsegu ieveda mani cellē.

— Lūk, šeit arī uzgaidiet, — viņš pateica labsirdīgi un nomierinoši un izgāja.

Istabiņa, kurā es atrados, bija ne visai liela un ārkārtīgi tīri uzposta. Ar vaska drānu pārklāts galdiņš, kas atradās starp diviem maziem lodziņiem, uz kuru palodzēm stāvēja divi ģeraniju podi, pacilnītis ar svētbildēm un kvēpināmais trauks to priekšā, viens atzveltnis un divi krēsli — tā bija visa istabiņas iekārta. Kaktā karājās sienas pulkstenis ar puķēm izgreznotu ciparnīcu un važiņās piekārtām kapara bumbām; pie starpsieniņas, kas ar balti nokaļķotām koka nūjiņām balstījās griestos un grīdā (droši vien aiz starpsieniņas atradās gulta), uz nagliņas bija pakārti divi priestera tērpi.

Aiz logiem, aršinas divas atstatu, bija redzama balta siena. Starp logiem un sienu auga mazs ceriņu krūms. No ārienes istabā neieplūda ne mazākais troksnītis, tā, ka šai klusumā pulksteņa vienmuļā, tīkamā tikšķēšana likās jau ļoti skaļa. Tiklīdz es paliku viens šai klusajā stūrītī, manas senās domas un atmiņas izgaisa kā nebijušas, un es pilnīgi nogrimu neizsakāmi patīkamās pārdomās. Šis nodzeltējušais nankina auduma priestera tērps ar apdilušo oderi, melnie, apbružātie grāmatu ādas iesējumi ar kapara aizvāžamiem, tumšzaļās puķes ar rūpīgi laistīto zemi un tīri noskalotām lapām, bet sevišķi šis nevienādais, vienmuļais pulksteņa tikšķēšanas troksnis, — tas viss man skaidri stāstīja par kādu jaunu, līdz šim man svešu dzīvi, par vientulības, lūgsnu, klusas un mierīgas laimes dzīvi…

«Paiet mēneši, paiet gadi,» es domāju, «viņš vienmēr viens, vienmēr mierīgs, vienmēr jūt, ka dieva priekšā viņa sirdsapziņa tīra un dievs dzirdējis viņa lūgšanu.» Es nosēdēju uz krēsla kādu pusstundu, cenzdamies nekustēties un apvaldīti elpot, lai netraucētu skaņu harmoniju, kas man stāstīja tik daudz. Bet pulksteņa pendelis joprojām tikšķēja kā tikšķējis — pa labi skaļāk, pa kreisi klusāk.

VIII NODAĻA OTRREIZĒJĀ GRĒKSŪDZE

Biktstēva soļi iztraucēja manas pārdomas.

— Esiet sveicināts, — savus sirmos matus glauzdams, viņš man teica. — Ko vēlaties?

Es palūdzu, lai viņš mani svētītu, un ar sevišķu prieku noskūpstīju viņa dzeltenīgo, pamazo roku.

Kad viņam biju pastāstījis savu vēlēšanos, viņš man nekā nesacīja, piegāja pie svētbildēm un iesāka grēksūdzi.

Kad grēksūdze bija beigusies, un es, kaunu pārvarējis, biju izstāstījis visu, kas man sakrājies uz sirds, viņš uzlika rokas man uz galvas un skaidrā, paklusā balsī teica: «Debesu tēvs lai svētī tevi, mans dēls, lai viņš vienmēr uztur tevī ticību, pazemību un lēnprātību. Amen!»

Es jutos pavisam laimīgs; prieka asaras sakāpa man kaklā, es noskūpstīju viņa pusvadmalas priestera tērpa ieloku un pacēlu galvu. Mūka seja bija pavisam mierīga.

Es jutu, ka mani pārņēmušas svētlaimības jūtas un, baidīdamies tās kaut kādā veidā izgaisināt, steidzīgi atvadījos no biktstēva un, apkārt neskatīdamies, lai neizklaidētos, izgāju aiz klostera mūra un atkal iesēdos ļodzīgajā, svēdrainajā droškā. Bet ratu kratīšanās, priekšmetu dažādība, kuri pazibēja acu priekša, drīz izgaisināja šīs jūtas, un es sāku jau prātot par to, ka biktstēvs droši vien tagad domā, ka tik jūtīga cilvēka kā manis viņš savā mūžā nav sastapis un arī nesastaps un ka tādu pasaulē nemaz nav. Es par to biju pārliecināts, un šī pārliecība radīja manī tādu prieku, kas prasīt prasās, lai kādam par to pastāstītu.

Man briesmīgi gribējās ar kādu parunāties; bet, tā kā nebija neviena cita kā vien ormanis, tad es uzrunāju viņu.

— Nu, vai ilgi biju? — es jautāju.

— Neko teikt, diezgan ilgi, bet zirgu jau sen laiks barot; esmu naktinieks, — vecītis atbildēja, acīm redzot tagad līdz ar saulīti kļuvis priecīgāks.

— Bet man likās, ka biju tikai vienu minuti, — es teicu. — Vai zini, kāpēc es biju klosterī? — es piebildu, pasēzdamies droškā tuvāk ormanim.

— Kas man tur? Kur braucējs liek, turp vedam, — viņš atbildēja.

— Nē, tomēr, kā tev šķiet, — es nerimos izprašņāt.

— Droši vien kāds apbedāms, braucāt kapa vietu pirkt, — viņš sacīja.

— Nē, brālīt; vai zini, kāpēc es braucu?

— Ko nu es varu zināt, kungs, — viņš atkārtoja.

Ormaņa balss man izklausījās tik laipnīga, ka es nolēmu izstāstīt viņam sava brauciena iemeslu un pat tās jūtas, ko pārdzīvoju.

— Vai gribi, es tev pastāstīšu? Redzi es …

Un es izstāstīju viņam visu, notēlojot arī savas jaukās jūtas. To atceroties, es vēl tagad sarkstu.

— Tā-ā, — ormanis neuzticīgi noteica.

Un pēc tam viņš ilgi klusēja un sēdēja nekustēdamies, tikai pa retam pavilkdams virssvārka malu, kura arvien noslīdēja no lielā zābakā ieautās kājas, kas atradās uz kāpšļa un, droškai kratoties, kratījās līdz. Man ienāca prātā, ka arī viņš domā par mani to pašu, ko biktstēvs, tas ir, ka pasaulē nav otra tik jauka jaunekļa kā es. Te piepeši viņš mani uzrunāja:

— Ko nu, cienījamais, tā jau kungu būšana!

— Ko? — es jautāju.

— Nu, būšana, kungu būšana! — savu bezzobaino muti čāpstinādams, viņš atkārtoja.

«Nē, viņš mani nav sapratis,» es nodomāju un nerunāju ar viņu vairs ne vārda līdz pat mājai.

Kaut arī ne dievbijības un aizgrābtības jūtas, tad vismaz pašapmierinātība, ka es tās esmu izjutis, noturējās manī visu ceļu, neraugoties uz cilvēkiem, kas spilgtajā saules gaismā ņudzēja ielās; bet, tiklīdz es atbraucu mājās, šīs jūtas pilnīgi izgaisa. Man nebija četrdesmit kapeiku, ko samaksāt ormanim. Namzinis Gavrila, kam es jau biju parādā, man vairs negribēja aizdot. Redzēdams, ka es divas reizes pārskrienu pār pagalmu, lai sadabūtu naudu, ormanis, jādomā, nopratis, kāpēc es tā skraidelēju, nokāpa no droškas un, kaut gan viņš man bija licies labsirdīgs, sāka skaļi runāt, lai man iedzeltu, ka esot jau tādi plukatas, kas nemaksājot par braukšanu.

Mājās visi vēl gulēja, tā ka ne no viena cita es nevarēju aizņemties kā vien no kalpotājiem. Pēdīgi Vasilijs, kad es viņam biju devis goda vārdu, kam viņš (to es viņa sejā redzēju) nemaz neticēja, samaksāja ormanim, jo mīlēja mani un atcerējās pakalpojumu, ko es viņam biju izdarījis. Un tā gluži kā dūmi izkūpēja visas manas šīrīta jūtas. Kad sāku posties uz baznīcu, lai reizē ar visiem ietu pie dievgalda, un kad izrādījās, ka mans uzvalks nav pāršūts un ka to nevar vilkt, es briesmīgi sagrēkojos. Uzģērbis citu uzvalku, es gāju pie dievgalda pavisam dīvainu jūklīgu domu pārņemts un nemaz neticēdams savai lieliskajai apņēmībai.

IX NODAĻA KĀ ES GATAVOJOS EKSAMENIEM

Lieldienu nedēļas ceturtdienā tēvs, māsa, Mimī un Katjeņka aizbrauca uz laukiem, tā, ka visā lielajā vecmāmiņas namā palikām tikai Volodja, es un St.-Jйrфme . Tas noskaņojums, kāds man bija grēksūdzes dienā un braucot uz klosteri, pilnīgi izgaisa, atstājot tikai miglainas, kaut arī patīkamas atmiņas, ko arvien vairāk un vairāk nomāca brīvās dzīves jaunie iespaidi.

Vienviet ar skolnieciskajām piezīmju burtnīcām noglabāta bija arī burtnīca ar virsrakstu Dzīves principi. Neraugoties uz to, ka man patika nodoms sastādīt sev visiem dzīves gadījumiem piemērotus principus, pēc kuriem vienmēr vadīties, ka šis nodoms man šķita bezgala vienkāršs un tai pašā laikā dižs un ka tomēr cerēju dzīvē pēc tā rīkoties, es atkal it kā piemirsu, ka to vajadzētu darīt tūliņ, un arvien atliku uz kādu citu reizi. Taču mani mierināja tas, ka ikviena doma, kas tagad ienāca prātā, likās taisni kā radīta vienam vai otram manu principu un pienākumu apakšiedalījumam: tā iederējās vai nu attieksmēs pret savu tuvāko, vai sevi pašu, vai pret dievu. «Lūk, šo ierindošu tur, un vēl daudz, daudz ko citu, kas iešausies man tad prātā,» pats sev sacīju. Tagad es bieži sev jautāju: kad esmu bijis labāks un kad pareizākās domās, — vai tad, kad ticēju cilvēka prāta visspēcībai, vai tagad, kad, attīstības spēju zaudējis, šaubos par cilvēka prāta visspēcību un nozīmi? — un nevaru pats sev uz to atbildēt.

Brīvības apziņa un tās gaidu pilnās jūtas, par kurām es jau stāstīju, bija mani tā saviļņojušas, ka es nekādi nespēju vairs pār sevi valdīt un gatavojos eksamenam ļoti vāji. Reizēm gadās, ka no rīta mācos klasē un zinu, ka jāstrādā, tāpēc ka rīt eksamens priekšmetā, kurā divus jautājumus neesmu vēl nemaz izlasījis; bet piepeši pa logu ieplūst kāda pavasarīga smarža, — un liekas, it kā ļoti vajadzētu kaut ko atcerēties, grāmata tīri neapzinīgi izslīd no rokām, kājas pašas no sevis sāk cilāties un soļot uz priekšu un atpakaļ, bet galvā, it ka tur kāds būtu palaidis vaļā atsperi un iedarbinājis mašīnu, — galvā tik viegli un brīvi, un tik ātri sāk šaudīties dažnedažādi jautri sapņi, ka tik tikko pagūstu pamanīt to mirgojumu. Un viena divas stundas paiet nemanot. Vai atkal — sēžu pie grāmatas un kā nekā raugu pievērst visu uzmanību tam, ko lasu, bet pēkšņi gaitenī dzirdu sievietes soļus un drēbju čaukstēšanu, — un viss izgaist no galvas, un nevaru vairs nosēdēt uz vietas, lai gan ļoti labi zinu, ka cits neviens pa gaiteni nevar staigāt kā vien Gaša, vecmāmiņas vecā kalpone. «Nu, bet ja nu piepeši tā ir viņa?» iešaujas prātā, «un ja nu tieši tagad sāksies, bet es palaidīšu garām izdevīgo gadījumu?» un es izsteidzos gaitenī, redzu, ka tā patiesi Gaša; tomēr ar galvu ilgi netieku un netieku galā. Atspere palaista vaļā un atkal sākas nejēdzīga jezga. Vai atkal vakarā viens pats sēžu pie tauku sveces savā istabā; pēkšņi uz īsu mirkli atraujos no grāmatas, lai nokniebtu svecei degli vai apsēstos ērtāk uz krēsla, un ieraugu, ka visur — pie durvīm un kaktos — tumšs, un dzirdu, ka visā mājā kluss, — un atkal nevaru neapstāties un neklausīties šai klusumā, un neskatīties pa atvērtajām durvīm tumšajā istabā, un tā ilgi ilgi palieku nekustīgs vai noeju lejā un apstaigāju visas tukšās istabas. Bieži vien vakaros ilgi nepamanīts nosēdēju zālē, klausīdamies «lakstīgalas» skaņās, ko ar diviem pirkstiem uz klavierēm plinkšķināja Gaša, viena pati sēdēdama tauku sveces apgaismotā zālē. Bet mēnesnīcā jau nu es nekādi nevarēju novaldīties, piecēlos no gultas, atspiedos uz palodzes dārziņa pusē un, lūkodamies Sapošņikova nama apspīdētajā jumtā, mūsu baznīcas staltajā tornī un sētas un krūmu ēnās, kas nogūla pār dārza celiņu, tā kavējos tik ilgi, ka no rīta tikai ar mokām varēju pamosties pulksten desmitos.

Tāpēc, ja nebūtu skolotāju, kuri arvien vēl nāca pie manis, un St.-Jйrфme , kas paretam, pats to neapzinādamies, uzkūdīja manu patmīlību un, galvenais, ja es negribētu sava drauga Ņechļudova acīs būt nopietns zēns, tas ir, teicami nolikt eksamenus, kas, pēc viņa domām, bija ļoti svarīgi, — ja tā visa nebūtu, tad pavasaris un brīvība būtu panākuši, ka es aizmirstu pat to, ko agrāk biju iemācījies, un nekādā ziņā eksāmenus nenoliktu.

X NODAĻA VĒSTURES EKSAMENS

Sešpadsmitajā aprilī St.-Jйrфme pavadībā pirmoreiz iegāju universitates zālē. Kopā ar viņu atbraucām mūsu diezgan greznajā faetonā. Pirmo reizi mūžā es biju tērpies frakā, un man mugurā bija visjaunākais un labākais apģērbs, veļa un zeķes.

Kad leja šveicars bija novilcis man mēteli un es nostājos viņa priekšā visā sava jaunā tērpa krāšņumā, man pat sametās drusku tā kā kauns par to, ka es izskatos tik grezns. Un tomēr, tiklīdz es iegāju ļaužu pilnajā, gaišajā zālē ar parketa grīdu un ieraudzīju tur ģimnazistu mundieros un frakās simtiem jauniešu, no kuriem daži gluži vienaldzīgi paraudzījās manī, bet pašā viņā galā cienīgos profesorus, kas brīvi pastaigājās gar galdiem vai sēdēja lielos atzveltņos, man vienā acumirklī izgaisa visas cerības vērst uz sevi vispārēju uzmanību, un pār manu seju, kas mājās un arī universitates priekštelpā vēl atspoguļoja it kā nožēlu par to, ka man tīri negribot tāds dižciltīgs un cienīgs izskats, pārlaidās kautrīguma un grūtsirdības ēna. Es ieslīgu pat pretējā galējībā un bezgala nopriecājos, ieraudzīdams vienā no tuvākajiem soliem kādu ārkārtīgi slikti un netīri ģērbušos, ne pārāk vecu, tomēr jau gandrīz sirmu kungu, kas sēdēja patālāk no citiem, pēdējā solā. Es tūdaļ apsēdos viņam blakus, sāku aplūkot visus, kas saradušies uz eksameniem, un izteicu par viņiem savu spriedumu. Tur bija daudz dažādu cilvēku ar dažādām sejām, taču, pēc maniem toreizējiem uzskatiem, tos visus viegli varēja sadalīt trijās grupās.

Bija tādi paši kā es, kas ieradušies uz eksameniem mājskolotāju vai vecāku pavadībā, un viņu vidū jaunākais Ivins ar man labi pazīstamo Frostu un Iļiņka Graps ar savu sirmo tēvu. Visi viņi bija pūkainiem zodiem, no piedurknēm nāca redzama veļa, sēdēja rāmi, neatvērdami līdzpaņemtās grāmatas un burtnīcas, un bikli noraudzījās uz profesoriem un eksamenacijas galdiem. Pie otrās grupas piederēja jaunieši ģimnazistu mundieros, un daudzi no tiem jau skuva bārdas. Pa lielākai daļai tie visi cits citu pazina, sarunājās skaļi, godāja profesoru vārdā un tēva vārdā, turpat vēl apguva pēdējos jautājumus, pasniedza viens otram burtnīcas, kāpa pār soliem, nesa no priekštelpas pīrādziņus un sviestmaizes, ko turpat apēda, tikai mazliet pieliekdami galvas uz solu pusi, Un beidzot trešā veida eksaminandi, kuru nebija daudz, un tie bija pavisam veci, daži frakās, bet lielāko tiesu svārkos, neuzkrītošā veļā. Viņi izturējās visai nopietni, sēdēja savrup un izskatījās ļoti drūmi. Tas, kurš mani nomierināja ar to, ka laikam bija sliktāk par mani ģērbies, piederēja pie šīs trešās grupas. Atbalstījis galvu abās rokās, caur kuru pirkstiem spraucās izspūrušie, iesirmie mati, viņš lasīja kādu grāmatu un, tikai acumirkli ar savām spožajām acīm manī ne visai labvēlīgi paraudzījies, īgni saviebās un vēl vairāk pastūma savu novalkātos svārkos tērpto elkoni uz manu pusi, lai es nevarētu pievirzīties viņam tuvāk. Turpretim ģimnazisti bija pārāk kustīgi, un es no viņiem mazliet baidījos. Grāmatu man rokā iespiedis, viens teica: «Pasniedziet, lūk, tur tam.» Otrs, man garām spraukdamies, sacīja: «Palaidiet, draudziņ,» — bet trešais, solam pāri kāpdams, atspiedās pret manu plecu kā pret solu. Tas viss man likās mežonīgi un nepatīkami; es turēju sevi daudz pārāku par šiem ģimnazistiem un domāju, ka viņi nedrīkst tik familiari pret mani izturēties. Pēdīgi sāka saukt pēc uzvārdiem; ģimnazisti gāja droši, atbildēja pa lielākai daļai labi un nāca atpakaļ jautri; mūsējie bija daudz bailīgāki un, kā likās, arī atbildēja sliktāk. No vecajiem daži atbildēja lieliski, citi atkal ļoti vāji. Kad izsauca Semjonovu, mans kaimiņš ar iesirmajiem matiem un spulgajām acīm rupji pagrūda mani, pārkāpa pāri manām kājām un aizsteidzās pie galda. Cik varēja noprast no profesoru izskata, viņš atbildēja teicami un droši. Atnācis atpakaļ savā vietā, viņš, neinteresēdamies par to, kādu atzīmi dabūjis, mierīgi pievāca savas burtnīcas un izgāja. Jau vairākas reizes es biju nodrebējis, atskanot balsij, kas sauca uzvārdus, taču mana kārta vēl nebija pienākusi, kaut gan jau izsauca tos, kuru uzvārdi iesākās ar burtu K «Ikoņins un Teņjevs,» — pēkšņi kāds sauca no profesoru gala. Šermuļi man pārskrēja līdz pat matu galiņiem.

— Ko sauca? Kurš ir Barteņjevs? — ap mani skanēja balsis.

— Ikoņin, ej, tevi sauc. Bet kurš ir Barteņjevs, Mordeņjevs? Es nezinu, atzīstieties, — sacīja garš, sārts ģimnazists, kas stāvēja man aiz muguras.

— Jums jāiet, —St.-Jйrфme sacīja.

— Mans uzvārds ir Irteņjevs, — es sārtajam ģimnazistam teicu. — Vai tad Irteņjevu sauca?

— Nu jā; kāpēc jūs neejat?… Skaties, kāds frants! — viņš paklusi piemetināja, tomēr tā, ka es, no sola iziedams, viņa vārdus sadzirdēju. Man pa priekšu soļoja Ikoņins, gadus divdesmit piecus vecs, garš, jauns cilvēks, kas piederēja pie trešās grupas, pie vecajiem. Viņš bija ģērbies šaurā olivkrāsas frakā ar zilu atlasa kakla saiti, mugurpusē nokārās gari, gaiši, kā zemniekam saglausti mati. Viņa ārieni es biju ievērojis jau solos. Viņš bija diezgan glīts, runīgs; un mani sevišķi pārsteidza dīvainie, rūsganie mati, ko tas bija ataudzējis pie kakla, un vēl dīvaināka paraša — arvien atpogāt vesti un zem krekla kasīt krūtis.

Pie galda, kur mēs ar Ikoņinu piegājām, sēdēja trīs profesori; neviens no tiem neatņēma mūsu sveiciena. Jaunais profesors jauca biļetes tikpat kā kārtis, otrs profesors ar zvaigzni pie krūtīm raudzījās ģimnazistā, kas ļoti ātri kaut ko stāstīja par Kārli Lielo, katra vārda galā piemetinādams «pēdīgi», bet trešais — vecītis ar brillēm uz acīm, galvu nodūris, paraudzījās pāri brillēm uz mums un norādīja uz biļetēm. Es jutu, ka viņš skatās reizē uz mums abiem ar Ikoņinu un ka viņam mūsos kaut kas nepatīk (varbūt Ikoņina rūsganie mati), jo, mūs abus uzlūkodams, viņš atkal nepacietīgi pamāja ar galvu, lai mēs drīzāk ņemtu biļetes. Nepatīkami un aizvainojoši man, pirmkārt, bija tas, ka neviens neatņēma mūsu sveiciena, bet, otrām kārtām, ka mani acīm redzot uzskatīja par tādu pašu eksaminandu kā Ikoņinu un Ikoņina rūsgano matu dēļ izturējās aizspriedumaini arī pret mani. Es droši paņēmu biļeti un gribēju jau atbildēt, bet profesors ar acīm pameta Ikoņinam. Izlasīju savu biļeti, tās saturs man bija zināms, un es mierīgi, savu kārtu gaidīdams, novēroju to, kas norisinājās manu acu priekšā. Ikoņins nemaz nesamulsa un pat pārāk droši, gandrīz ar visu augumu saliecās, lai paņemtu biļeti, sapurināja matus un ātri izlasīja to, kas bija rakstīts biļetē. Viņš, kā man šķiet, pavēra jau muti, lai sāktu atbildēt, kad pēkšņi profesors ar zvaigzni pie krūtīm, uzslavējis un atlaidis ģimnazistu, paraudzījās viņā. Ikoņins it kā kaut ko atcerējās un aprāvās. Vispārējs klusums ilga minūtes divas.

— Nu, — briļļotais profesors teica. Ikoņins paplēta muti un atkal apklusa.

— Jūs taču neesat vienīgais, kam jāeksaminējas. Atbildēsiet vai ne? — jaunais profesors sacīja, bet Ikoņins uz viņu pat nepaskatījās. Viņš cieši lūkojās biļetē un neteica neviena paša vārda. Briļļotais profesors skatījās viņā gan caur brillēm, gan pāri brillēm, gan pavisam bez brillēm, jo bija paspējis pa šo laiku tās noņemt, rūpīgi noslaucīt stikliņus un atkal uzlikt. Ikoņins neteica ne vārda. Piepeši viņa sejā pavīdēja smaids, viņš sapurināja matus, atkal ar visu augumu saliecies uz galda pusi, nolika biļeti, paraudzījās pēc kārtas katrā profesorā, tad manī, pagriezās un veikliem soļiem, rokas vicinādams, aizgāja atpakaļ savā vietā. Profesori saskatījās.

— Tas tik ir putniņš! — jaunais profesors sacīja. — Uz sava rēķina!

Es pievirzījos tuvāk pie galda, bet profesori joprojām sarunājās savā starpā čukstus, it kā nevienam no viņiem nebūtu pat jausmas par manu klātbūtni. Toreiz es biju cieši pārliecināts, ka visus trīs profesorus ārkārtīgi nodarbina jautājums, vai es nolikšu eksamenu un vai nolikšu to labi, un ka viņi tikai tāpat, lielākas cienības labad, izliekas, it kā tas viss viņiem būtu vienalga un it kā viņi mani nemaz nemanītu.

Kad briļļotais profesors pavisam vienaldzīgi uzrunāja mani, aicinādams atbildēt uz jautājumu, viņam acīs paskatījies, es mazliet tā kā nokaunējos par to, ka viņš manā priekšā tā izliekas, un sākumā mazliet samulsu; bet tad sāka veikties arvien labāk un labāk, un, tā kā jautājums bija no krievu vēstures, kuru es pārzināju teicami, tad nobeidzu spīdoši un pat tā biju aizrāvies, ka, vēlēdamies likt profesoriem sajust, ka neesmu Ikoņins un mani ar viņu vienā maisā bāzt nevar, gribēju vilkt vēl otru biļeti, bet profesors, ar galvu pametis, noteica «labi» un kaut ko atzīmēja žurnalā. Atnācis atpakaļ savā solā, tūliņ dabūju zināt no ģimnazistiem, kuri dievs to zina kā visu prata izostīt, ka man ielikuši pieci.

XI NODAĻA MATEMATIKAS EKSAMENS

Nākošajos eksamenos bez Grapa, kuru es uzskatīju par sevis necienīgu paziņu, un Ivina, kas nezin kāpēc vairījās no manis, man bija jau daudz jaunu paziņu. Daži ar mani pat sasveicinājās. Mani ieraudzījis, Ikoņins taisni nopriecājās un pastāstīja man, ka viņš vēsturē eksaminēšoties otrreiz, ka vēstures profesors esot uz viņu nikns jau kopš pagājušā gada eksameniem, kad šis viņu esot it kā samulsinājis. Semjonovs, kas stājās matematikas fakultatē tāpat kā es, līdz pat eksamenu beigām vairījās no visiem, sēdēja viens pats, klusēja, galvu rokās atbalstījis un pirkstus sirmajos matos iecirtis, un eksamenus lika teicami. Viņš bija otrā vietā; pirmo vietu ieņēma kāds pirmās ģimnazijas ģimnazists. Tas bija garš, kalsnējs brunets, ļoti bāls, ar melnu lakatiņu apsietu vaigu un pūtītēm nosētu pieri. Rokas viņam bija kaulainas, sarkanas, ārkārtīgi gariem pirkstiem un nagi tā apgrauzti, ka viņa pirkstu gali izskatījās kā ar diedziņiem pārsieti. Tas viss man likās skaisti, taisni tā, kā nākas ģimnazijas labākajam skolēnam. Viņš sarunājās ar citiem tāpat kā visi pārējie, un pat es iepazinos ar viņu, kaut gan, kā man likās, viņa gaitā, melnajās acīs un lūpu kustībās bija nomanāms kas neparasts, hipnotizējošs,

Uz matematikas eksamenu es ierados agrāk nekā parasti. Šo priekšmetu zināju diezgan labi, tomēr bija divi jautājumi algebrā, ko es biju no sava skolotāja kaut kā noslēpis un par kuriem man nebija nekādas jēgas. Cik atceros, tie bija kombinaciju teorija un Ņutona binoms. Es apsēdos pēdējā solā un sāku pārskatīt abus neskaidros jautājumus; bet, tā kā nebiju pieradis trokšņainā telpā mācīties, un, kā nopratu, arī laika bija maz, tad nevarēju iedziļināties saturā, ko lasīju.

— Lūk, kur viņš! Nāc šurp, Ņechļudov! — es sadzirdēju sev aiz muguras pazīstamo Volodjas balsi.

Es pagriezos un ieraudzīju brāli un Dmitriju, kuri atpogātos svārkos, rokas vicinādami, gar soliem steidzās pie manis. Tūliņ varēja redzēt, ka tie ir otrā kursa studenti, kas universitatē jutās kā mājās. Viņu atpogātie svārki vien jau pauda nicināšanu pret mums, iesācējiem, un tas mums iedvesa skaudību un cieņu. Man ļoti glaimoja tas, ka visi apkārtējie nu varēja redzēt, ka man pazīstami divi otrā kursa studenti, tāpēc es veikli piecēlos viņiem pretim.

Volodja nevarēja pat savaldīties, neizrādījis sava pārākuma.

—Ē, tu, bēdubrāli! — viņš teica: — vēl neesi eksaminējies?

— Nē.

— Ko tu lasi? Vai tad neproti?

— Ar diviem jautājumiem neesmu vēl īsti galā. Lāgā nesaprotu.

— Ko? Šo te? — Volodja teica un sāka man skaidrot Ņutona binomu, bet tik ātri un neskaidri, ka, manās acīs izlasījis neuzticību pret viņa zināšanām, paskatījās Dmitrijā un, laikam arī viņa skatienā pamanījis to pašu, pietvīka, tomēr vēl joprojām skaidroja kaut ko man pavisam nesaprotamu.

— Nē, Volodja, pagaidi, ļauj, es viņam paskaidrošu, ja vien paspēšu, — uz profesoru pusi paskatījies, Dmitrijs sacīja un apsēdās man līdzās.

Es tūliņ noģidu, ka mans draugs bija tai pašapmierināti lēnprātīgajā noskaņojumā, kas vienmēr viņu pārņēma, tiklīdz viņš jutās ar sevi apmierināts, un kas man tik ļoti patika. Tā kā matematiku viņš zināja labi un skaidroja saprotami, viņš tik lieliski izskaidroja man jautājumu, ka es to vēl līdz šim laikam atceros. Bet, tikko viņš beidza, te arīSt.-Jйrфme diezgan skaļi čukstēja: A vous, Nicolas! » [84] — un es piecēlos un sekoju Ikoņinam, nepaspējis izskatīt otro jautājumu. Es piegāju pie galda, pie kura sēdēja divi profesori, bet pie melnās tāfeles stāvēja ģimnazists. Viņš droši risināja kādu formulu, trokšņaini drupinādams krītu pret tāfeli, un vēl arvien rakstīja, neraugoties uz to, ka profesors jau teica «pietiek» un lika mums ņemt biļetes. «Nu, bet ja nu gadās taisni kombinaciju teorija!» es nodomāju, drebošiem pirkstiem vilkdams biļeti no sagriezto, mīksto lapiņu kaudzes. Ikoņins ar tādu pašu drošu žestu kā pagājušo reizi, ar visu augumu salīgojies, nemeklēdams, paņēma virsējo biļeti, paraudzījās tajā un nikni sarauca uzacis.

— Vienmēr tikai tādi nešķīsti pagadās! — viņš nomurmināja. Es paskatījos savējā.

Ak, šausmas! Kombinaciju teorija!…

— Un kas jums gadījies? — Ikoņins jautāja. Es viņam parādīju.

— To es zinu, — viņš sacīja.

— Gribat mainīties?

— Nē, vienalga, es jūtu, ka neesmu labā omā, — Ikoņins tikko paspēja pačukstēt, kad profesors aicināja mūs pie tāfeles.

«Nu, viss pagalam!» es nodomāju. «Es nevis spīdoši nolikšu eksamenu, kā biju paredzējis, bet uz mūžu būšu apkaunots, vēl vairāk nekā Ikoņins.» Bet tad pēkšņi, profesoram redzot, Ikoņins pagriezās pret mani, izrāva man no rokām manu biļeti un atdeva man savu. Es ieskatījos biļetē. Tur bija Ņutona binoms.

Profesors nebija visai vecs, patīkamu, gudru sejas izteiksmi, ko viņam it īpaši piešķīra ārkārtīgi lielā pieres lejas daļa.

— Ko jūs, biļetēm, vai, maināties, kungi? — viņš prasīja.

— Nē, viņš tāpat vien iedeva man savu paskatīties, profesora kungs, — Ikoņins atguvās, — un atkal profesora kungs bija pēdējie vārdi, ko viņš bilda šai vietā; un, atkal iedams man garām atpakaļ uz savu vietu, viņš paskatījās profesoros, manī, pasmaidīja un paraustīja plecus, it kā gribēdams teikt:

«Nekas neiznāca, brāl!» (Es vēlāk dabūju zināt, ka Ikoņins jau trešo gadu ierodoties uz iestāju eksameniem.)

Es teicami atbildēju jautājumu, ko tikko biju apguvis, — profesors pat pateica man, ka es esot atbildējis labāk nekā varot prasīt, un ielika — pieci.

XII NODAĻA LATIŅU VALODAS EKSAMENS

Līdz latiņu valodas eksamenam viss veicās teicami. Ģimnazists ar apsieto vaigu bija pirmais, Semjonovs — otrais, es — trešais. Es sāku jau dižoties un nopietni domāju, ka, neskatoties uz manu jaunumu, es neesmu nekāds nieka vīrs.

Jau kopš pirmā eksamena visi drebēdami stāstīja par latiņu valodas profesoru, kas esot tīrais zvērs, priecājoties par jaunekļu pazudināšanu, īpaši par tādu jaunekļu pazudināšanu, kuri uz sava rēķina gribot studēt, un viņš it kā runājot tikai latiņu vai grieķu valodā.St.-Jйrфme , mans latiņu valodas skolotājs, gan drošināja mani, un arī man pašam likās, ka, tā kā es tulkoju Ciceronu un dažas Horacija odas bez vārdnīcas palīdzības un teicami pārzinu Cumptu, tad neesmu sagatavojies sliktāk par citiem, tomēr iznāca citādi. Visu rītu to vien dzirdēja, ka izkrituši tie, kurus izsauca pirms manis: tam esot ielicis nulli, tam vieninieku, to esot pat sarājis un gribējis iztrenkt laukā utt. Vienīgi Semjonovs un pirmais ģimnazists kā arvien mierīgi aizgāja un atkal atnāca, saņēmuši pa piecniekam. Es jau noģidu nelaimi, tiklīdz mūs kopā ar Ikoņinu izsauca pie mazā galdiņa, pie kura gluži viens sēdēja briesmīgais profesors. Viņš bija maza auguma, kārns, sadzeltējis vīrs ar gariem taukainiem matiem un ļoti dziļdomīgu seju.

Viņš pasniedza Ikoņinam Cicerona runu krājumu un lika tulkot.

Man par lielu brīnumu Ikoņins ne vien izlasīja, bet ar profesora palīdzību, kas viņam sacīja priekšā, arī pārtulkoja dažas rindas. Sajuzdams savu pārākumu tik vāja sāncenša priekšā, es nevarēju apvaldīt smaidu, pie tam zināmā mērā pat nicinošu, kad sākās analize, un kad Ikoņins kā arvien iegrima acīm redzamā bezizejas klusēšanā. Ar šo gudro, mazliet zobgalīgo smaidu es gribēju profesoram izpatikt, tomēr iznāca otrādi.

— Jādomā, jūs protat labāk, ja jau smaidāt, — profesors man sacīja sliktā krievu valodā. — Redzēsim. Nu, atbildiet jūs!

Vēlāk es dabūju zināt, ka latiņu valodas profesors aizstāvējis Ikoņinu un ka Ikoņins pat dzīvojis pie viņa. Es tūliņ atbildēju uz jautājumu sintaksē, kuru prasīja Ikoņinam, bet profesors īgni saviebās un novērsās no manis.

— Labi, pienāks arī jūsu rinda, redzēsim, kā jūs protat, — uz mani neskatīdamies, viņš noteica un sāka Ikoņinam skaidrot to, ko bija tam prasījis.

— Ejiet, — viņš piebilda; un es redzēju, ka viņš atzīmju burtnīcā Ikoņinam ielika 4. «Nu,» es nodomāju, «viņš nemaz nav tik bargs, kā stāstīja.» Pēc Ikoņina aiziešanas viņš droši vien minutes piecas, kas man likās tikpat kā piecas stundas, kārtoja grāmatas un biļetes, šņauca degunu, grozīja krēslu, atgāzās tajā, raudzījās zālē uz vienu un otru pusi, tikai ne uz mani. Bet arī visa šī izlikšanās viņam šķita nepietiekama, viņš atvēra grāmatu un izlikās to lasām, it kā manis nemaz tuvumā nebūtu. Es pievirzījos tuvāk un iekāsējos.

— Ak, jā! Jūs arī? Nu, pārtulkojiet kaut ko, — viņš sacīja, kādu grāmatu man pasniegdams, — bet nē, labāk to, — viņš pašķirstīja Horaciju un atvēra tādā vietā, kuru, kā man šķita, neviens ne mūžam nevarētu pārtulkot.

— To es neesmu mācījies, — es sacīju.

— Bet jūs gribat atbildēt to, ko esat izmācījies no galvas, — labi! Nē! Lūk, to pārtulkojiet!

Es kaut kā sāku tulkot un izlobīt saturu, bet profesors uz katru manu jautājošo skatienu pagrozīja galvu un nopūzdamies atbildēja «nē». Pēdīgi viņš aizcirta grāmatu tik nervozi strauji, ka atstāja lapu starpā arī savu pirkstu; dusmīgi to izrāvis, viņš pasniedza man gramatikas biļeti un, krēslā atzvēlies, draudīgi klusēja. Es sāku atbildēt, bet viņa vaibsti sastindzināja manu mēli, un, lai es teicu ko teikdams, viss man likās nepareizi.

— Tā nav, tā nav, nepavisam tā nav, — savā riebīgajā balsī viņš pēkšņi iesaucās, ātri pozu pārmainīdams, atbalstīdams elkoņus uz galda un kaitēdamies ar zelta gredzenu, kas viņam vaļīgi turējās kreisās rokas kaulainajā pirkstā. — Tā nevar, kungi, gatavoties uz augstāko mācību iestādi; visi jūs kārojat iegūt tikai mundieri ar zilo apkakli, pavirši šo to pārķerstāt un iedomājaties, ka varat būt studenti; nē, kungi, priekšmets jāizmācās pamatīgi utt.

Šīs runas laikā, ko viņš teica nepareizā valodā, es trulā uzmanībā raudzījos viņa nodurtajās acīs. Sākumā mani nomāca vilšanās, ka nebūšu vairs trešais, tad bailes, ka pavisam nenolikšu eksamenu, un, beidzot, visam pievienojās vēl nodarītās netaisnības, aizvainotas patmīlības un nepelnīta pazemojuma sajūta, bez tam arī riebums pret profesoru par to, ka viņš, pēc maniem uzskatiem, nebija pieskaitāms comme il faut ļaudīm, — ko es nopratu, viņa īsajos, lielajos un apaļajos nagos noraudzīdamies, — tas viss vēl vairāk mani saniknoja. Manī paskatījies un pamanījis drebošās lūpas un asaru pilnās acis, viņš, jādomā, iztulkoja manu uzbudinājumu kā lūgumu ielikt labāku atzīmi, tāpēc, it kā iežēlodamies par mani, teica (un vēl dzirdot otram profesoram, kas patlaban pienāca):

— Labi, es ielikšu jums apmierinošu atzīmi (tas nozīmēja divi), kaut gan jūs to neesat pelnījis, bet darīšu to tikai, ņemot vērā jūsu jaunību un cerībā, ka universitatē jūs nebūsiet tik vieglprātīgs.

Mani galīgi samulsināja pēdējā fraze, ko viņš pateica cita profesora klātbūtnē, kas arī sāka skatīties uz mani. it kā sacīdams: «Jā, redziet nu, jaunais cilvēk!» Bija mirklis, kad man apmiglojās acis: briesmīgais profesors ar visu savu galdu likās esam kaut kur tālu projām, un man ārkārtīgi skaidri ienāca prātā mežonīga doma: «Bet ja nu… kas tad notiktu?» Tomēr nezin kāpēc es tā neizdarīju, bet, taisni otrādi, pilnīgi neapzināti, ar sevišķu goddevību paklanījos abiem profesoriem un, mazliet pasmaidījis, liekas, ar tādu pašu smaidu kā Ikoņins, aizgāju no galda.

Toreiz šī netaisnība atstāja uz mani tik smagu iespaidu, ka, ja es būtu noteicējs pats par sevi, es nebūtu vairs gājis eksaminēties. Godkāre man pavisam izgaisa (nu vairs nevarēja ne domāt, ka būšu trešais), un pārējos eksamenus es noliku bez sevišķas cenšanās un pat bez uztraukuma. Caurmērā man tomēr iznāca vairāk nekā četri, bet tas mani vairs nemaz neinteresēja; es pats sevī noņēmos un ļoti skaidri sev pierādīju, ka ir ārkārtīgi muļķīgi un pat mauvais genre [85] censties būt pirmajam, bet vajag tā, lai tikai nebūtu pārāk slikti, ne arī pārāk labi, kā Volodjam. Es nolēmu tā rīkoties arī turpmāk, universitatē, kaut gan šinī gadījumā pirmoreiz mani uzskati nesaskanēja ar mana drauga domām.

Tagad es domāju vairs tikai par mundieri, trīsstūraino cepuri, personīgo līnijdrošku, personīgo istabu un, galvenais, par personīgo brīvību.

XIII NODAĻA ESMU PIEAUGUŠO KĀRTĀ

Šīm domām tomēr piemita savs skaistums.

Astotajā maijā, pārnācis mājās no pēdējā — ticības mācības eksamena, atradu priekšā pazīstamo Rozanova palīgu, kas viendien jau bija atnācis pielaikot man sadiegto, pusgatavo, spīdīgas lāsmaini melnas vadmalas mundieri un svārkus un atzīmēja ar krītu atlokus, bet tagad bija atnesis pilnīgi gatavu uzvalku ar spīdīgām, zeltītām, papīros ievīstītām pogām.

Uzvilcis šo uzvalku un atzinis to par lielisku, neraugoties uz to, ka St.-Jйrфme apgalvoja, ka svārki mugurpusē velkoties grumbās, es devos lejā ar pašapzinīgu smaidu, kas neviļus atplaiksnījās man sejā, un gāju pie Volodjas, sajuzdams, tomēr izlikdamies neredzam priekštelpā un gaitenī mājnieku skatienus, kuri lielā ziņkārē bija vērsti uz mani. — Namzinis Gavrila panāca mani zālē, apsveica ar iestāšanos universitatē un saskaņā ar tēva rīkojumu nodeva man četrus baltos papīrīšus, teikdams, ka tāpat saskaņā ar tēva pavēli kopš šodienas kučieris Kuzma, droška un Bēris esot pilnīgi manā rīcībā. Es tā nopriecājos par šo gandrīz negaidīto laimi, ka nekādi nespēju pret Gavrilu izlikties vienaldzīgs un, mazliet samulsis un aizelsies, pateicu to, kas mirklī iešāvās prātā, laikam, ka «Bēris lielisks rikšotājs». Pamanījis galvas, kas pabāzās pa priekštelpas un gaiteņa durvīm, nespēdams vairs savaldīties, skriešus izskrēju zālei cauri savā jaunajā uzvalkā ar spīdīgajām zelta pogām. Tai brīdī, kad iegāju pie Volodjas, es izdzirdu sev aiz muguras Dubkova un Ņechļudova balsis, kuri bija ieradušies mani apsveikt un uzaicināt aizbraukt kaut kur pusdienot un iedzert šampanieti par godu tam, ka esmu iestājies universitatē. Dmitrijs man teica, ka viņš, lai gan nemīlot dzert šampanieti, šodien tomēr braukšot mums līdz, lai varētu sadzert ar mani tubrālības; Dubkovs teica, ka nezin kāpēc es vispār izskatoties pēc pulkveža; Volodja mani neapsveica, bet strupi noteica, ka nu parīt mēs varēšot braukt uz laukiem. Lai gan viņš tā kā priecājās par manu iestāšanos universitātē, tomēr viņam bija mazliet nepatīkami, ka tagad arī es esmu pieaudzis tāpat kā viņš. St.-Jйrфme , kas arī bija ienācis pie mums, ļoti augstprātīgi izsacījās, ka savu pienākumu viņš esot izpildījis, ka viņš nezinot, vai esot to veicis labi vai slikti, bet esot centies darīt visu, kas viņa spēkos, un ka rīt viņš braucot pie sava grafa. Jutu, ka par atbildi uz visu to, kas man tika teikts, pret manu gribu sejā atplauka salds, laimīgs, mazliet muļķīgi pašapzinīgs smaids un ka šis smaids it kā pielipa visiem, kas ar mani runāja.

Un tā nu man nav vairs mājskolotāja, man pašam savs pajūgs, mans vārds iespiests studentu sarakstā, zobens pie sāniem, un sargi var man dažreiz atdot godu … es esmu pieaudzis, es, šķiet, esmu laimīgs.

Pusdienot mēs nolēmām pulksten piecos Jarā; bet, tā kā Volodja aizbrauca pie Dubkova un arī Dmitrijs pa vecam paradumam kaut kur nozuda, pateikdams, ka līdz pusdienai viņam esot vēl kas jānokārto, tad divas stundas brīvā laika es varēju izlietot pēc sirds patikas. Diezgan ilgi klīdu pa visām istabām un raudzījos visos spoguļos — te aizpogāju svārkus, te pavisam atpogāju, te atkal aizpogāju tikai ar vienu augšējo pogu, un viss man likās lieliski. Un tad, lai gan man bija kauns izrādīt pārāk lielu prieku, es tomēr nevarēju savaldīties, aizgāju uz stalli un ratnīcu, apskatīju Bēri, Kuzmu un drošku un pārnācis atkal staigāju pa istabām, spoguļos skatīdamies un naudu pārskaitīdams, un arvien vēl laimīgi smaidīdams. Tomēr nepagāja vēl ne stunda, kad sāku sajust garlaicību un nožēlu, ka mani neviens neredz tādā pacilātā noskaņojumā, un man gribējās kustēties un kaut ko darīt. Tāpēc liku sajūgt zirgu un nolēmu, ka vislabāk aizbraukt uz Kuzņeckas tilta ielu iepirkties.

Atcerējos, ka Volodja, universitatē iestājoties, nopirka sev Viktora Adama gleznoto zirgu litografijas, tabaku un pīpes, un man šķita, ka man jārīkojas tāpat.

No visām pusēm uz mani vērstu skatienu ielenkts, gaišajā saulē pogām, cepures zīmotnei un zobenam laistoties, piebraucu pie Kuzņeckas tilta ielas un apstājos pie Daciaro gleznu pārdotavas. Visapkārt skatīdamies, iegāju iekšā. Lai nevarētu man pārmest, ka ķēmojos, Volodju atdarinādams, es negribēju pirkt V. Adama gleznotos zirgus, bet, aiz kauna un satraukuma steigdamies, ātri norādīju pakalpīgajam pārdevējam uz guašā gleznotu sievietes galvu, kas atradās uz loga, un samaksāju par to divdesmit rubļus. Bet, kad biju samaksājis divdesmit rubļus, man tomēr sametās kauns, ka ar tādiem niekiem esmu apgrūtinājis divus glīti ģērbušos pārdevējus, pie kam, likās, viņi joprojām izturas pret mani pārāk nevērīgi. Vēlēdamies, lai viņi justu, kas īsti esmu, es norādīju uz sudraba lietiņu, kas atradās zem stikla un, dabūjis zināt, ka tas ir porte-crayon [86] , kas maksā astoņpadsmit rubļu, palūdzu to iesaiņot un, samaksājis un dabūjis vēl zināt, ka labas pīpes un tabaku var dabūt tepat blakus — tabakas veikalā, abiem pārdevējiem laipni paklanījies, ar bildi padusē, iznācu no pārdotavas. Blakus veikalā, kam uz izkārtnes bija uzzīmēts nēģeris, kas kūpina cigaru, es, atkal nevēlēdamies kādu atdarināt, nopirku nevis Žukova, bet tā saukto sultana tabaku, turku pīpi un divas liepu un rožu koka pīpes galviņas. No pārdotavas pie pajūga iznācis, ieraudzīju Semjonovu, kas, galvu nodūris, civiluzvalkā, ātriem soļiem gāja pa ietvi. Man bija dusmas, ka viņš mani nepazina. Es diezgan skaļi saucu: «Brauc šurp!» — un, droškā iesēdies, panācu Semjonovu.

— Sveiki! — es viņam teicu.

— Esiet sveicināti, — viņš atbildēja un gāja tālāk.

— Kāpēc tad jūs neesat mundierī? — es jautāju. Semjonovs apstājās, acis piemiedzis un baltos zobus atņirdzis, it kā viņam būtu grūti skatīties saulē, bet īstenībā gan tāpēc, lai parādītu savu vienaldzību pret manu pajūgu un mundieri, klusēdams paskatījās manī un gāja tālāk.

No Kuzņeckas tilta ielas iegriezos konditorejā, Tveras ceļā, un, lai gan gribēju izlikties, ka konditorejā mani galvenokārt interesē avīzes, tomēr nevarēju noturēties un sāku ēst vienu saldu rausi pēc otra. Kaut gan man bija kauns no kunga, kas ziņkārīgi noraudzījās manī pār savu avīzi, es ārkārtīgi ātri notiesāju kādus astoņus dažādus raušus, kādi vien konditorejā bija dabūjami.

Mājās pārbraucis, sajutu nelielas grēmas; tomēr nepievērsu tam nekādu uzmanību un sāku apskatīt iepirkumus, no kuriem bilde man tā nepatika, ka es to ne vien neliku rāmī un nepakāru savā istabā, kā Volodja darīja, bet rūpīgi noslēpu aiz kumodes, kur to neviens nevarēja ieraudzīt. Arī porte-crayon mājās man vairs nepatika; es noglabāju to galda atvilktnē, mierinādams sevi ar domām, ka tā tomēr ir vērtīga sudrablieta un studentam ļoti noderīga. Pīpējamos piederumus nolēmu tūliņ laist darbā un izmēģināt.

Ceturtdaļmārciņas saiņojumu atplēsis, rūpīgi piepildījis turku pīpi ar dzeltenbrūno, smalki sagriezto sultana tabaku, pieliku klāt šķiltavu degli un, pīpes galviņu saņēmis ar vidējo un rādītāja pirkstu (rokas stāvoklis, kas man ļoti patika), sāku vilkt dūmu.

Tabakas smarža bija ļoti tīkama, bet mutē radās rūgtums un rāva elpu ciet. Tomēr, dūšu saņēmis, diezgan ilgi kūpināju, mēģināju laist dūmu gredzenus un vilkt dūmus arī uz iekšu. Istaba drīz vien bija zilu dūmu pilna, pīpe sāka švirkstēt, sakarsusī tabaka sprakšķēt, bet mutē sajutu rūgtumu un galvā vieglu reiboni. Gribēju jau mest mieru un ar visu pīpi paraudzīties vēl tikai spogulī, kad par brīnumu sāku streipuļot; istaba sāka griezties riņķī un, paskatījies spogulī, pie kura ar lielām pūlēm biju piegājis, ieraudzīju, ka seja man bāla kā audekls. Tikko paspēju atslīgt uz dīvāna, kad sajutu nelabumu un nespēku. Iedomājoties, ka pīpe man var nest nāvi, šķita, ka mirstu. Es nopietni sabijos un gribēju jau saukt palīgā kalpotājus un sūtīt pēc ārsta.

Tomēr šīs bailes neturpinājās ilgi. Drīz vien es sapratu, kas par lietu, un tad, ar briesmīgām galvas sāpēm mocīdamies, nespēcīgs ilgi nogulēju uz dīvana, truli noraudzīdamies uz ceturtdaļmārciņas iesaiņojuma uzzīmētajā Bostonžoglo vapenī, pīpē, pelnos un konditorejas raušu atliekās, kas mētājās uz grīdas, un vīlies skumji prātoju: «Droši vien es vēl neesmu gluži pieaudzis cilvēks, ja nevaru pīpēt kā citi, un man acīm redzot liktenis nav lēmis turēt pīpes galviņu starp vidējo un rādītāja pirkstu, ievilkt dūmus un laist tos caur gaišajām ūsām.»

Pulksten piecos pie manis iegriezies, Dmitrijs atrada mani šai nepatīkamajā stāvoklī. Tomēr, izdzēris glāzi ūdens, gandrīz pilnīgi atžilbu un biju gatavs braukt viņam līdz.

— Un kas jums par prieku pīpēt, — manas pīpēšanas sekās noraudzīdamies, viņš sacīja. — Tās ir tīrās muļķības un veltīga naudas šķiešana. Es esmu noņēmies nepīpēt… Bet brauksim drīzāk, vēl jāiegriežas pie Dubkova.

XIV NODAĻA AR KO NODARBOJAS VOLODJA UN DUBKOVS

Tiklīdz Dmitrijs ienāca pie manis, no viņa sejas, gaitas un no tām raksturīgajām kustībām, kas viņam bija parastas, kad viņš bija sliktā omā, — no acs mirkšķināšanas, galvas raustīšanas, pašķiebjot to uz vienu pusi, lai it kā sakārtotu apkaklīti, — es nopratu, ka viņš patlaban ir tādā asi iecirtīgā garastāvoklī, kas viņam arvien uznāca, tiklīdz viņš bija nemierā ar sevi, un kas manas jūtas pret viņu vienmēr atvēsināja. Pēdējā laikā es sāku jau novērot un analizēt sava drauga raksturu, tomēr mūsu draudzība tāpēc nemaz nemainījās: tā bija vēl tik jauna un stipra, ka, lai es skatījos uz Dmitriju kā skatīdamies, nevarēju neredzēt viņu kā pašu pilnību. Viņā ietilpa divi dažādi cilvēki, kurus abus es uzskatīju par lieliskiem. Viens, ko es karsti mīlēju, — labsirdīgs, maigs, pazemīgs, jautrs, kas apzinās šīs labās īpašības. Kad viņš bija šādā noskaņojumā, likās, it kā visa viņa āriene, balss, visas viņa kustības runātu: «Esmu pazemīgs un krietns un priecājos par to, ka esmu pazemīgs un krietns, un jūs visi to varat redzēt.» Otrs turpretim, kuru es tikai tagad sāku iepazīt un pret kura diženību jutu dziļu cieņu, — bija auksts, bargs pret sevi un citiem, lepns, līdz fanatismam reliģiozs un pedantiski tikumīgs. Patlaban viņš bija šis otrais cilvēks.

Kad bijām iesēdušies droškā, es vaļsirdīgi, kā tas mūsu attiecībās bija nepieciešams, viņam pateicu, ka man skumji un sāpīgi redzēt viņu tik laimīgā dienā tādā drūmā, man nepatīkamā noskaņojumā.

— Droši vien jūs kaut kas nomāc. Kāpēc jūs nepasakāt man? — es viņam jautāju.

— Nikoļeņka, — nervozi galvu uz vienu pusi pašķiebis un acis mirkšķinot, viņš lēni atbildēja. — Ja esmu solījies nekā jums neslēpt, tad jums nav iemesla domāt, ka es ko slēpšu. Nevar jau vienmēr noturēties vienādā garastāvoklī, bet, ja mani kaut kas nomāc, tad es ar to pats netieku nekādā skaidrībā.

«Kāds brīnišķīgi vaļsirdīgs, godīgs raksturs,» es nodomāju un vairs nerunāju ar viņu.

Klusēdami mēs aizbraucām pie Dubkova. Viņa dzīvoklis bija neparasti labi iekārtots vai man tā tikai izlikās. Visur bija paklāji, gleznas, aizkari, raibas tapetes, ģīmetnes, grezni krēsli, atzveltņi, pie sienām karājās bises, pistoles, tabakmaki un dažādas zvēru galvas no kartona. Šo kabinetu ieraudzījis, es tūliņ nopratu, pēc kāda parauga Volodja cenšas iekārtot savu istabu. Dubkovu un Volodju mēs atradām spēlējot kārtis. Kāds man nepazīstams kungs (pēc viņa biklās izturēšanās spriežot, jādomā, ne visai ievērojams) sēdēja turpat pie galda un visai uzmanīgi sekoja spēlei. Pats Dubkovs bija zīda rītasvārkos un mīkstās tupelēs. Volodja bez svārkiem sēdēja viņam iepretim uz dīvana un, spriežot pēc pietvīkušās sejas un neapmierinātā, satrauktā skatiena, kādu viņš, uz acumirkli no kārtīm novērsies, mums uzmeta, bija ļoti nogrimis spēlē. Mani ieraudzījis, viņš vēl vairāk nosarka.

— Tev jādala, — viņš Dubkovam sacīja. Es sapratu — viņam nepatika, ka es dabūju zināt, ka viņš spēlē kārtis. Tomēr viņa sejā nevarēja pamanīt samulsumu, tā it kā teica: «Jā, spēlēju, un tu brīnies par to tikai tāpēc, ka esi vēl jauns. Tas ne tikai nav nekas slikts, bet mūsu gados tam tā jābūt.»

Es tūliņ to jutu un sapratu.

Tomēr Dubkovs kārtis vairs nedalīja, bet piecēlās, paspieda mums roku, apsēdināja un piesolīja pīpes, no kurām mēs atteicāmies.

— Tad te nu ir mūsu diplomats, mūsu gaviļnieks, — Dubkovs sacīja. — Nudien, briesmīgi atgādina pulkvedi.

— Hm, — es norūcu, sajuzdams atkal sejā atplaukstam muļķīgi pašapzinīgo smaidu.

Es Dubkovu cienīju, kā vien sešpadsmit gadu vecs zēns spēj cienīt divdesmit septiņus gadus vecu adjutantu, par kuru visi pieaugušie izsakās, ka viņš esot ārkārtīgi godprātīgs jauneklis, kas lieliski dejo, runā franciski un, sirds dziļumos nicinot manu jaunību, uzkrītoši cenšas to apslēpt.

Neraugoties uz visu manu cieņu, visā mūsu pazīšanās laikā dievs zina kāpēc man bija grūti un neveikli viņam acīs raudzīties. Vēlāk es novēroju, ka man neveikli acīs skatīties trejāda tipa cilvēkiem — tādiem, kas daudz sliktāki par mani, tādiem, kas daudz labāki par mani, un tādiem, ar kuriem mēs neiedrošināmies parunāt par jautājumu, ko abi zinām. Varbūt Dubkovs bija labāks par mani, varbūt arī sliktāks, bet neapšaubāms bija tas, ka viņš ļoti bieži meloja, nekad to neatzīdams; es ievēroju šo viņa vājību un, protams, neuzdrošinājos to viņam pateikt.

— Izspēlēsim vēl vienu partiju, — kārtis jaukdams un, tāpat kā tēvs, plecu paraustīdams, Volodja sacīja.

— Liecies taču mierā! — Dubkovs atsaucās. — Vēlāk pabeigsim. Nu, lai jau iet vēl vienu reizi, — dali.

Kamēr viņi spēlēja, es vēroju viņu rokas. Volodjam bija liela, skaista roka; lielais pirksts un pārējo izliekums, kad viņš turēja rokā kārtis, tik ļoti atgādināja tēva roku, ka vienu brīdi man pat likās, ka Volodja tīšām tā tur rokas, lai līdzinātos pieaugušam cilvēkam; bet, viņa sejā paskatoties, tūliņ varēja redzēt, ka viņš nedomā ne par ko citu kā tikai par spēli. Dubkovam, turpretim, bija mazas, apaļīgas, ārkārtīgi lokanas rokas ar mīkstiem pirkstiem un vairāk uz iekšu ieliektām plaukstām; taisni tādas rokas allaž rotā gredzeni, un tās ir cilvēkiem, kas mīl rokdarbus un skaistas lietiņas.

Jādomā, Volodja paspēlēja, jo kungs, kas skatījās viņa kārtīs, piebilda, ka Vladimiram Petrovičam briesmīgi nelaimējoties, un Dubkovs, portfeli paņēmis, kaut ko atzīmēja un, Volodjam uzrakstīto parādījis, teica: «Tā?»

— Tā! — Volodja atbildēja, šķietami nevērīgi paraudzījies piezīmju grāmatiņā. — Tagad brauksim.

Volodja paņēma Dubkovu, es braucu Dmitrija faetonā.

— Ko viņi spēlēja? — es Dmitrijam jautāju.

— Piketu. Muļķīga spēle, un spēlēšana vispār — muļķīga lieta.

— Vai viņi spēlē uz lielām sumām?

— Ne visai lielām, tomēr nav labi.

— Vai jūs nespēlējat?

— Nē, esmu nozvērējies nespēlēt; bet Dubkovs jau nevar dzīvot, ja nedabū kādu apspēlēt.

— Tas taču nav labi, ja viņš tā, — es sacīju. — Droši vien Volodja spēlē sliktāk par viņu?

— Protams, nav labi, bet nekā sevišķi slikta tur arī nav. Dubkovs mīl spēlēt un prot spēlēt, un tomēr viņš ir lielisks cilvēks.

— Es jau nemaz nedomāju… — es sacīju.

— Un nevar nekā slikta par viņu domāt tāpēc, ka viņš ir patiešām jauks cilvēks. Un es viņu ļoti mīlu un vienmēr mīlēšu par spīti visām viņa vājībām.

Nezin kāpēc man likās, ka taisni tāpēc, ka Dmitrijs pārāk dedzīgi aizstāvēja Dubkovu, viņš to vairs nemīlēja un necienīja, bet slēpa savas patiesās jūtas vienīgi stūrgalvības dēļ un tādēļ, lai neviens nevarētu pārmest viņam nepastāvību. Viņš bija viens no tiem, kuri visu mūžu mīl savus draugus ne tik daudz tāpēc, ka šie draugi pret viņiem arvien būtu mīļi, cik tāpēc, ka reiz, kaut vai maldīgi, vienu cilvēku iemīlējuši, viņi uzskaita par negodu mitēties to mīlēt.

XV NODAĻA MANI APSVEIC

Dubkovs un Volodja Jarā pazina un sauca vārdā visus, un, sākot no šveicara līdz pat saimniekam, visi viņiem parādīja lielu cieņu. Mums tūliņ ierādīja atsevišķu istabu un pasniedza brīnišķīgu pusdienu maltīti, ko Dubkovs bija izraudzījies no franču ēdienu kartes. Šampanieša pudele ledū, uz kuru es centos skatīties pēc iespējas vienaldzīgāk, bija jau sagatavota. Pusdienu maltīte aizritēja ļoti patīkami un jautri, neraugoties uz to, ka Dubkovs pa vecam paradumam stāstīja visdīvainākās lietas, kas būtu it kā patiesi notikumi, — starp citu, ka viņa vecmāmuļa esot ar musketonu nonāvējusi laupītājus, kas viņai uzbrukuši (es gan nosarku un, acis nodūris, novērsos no viņa), kā arī, neraugoties uz to, ka Volodja allaž bažījās, tiklīdz es sāku runāt (kaut gan tas bija gluži veltīgi, tāpēc ka es, cik atceros, nekā apkaunojoša netiku pateicis). Kad pasniedza šampanieti, visi mani apsveica un es sadzēru «tubrālības» ar Dubkovu un Dmitriju, un saskūpstījos ar viņiem. Tā kā es nezināju, kas pasniegto šampanieša pudeli pasūtījis (kā man vēlāk paskaidroja, tā bija kopīga), un tā kā es gribēju draugus pacienāt par savu naudu, ko es atkal un atkal pataustīju kabatā, tad paklusām izvilku desmitnieku un, viesmīli pasaucis, iedevu viņam naudu un klusi, tomēr tā, ka visi varēja sadzirdēt, tāpēc ka klusēdami noraudzījās manī, pateicu, lai atnes vēl vienu puspudelīti šampanieša. Volodja tā nosarka un sāka raustīt plecu, izbailēs skatīdamies manī un pārējos, ka es tūliņ jutu, cik ļoti lielu kļūdu esmu izdarījis; tomēr puspudelīti atnesa, un mēs to iztukšojām ar lielu prieku. Viss likās ļoti jautri. Dubkovs mēļoja vienā laidā, arī Volodja stāstīja tik jocīgus atgadījumus un tik lieliski, ka es to nebiju gaidījis no viņa, un mēs daudz smējāmies. Viņu, tas ir, Volodjas un Dubkova joki slēpās pazīstamas anekdotes atstāstīšanā un papušķošanā, kur viens it kā vaicā: «Vai jūs esat bijuši ārzemēs?» — «Nē,» otrs atbild, «neesmu bijis, bet mans brālis spēlē vijoli!» Šo bezjēdzību komismu viņi tiktāl izsmalcināja, ka jau pašu anekdoti sāka atstāstīt tā, ka «arī mans brālis nekad nav spēlējis vijoli». Uz katru jautājumu viņi viens otram atbildēja tādā pašā garā, bet dažreiz bez kādas jautāšanas centās apvienot divas visnejēdzīgākās lietas, visā nopietnībā stāstīdami šo bezjēdzību, — un iznāca ļoti jocīgi. Es sāku saprast, kur slēpjas joku kodols, un gribēju tāpat pastāstīt kaut ko smieklīgu, bet visi skatījās uz mani bažīgi vai centās neskatīties nemaz, kamēr es stāstīju, tā ka mana anekdote neizdevās. Dubkovs teica: «Samelojies, brāl diplomat,» tomēr izdzertā šampanieša un pieaugušo klātbūtnes dēļ man bija tik patīkami ap sirdi, ka šī piezīme tikai mazdrusciņ mani aizskāra. Vienīgi Dmitrijs, lai gan turēja mums līdz, kā bija, tā palika stingri nopietns, kas vispārējo jautrību mazliet apvaldīja.

— Klausieties, kungi, — Dubkovs teica, — pēc pusdienām diplomats mums jāsaņem stingri grožos. Vai neaizbrauksim pie krustmātes, tur mēs varēsim diplomatu izkomandēt.

— Ņechļudovs jau nebrauks, — Volodja sacīja.

— Neciešamais svētulis! Tu, neciešamais svētuli! — viņu uzrunādams, Dubkovs iesāka. — Brauc līdz, redzēsi, kas par jauku dāmu šī krustmāte.

— Ne tikai nebraukšu pats, bet arī viņu nelaidīšu līdz, — Dmitrijs sarkdams atcirta.

— Kuru? Diplomatu? Tu taču gribi braukt, diplomat? Redzi, viņš kā saulīte uzsmaidīja, tiklīdz sākām runāt par krustmāti.

— Ne jau tieši nelaidīšu, — Dmitrijs turpināja, piecēlās un, manī nepaskatīdamies, sāka staigāt pa istabu, — bet neieteicu viņam braukt un arī negribu, ka viņš brauc. Viņš nav vairs nekāds bērns un, ja grib, var aizbraukt viens pats arī bez jums. Bet tev nu gan, Dubkov, vajadzētu kaunēties: ja tu ko sliktu dari, tad gribi, lai arī citi darītu to pašu.

— Kas tad tur slikts, — Volodjam pamirkšķinādams, Dubkovs atsaucās, — ja es ielūdzu jūs visus pie krustmātes uz glāzi tējas? Nu, bet, ja jau tev nepatīk, ka mēs braucam, tad lūdzu: mēs brauksim ar Volodju vien. Volodja, brauksi?

— Hm, hm! — Volodja piekrita, — aizbrauksim un pēc tam atgriezīsimies pie manis un turpināsim piketu.

— Saki, gribi braukt viņiem līdzi vai ne? — pie manis pienācis, Dmitrijs jautāja.

— Nē, — es atbildēju, uz dīvana pavirzīdamies, lai viņam būtu vieta, kur atsēsties, — es jau tāpat negribu, bet, ja arī tu ieteic nebraukt, tad es neparko nebraukšu.

— Nē, — es pēc tam piemetināju, — es meloju, ja saku, ka man negribas braukt viņiem līdz; bet es esmu priecīgs, ka nebraukšu.

— Un teicami, — viņš sacīja— dzīvo pēc sava prāta un nedejo pēc citu stabules, tas vislabākais.

Šī niecīgā ķilda ne tikai nesagandēja mūsu prieku, bet vēl palielināja to. Dmitrijs kļuva atkal lēnīgs, kādu es viņu mīlēju. Kā vēlāk ne vienreiz vien novēroju, tādu iespaidu uz viņu atstāja apziņa, ka viņš izdarījis labu darbu. Tagad viņš pats ar sevi bija apmierināts par to, ka atturējis mani no braukšanas. Viņš kļuva pavisam jautrs, pasūtīja vēl pudeli šampanieša (kas bija pret viņa principiem), ieaicināja mūsu istabā kādu nepazīstamu kungu un sāka dzirdīt to, dziedāja Gaudeamus igitur, lūdza, lai mēs visi dziedam līdz un uzvedināja braukt uz Sokoļņikiem vizināties, bet Dubkovs piemetināja, ka tas nu esot pārāk jūtelīgi.

— Priecāsimies šodien, — Dmitrijs smaidīdams runāja. — Viņam par godu es pirmoreiz piedzeršos, piedzeršos kā lūks. — Šī Dmitrija jautrība likās tāda kā dīvaina. Viņš atgādināja mājskolotāju vai labsirdīgu tēvu, kas ir apmierināts ar saviem bērniem un nu sajūsminājies grib viņus iepriecināt un pierādīt, ka var arī pieklājīgi un godīgi izpriecāties; bet, neraugoties uz visu to, šī negaidītā jautrība, kā likās, pielipa arī man un pārējiem jo vairāk tāpēc, ka uz katra no mums iznāca jau gandrīz pa puspudelei šampanieša.

Tādā patīkamā noskaņojumā es izgāju lielajā istabā, lai tur aizkūpinātu papirosu, ko man bija pasniedzis Dubkovs.

Piecēlies pamanīju, ka man galva mazliet reibst un kājas un rokas atrodas savā dabiskajā stāvoklī tikai tad, kad es par tām cieši piedomāju. Pretējā gadījumā kājas meimuroja katra uz savu pusi, bet rokas taisīja dīvainas kustības. Es sakoncentrēju uz šiem locekļiem visu savu uzmanību, pavēlēju rokām pacelties un aizpogāt svārkus un saglaust matus (pie kam tās pārāk augstu saslēja elkoņus), bet kājām pavēlēju virzīties uz durvju pusi, ko tās izpildīja, tikai spēra ļoti stingru vai pārāk nedrošu soli, īpaši kreisā kāja vienmēr slējās pirkstgalos. Kāda balss man uzsauca: «Kur tu iesi? Atnesīs sveci.» Es uzminēju, ka tā ir Volodjas balss, un priecājos, ka esmu to uzminējis, taču atbildes vietā tikai mazliet pasmaidīju un soļoju tālāk.

XVI NODAĻA ĶILDA

Lielajā istabā pie maza galda sēdēja plecīgs pamaza auguma kungs ar rūsganām ūsām un kaut ko ēda. Tam blakus sēdēja garš brunets bez ūsām. Viņi sarunājās franču valodā. Viņu skatieni mani samulsināja, bet es tomēr nolēmu aizpīpot papirosu pie sveces, kas atradās uz viņu galda. Visapkārt raudzīdamies, lai nebūtu jāsastopas ar viņu skatieniem, piegāju pie galda un sāku aizkūpināt papirosu. Kad papiross bija aizdedzies, es nenocietos un paraudzījos kungā, kas ēda pusdienas. Viņa pelēkās acis stingi un nelabvēlīgi raudzījās manī. Tikko es gribēju novērsties, te viņa rūsganās ūsas sakustējās un viņš franciski sacīja:

—Man nepatīk, ja smēķē, kad es ēdu pusdienas, cienīts kungs.

Es kaut ko nesaprotamu nomurmināju.

— Jā, nepatīk, — ūsainais kungs pikti turpināja, pavirši paskatījies kungā bez ūsām, it kā uzaicinādams to papriecāties, kā viņš mani apstrādās, — nepatīk, cienīts kungs, arī tādi, kas tik nepieklājīgi, ka nāk un smēķē tev pie paša deguna, nepatīk arī tādi. — Es tūliņ apķēros, ka šis kungs mani ņems strostēt, bet pirmajā acumirklī man šķita, ka patiesi esmu vainīgs.

— Neiedomājos, ka tas jūs traucēs, — es sacīju.

— Ā, jūs neiedomājāties, ka esat nejēga, bet es to iedomājos, — kungs uzbrēca.

— Kādas jums tiesības kliegt? — es atbildēju, juzdams, ka viņš mani apvaino, un sāku jau pats skaisties.

— Tādas, ka es nekad neļaušu nevienam pret mani nevērīgi izturēties un vienmēr pārmācīšu tādus brašuļus kā jūs. Jūsu uzvārds, cienīts kungs? Un kur jūs dzīvojat?

Es biju ļoti noskaities, lūpas drebēja un elpa aizrāvās. Un tomēr es jutos vainīgs, jādomā, tāpēc, ka biju izdzēris daudz šampanieša, un nepateicu šim kungam nekādas rupjības, bet taisni otrādi: manas lūpas vispadevīgākā kārtā nosauca uzvārdu un mūsu adresi.

— Mans vārds Kolpikovs, cienīts kungs, bet jūs turpmāk izturieties pieklājīgāk. Mēs vēl redzēsimies (vous aurez de mes nouvelles ), — viņš nobeidza, jo visa saruna notika franču valodā.

Es pateicu tikai: «Ļoti priecājos», cenzdamies piešķirt balsij pēc iespējas vairāk stingrības, apgriezos un ar papirosu rokā, kas bija paspējis nodzist, atgriezos mūsu istabā.

Par notikušo neteicu neviena vārda ne brālim, ne draugiem, jo vairāk tāpēc, ka viņi bija nogrimuši kādā karstā strīdā, apsēdos viens pats kaktiņā un sāku pārdomāt dīvaino notikumu. Vārdi: «Jūs esat nejēga, cienīts kungs» (un mal йlevй, Monsieur ) joprojām skanēja ausīs, arvien vairāk un vairāk mani saniknodami. Reibums galīgi izgaisa. Prātojot par to, kā es šai gadījumā biju rīkojies, man pēkšņi iešāvās galvā šausmīga doma, ka esmu izturējies kā gļēvulis. «Kādas viņam bija tiesības man uzbrukt? Kāpēc viņš vienkārši man nepateica, ka tas viņu traucē? Tātad viņš pats bija vainīgs? Kāpēc tad, kad viņš man sacīja, ka esmu nejēga, es nepateicu viņam: «Nejēga, cienīts kungs, ir tas, kas atļaujas rupjības!» Vai arī kāpēc es viņam vienkārši neuzkliedzu: «Muti ciet!» — tas tik būtu lieliski; kāpēc es neizsaucu viņu uz divkauju? Nē! Nekā tamlīdzīga es neizdarīju, bet kā riebīgs zaķapastala noriju apvainojumu! «Jūs esat nejēga, cienīts kungs!» joprojām uzbudinoši skanēja man ausīs. «Nē, tā to nevar atstāt,» es nodomāju un piecēlos, cieši apņēmies iet un pateikt šim kungam ko briesmīgu un varbūt pat iezvelt viņam ar svečturi pa galvu, ja būtu nepieciešams. Ar lielu baudu es prātoju par šo pēdējo nodomu, taču diezgan nobijies izgāju atkal lielajā istabā. Par laimi Kolpikova kunga tur vairs nebija, lielajā istabā atradās tikai viesmīlis, kas nokopa galdu. Gribēju kalpotājam pastāstīt visu notikušo un paskaidrot, ka es nemaz neesmu vainīgs, bet nezin kāpēc apdomājos un, pavisam drūmi noskaņots, atnācu atpakaļ mūsu istabā.

— Kas ar mūsu diplomatu noticis? — Dubkovs sacīja. — Viņš droši vien patlaban izšķir Eiropas likteni.

— Ak, liecies nu mierā! — novērsdamies īgni noteicu. Un tad, pa istabu staigādams, nezin kāpēc sāku prātot, ka Dubkovs nepavisam nav labs cilvēks. «Un kas tā vienmēr par jokošanos un mēļošanu «diplomats» — nekā draudzīga tur nav. Viņam prātā tikai, kā Volodju apspēlēt un braukt pie kādas tur krustmātes … Un nav nekā patīkama viņā. Lai runā ko runādams, vienmēr samelojas vai sarunā ko pliekanu un mūždien grib zoboties. Man liekas, viņš vienkārši ir muļķis un pie tam slikts cilvēks.» Tādās pārdomās man pagāja minutes piecas, kas mani arvien vairāk un vairāk noskaņoja pret Dubkovu. Dubkovs nepievērsa man uzmanību, un tas vēl vairāk mani kaitināja. Es pukojos pat uz Volodju un Dmitriju, ka viņi ar Dubkovu sarunājās.

— Vai zināt ko, kungi? Diplomatu vajag norumulēt, — Dubkovs pēkšņi teica, paraudzījies manī ar tādu smaidu, kas man likās zobgalīgs un pat nodevīgs, — citādi viņš pavisam sašļucis! Nudien, sašļucis!

— Jūs arī vajag norumulēt, jūs pats esat sašļucis, — es atcirtu, ļauni smiedams un pat piemirsis, ka biju ar viņu uz «tu».

Jādomā, tāda atbilde Dubkovu pārsteidza, taču viņš vienaldzīgi novērsās no manis un turpināja sarunu ar Volodju un Dmitriju.

Mēģināju pievienoties viņu sarunai, taču jutu, ka nekādi nespēju izlikties, un atkal nolīdu savā kaktā, kur tad paliku līdz pat prombraukšanai.

Kad rēķins bija samaksāts un mēs sākām ģērbties, Dubkovs uzrunāja Dmitriju:

— Nu, bet kur tad brauks Orests un Pilads? Droši vien mājup prātot par mīlu; mēs turpretim apraudzīsim mīļo krustmāti, — tas būs labāk par jūsu ieskābušo draudzību.

— Kā jūs drīkstat tā runāt, ņirgāties par mums? — es piepeši iesāku, viņam gluži klāt pieiedams un ar rokām mētādamies. — Kā jūs drīkstat ņirgāties par jūtām, kuras nesaprotat? To es jums nepieļaušu. Klusēt! — es uzbrēcu un pats apklusu, nezinādams, ko lai vēl saku, un uztraukumā slāpdams vai nost. Sākumā Dubkovs pabrīnījās, tad gribēja pasmaidīt un uzlūkot to par joku, tomēr beidzot man par lielu pārsteigumu izbijās un nodūra acis.

— Par jums un jūsu jūtām es nemaz nesmejos, to es tāpat vien pateicu, — viņš izvairīgi atbildēja.

— Tā jau ir tā lieta! — es kliedzu, bet tanī pašā acumirklī man sametās kauns un kļuva žēl Dubkova, kura sārtajā, mulsajā sejā atspoguļojās patiesas ciešanas.

— Kas ar tevi? — Volodja un Dmitrijs reizē ierunājās. — Neviens taču negribēja tevi apvainot.

— Nē, viņš gribēja mani apvainot.

— Ir gan karstgalvīgs kungs, tas tavs brālis, — Dubkovs noteica, pa durvīm iziedams, tā ka to, ko es teiktu, viņš nevarētu vairs sadzirdēt.

Varbūt es būtu dzinies viņam pakaļ un sarunājis vēl daudz rupjību, bet šai acumirklī tas pats viesmīlis, kas bija klāt pie manas sadursmes ar Kolpikovu, pasniedza man mēteli, un es tūliņ nomierinājos, izlikdamies Dmitrija priekšā tikai tik daudz saniknots, cik tas bija nepieciešams, lai pārāk ātra nomierināšanās neizskatītos dīvaina. Otrā dienā mēs ar Dubkovu satikāmies pie Volodjas, vakardienas notikumam vairs nepieskārāmies, tomēr uzrunājām viens otru ar «jūs» un viens otram acīs skatīties nevarējām.

Ķilda ar Kolpikovu, kas tomēr ne otrā dienā, ne arī vēlāk nedeva man de ses nouvelles[87] , ilgus gadus turējās man atmiņā šausmīgi spilgti un smagi. Vēl gadus piecus pēc tam katrreiz, šo neatmaksāto apvainojumu atceroties, sarāvos un iekliedzos, un mierināju sevi vienīgi ar to, ka toties ļoti braši uzstājos pret Dubkovu. Tikai daudz vēlāk es pavisam citādi sāku skatīties uz šo lietu un ar humoru atcerējos ķildu ar Kolpikovu, turpretim krietnajam puisim Dubkovam nepelnīti nodarīto aizvainojumu nožēloju.

Kad es tanī pašā vakarā pastāstīju Dmitrijam savu piedzīvojumu ar Kolpikovu, kura izskatu sīki attēloju, viņš ārkārtīgi izbrīnījās.

— Tas taču ir tas pats! — viņš iesaucās. — Iedomājies, šis Kolpikovs ir pazīstams nelietis, blēdis, bet, galvenais, zaķpastala, ko biedri izmetuši no pulka par to, ka viņš dabūjis pliķi un negribējis iepliķētāju izsaukt uz divkauju. Kur tad viņš nu tā sadūšojies? — ar labsirdīgu smaidu manī noraudzīdamies, Dmitrijs piebilda. — Viņš taču tev vairāk nekā nepateica kā tikai «nejēga»?

— Jā, — es sarkdams atbildēju.

— Labi jau nav, bet nav arī liela nelaime! — Dmitrijs mani mierināja.

Tikai daudz vēlāk, notikušo mierīgā garā pārdomādams, diezgan pareizi secināju, ka Kolpikovs, pēc daudziem gadiem beidzot juzdams, ka man var uzbrukt, bezūsainā bruneta klātbūtnē izgāza uz mani savas dusmas par pļauku, ko kādreiz bija dabūjis, gluži tāpat kā es par viņa «nejēgu» tūliņ izgāzu dusmas uz nevainīgo Dubkovu.

XVII NODAĻA ES SAGATAVOJOS VIZĪTĒM

Otrā dienā pamostoties, man vispirms iešāvās prātā piedzīvojums ar Kolpikovu; atkal padīcu, paskraidīju pa istabu, tomēr līdzēt neko nevarēju; pie tam šodien es biju pēdējo dienu Maskavā, tāpēc saskaņā ar tēva rīkojumu bija jāpasteidzas ar vizītēm, kādas viņš pats bija atzīmējis man uz papīriņa. Tēvs bija norūpējies ne tik daudz par mūsu tikumību un izglītību, cik par mūsu sakariem ar augstākajām aprindām. Viņa lauzītajā, drebelīgajā rokrakstā uz papīriņa bija uzrakstīts: 1) katrā ziņā apmeklēt Ivanu Ivanoviču; 2) katrā ziņā Ivinus; 3) kņazu Michailu; 4) kņazieni Ņechļudovu un Valachinu, ja pagūsi. Un, protams, arī kuratoru, rektoru un profesorus.

No pēdējām vizitēm Dmitrijs mani atrunāja, teikdams, ka tās ne vien nevajadzīgas, bet būtu pat nepieklājīgas, turpretim ar visām pārējām man bija jāpasteidzas šodien pat. No tām mani it īpaši baidīja divas pirmās, pie kurām bija piezīme — katrā ziņā. Kņazs Ivans Ivaničs bija ģeneralanšefs, vecītis, bagātnieks un viens pats; tātad manām sešpadsmit gadus veca studenta attieksmēm pret viņu vajadzēja būt tādām, kas, cik es nojautu, nevarēja būt man diezin cik glaimojošas. Arī Ivini bija bagātnieki, un viņu tēvs bija kāds civildienesta ģeneralis, kas tikai vienu reizi, vēl vecmāmiņai dzīvai esot, pats. bija bijis pie mums. Pēc vecmāmiņas nāves es nopratu, ka jaunākais Ivins vairījās no mums un tā kā dižojās. Kā biju dzirdējis, vecākais jau bija beidzis tieslietu studijas un strādāja Pēterburgā; un arī otrais, Sergejs, kuru es kādreiz tā dievināju, tagad dzīvoja Pēterburgā un bija liels, resns kadets pažu korpusā.

Jaunībā es ne tikai nemīlēju satikties ar cilvēkiem, kas domājās esam augstāki par mani, bet tādas attiecības mani nepanesami mocīja, tāpēc ka man pastāvīgi bija jābaidās no aizvainojumiem un jāsaņem visi garīgie spēki, lai pierādītu savu patstāvību. Tomēr, ja nu arī es negribētu pildīt tēva pavēles pēdējo daļu, tad šis noziegums bija jāizpērk, izpildot pirmos rīkojumus. Es staigāju pa istabu, aplūkodams uz krēsliem novietoto uzvalku, zobenu un cepuri, un taisījos jau doties ceļā, kad pie manis ar apsveikumiem ieradās vecais Graps kopā ar Iļiņku. Grapa tēvs bija pārkrievojies vācietis, nepanesami salkans, glaimīgs un bieži vien iereibis; pie mums viņš pa lielākai daļai ieradās vienīgi tāpēc, lai kaut ko izlūgtos, un tēvs dažreiz aicināja viņu apsēsties savā kabinetā, bet pie pusdienām reizē ar mums nekad neaicināja. Viņa pazemošanās un ubagošana tā bija saplūdusi ar tādu kā ārīgu labsirdību un pieradumu pie mūsu mājas, ka visi uzskatīja to par lielu nopelnu, ka viņš mūs visus tā iemīlējis, bet es nezin kāpēc viņu nemīlēju, un, kad viņš runāja, tad man arvien bija par viņu kauns.

Man ļoti nepatika šo viesu ierašanās, un es necentos slēpt savu nepatiku. Es biju tā pieradis noraudzīties uz Iļiņku no augšas, un arī viņš bija jau pieradis pie domām, ka mums uz to tiesības, ka man bija zināmā mērā pat nepatīkami, ja viņš ir tāds pats students kā es. Man likās, arī viņš mazliet kautrējās no manis šīs vienlīdzības dēļ. Vēsi sasveicinājos ar viņiem, nelūdzu nemaz apsēsties, jo man bija kauns, iedomājoties vien, ka viņi to var izdarīt arī bez mana aicinājuma, un pavēlēju sajūgt zirgu. Iļiņka bija godīgs, ļoti krietns un visai gudrs jauneklis, bet viņš bija arī tāds, ko mēdz saukt par untumainu lāga zēnu; viņam vienmēr un, kā likās, bez kāda iemesla uznāca ārkārtīgs garastāvoklis — te raudulība, te atkal nevaldāmi smiekli vai aizvainošanās par vismazāko nieku; un arī tagad, kā likās, viņam bija uznākusi tieksme aizvainoties. Viņš nekā nerunāja, nikni noraudzījās manī un savā tēvā, un tikai tad, kad viņu uzrunāja, smaidīja savu padevīgo, piespiesto smaidu, aiz kura viņš bija jau iemanījies paslēpt visas savas jūtas, it īpaši kaunu par tēvu, ko viņš mūsu klātbūtnē nevarēja neizjust.

— Tā jā-ā, Nikolaj Petrovič, — vecītis sacīja, man visur sekodams pa istabu, kamēr es ģērbos, un goddevīgi grozīdams savos resnajos pirkstos vecmāmiņas dāvāto sudraba tabakdozi, — tiklīdz es no dēla uzzināju, ka jūs tik spīdoši esat nolikuši eksamenus — jūsu gudro galvu taču visi pazīst, — es tūliņ steidzos šurp jūs apsveikt, draudziņ; es taču jūs nēsāju kukaragās, un, dievs mans liecinieks, es jūs visus mīlu kā savējos, un arī mans Iļiņka vienmēr gribēja nākt pie jums. Arī viņš pie jums pieradis.

Iļiņka pa tam klusēdams sēdēja pie loga, it kā apskatīdams manu trīsstūraino cepuri, un tikko sadzirdami kaut ko pikti rūca zem deguna.

— Bet es gribēju jums, Nikolaj Petrovič, pavaicāt, — vecītis turpināja, — kā labi veicās ar eksameniem manam Iļušam? Viņš man stāstīja, ka būšot ar jums vienuviet; tad jūs nu viņu neatstumjiet, pieskatiet viņu, pamāciet.

— Viņš teicami nolika, — es atbildēju, paskatīdamies Iļiņkā, kas, manu skatienu pamanījis, nosarka un mitējās lūpas čamstināt.

— Vai viņš varētu šodien padzīvoties pie jums? — vecītis ieteicās tik kautri smaidīdams, it kā viņš no manis ļoti baidītos, un, lai es pagriezos, kur pagriezdamies, viņš vienmēr turējās man tik tuvu klāt, ka degvīna un tabakas smaka, ar ko bija piesūkušās viņa drēbes, ik mirkli man uzvēdīja. Man bija dusmas uz viņu par to, ka viņš nostādīja mani aplamā stāvoklī attiecībā pret savu dēlu, un arī par to, ka viņš traucēja mani tik ļoti svarīgā darbā kā ģērbšanās; bet, galvenais, šī spirta smaka, kas vajāja ik uz soļa, mani tā uztrauca, ka es ļoti vēsi viņam pateicu: nevaru būt kopā ar Iļiņku, jo visu dienu nebūšu mājās.

— Bet jūs, tētiņ, taču taisījāties iet pie māsas, — smaidīdams un uz mani neskatīdamies, Iļiņka sacīja, — un arī man ir ko darīt. — Es vēl vairāk sapīku un sakaunējos un, lai kaut kā savu atteikšanos aizbildinātu, steidzos paskaidrot, ka nebūšu mājās, jo šodien man jābūt pie kņaza Ivana Ivaniča, pie kņazienes Kornakovas, pie Ivina, pie tā paša, kas ieņem tik svarīgu posteni, un ka droši vien pusdienošu pie kņazienes Ņechļudovas. Man šķita, ka, dabūjuši zināt, kādas augstas personas es grasos apmeklēt, viņi nevarēs vairs pretendēt, lai es kavētos ar viņiem. Kad viņi taisījās projām, es uzaicināju Iļiņku iegriezties pie manis kādu citu reizi, bet Iļiņka tikai kaut ko nomurmināja un piespiesti pasmaidīja. Varēja redzēt, ka viņš mūsu mājā nekad vairs savu kāju nespers.

Pēc viņu aiziešanas devos vizītēs. Volodja, kuru es vēl šorīt biju lūdzis braukt man līdz, lai es viens nejustos tik neveikli, atteicās, aizbildinādamies, ka tas būtu pārāk sentimentāli, ja divi brālīši sāktu braukāt vienā droškiņā.

XVIII NODAĻA VALACHINI

Un tā nu es aizbraucu viens pats. Ņemot vērā atrašanās vietu, pirmā vizīte iekrita pie Valachinas Sivceva Vražokā. Gadus trīs es nebiju redzējis Soņečku, un mana mīla uz viņu, protams, bija sen jau izkūpējusi, bet sirdī vēl bija saglabājušās jūsmas pilnas atmiņas par pagājušās bērnības mīlu. Šo triju gadu laika ne vienu reizi vien man bija gadījies viņu atcerēties tik spilgti un skaidri, ka nobira pat asaras, un es jutos atkal iemīlējies, bet tas ilga tikai dažas minutes un neatkārtojās pārāk bieži.

Zināju, ka Soņečka kopā ar māti bijusi ārzemēs, kur viņas nodzīvojušas divus gadus un tur, kā runāja, viņas izkritušas no diližansa, Soņečkai karietes stikli sagraizījuši seju, un tāpēc viņa it kā kļuvusi stipri neglītāka. Ceļā es spilgti atcerējos agrāko Soņečku un domāju par to, kādu tagad viņu ieraudzīšu. Tā kā viņa divus gadus bija pavadījusi ārzemēs, nezin kāpēc iedomājos viņu ļoti slaiku, ar skaistu vidukli, nopietnu un cienīgu, bet ārkārtīgi pievilcīgu. Fantazija man liedza viņu iedomāties ar rētām izkropļotu seju; gluži otrādi, dzirdējis kaut ko par kādu kaislīgu mīlētāju, kas palicis uzticīgs savai izredzētajai, kaut gan bakas izķēmojušas viņas seju, es centos iedomāties, ka esmu iemīlējies Soņečkā un par spīti rētām palikšu viņai uzticīgs. Vispār, pie Valachinu mājas piebraucis, es nebiju iemīlējies, bet, senās mīlas atmiņas sevī atmodinājis, biju gatavs iemīlēties un ļoti vēlējos to darīt, it sevišķi tāpēc, ka man, noraugoties savos draugos, kas bija iemīlējušies, jau sen bija kauns par to, ka esmu no viņiem atpalicis.

Valachini dzīvoja mazā, spodrā koka namiņā, kam ieeja bija no sētas. Kad piezvanīju (zvaniņi Maskavā tolaik bija vēl liels retums), durvis atvēra sīks, tīri ģērbies puisēns. Viņš vai nu neprata, vai negribēja pateikt, vai kungi ir mājās un, mani vienu tumšajā priekštelpā atstājis, nozuda vēl tumšākā gaitenī.

Es diezgan ilgi paliku viens pats šai tumšajā telpā, kurā bez ārdurvīm un gaiteņa durvīm bija vēl vienas aizslēgtas durvis, un es savā ziņā pabrīnījos par mājas drūmumu, pa daļai nodomādams, ka tam tā jābūt tādu ļaužu namā, kas bijuši ārzemēs. Minutes piecas pēc tam zāles durvis no iekšpuses atslēdza tas pats puisēns un ieveda mani glīti uzpostā, tomēr ne greznā viesistabā, kur drīz pēc manis ienāca Soņečka.

Viņai bija septiņpadsmit gadu. Viņa bija ļoti maza auguma, kalsnēja un iedzeltenu, neveselīgu sejas krāsu. Sejā nemanīja nekādas rētas, bet skaistās lielās acis un gaišais, labsirdīgi jautrais smaids bija tāds pats, kādu es to pazinu un mīlēju bērnībā. Es pavisam nebiju cerējis viņu tādu ieraudzīt un tāpēc nekādi nevarēju izteikt viņai visu to, ko pa ceļam domās biju sagatavojis. Viņa pasniedza man roku pēc angļu parašas, kas tolaik bija tāds pats retums ka zvaniņi, brīvi paspieda manējo un apsēdināja sev līdzās uz dīvana.

— Ai, cik es esmu priecīga, jūs ieraugot, mīļais Nicolas, — viņa sacīja, tik neliekuļotā priekā man sejā ieskatīdamās, ka vārdos — «mīļais Nicolas» es saklausīju draudzības, ne augstsirdības pieskaņu. Man par brīnumu, pēc ārzemju ceļojuma viņas izturēšanās bija kļuvusi vēl vienkāršāka, patīkamāka un sirsnīgāka nekā senāk. Es pamanīju divas mazas rētas pie deguna un uz uzacs, bet apburošas acis un smaids bija tādi paši, kādi tie saglabājušies man atmiņā, un mirdzēja pa vecam.

— Kā jūs esat pārvērties! — viņa turpināja. — Nu, pilnīgi pieaudzis cilvēks. Bet es, — kā jums rādās?

— Ak, es jūs nemaz nepazītu, — es atbildēju, kaut gan taisni tobrīd nodomāju, ka pazītu viņu kurā katrā laikā. Mani pārņēma atkal tas pats bezbēdīgi jautrais noskaņojums, kāds man bija pirms pieciem gadiem, kad es vecmāmiņas ballē dejoju ar Soņečku grosfāteru.

— Ko, vai es tik neglīta esmu kļuvusi? — galviņu papurinādama, viņa jautāja.

— Nē, pavisam ne, mazliet izaugusi, vecāka kļuvusi, — es steidzos atbildēt, — gluži otrādi… un pat…

— Nu, vienalga. Bet vai atceraties mūsu dejošanu, rotaļas, St.-Jйrфme , m-me Dorat? (Nevienas m-me Dorat es nevarēju atcerēties; acīm redzot viņa priecājās par savām bērnības atmiņām un jauca tās.) Ak, tas bija jauks laiks! — viņa turpināja, un tas pats smaids, pat jaukāks vēl par to, kādu es glabāju savās atmiņās, un tādas pašas acis mirdzēja manā priekšā. Kamēr viņa runāja, es paguvu padomāt par stāvokli, kādā patlaban atrados, un pats pie sevis nospriedu, ka šinī acumirklī es esmu iemīlējies. Bet, tiklīdz es biju tā nospriedis, tanī pašā sekundē izgaisa mans laimīgais, bezbēdīgais garastāvoklis, tāda kā migla ietina visu, kas atradās manā priekšā, — pat viņas acis un smaidu, un man sametās par kaut ko kauns, es nosarku un pazaudēju tērzēšanas spējas.

— Tagad pavisam citi laiki, — nopūtusies un mazliet uzacis saraukusi, viņa turpināja, — viss kļuvis daudz sliktāks, arī mēs esam kļuvuši sliktāki, vai ne, Nikolas?

Es nevarēju nekā atbildēt un klusēdams raudzījos viņā.

— Kur gan tagad visi toreizējie Ivini, Kornakovi? Atceraties? — viņa turpināja, mazliet ziņkārīgi noraudzīdamās manā pietvīkušajā, satrauktajā sejā. — Tas bija jauks laiks!

Es tomēr nevarēju nekā atbildēt.

No šī grūtā stāvokļa mani uz brīdi atpestīja vecā Valachina, kas ienāca istabā. Es piecēlos, paklanījos un atkal atguvu runas spējas, bet toties ar Soņečku, mātei ienākot, notika dīvaina pārmaiņa. Piepeši pazuda viņas jautrība un sirsnība, pat smaids kļuva citāds, un viņa, slaiko augumu atskaitot, piepeši pārvērtās par tādu no ārzemēm mājup pārbraukušu jaunkundzi, kādu es biju iedomājies viņu ieraudzīt. Likās, tādai pārmaiņai nebija nekāda iemesla, jo viņas māte smaidīja tikpat laipnīgi un visās viņas kustībās bija tāda pati lēnība kā viņos vecos laikos. Valachina apsēdās lielajā atzveltnī un norādīja man uz krēslu sev blakus. Meitai viņa kaut ko angliski pateica, Soņečka tūdaļ izgāja, un man kļuva vēl vieglāk. Valachina apvaicājās par maniem piederīgajiem, par brāli, par tēvu un tad pastāstīja savas bēdas — ka viņa zaudējusi vīru, un, beidzot, juzdama, ka vairs nav par ko runāt, raudzījās manī klusēdama, it kā vēlēdamās sacīt: «Ja tu tagad piecelsies, atvadīsies un aizbrauksi, tad darīsi pavisam labi, mans mīļais.» Bet ar mani notika pavisam kas dīvains. Soņečka ienāca atpakaļ ar rokdarbu rokā un apsēdās viesistabas otrā stūrī, tā ka es jutu uz sevi vērstus viņas skatienus. Kad Valachina stāstīja par sava vīra nāvi, man vēlreiz ienāca prātā, ka esmu iemīlējies, un nodomāju, ka arī māte droši vien to būs nojautusi, un mani atkal pārņēma tik nepārvarama kautrība, ka es nebiju spējīgs pakustināt neviena locekļa. Es zināju, ka man būs cieši jādomā par to, kur spert kāju, kā turēt galvu un rokas, ja es gribētu tagad piecelties un iet, — vārdu sakot, es jutos gandrīz tāpat kā vakar, kad biju izdzēris puspudeli šampanieša. Es nojautu, ka nevarēšu tikt galā ar visu to un tāpēc nevarēju piecelties, un patiesi nevarēju piecelties. Droši vien, manā nosarkušajā sejā un sastingumā skatīdamās, Valachina brīnījās. Taču es biju noņēmies labāk sēdēt tādā pašā muļķīgā stāvoklī nekā riskēt kaut kā nejēdzīgi celties un iet. Un tā es nosēdēju diezgan ilgi, gaidīdams, ka kāds neparedzēts gadījums izpestīs mani no šā stāvokļa. Šāds gadījums drīz arī radās neievērojama jauna cilvēka personā, kas tīri kā mājinieks ienāca viesistabā un laipni mani sveicināja. Atvainodamās, ka viņai kaut kas jāparunājot ar savu homme d'affaires [88] , valachina piecēlās un paskatījās manī ar tādu skatienu, kas it kā teica: «Labi, ja nu jūs gribat mūžīgi sēdēt, tad es laukā jūs netriekšu.» Kaut kā visus spēkus saņēmis, es piecēlos, tomēr nespēju vairs paklanīties, un, mātes un meitas līdzcietīgo skatienu pavadīts, izejot ar kāju aizķēros aiz krēsla, kas nepavisam nebija man ceļā, bet aizķēros tāpēc, ka visu savu uzmanību es biju sakoncentrējis uz to, lai tā neaizķertos aiz paklāja, kas bija man zem kājām. Svaigā gaisā es pagrozījos un tik skaļi iestenējos, ka pat Kuzma vairākas reizes ieprasījās: «Ko vēlaties?» — šīs jūtas tomēr izgaisa, un es diezgan mierīgā garā sāku prātot par savu mīlu pret Soņečku un par viņas attieksmēm pret māti, kas man likās dīvainas. Kad es vēlāk stāstīju tēvam savus novērojumus, ka Valachina ar meitu labi nesatiek, viņš sacīja:

— Jā, tā moka viņu, nabadzīti, ar savu šausmīgo skopumu. Un dīvaini, — viņš piebilda daudz sirsnīgāk, nekā to varētu sagaidīt, izsakoties vienkārši par radinieci, — kas tā bija par daiļu, mīļu, brīnišķīgu sievieti! Nesaprotu, kāpēc viņa tā pārvērtusies! Vai netiki redzējis tur, pie viņas, nez kādu sekretaru? Un kas tā par iedomu krievu kundzenei turēt sev sekretaru? — dusmīgi no manis novērsdamies, viņš sacīja.

— Redzēju, — es atbildēju.

— Nu vai viņš vismaz ir glīts?

— Nē, nepavisam.

— Nesaprotami, — tēvs noteica, pikti paraustīja plecu un. nokāsējās.

«Lūk, arī es nu esmu iemīlējies,» savā droškā braukdams, es nodomāju.

XIX NODAĻA KORNAKOVI

Otrā vizite pa ceļam iekrita pie Kornakoviem. Tie dzīvoja Arbatā, liela nama otrajā stāvā. Kāpnes bija ārkārtīgi plašas un tīras, tomēr ne greznas. Visgarām bija nostiepta ar spoži nospodrinātiem kapara stienīšiem nostiprināta grīdsega, bet ne puķu, ne spoguļu nebija. Zāle, pa kuras spoži novaskoto grīdu es iegāju viesistabā, bija tikpat rūpīgi un atturīgi iekārtota un spodra, viss mirdzēja un izskatījās izturīgs, kaut gan vairs ne gluži jauns, ne gleznu, ne aizkaru, ne citu greznumlietu nekur nemanīja. Vairākas kņazes bija viesistabā. Viņas sēdēja tik akurati un laiski, ka tūliņ varēja manīt: tā viņas nemēdz sēdēt, ja mājās nav viesu.

— Maman tūliņ nāks, — tuvāk man piesēdusies, vecākā no viņām teica. Kādu stundas ceturksni šī kņaze tik brīvi un veikli kavēja man laiku sarunās, ka valodas ne mirkli neapklusa. Tikai pārāk uzkrītoši bija tas, ka viņa kavē man laiku, un tāpēc viņa man nepatika. Starp citu, viņa pastāstīja, ka brālis Stepans, ko viņi sauca par Etjenu un kas pirms diviem gadiem bija nodots karaskolā, tagad paaugstināts jau par virsnieku. Kad viņa stāstīja par brāli un it īpaši par to, ka viņš pret maman gribu iestājies huzaros, viņas seja pauda izbailes un visām jaunākajām māsām, kas sēdēja klusēdamas, sejas šķita izbaiļu pilnas; kad viņa stāstīja par vecmāmiņas nāvi, viņas seja bija skumja un visas jaunākās māsas arī likās noskumušas; kad viņa atcerējās, kā es St.-Jйrфme iesitis un kā mani aizveduši, viņa sāka skaļi smieties un atņirdza neglītos zobus, un visas kņazes arī sāka smieties un rādīja neglītos zobus.

Ienāca kņaziene, tā pati mazā, kalsnā sieviete ar šaudīgām acīm un parašu skatīties uz citiem, kaut gan sarunājas ar jums. Viņa saņēma mani aiz rokas un pacēla savu roku man pie lūpām, lai es to noskūpstītu, ko citādi es nekad nebūtu darījis, neuzskatīdams to par nepieciešamu.

— Kāds man prieks jūs redzēt, — meitās noraudzīdamās, viņa kā parasti valodīgi iesāka. — Ak, cik viņš līdzīgs savai maman! Vai ne, Lise?

Lise sacīja, ka tas tiesa, kaut gan es droši zinu, ka man nav ne mazākās līdzības ar māmiņu.

— Tad redzat nu, arī jūs esat jau pieaudzis! Un mans Etjens, — jūs taču viņu atceraties, — viņš jums rada trešajā augumā … nē, nevis trešajā, bet kā tas iznāk, Lise?… Mana māte bija Varvara Dmitrijevna, Dmitirija Nikolajeviča meita, bet jūsu vecmāmiņa Natalija Nikolajevna.

— Ceturtajā augumā, maman, — vecākā kņaze sacīja.

— Ak, tu vienmēr sajauc, — māte viņu dusmīgi apsauca, — ne jau gluži trešajā augumā, bet issus de germains[89] , — redziet, kāda jums radniecība ar manu Etjeniņu. Zināt, viņš jau virsnieks. Tikai slikti, ka nu viņš pilnīgi savā vaļā. Jūs, jauniešus, vajag stingri turēt grožos, un kā vēl! … Nedusmojieties uz mani, savu veco krustmāti, kad es jums saku taisnību; es Etjenu stingri uzraudzīju un atzīstu, ka tā vajag.

— Jā, redzat, kāda rada mēs esam, — viņa turpināja, — kņazs Ivans Ivaničs man īstens tēvocis un arī jūsu mātei tēvocis. Tātad mēs ar jūsu maman bijām māsīcas, nē, trešajā augumā… jā, tā gan. Nu, bet sakiet man, draudziņ, vai pie kņaza Ivana jau esat bijis?

Es teicu, ka neesmu vēl bijis, bet šodien pat braukšu.

— Ak, kā nu tā var! — viņa iesaucās. — Tur jums vispirms vajadzēja iegriezties. Jūs taču zinat, kņazs Ivans jums tikpat kā tēvs. Bērnu viņam nav, tātad viņa mantinieki būsiet tikai jūs un mani bērni. Jums vajag viņu godā turēt kā vecuma dēļ, tā sabiedriskā stāvokļa un visa cita dēļ. Zinu, jūs, šolaiku jaunatne, vairs nerēķināties ar radniecību un nemīlat vecīšus; bet klausiet man, vecai krustmātei, tāpēc ka es jūs mīlu un arī jūsu maman mīlēju, un arī jūsu vecmāmiņu ļoti, ļoti mīlēju un cienīju. Apmeklējiet viņu, katrā ziņā, katrā ziņā apmeklējiet.

Es sacīju, ka visādā ziņā apmeklēšu, un, tā kā vizite, pēc manām domām, bija jau diezgan ilgi vilkusies, tad piecēlos un gribēju posties ceļā, bet viņa mani aizturēja.

— Nē, pakavējieties vēl brītiņu. Kur jūsu tēvs, Lise? Pasauciet viņu šurp. Viņš tā priecāsies, jūs redzot, — pret mani pagriezusies, viņa turpināja.

Pēc minutēm divām patiesi ienāca kņazs Michailo. Tas bija pamaza auguma, plecīgs kungs, stipri nevīžīgi ģērbies, neskuvies un tik vienaldzīgu seju, ka atgādināja pat muļķi. Par mani viņš nemaz tā nepriecājās, vismaz šo prieku viņš neizrādīja. Bet kņaziene, no kuras viņš acīm redzot ļoti baidījās, viņam sacīja:

— Vai nav tiesa, Voldemārs (droši vien manu vārdu viņa bija aizmirsusi) ļoti līdzīgs savai maman? — un viņa tā pamāja ar acīm kņazam, ka viņš, jādomā, aptvēra, ko viņa vēlas, pienāca pie manis un pavisam vienaldzīgi, pat ar zināmu nepatiku pastiepa man savu neskūto vaigu, kas man bija jānoskūpsta.

Un tu neesi nemaz vēl saģērbies, bet tev taču jābrauc, — tūliņ pēc tam kņaziene dusmīgā balsī iesāka, acīm redzot paradusi vienmēr tā izturēties pret mājiniekiem. — Gribi, lai atkal uz tevi dusmotos, gribi atkal sacelt visus pret sevi.

— Tūliņ, tūliņ, mīļā, — kņazs Michailo noteica un izgāja. Es atsveicinājos un arī izgāju.

Pirmo reizi es dabūju dzirdēt, ka mēs esot kņaza Ivana Ivaniča mantinieki, un šī vēsts mani nepatīkami pārsteidza.

XX NODAĻA IVINI

Vēl smagāk man kļuva, domājot par to viziti, kas man bija vēl priekšā. Bet, pirms doties pie kņaza, pa ceļam vajadzēja iegriezties pie Iviniem. Viņi dzīvoja Tveras ielā, milzīgā, skaistā namā. Ne bez bailēm es spēru kāju uz parādes lievenēm, kur stāvēja cienīgs šveicars.

Pavaicāju, vai ir mājās.

— Ko jūs vēlaties satikt? Ģeneraļa dēls ir mājās, — šveicars man paskaidroja.

— Un pats ģeneralis? — es drosmīgi jautāju.

— Jāpieteic. Kā pavēlēsiet? — šveicars sacīja un pazvanīja. Kāpnēs parādījās sulaiņa kājas puszābakos. Pats nezinu kāpēc, bet es tā nokautrējos, ka pateicu sulainim, lai nepieteic ģeneralim, jo es papriekš iešu pie ģeneraļa dēla. Kāpjot augšup pa milzīgajām kāpnēm, man šķita, ka esmu kļuvis bezgala maziņš (un nevis pārnestā, bet šī vārda tiešā nozīmē). Tāda pati sajūta bija pārņēmusi mani arī tad, kad mana droška apstājās pie lievenēm: man likās, ka ir droška, ir zirgs, ir kučieris saruka gluži maziņi. Ģeneraļa dēls ar atvērtu grāmatu aizmidzis gulēja uz dīvana, kad es pie viņa iegāju. Viņa mājskolotājs Frosta kungs, kas joprojām uzturējās viņu mājā, brašā gaitā man sekoja un pamodināja savu audzēkni. Mani ieraudzījis, Ivins nemaz nepriecājās, un es pat nomanīju, ka, sarunājoties ar mani, viņš neskatījās man acīs. Kaut gan viņš izturējās ļoti laipni, man tomēr likās, ka viņš tikai kavē man laiku tāpat kā kņaze, ka viņam sevišķu ilgu pēc manis nav un nav arī sevišķas vajadzības pēc pazīšanās ar mani, tāpēc ka viņam droši vien citas paziņu aprindas. To visu es noģidu īpaši no tā, ka viņš neskatījās man acīs. Lai cik nepatīkami man to atzīt, bet, īsi izsakoties, viņš izturējās pret mani gandrīz tāpat kā es pret Iļiņku. Es sāku jau uztraukties, uztvēru katru Ivina skatienu un, kad viņš saskatījās ar Frostu, tad iztulkoju to tā: «Kāpēc gan viņš pie mums ieradies?»

Mazliet ar mani parunājies, Ivins teica, ka viņa tēvs un māte esot mājās, vai es nevēloties kopā ar viņu noiet lejā pie viņiem.

— Es tūliņ apģērbšos, — otrā istabā ieiedams, viņš piebilda, kaut gan arī savā istabā bija labi ģērbies — jaunos svārkos un baltā vestē. Pēc dažām minutēm viņš ienāca pilnīgi aizpogātā mundierī, un mēs reizē kāpām lejā. Parādes istabas, kurām mēs gājām cauri, bija bezgala lielas, augstas un, kā likās, grezni iekārtotas, tur bija kaut kas no marmora un zelta, kaut kas ar baltu audumu pārsegts un daudz spoguļu. Mazajā istabiņā, kas atradās aiz viesistabas, pa otrām durvīm reizē ar mums ienāca Ivina. Viņa saņēma mani ļoti sirsnīgi un draudzīgi, apsēdināja sev līdzās un ar interesi izvaicāja par visiem maniem piederīgajiem.

Ivina, kuru es agrāk tikai reizes divas tā pavirši biju redzējis, bet tagad vērīgi aplūkoju, man ļoti iepatikās. Viņa bija liela auguma, kalsna, ļoti baltu sejas krāsu un izskatījās vienmēr skumja un sagurusi. Smaids viņai bija sērīgs, tomēr ārkārtīgi labsirdīgs; acis bija lielas, gurdas un mazliet šķielēja, kas viņu padarīja vēl sērīgāku un pievilcīgāku. Viņa nesēdēja sakņupusi, bet ar visu augumu saliekusies, visas viņas kustības bija stūrainas. Runāja viņa gurdeni, tomēr balss un neskaidrā r un l izruna skanēja ļoti patīkami. Viņa nekavēja man laiku. Acīm redzot manas atbildes par maniem piederīgajiem modināja viņā sērīgu interesi, it kā viņa, manī klausoties, ar skumjām atcerētos senos labos laikus. Dēls kaut kur izgāja, viņa klusēdama minutes divas raudzījās manī un piepeši sāka raudāt. Es sēdēju viņai iepretim un nevarēju nekā sadomāt, ko lai saku vai daru. Viņa vēl arvien raudāja, manī neskatīdamās. Sākumā man bija viņas žēl, pēc tam es nodomāju: «Vai nevajadzētu viņu mierināt un kā to izdarīt?» Pēdīgi es saīgu, ka viņa nostāda mani tik neveiklā stāvoklī. «Vai patiesi es izskatos tik nožēlojams?» es domāju. — «Vai varbūt viņa dara to ar nodomu, lai uzzinātu, kā es tādā gadījumā rīkošos?»

«Iet projām tagad neveikli, izskatītos, it kā es bēgtu no viņas asarām,» es prātoju tālāk. Es sakustējos savā krēslā, lai atgādinātu vismaz savu klātbūtni.

— Ak, kāda es muļķe! — manī paskatīdamās un cenzdamās pasmaidīt, viņa sacīja. — Ir tādas dienas, kad jāraud bez kāda iemesla.

Viņa sāka meklēt sev līdzās uz dīvana kabatas drāniņu un piepeši sāka vēl stiprāk raudāt.

— Ak mans dievs! Cik tas smieklīgi, ka es tā raudu. Es tā mīlēju jūsu māti, mēs bijām tādas draudzenes … bijām … un …

Viņa sameklēja kabatas drāniņu, aizsedza seju un joprojām raudāja. Atkārtojās atkal mans neveiklais stāvoklis, kas vilkās diezgan ilgi. Man bija nepatīkami, bet jo vairāk viņas žēl. Viņas asaras likās patiesas, un man šķita, ka viņa raudāja ne tik daudz par manu māti, cik par to, ka viņai pašai tagad labi neklājas un ka toreiz, viņos laikos, bijis daudz labāk. Nezinu, kā tas viss būtu beidzies, ja nebūtu ienācis jaunais Ivins un pateicis, ka vecais Ivins viņu saucot. Viņa piecēlās un gribēja jau iet, kad pats Ivins ienāca pie mums. Tas bija maza auguma, spēcīgs, sirms kungs ar biezām, melnām uzacīm, pavisam sirmiem, īsi apcirptiem matiem un ārkārtīgi stingrām un noteiktām mutes līnijām.

Es piecēlos un viņam paklanījos, bet Ivins, kam zaļo fraku greznoja trīs zvaigznes, ne vien neatņēma manu sveicienu, bet gandrīz pat nepaskatījās uz mani, tā, ka es piepeši jutu, ka neesmu cilvēks, bet kaut kāda nevērtīga lieta — krēsls vai lodziņš, un, ja arī esmu cilvēks, tad tāds, kas nemaz neatšķiras no krēsla vai lodziņa.

— Un jūs vēl neesat uzrakstījusi grāfienei, mana mīļā, — ar mierīgu, tomēr stingru sejas izteiksmi viņš franču valodā sacīja sievai.

— Sveiki, monsieur Irteneff , — piepeši lepni ar galvu pametusi, Ivina man pateica un, tāpat kā dēls, neskatījās man acīs. Es vēlreiz paklanījos viņai un viņas vīram, un atkal mana paklanīšanās uz veco Ivinu atstāja tādu pašu iespaidu, it kā atvērtu vai aizvērtu lodziņu. Tomēr students Ivins pavadīja mani līdz durvīm un pa ceļam pastāstīja, ka viņš pārceļoties uz Pēterburgas universitati, jo viņa tēvs dabūjis tur vietu (viņš nosauca kādu ļoti svarīgu posteni).

«Nu, lai papa dara ko grib,» droškā sēzdamies, es pats pie sevis norūcu, «bet es gan savu kāju te vairs nesperšu; šī pinkšķe raud, manī skatīdamās, it kā es būtu kāds nelaimes putns, bet Ivins, cūka, pat sveiciena neatņem, gan es viņam parādīšu…» Ko es viņam domājos parādīt, es patiesi nezināju, bet tā tas man ienāca prātā.

Vēlāk man bieži nācās cīnīties pret tēva pamācībām, kurš apgalvoja, ka šī pazīšanās «jākultivējot» un ka es nevarot prasīt, lai cilvēks ar tādu sabiedrisko stāvokli kā Ivins pievērstu sevišķu uzmanību tādam zeņķim kā es; tomēr es diezgan ilgi paliku pie sava.

XXI NODAĻA KŅAZS IVANS IVANIČS

— Nu, tagad vēl pēdējā vizite Ņikitas ielā, — es Kuzmam sacīju, un mēs laidām uz kņaza Ivana Ivaniča namu.

Izturējis vairāku apmeklējumu pārbaudi, es biju iemantojis jau zināmu pašapziņu un tagad kņaza namam tuvojos diezgan mierīgā garā, kad piepeši man iešāvās prātā kņazienes Kornakovas vārdi, ka esmu mantinieks; bez tam pie ieejas es ieraudzīju vēl divas ekipažas, un mani atkal pārņēma agrākā kautrība.

Man šķita, ka vecais šveicars, kas man atvēra durvis, sulainis, kas palīdzēja novilkt mēteli, kā arī trīs dāmas un divi kungi, kas jau bija viesistabā, un jo sevišķi pats kņazs Ivans Ivaničs, kas privatuzvalkā sēdēja uz dīvana, — man šķita, ka visi raugās manī kā mantiniekā un tāpēc diezgan nelabvēlīgi. Kņazs pret mani bija ļoti laipns, noskūpstīja mani, tas ir, pielika uz mirkli manam vaigam mīkstas, vēsas un sausas lūpas, apvaicājās par mācībām, par nākotnes nodomiem, jokojās ar mani, jautāja, vai es vēl rakstot tādas vārsmas, kādas pasniedzis vecmāmiņai vārda dienā, un uzlūdza, lai ierodos šodien pie viņa pusdienot. Bet, jo laipnāks viņš pret mani bija, jo vairāk man likās, ka viņš izturas pret mani tā tikai tāpēc, lai es nemanītu, cik nepatīkama viņam doma, ka esmu viņa mantinieks. Viņam bija paradums — mākslīgo zobu dēļ, ar ko viņam bija pilna mute, — pievilkt augšlūpu pie deguna, ja bija kaut ko pateicis un, mazliet iešņācoties, it kā ievilkt lūpu sev nāsīs, un, kad viņš tagad tā darīja, man visu laiku šķita, ka viņš sev saka: «Puišeli, puišeli, arī bez tevis zinu: mantinieks, mantinieks,» un tā tālāk.

Kad mēs bijām vēl bērni, kņazu Ivanu Ivaniču saucām par vectētiņu, bet tagad man kā mantiniekam mēle neklausīja pateikt viņam «vectētiņ», taču sacīt — «jūsu gaišība», kā to darīja viens no kungiem, kas tur bija klāt, man likās pazemojoši, un tā es visas sarunas laikā centos izvairīties viņu kaut kā godināt. Bet visvairāk mani mulsināja vecā kņaziene, kas arī bija kņaza mantiniece un dzīvoja turpat viņa namā. Pusdienu maltītes laikā, kad sēdēju kņazei līdzās, es domāju, ka kņaze nerunā ar mani tāpēc, ka neieredz mani, jo arī es esmu tāds pats kņaza mantinieks kā viņa, un ka kņazs nepievērš mums uzmanību tāpēc, ka mēs — es un kņaze — esam mantinieki un abi viņam vienlīdz pretīgi — Jā, tu neticēsi, cik man bija nepatīkami, — tās pašas dienas vakarā, gribēdams Dmitrija priekšā padižoties ar riebuma jūtām, kādas manī modina doma, ka esmu mantinieks (man likās, ka tās ļoti labas jūtas), es Dmitrijam teicu, — cik nepatīkami man šodien bija veselas divas stundas uzkavēties pie kņaza. Viņš ir jauks cilvēks un izturējās pret mani sevišķi laipni, — es stāstīju, vēlēdamies, starp citu, savam draugam iegalvot, ka nestāstu visu to tāpēc, ka būtu juties kņaza priekšā pazemots, — bet, — es turpināju, — doma, ka arī uz mani var sākt skatīties tāpat kā uz kņazi, kas dzīvo viņa namā un viņam lišķē, tā ir briesmīga doma. Viņš ir brīnišķīgs vecītis un pret visiem bezgala labs un pieklājīgs, tomēr sāpīgi noskatīties, kā viņš maltretirē šo kņazi. Riebīgā nauda bojā visas attiecības!

— Vai zini, es domāju, vislabāk būtu izskaidroties ar kņazu bez aplinkiem, — es sacīju, — pateikt viņam, ka cienu viņu kā cilvēku, bet par viņa mantojumu nedomāju un tāpēc lūdzu viņu, lai viņš man nekā nenovēl, un ka tikai tādā gadījumā es viņu apmeklēšu. — Kad es to pateicu, Dmitrijs nesmējās pilnā kaklā, gluži otrādi, viņš nogrima domās un, brīdi klusējis, sacīja:

— Zini ko? Tev nav taisnība. Vai nu tev nav jāiedomājas, ka arī par tevi varētu domāt tāpat kā par kādu tur jūsu kņazi, vai, ja nu tu tā esi ieņēmies, jādomā arī turpmāk tāpat, tas ir, ka tu zini, kā par tevi var domāt, bet ka šādas domas tev tik tālas, ka tu tās nicini un uz to pamata vien nekā nedarīsi. Tu esi ieņēmies, ka viņi iedomājas, ka tu iedomājies… tomēr, jāsaka, — sajuzdams, ka savos prātojumos mazliet jūk, viņš piebilda, — daudz labāk pavisam par to nedomāt.

Manam draugam bija taisnība. Tikai daudz, daudz vēlāk es no pieredzes mācījos, cik kaitīgi domāt un vēl kaitīgāk runāt par daudzko, kas liekas dižs, bet kam uz visiem laikiem jāpaliek no citiem apslēptam ikkatra cilvēka sirds dziļumos, un tāpat, ka cildeni vardi reti kad saskan ar cildeniem darbiem. Esmu pārliecināts, ka jau tāpēc vien, ka labs nodoms izteikts vārdos, — grūti, pa lielākai daļai pat neiespējami, izpildīt šo labo nodomu. Bet kā gan apvaldīt un paturēt pie sevis cēli pašapzinīgas jaunības tieksmes? Tikai daudz vēlāk atceries un nožēlo to tāpat kā puķes ziedu, ko nenocieties noplūci vēl neizplaukušu un pēc tam ieraugi zemē novītušu un samītu.

Es, kas nupat Dmiitrijam, savam draugam, biju sacījis, ka nauda boja attiecības, otrā rītā pirms mūsu aizbraukšanas uz laukiem, kad izrādījās, ka esmu izšķiedis visu savu naudu par dažādam bildītēm un turku pīpi, aizņēmos no viņa ceļam divdesmit piecus rubļus, ko viņš man piedāvāja, un pēc tam ilgi paliku viņam parādā.

XXII NODAĻA SIRSNĪGA SARUNA AR DRAUGU

Šī mūsu saruna norisinājās faetonā ceļā uz Kuncevu. Dmitrijs mani atrunāja no brauciena otrā rītā pie viņa mātes vizitē, bet pēc pusdienas atbrauca pakaļ, lai aizvestu mani uz vasarnīcu, kur dzīvoja viņa piederīgie, un uzaicināja tur palikt visu vakaru un arī pārnakšņot. Tikai tad, kad mēs bijām izbraukuši no pilsētas un kad netīrās ielas un neciešami apdullinošo bruģa troksni nomainīja lauku plašums un viegla riteņu šņirkstēšana putekļainā ceļa smiltīs, un kad pavasara smaržīgais gaiss un lauku āres apņēma mani no visām pusēm, tikai tad es mazliet atjēdzos no daždažādiem jauniem iespaidiem un brīvības apziņas, kas mani šais divās dienās bija galīgi samulsinājusi. Dmitrijs bija runīgs un lēnprātīgs, ar galvas paraustīšanu nekārtoja kaklasaiti, nervozi nemirkšķināja acis un neviebās. Es biju ļoti apmierināts ar tām cildenajām jutām, ko viņam biju izpaudis, cerēdams, ka to dēļ viņš būs pilnīgi piedevis man kauna pilno notikumu ar Kolpikovu un mani nenicina par to, un mēs sākām draudzīgi sarunāties par daudzām intimām lietām, ko ne katrreiz otram stāsta. Dmitrijs stāstīja man par savu ģimeni, kuru es vēl nepazinu, par māti, krustmāti, māsu un par to, kuru Volodja un Dubkovs uzskatīja par mana drauga ilgoto un dēvēja par rudgalvīti. Par māti viņš runāja ar vēsu un svinīgu uzslavu, it kā vēlēdamies šai ziņā novērst visus iebildumus; par krustmāti atsaucās jūsmīgi, bet ar tādu kā iecietību; par māsu runāja ļoti maz, it kā kautrēdamies man par viņu stāstīt; bet par rudgalvīti, ko patiesībā sauca par Ļubovu Sergejevnu un kas bija padzīvojusi jaunava un kaut kādu ģimenes attiecību dēļ dzīvoja Ņechļudovu mājā, viņš runāja ļoti pacilāti.

— Jā, viņa ir brīnišķīga meiča, — viņš sacīja, kaunīgi sarkdams, bet toties jo drošāk man acīs skatīdamies, — viņa nav vairs jauniņā, drīzāk gan veca un pavisam neglīta. Bet tas taču muļķīgi un nejēdzīgi — mīlēt skaistumu! … Es pat nevaru to saprast, tik muļķīgi tas ir (to viņš pasacīja tā, it kā nupat būtu atklājis pašu jaunāko, neparastāko patiesību). Bet tāds gars, tāda sirds un principialitate… esmu pārliecināts, viņai līdzīgas jaunavas šolaiku sabiedrībā neatradīsi (nezinu, no kā Dmitrijs bija piesavinājies parašu izteikties, ka šolaiku sabiedrībā viss labais ir reti sastopama parādība, bet šo izteicienu viņš mīlēja atkārtot, un tas viņam tā labi iznāca).

— Es tikai baidos, — viņš mierīgi turpināja, ar savu prātošanu galīgi iznīcinājis tos, kas bijuši tik muļķi, ka mīlējuši skaistumu, — baidos vienīgi, ka tu tik drīz viņu neizpratīsi un neiepazīsi: viņa ir kautra un pat noslēpumaina, nemīl plātīties ar savām jaukajām, brīnišķīgajām īpašībām. Lūk, māmiņa pat, kas, kā redzēsi, ir lieliska un gudra sieviete, viņa pazīst Ļubovu Sergejevnu jau vairākus gadus un tomēr nevar un negrib viņu saprast. Vakar pat… es tev pastāstīšu, kāpēc es nebiju labā omā, kad tu man apvaicājies. Aizvakar Ļubova Sergejevna vēlējās, lai es kopā ar viņu aizbrauktu pie Ivana Jakovļeviča, — droši vien tu būsi dzirdējis par Ivanu Jakovļeviču, kas it kā esot vājprātīgs, bet īstenībā viņš ir lielisks cilvēks. Man jāsaka, Ļubova Sergejevna ārkārtīgi reliģioza un pilnīgi saprot Ivanu Jakovļeviču. Viņa to bieži apmeklē, sarunājas ar viņu un dod viņam pasniegšanai nabagiem naudu, ko pati nopelna. Tu redzēsi, viņa ir brīnišķīga sieviete. Nu, un es kopā ar viņu aizbraucu pie Ivana Jakovļeviča, un esmu viņai ļoti pateicīgs par to, ka redzēju šo ievērojamo cilvēku … Bet māmiņa nekādi negrib saprast, saskata tur māņticību.

Un vakar man pirmo reizi mūžā iznāca saraušanās ar māmiņu, un diezgan asa, — viņš nobeidza, drudžaini paraustīdams kaklu, it kā atcerēdamies, ko viņš šai strīdā izjutis.

Nu, un kā tu pats domā, tas ir, kad iedomājies, kas iznāks … Vai jūs runājat par to, kas būs un kā beigsies jūsu mīla vai draudzība? — es jautāju, vēlēdamies novērst viņa domas no nepatīkamām atmiņām.

— Tu jautā, vai es domāju viņu precēt? — viņš man vaicāja, atkal piesarkdams, tomēr pagriezies droši skatījās man acīs.

«Nu, kas par to,» sevi mierinādams, es domāju, «tas taču nav nekas, mēs esam pieauguši cilvēki, labi draugi, braucam faetonā un prātojam par savu nākotni. Kuram katram būtu patīkami tagad noklausīties un noskatīties mūsos.»

— Kāpēc gan ne? — viņš turpināja, manu apstiprinošo atbildi saņēmis, — kā katram saprātīgam cilvēkam, arī man mērķis — kļūt laimīgam un labam, cik nu tas iespējams; un ar viņu, ja vien viņa vēlēsies, kad būšu kļuvis pilnīgi neatkarīgs, ar viņu es būšu daudz laimīgāks un labāks nekā ar skaistāko sievieti pasaulē.

Tādās sarunās nogrimuši, mēs pat nepamanījām, ka tuvojamies Kuncevai, — nepamanījām arī to, ka debesis sāk apmākties un taisās uz lietu. Pa labi, pār Kuncevas dārza vecajiem kokiem, saule nebija vairs augstu, un pusi sārtā, blāzmainā loka bija aizsedzis jau diezgan biezs, pelēks mākonis; gar otru mākoņa malu veselām šaltīm lauzās uz āru ugunīgas staru strēles un brīnum spilgti apgaismoja dārza kokus, kuru kuplās, zaļās, nekustīgās galotnes mirgoja mākoņu neaizsegtajā, gaišajā debess zilgmē. Šīs debess malas mirdzums un gaisma bija krasā kontrastā ar mēļo, smago lietus padebesi, kas bija nogūlies pār jauno bērzu ataugu pie apvāršņa.

Mazliet pa labi, aiz krūmiem un kokiem, jau bija redzami vasarnīcu krāsainie jumti; daži atstaroja spilgtos saules starus, uz dažiem atēnojās pretējās debess puses drūmie toņi. Pa kreisi, lejā, zilgmoja dīķis, apaudzis ar bāli zaļganiem vītoliem, kas meta tumšas ēnas uz dīķa blāvo, it kā izliekto ūdens līmeni. Aiz dīķa, nokalnē, visu pamali apņēma tumša, aparta papuve, kuru šķērsoja spilgti zaļa, taisna ežas līnija, kas aizstiepās tālē un atdūrās svina pelēkajā negaisa mākonī pie apvāršņa. Abpus ceļam, pa kuru vienmērīgi šūpodamies ripoja mūsu faetons, kuploja tumši zaļi rudzi, šur tur jau aizmetušies stiebros. Gaiss bija rāms un spirdzinošs; koku, lapu un rudzu zaļumā nejuta ne mazākās vēsmiņas, tas bija neparasti spodrs un spilgts. Likās, ik lapiņa, ik zālīte dzīvoja savu īpašu, pilnīgu un laimīgu dzīvi. Ceļmalā es pamanīju tumšu taciņu, kas aizlocījās tumšzaļo, jau krietni sakuplojušo rudzu druvā. Šī taciņa man nezin kāpēc ārkārtīgi spilgti atgādināja sādžu, un šo atmiņu un kādas dīvainas domu sakarības dēļ es spilgti atcerējos Soņečku un to, ka esmu viņā iemīlējies.

Neraugoties uz visu manu draudzību ar Dmitriju un prieku, kādu man sagādāja viņa vaļsirdība, man negribējās vairs nekā dzirdēt par viņa jūtām un nolūkiem attiecībā uz Ļubovu Sergejevnu, bet katrā ziņā gribējās pastāstīt par savu mīlu uz Soņečku, jo tā man likās daudz augstāka mīla. Bet nezin kāpēc es neuzdrošinājos viņam tieši pateikt savas domas par to, cik jauki būs, kad, Soņečku apprecējis, dzīvošu uz laukiem, man būs mazi bērni, kas, pa grīdu rāpodami, sauks mani par tēti, un kā es priecāšos, kad viņš ar sievu, Ļubovu Sergejevnu, ieradīsies pie manis ceļa drēbēs… bet visa tā vietā es sacīju, uz noejošo sauli rādīdams: — Dmitrij, skaties, kāds skaistums!

Dmitrijs nesacīja nekā, acīm redzot viņam nepatika, ka uz viņa atzīšanos, kas viņam droši vien nenācās viegli, es atsaucos, vēršot viņa uzmanību uz dabu, pret kuru viņš vispār bija vienaldzīgs. Daba atstāja uz viņu pavisam citādu iespaidu nekā uz mani: viņš priecājās ne tik daudz par tās skaistumu, cik par tās daudzveidību; viņš mīlēja to vairāk ar prātu nekā ar jūtām.

— Esmu ļoti laimīgs, — es viņam sacīju, redzēdams, ka viņš acīm redzot bija nogrimis pats savās pārdomās un likās gluži vienaldzīgs pret to, ko es varētu teikt. — Es taču tev jau stāstīju, atceries, par vienu jaunavu, kurā es biju iemīlējies, vēl bērns būdams. Šodien es viņu redzēju, — es jūsmīgi turpināju, — un tagad nu esmu viņā galīgi iemīlējies …

Un par spīti tam, ka viņa sejā joprojām atspoguļojās vienaldzība, es izstāstīju par savu mīlu un par savas nākamās laulības dzīves paredzamo laimi. Un dīvaini, tiklīdz es biju attēlojis savas spēcīgās jūtas visos sīkumos, tanī pašā acumirklī manīju, ka šīs jūtas sāka bālēt.

Lietutiņš mūs pārsteidza, kad mēs jau bijām iegriezušies bērzu gatvē, kas veda uz vasarnīcu. Mūs tomēr nesamērcēja. Ka sācis līt, es uzzināju tikai pēc tā, ka dažas lāses uzkrita man uz deguna un rokām un kaut kas sāka klusi šalkt jaunajās, lipīgajās bērzu lapās. Savus kuplos zarus nekustīgi nokāruši, bērzi, likās, ar baudu uztvēra tīrās, caurspīdīgās lāses, par ko liecināja spēcīgā smarša, ar ko tie piepildīja gatvi. Mēs izkāpām no faetona, lai caur dārzu ātrāk nokļūtu vasarnīcā. Bet pie pašas ieejas mēs saskrējāmies ar četrām dāmām, no kurām divas ar rokdarbu, viena ar grāmatu, bet ceturtā ar sunīti rokās ātriem soļiem steidzās no pretējās puses. Dmitrijs turpat uz vietas iepazīstināja mani ar savu māti, māsu, krustmāti un Ļubovu Sergejevnu. Uz brītiņu viņas apstājās, bet lietutiņš sāka smidzināt arvien stiprāk un stiprāk.

— Iesim uz lievenēm, tur tu varēsi mūs vēlreiz ar viņu iepazīstināt, — tā, kuru es noturēju par Dmitrija māti, sacīja, un mēs reizē ar dāmām devāmies pa kāpnēm augšā.

XXIII NODAĻA ŅECHĻUDOVI

No visas šīs sabiedrības pirmajā acumirklī mani visvairāk pārsteidza Ļubova Sergejevna, kas, klēpja sunīti rokās turēdama, lielās, adītās kurpēs pati beidzamā kāpa augšup pa kāpnēm un, reizes divas apstājusies, vērīgi aplūkoja mani un tūliņ pēc tam noskūpstīja savu šuneli. Viņa bija ļoti neglīta: rudiem matiem, kalsna, pazema augumā, mazliet greiza. Kas viņas neglīto seju padarīja vēl neglītāku, tas bija dīvainais matu sasukājums ar šķirtni vienā pusē (matu sasukājums, ko sev izdomā plikpaurainas sievietes). Lai es savam draugam par prieku centos kā cenzdamies, taču nevarēju viņā saskatīt nekā skaista. Pat viņas brūnās acis, kaut gan tās izstaroja labsirdību, bija pārāk mazas un neizteiksmīgas un pavisam neglītas; arī rokas, šī cilvēka ķermeņa raksturīgā daļa, lai gan ne visai lielas un puslīdz glītas, bija sarkanas un raupjas.

Kad es līdz ar citiem nonācu terasē, atskaitot Dmitrija māsu Vareņku, kas ar savām lielajām, tumšpelēkajām acīm tikai uzmanīgi paraudzījās manī, katra dāma, pirms ķērās atkal pie sava darba, pasacīja man dažus vārdus, bet Vareņka sāka skaļi lasīt grāmatu, kuru turēja sev klēpī, pirkstu starp lapām ielikusi.

Kņaziene Marja Ivanovna bija gara, slaika, gadus četrdesmit veca sieviete. Pēc sirmo matu šķipsnām, kas bija redzamas gar aubītes malām, viņu varēja noturēt par vecāku, turpretim svaigā, ārkārtīgi maigā seja, kurā nebija manāma neviena grumbiņa, un it īpaši spirgtais un jautrais lielo acu mirdzums lika domāt, ka viņa daudz jaunāka. Acis viņai bija brūnas, ļoti skaidras; lūpas pārāk smalkas, mazliet pabargu izteiksmi; deguns diezgan pareizi veidots, tikai mazliet uz kreiso pusi; roka bija bez gredzeniem, liela, gandrīz vīrišķīga, ar skaistiem, slaidiem pirkstiem. Viņai bija tumšzils tērps, kas cieši piegula viņas slaidajam, vēl tīri jaunavīgajam viduklim, ar ko viņa acīm redzot dižojās. Viņa sēdēja ārkārtīgi taisni un šuva kaut kādu tērpu. Kad es uzkāpu terasē, viņa saņēma manu roku, pievilka mani sev tuvāk, it kā vēlēdamās labāk apskatīt, un, ar tādu pašu vēsu, atklātu skatienu manī noraudzīdamās, kā to darīja viņas dēls, sacīja, ka viņa mani jau sen pazīstot pēc Dmitrija nostāstiem un tāpēc, lai es varētu tuvāk ar viņiem iepazīties, viņa lūdzot mani palikt pie viņiem veselu diennakti.

— Nekautrēdamies no mums, dariet visu, kas vien jums tīk, tāpat kā mēs neliksimies jūsu dēļ traucēties; pastaigājieties, lasiet, klausieties vai guliet, ja jums tā patīkamāk, — viņa piebilda.

Sofja Ivanovna bija vecmeita un kņazienes jaunākā māsa, kaut gan izskatījās par to vecāka. Augumā viņa bija taisni tāda, kādas parasti izskaitās pamaza auguma, ļoti druknas vecmeitas, kas valkā korseti. Likās, it kā visa viņas veselība būtu sakāpusi ķermeņa augšdaļā ar tādu sparu, ka draudēja kuru katru acumirkli to nožņaugt. Savas īsās, resnās rociņas viņa nevarēja salikt kopā zem ņiebura un pašu cieši jo cieši savilkto ņiebura apakšdaļu viņa nemaz nevarēja saredzēt.

Lai gan kņaziene Marja Ivanovna bija tumšmate un tumšām acīm, bet Sofja Ivanovna gaišmate ar lielām, dzīvām un līdz ar to rāmām, zilām acīm (kas ir liels retums), abām māsām bija liela līdzība: tāda pati sejas izteiksme, tāds pats deguns, tādas pašas lūpas; tikai Sofjai Ivanovnai deguns un lūpas bija mazliet biezākas un, kad viņa smaidīja, pašķiebās uz labo pusi, turpretim kņazienei uz kreiso pusi. Spriežot pēc apģērba un matu sasukājuma, Sofja Ivanovna gribēja vēl izlikties jauna un labprāt vis nerādītu sirmu matu šķipsnas, ja viņai tādas būtu. Sākumā viņas skatiens un izturēšanās pret mani likās ļoti augstprātīga un mani mulsināja, turpretim ar kņazieni es jutos pavisam brīvi. Varbūt viņas resnums un stiprā līdzība ar Katrīnas Lielās ģīmetni, kas mani jo sevišķi pārsteidza, padarīja viņu manās acīs augstprātīgu. Taču es galīgi samulsu, kad viņa, cieši manī skatīdamās, sacīja: «Mūsu draugu draugi ir arī mūsu draugi.» Es nomierinājos un piepeši pavisam mainīju savus uzskatus par viņu tikai tad, kad viņa, to pateikusi, apklusa un, muti pavērusi, smagi nopūtās. Jādomā, tukluma dēļ viņa pēc dažu vārdu izteikšanas bija paradusi dziļi nopūsties, muti mazliet paverot un pavalbot savas lielās, zilās acis. Šai parašā nezin kāpēc izpaudās tik daudz mīļas labsirdības, ka pēc šīs nopūtas man zuda visas bailes, un viņa man pat ļoti iepatikās. Viņai bija skaistas acis, skanīga un patīkama balss, un pat viņas apaļīgās miesas formas tais manas jaunības dienās man likās diezgan daiļas.

Kā mana drauga draugam Ļubovai Sergejevnai, man likās, vajadzēja tūliņ pateikt man kaut ko ļoti draudzīgu un sirsnīgu, un viņa, diezgan ilgi klusēdama, arī lūkojās manī it kā neziņā — vai tikai neizklausīsies pārāk draudzīgi tas, ko viņa domā man pateikt. Taču viņa klusumu pārtrauca vienīgi tāpēc, lai pavaicātu man, kādā fakultatē esmu iestājies. Tad atkal viņa diezgan ilgi un cieši skatījās manī, kā šaubīdamās: teikt vai neteikt šo sirsnīgo draudzības vārdu, un es, šo šaubīšanos pamanījis, ar sejas izteiksmi lūdzu pateikt man visu, bet viņa teica: «Šos laikus, kā runā, universitatē vairs maz nodarbojoties ar zinātnēm,» un pasauca savu šuneli Sizetīti.

Ļubova Sergejevna visu vakaru runāja tikai šādas, lielāko tiesu nevietā un neiederīgas frazes, bet es tik ļoti ticēju Dmitrijam, un viņš visu vakaru tik norūpējies raudzījās te manī, te viņā, it kā jautājot: «Nu, kā ir?» — ka es, kā tas bieži atgadās, biju vēl ārkārtīgi tālu no tā, lai uzdrošinātos kaut vai tikai pats sev atzīties, ka Ļubovā Sergejevnā nu gan nekā sevišķa nav, lai gan sirds dziļumos biju jau pārliecināts, ka tas tā ir.

Visbeidzot, pēdējā šīs ģimenes atvase, Vareņka, bija ļoti tukla, sešpadsmit gadus veca meitene.

Skaistas viņā bija tikai lielās, tumšpelēkās acis, kas ar savu jautrību un rāmas uzmanības izteiksmi ārkārtīgi līdzinājās krustmātes acīm, tāpat viņas ļoti garā gaišbrūno matu bize un ārkārtīgi maigās un jaukās rokas.

— Šķiet, jums, monsieur Nicolas, tā no vidus garlaicīgi klausīties, — labsirdīgi nopūzdamās un cilādama tērpa gabalus, ko patlaban šuva, Sofja Nikolajevna man teica.

Šai brīdī lasīšana mitējās, jo Dmitrijs kaut kur izgāja.

— Varbūt jūs jau esat lasījuši «Robroju»?

Jau tāpēc vien, ka valkāju studenta mundieri, es tolaik uzskatīju par savu pienākumu cilvēkiem, kas man bija maz pazīstami, uz katru pat visvienkāršāko jautājumu katrā ziņā atbildēt ļoti gudri un oriģinali un man šķita, ka ir liels kauns atbildēt īsi un skaidri, kā: jā, nē, garlaicīgi, jauki un tamlīdzīgi. Paskatījies uz savām jaunajām, modernajām biksēm un uzvalka spožajām pogām, es atbildēju, ka «Robroju» neesmu lasījis, bet, ka ar lielu interesi klausījos, tāpēc, ka mīlu grāmatas lasīt labāk no vidus nekā no sākuma.

— Divtik interesanti: vari minēt, kas bijis un kas būs, — pašapzinīgi smaidīdams, piebildu.

Kņaziene tā kā nedabiski sāka smieties (vēlāk es novēroju, ka citādi viņa neprata smieties).

— Tas, laikam, būs gan taisnība, — viņa teica. — Vai vēl ilgi paliksit te, Nicolas? Neapvainojaties, ja uzrunāju jūs tāpat bez monsieur? Kad brauksit projām?

— Nezinu, varbūt rīt, bet varbūt paliksim vēl diezgan ilgi, — nezin kāpēc es atbildēju, kaut gan zināju, ka visādā ziņā aizbrauksim jau rīt pat.

— Es vēlētos, lai jūs vēl paliktu kā sevis, tā arī mana Dmitrija dēļ, — kaut kur tālē lūkodamās, kņaziene ieminējās, — jūsu gados draudzība ir jauka lieta.

Es jutu, ka visi skatās manī un gaida, ko es teikšu, kaut gan Vareņka izlikās aplūkojam krustmātes darbu; jutu, ka mani zināmā mērā eksaminē un ka tāpēc man jādara viss, lai atstātu vislabāko iespaidu.

— Jā, — es teicu, — man Dmitrija draudzība svētīga, bet es nevaru būt viņam noderīgs: viņš tūkstoškārt labāks par mani. (To, ko es teicu, Dmitrijs nevarēja dzirdēt, citādi es baidītos, ka viņš nojautīs manos vārdos liekulību.)

Kņaziene sāka atkal nedabiski smieties savus īpatnos smieklus.

— Bet, ja paklausās viņā, — kņaziene sacīja, — c'est vous qui кtes un petit monstre de perfection [90]

«Monstre de perfection — tas ir lieliski, tas jāiegaumē,» es nodomāju.

— Starp citu, ja arī nerunājam par jums, tomēr jāatzīst, viņš šai ziņā meistars, — viņa turpināja klusākā balsī (kas man sevišķi patika) un pameta ar acīm uz Ļubovu Sergejevnu. — Viņš atklājis nabaga krustmātē (tā viņi sauca Ļubovu Sergejevnu), kuru līdz ar viņas Sizetīti es pazīstu jau divdesmit gadus, tādas īpašības, par kādām man nebija ne jausmas… Varja, liec atnest man glāzi ūdens, — viņa piebilda, atkal tālē paskatīdāmās, laikam domādama, ka vēl par agru vai ka vispār labāk mani neiepazīstināt ar ģimenes attiecībām. — Jeb nē, labāk lai aiziet viņš. Viņš nekā nedara, bet tu lasi. Ejiet, mans draugs, taisni pa šīm durvīm un, pagājuši piecpadsmit soļus, apstājieties un skaļā balsī uzsauciet: «Pjotr, pasniedz Marjai Ivanovnai glāzi ūdens ar ledu,» viņa man pateica un atkal mazliet iesmējās savus nedabiskos smieklus.

«Droši vien viņa grib par mani izteikt savas domas,» es nolēmu, no istabas iziedams, «droši vien grib pateikt, ka viņa novērojusi, ka esmu ļoti, ļoti gudrs jauneklis.» Nepaguvu vēl noiet piecpadsmit soļus, kad resnā, aizelsusies Sofja Ivanovna ātriem un viegliem soļiem mani panāca.

— Merci, mon cher , [91] viņa sacīja, — es pati turp eju un tad pateikšu.

XXIV NODAĻA MĪLA

Sofja Ivanovna, kā es uzzināju, vēlāk ar viņu tuvāk iepazinies, bija viena no nedaudzām pavecajām sievietēm, kas dzimušas ģimenes dzīvei, bet kurām liktenis šo laimi liedzis un kuras tāpēc visu to mīlas krājumu, kas tik ilgi glabājies, audzis un briedis viņu sirdīs bērniem un vīram, piepeši apņemas ziedot dažiem izredzētiem. Un tāda tipa vecām jaunavām šis krājums ir tik neizsīkstošs, ka, neraugoties uz to, ka šo izredzēto ļoti daudz, viņām atliek vēl daudz mīlas, ko viņas izlej pār visiem tiem, kas ir ap viņām, pār visiem labiem un ļauniem cilvēkiem, kuriem dzīvē nākas ar viņām saskarties.

Ir trīs mīlas veidi:

1) daiļā mīla,

2) pašaizliedzīgā mīla un

3) aktivā mīla.

Es nerunāju par jauna vīrieša mīlu pret jaunu sievieti un otrādi; šīs maigās jūtas mani baida, esmu bijis dzīvē tik nelaimīgs, ka nekad šāda veida mīlā neesmu redzējis kaut kripatiņu patiesības, bet tikai melus, kad jūtelība, laulāto draugu savstarpējās attieksmes, nauda, vēlēšanās vai nu zaudēt, vai iegūt rīcības brīvību tik lielā mērā sarežģīja pašas jūtas, ka tur nekā nevarēja izšķirt. Es runāju par mīlu pret cilvēku, kura atkarībā no dvēseles spēka sakoncentrējas vai nu uz vienu, vai dažiem, vai arī tiek veltīta daudziem, par mīlu pret māti, tēvu, brāli, bērniem, biedru, draudzeni, tautieti, par mīlu pret cilvēku.

Daiļā mīla pastāv pašu jūtu daiļuma un to izpausmes mīlēšanā. Tiem, kas tā mīl, mīlamais cilvēks mīļš tikai par tik, par cik tas modina tās patīkamās jūtas, kuru apzināšanās un izpausme sagādā tiem baudu. Cilvēki, kas tā mīl, ļoti maz domā par pretmīlu, uzskatīdami to, par parādību, kas nemaz neietekmē jūtu daiļumu un nepadara jūtas patīkamākas. Viņi bieži maina savas mīlas objektus, jo viņu galvenais mērķis ir vienmēr rosināt patīkamās mīlas jūtas. Lai saglabātu tās, viņi vienmēr, stāsta par savu mīlu ļoti izmeklētiem vārdiem kā pašam mīlas objektam, tā visiem tiem, kuriem ar šo mīlu pat nav nekāda sakara. Mūsu dzimtenē zināmu aprindu cilvēki, kas mīl daiļi, ne vien stāsta visiem par savu mīlu, bet stāsta par to katrā ziņā franču valodā. Smieklīgi un. dīvaini tā runāt, bet es esmu pārliecināts, ka ir bijis un vēl tagad ir ļoti daudz zināmu aprindu cilvēku, īpaši sieviešu, kuru mīla pret draugiem, vīriem un bērniem tūliņ izgaistu, ja vien viņiem noliegtu runāt par to franču valodā.

Otrā veida mīla — pašaizliedzīgā mīla ir tāda, kad mīl uzupurēšanos mīļotā cilvēka labā, neņemot vērā to, vai mīlas objektam šie upuri vajadzīgi vai ne. «Nav tādu nepatikšanu, ko es nebūtu gatavs uzņemties, lai visai pasaulei un viņam vai viņai pierādītu savu padevību,» — lūk, šī mīlas veida formula. Cilvēki, kas tā mīl, nekad netic pretmīlai (tāpēc, ka daudz cildenāk ir uzupurēties tā labā, kas mani nesaprot), viņi allaž ir slimīgi, un tas arī ceļ viņu uzupurēšanās vērtību; pa lielākai daļai viņi ir pastāvīgi, jo viņiem būtu grūti atteikties no nopelniem par tiem upuriem, ko viņi nesuši mīlamā cilvēka labā. Lai pierādītu viņam vai viņai visu savu padevību, viņi vienmēr gatavi doties nāvē, bet viņi nicina sīkus ikdienišķus mīlas pierādījumus, kas neprasa sevišķas pašuzupurēšanās varonības. Viņiem vienalga, vai jūs esat labi paēduši, labi gulējuši, vai esat jautri, vai veseli, un viņi nekā nedarīs, lai jums sagādātu šīs ērtības, kaut arī tas viņiem būtu iespējams. Bet griezt krūti lodei pretī, mesties ugunī vai ūdenī, aiz mīlas pat nonīkt — uz to viņi allaž spējīgi, ja vien rodas izdevība. Bez tam cilvēki, kam tieksme pašaizliedzīgi mīlēt, allaž lepojas ar savu mīlu, ir stingri savās prasībās, greizsirdīgi, nepaļāvīgi un, kas izklausās pavisam dīvaini, vēlas, lai viņu mīlas objekti nokļūtu briesmās, kas dotu iespēju no tām viņus glābt, nelaimē, lai varētu mierināt, kristu pat netikumos, no kuriem viņi tos tad varētu atgriezt.

Jūs ar sievu, kas jūs pašaizliedzīgi mīl, dzīvojat vieni uz laukiem. Jūs esat vesels, mierīgs, jums ir nodarbošanās, ko jūs mīlat; jūsu mīļā sieva tik vāja, ka nevar strādāt ne saimniecībā, kas nodota kalpotāju rokās, ne audzināt bērnus, kurus pārņēmušas savā ziņā aukles, ne arī veikt kādu citu darbu, kas viņai pašai patiktu, jo viņa cita nekā nemīl kā vienīgi jūs. Acīm redzot viņa ir slima, bet negrib jums to teikt, lai jūs neapbēdinātu; acīm redzot viņa garlaikojas, bet jūsu labā viņa gatava garlaikoties visu mūžu; acīm redzot viņu satriec tas, ka jūs tik aizrautīgi nododaties savam darbam (lai tas būtu kāds būdams: medības, grāmatas, saimniecība, dienests); viņa redz, ka šis darbs novedīs jūs kapā, — bet viņa klusē un cieš. Bet te nu jūs saslimstat, — un nu jūsu mīlošā sieva aizmirst savu slimību un nepārtraukti sēž pie jūsu gultas, kaut gan jūs lūdzat, lai viņa velti nemoka sevi; un jūs ik mirkli jūtat viņas līdzcietīgo skatienu, kas it kā runā: «Ko lai dara, es jau sacīju, bet man vienalga, un es tomēr tevi nepametīšu.» No rīta jums mazliet labāk, jūs izejat otrā istabā. Istaba nekurināta, neuzposta: zupa, ko vienīgo jūs drīkstat ēst, pavāram nav pasūtīta, pēc zālēm nav aizsūtīts; bet jūsu sieva, kas jūs mīl, negulētās nakts nomocīta, ar tādu pašu līdzcietības pilnu skatienu noskatās jūsos, staigā uz pirkstgaliem un čukstot dod kalpiem neparastus un neskaidrus rīkojumus. Jūs gribat lasīt — sieva, kas jūs mīl, nopūzdamās saka jums: viņa jau zinot, ka jūs viņu neklausīšot, dusmošoties uz viņu, bet viņa pie tā jau esot pieradusi, — labāk gan būtu nelasīt; jūs gribat pastaigāties pa istabu, — arī to labāk būtu nedarīt; jūs gribat parunāties ar draugu, kas ieradies jūs apraudzīt, — labāk gan jums nerunāt. Naktī jums uznāk atkal karstumi, jūs gribat aizmirsties, bet jūsu sieva, kas jūs mīl, novājējusi, bāla, retumis nopūzdamās, naktslampas krēslainajā gaismā sēž savā atzveltnī pie jums un ar katru niecīgāko kustību, niecīgāko troksnīti padara jūs īgnu un nepacietīgu. Jums ir kalpotājs, kurš dzīvo pie jums jau divdesmit gadu, pie kura jūs esat pieradis un kurš ar sevišķu prieku un teicami kalpo jums, tāpēc ka dienu ir izgulējies un saņem par savu darbu atalgojumu, bet viņa neļauj tam jūs apkalpot. Visu viņa dara pati ar saviem nespēcīgajiem, nepieradušajiem pirkstiem, un jūs nevarat nesekot apvaldītā niknumā, kad šie baltie pirksti veltīgi nopūlas atkorķēt pudelīti, nodzēš sveci, pārlej pār malu zāles vai īdzīgi jums pieskaras. Ja jūs esat nepacietīgs, ātras dabas cilvēks un lūdzat viņu iet projām, tad jūsu slimā, satrauktā dzirde uztver, kā viņa aiz durvīm padevīgi nopūšas un raud, klusi stāstot jūsu kalpam kaut kādas muļķības. Un pēdīgi, ja nu jūs nenomirāt, jūsu sieva, kas pa slimības laiku divdesmit naktis no vietas nav gulējusi (ko viņa nemitīgi jums atgādina), saslimst, izdilst, cieš un kļūsit vēl mazāk darba spējīga, un tai laikā, kad jūs nu jau esat vesels, viņa savu pašaizliedzīgo mīlu parāda vienīgi lēnīgā garlaicībā, kas tīri neviļus pielīp jums un visiem apkārtējiem.

Trešais mīlas veids — aktivā mīla ir tieksme apmierināt visas mīlamās būtnes vajadzības, vēlēšanās, iegribas un pat netikumus. Cilvēki, kas tā mīl, vienmēr mīl uz visu mūžu, tāpēc ka — jo vairāk viņi mīl, jo labāk iepazīst mīlamo objektu un tā viņiem vieglāk mīlēt, tas ir apmierināt šī objekta vēlēšanās. Savu mīlu viņi reti kad izsaka vārdos, un, ja kādreiz izsaka, tad nevis pašapzinīgi, skaisti, bet kautrīgi, neveikli, jo viņi vienmēr baidās, ka nemīl pietiekami stipri. Šie cilvēki mīl pat mīlamās būtnes netikumus, jo šie netikumi dod viņiem iespēju apmierināt vēl jaunas vēlēšanās. Viņi alkst pretmīlas, labprāt pat sevi apmāna, tic pretmīlai un jūtas laimīgi, ja to iemanto; tomēr viņi mīl tāpat arī pretējā gadījumā un ne vien novēl laimi mīlamajam objektam, bet ar visiem moraliem un materialiem, lieliem un maziem līdzekļiem, kādi vien atrodas viņu rīcībā, nemitīgi cenšas sagādāt tam šo laimi.

Un, lūk, taisni šī aktivā mīla pret savu māsasdēlu, māsasmeitu, māsu, Ļubovu Sergejevnu, pat pret mani, jo mani mīlēja Dmitrijs, mirdzēja Sofjas Ivanovnas acīs, kustībās un katrā viņas vārdā.

Tikai daudz vēlāk es pareizi novērtēju Sofju Ivanovnu, bet arī tad man ienāca prātā jautājums: kāpēc gan Dmitrijs, kas mīlu centās saprast pavisam citādi, nekā to parasti saprot jaunieši, un kam vienmēr acu priekšā bija jaukā, mīļā Sofja Ivanovna, kāpēc viņš pēkšņi tik kaisli iemīlēja neizprotamo Ļubovu Sergejevnu un tikai atzina, ka arī viņa krustmātei piemīt labas īpašības? Laikam būs taisnība sakāmvārdam: «Pravietis savā tēvuzemē netiek cienīts.» Viens no diviem: vai nu katrā cilvēkā patiesi vairāk slikta nekā laba, vai arī cilvēks atsaucīgāks pret sliktu nekā pret labu. Ļubovu Sergejevnu viņš pazina ne visai ilgi, bet krustmātes mīlu viņš baudīja jau kopš savas dzimšanas.

XXV NODAĻA ES IEPAZĪSTOS TUVĀK

Kad es atkal ierados terasē, tur neviens par mani nerunāja, kā es biju iedomājies; arī Vareņka nelasīja, bet, grāmatu nolikusi, dedzīgi strīdējās ar Dmitriju, kas, šurpu turpu staigājot, staipīja kaklu, sakārtodams kaklasaiti, un miedza acis. Viņi strīdējās it kā par Ivanu Jakovļeviču un māņticību, taču ķilda bija pārāk dedzīga, kas lika domāt, ka tai pamatā būs gan arī kaut kas cits, visai ģimenei tuvs. Kņaziene un Ļubova Sergejevna sēdēja klusēdamas, ieklausoties katrā vārdā, acīm redzot šad tad vēlēdamās iejaukties strīdā, tomēr savaldīdamās un ļaudamas savā vietā runāt: viena — Vareņkai, bet otra — Dmitrijam. Kad es ienācu, Vareņka paskatījās manī tik vienaldzīgi, ka skaidri varēja redzēt — viņa ļoti aizrāvusies ar strīdu un viņai vienalga, vai es klausos vai neklausos, ko viņa runā. Tāda pati vienaldzība bija kņazienes skatienā, kura acīm redzot turējās Vareņkas puse. Bet Dmitrijs manā klātbūtnē sāka vēl dedzīgāk strīdēties, Ļubova Sergejevna it kā sabaidījās no manas ienākšanas un, nevienu īpaši neuzrunādama, noteica: «Veciem ļaudīm taisnība, — si jeunesse savait, si vieillesse pouvait [92]»

Bet šis izteiciens strīdu nepārtrauca, tikai uzvedināja mani uz domām, ka Ļubovas Sergejevnas un mana drauga pusē nav taisnības. Kaut gan man bija mazliet neveikli būt klāt mazā ģimenes strīdā, tomēr bija patīkami novērot šīs ģimenes patiesās attieksmes, kas atklājās strīdā, un sajust, ka mana klātbūtne netraucē tām izpausties.

Cik bieži gadās, ka jūs gadiem ilgi redzat ģimeni aiz viena un tā paša pieklājības priekškara un viņas locekļu patiesās savstarpējās attieksmes paliek jums apslēptas. (Esmu pat novērojis, jo necaurredzamāks un tāpēc arī skaistāks šis priekškars, jo rupjākas patiesās, jums apslēptas attieksmes.) Bet dažkārt gadās, ka gluži nejauši šai ģimenē rodas šāds vai tāds, dažreiz šķietami tīri nenozīmīgs jautājums par kādu cakaino vai par braukšanu vizitē ar vīra zirgiem, — un bez kāda redzama iemesla strīds top arvien spīvāks un spīvāks, aiz priekškara kļūst jau par šauru, lai visu atrisinātu, un pēkšņi pašiem ķildniekiem par lielām šausmām un klātesošiem par lielu izbrīnu visas patiesās, rupjās attieksmes izlaužas uz āru, priekškars, kas nu vairs neko neaizklāj, dīki plīvo starp karotājām pusēm un atgādina jums vienīgi to, cik ilgi tas jūs maldinājis. Bieži vien nemaz tik sāpīgi nav no visa spara ar galvu atsisties pret palodu, kā tik tikko, viegli pieskārties sasāpējušai, vārīgai vietai. Un tāda vārīga, sasāpējusi vieta ir gandrīz katrā ģimenē. Ņechļudovu ģimenē šāda sasāpējusi vieta bija Dmitrija dīvainā mīla pret Ļubovu Sergejevnu, kas māsā un mātē modināja ja nu ne skaudības, tad vismaz aizvainotas radniecības jūtas. Tāpēc ķildai par Ivanu Jakovļeviču un māņticību viņi visi piešķīra tik svarīgu nozīmi.

— Par ko citi smejas un ko visi nicina, — katru burtu skaidri izrunādama, Vareņka skaļā balsī runāja, — taisni tur tu centies atrast kaut ko neparasti labu.

— Pirmkārt, tikai visvieglprātīgākais cilvēks var runāt par tik lieliska cilvēka nicināšanu, kāds ir Ivans Jakovļevičs, — drudžaini novērsdams seju no māsas, Dmitrijs atbildēja, — un, otrkārt, tu, taisni otrādi, tīšu prātu centies neredzēt to labo, kas atrodas tavu acu priekšā.

Atkal pie mums ienākusi, Sofja Ivanovna vairākas reizes izbijusies paskatījās te māsasdēlā, te māsasmeitā, te atkal manī un reizes divas, it kā pati pie sevis kaut ko sacīdama, pavēra muti un smagi nopūtās.

— Varja, lūdzu, sāc tūliņ lasīt, — viņa sacīja, grāmatu pasniegdama un laipnīgi viņas roku papliķējusi, — es katrā ziņā gribu zināt, vai viņš viņu atkal atrada. (Liekas, romanā gan nebija ne vārda par to, ka kādam būtu kāds jāatrod.) — Bet tu, Mitja, labāk varēji apsiet vaigu, citādi, manu draudziņ, tev atkal sāpēs zobi, jo ir diezgan dzestrs, — viņa māsasdēlam aizrādīja, kaut gan tas viņai uzmeta piktu skatienu, droši vien tāpēc, ka viņa pārtrauca tā loģisko pierādījumu pavedienu. Lasīšana atkal turpinājās.

Niecīgā ķilda it nemaz neizjauca to ģimenes mieru un saprātīgo saskaņu, kas valdīja sieviešu pulciņā.

Šim pulciņam, kura virzienu un raksturu acīm redzot noteica kņaziene Marja Ivanovna, piemita tāds kā loģiskums un līdz ar to arī vienkāršība un elegance, un man tas likās kas neredzēts un pievilcīgs. Es saskatīju šī rakstura izpausmi gan lietu — zvaniņa, grāmatas iesējuma, atzveltnes krēsla, galda — skaistumā, tīrībā un stiprumā, gan kņazienes taisnajā, korsetē iespīlētā auguma staltajā pozā, gan viņas sirmo matu neslēptajās šķipsnās, gan parašā no pirmā sastapšanās brīža saukt mani vienkārši par Nicolas un viņš, gan viņu nodarbībās, lasīšanā un tērpu šūšanā, gan dāmu roku neparastajā baltumā. (Viņu rokām bija raksturīga visai ģimenei kopīga iezīme — maigā, mīkstā delna bija sārta, un taisna līnija to krasi atdalīja no rokas virspuses neparastā baltuma.) Bet visvairāk šis raksturs izpaudās viņu visu triju parašā teicami runāt krieviski un franciski, skaidri izrunājot katru burtu, pedantiski pareizi nobeidzot katru vārdu un teikumu. Viss, bet it īpaši tas, ka šai sabiedrībā pret mani izturējās vienkārši un nopietni, kā pret pieaugušu, teica man savas domas, uzklausīja manējās, — pie tā es biju vēl tik mazā mērā pieradis, ka, lai gan man bija spožas pogas un zili atloki, arvien vēl baidījos, ka man piepeši pateiks: «Vai patiesi jūs iedomājaties, ka ar jums nopietni runā? Ejiet mācīties!» — tas viss atstāja uz mani tādu iespaidu, ka šai sabiedrībā es nejutu ne mazākās kautrības. Es piecēlos, pārsēdos no vienas vietas otrā un droši sarunājos ar visiem, izņemot Vareņku, ar kuru man likās vēl tā kā nepieklājīgi, it kā aizliegts tā uzreiz sarunāties.

Lasīšanas laikā, klausoties viņas patīkamajā, skaņajā balsī, raugoties te viņā, te puķu dārziņa smilšainajā celiņā, uz kura veidojās apaļi, tumši lietus lāšu plankumi, liepās, kuru lapās joprojām šalkdamas atsitās retās lietus lāses, slīdēdamas lejup no palsā, vietām iezilganā padebeša malas, kas mūs aizķēra, te atkal viņā, te pēdējos tumšsarkanajos noejošās saules staros, kas apblāzmoja lietū savilgušos, vecos, kuplos bērzus, te atkal Vareņkā, — es nodomāju, ka viņa nemaz tik neglīta nav, kā man sākumā likās.

«Žēl, ka esmu jau iemīlējies,» es nodomāju, «un ka Vareņka nav Soņečka; cik labi būtu piepeši kļūt par šīs ģimenes locekli: es pēkšņi iegūtu sev māti, krustmāti un sievu.» Un, tā prātodams, es cieši lūkojos Vareņkā, kas lasīja, un iedomājos, ka es viņu hipnotizēju un ka viņai jāpaskatās manī. Vareņka pacēla acis no grāmatas, paskatījās manī un, sastapusies ar manu skatienu, novērsās.

— Lietutiņš tomēr nemitējas, — viņa teica.

Un piepeši mani pārņēma dīvaina sajūta. Iešāvās prātā, ka taisni tas, kas tagad ar mani notiek, ir tā atkārtojums, kas jau reiz ar mani noticis: ka arī toreiz gluži tāpat smidzināja sīks lietutiņš un saule grima aiz bērziem, un es skatījos viņā, un viņa lasīja, un es viņu hipnotizēju, un viņa atskatījās, un es pat atcerējos, ka tas vēl vienu reizi agrāk bija tā noticis.

«Vai patiesi viņa ir… viņa?» es domāju. «Vai tiešām sākas?» Bet drīz vien es nācu pie atziņas, ka viņa nav viņa un ka vēl nesākas. «Pirmkārt, viņa ir neglīta,» es nodomāju, «un pie tam viņa ir vienkārši jaunkundze, un ar viņu es iepazinos visparastākā veidā, bet tā būs neparasta, ar to es sastapšos kaut kur pavisam neparastā vietā; un tad — šī ģimene man tā patīk vienīgi tāpēc, ka es vēl dzīvē nekā neesmu redzējis,» es prātoju tālāk, «bet ģimenes droši vien allaž ir tādas, un savā mūžā es vēl daudz tādu sastapšu.»

XXVI NODAĻA ES PARĀDU SEVI VISLABĀKAJĀ GAISMĀ

Tēju dzerot, lasīšanu pārtrauca, un dāmas sarunājās par personām un notikumiem, kas man bija sveši, un, kā man likās, to darīja tikai tāpēc, lai tomēr liktu man sajust, neraugoties uz visu laipno uzņemšanu, starpību, kāda gadu un sabiedriskā stāvokļa ziņā bija starp mani un viņām. Bet vispārējās sarunās, kurās arī es varēju piedalīties, lai savu iepriekšējo klusēšanu izlīdzinātu, centos izlikties ārkārtīgi gudrs un oriģinals, uzskatīdams to par savu pienākumu mundiera dēļ. Kad iznāca runa par vasarnīcām, es piepeši pastāstīju, ka kņazam Ivanam Ivaničam Maskavas tuvumā ir tāda vasarnīca, ka to skatīties braukuši no Londonas un Parizes; ka tur ir margas, kas maksā trīssimt astoņdesmit tūkstošu, ka kņazs Ivans Ivaničs man ļoti tuvs radinieks, ka es šodien pie. viņa pusdienoju un ka viņš lūdza mani katrā ziņa atbraukt pie viņa uz vasarnīcu un kopā ar viņu tur pavadīt visu vasaru, bet es atteicos, jo labi pazīstu šo vasarnīcu, esmu tur bijis vairākas reizes, un ka visas šīs margas un tiltiņi mani neinteresē, jo ciest nevaru greznību, īpaši uz laukiem; un ka man patīk, lai uz laukiem viss būtu taisni tā, kā jau uz laukiem … Šos briesmīgos, sarežģītos melus pateicis, es samulsu un nosarku, tā ka visi droši vien noprata, ka es meloju. Vareņka, kas tobrīd sniedza man glāzi tējas, un Sofja Ivanovna, kas raudzījās manī, kamēr es tā runāju, abas novērsās un sāka runāt par kaut ko citu ar tādu sejas izteiksmi, kuru es vēlāk bieži novēroju labsirdīgiem cilvēkiem, ja kāds ļoti jauniņš jauneklis, acīs skatīdamies, sāk nepārprotami melot, un kura nozīmē: «Mēs taču zinām, ka viņš melo, kāpēc gan viņš, nabadziņš, tā dara!…»

Ja es sacīju, ka kņazam Ivanam Ivaničam ir vasarnīca, — tad tikai tāpēc, ka nevarēju sadomāt labāka iemesla, lai pastāstītu par savu radniecību ar kņazu Ivanu Ivaniču un par to, ka es šodien pie viņa pusdienoju; bet kāpēc es stāstīju par margām, kas maksā trīssimt astoņdesmit tūkstošu, un par to, ka bieži pie viņa viesojos, lai gan nevienu reizi nebiju bijis un nevarēju būt pie kņaza Ivana Ivaniča, kas dzīvoja vienīgi Maskavā vai Neapolē, un to ļoti labi zināja arī Ņechļudovi, — kāpēc es to stāstīju, to es nekādi nevaru izprast. Ne bērnībā, ne zēna gados, ne arī vēlāk, pieaudzis, es nemanīju, ka man piemistu melošanas netikums: gluži otrādi, es drīzāk biju pārāk patiess un vaļsirdīgs. Bet šai pirmajā jaunības posmā man bieži vien uznāca dīvaina vēlēšanās bez kāda sevišķa iemesla visnejēdzīgākā kārtā melot. Es saku taisni «visnejēdzīgākā kārtā» tāpēc, ka meloju tādas lietās, kur ļoti viegli mani varēja pieķert melos. Man liekas, ka šās dīvainās tieksmes galvenais iemesls bija godkārīga vēlēšanās izlikties pavisam citādam nekā patiesība biju, un tam pievienojās cerība, ka melos nepieķers, lai gan dzīvē tāda cerība nepiepildās.

Tā kā lietutiņš bija jau pārgājis un novakarē laiks bija kluss un jauks, pēc tējas kņaziene uzaicināja visus pastaigāties pa dārza lejas galu un papriecāties par viņas iemīļotāko vietu. Sekodams savai apņēmībai būt arvien oriģinalam un uzskatīdams, ka tādiem gudriem cilvēkiem kā kņazienei un man jāpaceļas pāri visām banalām laipnībām, es atbildēju, ka nevaru ciest pastaigāšanos bez kāda nolūka, un, ja es eju pastaigāties, tad tikai viens pats. Es nemaz neapjēdzu, ka tas bija gluži vienkārši rupji, bet tolaik man likās, ka, tāpat kā nav nekā apkaunojošāka par banaliem komplimentiem, tā nav arī nekā jaukāka un oriģinalāka par vienu otru nepieklājīgu vaļsirdību. Ar šādu atbildi pats būdams ļoti apmierināts, es tomēr kopā ar visiem aizgāju pastaigāties.

Kņazienes iemīļotākā vietiņa atradās pavisam lejā, dārza visklusākajā stūrītī, uz maza, pār šauru purviņu pārmesta tiltiņa. Skats bija ļoti ierobežots, bet ļoti iespaidīgs un graciozs. Mēs tā esam pieraduši sajaukt mākslu ar dabu, ka bieži vien tās dabas parādības, kuras nekad neesam sastapuši glezniecībā, mums liekas nedabiskas, it kā daba būtu nedabiska, un otrādi: tās parādības, kas pārāk bieži atkārtojas glezniecībā, mums liekas nodrāztas, daži skati, kas pārāk piesātināti ar vienu domu un jūtām un ko mēs sastopam arī īstenībā, liekas pat salkani. Tāda veida ainava atvērās mūsu acīm no kņazienes iemīļotākās vietiņas. Tur bija ne visai liels, gar malām aizaudzis dīķītis, tūliņ aiz tā stāvs kalns, apaudzis ar milzīgiem, veciem kokiem un krūmiem, kuru lapotnes daudzveidīgais zaļums bieži mainīja nokrāsu; un kalna pakājē pār dīķi pārlīcis vecs bērzs, kas, ar resnajām saknēm pa daļai dīķa valgajā krastā turēdamies, ar galotni balstījās pret garu, slaiku apsi, nokārdams skarainos zarus pār dīķa gludo līmeni, kas atēnoja šos nokārušos zarus un apkārtējo zaļumu.

— Cik skaisti! — galvu pagrozīdama un neviena īpaši neuzrunādama, kņaziene sacīja.

— Jā, brīnišķīgi, tikai man liekas — briesmīgi atgādina dekoraciju, — es atsaucos, gribēdams pierādīt, ka man par visu ir pašam savas domas.

Manu piezīmi it kā nedzirdējusi, kņaziene joprojām jūsmoja par ainavu un, māsu un Ļubovu Sergejevnu uzrunādama, norādīja uz atsevišķām detaļām: uz līko nokārušos zaru un tā atspulgu ūdenī, kas viņai sevišķi patika. Sofja Ivanovna stāstīja, ka tas viss esot ļoti jauki un ka viņas māsa stundām ilgi te kavējoties, tomēr varēja manīt, ka viņa tā izsakās vienīgi kņazienei par prieku. Esmu novērojis, ka cilvēki, kas apveltīti ar aktivas mīlas jūtām, reti kad sajūsminās par dabas skaistumu. Arī Ļubova Sergejevna jūsmoja, starp citu ievaicādamās: «Kā gan šis bērzs turas zemē? Vai tas ilgi stāvēs?» — un pastāvīgi raudzījās savā Sizetītē, kas, kuplo asti luncinādama, ar līkajām kājelēm tekalēja pa tiltiņu uz priekšu un atpakaļ tik rosīgi, it kā pirmo reiz savā mūža būtu izsprukusi no istabas. Dmitrijs sāka ar māti ļoti loģisku sarunu par to, ka nekādi nevarot būt skaista tāda ainava, kur apvārsnis ierobežots. Vareņka nesacīja nekā. Kad es pametu skatienu uz viņas pusi, viņa stāvēja iesāņus pret mani, uz tiltiņa margām atbalstījusies, un skatījās kaut kur projām. Droši vien viņu kaut kas ļoti saistīja un pat sajūsmināja, jo viņa acīm redzot bija aizmirsusies un nedomāja ne par sevi, ne par to, ka uz viņu skatās. Viņas lielajās acīs bija tik daudz ciešas uzmanības un mierīgu, gaišu domu, pozā tik daudz dabiskas vienkāršības un pat diženuma, kaut gan viņa bija maza auguma, ka mani atkal pārsteidza it kā atcere par viņu, un atkal es sev vaicāju: «Vai tikai nesākas?» Un atkal es pats sev atbildēju, ka esmu iemīlējies Soņečkā, bet Vareņka — vienkārši jaunkundze, mana drauga māsa. Bet šai mirklī viņa man iepatikās, un šī iemesla dēļ es jutu nepārvaramu vēlēšanos izdarīt vai pasacīt viņai ko nepatīkamu.

— Vai zini ko, Dmitrij, — es draugam teicu, pievirzīdamies mazliet tuvāk Vareņkai, lai viņa varētu sadzirdēt, ko sacīšu, — man šķiet, šai vietā nav nekā skaista, ja nu vēl nebūtu odu, bet tagad, — iesizdams sev knipi pa pieri un patiesi vienu odu sašķaidīdams, es piemetināju, — tas pavisam nekur neder.

— Jūs, liekas, dabu nemīlat? — Vareņka man sacīja, galvu nepagriezusi.

— Es uzskatu, ka tā ir pilnīgi lieka, veltīga nodarbošanās, — es atbildēju, juzdamies ļoti apmierināts, ka tomēr pasacīju viņai kaut ko nepatīkamu, pie tam oriģinalu. Vareņka vienu mirkli mazliet sarauca uzacis kā nožēlodama un tad tikpat mierīgā garā atkal skatījās kaut kur projām.

Es sapīku, un tomēr pelēkās aplupušās tiltiņa margas, uz kurām viņa atbalstījās, sazvīlušā bērza nolīkušā zara atspulgs, kas tumšajā dīķītī it kā gribēja sasniegties ar nokarenajiem zariņiem, purva smarža, uz pieres sašķaidītais ods, viņas vērīgais skatiens un diženā poza, — vēlāk tīri negaidot bieži vien atausa manā iztēlē.

XXVII NODAĻA DMITRIJS

Kad mēs pārnācām mājās no pastaigāšanās, Vareņka negribēja dziedāt, kā viņa parasti vakaros mēdza darīt, bet es biju tik iedomīgs, ka uzskatīju — tas ir manis dēļ un iedomājos, ka tam par iemeslu vārdi, ko es pateicu viņai uz tiltiņa. Ņechludovi vakariņas neēda un izklīda agri, bet šodien, kad Dmitrijam, kā Sofja Ivanovna bija paredzējusi, patiesi sāka sāpēt zobi, mēs gājām uz viņa istabu vēl agrāk nekā citām reizēm. Domādams, ka esmu izpildījis visu, ko no manis prasa mana zilā apkakle un pogas, un ka esmu visiem paticis, es jutos pašapmierināts un ļoti labā omā. Ķildas un zobu sāpju dēļ Dmitrijs turpretim bija kluss un drūms. Viņš apsēdās pie galda, izņēma savas burtnīcas — dienasgrāmatu un burtnīcu, kurā viņš mēdza katru vakaru ierakstīt turpmāk darāmo un šodien paveikto un, nemitīgi viebdamies un roku pie vaiga likdams, diezgan ilgi kaut ko rakstīja.

— Ak, lieciet mani mierā! — viņš uzkliedza istabenei, kas, Sofjas Ivanovnas sūtīta, bija ienākusi paprasīt: kā ar zobiem, un vai viņš negribētu pielikt sautējošu kompresi. Un tad, pasacījis, ka man guļvietu drīz uzklās un ka viņš tūlīt būs atpakaļ, aizgāja pie Ļubovas Sergejevnas.

«Cik žēl, ka Vareņka nav glīta un, vispār, ka viņa nav Soņečka,» istabā viens palicis, es sapņoju. «Cik jauki būtu, augstskolu beidzot, atbraukt pie viņiem un izlūgties viņas roku. Es teiktu: «Kņaze, es neesmu vairs jauns — kaislīgi mīlēt nevaru, bet mīlēšu jūs vienmēr kā mīļu māsu. Jūs es jau tagad cienu, — es teiktu mātei, — bet jūs, Sofja Ivanovna, ticiet man, ļoti, ļoti augstu vērtēju. Nu sakiet man vienkārši un atklāti: «Vai gribat būt mana sieva?» — «Jā.» Un viņa sniegs man roku, es to paspiedīšu un teikšu: «Mīlu jūs ne tikai vārdos, bet visā patiesībā.» Nez, kā būtu, — man iešāvās prātā,—ja Dmitrijs piepeši iemīlētos Ļubočkā — Ļubočka taču viņā ir iemīlējusies — un gribētu to precēt? Tad viens no mums tomēr nevarētu precēties. Un tas būtu lieliski. Lūk, ko tad es izdarītu. Es tūliņ to pamanītu, neteiktu nekā, atnāktu pie Dmitrija un sacītu: «Veltīgi, mans draugs, mums vienam no otra slēpt: tu zini, ka mana mīla pret tavu māsu izbeigsies, tikai man nomirstot. Taču es visu zinu, tu laupīji man labāko cerību, tu esi padarījis mani nelaimīgu; bet vai zini, kā Nikolajs Irteņjevs atmaksā par visas savas dzīves nelaimi? … Te tev būs mana māsa,» — un pasniegtu viņam Ļubočkas roku. Viņš sacītu: «Nē, neparko ne! …» Bet es atbildētu: «Kņaz Ņechļudov! Veltīgi jūs gribat būt augstsirdīgāks par Nikolaju Irteņjevu. Pasaulē nav augstsirdīgāka cilvēka par viņu.» Palocītos un izietu. Dmitrijs un Ļubočka raudādami sekotu man un lūgtu, lai es pieņemu viņu upuri. Un es varētu tam piekrist un varētu justies ļoti laimīgs, ja vien es būtu iemīlējies Vareņkā …» Šie sapņojumi bija tik patīkami, ka man ļoti gribējās pastāstīt tos arī savam draugam, bet nezin kāpēc es jutu, ka nespēju to izdarīt, kaut gan mēs bijām devuši solījumu viens otram nekā neslēpt.

Dmitrijs atnāca no Ļubovas Sergejevnas ar drapēm uz zoba, kuras viņa bija uzlikusi, bet vēl vairāk sāpju mocīts un tāpēc daudz, daudz īgnāks. Guļvieta man vēl nebija uzklāta, un zēns, Dmitrija apteksnis, ienāca paprasīt viņam, kur es gulēšot.

— Ej pie velna! — kāju piesizdams, Dmitrijs uzkliedza. — Vaska! Vaska! Vaska! — viņš sāka saukt, tiklīdz zēns izgāja, pie katra vārda paceldams balsi. — Vaska! Klāj man uz grīdas!

— Nē, labāk es gulēšu uz grīdas, — es teicu.

— Nu, vienalga, klāj ar kaut kur, — tādā pašā piktā balsī Dmitrijs turpināja. — Vaska! Kāpēc tu neklāj?

Bet Vaska acīm redzot nesaprata, ko no viņa grib, un stāvēja nekustēdamies.

— Nu, ko stāvi! Klāj, klāj! Vaska! Vaska! — jau tīri kā prātu zaudējis, Dmitrijs kliedza.

Bet Vaska, vēl arvien nekā nesaprazdams un nobijies, nekustējās ne no vietas.

— Tātad tu esi nozvērējies mani pazūd … saniknot?

Un Dmitrijs, no krēsla pietrūcies un pie zēna pieskrējis, no visa spēka vairākas reizes iesita Vaskam ar dūri pa galvu, tā ka zēns klupdams krizdams izskrēja no istabas. Pie durvīm apstājies, Dmitrijs atskatījās uz mani, un niknumu un cietsirdību, kas uz mirkli bija parādījusies viņa sejā, nomainīja tāds lēnīgums, kauns un mīlas pilna bērnišķība, ka man sametās viņa žēl, un, lai kā man gribējās no viņa novērsties, es neuzdrošinājos to darīt. Viņš man neteica nekā, bet ilgi klusēdams staigāja pa istabu, dažreiz ar tādu kā lūdzēja skatu manī raudzīdamies, tad izņēma no galda atvilktnes burtnīcu, ierakstīja tur kaut ko, novilka svārkus, rūpīgi salocīja, nogāja kaktā, kur atradās svētbilde, sakrustoja uz krūtīm savas lielās, baltās rokas un sāka skaitīt lūgsnu. Viņš lūdzās tik ilgi, ka Vaska paguva atnest gultas maisu un uzklāt guļvietu uz grīdas, kā es viņam biju pačukstējis. Es noģērbos un apgulos zemē, kur man bija uzklāts, bet Dmitrijs lūdzās joprojām. Raugoties Dmitrija mazliet sakumpušajā mugurā un pēdās, kas tīri pazemīgi vīdēja manu acu priekšā, kad viņš līdz pat zemei klanījās, Dmitriju iemīlēju vēl stiprāk nekā līdz šim un domāju: «Teikt vai neteikt viņam, ko es domāju par mūsu māsām?» Lūgšanu beidzis, Dmitrijs atlaidās man blakus un, uz rokas atbalstījies, ilgi klusēdams maigu un mulsu skatienu raudzījās manī. Acīm redzot viņam bija ļoti smagi ap sirdi, bet viņš pats sevi it kā tiesāja. Viņā skatoties, es pasmaidīju. Arī viņš pasmaidīja.

— Kāpēc tu man nepārmet, — viņš teica, — ka esmu rīkojies nekrietni? Tu taču nupat par to domāji?

— Jā, — es atbildēju, kaut gan domāju par ko citu, tomēr man likās, ka es patiesi esmu par to domājis, — jā, tas bija ļoti slikti, es no tevis kaut ko tādu pat nebiju gaidījis, — es teicu, šai brīdī jūtot sevišķu prieku par to, ka uzrunāju viņu ar tu. — Nu, kā ar taviem zobiem? — es piebilda

— Pārgāja. Ak Nikoļeņka, mans draugs! — Dmitrijs tik mīlīgi iesāka, ka, šķiet, asaras pamirdzēja viņa spožajās acīs, — es zinu un jūtu, ka esmu slikts, un dievs mans liecinieks, cik ļoti es vēlos un lūdzos, lai viņš padarītu mani labāku. Bet ko lai iesāku, ka man tik nejauks, riebīgs raksturs? Ko lai iesāku? Es cenšos savaldīties, laboties, bet tas tā piepeši nav izdarāms un nav izdarāms vienam. Vajag, lai mani kāds atbalstītu, man palīdzētu. Redzi, Ļubova Sergejevna — viņa mani saprot un šai ziņā man daudz palīdzējusi. Pēc savām piezīmēm es redzu, ka gada laikā esmu stipri labojies. Ak Nikoļeņka, manu sirsniņ! — neparasti maigā un jau daudz mierīgākā balsī viņš turpināja, — cik liela nozīme tādas sievietes ietekmei kā viņa! Mans dievs, cik labi būs, kad es būšu patstāvīgs un kopā ar tādu draugu kā viņa! Ar viņu es esmu pavisam cits cilvēks.

Un tad Dmitrijs sāka man klāstīt savus precēšanās, lauku dzīves un nemitīgas sevis pilnveidošanas plānus.

— Es dzīvošu uz laukiem, tu atbrauksi pie manis; varbūt arī tu būsi jau precējies ar Soņečku, — viņš runāja, — mūsu bērni rotaļāsies. Tas viss liekas smieklīgi un muļķīgi, bet var taču tā arī notikt.

— Un kā vēl! Ļoti iespējams, — es atsaucos, pasmaidīdams un domādams, ka būtu vēl labāk, ja es apprecētu viņa māsu.

— Vai zini, ko es tev teikšu? — brītiņu klusējis, viņš man sacīja. — Tu taču tikai iedomājies, ka esi iemīlējies Soņečkā, bet, kā es noskatos, — tās tādas blēņas vien ir, un tu vēl nemaz nezini, kas ir īstas mīlas jūtas.

Es neko neiebildu, tāpēc ka gandrīz piekritu viņam. Mēs brītiņu klusējām.

— Droši vien tu ievēroji, ka šodien es biju nejēdzīgā omā un nelādzīgi strīdējos ar Varju. Vēlāk man bija ļoti nepatīkami, īpaši tāpēc, ka tas notika tavā klātbūtnē. Kaut gan viņai daudzos jautājumos nepareizi uzskati, viņa tomēr ir jauka meiča, ļoti laba, gan tu viņu tuvāk iepazīsi.

Viņa pāreja sarunā no tā, ka es neesmu iemīlējies, uz savas māsas cildinājumiem mani ārkārtīgi iepriecināja un lika nosarkt, tomēr es viņam nekā neteicu par viņa māsu, un mēs turpinājām runāt par citām lietām.

Tā mēs notērzējām līdz otriem gaiļiem, un logā jau pavīdēja bālgana rītausma, kad Dmitrijs aizgāja uz savu gultu un nopūta sveci.

— Tagad gan gulēsim, — viņš sacīja.

— Jā, — es atsaucos, — vēl tikai vienu vārdu.

— Nu.

— Jauki dzīvot pasaule! — es sacīju.

— Jauki dzīvot pasaulē! — viņš atsaucās tādā balsī, ka es pat tumsā, šķiet, varēju saskatīt viņa jautrās, glāsainās acis un bērnišķīgo smaidu.

XXVIII NODAĻA UZ LAUKIEM

Otrā dienā mēs abi ar Volodju ar pasta zirgiem aizbraucām uz laukiem. Ceļā, pārcilādams domās dažādas atmiņas par Maskavā pavadīto laiku, es atcerējos Soņečku Valachinu, bet arī tad tikai labi pievakarē, kad mēs bijām nobraukuši jau piecas piestātnes. «Tomēr dīvaini,» es nodomāju, «ka esmu iemīlējies un pavisam aizmirsu to; jādomā par viņu.» Un es sāku par viņu domāt tā, kā ceļā mēdz domāt — nesakarīgi, tomēr spilgti — un aizdomājos tik tālu, ka, mājas nokļuvis, divas dienas nezin kāpēc uzskatīju par vajadzīgu izlikties skumjš un domīgs visu mājinieku, bet it īpaši Katjeņkas priekšā, kuru uzskatīju par lielu lietpratēju šādās lietās un kurai pat liku noprast, kādā stāvoklī ir manas sirdslietas. Un tomēr, lai kā centos izlikties citu un pats sevis priekšā, lai kā pūlējos apzināti piesavināties visas tās pazīmes, ko biju novērojis citiem, kas bija iemīlējušies, es tikai divas dienas, un arī tad ne vienmēr, bet vairāk tikai vakaros, atcerējos, ka esmu iemīlējies, līdz pēdīgi, tiklīdz iegāju lauku dzīves sliedēs, pavisam aizmirsu savu mīlestību pret Soņečku.

Petrovskā mēs iebraucām naktī, un es biju tik cieši iemidzis, ka neredzēju ne mājas, ne bērzu gatvi, ne arī kādu mājinieku, kas visi bija jau izklīduši un sen apgulušies. Salīkušais vecītis Foka, basām kājām, vatētu sieviešu jaciņu mugurā, ar sveci rokās, atdarīja mums durvis. Mūs ieraudzījis, viņš no prieka sāka drebēt, noskūpstīja mūsu plecus, steidzīgi nometa savu vatēto vamzi un sāka ģērbties. Caur priekšnamu un pa kāpnēm es nogāju vēl labi neatmodies, bet priekšistabā durvju atslēga, aizšaujamā bulta, slīpie grīdas dēļi, tīne, vecais, kā senāk ar taukiem nopilējušais svečturis, tikko aizdegtās, līkās tauku sveces ēna, neizņemtais, vienmēr noputējušais dubultlogs, aiz kura, cik atcerējos, auga sērmūkslis, — tas viss bija tik pazīstams, tik pilns atmiņām, tik saskanīgs, it kā vienas domas apvienots, ka es piepeši sajutu mūsu mīļas, vecas mājas glāstu. Neviļus man radās jautājums: kā gan mēs, es un šī māja, varējām tik ilgi nodzīvot viens bez otra? Un, it kā kaut kur steigdamies, es skriešus skrēju apskatīt, vai arī citas istabas ir tādas pašas kā senāk? Viss bija tāds pats, tikai kļuvis tā kā mazāks, zemāks, un es it kā būtu kļuvis lielāks, smagāks, rupjāks; bet arī tādu, kāds es biju, māja līksmi uzņēma savos apkampienos, un katrs grīdas dēlītis, katrs logs, katrs kāpņu pakāpiens, katrs troksnītis atsauca atmiņā tās laimīgās pagātnes bezgala daudzos tēlus, izjūtas un notikumus, kas nav vairs atgriežami. Mēs iegājām bērnu dienu guļamistabā: visas bērnības iztēles šausmas slēpās tepat kaktu un durvju tumsā; izgājām caur viesistabu — to pašu kluso, maigo mātes mīlu tur pauda katrs priekšmets, kas atradās istabā; izgājām caur zāli — trokšņainā, bezrūpīgā, bērnišķīgā jautrība, likās, paslēpusies šai istabā un tikai gaidīja, lai to atkal atdzīvinātu. Dīvanistabā, kurā mūs Foka ieveda un kur viņš mums uzklāja guļvietas, itin viss — spogulis, aizkari, vecā koka svētbildīte, pat katrs ar baltu papīru aizlipinātais izbirzums sienas apmetumā, viss runāja par ciešanām, par nāvi, par to, kā nekad vairs nebūs.

Mēs apgūlāmies, un Foka, labu nakti novēlējis, atstāja mūs.

— Bet šai istabā taču nomira maman? — Volodja sacīja.

Es viņam neatbildēju un izlikos aizmidzis. Būtu es kaut ko teicis, tūdaļ sāktu raudāt. Kad otrā rītā pamodos, tēvs, vēl neapģērbies, rīta kurpēs un rītasvārkos, cigāru zobos, sēdēja uz Volodjas gultas, runājās un smējās. Jautri paraustīdams plecu, viņš pietrūkās no Volodjas gultas, pienāca pie manis un, paplikšķinājis man ar savu lielo roku pa muguru, nolieca savu vaigu un piespieda to pie manām lūpām.

— Nu, lieliski, paldies, diplomat, — viņš sacīja ļoti jautri un laipnīgi, ar savām mazajām, spridzīgajām actiņām manī skatīdamies. — Volodja stāsta, ka eksamenus tu esot labi nolicis, braši, — tas ir jauki. Ja vien tev neuznāk untumi, arī tu man esi brašs zēns. Paldies, draudziņ! Tagad mēs te jauki padzīvosim, bet ziemu varbūt pārcelsimies uz Pēterburgu; žēl tikai, ka medību laiks beidzies, citādi es jūs uzjautrinātu. Vai ar bisi proti rīkoties, Voldemār? Putnu bez sava gala, viss var būt, ka arī es tev aizeju kādreiz līdz. Nu, un ziemā, ja dievs ļaus, pārcelsimies uz Pēterburgu, redzēsiet cilvēkus, iepazīsieties; tagad jūs man esat jau lieli vīri, es nupat Voldemāram sacīju: nu jūs esat uz ceļa, un mana misija beigusies, tālāk varat iet paši, bet, ja ar mani gribēsiet aprunāties, varat to darīt, es neesmu nu vairs jūsu auklis, bet draugs, vismaz gribu būt jūsu draugs un biedrs un arī padomdevējs, kur varu, vairāk nekā. Vai tas saskan ar tavu filozofiju, Koko? Labi vai slikti? Ko?

Protams, es atbildēju, ka teicami, un patiešām tā domāju. Tēvam todien bija tāds sevišķi pievilcīgs, jautrs un laimīgs izskats, un šīs jaunās attiecības pret mani kā sev līdzīgu, kā savu biedru, lika man jo vairāk viņu mīlēt.

— Nu, pastāsti, vai apmeklēji visus radiniekus? Pie Iviniem biji? Vai redzēji vecīti? Ko viņš tev sacīja? — tēvs nemitējās mani izprašņāt. — Vai biji pie kņaza Ivana Ivaniča?

Un mēs neapģērbušies tikmēr tērzējām, kamēr saule jau aizgriezās no dīvanistabas logiem, un Jakovs (kas joprojām bija tikpat vecs, arvien tāpat kustināja pirkstus, rokas salicis uz muguras, un atkārtoja savu tomēr) ienāca mūsu istabā un paziņoja tēvam, ka karietīte piebraukta.

— Kurp tu brauksi? — es jautāju tēvam.

— Ai, biju gandrīz piemirsis, — īgni paraustīdams plecu un nokāsēdamies, tēvs sacīja, — šodien es solījos būt pie Jepifanoviem. Atceries Jepifanovu, la belle Flamande ? Viņa vēl brauca ciemos pie jūsu maman. Viņi ir jauki cilvēki. — Un tēvs, kā man likās, kautrīgi plecu raustīdams, izgāja no istabas.

Mūsu sarunu laikā Ļubočka jau vairākas reizes bija pienākusi pie durvīm un jautāja: «Vai drīkst pie jums ieiet?» Bet tēvs katrreiz viņai atkliedza, ka nedrīkst, jo mēs neesam vēl apģērbušies.

— Kas par to? Es taču tevi rītasvārkos esmu redzējusi.

— Bet brāļus tu nedrīksti redzēt negližē, — viņš tai sauca, — gan katrs no viņiem tev pieklauvēs. Vai esi mierā? Pieklauvējiet! Viņiem pat runāt ar tevi neklājas, kad viņi vēl ir negližē.

— Ai, cik jūs esat neciešami! Nu, tad nāciet vismaz ātrāk uz viesistabu, Mimī tā kāro jūs redzēt! — Ļubočka nokliedza aiz durvīm.

Tikko tēvs bija izgājis, es ātri apģērbu studenta formu un iegāju viesistabā. Volodja turpretim nesteidzās un vēl ilgi nosēdēja augšā, sarunādamies ar Jakovu par to, kur te sastopami ķikuti un slokas. Kā es jau teicu, viņš ne no kā tā nebaidījās kā no mīlināšanās ar brālīti, tētiņu vai māsiņu, kā pats mēdza izteikties, un, vairīdamies no visāda paveida jūtelības, allaž krita otrā galējībā — atturīgumā, kas bieži vien sāpīgi aizvainoja cilvēkus, kuri nesaprata šīs parādības cēloņus. Priekšistabā es uzgrūdos tēvam, kas sīkiem, ātriem solīšiem gāja, lai sēstos ekipažā. Viņš bija tērpies savā jaunajā, pēc Maskavas modes šūtajā uzvalkā un stipri sasmaržojies. Mani ieraudzījis, viņš jautri pamāja ar galvu, it kā teikdams: «Kā redzi, lieliski!» Un mani atkal pārsteidza tas laimes pilnais skatiens, ko es jau šorīt biju pamanījis.

Viesistaba bija tāda pati gaiša, augsta, kā agrāk, ar iedzeltenām angļu klavierēm un lieliem, atvērtiem logiem, kuros līksmi raudzījās zaļie koki un dzeltenīgi rūsganie dārza celiņi. Kad biju saskūpstījies ar Mimī un Ļubočku un piegāju pie Katjeņkas, man piepeši iešāvās prātā, ka ar viņu skūpstīties vairs neklājas, un es klusēdams un sarkdams apstājos. Nemaz nesamulsusi, Katjeņka sniedza savu balto rociņu un apsveica mani kā studentu. Kad Volodja ienāca viesistabā, sasveicinoties ar Katjeņku, atkārtojas tas pats. Patiesi, bija grūti pateikt, kā mums, kas bijām kopa auguši un visu to laiku ik dienas redzējušies, izturēties, pēc pirmās šķiršanās atkal sastopoties. Katjeņka pietvīka vairāk par visiem; Volodja nemaz nesamulsa un, viņai viegli paklanījies, piegāja pie Ļubočkas, ar kuru arī tikai mazliet parunājās un ne jau nopietni, un tad aizgāja viens pats kaut kur pastaigāties.

XXIX NODAĻA MŪSU UN MEITEŅU SAVSTARPĒJĀS ATTIEKSMES

Par meitenēm Volodjam bija pavisam dīvaini uzskati un viņu interesēja vienīgu vai tās paēdušas, vai izgulējušās, vai pieklājīgi apģērbušās, vai franciski nerunā kļūdaini, par ko citu klātbūtnē viņam būtu jākaunas, bet viņš pat nepieļāva iespēju, ka tās varētu arī cilvēcīgi domāt un just, un vēl mazāk, ka viņš varētu ar tām nopietni par kaut ko sarunāties. Ja tām gadījās viņam kaut ko nopietni jautāt (no kā tās gan vispār centās izvairīties), ja tās prasīja par viņa mācībām universitatē vai arī, ko viņš domā par vienu vai otru romanu, viņš saviebās un klusēdams aizgāja vai atbildēja ar kādu izķēmotu franču frazi: kom si tri žoļi un tamlīdzīgi, vai, tīšām savilcis nopietni muļķīgu seju, pateica kādu vārdu, kam nebija nekādas nozīmes, ne sakarā ar jautājumu, par ko bija runa, piepeši acis piemiedzis, izgrūda: bulku, vai iet atkal vaļā, vai kāpostus, vai kaut ko tamlīdzīgu. Ja gadījās, ka es viņam atkārtoju to, ko man teikusi Ļubočka vai Katjeņka, viņš vienmēr atbildēja:

— Hm! Tātad tu vēl joprojām ar viņām aprunājies! Nē, es redzu, tu vēl esi zaļš.

Vajadzēja viņu dzirdēt un redzēt šādā brīdī, lai novērtētu to dziļo, negrozāmo nicināšanu, kas slēpās šai frazē. Jau divi gadi kopš Volodja bija liels cilvēks un pastāvīgi iemīlējās ikvienā skaistā sievietē, ko satika; tomēr, neraugoties uz to, ka viņš ik dienas redzēja Katjeņku, kas arī jau divus gadus valkāja garus tērpus un ar katru dienu kļuva daiļāka, viņam ne prātā nenāca tajā iemīlēties. Vai tas bija tāpēc, ka atmiņā vēl pārāk dzīvi glabājās prozaiskās bērnības iespaidi — lineals, palags, untumi, vai riebuma dēļ, kāds ir ļoti jauniem cilvēkiem pret visu to, kas saistīts ar mājām, vai vispārējas cilvēku vājības dēļ, sastopot ceļa sākumā kaut ko labu un skaistu, apiet to ar līkumu, iegalvojot sev: «Ē! Kaut kas tāds vēl ne vienu reizi vien pagadīsies manā mūžā,» — bet līdz pat šim laikam Volodja neraudzījās uz Katjeņku kā uz sievieti.

Volodja visu šo vasaru acīm redzot ļoti garlaikojās; un garlaikojās viņš tādēļ, ka nicināja mūs, un šo nicināšanu, kā es jau teicu, viņš nemaz necentās slēpt. Viņa sejā vienmēr varēja lasīt: «Fū! Cik garlaicīgi un nav pat neviena ar ko parunāties!» Dažreiz viņš jau agri no rīta vai nu ar bisi plecā izgāja medībās, vai neapģērbies — līdz pusdienām savā istabā lasīja kādu grāmatu. Ja tēvs nebija mājās, viņš pat pie pusdienu galda ieradās ar visu grāmatu, lasīja to un ar mums nerunāja, par ko mēs jutāmies viņa priekša it kā noziegušies. Arī vakarā viņš viesistaba izstiepās ar visām kājām uz dīvana, gulēja tur, galvu roka atbalstījis, vai, nopietnu seju sataisījis, pūta vaļa vislielākās nejēdzības, dažreiz pat ne visai pieklājīgas, par kurām Mimī dusmojās un sarka, bet mēs aiz smiekliem vai ģībām. Taču nekad viņš nevienu citu no mūsu ģimenes piederīgajiem nepagodināja ar nopietnām sarunām kā vienīgi tēvu un retumis arī mani. Es tīri neapzinīgi sāku piesavināties brāļa uzskatus par meitenēm, kaut gan no maigiem vārdiem nebaidījos tā kā viņš, un mana nicināšana pret meitenēm ne tuvu nebija tik spīva un dziļa. Garlaicības mākts, es tovasar ne vienu reizi vien pat mēģināju satuvināties un patērzēt ar Ļubočku un Katjeņku, bet katru reizi atdūros uz tik lielu loģiskas domāšanas trūkumu un tādu visvienkāršāko un parastāko lietu nezināšanu — piemēram, kas ir nauda, ko māca universitatē, kas ir karš utt. — tādu vienaldzību pret šo jautājumu noskaidrošanu, ka šie mēģinājumi jo vairāk apstiprināja manus uzskatus, kas nebija izdevīgi viņām.

Atceros, kādā vakarā Ļubočka vai simto reizi bungāja uz klavierēm kādu bezgala apnikušu gabalu, Volodja snauda viesistabā uz dīvana un retumis ar tādu kā īgnuma pilnu ironiju, neviena sevišķi neuzrunādams, purpināja: «Nu gan iet vaļā!… Mūziķe… Bithovens!… (Šo vārdu viņš izrunāja sevišķi ironiski.) Lieliski… rauj vēlreiz … redz tā,» — un tamlīdzīgi. — Mēs ar Katjeņku palikām vēl pie tējas galda un neatceros vairs, kā Katjeņka iesāka runāt par savu iemīļotāko tematu — par mīlu. Es biju ļoti filozofiski noskaņots un sāku augstprātīgi formulēt savas domas, apzīmēdams mīlu par vēlēšanos atrast otrā cilvēkā to, kā pašam nav utt. Bet Katjeņka man atbildēja, ka, gluži otrādi, tā neesot nekāda mīla, ja meiča domājot apprecēt bagātu vīru, un ka manta, pēc viņas domām, — tīrie nieki un īsta esot tikai tāda mīla, kas spēj izturēt ilgāku šķiršanos (es nopratu, ka te viņa domā par savu mīlu pret Dubkovu). Volodja, kas droši vien mūsu sarunu bija dzirdējis, pēkšņi pacēlās un jautādams uzsauca: «Katjeņka! Krievus?»

— Mūždien muļķības! — Katjeņka atcirta.

— Sprēslīca? — katru patskani uzsvērdams, Volodja turpināja. Un es biju pārliecināts, ka Volodjam tiešām taisnība.

Atsevišķi no vispārējām, vienā vai otrā personā vairāk vai mazāk attīstītām garīgām spējām, no jūtīguma, mākslinieciskas izjūtas, pastāv vēl arī kāda īpaša, dažādās sabiedrības grupās, bet it īpaši ģimenēs, vairāk vai mazāk attīstīta spēja, ko es nosaukšu par saprašanu. Šīs spējas būtību nosaka relativā mēra sajūta un vienpusīgā relativā lietu uztvere. Divi vienas grupas vai vienas ģimenes pārstāvji, kam piemīt šāda spēja, atzīst zināmas jūtas izpausmi līdz vienai un tai pašai robežai, aiz kuras viņi abi reizē jau saskata frazi; vienā un tanī pašā minūtē viņi redz, kur beidzas cildināšana un sākas ironija, kur beidzas aizraušanās un sākas izlikšanās, — bet cilvēkiem ar citādu izpratni tas viss var rādīties pavisam citādā gaismā. Cilvēkiem ar vienādu saprašanas spēju abiem vienādi priekšmets dursies acīs, īpaši vai nu ar savām smieklīgajām, vai labajām, vai nejaukajām īpašībām. Šādas vienādas saprašanas atvieglošanai starp vienas grupas vai vienas ģimenes piederīgajiem izveidojas sava valoda, savi izteicieni, pat — vārdi, kas apzīmē tās jēdziena nokrāsas, kas citiem nav pieejamas. Mūsu ģimenē starp tēvu un mums, brāļiem, šī saprašana bija augstākā mērā attīstīta. Arī Dubkovs diezgan labi iederējās mūsu vidū un saprata, bet Dmitrijs, kaut gan bija daudz gudrāks par viņu, bija nejūtīgs pret tādām lietām. Taču nevienam citam šīs spējas nebija attīstītas līdz tādām niansēm kā mums ar Volodju, ar kuru augām vienādos apstākļos. Arī tēvs bija jau sen atpalicis, un daudzas lietas, kas mums bija tikpat skaidras kā divreiz divi, viņam nebija vairs saprotamas. Piemēram, mums ar Volodju, dievs zina kā, līdz ar attiecīgiem jēdzieniem runā bija iegājušies vārdi: rozine, kas nozīmēja godkārīgu vēlēšanos parādīt, ka man ir nauda, čiekurs (pie kam vajadzēja salikt kopā pirkstus un sevišķi uzsvērt č), kas nozīmēja kaut ko svaigu, veselīgu, krāšņu, bet ne greznu; daudzskaitlī lietots lietvārds apzīmēja pārliecīgu aizraušanos ar to un tā tālāk. Tomēr nozīme visvairāk bija atkarīga no vaibstiem, no sarunas vispārējās jēgas, tā ka, lai kādu apzīmējumu viens no mums izdomāja kādas jaunas nianses izteikšanai, otrs jau vienkārši no mājiena to saprata. Meitenēm šīs mūsu saprašanas trūka, un tas bija galvenais iemesls, kas veicināja mūsu atsvešināšanos moralā ziņā un nicināšanu, kādu mēs pret viņām jutām.

Varbūt viņām bija pašām sava saprašana, bet tā tik lielā mērā atšķīrās no mūsējās, ka tur, kur mēs jau saskatījām frazi, viņas redzēja jūtas, mūsu ironija viņām šķita patiesība un tā tālāk. Taču tolaik es neapjēdzu, ka viņas nav vainīgas pie tā un, kaut gan viņām trūka visas šīs saprašanas, viņas tomēr ir jaukas un gudras meitenes, bet es tās nicināju. Bez tam, reiz pieķēries domai par vaļsirdību un novedis to līdz galējībai savā rīcībā, es pārmetu Ļubočkai noslēpumainību un izlikšanos viņas rāmā, uzticīgā rakstura dēļ, jo viņa atzina, ka nav vajadzības rakņāties un pārcilāt visas savas domas un garīgās tieksmes. Piemēram, tas, ka Ļubočka ik vakarus pārkrustīja tēvu, ka viņas abas ar Katjeņku baznīciņā raudāja, kad bija aizbraukušas noturēt aizlūgumu par māmiņu, ka Katjeņka, klavieres spēlējot, nopūtās un valbīja acis — tas viss man šķita briesmīga izlikšanās, un es sev jautāju: kad gan viņas iemācījušās tā izlikties, gluži kā pieaugušie, un kā viņām nav kauna tā darīt?

XXX NODAĻA MANAS NODARBĪBAS

Un tomēr šai vasarā es labāk nekā citiem gadiem sapratos ar mūsu jaunkundzēm, jo manī pamodās kaislība uz muziku. Pavasarī pie mums uz laukiem atbrauca kāds kaimiņš, jauneklis, kas, tiklīdz bija ienācis viesistabā, uz klavierēm vien vairāk skatījās un, ar Mimī un Katjeņku sarunādamies, nemanot pievirzīja pie klavierēm savu krēslu. Parunājies par laiku un lauku dzīves jaukumiem, viņš ļoti veikli novirzīja sarunu uz skaņotāju, uz muziku, uz klavierēm un pēdīgi atzinās, ka arī viņš spēlējot, un ļoti veikli nospēlēja trīs valšus, pie kam Ļubočka, Mimī un Katjeņka stāvēja pie klavierēm un skatījās viņā. Šis jaunais cilvēks vairs nekad pēc tam netika pie mums bijis, bet man ļoti iepatikās viņa spēle, poza pie klavierēm, matu atmešana atpakaļ un it sevišķi oktavas ķēriens ar kreiso roku, mazo pirkstiņu un īksti ātri izplešot un tad lēnām tos savelkot un atkal izplešot. Šis graciozais žests, nevērīgā poza, matu atmešana atpakaļ un uzmanība, kādu viņam pievērsa mūsu dāmas, rosināja manī domu ķerties pie klavieru spēles. Šīs domas mudināts un pārliecināts, ka man ir muziķa dāvanas un ka muzika mani saista, es sāku mācīties spēlēt. Šai ziņā es rīkojos tāpat kā miljoniem vīriešu un it sevišķi sieviešu, mācoties bez laba skolotāja, bez pietiekamām dāvanām un bez mazākās sajēgas par to, ko māksla var dot un kā pie tās jāķeras, lai tā kaut ko dotu. Man muzika vai, pareizāk sakot, klavieru spēle bija tikai līdzeklis, lai savaldzinātu meičas. Ar Katjeņkas palīdzību izmācījies notis un mazliet ielauzījis savus resnos pirkstus, — starp citu, es mēnešus divus tik cītīgi pūlējos, ka pat pie pusdienu galda uz ceļgala un gultā uz spilvena dīdīju nepaklausīgo zeltnesi, — tūliņ ķēros pie gabalu spēlēšanas un, ko atzina arī Katjeņka, protams, spēlēju tos ļoti izjusti, avec вme, tikai pilnīgi bez takts.

Gabalu izvēle bija sen zināma — valši, galopi, romances (arrangйs ) utt, — visi to jauko komponistu ražojumi, kurus katrs, kam kaut cik atlicis veselīgas gaumes, nošu veikalā atliks atsevišķi no lielās vērtīgo darbu kaudzes un pateiks: «Lūk, ko nevajag spēlēt, tāpēc, ka nekad nekas sliktāks, bezgaumīgāks un nejēdzīgāks nav parādījies uz nošu papīra,» un kurus, jādomā, taisni tāpēc jūs atradīsiet uz ikvienas krievu jaunkundzes klavierēm. Tiesa, mums bija arī nelaimīgā, jaunkundžu uz mūžu mūžiem izkropļotā «Sonate Pathйtique » [93] un Bethovena Cis-moll sonates, ko, māmiņu atcerēdamās, spēlēja Ļubočka, un vēl dažas citas labas kompozicijas, ko viņai bija uzdevis Maskavas skolotājs; bet bija arī šī paša skolotāja darbi — visnejēdzīgākie marši un galopi, kurus Ļubočka arī spēlēja. Mēs ar Katjeņku nopietnus gabalus nemīlējām, mums vislabāk patika «Le Fou » [94] un «Lakstīgala», ko Katjeņka spēlēja tā, ka gandrīz vai pirksti nemaz nebija redzami, un ko arī es sāku spēlēt diezgan izteiksmīgi un sakarīgi. Es biju jau iemanījies atdarināt jaunā cilvēka žestu un bieži nožēloju, ka nav neviena sveša, kas paskatītos, kā es spēlēju. Bet drīz vien Lists un Kalkbrenners man sāka likties par grūtiem, un es nopratu, ka nespēšu Katjeņku panākt. Tādēļ, iedomājies, ka klasiskā muzika vieglāka, un pa daļai arī oriģinalitates dēļ es pēkšņi nācu pie slēdziena, ka mīlu vācu zinātnisko muziku, sajūsminājos, kad Ļubočka spēlēja «Sonate Pathйtique» , kaut gan šī sonate, patiesību sakot, jau sen man bija līdz pēdējam apriebusies, pats sāku spēlēt Bethovenu un izrunāt viņa vārdu Beethovens . Visā šai jūklī un izlikšanās manijā, kā vēl tagad atceros, manī tomēr bija kaut kas talantam līdzīgs, jo muzika mani bieži vien sajūsmināja līdz asarām, un tos gabalus, kas man patika, es šā tā pratu arī bez notīm atskaņot uz klavierēm; ja toreiz kāds būtu mani iemācījis raudzīties uz muziku kā mērķi, kā patstāvīgu baudu, nevis kā uz līdzekli, lai savaldzinātu meičas ar savas spēles veiklību un izteiksmību, no manis varbūt patiesi būtu iznācis labs muziķis.

Franču romanu lasīšana bija mana otrā nodarbošanās, jo Volodja bija atvedis sev līdz daudz šādu romanu. Tolaik tikko sāka parādīties Montekristi un visādi «Noslēpumi», un es aizrāvos ar Sju, Dimā un Pola de Koka romanu lasīšanu. Visneparastākie cilvēki un notikumi man šķita tikpat dzīvi kā tiešamībā, es ne vien neuzdrīkstējos autoru turēt aizdomās, ka viņš rakstītu nepatiesību, bet pats autors man nemaz neeksistēja, un dzīvie, patiesie cilvēki un notikumi iznira manā priekšā no grāmatas lappusēm paši no sevis. Ja es vēl nekur nebiju saticis tādus cilvēkus, par kādiem lasīju, tad ne acumirkli nešaubījos, ka viņi reiz būs.

Es saskatīju sevī visas romanos aprakstītās kaislības un līdzību ar visiem raksturiem, kā ar varoņiem, tā ar katra romana ļaundariem, gluži tāpat kā aizdomīgs cilvēks, kādu medicīnas grāmatu lasīdams, atrod sevī visu iespējamo slimību pazīmes. Šajos romanos man patika gan viltīgās domas, gan kvēlās jūtas, gan brīnišķīgie notikumi, gan viengabalainie raksturi: ja labs — tad pavisam labs; ļauns — tad nu pagalam ļauns, — taisni tā, kā es agrā jaunībā iedomājos cilvēkus. Man ļoti, ļoti patika arī tas, ka viss bija rakstīts franču valodā un ka tos cildenos vārdus, kādus lietoja cildeni varoņi, es varēju iemācīties un likt lietā kādā izcilā gadījumā. Cik daudz franču fražu es biju sadomājis ar šo romanu palīdzību Kolpikovam, ja vēl kādreiz ar viņu satiktos, un viņai, kad to beidzat sastapšu un atzīšos, ka viņu mīlu! Es sagatavojos viņiem pateikt kaut ko tādu, ka viņi, to dzirdēdami, būtu pagalam. Šie romani palīdzēja man izveidot pat jaunus tikumiskos idealus, kurus es vēlējos sasniegt. Vispirms visās lietās un rīcībā es gribēju būt «noble » (es saku noble , nevis dižciltīgs, tāpēc, ka franču vārdam ir citāda nozīme, ko sapratuši arī vācieši, pieņemdami vārdu nobel un nesajaukdami to ar jēdzienu ehrlich) , pēc tam kaislīgs un, vispēdīgi, uz ko man jau agrāk bija tieksme, — es vēlējos kļūt pēc iespējas vairāk comme il faut. Pat ārēji un visās savās parašās es gribēju būt tāds pats kā šie varoņi, kam piemita kāda no šīm īpašībām. Atceros, ka vienā no turpat vai simt romaniem, ko izlasīju šai vasarā, bija notēlots kāds ārkārtīgi kaislīgs varonis ar kuplām uzacīm, un es tik ļoti vēlējos kļūt viņam ārēji līdzīgs (moraliski es jutos taisni tāds pats kā viņš), ka, spogulī savas uzacis aplūkodams, sadomāju tās mazliet apcirpt, lai izaugtu kuplākas; bet reiz, kad sāku griezt, gadījās tā, ka vienā vietā es izcirpu vairāk, — nu vajadzēja nolīdzināt, un viss beidzās ar to, ka ar lielām šausmām ieraudzīju sevi spogulī gluži bez uzacīm un tāpēc ļoti neglītu. Tomēr, cerēdams, ka drīz man izaugs kuplas uzacis, tāpat kā tam kaislīgajam cilvēkam romanā, es nomierinājos un bažījos vienīgi par to, ko gan lai saku savējiem, kad viņi ieraudzīs mani bez uzacīm. Es paņēmu no Volodjas pulveri, ierīvēju ar to uzacis un aizdedzināju. Lai gan pulveris neuzliesmoja, tomēr es pietiekami līdzinājos apdegušam, neviens manu viltību neuzķēra, un, patiesi, kad es jau biju aizmirsis par kaislīgo cilvēku, man uzauga daudz kuplākas uzacis.

XXXI NODAĻA COMME IL FAUT

Jau vairākkārt šai stāstā esmu minējis jēdzienu, kas atbilst šim virsrakstam franču valoda, un tagad jūtu, ka jāveltī vesela nodaļa tam, kas manā dzīvē bijis viens no kaitīgākajiem, aplamākajiem jēdzieniem un ko man iepotējusi audzināšana un sabiedrība.

Visus cilvēkus var sadalīt daudzos grupējumos — bagātos un nabagos, labos un ļaunos, karavīros un civilos, gudros un muļķos un tā tālāk, bet katram cilvēkam noteikti ir vēl arī savs iemīļots dalījums, kurā tad viņš neapzinīgi ierindo ikvienu jaunu personu. Mans iemīļotais un galvenais cilvēku dalījums tanī laikā, par kuru es šeit rakstu, bija: cilvēki comme il faut un comme il ne faut pas [95] . Otra grupa savukārt dalījās vēl ne comme il faut cilvēkos un vienkāršajā tautā. Comme il faut cilvēkus es cienīju un uzskaitīju par sev līdzīgiem; otros — izlikos nicinām, kaut gan īstenībā ienīdu, uzskatīdams viņus par personību aizvainojošiem; Trešie man nemaz neeksistēja — tos es pavisam nonicināju. Comme il faut, pēc manām domām, nozīmēja pirmām un galvenām kārtām teicami prast franču valodu, it īpaši izrunai bija jābūt labai. Cilvēks, kam bija slikta franču valodas izruna, manī tūdaļ izraisīja naidu. «Kāpēc gan tu gribi runāt tāpat kā mēs, ja neproti?» dzēlīga izsmiekla pilns es domās tādam vaicāju. Otrā comme il faut prasība bija gari, kopti un tīri nagi; trešā — prasme klanīties, dejot un sarunāties; ceturtā un ļoti svarīga pazīme bija vienaldzība pret visu un pastāvīga, savā ziņā skaista, it kā nīcināšanas pilna garlaikošanās. Bez tam man bija vēl vispārējas pazīmes, pēc kurām es pat nesarunājies varēju spriest, pie kādas grupas cilvēks pieder. Svarīgākā no šīm pazīmēm, atskaitot istabas iekārtu, cimdus, rokrakstu un ekipažu, bija kājas. Zābaku un bikšu saskaņotība man tūdaļ norādīja cilvēka vietu grupējumā. Zābaki bez papēžiem, ar stūrainu purngalu un šauri bikšu gali bez saitēm — tas bija vienkāršs cilvēks; zābaks ar šauru, apaļu purngalu un papēžiem, šauri bikšu gali ar saitītēm, kuri cieši pieguļ kāju stilbam, vai plati bikšu gali ar platām saitēm, kuri kā baldachins nolaižas par purngalu, — tas bija cilvēks mauvais genre [96] , un tamlīdzīgi.

Dīvaini, ka manī, kam nebija gluži nekādu comme il faut īpašību, šis jēdziens bija tik dziļi iesakņojies. Bet var arī būt, ka tas manī tik stipri iesakņojās taisni tāpēc, ka comme il faut apgūšana prasīja no manis milzīgi daudz pūļu. Drausmīgi atcerēties, cik daudz visvērtīgākā, labākā laika no maniem sešpadsmit gadiem esmu pazaudējis, cenšoties iegūt šīs īpašības. Visiem, ko vien es atdarināju, — Volodjam, Dubkovam un manu paziņu lielākajam vairumam, tas viss, kā likās, padevās viegli. Skaudīgi noskatījos viņos un klusībā vingrinājos franču valodā, lauzījos klanīšanās mākslā, nevērojot, kam klanies, mācījos sarunāties, dejot, izrādīt garlaicību un vienaldzību pret visu, noņēmos ap nagiem, sagraizīdams nagu valnīti līdz asinīm, — un tomēr jutu, ka man vēl daudz jāpūlas, lai sasniegtu mērķi. Bet istabu, rakstāmgaldu, ekipažu — visu to es nekādi nepratu iekārtot tā, lai iznāktu comme il faut, kaut gan par spīti nepatikai noņemties ar praktiskām lietām centos to darīt, cik vien spēju. Citiem, šķiet, bez sevišķām pūlēm viss padevās lieliski, it kā citādi nemaz nevarētu būt. Atceros, reiz, kad es ar lielām pūlēm un veltīgi biju noņēmies ap saviem nagiem, es ieprasījos Dubkovam, kam nagi bija apbrīnojami skaisti, vai sen kopš viņam tādi nagi un kā viņš to panācis. Dubkovs man atbildēja: «Kamēr vien sevi atceros, neesmu nekad nekā darījis, lai tie tādi būtu, un nesaprotu, kā kārtīgam cilvēkam nagi varētu būt citādi.» Šī atbilde mani stipri sarūgtināja. Toreiz es vēl nezināju, ka viens no svarīgākajiem comme il faut priekšnoteikumiem bija slēpt to, cik daudz pūļu esi izšķiedis, lai sasniegtu comme il faut . Manās acīs comme il faut bija ne tikai svarīgs ieguvums, teicama īpašība, pilnība, ko es vēlējos sasniegt, bet tas bija nepieciešams dzīves noteikums, bez kura nav domājama ne laime, ne slava, ne vispār kas labs pasaulē. Es necienītu neievērojamu mākslinieku, ne zinātnieku, ne cilvēces labdari, ja viņš nebūtu comme il faut.Comme il faut cilvēks stāvēja pāri tiem un nebija ar tiem salīdzināms; viņš ļāva tiem gleznot, rakstīt notis, grāmatas, darīt labu, viņš pat cildināja tos, — kāpēc gan labu necildināt, lai darītājs būtu kas būdams, — bet viņš nevarēja nostāties ar tiem vienā līmenī, viņš bija comme il faut, bet tie ne — un ar to pietiek. Man liekas, ja mums būtu brālis, māte vai tēvs, kas nebūtu comme il faut, es sacītu, ka tā ir nelaime un ka starp mani un viņiem nevar būt nekā kopīga. Bet nedz dārgā laika zaudēšana, ko es pastāvīgi izšķiedu, visus man tik grūtos comme it faut noteikumus ievērodams, kas nepieļāva nekādas nopietnas aizraušanās, nedz naids un nicināšana pret cilvēces deviņām desmitdaļām, nedz arī nevērība pret visu daiļo, kas sastopams ārpus comme il faut loka, — tas viss vēl nebija lielākais ļaunums, ko man sagādāja šis jēdziens. Galvenais ļaunums bija pārliecība, ka comme il faut ir īpašs neatkarīgs stāvoklis sabiedrībā, ka cilvēkam nav jācenšas kļūt ne ierēdnim, ne rakstniekam, ne karavīram, ne zinātniekam, ja tikai viņš ir comme il faut; ka, sasniedzis šo stāvokli, viņš jau piepildījis savu dzīves uzdevumu un paceļas pat pāri lielākajam cilvēku vairumam.

Zināmā jaunības posmā pēc daudz maldiem un aizraušanās katrs cilvēks arvien izjūt neatvairāmu tieksmi piedalīties sabiedriskā dzīvē, izvēlas kādu darba nozari un tad nododas tai, bet ar comme il faut cilvēku tas reti kad tā gadās. Es pazinu un pazīstu ļoti, ļoti daudz vecu, lepnu, pašapzinīgu cilvēku, kas asi savos spriedumos; un ja tiem viņpasaulē vaicās: «Kas tu tāds esi? Un ko tu darīji?» — tie nespēs citādi atbildēt kā: «Je fus un homme trиs comme il faut. » [97]

Tāds liktenis gaidīja arī mani.

XXXII NODAĻA JAUNĪBA

Kaut gan manā galvā bija jēdzienu sajukums, tovasar es biju jauns, nevainīgs, brīvs un tāpēc gandrīz laimīgs.

Šad tad, un tas notika diezgan bieži, es no rītiem agri piecēlos. (Gulēju svaigā gaisā, terasē, un spilgtie, slīpie rīta saules stari mani modināja.) Ātri apģērbies, pasitu padusē dvieli un franču romanu un steidzos peldēties uz pusversti attālo upīti, bērzu birztalas paēnā. Tur ēnā es atlaidos zālē un lasīju, šad tad novērsdams acis no grāmatas, lai paskatītos mēļajā upes līmenī, ko rīta vēsmiņa jau sāka viļņot, dzeltējošajā rudzu druvā upes viņā krastā, gaišsārtajos rīta saules staros, kas arvien zemāk un zemāk apblāzmoja citu aiz cita meža tālē zūdošos baltos bērzu stumbrus, un priecājos, apzinoties sevī tādu pašu svaigu, jauneklīgu dzīves sparu, kādu man visapkārt dvašoja daba. Kad debesis sedza pelēki rīta mākonīši un mani pēc peldēšanās apņēma vēsums, bieži vien devos bez ceļa klaiņāt pa laukiem un mežiem, ar baudu svaigajā rasā samērcēdams zābakos autās kājas. Šādos brīžos es sapņoju par pēdējā izlasītā romana varoņiem un iedomājos sevi te par pulkvedi, te ministru, te par ārkārtīgu stiprinieku vai kaislīgu cilvēku un, tīri vai drebēdams, skatījos apkārt, cerēdams piepeši kaut kur klajumā vai aiz kāda koka ieraudzīt viņu. Ja šādās pastaigās sastapu zemniekus un zemnieces darbā, tad, neraugoties uz to, ka man vienkāršā tauta nemaz neeksistēja, mani arvien pārņēma neapzināts, spēcīgs mulsums un es centos, lai viņi mani nepamanītu. Kad metās jau karsts, bet mūsu dāmas vēl nebija sanākušas pie tējas galda, es bieži gāju sakņu vai augļu dārzā un ēdu jau nobriedušās saknes vai augļus. Un šī nodarbošanās man sagādāja vislielāko baudu. Ielienu, piemēram, ābeļdārzā, pašā lielo, kuplo avenāju biezoknī. Virs galvas — gaišās tveicīgās debesis, bet apkārt — bāli zaļais nezālēm aizaugušo, aso avenāju krūmu zaļums. Tumšzaļās nātres ar sīkām, ziedošām galotnītēm cēli stiepjas augšup; nedabiski violetiem dzeloņainiem ziediem, sparīgi pastiepies pār avenājiem un manu galvu, platlapainais dadzis šur tur līdz ar nātrēm sniedzas jau līdz veco ābeļu bāli zaļganajiem zariem, kuru galotnēs tieši tveicējošā saulē briest spīdīgi kā kauliņi, apaļi, vēl negatavi āboli. Apakšā jauns aveņu krūms, gandrīz nokaltis, bez lapām, saliecies tiecas saulei pretī; cauri pērnajām lapām izlauzušies zaļā, asā zālīte un dadzīši, rasas veldzēti, sulīgi zaļo mūžīgā krēslā, it kā tie nekā nezinātu par to, ka ābeļu lapas spilgti rotā saules stari.

Šai biezoknī vienmēr drēgns kā daždien ēnā, arvien sasmacis gaiss un ož pēc zirnekļiem, sapuvušiem āboliem, kas melnēdami mētājas uz trūdiem bagātās zemes, pēc avenēm un dažreiz arī pēc meža blaktīm, ko nejauši norij kopā ar ogu un tad steidz uzēst virsu citu aveni. Uz priekšu virzoties, izbiedēju zvirbuļus, kas pastāvīgi mitinās šai biezoknī, dzirdu viņu satraukto čivināšanu un mazo, veiklo spārnu atsišanos pret zariņiem, dzirdu kādā vietā kamenes dūkšanu un kaut kur uz celiņa dārznieka — muļķīša Akima soļus un viņa mūžīgo murmināšanu. Pats pie sevis domāju: «Nē! Ne viņš, ne arī kāds cits visā pasaule te mani neatradīs! …», un ar abām rokām pa labi un pa kreisi rauju no baltajiem, konusveidīgajiem kātiņiem sulīgās ogas un kāri noriju citu pēc citas. Kājas pat pāri ceļiem gluži slapjas, galvā jaucas vislielākās muļķības (tūkstošiem reižu no vietas maļu vienu un to pašu u-u-n-nn pa-aa-a div-de-s-smit u-u-unpase-eptiņi), rokas un kājas caur slapjajām biksēm sadzēlušas nātres, galvu jau sāk svilināt saules stari, kas no augšas ielaužas biezoknī, ogu sen vairs negribas, bet es vēl joprojām esmu biezoknī, skatos apkārt, klausos, prātoju un neapzināti rauju un ēdu gardākās ogas.

Parasti ap pulksten vienpadsmitiem es ierados viesistabā, visbiežāk pēc tam, kad tēja bija jau padzerta un dāmas sēdēja pie saviem darbiem. Pie pirmā loga, kas, vairoties no saules, aizklāts ar nebalināta audekla aizkariem, caur kuru spraugām spilgtā saule met uz visu, kas vien pagadās, tik mirdzošus, ugunīgus apļus, ka acis žilbst, tajos skatoties, stāv rokdarbu izšujamais rāmis, pa kura balto audeklu lēni rāpo mušas. Pie rokdarbu rāmja sēž Mimī, pikti galvu kratīdama un virzīdamās no vienas vietas uz otru, lai paglābtos no saules, kas, šur tur izlauzusies, uzmet viņai uz sejas vai rokas ugunīgu svītru. No pārējiem trim logiem ar rāmju ēnām uz grīdas gulst viengabalaini, spilgti, lieli četrstūri: kā parasti vienā no tiem uz nekrāsotās viesistabas grīdas apgulusies Milka un, ausis saslējusi, noraugās mušās, kas rāpo gaišajā četrstūrī. Uz dīvana sēdēdama, Katjeņka ada vai lasa un nepacietīgi atgaiņājas no mušām ar savām baltajam, spilgtajā gaismā tīri vai caurspīdīgajām rociņām, vai saviebusies purina galvu, lai aizbaidītu kuplajos, zeltainajos matos sapinušos sīcošo mušu. Rokas uz muguras salikusi, Ļubočka vai nu staigā uz priekšu un atpakaļ pa istabu, gaidīdama, kad sāks iet dārzā, vai spēle uz klavierēm kādu gabalu, kur es katru noti jau sen zinu no galvas. Es kaut kur apsēžos, klausos šai muzikā vai lasīšanā un gaidu, kad pats varēšu sēsties pie klavierēm. Pēc pusdienām es dažreiz pagodinu meitenes un kopā ar viņām izjāju (iet pastaigāties kājām es uzskatīju par nepiemērotu maniem gadiem un manam sabiedriskajam stāvoklim). Un mūsu pastaigas, kurās es vadāju viņas pa neparastām vietām un gravām, ir ļoti patīkamas. Dažreiz mums pagadās arī piedzīvojumi, kuros es izrādos īsts brašulis, un dāmas cildina manu jāšanas mākslu un drošsirdību un uzskata mani par savu aizstāvi. Vakaros, ja nav neviena viesa, pēc tējas, kuru mēs dzeram ēnā uz lievenēm, un pēc izstaigāšanās ar tēvu pa saimniecību es atlaižos savā vecajā vietā lielajā atzveltnī un, klausoties Katjeņkas vai Ļubočkas muzicēšanā, lasu un atkal pa vecam sapņoju. Dažreiz, viens pats viesistabā palicis, kad Ļubočka spēlē kādu senlaicīgu muzikas gabalu, es neviļus nolieku grāmatu un, pa atvērtajām balkona durvīm raudzīdamies skarainajos, nokarenajos slaiko bērzu zaros, pār kuriem jau klājas novakara ēna, un skaidrajās debesīs, kurās, ja tā ciešāk ielūkojas, piepeši pazib tāds kā putekļains, dzeltenīgs plankumiņš un atkal nozūd, un, klausoties muzikas skaņās, kas plūst no zāles, vārtu čīkstēšanā, sievu valodās un mājup nākošā ganāmpulka troksnī, es piepeši ļoti dzīvi atceros Nataļju Savišnu, māmiņu un Kārli Ivaniču, un man uz mirkli kļūst skumji. Bet šai brīdī mana dvēsele tik pilna dzīvības un cerību, ka šīs atmiņas tikai kā ar spārna galu pieskaras man un aizlido tālāk.

Pēc vakariņām un dažreiz pēc vakara pastaigas pa dārzu kopā ar vienu vai otru — pa tumšajām gatvēm viens es baidījos staigāt — gāju viens pats gulēt uz lievenēm, uz grīdas, kas man sagādāja lielu prieku, kaut gan miljoniem odu gribēja mani vai apēst. Pilnmēness naktīs bieži vien augu nakti aizvadīju, sēdēdams uz sava matrača, raudzīdamies gaismas un ēnu rotaļā, ieklausīdamies klusumā un troksnīšos, sapņodams par visādām lietām, īpaši par poetisku, saldkairu laimi, kas man tolaik šķita augstākā balva pasaulē, un skumdams par to, ka man līdz šim lemts to tikai iztēloties. Vai atkal, citreiz, tiklīdz visi izklīduši un ugunis no viesistabas pārvietojušās augšējās istabās, kur atskan sieviešu balsis un logu atvēršanas un aizvēršanas troksnis, es izgāju uz lievenēm un staigāju tur, kāri uztverdams katru miegā grimstošās mājas troksnīti. Kamēr vēl bija maza, neskaidra cerība uz tādu, kaut nepilnīgu laimi, par kādu es sapņoju, es nevarēju mierīgi sākt meklēt kādu citu iedomātu laimi.

Pie katras baso kāju kustības, klepošanas, nopūtas, loga noklaudzēšanas, drēbju čaukstēšanas es pietrūkstos no guļvietas, zaglīgi klausos, skatos, skatos un bez kāda iemesla uztraucos. Bet, lūk, ugunis augšējos logos nodziest, soļu un sarunu troksni nomaina krākšana, naktssargs sāk klaudzināt dēlīti, dārzs kļuvis tā kā baigāks, tā kā gaišāks, tiklīdz tajā izgaisušas logu mestās, sārtās gaismas svītras; pēdējā guntiņa no ēdamistabas pārvietojas uz priekšistabu, pārstiepdama gaismas svītru pa rasoto dārzu, un es caur logu varu saskatīt Fokas salīkušo stāvu; viņš svārciņos un sveci rokās iet uz savu gultu. Bieži man sagādāja lielu baudu pa mitro zāli, slēpjoties mājas melnajā ēnā, pazagšus pielavīties pie priekšistabas loga un, elpu aizturot, klausīties zēna krākšanā, Fokas krekšķēšanā, kurš domā, ka viņu neviens nedzird, un vecīgās balss skaņās, kad viņš ilgi, ilgi skaita lūgšanu. Pēdīgi nodzisa arī viņa svecīte, aizcirtās logs, es paliku gluži viens un, bailīgi apkārt lūkodamies, vai kaut kur pie puķu dobes vai pie manas guļvietas nestāv balta sieviete, — teciņus devos uz lievenēm. Un tikai tad es nolikos savā guļvietā, ar seju uz dārza pusi, cik spēdams aizsedzos no odiem un sikspārņiem, skatījos dārzā, klausījos nakts trokšņos un sapņoju par mīlestību un laimi.

Toreiz tas viss manās acīs ieguva pavisam citādu jēgu: ir vecie bērzi, kuru viena puse ar saviem kuplajiem zariem zvīguļoja pret mēness apspīdētām debesīm, bet otra — meta drūmas, melnas ēnas pār krūmiem un ceļu, ir rāmais, krāšņais dīķa spīdums, pieņemdamies vienmērīgi kā skaņa, ir mēnesnīcas mirgojums rasas pilienos uz puķēm, lieveņa priekšā, kuras arī meta savu graciozo ēnu pār pelēko apmali, ir griezes griešana aiz dīķa, ir cilvēka balss uz ceļa, ir klusā, tikko sadzirdamā divu vecu bērzu berzēšanās vienam pret otru, ir oda sīkšana zem segas pie pašas auss, ir ābola krišana, kas, zaros ķerdamies, novirpuļoja lejup sausajās lapās, ir varžu lēkāšana, kuras dažreiz atkūleņoja līdz pat terases kāpnēm un ar savam zaļganajām mugurām noslēpumaini spīguļoja mēnesnīcā, — tas viss ieguva dīvainu jēgu — pārmērīga daiļuma un tādas kā nesasniegtas laimes jēgu. Un tad nu parādījās viņa ar garu, melnu bizi, augstām krūtīm, vienmēr skumja un daiļa, ar kailām rokām un saldkairiem apkampieniem. Viņa mani mīlēja, vienam vienīgam viņas mīlas mirklim es upurēju visu savu dzīvi. Bet mēness cēlās arvien augstāk un augstāk un spīdēja arvien gaišāk un gaišāk, dīķa krāšņais spīdums, vienmērīgi kā skaņa pieņemdamies, kļuva arvien skaidrāks un skaidrāks, ēnas kļuva arvien tumšākas un tumšākas, gaisma dzidrāka un dzidrāka, un, visā dziļāk ieskatoties un ieklausoties, kaut kas man teica, ka viņa ar kailajām rokām un kaislajiem apkampieniem — vēl ne tuvu nav visa laime, un ka arī mīla pret viņu vēl ne tuvu nav viss patiesi labais; un, jo ilgāk es tā skatījos tālajā pilnmēnesī, jo īstais daiļums un patiesi labais man rādījās augstāks un augstāks, tīrāks un tīrāks un tuvāks un tuvāks tam, kas ir visa daiļā un labā avots, un man saskrēja acīs tāda kā nepiepildīta, tomēr jūsmīga prieka asaras.

Un es joprojām biju viens, un man joprojām likās, ka noslēpumaini varenā daba, gaišā mēness ripa, kas nezin kāpēc apstājusies vienā nenoteiktā vietā augstu pie blāvi zilgās debess un kas tomēr ir it visur un it kā piepilda visu neaptveramo izplatījumu, un es, niecīgais tārpiņš, jau visu sīko, nožēlojamo cilvēcīgo kaislību samaitāts, bet apbalvots ar vareno, neaptveramo fantazijas un mīlas spēku, — šais mirkļos man joprojām likās, ka daba un mēness, un es, mēs visi esam it kā viens un tas pats.

XXXIII NODAĻA KAIMIŅI

Pirmajā dienā pēc mūsu atbraukšanas mani loti pārsteidza tas, ka tēvs mūsu kaimiņus Jepifanovus nosauca par lāga cilvēkiem, un vēl vairāk pārsteidza tas, ka viņš brauca pie tiem viesos. Jau kopš seniem laikiem mūsējie tiesājās ar Jepifanoviem kāda zemes gabala dēļ. Vēl bērns būdams, es ne vienu reizi vien dzirdēju, ka tēvs dusmojās par šo prāvu, šķendējās par Jepifanoviem, aicināja pie sevis visādus cilvēkus, lai, cik es nopratu, aizstāvētos pret tiem, dzirdēju, ka Jakovs sauca tos par mūsu naidniekiem un tumšiem ļaudīm, atceros, māmiņa lūdza, lai viņas mājā un viņas klātbūtnē tos pat nepieminētu.

No šiem faktiem es sev bērnībā izlobīju tik noteiktu un skaidru jēdzienu par to, ka Jepifanovi ir mūsu ienaidnieki, kas gatavi noslepkavot un nožņaugt ne tikai tēvu, bet arī viņa dēlu, ja tas pagadītos viņiem pa ķērienam, un ka viņi vārda pilnā nozīmē tumši ļaudis, ka, māmiņas miršanas gadā ieraudzījis Avdotju Vasiļjevnu Jepifanovu, la belle Flamande, māmiņu apkalpojam, tikai ar lielām mokām spēju noticēt, ka viņa ir no tumšo ļaužu ģimenes, tomēr tas neizkliedēja nelāgo uzskatu par šo ģimeni. Kaut gan šai vasarā mēs bieži redzējāmies ar viņiem, es joprojām biju dīvainu aizspriedumu pilns pret visu šo ģimeni. Īstenībā, lūk, kas bija Jepifanovi. Ģimenē bija māte, piecdesmit gadus veca atraitne, vēl žirgta un jautra vecīte, skaistule meita Avdotja Vasiļjevna un dēls Pjotrs Vasiļjevičs, atvaļināts poručiks, vecpuisis, ļoti nopietna rakstura cilvēks, kas raustīja valodu.

Gadus divdesmit līdz sava vīra nāvei Anna Dmitrijevna Jepifanova dzīvoja no viņa šķirti, paretam Pēterburgā, kur viņai bija radinieki, bet visvairāk savā Mitišču muižā, kādas trīs verstis no mums. Apkārtnē no mutes mutē gāja tik šausmīgas valodas par viņas dzīves veidu, ka Mesalina, salīdzinot ar viņu, bija gluži nevainīgs bērns. Tāpēc māmiņa lūdza, lai viņas mājā netiktu pat pieminēts Jepifanovas vārds; tomēr, kaut cik nopietni runājot, jāsaka, ka nevarēja ticēt ne desmitajai daļai no visām šīm ļaunajām valodām, lauku kaimiņu mēlnesībām. Bet tolaik, kad es sāku pazīt Annu Dmitrijevnu, lai gan viņas mājā pastāvīgi uzturējās kantorists Mitjuša, bijušais dzimtcilvēks, kas, arvien saziedies ar pomadi, sacirtojies, pēc čerkesu modes šūtos svārkos, pusdienu maltītes laikā stāvēja Annai Dmitrijevnai aiz muguras, un lai gan viņa, tam dzirdot, bieži franciski uzaicināja viesus papriecāties par viņa daiļajām acīm un muti, Annā Dmitrijevnā nebija nekā pat līdzīga tam, par ko joprojām melsa ļaunas mēles. Tiešām, šķiet, jau pirms gadiem desmit, taisni kopš tā laika, kad Anna Dmitrijevna atsauca no dienesta savu dēlu Petrušu, viņa bija krasi mainījusi savu dzīves veidu. Annas Dmitrijevnas muiža nebija liela, pavisam tikai kādas simt dvēseles, bet viņas jautrās dzīves laikā izdevumu bija bijis ļoti daudz, tā, ka pirms gadiem desmit tiku tikām ieķīlātā un pārķīlātā muiža, protams, bija nokavējusi maksājumus un tai nenovēršami draudēja pārdošana izsolē. Šais ārkārtīgi kritiskajos apstākļos, iedomādamās, ka aizbildnība, muižas aprakstīšana, tiesas ierašanās un citas tādas nepatīkamas lietas notiek nevis procentu nemaksāšanas dēļ, bet gan tāpēc, ka viņa ir sieviete, Anna Dmitrijevna rakstīja dēlam uz pulku, lai viņš brauc glābt savu māti. Kaut gan dienestā Pjotram Vasiļjevičam veicās tik labi, ka viņš drīz vien cerēja pats sev nopelnīt maizes kumosu, viņš tomēr visu pameta, izstājās no armijas un, kā jau godbijīgs dēls, uzskatīdams par savu augstāko pienākumu vieglināt mātes vecumdienas (ko viņš tai no visas sirds uzsvēra savās vēstulēs), ieradās muižā.

Kaut gan Pjotrs Vasiļjevičs bija neglītu seju, neveikls un raustīja valodu, viņš bija ārkārtīgi stingra rakstura cilvēks un apveltīts ar neparastām praktiskām spējām. Šur tur naudu pa drusciņai aizņemdamies, no viena ņemdams un otram līdzinādams, izlūgdamies un solīdamies, viņš noturēja muižu. Kļuvis par muižnieku, Pjotrs Vasiļjevičs uzvilka tēva pekešu, kas bija glabājusies pieliekamajā, pārdeva ekipažas un zirgus, atradināja viesus no ierašanās Mitiščos un saka grāvot zemi, paplašināt druvas, samazināt zemnieku zemi, ar saviem ļaudīm nocirta un izdevīgi pārdeva birzi un tā uzlaboja stāvokli. Pjotrs Vasiļjevičs nozvērējās un arī turēja vārdu: kamēr visi parādi nebūs nomaksāti, tikmēr nevalkāt citu apģērbu kā tēva pekešu un buru audekla mēteli, ko lika sev pašūt, un nebraukt citādi kā vienkāršos ratos ar zemnieku zirgiem. Šo stoisko dzīves veidu viņš centās uzspiest arī visai ģimenei, cik to pieļāva viņa verdziski padevīgā cieņa pret māti, jo tādu cieņu viņš uzskatīja par savu pienākumu. Valodu raustīdams, viņš viesistabā verdziski padevās mātei, pildīja katru viņas vēlēšanos, bāra kalpotājus, ja tie nepaveica to, ko Anna Dmitrijevna bija pavēlējusi, bet savā kabineta un kantorī viņš pikti rājās par to, ka bez viņa ziņas maltītei pagatavota pīle vai saskaņā ar Annas Dmitrijevnas pavēli kāds zemnieks aizsūtīts pie kaimiņienes apvaicāties par. veselību, vai atkal zemnieku meičas norīkotas uz mežu avenēs, kad tām būtu jāravē sakņu dārzi.

Pēc gadiem četriem visi parādi bija nomaksāti, un Pjotrs Vasiļjevičs, aizbraucis uz Maskavu, atgriezās no turienes jaunā uzvalkā un pajūgā. Un tomēr, kaut gan ar muižu viss bija kārtībā, viņš arī turpmāk ieturēja tādu pašu stoisku dzīves veidu, ar ko, šķiet, nīgri lepojās savējo un citu priekšā, un bieži, valodu raustīdams, izteicās: «Kas mani patiesi gribēs redzēt, tas priecāsies, redzot mani arī aitādas kažokā, tas ēdīs arī manus kāpostus un putru. Es taču pats to ēdu,» viņš piebilda. Katrs viņa vārds un katra kustība pauda lepnumu, ka viņš uzupurējies mātes labā un izpircis muižu, un arī nicināšanu pret citiem par to, ka tie nekā tamlīdzīga nav izdarījuši.

Māte un meita bija pavisam citāda rakstura cilvēki un daudzējādā ziņā atšķīrās viena no otras. Māte bija sabiedrībā ļoti patīkama, allaž vienlīdz labsirdīgi jautra sieviete. Viss piemīlīgais, jautrais viņu patiesi priecināja. Pat tāda īpašība, kas piemīt tikai vislabsirdīgākiem veciem cilvēkiem — spēja priecāties, redzot jaunatni līksmojam, — viņai piemita vislielākā mērā. Viņas meita, Avdotja Vasiļjevna, turpretim bija nopietna vai, pareizāk sakot, tāda īpatnas, vienaldzīgi izklaidīgas un bez kāda iemesla augstprātīgas dabas sieviete, kādas parasti ir neprecējušās skaistules. Kad viņa gribēja būt jautra, šī jautrība viņai iznāca tāda kā dīvaina — likās, ka viņa smietos it kā par sevi, it kā par to, ar ko sarunājās, it kā par visu pasauli, ko viņa droši vien negribēja. Bieži es brīnījos un vaicāju pats sev, ko viņa ar to gribēja teikt, kad runāja šādas frazes: jā, es esmu bezgala skaista; kā visi mani iemīlējušies un tamlīdzīgi. Anna Dmitrijevna vienmēr rosījās; viņai pārlieku patika iekārtot mājiņu un dārziņu, patika puķes, kanarijputniņi un skaistas lietiņas. Viņas istabiņas un dārziņš bija pamazi un vienkārši, bet viss tur bija tik rūpīgi un tīri iekārtots, un visam piemita tādas vieglas jautrības nokrāsa, kāda izskan skaistā valsī vai polkā, ka vārdiņš rotaļlietiņa, ko viesi bieži lietoja cildināšanai, bija ārkārtīgi piemērots Annas Dmitrijevnas dārziņam un istabiņām. Un pati Anna Dmitrijevna bija kā rotaļlietiņa — maziņa, kalsnēja, svaigu sejas krāsu, skaistām, mazām rociņām, vienmēr jautra un gaumīgi ģērbusies. Tikai mazliet krasāk izspiedušās tumši violetās dzīsliņas uz rokām bojāja kopīgo iespaidu. Turpretim Avdotja Vasiļjevna gandrīz nekad nekā nedarīja un ne tikai nemīlēja kavēties pie šādām tādām lietiņām vai puķītēm, bet pārāk mazu vērību pievērsa arī pati sev un arvien aizsteidzās uzposties, kad sabrauca viesi. Bet, uzposusies un ienākusi pie viesiem, viņa izskatījās neparasti daiļa, vienīgi acīs un smaidā bija visām daiļām sejām piemītošā vēsā un vienmuļā izteiksme. Viņas ļoti pareizi veidotā, daiļā seja un slaikais augums šķita it kā pastāvīgi sakām: «Lūdzu, variet manī skatīties!»

Bet, neraugoties uz mātes možo dabu un vienaldzīgi izklaidīgo meitas ārieni, kaut kas it kā teica, ka pirmā nekad — ne agrāk, ne tagad — nekā cita nav mīlējusi, kā vien visu skaisto un jautro, bet Avdotja Vasiļjevna ir tādas dabas sieviete, kas, reiz iemīlējusi, ziedos visu savu dzīvi tam, ko iemīlējusi.

XXXIV NODAĻA TĒVA APPRECĒŠANĀS

Tēvam bija četrdesmit astoņi gadi, kad viņš otrreiz apprecējās ar Avdotju Vasiļjevnu Jepifanovu.

Pavasarī viens pats ar meitenēm atbraucis uz laukiem, tēvs, man liekas, būs atradies tai īpatnējā, laimīga saviļņojuma un saticības noskaņojumā, kāds parasti pārņem spēlmaņus, kad tie pēc liela laimesta atsakās tālāk spēlēt. Viņš būs izjutis, ka viņā vēl daudz neizlietotas laimes, kuru, ja negribēja likt lietā kāršu spēlē, varēja izlietot, lai vispār dzīvē gūtu panākumus. Bez tam bija taču pavasaris, viņam bija necerēti daudz naudas, viņš bija pilnīgi viens un garlaikojās. Varu iedomāties, ka, sarunādamies ar Jakovu par saimniecības lietām un atcerēdamies bezgalīgo prāvu ar Jepifanoviem, kā arī skaistuli Avdotju Vasiļjevnu, kuru viņš sen nebija redzējis, viņš būs Jakovam teicis: «Vai zini, Jakov Harlampič, ko mums piņķēties ar šo prāvu, es domāju gluži vienkārši atdot viņiem to nolādēto zemes gabalu, ko? Kā tev liekas? …»

Varu iedomāties, cik noraidoši sāka kustēties Jakova pirksti aiz muguras, dzirdot šādu jautājumu, un kā viņš sāka pierādīt, ka «tomēr mūsu pusē taisnība, Pjotr Aleksandrič».

Bet tēvs būs pavēlējis sajūgt zirgu, uzģērbis savu moderno olivkrāsas pekešu, saglaudis atlikušos matus, ielaistījis kabatas drāniņā smaržas un visjautrākajā garastāvoklī, ko radīja pārliecība, ka viņš rīkojas kā īsts kungs, bet, galvenais, — cerībā ieraudzīt skaistu sievieti, būs aizbraucis pie kaimiņiem.

Man zināms tikai tas, ka tēvs, pirmo reiz turp aizbraucis, Pjotra Vasiļjeviča mājās neesot sastapis, jo tas bijis tīrumā, un tāpēc stundas divas pavadījis viens pats dāmu sabiedrībā. Varu iedomāties, kā viņš neskopojās ar laipnībām, kā apbūra viņas, kāju savos mīkstajos zābakos pie zemes piesizdams, čukstēdams un tīksmīgi acis piemiegdams. Varu iedomāties arī to, ka jautrā vecīte piepeši būs viņu iemīļojusi, un ielīksmojusies būs arī viņas vēsā skaistule meita.

Kad kalpone aizelsusies pieskrējusi pie Pjotra Vasiļjeviča paziņot, ka ieradies pats vecais Irteņjevs, varu iedomāties, cik pikti tas viņai būs atcirtis: «Nu, kas par to, ja ieradies?» — un ka tāpēc vēl lēnāk būs soļojis uz mājas pusi, varbūt vēl, iegriezies kabinetā, tīšu prātu apvilka tur visnetīrāko mēteli un lika piekodināt pavāram, lai viņš neuzdrīkstētos, ja arī cienmāte vēlētu, gatavot pusdienā ko labāku.

Vēlāk es bieži redzēju tēvu kopā ar Jepifanovu, tāpēc tik spilgti varu iedomāties šo viņu pirmo sastapšanos. Kaut gan tēvs ierosināja izlīgt un izbeigt prāvošanos, varu iedomāties, cik Pjotrs Vasiļjevičs bija īgns un dusmīgs par to, ka ziedojis savu karjeru mātes labā, bet tēvs nekā tamlīdzīga nav darījis, kā nekas viņu nepārsteidza un kā tēvs, it kā šī īgnuma nemanīdams, bija rotaļīgs, jautrs un apgājās ar viņu kā ar brīnišķīgu jokupēteri, par ko Pjotrs Vasiļjevičs dažreiz apvainojās, bet citreiz atkal tīri negribot padevās. Tēvs, kas paradis visu pārvērst par joku, nezin kāpēc sauca Pjotru Vasiļjeviču par pulkvedi, un, kaut gan Jepifanovs reiz manā klātbūtnē, vairāk nekā citām reizēm valodu raustīdams un dusmās pietvīcis, aizrādīja, ka viņš nav nekāds pu-pu-pu-ulkvedis, bet po-po-po-po-ručiks, pēc piecām minūtēm tēvs atkal dēvēja viņu par pulkvedi.

Ļubočka man stāstīja, ka tad, kad mēs vēl nebijām atbraukuši, viņi ik dienas satikušies ar Jepifanoviem, un tad gājis ļoti jautri. Prazdams visu sarīkot kaut kā oriģinali, kā pa jokam un līdz ar to vienkārši un skaisti, tēvs izdomājis gan medības, gan zveju, gan šādas tādas uguņošanas, un tad vienmēr viesos bijuši ari Jepifanovi. Un Ļubočka stāstīja, ka būtu gājis vēl jautrāk, ja nebūtu šī neciešamā Pjotra Vasiļjeviča, kas tikai pukojies, raustījis valodu un visu jaucis.

Kopš mēs bijām pārbraukuši mājās, Jepifanovi tikai divas reizes bija pie mums, un mēs visi reiz aizbraucām pie viņiem. Pēc Pēterdienas, kura bija tēva vārdadiena un kurā pie mums ciemojās arī viņi un bezgala daudz citu viesu, mūsu saiešanās ar Jepifanoviem nezin kāpēc pavisam tika pārtraukta, un tikai tēvs joprojām viens pats viņus apmeklēja.

Tanī īsajā laikā, kad es dabūju novērot tēvu kopā ar Duņečku, kā viņu māte sauca, lūk, ko es paspēju ievērot. Tēvs vienmēr bija tikpat jautrā garastāvoklī, kāds mani pārsteidza pirmajā dienā, kad mēs atbraucām. Viņš bija tik jautrs, jauneklīgs, dzīves prieka pilns un laimīgs, ka šīs laimes stari apstaroja arī visus citus mājiniekus un padarīja viņus tikpat līksmus. Viņš ne soli neatkāpās no Avdotjas Vasiļjevnas, kad tā bija istabā, vienā laidā teica tai tik glaimojošus komplimentus, ka man sametās kauns par viņu, vai arī, klusēdams un tajā lūkodamies, aizrautīgi un pašapzinīgi raustīja plecu un kremšķināja, bet dažreiz — smaidīdams ar to pat sačukstējās; bet visu to viņš darīja it kā tāpat, jokodamies, kā viņš mēdza rīkoties pat visnopietnākajos brīžos.

Avdotja Vasiļjevna, kā likās, bija piesavinājusies no tēva šo laimīgo izskatu, kas viņas lielajās, zilajās acīs dzirkstīja gandrīz bez pārtraukuma, izņemot tos acumirkļus, kad viņu piepeši pārņēma tik liela kautrība, ka pat man, kas šīs jūtas pazina, sametās viņas žēl un bija sāpīgi viņā skatīties. Tādos brīžos viņa acīm redzot baidījās no katra skatiena un kustības, viņai šķita, ka visi raugās viņā, domā tikai par viņu un visu viņā atzīst par nepieklājīgu. Viņa bailīgi uzlūkoja visus, te bālēja, te sarka un tad sāka skaļi un droši runāt, lielāko tiesu tīrās muļķības, ko arī apjēdza, tāpat kā apjēdza, ka visi un arī tēvs to dzird, tāpēc sarka vēl vairāk. Bet šādos gadījumos tēvs viņas muļķības nemaz nemanīja, kremšķinādams, jautrā aizrautībā viņš tikpat jūsmīgi skatījās viņā. Es ievēroju, ka kautrības lēkmes, kaut gan tās Avdotjai Vasiļjevnai uznāca lielāko tiesu bez kāda sevišķa iemesla, dažreiz sagrāba viņu tūliņ, tiklīdz tēva klātbūtnē ieminējās par kādu jaunu un skaistu sievieti. Biežās pārejas no dziļdomības uz to viņas dīvaino, neveiklo jautrību, par kuru es jau stāstīju, tēva iemīļoto vārdu un izteicienu atkārtošana, tēva pasākto sarunu turpināšana ar citiem — tas viss, ja vien mana tēva vietā būtu bijusi kāda cita persona un es būtu bijis mazliet vecāks, noskaidrotu man tēva un Avdotjas Vasiļjevnas savstarpējās attiecības; bet tolaik es nekā nenojautu un nenojautu arī tad, kad tēvs, saņēmis Pjotra Vasiļjeviča vēstuli, manā klātbūtnē ļoti uztraucās un līdz augusta beigām vairs nebrauca pie Jepifanoviem.

Bet augusta beigās tēvs sāka atkal apmeklēt kaimiņus un dienu pirms mūsu (Volodjas un manas) aizbraukšanas uz Maskavu paziņoja mums, ka precēšot Avdotju Vasiļjevnu Jepifanovu.

XXXV NODAĻA KĀ MĒS UZŅĒMĀM ŠO ZIŅU

Dienu pirms šī oficialā paziņojuma mūsu mājā visi jau zināja un dažādi sprieda par šo notikumu. Mimī augu dienu neiznāca no savas istabas un raudāja. Katjeņka sēdēja pie viņas un iznāca tikai pusdienās ar tādu kā dziļi aizvainotu izskatu, ko acīm redzot bija piesavinājusies no mātes; turpretim Ļubočka bija ļoti jautra un pie pusdienu galda runāja, ka zinot jauku noslēpumu, tikai nevienam to neteikšot.

— Nekā jauka tavā noslēpumā nav, — Volodja viņai pateica, nepriecādamies viņai līdz, — ja tu spētu par kaut ko nopietni padomāt, tu saprastu, ka tas ir pavisam slikti.

Ļubočka izbrīnījusies cieši paraudzījās viņā un apklusa.

Pēc pusdienas Volodja gribēja ņemt mani pie rokas, bet, laikam sabijies, ka tā būs tāda kā mīlināšanās, tikai piegrūda pie elkoņa un norādīja uz zāli.

— Vai zini, par kādu noslēpumu runāja Ļubočka? — pārliecinājies, ka esam vieni, viņš man jautāja.

Mēs reti kad divatā ar Volodju sarunājāmies par kaut ko nopietnu, tā ka, ja tas arī gadījās, mēs jutāmies mazliet neveikli un mums acu priekšā sāka ņirbēt visādi ērmi, kā Volodja mēdza teikt; bet tagad, manās acīs samulsumu pamanījis, viņš cieši un nopietni skatījās manī, it kā gribēdams teikt: «Nav nekā ko kautrēties, mēs tomēr esam brāļi, un mums abiem jāapspriežas par nopietnām ģimenes lietām.» Es viņu sapratu, un viņš turpināja.

— Tēvs prec Jepifanovu! Vai zini?

Es pamāju ar galvu, tāpēc, ka biju par to jau dzirdējis»

— Tas taču ļoti slikti, — Volodja turpināja.

— Kāpēc?

— Kāpēc? — viņš īgni atsaucās. — Laikam ļoti patīkami, ja tāds valodas raustītājs, pulkvedis, būs par krusttēvu, un visa šī radošanās ar viņiem. Un arī viņa tagad tikai izliekas laba un tā nekas, bet kas zina, kā būs vēlāk. Mums nu, teiksim, vienalga, bet Ļubočkai taču drīz vajadzēs sākt rādīties ļaudīs. Šādas belle-mиre[98] pavadībā nav visai patīkami, viņa pat franciski runā slikti. Un kādas manieres viņa meitenei var iemācīt? Puasardiete, vairāk nekas; pieņemsim, labsirdīga, bet tomēr puasardiete, — Volodja nobeidza acīm redzot ļoti apmierināts ar vārdu «puasardiete».

Lai cik savādi bija dzirdēt, ka Volodja tik mierīgā garā novērtē tēva izvēli, man likās, ka viņam taisnība.

— Kāpēc tad tēvs precas? — es vaicāju.

— Tumša lieta, dievs to zina; zinu tikai, ka Pjotrs Vasiļjevičs centies viņu pierunāt precēties, pieprasījis, jo tēvs negribējis, bet tad viņam ienācis kas prātā, viņu pārņēmis tāds kā bruņnieciskums, — tumša lieta. Es tikai tagad sāku saprast tēvu, — Volodja turpināja (tas, ka viņš sauca to par tēvu, bet ne par papa, man sāpīgi iedzēla), — viņš ir jauks cilvēks, labs un gudrs, bet tik vieglprātīgs un aušīgs … tīri brīnums! Viņš nevar aukstasinīgi noskatīties sievietē. Tu taču zini, ka nav nevienas pazīstamas sievietes, kurā viņš nebūtu iemīlējies. Tu zini, Mimī arī.

— Ko nu runā?

— Kad es tev saku; es nesen uzzināju, ka viņš bijis iemīlējies Mimī, kad viņa bijusi vēl jauna, rakstījis tai dzejoļus un viņiem kaut kas bijis. Mimī vēl līdz pat šim laikam cieš. — Un Volodja sāka smieties.

— Nevar būt! — es izbrīnījies teicu.

— Bet galvenais, — Volodja atkal nopietni turpināja un piepeši sāka runāt franciski, — kāds gan prieks par tādām laulībām visiem mūsu piederīgajiem! Droši vien viņai būs arī bērni.

Mani tā pārsteidza Volodjas saprātīgās domas un paredzēšana, ka es nezināju, ko atbildēt.

Šai brīdī pie mums pienāca Ļubočka.

— Tātad jūs jau zināt? — viņa priecīgi jautāja.

— Jā, — Volodja atbildēja, — es tikai brīnos, Ļubočka: tu taču neesi vairs nekāds zīdainis. Kas tev par prieku, ja tēvs apprec kaut kādu salašņu?

Ļubočka pēkšņi kļuva nopietna un nogrima domās.

— Volodja! Kāpēc tad salašņu? Kā tu iedrošinies tā runāt par Avdotju Vasiļjevnu? Ja jau tēvs viņu prec, tad, jādomā, viņa nav vis nekāda salašņa.

— Ne jau salašņa, es tikai tā pateicu, bet tomēr…

— Nekādu «bet tomēr», — iekaisusi Ļubočka pārtrauca, — es neesmu nekad teikusi, ka tā jaunkundze salašņa, kurā tu esi iemīlējies. Kā tad tu vari tā runāt par tēvu un lielisku sievieti? Lai gan tu esi vecākais brālis, tomēr kaut ko tādu tu man nesaki, tu nedrīksti tā runāt.

— Kāpēc tad nevar pārrunāt par…

— Nevar vis pārrunāt, — Ļubočka atkal pārtrauca, — par tādu tēvu, kāds mūsējais, nedrīkst spriedelēt. Mimī var spriedelēt, bet nevis tu, vecākais brālis.

— Nē, tu vēl nekā nesaproti, — Volodja nicīgi sacīja, — nu saproti taču. Ko, vai labi, ja kaut kāda tur Jepifanovu Duņečka aizstās tev mirušo naman?

Ļubočka uz brītiņu apklusa, un piepeši viņai acīs saskrēja asaras.

— Es zināju, ka tu esi augstprātīgs, bet nedomāju, ka tu varētu būt tik ļauns, — viņa noteica un izgāja.

— Bulkā, — nopietni komisku seju savilcis un acis piemiedzis, Volodja sacīja. — Ej nu runā ar tādām, — viņš turpināja, it kā sev pārmezdams aizmiršanos, ka varējis tiktāl nolaisties un sākt sarunu ar Ļubočku.

Otrā dienā bija slikts laiks, ne tēvs, ne dāmas vēl nebija ieradušās pie tējas galda, kad es iegāju viesistabā. Pa nakti bija lijis auksts rudens lietus, debesīs ātri slīdēja naktī izlijušā padebeša atliekas, caur kurām diezgan augstu pie debesīm kā gaiša ripa blāvi spīdēja saule.

Bija vējains, drēgns un nemīlīgs. Durvis uz dārzu bija vaļā, uz terases lietū savilgušās, nomelnējušās grīdas žuva lietus peļķes. Atvērtās durvis vējā virinājās, celiņi bija slapji un dubļaini; vecie bērzi ar kailiem, baltiem zariem, krūmi un zāle, nātres, jāņogulāji, pliederi, lapu bālganās puses uz āru pagriezuši, locījās savās vietās un, likās, gribēja norauties no saknēm; no liepu gatves, virpuļodamas un cita citu dzenādamas, lidoja apaļas, dzeltenas lapas un savilgušas nogula uz slapjā ceļa un uz slapjā, tumšzaļā pļavas atāla. Manas domas nodarbināja tēva precības no tā viedokļa, no kāda uz tām raudzījās Volodja. Māsas, mūsu un paša tēva nākotne nesolīja nekā laba. Mani kaitināja doma, ka sveša un, galvenais, jauna sieviete, kurai uz to nav nekādu tiesību, daudzējādā ziņā piepeši ieņems — kā vietu? Vienkārša jauna jaunkundze un ieņems mirušās, māmiņas vietu! Man kļuva skumji, un tēvs man šķita arvien vairāk un vairāk vainīgs. Šai brīdī es izdzirdu viņa un Volodjas balsis, kas atskanēja no kalpotāju istabas. Negribēju patlaban ar tēvu satikties un tāpēc virzījos no durvīm projām, bet pie manis pienāca Ļubočka un teica, ka tēvs mani saucot.

Ar roku uz klavierēm atspiedies, viņš stāvēja viesistabā un nepacietīgi, bet pie tam svinīgi skatījās uz manu pusi. Viņa sejā vairs nebija tā jauneklīguma un laimes, kādu es tur novēroju visu šo laiku. Viņš bija skumjš. Volodja, turēdams pīpi rokā, staigāja pa istabu. Es piegāju pie tēva un sasveicinājos ar viņu.

— Nu, mani draugi, — galvu pacēlis, viņš sacīja noteikti un tik ātri, kā jau parasti runā par acīm redzami nepatīkamām lietām, bet par kurām spriedelēt jau par vēlu, — domāju, jūs zināt, ka es precos ar Avdotju Vasiļjevnu. — Viņš brītiņu klusēja. — Pēc jūsu maman nāves es negribēju vairs nekad precēties, bet… — viņš mirkli vilcinājās: — bet… bet, kā redzams, liktenis. Duņečka ir laba, mīļa sieviete un nav vairs jauniņā; es ceru, ka jūs viņu iemīlēsiet, bērni, bet viņa jūs jau no visas sirds mīl, viņa ir laba. Tagad jums, — viņš turpināja, mani un Volodju uzrunādams un it kā steigdamies, lai mēs nepagūtu viņu pārtraukt, —jums tagad jau laiks braukt projām, bet es palikšu te līdz jaunam gadam un ieradīšos Maskavā, — viņš atkal samulsa, — jau kopā ar sievu un Ļubočku. — Man bija sāpīgi redzēt tēvu, kas it kā baidījās un jutās vainīgs mūsu priekšā, es pievirzījos viņam tuvāk, bet Volodja, galvu nodūris, joprojām pīpēdams, staigāja pa istabu.

— Tā, mani draugi, redziet, ko jūsu vecītis sadomājis, — tēvs beidza, sarkdams, iekāsēdamies un man un Volodjam sniegdams roku. Kad viņš to sacīja, asaras viņam bija acīs. un es manīju, ka roka, ko viņš sniedza Volodjam, kas šai brīdī bija istabas viņā malā, mazliet drebēja. Šī drebošā roka mani dziļi satrieca, un man iešāvās prātā savāda doma, kas mani vēl vairāk aizkustināja, man iešāvās prātā, ka tēvs taču kalpojis armijā 1812. gadā un bijis, cik zināms, varonīgs virsnieks. Es satvēru viņa lielo, dzīslaino roku un noskūpstīju to. Viņš cieši paspieda manējo un pēkšņi iešņukstēdamies ar abām rokām saņēma Ļubočkas tumšo galviņu un sāka skūpstīt viņai acis. Volodja izlikās, ka viņam izkritusi pīpe un noliecies nemanot ar dūri noslaucīja acis un pazagšus izgāja no istabas.

XXXVI NODAĻA UNIVERSITATE

Kāzām vajadzēja notikt pēc divām nedēļām, bet mums sākās lekcijas, un mēs ar Volodju septembra sākumā aizbraucām uz Maskavu. Arī Ņechļudovi bija jau atgriezušies no laukiem. Dmitrijs (ar kuru mēs šķiroties bijām norunājuši viens otram rakstīt, bet, protams, netikām nevienu reizi to darījuši) tūliņ ieradās pie manis, un mēs nolēmām, ka viņš otrā dienā aizvedīs mani pirmoreiz uz lekcijām universitatē.

Bija gaiša, saulaina diena.

Tiklīdz iegāju auditorijā; es jutu, ka mana personība pazūd šai jauno, jautro ļaužu pūlī, kas spilgtajā saules gaismā, kura plūda pa lielajiem logiem, trokšņaini kustējās pa visām durvīm un gaiteņiem. Apziņa, ka esi šīs milzīgās sabiedrības loceklis, bija ļoti patīkama. Bet starp visiem šiem ļaudīm man bija maz paziņu, un arī ar tiem pazīšanās aprobežojas vienīgi ar galvas pamāšanu un vārdiem: «Sveiki, Irteņjev!» Bet man visapkārt spieda cits citam roku, grūstījās, no visām pusēm bira draudzīgi vārdi, smaidi, laba vēlējumi, joki. Visur es jutu saites, kas vieno visu šo jauno sabiedrību, un skumji nodomāju, ka es it kā atrodos ārpus tās. Bet tas bija tikai acumirklīgs iespaids. Taisni otrādi, šī iemesla un arī īgnuma dēļ, kas tādēļ radās, es drīz vien nācu pie atziņas, ka ir ļoti labi, ja es nepiederu pie visas šīs sabiedrības, ka man jāizraugās sev piemērots, kārtīgu jaunekļu pulciņš, un es apsēdos trešajā solā, kur sēdēja grafs B., barons Z., kņazs R., Ivins un citi tamlīdzīgi kungi, no kuriem es pazinu Ivinu un grafu B. Bet arī šie kungi raudzījās manī tā, ka es jutu, ka es pavisam neiederos viņu sabiedrībā. Es sāku vērot visu, kas ap mani notika. Semjonovs ar sirmajiem, izspūrušajiem matiem un baltajiem zobiem, atpogātos svārkos, uz elkoņa atspiedies, sēdēja netālu no manis un grauza spalvaskātu. Ģimnazists, kas bija vislabāk nolicis eksamenus, sēdēja pirmajā solā joprojām ar melnu kaklautu pārsietu vaigu un rotaļājās ar sudraba pulksteņa atslēdziņu, kas karājās pie atlasa vestes. Ikoņins, kas tomēr bija uzņemts universitatē, sēdēja pašā augšējā solā, zilās biksēs ar ieloku, kas aizsedza gandrīz visu zābaku, smējās pilnā kaklā un kliedza, ka viņš atrodoties Parnasā. Iļiņka, kas man par lielu brīnumu ne vien vēsi, bet pat nicinoši man paklanījās, it kā vēlēdamies atgādināt, ka te mēs visi esam līdzīgi, sēdēja man priekšā un, ļoti izlaidīgi saslējis uz sola kaulainās kājas (likās, man par spīti), sarunājās ar otru studentu un paretam pablenza uz manu pusi. Man līdzās Ivina grupa sarunājās franciski. Šie kungi man šķita briesmīgi muļķi. Katrs vārds, ko varēju saklausīt no viņu sarunas, man likās ne vien bezjēdzīgs, bet pat aplams, pateikts sliktā franču valodā («ce n'est pas Franзais, » es pats pie sevis nodomāju.); Semjonova, Iļiņkas un citu pozas, valoda un rīcība man šķita nekrietna, nepieklājīga, ne «comme il faut ».

Es nepiederēju ne pie vienas kompanijas un dusmojos, juzdamies vientuļš un nespējīgs sadraudzēties. Kāds students, kurš sēdēja uz sola man priekšā, grauza nagus, kas visi bija jau sarkanās atskabargās, un tas man šķita tik pretīgi, ka es pat apsēdos tālāk no viņa. Atceros, šai pirmajā dienā man bija ļoti skumji.

Kad ienāca profesors un visi sakustējušies apklusa, atceros, arī profesoru apveltīju ar tādu pašu it kā izsmejošu skatienu, un mani pārsteidza tas, ka profesors iesāka lekciju ar ievada frazi, kurai, pēc manas saprašanas, nebija nekādas jēgas. Es gribēju, lai lekcija būtu no viena gala līdz otram tik gudra, ka tai nevarētu ne pielikt, ne atņemt neviena paša vārda. Vīlies tūliņ zem virsraksta «Pirmā lekcija», kas bija ierakstīts glīti iesietā burtnīciņā, ko biju paņēmis līdz, uzzīmēju astoņpadsmit profilus, kas ziedlapiņu veidā virknējās lokā, un tikai retumis ļāvu rokai slīdēt pa papīru, lai profesors ( kas, es biju pārliecināts, man pievērsa lielu uzmanību) domātu, ka es pierakstu. Šai pašā lekcijā atzinis, ka nav nemaz vajadzīgs visu pierakstīt, ko katrs profesors stāsta, un ka to darīt būtu pat muļķīgi, pie tādām domām paliku līdz kursa beigām.

Nākamajās lekcijās es vairs gluži tik vientuļš nejutos, iepazinos ar daudziem, spiedu rokas, sarunājos, bet īstas draudzības starp mani un biedriem arvien vēl nezin kāpēc nebija, un man vēl bieži vien bija jāskumst un jāizliekas. Ar Ivina un aristokratu kompaniju, kā viņus visi sauca, es nevarēju sadraudzēties, tāpēc ka, cik tagad atceros, biju bikls un rupjš pret viņiem un sveicināju viņus tikai tad, kad viņi mani sveicināja, bet viņiem acīm redzot nebija lielas vajadzības pēc pazīšanās ar mani. Ar lielāko vairumu tas notika pavisam citu iemeslu dēļ. Tiklīdz es noģidu, ka kāds biedrs kļūst pret mani labvēlīgs, es tūliņ liku viņam saprast, ka es pusdienoju pie kņaza Ivana Ivaniča un ka man ir pašam savs pajūgs. To visu es pastāstīju vienīgi tāpēc, lai parādītu sevi labākā gaismā un lai biedrs mani par to vēl vairāk iemīlētu; bet, gluži otrādi, gandrīz katrreiz, tiklīdz es biju pastāstījis par savu radniecību ar kņazu Ivanu Ivaniču un par pajūgu, man par lielu brīnumu biedrs piepeši kļuva pret mani lepns un vēss.

Bija mums kroņa stipendiats, students Operovs, vienkāršs, ļoti spējīgs un cītīgs jauneklis, kas roku vienmēr sniedza kā dēli, pirkstus nesaliecot un tos nemaz nekustinot, tā, ka mūsu jokdari dažreiz arī viņam tāpat sniedza savu roku un sauca to par sarokošanos ar «dēlīšiem». Es gandrīz vienmēr apsēdos viņam blakus un bieži sarunājos ar viņu. Operovs man sevišķi patika to brīvo uzskatu dēļ, ko viņš izteica par profesoriem. Viņš ļoti skaidri un spilgti noraksturoja katra profesora lekciju labās un sliktās īpašības un dažreiz pazobojās par viņiem, un tas uz mani atstāja sevišķi dīvainu un pārsteidzošu iespaidu, jo viņš visu to izteica klusā, no maziņas mutītes plūstošā balstiņā. Un tomēr viņš ar savu sīko rokrakstu pierakstīja bez izņēmuma visas lekcijas. Mēs sākām jau sadraudzēties, nolēmām kopīgi mācīties, un viņa mazās, pelēkās, tuvredzīgās ačeles ar labpatiku uzlūkoja mani, kad es tuvojos, lai apsēstos savā vietā viņam blakus. Bet reiz es nezin kāpēc biju sadomājis viņam pastāstīt, ka mana māmiņa mirdama lūgusi tēvu nesūtīt mūs kroņa mācību iestādē un ka es sāku pārliecināties, ka visi kroņa audzēkņi varbūt ir gan ļoti gudri, bet manās acīs viņi… nav nekas, ce ne sont pas des gens comme il faute[99] sacīju, samulsdams un juzdams, ka nez kāpēc pietvīkstu. Operovs man nekā neatbildēja, bet nākošajās lekcijās nesveicināja vairs pirmais, nesniedza savu dēlīti, nerunāja, un, kad es sēdos savā vietā, viņš, galvu iesāņus gandrīz pie pašas burtnīcas lapas pieliecis, izlikās tur kaut ko pētījam. Es pabrīnījos par Operovu, kas bez kāda sevišķa iemesla pret mani atsala. Bet pour un jeune homme de bonne maison[100] es uzskatīju par nepieklājīgu pieglaimoties kroņa stipendiatam studentam Operovam un liku viņu mierā, kaut gan, atzīstos, viņa atsvešināšanās mani skumdināja. Reiz es ierados agrāk nekā viņš, un, tā kā nāca ļoti iecienīta profesora lekcija, kurā pulcējās studenti, kas citādi retāk apmeklēja lekcijas, un visas vietas bija aizņemtas, es apsēdos Operova vietā, noliku burtnīcas uz pults un pats izgāju laukā. Auditorijā atpakaļ ienācis, ieraudzīju, ka manas burtnīcas noliktas otrā solā, un Operovs sēž savā vietā. Es viņam aizrādīju, ka es tur noliku savas burtnīcas.

— Nezinu, — viņš atbildēja, piepeši sasarcis un manī neskatīdamies.

— Es jums saku, es tur biju nolicis savas burtnīcas, — teicu, tīši uzbudinādamies un cerēdams ar savu drosmi viņu iebaidīt. — Visi redzēja, — uz studentiem skatīdamies, es piebildu, un kaut gan daudzi ziņkārīgi noraudzījās manī, tomēr neviens nekā nesacīja.

— Te vietas netiek pirktas, kas pirmais atnācis, tas arī apsēžas, — Operovs sacīja, dusmīgi savā vietā sagrozīdamies un man uzmezdams ātru, saniknotu skatienu.

— Tas nozīmē, ka jūs esat rupjš, — es teicu. Liekas, Operovs kaut ko nomurmināja, šķiet pat, viņš

norūca: «Bet tu esi muļķa zeņķis,» — taču es to skaidri nesadzirdēju. Un kāda jēga, ja es arī būtu to sadzirdējis? Vai izlamāties kā kādiem manants[101] ? (Man ļoti patika vārds manant, un tas man noderēja kā atbilde un atrisinājums daudzās sarežģītās attiecībās.) Varbūt es būtu vēl ko teicis, bet šinī acumirklī noklaudzēja durvis, un profesors zilā frakā un klanīdamies steidzīgi uzkāpa katedrā.

Tomēr pirms eksameniem, kad man ievajadzējās piezīmju burtnīcu, Operovs, solījumu atcerēdamies, piedāvāja man savas un uzaicināja gatavoties kopīgi.

XXXVII NODAĻA SIRDSLIETAS

Šai ziemā sirdslietas mani nodarbināja diezgan lielā mērā. Es iemīlējos trīs reizes. Vienreiz es kaislīgi iemīlējos kādā tuklā dāmā, kas jādelēja Freitaga manežā, tāpēc katru otrdienu un piektdienu — dienas, kad viņa jāja, — es gāju uz manežu skatīties, bet katru reizi baidījos, ka viņa varētu mani ieraudzīt, un tāpēc vienmēr nostājos tik tālu no viņas, tik ātri aizsteidzos no tās vietas, kur viņai vajadzēja iet garām, un tik nevērīgi novērsos, ja viņa paskatījās uz manu pusi, ka netiku lāgā apskatījis pat viņas seju un vēl līdz pat šim laikam nezinu, vai viņa bija skaista vai ne.

Dubkovs, kas ar šo dāmu bija pazīstams, reiz, mani manežā sastapis, kur es stāvēju, paslēpies aiz kalpotājiem un kažokiem, kurus tie turēja, un no Dmitrija dabūjis zināt par manu aizraušanos, tā pārbiedēja mani ar savu ierosinājumu iepazīstināt mani ar jātnieci, ka es pa galvu pa kaklu metos projām no manežas un, iedomājoties vien, ka viņš tai būs par mani pastāstījis, neuzdrošinājos vairs manežā rādīties pat kalpotāju tuvumā, baidīdamies tur viņu sastapt.

Kad biju iemīlējies nepazīstamās, bet it īpaši precētās sievietēs, mani pārņēma tūkstošreiz lielāka kautrība nekā tā, ko izjutu pret Soņečku. Par visu vairāk pasaulē es baidījos, ka tikai manas mīlas objekts nedabūtu zināt par manu mīlu un pat to, ka es esmu pasaulē. Man likās, ja viņa dabūtu zināt par jūtām, kādas man pret viņu bija, viņa tā apvainotos, ka nekad man to nepiedotu. Un patiesi, būtu šī amacone jo sīki zinājusi, kā es, aiz kalpotājiem stāvēdams, skatījos viņā un iztēlojos, nolaupījis viņu, aizvest uz laukiem, kā tur dzīvot un ko ar viņu darīt, varbūt viņa tiešām ļoti aizvainotos. Es nespēju aptvert, ka, iepazinusies ar mani, viņa taču tūliņ nevarēja zināt visas manas domas par viņu, un tāpēc nekā apkaunojoša nebūtu, ja es tā vienkārši ar viņu iepazītos.

Nākošreiz es iemīlējos Soņečkā, viņu ieraudzījis pie savas māsas. Mana otrreizējā mīla pret viņu jau sen bija izgaisusi, bet es iemīlējos trešo reizi tāpēc, ka Ļubočka iedeva man Soņečkas pārrakstītu dzeju burtnīciņu, kurā Ļermontova «Demons» tajās vietās, kur attēlota drūma mīlestība, bija pasvītrots ar sarkanu tinti un starp lapām bija saliktas puķītes. Atcerējies, kā Volodja pagājušajā gadā skūpstīja savas daiļavas naudas maciņu, es mēģināju darīt to pašu, un, patiesi, kad vakarā viens pats savā istabā sāku sapņot, puķītē lūkodamies un to pie lūpām likdams, mani pārņēma tīkami raudulīga sajūta, un es atkal biju iemīlējies vai arī vairākas dienas iedomājos, ka esmu iemīlējies.

Beidzot trešo reizi šai ziemā es iemīlējos tai pašā jaunkundzē, kurā bija iemīlējies Volodja un kurā pie mums mēdza ierasties. Šai jaunkundzē, kā tagad atceros, nebija itin nekā skaista, un īpaši tā skaistā, kas man allaž patika. Viņa bija kādas Maskavā plaši pazīstamas gudras un izglītotas dāmas meita, maza, kalsnēja, garām, gaišbrūnām matu cirtām kā anglietēm un smalku profilu. Visi runāja, ka šī jaunkundze esot vēl gudrāka un izglītotāka par savu māti; bet es nevarēju par to spriest, jo, juzdams tīri vai verdziski padevīgas bailes viņas prāta un gudrības priekšā, tikai vienu reizi ar viņu biju sarunājies un arī tad neizprotami drebēdams. Bet Volodjas sajūsma, kas to nekad neslēpa arī citu klātbūtnē, mani tik spēcīgi pārņēma, ka es kaislīgi iemīlējos šai jaunkundzē. Juzdams, ka Volodjam nepatiks, ka divi brālīši iemīlējušies vienā jaunavā, es par savu mīlu viņam nekā neteicu. Pretēji Volodjam man šai pārdzīvojumā vislielāko prieku sagādāja doma, ka mūsu mīla tik tīra, ka, neraugoties uz to, ka mīlam vienu un to pašu daiļo būtni, mēs joprojām paliekam draugi un, ja rastos vajadzība, būtu gatavi uzupurēties viens otra labā. Un tomēr uzupurēšanās ziņā Volodja, kā liekas, nebija gluži tādās domās kā es, tāpēc ka viņš bija tik kvēli iemīlējies, ka gribēja iecirst pliķi un izaicināt uz divkauju kādu īstu diplomatu, kuram, kā runāja, jāprecoties ar šo jaunavu. Man gan būtu ļoti patīkami upurēt savas jūtas, varbūt tāpēc, ka tas nesagādātu lielas grūtības, jo ar šo jaunkundzi tikai vienreiz vien biju pavirši sarunājies par klasiskās muzikas nozīmi, un mana mīla, lai gan es visādi centos to saglabāt, izplēnēja jau nākamajā nedēļā.

XXXVIII NODAĻA SABIEDRĪBĀ

Šai ziemā es galīgi pievīlos augstāko aprindu izpriecās, par kurām, vēlēdamies darīt tāpat kā vecākais brālis, es sapņoju, iestājoties universitatē. Volodja ļoti daudz dejoja, arī tēvs ar jauno sievu brauca uz ballēm; bet mani, jādomā, uzskatīja vai nu par pārāk jaunu, vai šādām izpriecām nepiemērotu, un neviens mani neiepazīstināja ar tām ģimenēm, kuras rīkoja viesības. Kaut gan biju solījies būt vaļsirdīgs pret Dmitriju, es nevienam, arī viņam, neteicu, cik ļoti man gribējās braukt uz ballēm un kā mani sāpināja un sarūgtināja, ja mani piemirsa un acīm redzot uzskaitīja par tādu kā filozofu, par ko es tad arī izlikos.

Bet šai ziemā bija viesības pie kņazienes Kornakovas. Viņa pati uzlūdza mūs visus un, starp citu, arī mani, un nu man pirmoreiz vajadzēja braukt uz balli. Pirms došanās ceļā Volodja ienāca manā istabā un vēlējās redzēt, kā es apģērbšos. Šāda viņa rīcība mani ļoti pārsteidza un samulsināja. Man likās, ka vēlēšanās labi apģērbties ir kauna lieta un ka tāpēc tā jāslēpj; turpretim viņš šo vēlēšanos uzskatīja par tik dabisku un nepieciešamu, ka pilnīgi atklāti izteica savas bažas, ka tikai es neizgāžoties. Viņš pavēlēja man katrā ziņā uzaut lakādas zābakus, tīri vai izbijās, kad es gribēju vilkt rokās ziemišķādas cimdus, kaut kā īpaši aplika man pulksteni un aizveda uz Kuzņecka tilta ielu pie friziera. Man sacirtoja matus. Volodja atvirzījās un notālēm apskatīja mani.

— Ir labi, tikai — vai tad nekādi nevar pieglaust šo cekulu? — viņš frizierim teica.

Tomēr, lai Mr Charles manu cekulu zieda kā ziezdams ar nezin kādu tur lipīgu esenci, tas atkal sacēlās, tiklīdz es uzliku cepuri, un vispār mans stāvs ar sacirtotiem matiem man likās daudz nejēdzīgāks nekā pirms tam. Mans vienīgais glābiņš bija tēlot pārspīlētu nevīžību. Tikai tādā veidā mana āriene bija daudz maz ciešama.

Šķiet, Volodja bija tādās pašās domās, jo viņš lūdza mani izjaukt frizuru, un, kad es tā izdarīju un tomēr nebija labi, viņš vairs manī neskatījās un visu ceļu līdz Kornakoviem bija kluss un noskumis.

Kopā ar Volodju es droši iegāju pie Kornakoviem; bet, kad kņaziene uzlūdza mani uz deju un es nezin kāpēc atbildēju, ka nedejoju, kaut gan biju braucis šurp ar vienu vienīgu domu — ļoti daudz dejot, es sabijos un, palicis viens pats starp svešiem cilvēkiem, sajutu parasto nepārvaramo, arvien pieaugošo kautrību. Klusēdams visu vakaru nostāvēju vienā vietā.

Kad dejoja valsi, viena kņaze pienāca pie manis un ar visai viņu ģimenei īpatno oficialo laipnību jautāja, kāpēc es nedejojot. Atceros, ka, tādu jautājumu dzirdot, samulsu, un līdz ar to, man pašam gluži negribot, sejā atplaiksnījās pašapmierināts smaids; un es sāku ar iespraustiem teikumiem franču valodā uzpūtīgi runāt tādas blēņas, ka pat vēl tagad, pēc desmit gadiem, man kauns to atcerēties. Varbūt pie tā bija vainojama muzika, kas satrauca manus nervus un, kā es iedomājos, apslāpēja ne visai labi saprotamo manas runas daļu. Es runāju kaut ko par augstāko sabiedrību, par cilvēku un sieviešu tukšumu un beidzot tā samelojos, ka aprāvos pusvārdā, un nekādi nespēju frazi nobeigt.

Pat kņaze, kas jau no dzimšanas bija augstāko aprindu cilvēks, samulsa un kā pārmezdama paraudzījās manī. Es pasmaidīju. Šai kritiskajā brīdī Volodja, kas bija pamanījis, ka es dedzīgi sarunājos, pienāca klāt kopā ar Dubkovu, droši vien vēlēdamies zināt, kā es sarunā protu attaisnot savu nedejošanu. Ieraudzījis manu smaidošo seju un kņazes satraukto skatienu un izdzirdis tās briesmīgās muļķības, ar kādām es nobeidzu sarunu, viņš pietvīka un novērsās. Kņaze piecēlās un aizgāja. Es tomēr smaidīju, taču šai mirklī tā cietu, apzinoties savu muļķību, ka gribēju vai zemē ielīst, un jutu, ka man par katru cenu nepieciešams kustēties un kaut ko runāt, lai izmainītu savu stāvokli. Piegāju pie Dubkova un apvaicājos, vai viņš daudz valsējis ar viņu. Es izlikos rotaļīgs un jautrs, kaut gan patiesībā lūdzu tā paša Dubkova palīdzību, kuram Jarā kādreiz pusdienojot biju uzkliedzis: «Klusēt!» Dubkovs izturējās tā, it kā nebūtu nekā dzirdējis, un pagriezās uz otru pusi. Es pievirzījos tuvāk Volodjam un, visus spēkus saņēmis, centos ka jokodamies runāt: «Nu, ko, Volodja, nomocījies?» Bet Volodja paskatījās manī tā, it kā gribētu teikt: «Tu ar mani tā nerunā, kad mēs esam vieni,» un klusēdams aizgāja, acīm redzot baidīdamies, ka es viņu nelikšu mierā.

— Mans dievs, arī mans brālis mani pamet! — es nodomāju.

Un tomēr nezin kāpēc man trūka spēka aizbraukt. Līdz pat viesību beigām drūmi nostāvēju vienā un tai pašā vietā, un tikai tad, kad visi, pošoties mājup, pulcējās priekšistabā un sulainis, velkot man mēteli, ar apkakli skāra platmales malu, tā, ka tā pacēlās uz augšu, es caur asarām sāpīgi iesmējos un, nevienu neuzrunādams, noteicu: «Comme c'est gracieux .» [102]

XXXIX NODAĻA DZĪROŠANA

Kaut gan, Dmitrija ietekmēts, es vēl nemēdzu piedalīties studentu parastajās izpriecās, ko dēvēja par dzīrošanām, šai ziemā man pagadījās jau vienu reizi piedalīties tādā izpriecā, un es mantoju no tās ne visai labas atmiņas. Tas notika tā.

Reiz gada sākumā, lekcijas laikā, barons Z., garš, gaišmatains, ļoti nopietna, glīta izskata jauneklis, ielūdza mūs visus pie sevis uz biedrisku vakaru. Mūs visus — tātad visus mūsu kursa biedrus, kuri bija vairāk vai mazāk comme il faut cilvēki un kuru skaitā, protams, neietilpa ne Graps, ne Semjonovs, ne Operovs, ne citi tādi noplukuši kundziņi. Dabūjis zināt, ka es gribu piedalīties pirmkursnieku dzīrēs, Volodja nicīgi pasmaidīja; bet es no šāda man līdz šim pilnīgi sveša laika kavēšanas veida gaidīju neparastus un lielus priekus un noteiktā laikā, precizi pulksten astoņos, biju pie barona Z.

Barons Z. atpogātos svārkos un baltā vestē viesus uzņēma savu vecāku nelielā namiņa parādes telpās — gaišajā zālē un viesistabā, ko šī vakara svinībām vecāki bija nodevuši viņa rīcībā. Gaitenī bija redzami ziņkārīgo kalpoņu tērpi un galvas, un ēdamistabā reiz pazibēja kādas dāmas tērps, ko es noturēju par pašu baronesi. Sanāca cilvēku divdesmit, un tie visi bija studenti, izņemot Frosta kungu, kas atbrauca kopā ar Ivinu, un kādu sārtu, gara auguma kungu civilā, kas vadīja dzīres un ko visiem stādīja priekšā par barona radinieku un bijušo Tērbatas universitates studentu. Pārāk spilgtais apgaismojums un parādes telpu parastā kroņa iekārta sākumā visu šo jauniešu sabiedrību padarīja atturīgu, tā ka visi tīri neapzināti turējās vairāk tikai gar sienmalēm, atskaitot vienīgi dažus pārdrošniekus un Tērbatas studentu, kas, jau atpogājis vesti, likās, vienā un tai pašā laikā atradās visās istabās un katras istabas kaktā un, šķiet, piepildīja visu telpu ar savu skanīgo, patīkamo, neapklustošo tenoru. Biedri pa lielākai daļai klusēja vai bikli sarunājās par profesoriem, zinātnēm, eksameniem, vispār par nopietnām un neinteresantām lietām. Bez izņēmuma visi meta skatienus uz ēdamistabas durvīm, un, kaut centās to slēpt, sejās bija lasāms: «Ko tad, būtu laiks sākt.» Arī es jutu, ka laiks būtu sākt, un ar nepacietīgu prieku gaidīju sākumu.

Pēc tējas, ko viesiem iznēsāja sulaiņi, Tērbatas students Frostam krieviski jautāja:

— Punšu proti gatavot, Frost?

— O jā! — kāju muskuļus kustinādams, Frosts atsaucās, bet Tērbatas students atkal viņam krieviski teica:

— Nu, tad ķeries tūliņ klāt. — (Kā studiju biedri no Tērbatas universitates laikiem viņi bija uz «tu».) Un Frosts, sperdams lielus soļus ar savām leinajām, muskuļainajām kājām, sāka staigāt no viesistabas ēdamistabā un no ēdamistabas atkal viesistabā, un uz galda drīz vien parādījās liela zupas bļoda ar desmit mārciņu smagu cukura galvu, kas turējās virs tās uz trim pār bļodu sakrustotiem studentu zobeniem. Pa to laiku barons Z. bez apstājas staigāja no viena viesa pie otra, kas bija sapulcējušies viesistabā un raudzījās zupas bļodā, un ar ļoti nopietnu seju katram sacīja gandrīz vienu un to pašu: «Kungi, iedzersim kā īstiem studentiem nākas, sadzersim tubrālības, jo citādi mūsu kursā nav nekāda biedriskuma. Atpogājiet taču svārkus vai metiet tos pavisam nost, lūk, tā kā viņš.» Un patiesi, Tērbatas students, novilcis svārkus un baltās krekla piedurknes uzlocījis virspus baltajiem elkoņiem, kājas paplētis, jau punša bļodai laida klāt uguni.

— Kungi! Nodzēsiet sveces! — Tērbatas students piepeši uzsauca tik skaļi un vīrišķīgi, kā spētu izkliegt tikai mēs visi kopā. Mēs klusēdami raudzījāmies uz bļodu un Tērbatas studenta balto kreklu un visi jutām, ka pienācis svinīgs brīdis.

— Lцschen Sie die Lichter aus, Frost![103] — Tērbatas students atkal uzsauca, bet nu jau vāciski, jādomā, pārāk uzbudinājies. Frosts un mēs visi citi sākām dzēst sveces. Istabā kļuva tumšs, vienīgi baltās piedurknes un rokas, kas pieturēja cukura galvu uz sakrustotajiem zobeniem, apgaismoja iezilgana liesmiņa. Nu vairs Tērbatas studenta skaļais tenors nebija tik vienmuļš, jo visos istabas stūros sāka runāt un smieties. Daudzi (it īpaši tie, kam bija smalka auduma un gluži jauni krekli) novilka svārkus, es darīju tāpat un nopratu, ka ir jau sācies. Kaut gan nekā jautra vēl nebija, tomēr es biju cieši pārliecināts, ka būs lieliski, tiklīdz būsim izdzēruši pa glāzītei dzēriena, ko patlaban gatavoja.

Dzēriens bija gatavs. Galdu stipri noliedams, Tērbatas students piepildīja glāzes ar punšu un uzsauca: «Tagad nu, kungi, ķersimies klāt!» Kad katrs bijām paņēmuši rokā pilnu, lipīgu glāzi, Tērbatas students un Frosts sāka kādu vācu dziesmiņu, kurā bieži atkārtojās izsauciens — juchē! Mēs visi dažādās balsīs vilkām viņiem līdz, saskandinājām glāzītes, kaut ko kliedzām, slavējām punšu un, viens ar otru rokās sadevušies, kā tubrālībās parasts, dzērām saldo, stipro šķidrumu. Tagad nu vairs nebija nekā ko gaidīt, plītēšana gāja pilnā spēkā. Es biju iztukšojis jau veselu glāzi punša, man ielēja otru, deniņos stipri dauzījās pulss, uguns likās purpursārta, man apkārt visi kliedza un smējās, un tomēr man ne vien nelikās jautri, bet es pat biju pārliecināts, ka ir man, ir visiem citiem bija garlaicīgi un ka es un arī visi citi tikai nezin kāpēc uzskatījām par nepieciešamu izlikties, ka mums ļoti jautri. Neizlikās varbūt vienīgi Tērbatas students: viņš arvien vairāk un vairāk pietvīka un kustējās, visiem pildīja iztukšotās glāzes un arvien vairāk un vairāk aplēja galdu, kas kļuva salds un lipīgs.

Neatceros vairs, kā viss norisinājās, bet atceros gan, ka tovakar man bezgala patika Tērbatas students un Frosts un ka es mācījos no galvas vācu dziesmiņu un skūpstīju viņu abu saldās lūpas; atceros arī, ka tovakar es ļoti ienīdu Tērbatas studentu un gribēju viņam gāzt ar krēslu, tomēr savaldījos; atceros, ka locekļi man neklausīja tāpat kā toreiz Jarā un ka galva tovakar tā sāpēja un reiba, ka es ļoti baidījos nomirt jau tanī pašā minutē; atceros arī, ka mēs visi nezin kāpēc apsēdāmies uz grīdas, vicinājām ar rokām, it kā airētu, dziedājām «Lejup pa māmuļu Volgu» un ka es šai brīdī domāju, ka tā nemaz nevajadzēja darīt; atceros vēl, ka es, uz grīdas gulēdams, kāju aiz kājas aizķēris, pa čigānu modei cīkstījos, izmežģīju kādam kaklu un nodomāju, ka tas nebūtu noticis, ja viņš nebūtu bijis piedzēries; atceros vēl, ka vakariņās mēs ēdām un dzērām kaut ko citu, ka es izgāju laukā atvēsināties un ka man sala galva, un ka, prom braucot, bija šausmīgi tumšs, ratu kāpslis bija pavisam slīps un slidens un pie Kuzmas nevarēja turēties, tāpēc, ka viņš bija kļuvis pavisam ļengans un ļodzījās vienā laidā; bet, galvenais, atceros, ka visu šo vakaru jutu, ka rīkojos gaužām muļķīgi, izlikdamies, it kā man būtu ļoti jautri, it kā es mīlētu ļoti daudz iedzert un it kā man ne prātā nenāktu piedzerties, visu laiku jutu, ka arī citi rīkojas muļķīgi, tāpat izlikdamies kā es. Man likās, ka ikvienam bija tikpat nepatīkami kā man, tikai neviens negribēja to izrādīt, domādams, ka tādu nepatiku izjūt tikai viņš viens pats, un tāpēc katrs uzskatīja par svētu pienākumu izlikties jautrs, lai nesabojātu vispārējo jautrību; pie tam — savāda lieta — es uzskatīju par nepieciešamu izlikties jau tāpēc vien, ka bļodā bija salietas trīs pudeles šampanieša, par deviņiem rubļiem katra, un desmit pudeles ruma, par četriem rubļiem katra, tātad kopā sanāca septiņdesmit rubļu, vakariņas neieskaitot. Es tā biju par visu to pārliecināts, ka otrā diena, lekciju laikā, mani ārkārtīgi pārsteidza tas, ka mani biedri, kas bija piedalījušies barona Z. viesībās, ne vien nekautrējās atcerēties visu to, ko darījuši, bet pat stāstīja par to tik skaļi, lai arī citi studenti varētu dzirdēt. Viņi teica, ka esot bijusi lieliska dzīrošana, ka tērbatnieki šādās lietās braši zēni un ka divdesmit cilvēku izdzēruši četrdesmit pudeles ruma un daudzi palikuši zem galda guļam kā līķi. Es nevarēju saprast, kāpēc viņi ne vien stāsta, bet vēl paši sevi apmelo.

XL NODAĻA DRAUDZĒŠANĀS AR ŅECHĻUDOVIEM

Šai ziemā es ļoti bieži satikos ne vien ar Dmitriju, kas arvien ieradās pie mums, bet arī ar visu viņa ģimeni, ar kuru sāku saieties.

Ņechļudovi — māte, krustmāte un meita — vakarus pavadīja mājās, un kņaziene mīlēja, lai vakaros pie viņas sabrauktu jaunatne, tādi vīrieši, kas, kā viņa teica, spētu visu vakaru aizvadīt bez kārtīm un dejām. Bet, jādomā, tādu vīriešu bija maz, tāpēc ka es, gandrīz katru vakaru viņus apmeklēdams, reti kad sastapu tur viesus. Es biju saradis ar šīs ģimenes locekļiem, ar viņu dažādajiem noskaņojumiem, biju jau skaidri izpratis viņu savstarpējās attieksmes, pieradis pie istabām un mēbelēm un, ja nebija viesu, jutos tur pavisam brīvi, izņemot tos gadījumus, kad paliku istabā viens ar Vareņku. Man vienmēr likās, ka viņa, kā jau ne visai skaista jaunava, ļoti vēlas, lai es viņā iemīlētos. Bet arī šī neveiklība drīz vien sāka gaist. Viņas izturēšanās liecināja, ka viņai vienalga, vai viņa sarunājas ar mani, ar brāli vai Ļubovu Sergejevnu, un arī es sāku skatīties uz viņu vienkārši kā uz cilvēku, kas neuzskata par apkaunojošu un bīstamu, ja var otru cilvēku iepriecināt ar savu klātbūtni. Visu laiku, kamēr vien es viņu pazinu, viņa man daždien likās ļoti neglīta, daždien atkal diezgan paglīta meiča, taču es nekad sev nejautāju: esmu viņā iemīlējies vai ne. Man gadījās sarunāties ar viņu vienatnē, bet visbiežāk es tērzēju ar viņu, sarunājoties viņas klātbūtnē ar Ļubovu Sergejevnu vai Dmitriju, un tas man vislabāk patika. Man bija liels prieks runāt viņas klātbūtnē, klausīties viņas dziedāšanā un vispār zināt, ka viņa atrodas tanī pašā istabā, kur es; bet tagad man vairs reti kad ienāca prātā doma par to, kādas vēlāk varētu būt manas attiecības pret Vareņku, un sapņi par uzupurēšanos sava drauga labā, ja viņš iemīlētos manā māsā. Un, ja tādas fantazijas un prātojumi iešāvās galvā, tad es, juzdamies apmierināts ar tagadni, neapzinīgi centos atkratīties no domām par nākotni.

Tomēr, neraugoties uz šo sadraudzēšanos, es joprojām uzskatīju par savu pienākumu slēpt no visiem Ņechļudoviem, bet it īpaši no Vareņkas, savas patiesās jūtas un dziņas un centos izlikties pavisam citāds, nekā biju patiesībā, izlikties pat tāds, kāds patiesībā nemaz nevarēju būt. Es izlikos kaislīgs, sajūsminājos, smagi nopūtos, jūsmīgi žestikulēju, ja kaut kas man it kā ļoti patika, bet tēloju vienaldzību pret visiem neparastiem notikumiem, kurus man pagadījās pieredzēt vai par kuriem man stāstīja; centos izlikties par ļaunu zobgali, kam nav nekā svēta, bet tai pašā laikā mēģināju būt arī smalks novērotājs; centos izlikties loģisks visā savā rīcībā, noteikts un akurats un tomēr tai pašā laikā izturējos tā, it kā es nicinātu visu materialo. Varu droši teikt, ka īstenībā biju daudz labāks par to dīvaino būtni, par kādu centos izlikties; un tomēr Ņechļudovi mani iemīlēja tādu, par kādu es izlikos, un man par laimi, liekas, neņēma nopietni manu izlikšanos. Vienīgi Ļubova Sergejevna, kas mani uzskatīja par lielāko egoistu, bezdievi un zobgali, šķiet, mani nemīlēja un bieži strīdējās, dusmojās un viesa manī izbrīnu ar savām aprautajām, nesakarīgajām frazēm. Bet Dmitrijs izturējās pret viņu joprojām tikpat dīvaini, vairāk nekā draudzīgi un sacīja, ka viņu neviens nesaprotot un ka viņa darot tam bezgala daudz laba. Dmitrija draudzība ar viņu joprojām sāpināja visu ģimeni.

Reiz, runādama ar mani par šīm mums visiem neizprotamajām attiecībām, Vareņka tās izskaidroja tā:

— Dmitrijs ir patmīlīgs. Viņš ir pārāk lepns, taču, būdams ar tik attīstītu prātu, ļoti mīl uzslavas un apbrīnošanu, mīl vienmēr būt pirmais, bet krustmāmiņa visā savā dvēseles nevainībā viņu taisni dievina, un viņai nav tik daudz takta, lai šo savu dievināšanu no viņa slēptu, tāpēc iznāk, ka viņa it kā glaimo, tikai ne liekulīgi, bet no sirds.

Šis prātojums iespiedās man atmiņā, un, to vēlāk analizēdams, es atzinu, ka Vareņka ir ļoti gudra, un ar lielu prieku sāku viņu daudz augstāk vērtēt. Tomēr ar cildināšanu, ko manī izraisīja viņas saprāts un citas moralās īpašības, es nepārsteidzos, kaut gan tas man sagādāja prieku, darīju to ar mēru un nekad nenonācu līdz sajūsmai, tādas cildināšanas galējai robežai. Tā, kad Sofja Ivanovna, kas nepiekususi mēdza runāt par savu māsasmeitu, pastāstīja man, kā Vareņka pirms gadiem četriem uz laukiem, vēl bērns būdama, bez atļaujas atdevusi visas savas drēbes un apavus zemnieku bērniem, tā, ka pēc tam vajadzējis visu atņemt, es neuzskatīju to tūliņ par faktu, kura dēļ man vajadzētu viņu celt vai debesīs, bet klusībā vēl pasmējos par tādu viņas nepraktiskumu.

Kad pie Ņechļudoviem bija viesi, un starp tiem dažreiz arī Volodja un Dubkovs, es pašapzinīgi un ar mājas cilvēkam raksturīgo mieru nosēdos malā, nekā nerunāju, bet tikai klausījos, ko citi runā. Un viss, ko citi runāja, man izlikās tik ārkārtīgi muļķīgi, ka es pie sevis pabrīnījos, kā gan tik gudra un loģiski domājoša sieviete kā kņaziene un visa viņas saprātīgā ģimene var klausīties šais muļķībās un atbildēt uz tām. Būtu man tolaik ienācis prātā salīdzināt to, ko runāja citi, ar to, ko es pats runāju, kad biju viens, droši vien es nebūtu nemaz brīnījies. Vēl mazāk es būtu brīnījies, ja ticētu, ka mūsu mājinieces — Avdotja Vasiļjevna, Ļubočka un Katjeņka ir tādas pašas sievietes kā visas citas, ka tās nav zemāk vērtējamas par citām, un būtu atcerējies, ko dažkārt vakaros, jautri smaidot, runāja Dubkovs, Katjeņka un Avdotja Vasiļjevna; kā gandrīz katrreiz Dubkovs, it kā ar kādu kašķēdamies, jūsmīgi deklamēja dzejoli «Au banquet de la vie, infortunй convive .. .» [104] vai fragmentus no «demona», un vispār ar kādu prieku un kādas muļķības viņi mala veselām stundām no vietas.

Protams, tādās reizēs, kad bija viesi, Vareņka pievērsa man mazāk vērības nekā tad, kad mēs bijām vieni, — un tad nebija ne lasīšanas, ne muzikas, ko man ļoti patika klausīties. Ar viesiem sarunādamās, viņa zaudēja manās acīs savu galveno jauko īpašību — lēnīgo apdomību un vienkāršību. Atceros, kā mani dīvaini pārsteidza viņas sarunas ar manu brāli Volodju par teatri un laiku. Es zināju, ka Volodja vairāk par visu pasaulē vairījās no banalitates un nicināja to, arī Vareņka vienmēr izsmēja liekulīgi izgudras sarunas par laiku un tamlīdzīgi. Bet kāpēc gan viņi abi satikušies vienmēr runāja tik neciešami banali, un vēl it kā viens no otra kaunēdamies? Katrreiz pēc tādām sarunām es klusībā pukojos uz Vareņku, otrā dienā pazobojos par bijušajiem viesiem, un man vēl vairāk prieka sagādāja vienam būt Ņechļudovu ģimenē.

Lai nu tas būtu kā būdams, man lielāks prieks bija atrasties kopā ar Dmitriju viņa mātes viesistabā nekā aci pret aci ar viņu vienu pašu.

XLI NODAĻA DRAUDZĪBA AR ŅECHĻUDOVU

Taisni šai laikā mana draudzība ar Dmitriju karājās mata galā. Jau pārāk sen es biju sācis viņā tuvāk ieskatīties, lai neredzētu viņa trūkumus; bet agrā jaunībā mēs mīlam tikai aizrautīgi un tāpēc vienīgi nevainojamus cilvēkus. Taču, tiklīdz šī aizraušanās migla sāk izplēnēt vai tiklīdz tīri neapzinīgi tai cauri sāk lauzties saprāta gaišie stari un mēs ieraugām savas aizraušanās objektu visā tiešamībā ar viņa labajām īpašībām un trūkumiem, — vienīgi trūkumi duras mums acīs spilgti un pārspīlēti kā kaut kas negaidīts, un dziņa pēc visa jauna, kā arī nojausma, ka otra cilvēka pilnība nemaz nav tik neiespējama, rosina mūsos ne tikai atsvešināšanos, bet pat riebumu pret līdzšinējo aizraušanās objektu, un mēs bez nožēlas pametam to un traucamies uz priekšu meklēt jaunu pilnību. Bet, ja es tomēr neatsvešinājos no Dmitrija, tad vienīgi viņa neatlaidīgās, pedantiskās, ne tik daudz sirds, cik saprāta vadītās pieķeršanās dēļ, kuru pievilt man būtu pārāk liels kauns. Bez tam mūs saistīja mūsu dīvainais vaļsirdības princips. Mēs neuzdrošinājāmies šķirties, jo baidījāmies pamest viens otra varā visus tos apkaunojošos moralos noslēpumus, ko viens otram bijām uzticējuši. Jāsaka gan, ka mūsu vaļsirdības princips jau sen netika vairs ievērots un bieži mūs pat apgrūtināja un radīja starp mums pavisam dīvainas attieksmes.

Šai ziemā pie Dmitrija ierodoties, es gandrīz katru reizi tur sastapu viņa studiju biedru Bezobedovu, kam viņš piepalīdzēja mācībās. Bezobedovs bija mazs, bakurētains, kalsnējs cilvēciņš ar ļoti mazām, mūsainām rociņām un milzīgi kupliem, nesukātiem, rūsganiem matiem, vienmēr noskrandis, netīrs, neizglītots, un viņš pat slikti mācījās. Dmitrija draudzēšanās ar viņu, tāpat kā Dmitrija attieksmes pret Ļubovu Sergejevnu, man nebija izprotamas. Vienīgais iemesls, kāpēc tas no visiem saviem biedriem izvēlējās Bezobedovu un sadraudzējās ar viņu, varēja būt tas, ka visā universitatē neviens students nebija neglītāks un sliktāk ģērbies kā Bezobedovs. Un, jādomā, taisni tāpēc par spīti visiem Dmitrijam patika ar to draudzēties. Visās viņa attiecībās pret šo studentu izpaudās šī augstprātīgā nostāja: «Redziet, man vienalga, kas jūs esat, manās acīs visi līdzīgi, es mīlu arī viņu, tātad arī viņš ir labs.»

Es brīnījos, kā viņš varēja tā mūžīgi piespiesties un kā nelaimīgais Bezobedovs spēja paciest savu neveiklo stāvokli. Šī draudzība man ļoti nepatika.

Reiz es ierados pie Dmitrija, lai visu vakaru kopā ar viņu pavadītu viņa mātes viesistabā, parunātos un paklausītos Vareņkas dziedāšanā vai lasīšana, bet augšistabā jau sēdēja Bezobedovs; Dmitrijs man skarbi atbildēja, ka lejā iet viņš nevarot, jo es taču redzot, ka viņam esot viesis.

— Un kas tur par prieku? — viņš piebilda. — Labāk pasēdēsim un patērzēsim tepat. — Kaut gan mani nemaz nevilināja izredze nosist stundas divas kopa ar Bezobedovu, es tomēr neuzdrošinājos viens pats iet uz viesistabu un, saīdzis par sava drauga dīvainību, apsēdos šūpuļkrēslā, un klusēdams sāku šūpoties. Es biju ļoti noskaities uz Dmitriju un Bezobedovu, ka viņi laupīja man prieku pabūt lejā; es gaidīju, vai Bezobedovs drīz neies projām, dusmojos uz viņu un Dmitriju un klusēdams klausījos viņu sarunā. «Ir jau gan ļoti patīkams viesis! Sēdi nu ar viņu!» es nodomāju, kad sulainis uznesa tēju, un Dmitrijam reizes piecas vajadzēja lūgt Bezobedovu, lai ņem glāzi, jo kautrīgais viesis kā pie pirmās, tā otras glāzes uzskatīja par savu pienākumu atteikties, piebilstot: «Dzeriet vien paši.» Dmitrijs acīm redzot ar piespiešanos viesim kavēja laiku un vairākas reizes veltīgi nopūlējās sarunā ievilkt arī mani. Es drūmi klusēju.

«Ko nu velti izliecies, it kā neviens nedrīkstētu iedomāties, ka garlaikojies,» klusēdams un vienmērīgi krēslā šūpodamies, domās uzrunāju Dmitriju. Arvien vairāk un vairāk un ar zināmu labpatiku es kveldināju sevī klusas naida jūtas pret savu draugu. «Tas nu gan ir muļķis,» es par viņu domāju, «varētu jauki aizvadīt vakaru mīļo piederīgo vidu, bet nē, viņš sēž ar šo lopiņu, laiks paiet, drīz būs jau par vēlu iet viesistabā,» un es pār krēsla malu šķielēju uz savu draugu. Viņa roka, poza, kakls, bet it īpaši pakausis un ceļgali šķita tik pretīgi un aizvainojoši, ka es ar lielāko prieku šinī pašā acumirklī izdarītu viņam kaut ko sevišķi nepatīkamu. Pēdīgi Bezobedovs piecēlās, bet Dmitrijs nevarēja tā tūliņ atlaist tik patīkamu viesi; viņš piedāvāja viesim naktsmājas tepat, kam par laimi Bezobedovs nepiekrita un aizgāja.

Viņu izvadījis Dmitrijs ienāca atpakaļ un, mazliet pašapzinīgi smīnēdams un rokas berzēdams, jādomā, par to, ka viņš arī šoreiz līdz galam palicis pie sava, un tāpat par to, ka beidzot ticis vaļā no garlaicības, — sāka staigāt pa istabu, reizēm manī paskatīdamies. Nu viņš bija vēl pretīgāks. «Kā viņš drīkst staigāt un smaidīt?» es domāju.

— Par ko tu dusmojies? — man iepretim nostādamies, viņš piepeši ieprasījās.

— Es nemaz nedusmojos, — atbildēju, kā jau vienmēr tādos gadījumos mēdz atbildēt, — man nepatīk vienīgi tas, ka tu liekuļo man, Bezobedovam un arī pats sev.

— Kas par muļķībām! Es nekad nevienam neliekuļoju.

— Es neesmu aizmirsis mūsu vaļsirdības principu, es runāju atklāti. Esmu pārliecināts, — es sacīju, — ka tev šis Bezobedovs tikpat neciešams kā man, tāpēc ka viņš ir muļķis un dievs zina kas vēl, bet tev patīk viņa priekšā dižoties.

— Nē! Un, pirmkārt, Bezobedovs ir jauks cilvēks…

— Bet es saku: jā; es teikšu, ka arī tava draudzība ar Ļubovu Sergejevnu pamatojas uz to, ka viņa uzskata tevi par dievu.

— Bet es tev saku, ka nē.

— Bet es saku, ka jā, tāpēc ka spriežu pats pēc sevis, — īgnumu apvaldījis, es dedzīgi atbildēju, vēlēdamies ar savu vaļsirdību viņu atbruņot. — Esmu jau tev teicis un atkārtoju, ka man vienmēr licies, ka mīlu tos cilvēkus, kas man saka kaut ko patīkamu, bet, tiklīdz es ieskatos dziļāk, tā redzu, ka īstas pieķeršanās nav.

— Nē, — Dmitrijs turpināja, dusmīgi staipīdams kaklu, it kā lai sakārtotu apkaklīti, — kad es mīlu, tad ne cildināšana, ne pelšana nespēj grozīt manas jūtas.

— Nav tiesa; es taču tev jau stāstīju, ka toreiz, kad tēvs nosauca mani par nelieti, es labu laiku viņu ienīdu un vēlējos, kaut viņš nomirtu; tāpat arī ar tevi…

— Par sevi tu vari runāt. Ļoti žēl, ja tu esi tāds…

— Gluži otrādi, — es kliedzu, no krēsla pietrūkdamies un drosmīgi raudzīdamies viņam acīs, — tas nav labi, ko tu runā; vai tu pats man nestāstīji par brāli, — es tev to neatgādinu, tāpēc, ka tas būtu negodīgi, — vai tu man nestāstīji… bet es tev teikšu, kā es tagad tevi saprotu…

Un es, cenzdamies viņu vēl sāpīgāk aizvainot nekā viņš mani, sāku pierādīt, ka viņš nevienu nemīl, izklāstīt viņam visu to, ko, šķiet, man bija tiesības viņam pārmest. Es jutos ļoti apmierināts, ka biju pateicis viņam visu, pavisam piemirsdams, ka vienīgais mērķis, ko ar tādu pateikšanu vajadzēja sasniegt, — lai viņš atzīst tos trūkumus, ko es viņam pārmetu, — šai brīdī nebija sasniedzams, tāpēc ka viņš bija iekaisis. Rāmā garastāvoklī, kad viņš varēja atzīt savas vainas, es viņam nekad netiku to sacījis.

Strīds izvērtās jau īstā ķildā, kad Dmitrijs pēkšņi apklusa un iegāja otrā istabā. Es sekoju viņam, joprojām runādams, bet viņš man neatbildēja. Es zināju, ka viņa slikto rakstura īpašību ailē bija arī karstgalvība un ka viņš tagad centās sevī to uzveikt. Es nolādēju visus viņa priekšrakstus.

Tad, lūk, pie kā noveda mūsu princips — teikt otram visu, ko vien jūti, un nekad nekā nestāstīt trešajai personai vienam par otru. Ar vaļsirdību aizrāvušies, mēs dažreiz nonācām tik tālu, ka sākām viens otram atzīties vislielākajās bezkaunībās, iztēlodami, kauns atzīties, varbūtību un sapni par vēlēšanos un jūtām, kā, piemēram, tas, ko es nupat viņam pateicu; un šīs atzīšanās ne tikai nenostiprināja mūsu draudzības saites, kas mūs vienoja, bet deldēja pašas jūtas un atsvešināja mūs; taču tagad piepeši patmīlība viņam neļāva atzīties kaut visniecīgākajā sīkumā, un mēs strīda karstumā izlietojām tos ieročus, ko agrāk paši viens otram bijām iedevuši un kas mūs nu skāra bezgala sāpīgi.

XLII NODAĻA pamāte

Kaut gan tēvs bija nodomājis kopā ar sievu ierasties Maskavā tikai pēc jaungada, viņš tomēr atbrauca jau oktobrī, rudenī, tanī laikā, kad vēl varēja lieliski medīt ar suņiem. Tēvs izteicās, ka savu nodomu grozījis tāpēc, ka senatā sākšoties viņa prāva; turpretim Mimī stāstīja, ka Avdotja Vasiļjevna uz laukiem tā garlaikojusies, tik bieži runājusi par Maskavu un izlikusies tik slima, ka tēvs nolēmis izpildīt viņas vēlēšanos.

— Tāpēc ka viņa nekad to nav mīlējusi, bet visiem tikai piedūkusi pilnas ausis ar savu mīlu, lai varētu apprecēties ar bagātu vīru, — Mimī piemetināja, domīgi nopūzdamās, it kā teikdama: «Daži citi nu gan pret viņu nebūtu tā izturējušies, ja vien viņš būtu pratis tos novērtēt.»

Šie daži citi bija netaisnīgi pret Avdotju Vasiļjevnu; viņas mīla pret tēvu, kaisla, uzticīga, pašaizliedzīga mīla, bija jūtama katrā viņas vārdā, katrā skatiena un kustībā. Un tomēr šī mīla reizē ar vēlēšanos nešķirties no sava dievinātā vīra nemaz netraucēja viņai tīkot pēc neparastas pie madame Annette pasūtītas aubītes, pēc cepures ar neparastu zilu strausa spalvu un pēc zila Venēcijas samta tērpa, kas liegi atsegtu viņas staltās, baltās krūtis un rokas, kas līdz šim netika rādītas nevienam citam kā vien vīram un kalponēm. Katjeņka, protams, turējās mātes pusē, turpretim starp mums un pamāti tūliņ no pat atbraukšanas dienas nodibinājās dīvainas, jocīgas attiecības. Tiklīdz viņa izkāpa no karietes, Volodja, nopietnu seju, miglainu skatienu, sasizdams papēžus un paklanīdamies, saņēma viņas roku un, it kā ar kādu iepazīstinādams, sacīja:

— Man ir tas gods apsveikt mīļoto māmiņu ar ierašanos un skūpstīt viņas rociņu.

— Ā, mīļais dēliņš! — Avdotja Vasiļjevna sacīja, skaistam, vienmuļam smaidam atplaiksnot.

— Neaizmirstiet arī otru dēliņu, — es teicu, tāpat saņemdams viņas roku un cenzdamies sataisīt tādu pašu seju un runāt tādā pašā tonī kā Volodja.

— Ja mēs un pamāte būtu pārliecināti, ka viens otru mīlam, tad šādu izturēšanos varētu uzskatīt par nevērību pret mīlas apliecinājumu izpausmi; ja mēs būtu jau naidīgi noskaņoti viens pret otru, tad tā varētu nozīmēt ironiju vai liekulības nicināšanu vai arī vēlēšanos slēpt no tēva, kas bija turpat, mūsu patiesās savstarpējās attieksmes un vēl daudz citu jūtu un domu; bet šinī gadījumā šī mūsu rīcība, kas Avdotjai Vasiļjevnai bija ļoti pa prātam, pilnīgi neko nenozīmēja un tikai apslēpa to, ka starp mums nav vēl nekādu attiecību. Vēlāk es bieži vien novēroju arī citās ģimenēs tādas pašas amizantas, liekuļotas attieksmes, kad tās locekļi nojauš, ka patiesās attieksmes nav diez cik labas. Un tīri neviļus šādas attieksmes nodibinājās starp mums un Avdotju Vasiļjevnu. Mēs gandrīz nekad no tām neatkāpāmies, izturējāmies pret viņu vienmēr māksloti laipni, sarunājāmies franciski, klanījāmies un saucām viņu par chиre maman [105] , un viņa vienmēr atbildēja ar tādiem pašiem jociņiem un daiļu, vienmuļu smaidu. Vienīgi raudulīgā Ļubočka ar savām zostiņas kājām un naivo valodu iemīlēja pamāti un ļoti vientiesīgi, dažreiz pat neveiklā kārtā centās satuvināt viņu ar visu mūsu ģimeni; tāpēc tad arī vienīgais cilvēks visā pasaulē, kuram Avdotja Vasiļjevna bija vēl kaut cik pieķērusies, bija Ļubočka, protams, pēc tēva, kuru viņa ārkārtīgi kaislīgi mīlēja. Avdotja Vasiļjevna izturējās pret viņu pat ar tādu kā jūsmīgu apbrīnu un bijīgu cieņu, par ko man bija liels brīnums.

Sākumā Avdotja Vasiļjevna, dēvēdama sevi par pamāti, bieži mīlēja piemetināt, ka tiklab bērni, kā arī citi mājinieki vienmēr izturoties netaisni pret pamāti un ka tāpēc viņas stāvoklis esot ļoti grūts. Un tomēr, paredzēdama, cik nepatīkams šāds stāvoklis, viņa nekā nedarīja, lai to novērstu: ne viņa apmīļoja vienu, ne apdāvināja otru, ne beidza kurnēt, kas viņai bija viegli izdarāms, tāpēc ka viņa pēc dabas bija pieticīga un ļoti labsirdīga. Viņa ne vien nekā nedarīja, bet, taisni otrādi, savu neērto stāvokli paredzēdama, bez uzbrukuma jau sagatavojās aizstāvēties un, iedomādamās, ka visi māji nieki ar visiem līdzekļiem grib viņai sagādāt tikai nepatikšanas un apvainojumus, visur redzēja ļaunus nolūkus un uzskatīja, ka vislabāk klusējot visu paciest, un, protams, ar tādu rīcību iemantoja nevis mīlu, bet gan nelabvēlību. Bez tam viņai tik lielā mērā trūka to mūsu mājā sevišķi izkopto saprašanas spēju, par ko es jau stāstīju, un viņas ierašas bija tik pretējas tām, kas bija iesakņojušās mūsu ģimenē, ka jau tas vien mūs slikti noskaņoja pret viņu. Mūsu kārtīgajā, tīrajā mājā viņa dzīvoja vienmēr tā, it kā nule būtu atbraukusi; cēlās un gāja gulēt te vēlu, te atkal agri; te ieradās pie pusdienu galda, te atkal ne, te ēda vakariņas, te ne. Ja nebija viesu, viņa gandrīz vienmēr staigāja pusapģērbusies un nekaunējās mums un pat kalpotājiem rādīties baltajos apakšsvārkos ar plecos uzmestu šalli un kailām rokām. Sākumā man šī vienkāršība patika, bet drīz vien taisni šīs vienkāršības dēļ es zaudēju pēdējo cienības dzirkstelīti, kas man pret viņu bija atlikusi. Vēl dīvaināk mums likās tas, ka atkarībā no tā, vai bija viesi vai ne, viņā mita divas gluži pretējas sievietes: viena, viesu klātbūtnē — jauna, veselīga, atturīga, grezni ģērbusies skaistule, ne muļķe, ne gudra, tomēr jautra; bet otra, kad viesu nebija, — paveca, sagurusi, skumja, nevīžīga, garlaicības mākta, kaut arī mīloša. Bieži vien, viņā raugoties, kad viņa, smaidoša un ziemas aukstumā sasārtusi, laimīga sava skaistuma apziņā, atbrauca mājās no vizītēm un, noņēmusi cepuri, piegāja pie spoguļa sevi aplūkot vai kad, greznajam bailes tērpam čaukstot, no kalpotājiem it kā kautrēdamās un tomēr lepna, devās uz karieti, vai atkal mājās, kad pie mums bija mazas viesības un viņa, ģērbusies cieši piegulošā zīda tērpā ar smalkam mežģīnēm ap maigo kaklu, staroja un katram vienaldzīgi, bet daiļi uzsmaidīja, — es domāju: ko gan teiktu tie, kas jūsmo par viņu, ja tie redzētu viņu tādu, kādu es to esmu redzējis, kad viņa, vakaros mājā palikusi, pēc pulksten divpadsmitiem, vīru no kluba pārnākam gaidīdama, tērpusies kaut kādos rītasvārkos, nesukātiem matiem, kā ēna klīda pa vāji apgaismotām istabām. Viņa te piegāja pie klavierēm un, aiz sasprindzinājuma viebdamās, spēlēja vienīgo valsi, ko prata, te paņēma romanu un, no vidus dažas rindas palasījusi, to nometa, te atkal, negribēdama kalpotājus modināt, pati piegāja pie bufetes, sameklēja gurķi un aukstu teļa cepeti un ēda, stāvēdama pie bufetes durtiņām, te atkal, gurdas garlaicības mākta, bez kāda nolūka klaiņāja no istabas istabā. Bet visvairāk viņu no mums šķīra izpratnes trūkums, kas jo sevišķi izpaudās viņas īpatnējā, it kā augstsirdīgajā uzmanībā, ja ar viņu runāja par lietām, ko viņa nesaprata. Viņa nebija vainīga, ka viņai piemita neapzināta paraša vienīgi ar lūpām mazliet pasmaidīt un piešķiebt galvu, kad viņai stāstīja par lietām, kas viņu maz interesēja (izņemot viņu pašu un viņas vīru, nekas cits viņu neinteresēja); bet, bieži atkārtots, šis smaids un galvas pašķiebšana kļuva nepanesami, atbaidoši. Viņas jautrība — šī zobošanas par viņu pašu, par jums un par visu pasauli — arī bija neīsta, nevienu nesajūsmināja; viņas jutīgums bija pārāk salkans. Bet, galvenais, — viņa nekaunējās nemitīgi ikvienam stāstīt par savu mīlu pret tēvu. Kaut gan viņa it nemaz nemeloja, teikdama, ka visas viņas dzīves jēga ir mīla pret vīru, un kaut gan viņa pierādīja to ar visu dzīvi, tomēr, pēc mūsu saprašanas, tāda nekautrīga, nemitīga kladzināšana par savu mīlu bija riebīga, un mums bija kauns par viņu kad viņa par to sāka runāt svešu cilvēku klātbūtnē, vēl lielāks kauns nekā tad, kad viņa kļūdaini runāja franciski.

Savu vīru viņa mīlēja par visu vairāk pasaulē, tāpat vīrs mīlēja viņu, īpaši sākumā un tad, kad redzēja, ka viņa patīk arī citiem. Vienīgais viņas dzīves mērķis bija iegūt sava vīra mīlu; bet viņa, šķiet, tīšām darīja visu, kas vien tik viņam varētu būt nepatīkams, un visu tādēļ, lai pieradītu savas mīlas spēku un gatavību uzupurēties.

Viņa mīlēja greznus tērpus, un tēvam patika viņu redzēt sabiedrībā kā skaistuli, ko citi cildina un apbrīno; bet savu kaislību grezni ģērbties viņa upurēja tēva labā, arvien biežāk un biežāk pelēkā blūzītē palikdama mājās. Tēvs, kas ģimenes attieksmēs arvien pirmajā vietā stādīja brīvību un vienlīdzību, cerēja, ka viņa mīlule Ļubočka un labsirdīgā jauna sieva cieši un sirsnīgi sadraudzēsies, bet Avdotja Vasiļjevna upurējās un uzskatīja par savu pienākumu parādīt tīri nepiedienīgu cieņu īstajai namamātei, kā viņa dēvēja Ļubočku, un tas tēvu sāpīgi aizvainoja. Šai ziemā viņš atkal stipri nodevās kāršu spēlei, pēdīgi daudz paspēlēja un kā arvien, negribēdams jaukt kāršu spēli ar ģimenes dzīvi, mājiniekiem slēpa kāršu spēles lietas. Avdotja Vasiļjevna uzupurējās un, dažreiz slima, ziemas beigās pat grūtniecības stāvoklī, uzskatīja par savu pienākumu pelēkā blūzē, nesukātiem matiem kaut pulksten četros vai piecos no rīta staigāt grīļojoties, lai sagaidītu tēvu, kad viņš, bieži vien noguris, visu paspēlējis, apkaunots nāca mājās no kluba. Viņa izklaidīgi apvaicājās, vai spēlē labi veicies, un ar vēlīgu uzmanību, smaidīdama un galvu palocīdama, klausījās, ka viņš stāstīja par savām gaitām klubā un ka viņš jau simto reizi lūdzot negaidīt viņu. Un, kaut gan paspēle vai laimests, no kā bija atkarīga visa tēva rocība, viņu nemaz neinteresēja, Avdotja Vasiļjevna atkal katru nakti sagaidīja viņu no kluba pārnākam. Bez pašuzupurēšanās kaisles tēvu sagaidīt viņu mudināja vēl arī apslēpta greizsirdība, kas viņu bezgala mocīja. Neviens nevarētu viņu pārliecināt, ka tēvs tik vēlu nāk mājās no kluba, nevis no mīļākās. Viņa centās nolasīt tēva sejā viņa mīlas noslēpumus, bet, nevarēdama tur nekā saskatīt, nopūtās ar tādām kā tīksmīgām skumjām un nogrima savas nelaimes apcerē.

Šo un arī daudzu citu upuru dēļ tēva attiecībās pret savu sievu šīs ziemas pēdējos mēnešos, kad tēvs bija daudz paspēlējis un tāpēc lielāko tiesu bija saīdzis, jau pārmaiņus varēja manīt klusa naida jūtas un apvaldīta pretīguma jūtas pret mīlamo cilvēku, kas izpaužas neapzinātā tieksmē sagādāt šim cilvēkam dažādas sīkas moraliskas nepatikšanas.

XLIII NODAĻA JAUNI BIEDRI

Ziema bija pagājusi tīri nemanot, sniegs atkal sāka kust, un universitatē jau bija izlikts eksamenu saraksts, kad man piepeši iešāvās prātā, ka būs jāeksaminējas astoņpadsmit priekšmetos, kuri bija jāklausās, bet kurus es nebiju ne klausījies, ne pierakstījis, ne arī kādu no tiem sagatavojis. Dīvaini, kā man ne reizes nebija ienācis prātā tik vienkāršs jautājums: kā lai noliek eksamenus? Visu šo ziemu es biju dzīvojis tādā miglā, ko radīja prieks par to, ka esmu pieaudzis un ka esmu comme il faut , ka tad, ja arī man kādreiz ienāca prātā jautājums: «Kā lai noliek eksamenus?» — es sevi salīdzināju ar saviem biedriem un spriedu: «Arī viņi taču eksaminēsies, bet lielākais vairums nemaz nav comme il faut , tātad man ir pat priekšrocības, un man katrā ziņā jānoliek. Uz lekcijām es ierados vienīgi tāpēc, ka biju pieradis to darīt, un tāpēc, ka tēvs sūtīja mani projām no mājas. Bez tam man bija daudz paziņu, un universitatē man bieži vien klājās jautri. Man patika šis troksnis, tērzēšana, smiekli auditorijās; man patika lekciju laikā, sēžot pēdējā solā un klausoties profesora balss vienmuļajās skaņās, par kaut ko sapņot un novērot biedrus; patika dažreiz kopā ar kādu aizskriet līdz Maternam, izdzert glāzīti degvīna un uzkost un tad, zinot, ka par to profesori vēlāk var izrāt, durvīm nočīkstot, ielavīties auditorijā; patika piedalīties nerātnībās, kad dažādu kursu studenti skaļi drūzmējās gaitenī. Tas viss bija ļoti jautri.

Kad jau visi sāka kārtīgāk apmeklēt lekcijas un fizikas profesors beidza kursu un atvadījās līdz eksameniem, kad studenti sāka vākt kopā burtnīcas un pulciņos gatavoties, tad arī es nodomāju, ka jāsāk mācīties. Operovs, ar kuru mēs joprojām sasveicinājāmies, kaut gan izturējāmies viens pret otru ļoti vēsi, kā es jau teicu, piesolīja ne vien savas burtnīcas, bet uzaicināja gatavoties kopā ar viņu un citiem studentiem. Es viņam pateicos un piekritu, cerēdams, ka šis viņam parādītais gods izlīdzinās mūsu bijušās nesaskaņas, tikai lūdzu, lai katrā ziņā visi pulcētos pie manis, jo man bija labs dzīvoklis.

Man atbildēja, ka gatavošoties pārmaiņus te pie viena, te atkal pie otra un tur, kur tuvāk. Pirmoreiz sapulcējās pie Zuchina. Tā bija maza istabiņa aiz starpsienas lielā namā Trubnoja bulvarī. Pirmajā norunātajā dienā es nokavējos un ienācu, kad lasīšana jau bija sākusies. Mazā istabiņa bija piesmēķēta, un nevis ar papirosiem, bet ar machorku, ko smēķēja Zuchins. Uz galda atradās stops degvīna, glāzīte, maize, sāls un jēra kauls.

Nepieceldamies Zuchins uzaicināja mani izdzert glāzi degvīna un novilkt svārkus.

— Jūs, man liekas, pie tāda pacienājuma neesat pieradis, — viņš piebilda.

Visiem mugurā bija savalkāti katūna krekli un krūtežas. Lai neizrādītu viņiem savu nicināšanu, es nometu svārkus un biedriski atlaidos uz dīvana. Paretam ieskaitīdamies burtnīcās, Zuchins lasīja, citi viņu pārtrauca, jautāja, bet viņš paskaidroja kodolīgi, gudri un precīzi. Es sāku klausīties un, daudz ko nesaprazdams, jo nezināju jau agrāk lasīto, kaut ko jautāju.

— Ē, draudziņ, jums nemaz nav vērts klausīties, ja jūs to nezināt, — Zuchins sacīja. — Es iedošu jums burtnīcas, izmācieties to līdz rītam; citādi nav nekādas jēgas jums skaidrot.

Man sametās kauns par savu nezināšanu, un, juzdams, ka Zuchina aizrādījums pareizs, tālāk vairs neklausījos, bet sāku novērot jaunos biedrus. Saskaņā ar cilvēku grupēšanu comme il faut un ne comme il faut viņi acīm redzot piederēja pie otras grupas un tāpēc modināja manī ne vien nicināšanu, bet arī tādu kā personīgu naidu, ko es sajutu pret viņiem par to, ka viņi nebūdami comme il faut, it kā uzskatīja mani par sev līdzīgu un pat labsirdīgi mani aizstāvēja. Šādas jūtas manī modināja gan viņu kājas un netīrās rokas ar apgrauztiem nagiem, gan Operova piektajam pirkstam ataudzētais garais nags, gan rozā krekli un krūtežas, gan lamas, ar ko viņi cits citu mīlīgi apveltīja, gan netīrā istaba, gan Zuchina paraša, vienu nāsi ar pirkstu aizturot, nepārtraukti šņaukāt degunu; bet šīs jūtas it īpaši modināja viņu maniere runāt, lietot un akcentēt dažus vārdus. Piemēram, viņi lietoja дурак vietā глупец , точно vietā словно , прекрасно vietāвеликолепно, движучи[106] un tamlīdzīgi, kas man šķita muļķīga, nejēdzīga grāmatu gudrība. Bet vēl vairāk šo naidu manī radīja viņu lietotie uzsvari dažiem krievu vārdiem, bet galvenokārt svešvārdiem: маши́на vietā viņi sacīja мбшина, де́ятельность vietā дея́тельность, наро́чно vietā на́рочно, в ками́не vietā в камине́, Шекспи́р vietā Ше́кспир un tā tālāk.

Tomēr par spīti šai ārienei, kas man tolaik šķita nepārvarami atbaidoša, nojauzdams šais cilvēkos kaut ko labu un apskauzdams to līksmo biedriskumu, kas viņus vienoja, viņi mani saistīja, un es vēlējos ar viņiem sadraudzēties, lai cik grūti tas man nāktos. Biklo un godīgo Operovu es jau pazinu; tagad man ārkārtīgi iepatikās mundrais, neparasti gudrais Zuchins, kas šai pulciņā acīm redzot ieņēma pirmo vietu. Tas bija maza auguma, drukns tumšmatis, mazliet uzblīdušu un vienmēr spīdīgu, tomēr ārkārtīgi gudru, možu un patstāvīgu seju. Šo izteiksmi viņa sejai jo sevišķi piešķīra ne visai augstā, uzkumpā piere virs dziļi iekritušajām, tumšajām acīm, īsie, sariem līdzīgie mati un biezā, melnā bārda, kas vienmēr likās neskūta. Par sevi viņš laikam nedomāja (kas man cilvēkos ļoti patika), bet bija redzams, ka viņa prāts nekad nestāvēja dīkā. Viņam bija viena no tām izteiksmīgajām sejām, kuras pēc dažām stundām, kas pagājušas kopš pirmās sastapšanās, jūsu acīs piepeši pilnīgi pārmainās. Šī vakara beigās tas notika arī ar Zuchina seju manās acīs. Piepeši viņa sejā parādījās jaunas rievas, acis ieslīga vēl dziļāk, citāds kļuva smaids, un visa seja tā pārvērtās, ka es tikai ar mokām to vairs pazītu.

Kad Zuchins bija beidzis lasīšanu, pārējie studenti un es, lai pierādītu, ka gribu būt biedrs, izdzērām pa glāzītei degvīna, un stopā gandrīz nekas vairs nepalika pāri. Zuchins jautajā, kam ir kvants, lai varētu vēl aizsūtīt pēc degvīna kādu pavecāku sievieti, kas viņu apkalpoja. Es piesolīju savu naudu, bet Zuchins, it kā mani nesadzirdējis, apjautājās Operovam, un Operovs, izvilcis ar zīļu rakstiem rotātu maku, iedeva viņam prasīto naudu.

— Tikai pielūko, nesāc žūpot, — sacīja Operovs, kas pats nedzēra.

— Nebēdā nu! — Zuchins atbildēja, sūkādams smadzenes no jēra kaula (atceros, toreiz es domāju: tāpēc viņš ir tik gudrs, ka ēd daudz smadzeņu). — Nebēdā nu, — Zuchins turpināja, mazliet pasmaidīdams, un smaids viņam bija tāds, ka jūs to gribot negribot pamanījāt un bijāt viņam par to pateicīgi, — un ja arī sākšu žūpot, nav nelaime; tagad nu redzēsim, brāl, kurš kuru pieveiks — viņš mani vai es viņu. Tā būs, brāl, — viņš lielīgi piemetināja, pie pieres knipi pasizdams, — ka tikai Semjonovs neizkrīt eksāmenā, sācis pārāk plostot.

Un patiesi, tas pats Semjonovs ar sirmajiem matiem, kas, pirmo eksamenu liekot, mani tā iepriecināja ar to, ka izskatījās sliktāk par mani, un kas, iestāšanās eksamenus nolicis kā otrais, pirmajā mēnesī cītīgi apmeklēja lekcijas, jau pirms repeticijām sāka žūpot un kursa beigās universitatē pavisam vairs nerādījās.

— Kur viņš ir? — kāds ieprasījās.

— Pat es vairs viņu neesmu manījis, — Zuchins turpināja, — pēdējo reizi mēs abi «Lisabonu» izdauzījām. Iznāca lielisks joks. Runā, ka pēc tam kaut kas noticis … Tā tik ir galva! Kas par uguni šai cilvēkā! Cik daudz saprāta! Žēl, ja aizies bojā. Un droši vien aizies bojā: tas nav tāds zēns, lai ar tik brāzmainu dabu notupētu universitatē.

Vēl brīdi patērzējuši, visi saka izklīst, nolēmuši arī nākošajās dienās sapulcēties pie Zuchina, tāpēc ka viņa dzīvoklis bija tuvāk nekā citi. Kad visi iznāca ārā, man sametās tā kā kauns, ka visi iet kājām, tikai es viens braukšus, un kaunēdamies es piesolījos Operovu aizvest līdz viņa dzīvoklim. Arī Zuchins iznāca kopā ar mums un, aizņēmies no Operova vienu rubli, aizgāja kaut kur uz visu nakti viesos. Pa ceļam Operovs man daudz ko pastāstīja par Zuchina raksturu un dzīves veidu, un, mājās pārbraucis, es ilgi negulēju, domādams par šiem jaunajiem cilvēkiem, ar kuriem biju iepazinies. Tā kā nenāca miegs, es ilgi svārstījos, te viņus it kā cienot viņu zināšanu, vienkāršības, godīguma, jaunības poezijas un bezbēdības dēļ, te atkal nicinot atbaidošās ārienes dēļ. Kaut gan es ļoti vēlējos, tomēr vārda pilnā nozīmē nespēju ar viņiem sadraudzēties. Mūsu dzīves izpratne bija pavisam pretēja. Bija bezgala daudz kā tāda, kas veidoja visu manas dzīves prieku un jēgu, bet kas viņiem bija pavisam neizprotams, un atkal otrādi. Bet galvenais iemesls tam, ka mēs nevarējām sadraudzēties, bija mani divdesmit rubļu dārgās vadmalas svārki, pajūgs un Holandes auduma krekls. Šis iemesls man bija jo sevišķi svarīgs: man likās, ka es tīri negribot apvainoju viņus ar savas labklājības pazīmēm. Es jutos viņu priekšā vainīgs un, te samierinādamies, te atkal saceldamies pret savu samierināšanos un nogrimdams pašpaļāvībā, nekādi nespēju būt ar viņiem īsti sirsnīgs kā līdzīgs ar līdzīgu. Rupjo, samaitāto Zuchina rakstura daļu tolaik man tik lielā mērā aizsedza tā spēcīgā pārgalvības poēzija, ko es viņā nojautu, ka tā nemaz neatstāja uz mani nepatīkamu iespaidu.

Nedēļas divas es gandrīz katru dienu vakaros ierados pie Zuchina mācīties. Tomēr mācījos loti maz, jo biju, kā jau teicu, atpalicis no biedriem un, nespēdams viens pats mācīties, lai viņus panāktu, tikai izlikos, ka klausos un saprotu to, ko viņi lasa. Man liekas, arī biedri noprata šo manu izlikšanos, un es bieži novēroju, ka viņi izlaida tās vietas, kuras paši jau prata, un man nekad nekā neprasīja.

Ar katru dienu es arvien vairāk un vairāk sāku piedot šim pulciņam nekārtību, iedzīvojos viņu apstākļos un atradu tur daudz poezijas. Vienīgi Dmitrijam dotais goda vārds nebraukt viņiem līdz žūpot mani atturēja no piedalīšanās viņu izpriecās.

Reiz es gribēju viņu priekšā palielīties ar savām literaturas, īpaši franču literaturas zināšanām, un ievirzīju sarunas par to. Man par lielu brīnumu izrādījās, ka viņi, kaut gan izrunāja cittautu sacerējumu nosaukumus krieviski, bija lasījuši daudz vairāk par mani, pazina un augstu vērtēja angļu un pat spāņu rakstniekus, Lesažu, par kuriem es nebiju ne dzirdējis. Puškins un Žukovskis viņiem bija literatura (bet nevis tā kā man — grāmatiņas dzeltenos iesējumos, ko es lasīju un no kā mācījos bērnībā). Viņi nicināja Dimā, Sju un Fevalu, un īpaši Zuchins par literaturu sprieda daudz labāk un saprotamāk nekā es, un to es nevarēju neatzīt. Arī muzikā es nebiju nemaz pārāks par viņiem. Man par vēl lielāku brīnumu Operovs spēlēja vijoli, kāds cits šī paša pulciņa students spēlēja čellu un klavieres, un abi viņi piedalījās universitates orķestrī, diezgan pamatīgi pārzināja un cienīja labu muziku. Vārdu sakot, visu to, ar ko vien es viņu priekšā gribēju palielīties, atskaitot vienīgi franču un vācu valodas izrunu, viņi prata daudz labāk nekā es un nemaz ar to nelepojās. Varētu gan varbūt palielīties ar savu sabiedrisko stāvokli, bet man nebija tāda stāvokļa kā Volodjam. Bet kur tad bija tā augstiene, no kuras es uz viņiem noraudzījos? Vai mana pazīšanās ar kņazu Ivanu Ivaniču? Franču valodas izruna? Savs pajūgs? Holandes auduma krekls? Nagi? Bet vai tas viss nav tīrās blēņas? — tāda neskaidra doma man dažreiz sāka uzmākties, apskaužot viņu biedriskumu un labsirdīgo, jauneklīgo jautrību, ko redzēju viņu attieksmēs. Viņi visi bija uz tu. Viņu vienkāršība dažreiz izvērtās pat rupjībā, bet aiz šās rupjās ārienes vienmēr bija jaušamas bailes, ka tikai viens otru kaut kā neapvainotu. Nelietis, cūka, ko viņi mēdza lietot mīlināmā nozīmē, man taisni derdzās, un es par to klusībā pie sevis zobojos, bet viņus šie vārdi neaizvainoja un netraucēja viņu sirsnīgo draudzību. Viņi cits pret citu bija tik uzmanīgi un delikāti, kādi var būt tikai ļoti nabadzīgi un ļoti jauni cilvēki. Galvenais, ka Zuchina raksturā un viņa dēkās Lisabonā bija jaušams kaut kas plašs, pārgalvīgs. Es nojautu, ka šai uzdzīvei jābūt pavisam citādai nekā tā māžošanās ar punšu un šampanieti, kurā es piedalījos pie barona Z.

XLIV NODAĻA ZUCHINS UN SEMJONOVS

Nezinu, pie kādas kārtas ļaudīm Zuchins piederēja, bet zinu, ka viņš nāca no S. ģimnāzijas, viņam nebija nekādu līdzekļu, un, kā liekas, muižnieks viņš nebija. Tolaik viņam bija gadu astoņpadsmit, kaut gan viņš izskaitījās daudz vecāks. Viņš bija neparasti gudrs, it īpaši apķērīgs: viņš varēja daudz vieglāk aptvert veselu sarežģītu problemu, pārredzēt visus tā sīkumus un secinājumus nekā ar atziņas palīdzību izsekot likumiem, pēc kuriem izveidojušies šie secinājumi. Viņš zināja, ka ir gudrs, lepojās ar to un šī lepnuma dēļ bija vienlīdz vienkāršs un labsirdīgs ar visiem. Jādomā, savā mūžā viņš bija daudz ko pārdzīvojis. Viņa straujajā, jūtīgajā dabā savas pēdas bija atstājusi gan mīla, gan draudzība, gan darīšanas, gan nauda. Kaut gan mazos apmēros, kaut gan sabiedrības zemākajos slāņos, tomēr nebija parādības, pret kuru, iedziļinoties tajā, viņš nejustu tādu kā nicināšanu, kā vienaldzību un nevērību, kas radās tāpēc, ka viņam viss pārāk viegli padevās. Šķiet, viņš ar tik lielu skubu ķērās pie visa jaunā vienīgi tāpēc, lai, mērķi sasniedzot, nicinātu to, ko sasniedzis, un viņa spējīgā daba vienmēr panāca ir mērķi, ir tiesību to nicināt. Attiecībā uz zinātni jāsaka tas pats: pavisam maz mācīdamies, nepierakstīdams, viņš prata matematiku teicami un nelielījās, sacīdams, ka pieveiks profesoru. Viņam šķita, ka ir daudz blēņu visā, kas tika lasīts, bet ar viņa dabai īpatno, neapzināto praktisko šķelmību viņš tūdaļ piemērojās tam, kas profesoram bija vajadzīgs, un visi profesori viņu mīlēja. Viņš bija atklāts pret savu priekšniecību, tomēr priekšniecība viņu cienīja. Viņš ne vien necienīja un nemīlēja zinātni, bet pat nicināja tos, kas nopietni nodarbojās ar to, kas viņam tik viegli padevās. Zinātnēm, kā viņš tās saprata, viņam nevajadzēja ziedot pat ne desmito daļu no savām spējām; viņa studenta dzīvē nebija nekā tāda, kam viņš varētu nodoties ar visu sirdi; bet straujā, rosīgā daba, kā viņš pats izteicās, alka dzīves, un viņš nodevās tādai uzdzīvei, kāda bija iespējama ar viņa līdzekļiem, un nodevās tai ar sevišķu aizrautību un vēlēšanos aizmirsties, cik vien iespējams. Tagad pirms eksameniem Operova paredzējums piepildījās. Uz nedēļām divām viņš pavisam pazuda, tā ka mēs pēdējā laikā gājām mācīties pie cita studenta. Bet pašā pirmajā eksamenā, bāls un izvārdzis, ar drebošām rokām, viņš ieradās aulā un spīdoši tika pārcelts uz otro kursu.

Kursa sākumā dzīrotāju pulkā, kam par barvedi bija Zuchins, skaitījās astoņi cilvēki. Pirmajā laikā starp tiem bija arī Ikoņins un Semjonovs; pirmais no šīs sabiedrības aizmuka, jo nevarēja izturēt bezprātīgo uzdzīvi, kādai viņi nodevās gada sākumā; turpretim otrs aizmuka tāpēc, ka viņam arī tas vēl likās par maz. Pirmajās dienās mūsu kursā visi noraudzījās viņos ar tādām kā drausmām un stāstīja viens otram par viņu diždarbiem.

Šo diždarbu galvenais varonis bija Zuchins, bet kursa beigās — Semjonovs. Pēdējā laikā uz Semjonovu visi raudzījās it kā ar šausmām, un, kad viņš ieradās uz lekciju, kas gadījās diezgan reti, auditorija saviļņojās.

Īsi pirms pašiem eksameniem Semjonovs izbeidza savu dzīrošanu visenerģiskākā un oriģinalākā kārtā, kam par liecinieku kļuvu arī es, jo biju pazīstams ar Zuchinu. Tas notika tā. Reiz vakarā, kad mēs tikko kā bijām sapulcējušies pie Zuchina un kad Operovs, galvu noliecis pār burtnīcām un divas sveces — vienu svečturī, otru pudeles kaklā iespraustu — nolicis sev blakus, savā smalkajā balstiņā sāka lasīt ar sīku rokrakstu pierakstīto fizikas burtnīcu, istabā ienāca dzīvokļa saimniece un Zuchinam paziņoja, ka pie viņa kāds atnācis ar zīmīti.

Zuchins izgāja un drīz vien ienāca atpakaļ, galvu nodūris, ar nopietnu seju, turēdams rokā atlocītu, uz pelēka ietinamā papīra rakstītu zīmīti un divus desmitrubļu papīrnaudas gabalus.

— Kungi! Neparasts notikums, — viņš sacīja, galvu paceldams un kaut kā svinīgi uz mums paskatīdamies. «Kas tad ir, vai par kādu pakalpojumu naudu saņēmi?» savu burtnīciņu šķirstīdams, sacīja Operovs. «Lasīsim tālāk,» kāds ieteicās. — «Nē, kungi! Es vairs nelasīšu,» Zuchins tādā pašā balsī turpināja, «es jums saku, neizprotams notikums! Semjonovs atsūtījis man ar kareivi, redziet, šos 20 rubļus, kurus kādreiz no manis aizņēmās, un raksta, ka, ja es gribot ar viņu satikties, lai aizejot uz kazarmām. Vai saprotat, ko tas nozīmē?» viņš piebilda, mūs visus uzlūkodams. Mēs klusējām. «Es tūliņ eju pie viņa,» Zuchins turpināja, «kas vēlas, lai nāk līdzi.»

Tūliņ visi uzvilka svārkus un taisījās iet līdz pie Semjonova.

«Vai nebūs tā kā neveikli,» Operovs savā smalkajā balstiņā ieminējās, «ja mēs visi ieradīsimies viņu aplūkot kā kādu retumu.»

Es pilnīgi piekritu Operovam, it īpaši attiecībā uz mani, jo es ar Semjonovu gandrīz nemaz nebiju pazīstams; bet man bija tik patīkami apzināties savu līdzdalību šai kopīgajā, biedriskajā lietā un tā gribējās redzēt pašu Semjonovu, ka es neko neiebildu.

— Blēņas! — Zuchins teica, — kas tur par neveiklumu, ja mēs visi ejam atvadīties no biedra, lai viņš būtu kur būdams. Nieki! Ejam kas grib.

Mēs salīgām ormaņus, iesēdinājām pie sevis kareivi un aizbraucām. Dežurējošais apakšvirsnieks vairs negribēja mūs ielaist kazarmās, bet Zuchins viņu kaut kā pierunāja, un tas pats kareivis, kas bija atnesis zīmīti, ieveda mūs lielā, gandrīz tumšā telpā, kuru vāji apgaismoja dažas naktslampiņas un kurā gar abām malām uz lāvām sēdēja un gulēja rekrūši pelēkos mēteļos, noskūtām pierēm. Kazarmās ieejot, mani pārsteidza sevišķi smagais gaiss un vairāku simtu cilvēku krākšana; sekojot mūsu ceļvedim un Zuchinam, kas stingriem soļiem gāja starp lāvām mums pa priekšu, es drebēdams ieskatījos katrā rekrūtī un ikvienā mēģināju saskatīt neceļos nogājušo, dzīslaino Semjonova figuru, kāda tā bija saglabājusies manā atmiņā — ar gariem, pinkainiem, gandrīz sirmiem matiem, baltiem zobiem un drūmām, mirdzošām acīm. Istabas pašā viņējā kaktā, pie pēdējā ar melnu eļļu pildītā trauciņa, kurā noļekusi kvēpaini dūmoja izdegusi dakts, Zuchins paātrināja soļus un pēkšņi apstājās.

— Sveiks, Semjonov, — viņš uzrunāja vienu rekrūti ar tādu pašu noskūtu pieri kā citi, kurš, ģērbies rupjā karavīra veļā un pelēkā, uz pleciem uzmestā mētelī, sēdēja, kājas uzlicis uz lāvas un, ar otru rekrūti sarunādamies, kaut ko ēda. Tas bija viņš, ar īsi apcirptiem, sirmiem matiem, noskūtu, iezilganu pieri un parasto drūmo, enerģisko sejas izteiksmi. Es baidījos, ka mans skatiens viņu aizvainos un tāpēc novērsos. Operovs, šķiet, bija tādās pašās domās kā es un stāvēja citiem aiz muguras; bet mūs visus nomierināja Semjonova balss, kad viņš, Zuchinu un pārējos apsveikdams, sāka kā parasti aprauti runāt, un tad mēs pasteidzāmies pavirzīties uz priekšu un sniegt viņam — es savu roku, Operovs savu «dēlīti», taču Semjonovs pirmais pastiepa savu tumšo, lielo roku, ar to atbrīvodams mūs no nepatīkamās sajūtas, it kā mēs viņu pagodinātu. Viņš runāja negribīgi un mierīgi kā vienmēr:

— Sveiks, Zuchin! Pateicos, ka pienāci. Kungi, apsēstieties. Tu, Kudrjaška, palaid, — viņš uzrunāja rekrūti, ar kuru kopā tikko bija ieturējis vakariņas un tērzējis. — Ar tevi izrunāsimies vēlāk. Sēstieties taču! Nu? Vai pārsteidza gan tevi, Zuchin?

— Tu mani ne ar ko neesi pārsteidzis, — Zuchins atbildēja, apsēzdamies viņam blakus uz lāvas, līdzīgi tam kā ārsts apsēžas uz slimnieka gultas, — tad gan es būtu brīnījies, ja tu būtu atnācis uz eksameniem, tā ja. Nu pastāsti taču, — kur tu pazudi un kā tas gadījās?

— Kur pazudu? — viņš savā sulīgajā, spēcīgajā balsī atbildēja, — pazudu traktieros, dzertuvēs, vispār iestādēs. Nu apsēstieties taču, kungi, vietas te daudz! Pievelc savas kājas, — baltajiem zobiem pazibot, viņš pavēloši uzsauca rekrūtim, kas no viņa pa kreisi gulēja uz lāvas, galvu uz rokas atbalstījis, un gurdā ziņkārē raudzījās uz mums. — Plītēju, jā. Gan slikti, gan labi, — viņš turpināja, pie katra aprautā teikuma mainīdams enerģiskās sejas izteiksmi. — Notikumu ar tirgotāju zini: nomira, draņķis. Mani gribēja izdzīt. Cik bija — visu notriecu. Tas nu nebūtu vēl nekas. Parādu sakrājās bez sava gala — un nejauki parādi. Nebija ar ko samaksāt. Nu, tas arī viss.

— Kā tev tāda doma varēja iešauties prātā, — Zuchins sacīja.

— Lūk, tā: reiz es plostoju Jaroslavļā, zini, Stoženkā, žūpoju ar kādu augstu kungu no tirgotāju aprindām. Viņš bija rekrūšu vervētājs. Saku: «Dodiet tūkstoš rubļu — tad iešu.» Un aizgāju.

— Bet kā tad tā, tu taču esi muižnieks, — Zuchins sacīja.

— Blēņas! Kirils Ivanovs visu nokārtoja.

— Kāds Kirils Ivanovs?

— Tas, kas mani nopirka (pie tam viņš tā īpatnēji — reizē dīvaini, jokaini un zobgalīgi pablisināja acis un tā kā pasmaidīja). Atļauju no senata dabūja. Vēl paplostoju, samaksāju parādus un tad aizgāju. Tas ir viss. Nekas, pērt mani nevar… pieci rubļi ir… Bet varbūt karš …

Tad viņš sāka stāstīt Zuchinam par saviem dīvainajiem, neizprotamajiem piedzīvojumiem, nemitīgi mainīdams enerģiskās sejas izteiksmi un drūmi zibsnīdams ar acīm.

Kad kazarmās nevarēja vairs ilgāk palikt, mēs sākām no viņa atvadīties. Viņš sniedza visiem roku, sirsnīgi paspieda mūsējās un, nepiecēlies, lai mūs pavadītu, teica: — Atnāciet vel kādreiz, kungi, mūs, kā dzird, tikai nākamajā mēnesī sūtīšot projām, — un viņš atkal tā kā pasmaidīja.

Dažus soļus pagājis, Zuchins tomēr griezās atkal atpakaļ. Man gribējās redzēt, kā viņi atvadās, es arī apstājos un redzēju, ka Zuchins izvilka no kabatas naudu, deva to viņam, bet Semjonovs atgrūda viņa roku. Tad es redzēju, ka viņi saskūpstījās, un dzirdēju, kā Zuchins, atkal mums tuvodamies, diezgan skaļi uzsauca:

— Paliec sveiks, gudriniek! Droši vien es nebūšu vēl beidzis kursu, kad tu būsi jau virsnieks.

Par atbildi Semjonovs, kas nekad nemēdza smieties, sāka smieties skaļā, neparastā balsī, kas mani ļoti sāpīgi pārsteidza. Mēs iznācām ārā.

Mājup gājām kājām, un Zuchins visu ceļu klusēja un pastāvīgi šņaukāja degunu, piespiezdams pirkstu te pie vienas, te otras nāss. Pārnācis mājās, viņš tūliņ no mums nošķīrās un žūpoja no tās dienas līdz pat eksameniem.

XLV NODAĻA ES NENOLIEKU EKSAMENU

Pēdīgi pienāca pirmais — diferenciaļu un integraļu eksamens, bet es joprojām vēl atrados tādā kā dīvainā miglā un skaidri neapjautu, kas mani sagaida. Vakaros pēc aiziešanas no Zuchina un citu studiju biedru sabiedrības man uzmācās domas, ka vajadzētu savos uzskatos kaut ko grozīt, ka tajos kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt, nav labi, bet no rīta līdz ar saules mirdzu es atkal kļuvu tas pats comme il faut, jutos ļoti apmierināts un nevēlējos nekādu pārmaiņu.

Tādā noskaņojumā es ierados uz pirmo eksamenu. Apsēdos solā tai pusē, kur sēdēja kņazi, grafi un baroni, sāku ar viņiem franciski sarunāties, un, lai gan tas dīvaini izklausās, man pat prātā neienāca, ka tūliņ būs jāatbild priekšmetā, par kuru man nav ne mazākās jēgas. Es aukstasinīgi skatījos uz tiem, kas patlaban gāja eksaminēties, un nekautrējos par dažiem pat pazoboties.

— Nu, Grap, — es ieprasījos Iļiņkam, kad viņš nāca no galda atpakaļ, — dabūjāt gan padrebēt?

— Redzēsim, kā jums klāsies, — sacīja Iļiņka, kas kopš iestāšanās universitatē bija pilnīgi sadumpojies pret manu ietekmi, nesmaidīja, kad es ar viņu runāju, un bija nelabvēlīgi noskaņots pret mani.

Es nicinoši pasmīnēju par tādu Iļiņkas atbildi, kaut gan viņa izteiktās šaubas uz brīdi mani sabaidīja. Bet migla atkal aizēnoja šīs jūtas, un es joprojām biju izklaidīgs un vienaldzīgs un pat apsolījos, tiklīdz būšu noeksaminēts (it kā tā man būtu tīrā nieka lieta), kopā ar baronu F. iet pie Materna kaut ko iebaudīt. Kad mani reizē ar Ikoņinu izsauca, es sakārtoju mundieri un gluži aukstasinīgi piegāju pie eksaminacijas galda.

Auksti izbaiļu šermuļi man pār muguru pārskrēja vienīgi tad, kad jaunais profesors, tas pats, kas mani eksaminēja, universitatē iestājoties, paskatījās man taisni acīs un kad es pieskāros pastpapīram, uz kura bija uzrakstītas biļetes. Ikoņins, kaut gan paņēma biļeti, tāpat ar visu augumu saļodzīdamies kā iestāšanās eksamenos, tomēr kaut ko atbildēja, lai arī ļoti slikti; bet es izdarīju to, ko viņš darīja pirmajos eksamenos, es izdarīju pat vēl sliktāk, jo paņēmu otru biļeti un arī uz to nekā neatbildēju. Profesors ar nožēlu paskatījās man sejā un klusā, bet stingrā balsī teica:

— Jums, Irteņjeva kungs, uz otru kursu netikt. Labāk vairs nemaz nenāciet eksaminēties. Vajag patīrīt fakultati. Un arī jūs, Ikoņina kungs, — viņš piebilda.

Ikoņins kā kādu ubaga dāvanu lūdza profesoram atļauju pāreksaminēties, bet profesors atbildēja, ka divās dienās viņš taču nepaveikšot to, ko neesot paveicis visa gada laikā, un uz otru kursu viņš nekādi netikšot. Ikoņins vēlreiz žēli, pazemojoši lūdza, bet profesors atkal noraidīja.

— Varat iet, kungi, — viņš tādā pašā skaļā, stingrā balsī noteica.

Tikai tad es iedrošinājos iet projām no galda, un man sametās kauns par to, ka es ar savu klātbūtni it kā piedalījos Ikoņina pazemojošā ubagošanā. Neatceros, kā izgāju cauri zālei, pagāju garām studentiem, ko atbildēju uz viņu jautājumiem, kā iznācu priekštelpā un aizkļuvu līdz mājām. Es jutos aizvainots, pazemots, es biju patiesi nelaimīgs.

Trīs dienas neizgāju no savas istabas, nevienu neredzēju, gluži kā bērnībā, atradu lielu baudu asarās un daudz raudāju. Es meklēju pistoli, lai varētu nošauties, ja to man tik ļoti iegribētos. Es domāju, ka Iļiņka Graps iespļaus man sejā, kad mani satiks, un, tā darīdams, rīkosies pareizi, ka Operovs priecājas par manu nelaimi un visiem par to stāsta, ka Kolpikovs rīkojās pilnīgi pareizi, toreiz Jarā mani apkaunodams, ka manām muļķīgajām sarunām ar kņazi Kornakovu citādu seku nemaz nevarēja būt un tā tālāk. Visi smagie, patmīlību aizvainojošie dzīves brīži cits pēc cita nāca man atmiņā. Es centos kādu vainot savā nelaimē: domāju, ka kāds to man tīši sagatavojis, sadomāju pret sevi vērstu veselu intrigu, kurnēju pret profesoriem, studiju biedriem, Volodju, Dmitriju un arī pret tēvu par to, ka viņš mani nodeva universitatē; kurnēju pret likteni, kas ļāvis man piedzīvot tādu kaunu. Un, beidzot, juzdamies galīgi pazudis visu paziņu acīs, es lūdzu tēvu, lai ļauj man iestāties huzaros vai doties prom uz Kaukazu. Tēvs bija ar mani nemierā, taču, redzēdams manu briesmīgo sarūgtinājumu, mierināja mani, teikdams, ka, lai cik tas slikti, tomēr visu vēl var labot, ja es pāriešu uz citu fakultati. Arī Volodja, kas manā nelaimē neredzēja nekā briesmīga, izteicās, ka citā fakultatē man vismaz nebūšot jākaunas no jaunajiem biedriem.

Mūsu dāmas nepavisam nesaprata un negribēja vai nespēja saprast, kas ir eksamens, ko nozīmēja, ja nepārceļ uz nākamo kursu, un mani žēloja tikai tāpēc, ka redzēja manas bēdas.

Dmitrijs apmeklēja mani katru dienu un visu laiku bija ļoti laipns un lēnīgs; bet taisni tāpēc man šķita, ka viņš pret mani kļuvis vēsāks. Man vienmēr likās sāpīgi un apvainojoši, kad viņš, pie manis augšā uznācis, klusēdams apsēdās man cieši blakus, gluži kā ārsts apsēžas pie grūti slimā gultas. Sofja Ivanovna un Vareņka ar viņu atsūtīja man tās grāmatas, pēc kurām es agrāk biju tīkojis, un vēlējās, lai es viņas apmeklētu; bet taisni šai uzmanībā es saskatīju augstprātīgu, aizvainojošu labvēlību pret cilvēku, kas jau pārāk zemu kritis. Pēc dienām trim es biju jau mazliet nomierinājies, bet līdz pat aizbraukšanai uz laukiem nekur negāju un, joprojām par savu nelaimi domādams, dīki slaistījos no istabas istabā, cenzdamies izvairīties no visiem mājiniekiem.

Es domāju, domāju un beidzot vienreiz vēlu vakarā, lejā viens pats sēdēdams un klausīdamies Avdotjas Vasiļjevnas valsi, piepeši pietrūkos, uzskrēju augšā, sameklēju burtnīcu, uz kuras bija uzrakstīts «Dzīves principi» atvēru to, un mani uz brīdi pārņēma nožēla un moraliska sajūsma. Es sāku raudāt, bet nu vairs nelija izmisuma asaras. Atžilbis nolēmu atkal rakstīt dzīves principus un biju cieši pārliecināts, ka nekad vairs nedarīšu nekā slikta, nevienas minutes nepavadīšu dīkdienībā un nekad neatkāpšos no saviem principiem.

Vai ilgi turpinājās šis morālais spriegums, kāda bija tā būtība un kādus jaunus pamatus tas lika manai moralai attīstībai, par to es pastāstīšu nākošajā — daudz laimīgākajā jaunības posmā.

Jasnaja Poļana, 24, septembrī.

PIRMĀS ATMIŅAS

Šis ir manas pirmās atmiņas, kuras es neprotu savirknēt pēc kārtas, jo nezinu, kas noticis agrāk, kas vēlāk. Par dažām pat nezinu, vai tas bijis sapnī vai nomodā. Šīs atmiņas ir tādas: esmu sasaistīts; gribu atbrīvot rokas, taču nevaru to izdarīt. Es kliedzu un raudu, un man pašam mani brēcieni nepatīkami, tomēr es nevaru aprimt. Pār mani kāds noliecies, vairs neatceros — kas. Tas viss notiek pustumsā, taču atceros, ka viņi ir divi; un mani brēcieni tos ietekmē: viņi uztraucas, taču mani vaļā neraisa, kā vēlos, un es kliedzu vēl skaļāk. Viņiem liekas, ka tas vajadzīgs (tas ir, lai es būtu sasiets), kamēr pats es zinu, ka tas nav vajadzīgs, un gribu viņiem to pierādīt, un plīstu vai pušu kliegdams, kas ir pretīgi man pašam, taču nevaru valdīties. Es jūtu nevis cilvēku netaisnību un nežēlību — viņi žēlo mani, bet likteņa netaisnību un nežēlību, un man ir žēl pašam sevis. Es nezinu un nekad neuzzināšu, kas tas bija: vai mani tina autiņos, kad biju zīdainis, un es rāvu laukā rokas, vai arī mani tina tad, kad man jau bija vairāk par gadu, lai es nekasītu ēdi; varbūt es biju savācis vienā šajā atmiņā, kā mēdz būt sapni, daudzus iespaidus, bet skaidrs ir tas, ka šis bija mans pirmais un visspilgtākais dzīves iespaids Un man prātā palikuši nevis mani brēcieni, nevis ciešanas, bet šie sarežģītie iespaidi, to pretrunīgums. Es gribu tikt brīvībā, tā nevienu netraucē, tomēr viņi mani moka. Viņiem manis žēl, un viņi sasien mani, un es, kam vajadzīgs viss, esmu vājš, bet viņi stipri.

Citas atmiņas ir priecīgas. Es sēžu silē, un mani apņem dīvaina, nepazīstama, gluži patīkama skābenā smarža, ko izplata kāda viela, ar kuru berzē manu kailo ķermenīti. Laikam gan tās bija klijas, un laikam ūdenī un silē mani mazgāja katru dienu, bet kliju iespaida jaunums mani atmodināja, un pirmo reizi es ievēroju un iemīlēju savu ķermenīti ar man saredzamajām ribām uz krūtīm, ievēroju gludo, tumšo sili un aukles rokas ar atrotītajām piedurknēm, un silto, kūpošo, biedējošo ūdeni, un tā šļakstus, un sevišķi siles slapjo malu gludenumu, ko sajutu, velkot gar tām savas mazās rociņas.

Savādi un baismi ir iedomāties, ka no manas dzimšanas līdz trim četriem gadiem, tolaik, kad mani baroja ar krūti, kad mani atņēma no krūts, kad sāku rāpot, staigāt, runāt, lai cik meklētu savā atmiņā, es nevaru atrast neviena cita iespaida kā vienīgi šos divus Kur tad ir mana sākotne? Kad es sāku dzīvot? Un kāpēc man prieks iedomāties sevi tajā laikā, bet bija baismīgi, kā arī tagad daudziem ir baigi, iedomāties sevi tad, kad atkal ieiešu tajā nāves stāvoklī, no kura nebūs vārdos izsakāmu atmiņu? Vai tad es nedzīvoju toreiz, šajos pirmajos gados, kad mācījos skatīties, klausīties, saprast, runāt, kad gulēju, zīdu krūti un skūpstīju krūti, un smējos, un iepriecēju savu māti? Es dzīvoju un dzīvoju svētlaimīgi! Vai tieši toreiz es neieguvu visu to, ar ko dzīvoju tagad, un ieguvu tik daudz, tik ātri, ka visā vēlākajā dzīvē neesmu iemantojis pat vienu simto dalu no tā? No piecus gadus vecā zēna līdz manīm ir tikai viens solis. Bet no jaunpiedzimušā līdz piecus gadus vecam — briesmīgs attālums. No embrija līdz jaunpiedzimušam — bezdibenis. Un neesību no embrija šķir ne vairs bezdibenis, bet neaptveramais. Tas vēl nekas, ka telpa un laiks, un cēlonis ir domāšanas formas un ka dzīves būtība ir ārpus šim formām, bet visa mūsu dzīve ir aizvien stiprāka un stiprāka sevis pakļaušana šīm formām un pēc tam atkal atbrīvošanās no tām. Manas nākošās atmiņas jau attiecas uz četru vai piecu gadu vecumu, bet arī to ir gaužām maz, un neviena no tām neattiecas uz dzīvi ārpus mājas sienām. Līdz piecu gadu vecumam daba man neeksistēja. Viss, ko atceros, viss notiek gultiņā, istabā. Ne zāle, ne lapas, ne debess, ne saule man neeksistē. Nevar būt, ka man nebūtu devuši rotaļāties ar puķēm, lapām, ka es nebūtu redzējis zāli, ka mani nebūtu sargājuši no saules, taču līdz piecu vai sešu gadu vecumam nav nevienas atmiņas par to, ko mēs saucam par dabu. Laikam no tās jāaiziet prom, lai to redzētu, bet es pats biju daba.

Pēc silītes nākošās atmiņas ir atmiņas par Jeremevnu. «Jeremevna» bija vārds, ar ko mūs, bērnus, baidīja. Laikam baidīja jau sen; bet manas atmiņas par viņu ir šādas: esmu gultiņā, un man ir jautri un labi ka allaž, un es to neatcerētos, bet pēkšņi aukle vai kāds no tiem, kas bija mana dzīve, kaut ko saka manām ausīm neparastā balsī un aiziet prom, un man ir ne vien jautri, bet kļūst vēl arī baisi. Un es atceros, ka neesmu viens, bet ir vēl kāds, tāds pats kā es (tā laikam ir par mani gadu jaunākā māsa Mašeņka; mūsu gultiņas atradās vienā istabā), un man ataust atmiņā, ka pie manas gultiņas ir aizkars un mēs kopā ar māsu priecājamies un baiļojamies par to neparasto, kas ar mums noticis, un es slēpjos spilvenā, slēpjos un laiku pa laikam atkal raugos uz durvīm, no kurienes gaidu kaut ko jaunu un līksmu. Mēs smejamies un slēpjamies, un gaidām Un tad parādās kāds lakatā un aubē, viss šķiet tā, kā es nekad neesmu redzējis, tomēr zinu, ka tā ir tā pati, kas allaž pie manis (aukle vai krustmāte — es nezinu), un šī kāda rupjā balsī, kas man pazīstama, runā kaut ko briesmīgu par nelabiem bērniem un par Jeremevnu. Es aiz bailēm un prieka spiedzu un reizē it kā šausminos un priecājos, ka man baisi, un gribu, lai tā, kas mani baida, nezinātu, ka esmu viņu pazinis. Mēs pierimstam, bet tad atkal tīšām sākam sačukstēties, lai Jeremevnu atsauktu vēlreiz.

Man ir vēl kādas citas atmiņas, līdzīgas atmiņām par Jeremevnu, jādomā, laika ziņā vēlākas, jo tās ir skaidrākas, tomēr allaž palikušas man neizprotamas. Šais atmiņās galvenā loma ir vācietim Fjodoram Ivanovičam, mūsu skolotajam, taču es droši zinu, ka vēl neatrodos viņa uzraudzībā: tātad tas notiek pirms piecu gadu vecuma. Šis ir mans pirmais iespaids par Fjodoru Ivanoviču. Un tas notiek tik agri, ka vēl nevienu — ne brāļus, ne tēvu — nevienu neatceros. Ja arī man ir kāds priekšstats par kādu atsevišķu personu, tad vienīgi par māsu, un arī tikai tāpēc, ka viņa tāpat kā es baidījās no Jeremevnas. Ar šīm atmiņām man saistās arī pirmais priekšstats par to, ka mūsu mājā ir augšstāvs. Kā es tur nokļuvu — pats uzrāpos vai kāds mani uznesa — neko neatceros, bet atceros to, ka esam daudzi, mēs visi riņķa rotaļā turamies roku rokā, mūsu vidū ir sveša sieviete (nez kāpēc man palicis atmiņā, ka tā ir veļas mazgātāja), un mēs visi sākam griezties un lēkāt, arī Fjodors Ivanovičs lēkā, cilādams kājas pārāk augstu, pārāk trokšņaini un skaļi, es vienā un tai pašā mirkli jūtu, ka tas ir nelāgi, netikli, iegaumēju viņu un, liekas, sāku raudāt, un viss beidzas.

Tas ir viss, ko atceros līdz piecu gadu vecumam. Ne savas aukles, krustmāmiņas, brāļus, māsas, ne tēvu, ne istabas, ne rotaļlietas — nekā es neatceros. Noteiktākas atmiņas man sākas kopš tā laika, kad mani pārcēla lejā pie Fjodora Ivanoviča un vecākajiem zēniem.

Kad mani pārcēla lejā pie Fjodora Ivanoviča un zēniem, es pirmo reizi un tāpēc stiprāk nekā jebkad vēlāk izjutu, ko sauc par pienākumu, sauc par krustu, ko nest aicināti visi cilvēki. Man bija skumji atstāt pierasto (no mūžības pierasto), bija skumji, poetiski skumji šķirties ne tik daudz no cilvēkiem — no māsas, aukles, krustmāmiņas, cik no gultiņas, aizkariņa, spilvena, un drausmīga šķita tā jaunā dzīve, kurā es iegāju. Es centos atrast prieku tanī jaunajā dzīvē, kas mani sagaidīja; centos ticēt laipnajiem vārdiem, ar kādiem mani pie sevis vilināja Fjodors Ivanovičs, centos neredzēt nicinājumu, ar kādu mani, mazāko, zēni uzņēma savā vidū; centos domāt, ka bija kauns lielam puisim dzīvot kopā ar meitenēm un ka šai dzīvē augšā kopā ar aukli nebija nekā laba, taču ap sirdi bija briesmīgi skumji, un es zināju, ka esmu neatgūstami zaudējis nevainību un laimi, un mani mierināja vienīgi pašlepnums, apziņa, ka izpildu savu pienākumu. Daudzas reizes mūžā man pēc tam nācās pārdzīvot tādus brīžus dzīves krustcelēs, uzsākot jaunus ceļus; es izjutu klusas skumjas par neatgriežami zaudēto. Aizvien vēl cerēju, ka tas nenotiks, lai gan man sacīja, ka mani pārcelšot pie zēniem, taču atceros, ka uzsvārcis ar mugurā sasienamām lentītēm, kuru man uzģērba, it kā uz visiem laikiem mani nošķīra no augšas, un te es pirmo reizi ievēroju ne jau nu visus, kas dzīvoja augšā, bet galveno personu, ar ko dzīvoju kopā un ko agrāk nesapratu. Tā bija krustmāmiņa Tatjana Aleksandrovna. Atceros, ka viņa bija neliela auguma, melniem matiem, drukna, labsirdīga, maiga, līdzcietīga. Viņa uzģērba man uzsvārci, apskaudama apjoza jostu un skūpstīja, un es redzēju, ka viņa izjūt to pašu, ko es: ka žēl, briesmīgi žēl, taču tas nepieciešams. Pirmo reizi es izjutu, ka dzīve nav rotaļa, bet smags uzdevums. Vai to pašu neizjutīšu arī tad, kad miršu: sapratīšu, ka nāve vai nākama dzīve nav vis rotaļa, bet smags uzdevums?

ATMIŅAS

IEVADS

Mans draugs P. B., kas bija uzņēmies rakstīt manu biografiju pilnīgu kopoto rakstu franču izdevumam, lūdza mani viņam sniegt dažas biografiskas ziņas. Man ļoti gribējās izpildīt viņa vēlēšanos, un es sāku domās iztēloties savu dzīves gājumu. Vispirms, pašam nemanot, visdabiskākā kārtā sāku atcerēties vienīgi labo, kas bijis manā dzīvē, tikai tik daudz kā gleznā ēnas, pievienojot šim labajam savas dzīves tumšās, sliktās puses un rīcību. Bet, nopietnāk iedziļinoties savas dzīves notikumos, es redzēju, ka tāda biografija būtu lai nu ne tieši meli, tomēr meli, nepareizi apgaismojot un izceļot labo, un noklusējot vai nogludinot visu nelāgo. Bet, kad padomāju par to, ka jāuzraksta visa patiesība, neslēpjot nekā nelaba savā dzīvē, mani pārņēma šausmas, iedomājoties, kādu iespaidu atstātu tāda biografija.

Tai laikā es saslimu. Un slimības neviļās dīkdienības laikā manas domas nepārtraukti kavējās pie atmiņām, un šīs atmiņas bija briesmīgas.

Ārkārtīgi spēcīgi es izjutu to, par ko runā Puškins savā dzejolī «Atmiņas»:

Kad citiem cilvēkiem jau dienas troksnis rimst

Un laukumos un ielās klusa

Nakts, gaismas cauraustā, kā palsa ēna grimst,

Un dienas darbu alga — dusa, —

Tai laika nomods grūts jau mani mocīt sāk

Un gausas stundas man ir lemtas:

Nakts bezdarbībā man vēl daudzkārt sūrstošāk

Sirds pārmetumu odze kremtas;

Un sapņi kūs; prāts gurst un sūri nokaujas

Ar grūtsirdīgu domu baru;

Lūk, klusēdamas tad sāk manas atmiņas

Tīt vaļā tīstokli jo garu:

Un, tur ar riebumu par sevi lasīdams,

Es drebu viss un lāstus dvešu,

Un rūgti žēlojos tad, asras slacīdams,

Bet skumjās rindas neizdzēšu. [107]

Pēdējo vārsmu es tikai pārveidotu tā, — «skumjās» rindas …» vietā uzrakstītu: «kauna rindas neizdzēšu». Šī dzejoļa ietekmē es savā dienasgrāmatā ierakstīju:

1903. g. 6. janv.

Patlaban izciešu elles mokas: atminos visas savas agrākās dzīves nekrietnības, un šīs atmiņas mani neatstāj un saindē dzīvi. Parasti nožēlo, ka cilvēks nesaglabā atmiņas arī pēc nāves. Kāda laime, ka tas tā! Kādas tās būtu mokas, ja es šajā dzīvē atcerētos visu to nelāgo, kas nomoka sirdsapziņu un ko esmu darījis iepriekšējā dzīvē! Bet, ja atceros labo, tad jāatceras arī viss nelāgais Kāda laime, ka atmiņas izgaist nomirstot un paliek vienīgi apziņa — apziņa, kura izveido it kā vispārīgu secinājumu par labo un ļauno, kā sarežģītu vienādojumu, kas reducēts uz visvienkāršāko izteiksmi: x = pozitivam vai negativam, lielam vai mazam lielumam! Jā, tā ir liela laime — ka atmiņas iznīkst, ar tām nevarētu laimīgi dzīvot. Bet tagad, iznīkstot atmiņām, mēs ieejam jaunā dzīvē ar tīru, baltu lappusi, uz kuras atkal var rakstīt kā labu, tā ļaunu.»

Tiesa, ne visa mana dzīve bijusi tik briesmīgi nelāga, — tāds bija tikai tās divdesmit gadu garais periods; tiesa arī tas, ka pat šai laikā mana dzīve nebija viens vienīgs ļaunums, kāda tā man likās slimības laikā, un ka arī šai periodā manī modās tieksmes pēc labā, lai gan ne uz ilgu laiku, un drīz tās atkal apslāpēja nevaldāmās kaislības. Un tomēr šis manu domu darbs, sevišķi slimības laikā, skaidri parādīja, ka mana biografija, kā parasti raksta biografijas, noklusējot visu riebīgo un noziedzīgo, būtu meli, un, ja jau biografiju raksta, tad jāraksta visa patiesība. Tikai tāda biografija, lai kā man būtu kauns to rakstīt, var izraisīt lasītājā patiesu un auglīgu interesi. Tā atceroties savu dzīvi, tas ir, aplūkojot to no manu labo un ļauno darbu viedokļa, es redzēju, ka viss mans ilgais mūžs sadalās četros periodos: 1) brīnišķīgais, sevišķi salīdzinot ar turpmāko, nevainīgais, prieka pilnais, poetiskais bērnības periods līdz četrpadsmit gadu vecumam; tad otrais — šausmīgais divdesmit gadu garais rupjas izlaidības periods ar kalpošanu godkārei, uzpūtībai un, galvenais, — miesas kārībai; tad trešais — astoņpadsmit gadu ilgais periods no apprecēšanās līdz manai garīgajai dzimšanai; šo periodu no pasaulīgā viedokļa varētu nosaukt par tikumisku, jo šajos astoņpadsmit gados dzīvoju pareizu, godīgu ģimenes dzīvi, nenododamies nekādiem sabiedriskās domas nosodītiem netikumiem, visas intereses šai laikā aprobežojās vienīgi ar egoistiskām rūpēm par ģimeni, īpašumu, par literariem panākumiem un dažāda veida izpriecām.

Un, beidzot, ceturtais — divdesmit gadu ilgais periods, kurā dzīvoju šobrīd un kurā ceru arī nomirt, un, no kura viedokļa raugoties, es redzu visas pagājušās dzīves nozīmi, ko nekādi nevēlētos grozīt, izņemot vienīgi tās ļaunās parašas, kuras esmu iemantojis iepriekšējos periodos.

Tādu visu šo četru periodu dzīves gājumu, pavisam, pavisam patiesu, es gribētu uzrakstīt, ja dievs dos man spēku un liks vēl dzīvot. Domāju, ka tā uzrakstīta biografija, kaut arī ar lieliem trūkumiem, būs cilvēkiem derīgāka nekā visa tā mākslinieciskā pļāpāšana, ar ko piepildīti manu rakstu divpadsmit sējumi un kam mūslaiku ļaudis piedēvē nepelnītu nozīmi.

Tagad es gribu to arī izdarīt. Vispirms aprakstīšu pirmo — jauko bērnības periodu, kas mani valdzina sevišķi stipri; pēc tam, lai cik apkaunojoši tas būs, izstāstīšu, neko neslēpjot, arī par nākamā perioda briesmīgajiem divdesmit gadiem. Tad aprakstīšu arī trešo periodu, kas var interesēt mazāk par pārējiem, un, beidzot, pēdējo periodu — manu atmodu patiesībai, kas man devusi augstāko dzīves laimi un, ņemot vērā tuvojošos nāvi, arī gaišu mieru.

Lai, aprakstot bērnību, neatkārtotos, es izlasīju to, ko ar šo nosaukumu esmu uzrakstījis agrāk, un nožēloju, ka esmu to uzrakstījis: tik nelāgi, literari, nepatiesi uzrakstīts. Citādi tas arī nevarēja būt: pirmkārt, tāpēc, ka mans nodoms nebija vis aprakstīt savu dzīves gājumu, bet manus bērnības draugus, tālab iznācis nesaskanīgs viņu un manas bērnības notikumu sajaukums, un, otrkārt, tāpēc, ka, to rakstot, es visnotaļ nebiju patstāvīgs izteiksmes formās, bet atrados divu toreiz mani stipri aizrāvušu rakstnieku ietekmē — Sterna (viņa «Sentimental journey») un Tepfera («Bibliotėque de mon oncle») [108]

Bet sevišķi man tagad nepatika divas pēdējās daļas: zēna gadi un jaunība, kur bez neveikla patiesības un izdomas sajaukuma sastopama arī liekulība: vēlēšanās izcelt kā labu un svarīgu to, ko es toreiz par labu un svarīgu neuzskatīju — manas demokratiskās tieksmes. Ceru, ka tas, ko uzrakstīšu tagad, būs labāks un, galvenais, — cilvēkam derīgāks.

I

Es piedzimu un pavadīju savu agro bērnību Jasnajas Poļanas sādžā. Savu māti es neatceros nemaz. Kad viņa nomira, man bija pusotra gada Aiz dīvainas sagadīšanās nav saglabājies neviens viņas portrets, tāpēc kā realu fizisku būtni nevaru viņu iedomāties. Pa daļai tas mani iepriecina, jo manā iztēlē dzīvo tikai viņas garīgais tēls, un viss, ko par viņu zinu, viss ir skaists, un es domāju — ne tikai tāpēc, ka visi, kas man stāstījuši par manu māti, centušies runāt par viņu vienīgi labu, bet tāpēc, ka viņā patiesi bijis ļoti daudz laba.

Starp citu, ne vien mana māte, bet arī visi pārējie cilvēki, kas bērnībā bija manā tuvumā — sākot no tēva līdz kučieriem — man liekas ārkārtīgi labi ļaudis. Laikam manas skaidrās mīlas jūtas kā gaišs stars man atklāja cilvēkos viņu labākās īpašības (tādas vienmēr ir), un tas bija tuvāk patiesībai, ka visi šie ļaudis man likās ārkārtīgi labi, nekā ja es redzēju viņos vienīgi trūkumus. Mana māte nebija skaista, bet savam laikam ļoti izglītota sieviete. Bez krievu valodas, kurā pretēji toreiz parastajam analfabetismam viņa rakstīja pareizi, — viņa pratusi vēl četras valodas: franču, vācu, angļu un italiešu, un laikam viņai bijusi mākslas izjūta; māte labi spēlējusi klavieres, un ar viņu viena vecuma sievietes man stāstīja, ka viņa bijusi liela meistariene aizraujošu pasaku stāstīšanā, tās uz vietas izdomājot. Bet visjaukākā īpašība bija tā, ka viņa, pēc kalpotāju nostāstiem, bijusi gan ātras dabas, tomēr savaldīga. «Visa pietvīkst, pat sāk raudāt,» man stāstīja viņas istabene, «taču nekad nepateiks rupju vārdu.» Viņa tos arī neesot zinājusi.

Man saglabājušās dažas viņas vēstules manam tēvam un citām krustmātēm un dienasgrāmata par Nikoļeņkas (mana vecākā brāļa) uzvedību, kuram bija seši gadi, kad māte nomira, un kurš, es domāju, bija no visiem viņai vislīdzīgākais. Viņiem abiem bija ļoti tīkama rakstura īpašība, ko es nojaušu pēc mātes vēstulēm un ko saskatīju brālī — vienaldzība pret ļaužu spriedumiem un kautrība, kas nogāja tiktāl, ka viņi centās noslēpt to prāta, izglītības un etisko pārākumu, kāds viņiem bija, salīdzinot ar citiem cilvēkiem. Viņi par šo pārākumu it kā kaunējās.

Šo īpašību es labi pazinu brālī, par kuru Turgeņevs ļoti pareizi sacījis, ka viņam nebija to trūkumu, kas vajadzīgi, lai kļūtu par lielu rakstnieku.

Atceros, kā reiz ļoti muļķīgs un nelabs cilvēks, gubernatora adjutants, kas medīja kopā ar brāli, manā klātbūtnē par viņu zobojās un kā brālis, manī raudzīdamies, labsirdīgi smaidīja, acīm redzot par to ļoti uzjautrinādamies.

Šo pašu īpašību es ievēroju mātes vēstulēs. Viņa acīm redzot garīgi stāvēja augstāk par tēvu un viņa ģimeni, izņemot varbūt vienīgi Tatjanu Aleksandrovnu Jergoļsku, ar kuru kopā es nodzīvoju pusi sava mūža un kura ar savām moralajām īpašībām bija ievērojama sieviete.

Turklāt viņiem abiem piemita vēl otra īpašība, kas, pēc manām domām, bija par cēloni viņu vienaldzībai pret ļaužu spriedumu: proti, tā, ka viņi nekad nevienu — to jau nu es droši varu teikt par brāli, ar ko nodzīvoju kopā pusi mūža, — nekad nevienu nenosodīja. Visasākās negativās attieksmes pret kādu cilvēku brālī izpaudās labsirdīgā humorā un tādā pašā smaidā. To pašu es redzu manas mātes vēstulēs un esmu dzirdējis no tiem, kas viņu bija pazinuši.

Rostovas Dmitrija svēto dzīves aprakstos ir kāds stāsts, kas mani ļoti interesējis, — tas ir kāda mūka īsais dzīves gājums. Šim mūkam, kā visai brālībai zināms, piemitis daudz trūkumu, un tomēr mūku vecajam tas sapnī parādījies svēto vidū paradizes vislabākajā vietā. Vecais pārsteigts vaicājis, ar ko šis daudzās lietās negausīgais mūks izpelnījies tādu balvu. Viņam atbildēts: «Viņš nekad nevienu nav nosodījis.»

Ja būtu tādas balvas, tad es domāju, ka mans brālis un mana māte būtu tās saņēmuši.

Trešā īpašība, kas māti pacēla pāri viņas apkārtnei, bija patiesīgums un viņas vienkāršais tonis vēstulēs. Tanī laikā vēstulēs bija sevišķi izplatīta pārspīlētu jūtu iztēlošana: nesalīdzināmā, dievinātā, manas dzīves prieks, nenovērtējamā un tā tālāk — bija visizplatītākie epiteti tuvinieku vidū, un, jo pārspīlētāk, jo nepatiesāk.

Šī īpašība, lai gan ne stiprā mērā, redzama arī tēva vēstulēs. Viņš raksta: «Ma bien douce amie, je ne pense qu'au bonheur d'кtre auprės de toi»[109] utt. Diezin vai tas bija pilnīgi patiesīgi.

Turpretī mātes uzruna ir allaž vienāda: «Mon bon ami, » [110] — un kādā vēstulē viņa tieši pasaka: «Le temps me parait long sans toi, quoiqu’аdire vrai, nous ne jouissons pas beaucoup de la sociйtй quand tu est ici ,» [111] — un aizvien parakstās vienādi: «ta devou? Marie»[112].

Savu bērnību māte bija pavadījusi pa daļai Maskavā, pa daļai laukos kopā ar gudru, lepnu un apdāvinātu cilvēku, manu vectēvu Volchonski.

II

Par vectēvu es zinu to, ka, Katrīnas laikā sasniedzis augsto ģeneralanšefa dienestpakāpi, viņš pēkšņi zaudējis savu stāvokli, jo atteicies precēties ar Potjomkina radinieci un mīļāko Vareņku Engelhardi. Uz Potjomkina priekšlikumu viņš atbildējis: «Kur viņš to ņēmis, ka man būtu jāprec viņa m…..»

Šīs atbildes dēļ ne vien apstājusies viņa dienesta karjera, bet viņš iecelts par vojevodu Archangeļskā, kur sabijis, šķiet, līdz Pāvela nākšanai tronī, kad atstājis dienestu un, apprecējies ar kņazi Katrīnu Dmitrijevnu Trubecku, apmeties Jasnajas Poļanas muižā, ko mantojis no sava tēva Sergeja Fjodoroviča.

Kņaziene Katrīna Dmitrijevna nomirusi agri, atstādama manam vectēvam vienīgo meitu Marju. Kopā ar šo karsti mīļoto meitu un viņas biedreni francuzieti mans vectēvs arī nodzīvoja līdz savai nāvei, apmēram līdz 1816. gadam.

Manu vectēvu uzskatīja par ļoti stingru saimnieku, taču es nekad neesmu dzirdējis nostāstus par viņa cietsirdību un sodiem, kas tolaik bija tik parasti. Domāju, ka tādi tomēr bijuši, taču jūsmīgā cieņa pret viņa nopietnību un saprātu bija tik liela viņa laika muižas saimē un zemniekos, kurus es bieži par viņu iztaujāju, ka dzirdēju gan nosodām manu tēvu, taču dzirdēju vienīgi slavējam mana vectēva prātu, saimnieciskumu un rūpes par zemniekiem un sevišķi par daudzajiem muižas ļaudīm. Viņš bija uzcēlis lieliskus mitekļus saimes ļaudīm un rūpējās, lai tie allaž būtu ne vien paēduši, bet arī labi apģērbti un līksmotos. Svētku dienās viņš sarīkoja tiem izpriecas, šūpotnes, rotaļas. Vēl vairāk viņš rūpējās, kā ikviens gudrs tā laika muižnieks, par zemnieku labklājību, un tie dzīvoja laimīgi, jo sevišķi tāpēc, ka vectēva augstais stāvoklis, iedvešot cieņu policijas ierēdņiem, apriņķa priekšniekiem un piesēdētājiem, paglāba tos no priekšniecības spaidiem.

Jādomā, ka vectēvam bijusi ļoti smalka estetiskā izjūta. Visas viņa celtnes ne vien izturīgas un ērtas, bet arī ārkārtīgi elegantas. Tāds pats ir viņa stādītais parks mājas priekšā. Laikam viņš ļoti mīlējis arī muziku, jo; vienīgi sev un mātei turējis labu, nelielu orķestri. Es vēl redzēju milzīgu vīksnu, ko varēja aptvert trīs vīri un kas auga liepu alejas galā; ap vīksnu bija ierīkoti soli un pultis muzikantiem. Rītos vectēvs pastaigājies pa aleju, klausīdamies muziku. Medības viņš nav varējis ciest, bet mīlējis puķes un siltumnīcu augus.

Dīvainais liktenis visdīvainākā kārtā viņu savedis kopā ar to pašu Vareņku Engelhardi, no kuras atsakoties viņam iznāca ciest sava dienesta laikā. Šī Vareņka apprecējusies ar kņazu Sergeju Fjodoroviču Goļicinu, kas. tālab dabūjis visvisādas dienestpakāpes, ordeņus un apbalvojumus. Ar šo Sergeju Fjodoroviču un viņa ģimeni, tātad arī ar Varvaru Vasiļjevnu, mans vectēvs sadraudzējies tiktāl, ka mana māte bērnībā saderināta ar vienu no Goļicina desmit dēliem un abi vecie kņazi apmainījušies ar portretu galerijām (protams, ar dzimtļaužu mākslinieku gleznotām kopijām). Visi šie Goļicinu portreti, to skaitā kņazs Sergejs Fjodorovičs ar Andreja lentu un rudmatainā, resnā Varvara Vasiļjevna — ar Katrīnas ordeni apbalvota dāma — vēl tagad atrodas mūsu mājā. Tomēr šīs precības nenotikušas: manas mātes līgavainis Ļevs Goļicins pirms kāzām nomiris ar karsoni, un viņa vārds man, ceturtajam dēlam, dots par piemiņu šim Ļevam. [113] man stāstīja, ka māmiņa mani ļoti mīlējusi un saukusi: «Mon petit Benjamin .» [114]

Domāju, ka mīla pret mirušo līgavaini, tieši tāpēc, ka beigusies ar nāvi, bijusi tā poetiskā mīla, ko meitenes izjūt tikai vienreiz. Mātes precības ar manu tēvu nokārtojuši viņas un mana tēva radinieki. Viņa bijusi bagāta, jau mazliet gados, bārenīte, bet tēvs — jautrs, izcils jauns cilvēks ar vārdu un sakariem, taču ar mana vectēva Tolstoja visai nolaistiem īpašumiem (tādā mērā nolaistiem, ka tēvs pat atsacījās no mantojuma). Domāju, ka māte manu tēvu mīlēja, bet gan vairāk kā vīru un, galvenais, savu bērnu tēvu, taču iemīlējusies viņā nebija. Toties īstas mīlas, kā es noprotu, viņai bijušas trīs vai četras: mīla pret mirušo līgavaini; tad kvēla draudzība ar francuzieti m-lle Hйnissienne, par ko man stāstīja krustmāmiņas un kas beigusies, kā liekas, ar vilšanos. Šī m-lle Hйnissienne apprecējusies ar mātes brālēnu kņazu Michailu Volchonski, tagadējā rakstnieka Volchonska vectēvu. Lūk, ko mana māte raksta par savu draudzību ar šo m-lle Hйnissienne. Par savu draudzību viņa raksta sakarā ar divām jaunavām, kas dzīvoja pie viņas mājā:

«Je m'arrange trės bien avec toutes les deux: je fais de la musique, je ris et je folвtre avec l'une et je parle sentiment je mйdis du monde frivole avec l'autre, je suis aimйeаla folie par toutes les deux, je suis la confidente de chacune, je les concilie, quand elles sont brouillйes, car il n'y eut jamais d'amitiй plus querelleuse et plus drфleаvoir que la leur: ce sont des bouderies, des pleurs, des rйconciliations, des injures, et puis des transports d'amitiй exaltйe et romanesque. Enfin j'y vois comme dans un miroir l'amitiй qui a animй et troublй ma vie pendant quelques annйes. Je les regarde avec un sentiment indйfinissable, quelquefois j'envie leurs illusions, que je n'ai plus, mais dont je connais la douceur; disons le franchement le bonheur solide et rйel de l'вge mыr vaut-il les charmantes illusions de la jeunesse, oщtout est embelli par la toute puissance de l'imagination? Et quelquefois je souris de leur enfantillage.»[115]

Trešās stiprākās un gandrīz vai dziļākās jūtas bijušas viņas mīlestība pret manu vecāko brāli Koko, kura uzvedības žurnalu viņa rakstījusi krievu valodā, atzīmēdama tā pārkāpumus, ko vēlāk lasījusi tam priekšā. Pēc šī žurnala redzama karsta vēlēšanās darīt visu iespējamo, lai Koko sniegtu vislabāko audzināšanu, un tai pašā laikā ļoti neskaidrs priekšstats, kā to izdarīt. Tā, piemēram, viņa to norāj, ka tas pārāk jūtelīgs un raud, redzot dzīvnieku ciešanas. Vīrietim, pēc viņas izpratnes, esot jābūt stingram. Otrs trūkums, ko tā cenšas viņā labot, ir tas, ka viņš «aizdomājas» un «bonsoir»[116] vai «bonjour»[117] vietā vecmāmiņai saka «je vous jemercie» [118] .

Ceturtās dziļākās jūtas, kā man stāstīja krustmāmiņas, — un es vēlējos, lai tā būtu, — bijusi mīlestība pret mani, kas aizstāja mīlestību pret Koko, kurš manas dzimšanas laikā jau bija no mātes atradis un nonācis vīriešu rokās.

Viņai bija nepieciešams mīlēt, mīlēt — taču ne sevi, un viena mīlestība nomainīja otru. Tāds manā iztēlē bija mātes garīgais tēls.

Es viņu iedomājos tik cildenu, skaidru, garīgu būtni, ka bieži manas dzīves vidējā periodā, cīnoties ar kārdinājumiem, kas mani pārmāca, vērsos lūgšanā pie viņas dvēseles, lūdzot viņu man palīdzēt, un šī lūgšana man allaž palīdzēja.

Manas mātes dzīve mana tēva ģimenē, kā varu spriest pēc vēstulēm un nostāstiem, bijusi ļoti laimīga un jauka.

Tēva ģimenes locekļi bija šādi: večiņa vecmāmiņa — viņa māte, viņas meita — mana krustmāte grafiene Aleksandra Iļjiņična Ostena-Sakena un viņas audzēkne Pašeņka, otra krustmāmiņa, kā mēs viņu saucam, lai gan Pašeņka bija mums ļoti attāla radiniece, Tatjana Aleksandrovna Jergoļska, kas bija uzaugusi vectēva mājā un visu mūžu nodzīvoja mana tēva mājā, un skolotājs Fjodors Ivanovičs Rossels, ko esmu diezgan pareizi notēlojis «Bērnībā».

Mēs bijām pieci bērni: Nikolajs, Sergejs, Dmitrijs, es — mazākais un jaunākā māsa Mašeņka, kuru dzemdējot arī nomira māte. Manas mātes ļoti īsa laulības dzīve — liekas, ne ilgāka par deviņiem gadiem — bija laimīga un laba. Šī dzīve bija pilnum pilna, un to rotāja visu mīla pret māti un viņas mīla pret visiem, kas bija viņas tuvumā. Pēc vēstulēm spriežot, redzu, ka viņa toreiz dzīvojusi ļoti vientuļi. Izņemot tuvākos kaimiņus Ogarevus un radiniekus, kas, nejauši braucot garām pa lielceļu, pie mums iegriezās, gandrīz neviens Jasnaju Poļanu neapmeklēja. Mātes dzīve aizritēja, nodarbojoties ar bērniem, vakarā lasot vecmāmiņai priekšā romanus, lasot pašai nopietnus darbus, kā Ruso «Emils», pārrunājot lasīto, spēlējot klavieres, mācot itāliešu valodu vienai no krustmātēm, pastaigājoties un nododoties mājsaimniecībai.

Visās ģimenēs mēdz būt periodi, kad slimības un nāves vēl tās nepiemeklē un ģimenes locekļi dzīvo mierīgi. Tādu periodu, kā man liekas, pārdzīvoja māte vīra ģimenē līdz savai nāvei. Neviens nenomira, neviens nopietni neslimoja, tēva satricinātie naudas darījumi uzlabojās. Visi bija veseli, jautri, draudzīgi. Tēvs visus uzjautrināja ar saviem stāstiem un asprātībām. Es šo laiku nepieredzēju. Kad sāku sevi atminēties, mātes nāve jau bija uzspiedusi zīmogu mūsu ģimenei.

III

To visu es aprakstu pēc nostāstiem un vēstulēm. Bet tagad stāstīšu par to, ko pats pārdzīvoju un atceros.

Nerunāšu par miglainajām, neskaidrajām bērna atmiņām, kurās vēl nevar atšķirt īstenību no sapņiem. Iesākšu ar to, ko skaidri atminos, no tās vietas un tiem cilvēkiem, kas bija manā tuvumā pirmajos dzīves gados.

Pirmo vietu šo cilvēku vidū ieņem, protams, mans tēvs, lai arī ne pēc sava iespaida uz mani, bet pēc manām jūtām pret viņu.

Mans tēvs kopš bērna dienām bija savu vecāku vienīgais dēls. Viņa jaunākais brālis Iļiņka, bērnu dienās sadauzījies, palicis kuprītis un nomiris bērnībā. Divpadsmitajā gadā tēvam bijis septiņpadsmit gadu, un viņš, nerēķinoties ar vecāku gribu, bailēm un atrunām, aizgājis kara dienestā. Tai laikā kņ. Nik. Iv. Gorčakovs, manas vecmāmiņas kņ. Gorčakovas tuvs radinieks, bijis kara ministrs, bet viņa otrs brālis, Andrejs Ivanovičs, bijis ģeneralis aktivajā armijā, un tēvu ieskaitījuši par viņa adjutantu. Viņš piedalījies trīspadsmitā un četrpadsmitā gada kara gājienos, un četrpadsmitajā gadā kaut kur Vācijā, kur bijis aizsūtīts kā kurjers, francuži viņu saņēmuši gūstā, no kura atbrīvojies tikai piecpadsmitajā gadā, kad mūsu karaspēks iegāja Parizē. Tēvs divdesmit gadu vecumā nebijis vairs nevainīgs jauneklis, un vēl pirms aiziešanas kara dienestā, tātad kādu sešpadsmit gadu vecumā, vecāki viņu savienojuši, kā toreiz domāja — veselības dēļ, ar muižas saimes meiču. No šī sakara bija dēls Mišeņka, ko iekārtoja par pastnieku un kas, tēvam dzīvam esot, dzīvoja labi, bet tad nogāja no ceļa un bieži pie mums, jau pieaugušiem brāļiem, griezās pēc palīdzības. Atceros tās dīvainās mulsuma jūtas, ko pārdzīvoju, kad šis mans nabadzībā nonākušais brālis, kurš ļoti līdzinājās (vairāk par mums visiem) tēvam, lūdza mums palīdzību un bija pateicīgs par desmit piecpadsmit rubļiem, kurus viņam deva.

Pēc karagājiena tēvs, karadienestā vīlies, — tas redzams pēc vēstulēm, — dienestu atstājis un aizbraucis uz Kazaņu, kur, jau galīgi izputējis, mans vectēvs bijis par gubernatoru. Turpat Kazaņā Juškovam bija izprecināta tēvamāsa Pelageja Iljiņična. Vectēvs Kazaņā drīz nomiris, un tēvam palicis mantojums, kas nebijis visu parādu vērts, un apgādājama, veca, pie greznības pieradusi māte, māsa un māsīca. Šai laikā viņu saprecinājuši ar manu māti un viņš pārcēlies uz Jasnaju Poļanu, kur, nodzīvojis ar māti deviņus gadus, palika atraitnis un kur dzīvoja kopā ar mums, ko es jau atceros.

Tēvs bija vidēja auguma, labi noaudzis, mundrs sangviniķis ar patīkamu seju un allaž skumjām acīm. Viņa dienas aizritēja, nodarbojoties ar saimniecību, kurā viņam, šķiet, nebija lielu zināšanu, bet viņam piemita tiem laikiem laba īpašība: viņš ne vien nebija cietsirdīgs, bet drīzāk labsirdīgs un mīkstas dabas. Tēva laikā es nekad nedzirdēju par miesas sodiem. Jādomā, ka šie sodi tomēr pastāvēja. Tai laikā bija grūti iedomāties muižas pārvaldīšanu bez šiem sodiem; taču tie laikam notika tik reti un tēvs tik maz tajos piedalījās, ka mums bērniem, nekad negadījās par to dzirdēt. Tikai pēc tēva nāves es pirmoreiz uzzināju, ka tādas sodīšanas pie mums notikušas. Mēs, bērni, ar skolotāju atgriezāmies no pastaigas un pie piedarba sastapām resno pārvaldnieku Andreju Iļjinu; viņam sekoja, pārsteigdams mūs ar savu bēdīgo izskatu, kučiera palīgs greizais Kuzma, precējies vīrs un jau labi gados. Kāds no mums pavaicāja Andrejam Iljinam, uz kurieni viņš dodoties, un viņš mierīgi atbildēja, ka ejot uz piedarbu, kur jāsodot Kuzma. Nevaru aprakstīt šaušalīgās jūtas, kādas manī izraisīja šie vārdi un labsirdīgā, grūtsirdīgā Kuzmas izskats. Vakarā es to pastāstīju krustmāmiņai Tatjanai Aleksandrovnai, kas mūs audzināja un miesas sodus neieredzēja, nekad tos nepieļāva pret mums un arī pret zemniekiem tur, kur viņai varēja būt kāda teikšana. Viņa ļoti sašuta par to, ko es pastāstīju, un pārmetoši piebilda: «… Kā tad jūs viņu neatturējāt?» Krustmāmiņas vārdi mani sarūgtināja vēl vairāk. Nebiju varējis iedomāties, ka mēs drīkstētu tādas būšanās iejaukties, bet īstenībā izrādījās, ka drīkstējām gan. Tomēr bija jau par vēlu, un briesmīgais darbs bija nodarīts.

Atgriezīšos pie tā, ko zināju par tēvu un kā es iedomājos viņa dzīvi. Viņa nodarbības bija saimniecība un, galvenais, prāvas, kuru toreiz bija ļoti daudz visiem un, liekas, sevišķi daudz tēvam, kam vajadzēja atrisināt vectēva sarežģītas naudas lietas. Šīs prāvas spieda tēvu bieži izbraukt. Turklāt viņš bieži izbrauca arī uz medībām — gan ar suņiem, gan bez tiem. Galvenie viņa medību biedri bija viņa draugs — vecpuisis un bagātnieks Kirejevskis un Jazikovs, Gļebovs un Isleņjevs. Tēvam piemita tā laika muižniekiem vispār raksturīgā īpašība — pieķeršanās dažiem saimes ļaudīm. Tādi viņa mīluļi bija brāļi — Petruša un Matjuša, abi skaisti, veikli puiši un braši mednieki.

Mājās tēvs bez nodarbošanās ar saimniecību un ar mums, bērniem, arī daudz lasīja. Viņš savāca biblioteku, kas pēc tā laika modes sastāvēja no franču klasiķiem, Bifona un Kivje vēsturisko un dabas vēsturisko rakstu krājumiem. Krustmāmiņas man stāstīja, ka tēvs apņēmies nepirkt jaunas grāmatas, kamēr nav izlasītas agrākās. Taču, lai gan viņš lasīja daudz, grūti ticēt, ka būtu pieveicis visas šīs Histoires des croisades et des papes [119] kuras viņš bija iegādājies bibliotekai. Cik varu spriest, viņam nav bijušas tieksmes uz zinātnēm, taču viņš bijis sava laika izglītoto cilvēku līmenī. Kā vairums Aleksandra pirmā perioda un trīspadsmitā, četrpadsmitā un piecpadsmita gada karagājienu ļaužu viņš nebija tāds, ko tagad dēvē par liberali, bet vienkārši aiz cieņas pašam pret sevi neuzskatīja par iespējamu dienēt ne Aleksandra I valdīšanas beigās, ne Nikolaja laikā. Kādā vēstule mātei no Maskavas viņš savā humoristiskajā tonī raksta par Juškovu, Osipu Ivanoviču, sava svaiņa brāli: «Osips Ivanovičs iedomājas par sevi diezin ko, jo viņš ir staļļmeistars. Taču es ne drusciņas no viņa nebaidos. Man pašam ir savs staļļmeistars.»

Tēvs ne vien nekur nedienēja Nikolaja laikā, bet pat visi viņa draugi bija tādi paši brīvi ļaudis, kas nekur nedienēja un pret valdību mazliet frondēja. Visā manā bērnībā un pat jaunības laikā mūsu ģimenei nebija tuvāku attiecību ne ar vienu ierēdni. Protams, bērnībā es nekā no tā nesapratu, taču sapratu to, ka tēvs nekad neviena priekšā nepazemojās, nemainīja savu žirgto, jautro un bieži ironisko toni. Un šī sevis paša vērtības apziņa, ko es viņā redzēju, vairoja manu mīlestību, manu sajūsmu par viņu.

Atceros viņu kabinetā, kur mēs nācām no viņa atvadīties vai dažreiz tāpat vien parotaļāties, kur viņš ar pīpi mutē sēdēja uz ādas dīvana un mūs glāstīja un dažreiz mums par lielu prieku palaida uz ādas dīvana sev aiz muguras un turpināja vai nu lasīt, vai sarunāties ar muižas pārvaldnieku, kas stāvēja pie durvju stenderes, vai ar S. Jazikovu, manu krusttēvu, kas bieži ciemojās pie mums.

Atceros, kā viņš nonāca pie mums lejā un zīmēja mums bildītes, kas mums šķita pilnības paraugs.

Atceros, kā reiz viņš lika man nolasīt viņam Puškina dzejoļus, kuri man bija iepatikušies un kurus biju iemācījies no galvas: «Jūrai» — «Ardievu, brīves auklētāja …» un «Napoleonam» — «Ir lielais liktens piepildījies, un stindzis dižā vīra vaigs…» utt. Acīm redzot viņu pārsteidza patoss, ar kādu es šās vārsmas noskandēju, un viņš, mani noklausījies, nozīmīgi saskatījās ar turpat stāvošo Jazikovu. Sapratu, ka tēvs manā deklamacijā saskatījis ko labu, un jutos ļoti aplaimots. Atceros viņa jautros jokus un nostāstus pie pusdienu un vakariņu galda, kā vecmāmiņa, krustmāmiņa un mēs, bērni, smējāmies, viņā klausoties.

Vēl atminos viņa braucienus uz pilsētu un to brīnišķi jauko izskatu, kāds viņam bija, kad ietērpās svārkos un šaurajās biksēs.

Taču visskaidrāk tēvu atceros, kad tas devās medībās ar suņiem. Atminos viņa izbraukumus medībās. Vēlāk man vienmēr licies, ka Puškins pēc tām notēlojis vīra izbraukumu uz medībām «Grafā Nuļinā».

Atminos, kā kopā ar tēvu gājām pastaigāties un kā viņam līdzi atskrējušie jaunie kurti pa nepļauto pļavu, kur garā zāle tos šaustīja un kutināja tiem pavēderes, sadraiskojušies, ar sānis noliektām astēm joņoja apkārt, un kā viņš par tiem priecājās. Atceros, kā medību svētku dienā pirmajā septembrī mēs visi izbraucām līnijdroškā uz savrupu mežiņu, kur bija iedzīta lapsa, un kā dzinēji viņu trenkāja un kaut kur — mēs to neredzējām — kurti noķēra. Sevišķi skaidri atminos vilka sprostu. Tas bija pie pašām mājām. Mēs visi kājām izgājām skatīties. Ratos veda siksnām sasaistītu lielu, pelēku vilku ar sasietām kājām. Viņš gulēja mierīgi un tikai šķielēja uz pienācējiem. Nonākuši galā aiz dārza, vilku no sprosta izvilka, piespieda ar dakšām pie zemes un atraisīja kājas. Viņš sāka spārdīties un raustīties un aiz niknuma grauza siksnas. Beidzot viņam uz pakauša arī atraisīja siksnu, un kāds iesaucās: «Laid vaļā!» Pacēla dakšas, vilks piecēlās kājās un kādas desmit sekundes pastāvēja uz vietas. Bet viņam uzkliedza un uzrīdīja suņus. Vilks, suņi, zirdzinieki, jātnieki aizdrāzās pa lauku lejā. Un vilks aizšmauca. Atceros, tēvs nopukojās un, dusmīgi plātīdams rokas, atgriezās mājās.

Bet vispatīkamākās atmiņas par tēvu man ir no tiem brīžiem, kad viņš sēdēja ar vecmāmuļu uz dīvana, palīdzot tai izlikt pasjansu. Tēvs bija pieklājīgs un laipns ar visiem. Taču pret vecmāmuļu viņš vienmēr bija sevišķi laipns un pakalpīgs. Reizēm vecmāmuļa aubītē ar kruzuļiem un lentu sēž uz dīvana, pastiepusi garo zodu, un izdala kārtis, paretam iešņaukdama no zelta tabakdozes. Līdzās dīvanam atzveltnes krēslā sēž Tulas ieroču tirgotāja Petrovna, tērpusies kamzolītī ar patronām, vērpj un paretam ar kamolu piebungo pie sienas, kur viņa jau iedauzījusi iedobumu. Šī Petrovna — tirgotāja — nez kāpēc vecmāmuļai iepatikusies, un viņa bieži pie mums ciemojas un vienmēr sēž vecmāmiņai blakus — viesistabā uz dīvana. Krēslos sēž krustmāmiņas, un viena no tām allaž lasa priekšā. Kādā mīkstajā krēslā, iespiedusi dobulīti zem sevis, guļ melnlāsainā kurtu sugas kuce Milka, spriganā tēva mīlule ar brīnišķīgām, melnām acīm. Mēs ienākam atvadīties, bet reizēm arī pasēžam šepat. Vienmēr atvadāmies, saskūpstoties ar vecmāmiņu un krustmāmiņām, saskūpstoties, pa veclaiku paražai sadevušies rokas. Atceros, reiz pasjansa un lasīšanas vidū tēvs aptur krustmāmiņu, kas lasīja, parāda uz spoguli un kaut ko čukst.

Mēs visi raugāmies turp.

Tur sulainis Tihons, zinādams, ka tēvs ir viesistabā, zogas kabinetā pačiept viņa tabaku no lielā ādas tabakrepja, kas savelkot sakļaujas kā rozes pumpurs. Tēvs redz viņu spogulī un raugās viņa uzmanīgi uz pirkstgaliem soļojošajā stāvā.

Krustmāmiņas smejas. Vecmāmuļa ilgi neko nesaprot, bet, kad saprot, priecīgi smaida. Esmu sajūsmā par tēva labsirdību un, no viņa atvadoties, sevišķi maigi noskūpstu viņa balto, stiegraino roku.

Tēvu es ļoti mīlēju, tomēr līdz tam laikam, kad viņš nomira, nezināju, cik stipra bija šī mīlestība.

Bet par to vēlāk. Tagad par citiem mūsu ģimenes locekļiem, kuru vidū aizritēja mana bērnība.

IV

Mana vecmāmuļa Pelageja Nikolajevna bija lielus īpašumus sakrājušā aklā kņaza Nik. Ivan. Gorčakova meita. Cik varu spriest par viņas raksturu, viņa bija aprobežota, maz izglītota — viņa, kā toreiz visi, franciski prata labāk nekā krieviski (un tā bija visa viņas izglītība) — un ļoti izlutināta sieviete — sākumā lutinājis tēvs, pēc tam vīrs un tad, jau manā laika, dēls. Turklāt kā vecāko meitu ģimenē viņu ļoti cienīja visi Gorčakovi: bijušais kara ministrs Nikolajs Ivanovičs un Andrejs Ivanovičs, un brīvdomātāja Dmitrija Petroviča dēli — Pjotrs, Sergejs un Michails Sevastopoļski.

Mans vectēvs Iļja Andrejevičs, vecmāmuļas vīrs, kā es viņu saprotu, arī bija aprobežots cilvēks, ļoti mīksta rakstura, jautrs un ne tikai devīgs, bet pat bezjēdzīgi izšķērdīgs, un, galvenais, lētticīgs. Viņa muižā Beļevskas apriņķī, Poļanās, — nevis Jasnajā Poļanā, bet Poļanās, — ilgu laiku nepārtraukti turpinājās dzīres, teātri, balles, viesības, vizināšanās; un, tā kā vectēvs mēdza spēlēt uz lielām sumām lomberu un vistu, turklāt neprotot spēlēt, un allaž bija gatavs visiem aizdot, arī bez atdošanas, kam klāt vēl nāca pasāktās aferas un atpirkšanās, tad viss beidzās ar to, ka viņa sievas lielā muiža tā iestiga parādos, ka nebija no kā dzīvot un vectēvam vajadzēja izgādāt un pieņemt — kas ar viņa sakariem nebija grūti — gubernatora vietu Kazaņā! Vectēvs, kā man stāstīja, kukuļus neesot ņēmis, vienīgi no atpircējiem, kas toreiz bija vispārpieņemta paraža, un dusmojies, kad viņam tos piedāvājuši, taču vecmāmuļa, kā man stāstīja, vīram nezinot, dāvanas pieņēmusi.

Kazaņā vecmāmuļa izprecinājusi Juškovam jaunāko meitu Pelageju. Bet vecākā meita Aleksandra jau Pēterburgā bija izprecināta grafam Sakenam.

Pēc vīra nāves Kazaņā un tēva precībām mana vecmāmuļa ar manu tēvu apmetusies Jasnajā Poļanā, un te es viņu redzēju jau kā sirmgalvi un labi atceros.

Tēvu vecmāmuļa karsti mīlēja, mīlēja arī mūs, mazbērnus, kavēdama laiku ar mums; mīlēja arī krustmāmiņas, bet, man šķiet, ne visai mīlēja manu māti, uzskatīdama viņu par mana tēva necienīgu un būdama greizsirdīga uz viņu. Ar muižas ļaudīm un kalpotājiem vecmāmuļa nevarēja būt stingra, jo visi zināja, ka viņa ir pirmā persona mājā un centās viņai izdabāt, bet pret savu istabas meitu Gašu viņa ļāva vaļu untumiem un tirdīja to, gan uzrunādama: «Jūs, mana mīļā,» — gan pieprasīdama no Gašas to, ko nebija prasījusi ne no viena, gan visādi viņu mocīdama. Un savādi — Gašai, Agafjai Michailovnai, ko es labi pazinu, pielipa vecmāmuļas maniere gražoties, un pret savu meitēnu un kaķi, un vispār pret būtnēm, kurām varēja pavēlēt, viņa bija tikpat kapriza ka vecmāmuļa pret viņu.

Manas visagrīnākās atmiņas par vecmāmuļu līdz mūsu aizbraukšanai uz Maskavu un turienes dzīvei apvienojamas trijos spēcīgos, ar viņu saistītos iespaidos.

Pirmās atmiņas — atceros, kā vecmāmuļa mazgājās un ar diezin kādām sevišķām ziepēm sacilināja uz rokām brīnišķīgus putu burbuļus, kādus, man likās, vienīgi viņa prata uzburt. Mūs tīšām atveda pie vecmāmuļas — laikam mūsu sajūsma un brīnīšanās par ziepju burbuļiem vecmāmuļu uzjautrināja, — lai redzētu, kā viņa mazgājas. Atminos: balta jaciņa, lindraki, baltas, vecīgas rokas un milzīgi burbuļi, kas pacēlās uz tām, un viņas apmierinātā, smaidošā, baltā seja.

Otrās atmiņas — kā vecmāmuļu tēva kambarsulaiņi vilkšus, bez zirga aizveda dzeltenā atsperu kabrioletā, kurā mēs ar Fjodoru Ivanoviču braucām vizināties, uz Jaunaudzes smalci riekstot, jo togad bija sevišķi daudz riekstu. Atminos biezu, kuplu lazdu biezokni, kura dziļumā, pašķirot un laužot zarus, Petruša ar Matjušu vadāja dzelteno kabrioletu ar vecmāmuļu un pielieca viņai zarus ar gataviem, dažreiz jau izbirstošiem riekstu čemiem, atminos, kā vecmāmuļa pati tos rāva un lika maisā un kā mēs šur tur paši liecām zarus, šur tur Fjodors Ivanovičs pārsteidza mūs ar savu spēku, pieliekdams mums resnās lazdas, bet mēs aplasījām tās no visām pusēm un tomēr redzējām, ka vēl palika pāri nepamanīti rieksti, kad Fjodors Ivanovičs tās atlaida vaļā un krūmāji, lēni spraukdamies, atliecās taisni.

Atminos, cik tveicīgi bija klajumiņos un cik patīkami vēsi ēnā, kā dvesmoja lazdu lapu skāņās smaržas, kā visās malās ka kraukšķēja vien koda pušu riekstus meitenes, kuras bija mums līdzi, un ka mēs nepārtraukti gremojām svaigos, piebriedušos, baltos kodolus. Mēs lasījām kabatās un klēpī un nesām uz kabrioletu, un vecmāmuļa pieņēma un mūs uzslavēja. Kā atgriezāmies mājās un kas notika vēlāk, es neko neatceros, atminos tikai, ka vecmāmuļa, lazdājs, lazdu lapu skāņās smaržas, kalpotāji, dzeltenais kabriolets un saule savienojas kopējā līksmā iespaidā. Man likās, ka tāpat ka ziepju burbuļi varēja būt vienīgi vecmāmuļai, tā arī mežs, rieksti, saule un ēnas varēja būt tikai pie vecmāmuļas dzeltenajā kabrioletā, kuru velk Petruša un Matjuša.

Bet visspilgtākās ar vecmāmuļu saistītas atmiņas ir vecmāmuļas guļamistabā pavadītā nakts un Ļevs Stepaničs.

Ļevs Stepaničs bija akls pasaku stāstītājs (viņš bija jau vecs, kad es viņu sāku pazīt), vecās kundzības palieka, vectēva kundzības palieka.

Viņš bija nopirkts tikai tālab, lai stāstītu pasakas, kuras viņš ar akliem piemītošo neparasto atmiņu varēja atstāstīt vārdu pa vārdam, pēc tam kad pāris reizes tās bija izlasītas viņam priekšā. Viņš mitinājās kaut kur mājā, un augu dienu viņu neredzēja. Bet vakaros viņš uznāca augšā vecmāmuļas guļamistabā (šī guļamistaba bija zemā telpā, kurā ieiet varēja, uzkāpjot pa diviem pakāpieniem) un apsēdās uz zemās palodzes, kur viņam atnesa vakariņas no kungu galda. Te viņš sagaidīja vecmāmuļu, kas akla cilvēka klātbūtnē bez kautrēšanās varēja sakārtot savu nakts tualeti. Todien, kad bija mana kārta pārgulēt nakti pie vecmāmuļas, Ļevs Stepaničs, ar savām baltajām acīm, zilos, garos svārkos ar krokām uz pleciem, jau sēdēja uz palodzes un ēda vakariņas. Neatceros, kā izģērbās vecmāmuļa, šai istabā vai citā, un kā mani apguldīja gultā, atceros tikai to mirkli, kad nopūta sveci, palika vienīgi svētlampiņa zeltīto svētbilžu priekšā, vecmāmuļa, tā pati brīnišķā vecmāmuļa, kas laida neparastos ziepju burbuļus, zvilnēja uz augstiem spilveniem, visa balta, baltā naktstērpā, baltā aubē un apsegta ar baltu segu, un no palodzes atskanēja vienmuļa, mierīgā Ļeva Stepaniča balss:

— Pavēlēsiet turpināt?

— Jā, turpiniet.

— «Mīļā māsiņ,» viņa sacīja, — atsāka Ļevs Stepaničs savā klusajā, vienmuļajā, vecīgajā balsī, — «pastāstiet mums kādu no tām visuvaldzinošajām pasakām, kuras jūs tik labi protat stāstīt!»

«Labprāt,» Šecherezade atbildēja, «es pastāstīšu slaveno notikumu ar princi Kamaru al Zamanu, ja mūsu pavēlnieks tam piekritīs.» Saņēmusi sultāna piekrišanu, Šecherezade iesaka tā: «Kādam valdnieku valdniekam bija viens vienīgs dēls …»

Un acīm redzat vārdu pa vārdam kā no grāmatas Ļevs Stepaničs sāka stāstīt notikumu ar Kamaru al Zamanu. Es nedzirdēju un nesapratu, ko viņš stāstīja, tā mani bija aizrāvis baltās vecmāmuļas noslēpumainais izskats, viņas trīsošā ēna uz sienas un sirmgalvis ar baltajām acīm, kuru es neredzēju, bet kuru atcerējos nekustīgi sēžam uz palodzes un lēnā balsī izrunājam kādus dīvainus, man likās, svinīgus vārdus, kas vientuļi izskanēja pustumšajā, svētlampiņas trīsošās liesmiņas apgaismotajā istabā.

Laikam es tūdaļ aizmigu, jo tālāk neko vairs neatceros, un tikai nākamajā rītā atkal brīnījos un jūsmoju par ziepju burbuļiem, kurus mazgājoties uz savām rokām uzbūra vecmāmuļa.

Vēlāk pastāstīšu savus tālākos iespaidus par vecmāmuļu, pārbraucot uz Maskavu un dzīvojot tur; bet tagad pastāstīšu, ko zinu un atminos par otru manas bērnības svarīgu personu — manu krustmāti Aleksandru Iļjiņičnu, grāfieni Ostenu-Sakenu, kas dzīvoja pie mums.

V

Krustmāmiņa Aleksandra Iļjiņična ļoti agri Pēterburgā bija izprecināta bagātam Baltijas grafam Ostenam-Sakenam. Precības šķita visai spīdošas, taču laulības dzīve krustmāmiņai beidzās gaužām bēdīgi, lai gan varbūt šo laulību sekas bija svētīgas viņas dvēselei.

Krustmāmiņa Aline, kā viņu sauca ģimenē, laikam bijusi ļoti pievilcīga, ar lielām, gaišzilām acīm un lēnprātīgu baltās sejas izteiksmi, kā viņa sešpadsmit gadu vecumā uzgleznota ļoti jaukā portretā.

Drīz pēc kāzām Ostens-Sakens ar jauno sievu aizbraucis uz savu lielo Baltijas muižu, un tur aizvien stiprāk un stiprāk sākusi parādīties viņa gara slimība, kas sākumā izpaudusies vienīgi ļoti redzamā, nepamatotā greizsirdībā. Jau pirmajā laulības gadā, kad krustmāmiņa bijusi uz grūtām kājām, slimība tā pastiprinājusies, ka grafam uznākuši pilnīga ārprāta brīži, kad viņam licies, ka ienaidnieki, kas grib viņam atņemt sievu, viņu ielenc un vienīgais glābiņš ir aizbēgt no tiem. Tas bijis vasarā. Piecēlies agri no rīta, viņš paziņojis sievai, ka vienīgais līdzeklis kā glābties esot bēgšana, ka viņš licis aizjūgt karieti un ka viņi tūlīt braucot, lai viņa sapošoties.

Tiešām, kariete tūdaļ piebraukta, viņš iesēdinājis tajā krustmāmiņu un pavēlējis braukt cik vien iespējams ātrāk. Ceļā viņš izņēmis no lādītes divas pistoles, uzvilcis gaili un iedevis vienu krustmāmiņai, sacīdams, ja ienaidnieki uzzināšot par viņa bēgšanu, tie viņu panākšot, un tad viņi esot pagalam, un vienīgais, ko viņiem atliekot darīt, esot nogalināt vienam otru. Izbiedētā un pārsteigtā krustmāmiņa paņēmusi pistoli un gribējusi vīru atrunāt, bet tas neklausījies un tikai griezies atpakaļ, gaidīdams pakaļdzīšanos, un skubinājis kučieri. Par nelaimi uz lauku ceļa, kas izgājis uz lielceļa, parādījusies ekipaža; vīrs iekliedzies, ka viss pagalam, un pavēlējis viņai to nošaut, bet pats iešāvis krustmāmiņai tieši krūtīs. Varbūt, ieraudzījis, ko izdarījis, kā arī to, ka viņu nobiedējusī ekipaža aizbrauc uz otru pusi, viņš apstājies, izcēlis ievainoto, asiņojošo krustmāmiņu no ekipažas, nolicis uz ceļa un aizaulekšojis. Krustmātei par laimi drīz uz ceļa viņu atraduši zemnieki, pacēluši un aizveduši pie mācītāja, kas kā nu prazdams ievainojumu pārsējis un aizsūtījis pēc ārsta. Lode labajā pusē caururbusi krūtis (krustmāmiņa parādīja man palikušo rētu), un ievainojums neesot bijis smags. Tai laikā, kad viņa atveseļodamās vēl aizvien stāvoklī gulējusi pie mācītāja, vīrs atjēdzies, atskrējis pie viņas, izstāstījis mācītājam notikušo, kā viņa nelaimīgi tikusi ievainota un lūdzis ar krustmāmiņu satikšanos. Šī tikšanās bijusi briesmīga: vīrs, viltīgs kā visi garīgi slimie, izlicies, ka savu soli nožēlo un ir norūpējies vienīgi par viņas veselību. Nosēdējis ar krustmāmiņu diezgan ilgi, pilnīgi saprātīgi par visu sarunādamies, viņš izmantojis brīdi, kad viņi palikuši vieni, lai mēģinātu savu nodomu izpildīt. It kā raizējoties par tās veselību, viņš palūdzis parādīt viņam mēli, un, kad tā mēli izbāzusi, viņš ar vienu roku to satvēris, bet ar otru izrāvis paslēpto bārdas nazi, lai mēli nogrieztu. Notikusi cīņa, krustmāmiņa izrāvusies no viņa rokām, sākusi kliegt, saskrējuši ļaudis, vīru savaldījuši un aizveduši prom.

Kopš tā laika grafa vājprātība pilnīgi konstatēta, un viņš vēl ilgi nodzīvojis kādā garīgi slimo iestādē bez kādiem sakariem ar krustmāmiņu.

Drīz pēc tam krustmāmiņu pārveduši uz vecāku māju Pēterburgā, un tur viņa dzemdējusi jau nedzīvu bērnu. Baidīdamies, ka sarūgtinājumam par bērna nāvi varētu būt nelabvēlīgas sekas, viņai sacījuši, ka bērns dzīvs, un paņēmuši pazīstamas kalpones, galma pavāra sievas, tai pašā laikā piedzimušo meitiņu. Šī meitiņa bija Pašeņka, kas dzīvoja pie mums un bija jau pieaugusi meiča, kad es sāku sevi atcerēties. Nezinu, kad Pašeņkai atklāts viņas dzimšanas noslēpums, bet, kad es viņu pazinu, viņa jau zināja, ka nav krustmāmiņas meita. Krustmāmiņa Aleksandra Iļjiņična pēc notikušā dzīvojusi pie saviem vecākiem, tad pie mana tēva un vēlāk, pēc tēva nāves, bija mūsu aizbildne, bet, kad man bija divpadsmit gadu, viņa nomira Optinas klosterī.

Šī krustmāmiņa bija patiesi reliģioza sieviete. Viņas mīļākā nodarbošanās bija svēto dzīves gājumu lasīšana, sarunas ar svētceļotājiem, vientiesīšiem, mūkiem, mūķenēm, no kuriem daži pastāvīgi dzīvoja mūsu mājā, bet daži tikai apmeklēja krustmāmiņu. To skaitā, kas gandrīz pastāvīgi pie mums dzīvoja, bija mūķene Marja Gerasimovna, manas māsas krustmāte, kas jaunībā bija devusies svētceļojumā ar vientiesīša Ivanuškas vārdu. Māsas krustmāte Marja Gerasimovna bija tāpēc, ka māte bija apsolījusies ņemt viņu kūmās, ja tā izlūgšoties dievam meitu, ko māte pēc četriem dēliem ļoti vēlējusies. Meita piedzima, un Marja Gerasimovna bija viņas krustmāte un dzīvoja laikiem Tulas sieviešu klosterī, laikiem mūsmājā.

Krustmāmiņa Aleksandra Iļjiņična bija reliģioza ne tikai ārēji, ievēroja gaveņus, daudz lūdza dievu, satikās ar svētas dzīves ļaudīm, kāds viņas laikā bija mūks Leonids Optinas klosterī, bet arī pati dzīvoja patiesi kristīgu dzīvi, cenzdamās ne tikai vairīties no jebkādas greznības un pakalpojumiem, bet pūloties, cik iespējams, kalpot citiem. Naudas viņai nekad nebija, jo viņa izdalīja lūdzējiem visu, kas viņai bija.

Istabene Gaša, kas pēc vecmāmuļas nāves pārgāja pie viņas, stāstīja man, kā krustmāmiņa Maskavas dzīves laikā, ejot uz rīta dievkalpojumu, uzmanīgi uz pirkstgaliem pagājusi garām aizmigušajai istabenei un pati darījusi visu, ko pēc pieņemtās paražas darījušas istabenes. Uztura un apģērba ziņā viņa bija tik vienkārša un pieticīga, cik vien var iedomāties. Lai cik man nepatīkami par to runāt, es no bērnības atceros krustmāmiņas Aleksandras Iļjiņičnas īpatnējo skābeno smaržu, kas laikam nāca no viņas nolaidīgās tualetes. Un tā bija tā pati graciozā, poetiskā Aline ar skaistajām, zilajām acīm, kura kādreiz mīlēja grāmatas un pārrakstīja franču dzejoļus, kura spēlēja arfu un arvien guva lielus panākumus vislielākajās ballēs.

Atminos, cik viņa allaž bija vienādi laipna un laba kā pret visiem cienījamiem vīriešiem un dāmām, tā arī pret mūkiem un mūķenēm, svētceļotājiem un svētceļotājām.

Atceros, kā viņas svainis Juškovs allaž mēdza par viņu pajokoties un kā reiz no Kazaņas atsūtīja uz viņas vārda lielu kasti. Kastē atradās otra kaste, tajā trešā utt. līdz nelielai kārbiņai, kurā vatē ietīts gulēja mazs porcelāna mūks. Atceros, cik labsirdīgi viņa smējās, rādīdama šo sūtījumu krustmāmiņai. Vēl atceros, kā pie pusdienu galda tēvs stāstīja, ka viņa it kā kopā ar savu māsīcu Molčanovu baznīcā ķērusi savu iecienīto mācītāju, lai saņemtu no tā svētību.

Tēvs to notēloja kā vajāšanu, it kā Molčanova nogrābusi mācītāju pie svētajiem vārtiem, viņš meties uz ziemeļu vārtiem, Molčanova dzinusies pakaļ, aizskrējusi garām un tur tad Aline mācītāju sagrābusi. Atminos viņas jaukos, labsirdīgos smieklus un priekā mirdzošo seju. Reliģiozās jūtas, kas pildīja viņas dvēseli, acīm redzot viņai bija tik svarīgas, bija tādā mērā augstākas par visu pārējo, ka viņa nespēja dusmoties, skumt par kaut ko, nespēja piešķirt pasaulīgajām lietām to nopietnību, kādu tām parasti piešķir. Viņa rūpējās par mums, kad bija mūsu aizbildne, taču viss, ko viņa darīja, pilnām nesaistīja viņas dvēseli, viss bija pakļauts kalpošanai dievam, kā nu viņa šo kalpošanu saprata.

VI

Trešā pēc tēva un mātes un vissvarīgākā persona ietekmes ziņā, kādu tā atstāja uz manu dzīvi, bija krustmāmiņa, kā mēs viņu saucām, Tatjana Aleksandrovna Jergoļska. Viņa bija Gorčakovu vecmāmuļas visai attāla radiniece. Viņa un viņas māsa Liza, kas vēlāk apprecējās ar grafu Pjotru Ivanoviču Tolstoju, pēc vecāku nāves jau kā mazas meitenes palika nabaga sērdienītes. Viņām bija vēl vairāki brāļi, kurus radi kaut kā iekārtoja. Bet meitenes pieņemt audzināšanā nolēmusi savās aprindās Černskas apriņķī ievērojamā un savā laikā valdonīgā un cienīgā fat. Sem. Skuratova un mana vecmāmuļa. Saritinājušas zīmītes, nolikušas zem svētbildes, pielūgušas dievu, tās izvilkušas, un Lizaņka kritusi Tatjanai Semjonovnai, bet melnūksnējā — vecmāmuļai. Taņeņka, kā viņu pie mums sauca, bija vienos gados ar tēvu, dzimusi 1795. gadā un audzināta gluži tāpat kā manas krustmātes, un visi viņu maigi mīlēja, jo viņu jau nevarēja nemīlēt stingrā, noteiktā, enerģiskā un reizē pašaizliedzīgā rakstura dēļ. Viņas raksturu labi parāda gadījums ar linealu, ko tā mums atstāstīja, parādīdama prāvu apdeguma rētu gandrīz plaukstas lielumā starp elkoni un delnu. Bērni būdami, viņi lasījuši nostāstus par Muciju Scevolu un sākuši strīdēties par to, ka neviens no viņiem neuzdrošinātos izdarīt tāpat. «Es izdarīšu,» Taņeņka apņēmusies. «Neizdarīsi,» sacījis mans krusttēvs Jazikovs un, — tas arī viņam raksturīgi, — sakarsējis uz sveces linealu tā, ka tas apogļojies un viss kūpējis. «Nu, pieliec to pie rokas,» viņš sacījis. Taņeņka izstiepusi balto roku, — meitenes toreiz vienmēr staigājušas dekoltē, — un Jazikovs pielicis apogļojušos linealu. Viņa saviebusies, taču roku nost nerāvusi un ievaidējusies tikai tad, kad lineals ar ādu atlupis no rokas. Kad pieaugušie ieraudzījuši viņas brūci un sākuši izjautāt, kā tas gadījies, viņa teikusi, ka pati to izdarījusi, gribējusi izjust, ko izjutis Mucijs Scevola.

Tāda Taņeņka bija vienmēr, noteikta un pašaizliedzīga. Laikam viņa ar savu aso, melno, cirtaino, milzīgo bizi, melnajām acīm kā agatiem un dedzīgo, enerģisko sejas izteiksmi bija ļoti pievilcīga. V. Juškovs, krustmātes Pelagejas Iļjiņičnas vīrs, liels sieviešu mednieks, jau būdams sirmgalvis, bieži viņu pieminēja ar tādu izjūtu, ar kādu runā iemīlējušies par agrāko mīlas objektu: «Toinette, oh, elle йtait charmante! » [120]

Kad es sāku viņu atcerēties, viņai jau bija pāri četrdesmitiem, un es nekad nedomāju par to, vai viņa ir skaista vai ne. Es viņu tikai mīlēju, mīlēju viņas acis, viņas smaidu, melnūksnējo, plato, mazo rociņu ar enerģisko šķērsdzīslu.

Laikam viņa mīlēja tēvu, un tēvs mīlēja viņu, bet viņa nebija izgājusi pie tā jaunībā, lai viņš varētu precēties ar manu bagāto māti. Bet vēlāk nebija gājusi pie viņa tāpēc, ka negribēja bojāt jaukās, poetiskās attiecības ar viņu un ar mums. Viņas papīros zīlītēm rotātā portfelītī atrodas šāda 1836. gadā, sešus gadus pēc manas mātes nāves, uzrakstīta zīmīte: «16 Aoщt 1836. Nicolas m'a fait aujourd'hui une йtrange proposition — celle de l'йpouser, de servir de mиreаses enfants et de ne jamais les quitter. J'ai refusй la premiиre proposition, j'ai promis de remplire l'autre tant que je vivrai.»[121]

Tā viņa uzrakstījusi, taču nekad ne mums, ne kādam citam par to neteica.

Pēc tēva nāves viņa izpildīja tā otro vēlēšanos. Mums bija divas īstas krustmātes un vecmāmuļa. Visām viņām bija lielākas tiesības uz mums nekā Tatjanai Aleksandrovnai, kuru mēs par krustmāmiņu saucām tikai paraduma pēc, jo mūsu radniecība bija tik tāla, ka es nekad nespēju to atcerēties, tomēr viņa ar mīlestības tiesībām, kā Buda ar ievainoto gulbi, ieņēma mūsu audzināšanā pirmo vietu. Un mēs to jutām. Arī man bija jūsmīgi aizkustinošas mīlas uzliesmojumi pret viņu. Atceros, kā reiz viesistabā uz dīvana (man bija pieci gadi) biju nogulies aiz viņas; viņa glāstot aizskāra mani ar roku. Es satvēru šo roku un aizkustinājuma pilnā mīlestībā sāku to skūpstīt un raudāt.

Viņa bija audzināta kā bagāta nama jaunkundze — franciski runāja un rakstīja labāk nekā krieviski, teicami spēlēja klavieres, taču kādus trīsdesmit gadus nebija tām pieskārusies. Viņa sāka atkal spēlēt tikai tad, kad es pieaudzis mācījos spēlēt, un, reizēm spēlējot četrrocīgi, pārsteidza mani ar savas spēles pareizību un eleganci. Pret apkalpotājiem viņa bija laba, nekad ar tiem nerunāja dusmīgi, pat domās nepieļāva sitienus un rīkstes, taču uzskatīja, ka dzimtļaudis paliek dzimtļaudis, un izturējās pret tiem kā kundzene. Un tomēr atšķirībā no citiem viņu mīlēja visi. Kad viņa nomira un viņu nesa caur sādžu, no visām mājām iznāca zemnieki un lūdza noturēt dvēseles aizlūgumu. Viņas būtība bija mīla, — lai kā es vēlējos, kaut būtu citādi, — mīla pret vienu cilvēku — manu tēvu. Tikai, izplūstot no šī centra, viņas mīla izlija pār visiem cilvēkiem. Bija jūtams, ka arī mūs tā mīlēja viņa dēļ, caur viņu visus mīlēja, jo visa tās dzīve bija mīla.

Savas mīlas dēļ viņai bija lielākās tiesības uz mums, bet īstajām krustmāmiņām, sevišķi Pelagejai Iļjiņičnai, kad tā aizveda mūs uz Kazaņu, bija oficialas tiesības, un krustmāmiņa Tatjana tām padevās, taču mīla tādēļ nemazinājās. Viņa dzīvoja pie savas māsas gr. L. Tolstojas, taču savā sirdī bija pie mums un, tiklīdz tas bija iespējams, atgriezās mūsu mājā. Man tā bija liela laime, ka viņa sava mūža pēdējo posmu, apmēram divdesmit gadus, pavadīja kopā ar mani Jasnajā Poļanā. Taču kā gan mēs nepratām savu laimi novērtēt, jo vairāk tāpēc, ka patiesa laime aizvien ir klusa un nemanāma! Es to novērtēju, taču ne visnotaļ pietiekami. Viņa mīlēja savā istabā dažādos trauciņos turēt saldumus: vīģes, medus raušus, dateles, mīlēja pirkt un mani pašu pirmo ar tiem pacienāt. Nevaru aizmirst un bez nežēlīgiem sirdsapziņas pārmetumiem atminēties, kā vairākkārt viņai atteicos dot šiem kārumiem naudu un kā viņa, skumji nopūzdamās, apklusa. Tiesa, es biju spaidīgos apstākļos, taču tagad nespēju bez šausmām atcerēties, kā es viņai atteicu.

Jau tad, kad biju precējies un viņa sāka zaudēt spēkus, reiz, nogaidījusi, kad biju viņas istabā, aizgriezusies sāņus (es redzēju, ka viņa gatava sākt raudāt), viņa man sacīja: «Redz, mes chers amis [122] , mana istaba ir ļoti laba un jums ievajadzēsies. Bet, ja es tajā nomiršu,» viņa turpināja drebošā balsī, «jums būs nepatīkamas atmiņas, tāpēc pārvietojiet mani citā, lai es nenomirstu šeit.» Tāda viņa bija kopš manas agrās bērnības, kad es vēl nespēju viņu saprast.

Teicu, ka krustmāmiņa Tatjana Aleksandrovna mani visdziļāk ietekmēja. Šī ietekme, pirmkārt, izpaudās tā, ka jau bērnībā viņa iemācīja mani garīgi izjust mīlu. Viņa nemācīja to man ar vārdiem, bet iedvesmoja mīlai ar savu piemēru. Es redzēju un jutu, cik labi viņai bija mīlēt, un sapratu mīlas laimi. Tas pirmkārt. Otrkārt, viņa iemācīja man saskatīt nesteidzīgas, vientuļas dzīves jaukumu. Lai gan šīs nav vairs bērnības, bet pieauguša cilvēka atmiņas, es nevaru neatcerēties savu vecpuiša dzīvi kopā ar viņu Jasnajā Poļanā, sevišķi garajos rudens un ziemas vakaros. Un šie vakari palikuši man kā brīnišķīga atmiņa.

Viņas istaba bija tāda: kreisajā kaktā stāvēja kumode ar neskaitāmām lietiņām, kas bija vērtīgas vienīgi viņai pašai, labajā kaktā — skapītis ar svētbildēm un lielu, sudrabā rotātu pestītāja tēlu; vidū dīvans, uz kura viņa gulēja; pie tā galds. Pa labi durvis uz viņas kalpones istabu un otrs dīvans, uz kura gulēja labā večiņa Natālija Petrovna, kas dzīvoja kopā ar viņu, — nevis lai palīdzētu krustmāmiņai, bet tādēļ, ka tai nebija kur dzīvot. Starp logiem pie spoguļa bija viņas rakstāmgaldiņš ar kārbiņām un vāzīti, kur glabājās saldumi: medus rauši un dateles, ar ko viņa cienāja mani. Pie loga divi atzveltņi, no durvīm pa labi izšūts, ērts mīkstais krēsls, un krustmāmiņai patika, lai es vakaros tajā sēdētu.

Galvenais šīs dzīves jaukums bija pilnīga materiala bezrūpība, labās attiecības ar visiem, stingrās, neapšaubāmi labās attiecības ar tuviniekiem, kuras neviens nespēja sabojāt, un nesteidzība, aizritošā laika neapjausme. Šiem vakariem man jāpateicas par savām labākajām domām, labākajām dvēseles izjūtām. Sēžu krēslā, lasu, domāju, reizēm paklausos krustmāmiņas sarunās ar Natāliju Petrovnu vai allaž labo, laipno istabeni Duņečku, pārmainu ar krustmāmiņu pāris vārdu un atkal sēžu, lasu, domāju. Šis brīnišķīgais krēsls vēl tagad stāv pie manis, taču tas nav vairs tāds. Toreiz varēja sacīt:«Wer darauf sitzt, der ist glьcklich, und der Glьckliche bin ich.» [123]

Un tiešām es biju patiesi laimīgs, kad sēdēju šajā krēslā. Pēc nelāgās dzīves Tulā pie kaimiņiem — ar kārtīm, čigāniem, medībām, muļķīgu uzpūtību, atgriežos mājās, ieeju pie krustmāmiņas, pēc veca paraduma noskūpstām viens otram roku, es — viņas mīļo, enerģisko, viņa — manu netīro, netikumīgo roku, apsveicināmies, arī pēc veca paraduma, franciski, pajokojos ar Nataliju Petrovnu un iesēstos ērtajā atzveltnī. Viņa zina visu, ko esmu darījis, nožēlo to, tomēr nekad nepārmet, aizvien ir tikpat laipna un mīļa. Sēžu atzveltnī, lasu, domāju, klausos viņas sarunās ar Nataliju Petrovnu. Te atminas vecos laikus, te izliek pasjansu, te iztulko kādu iepriekšēju zīmi, te par kaut ko pajokojas, un abas večiņas smejas, sevišķi krustmāmiņa, bērnišķiem, jaukiem smiekliem, kurus dzirdu vēl tagad. Es pastāstu, ka viena paziņas sieva kļuvusi neuzticīga vīram, un saku, ka vīrs droši vien jūtas priecīgs, ka ticis no tās vaļā. Un pēkšņi krustmāmiņa, kas ar Nataliju Petrovnu tikko bija runājusi par to, ka lāsteka uz sveces nozīmējot viesi, sarauc uzacis un saka, it kā viņas dvēselē tas būtu sen jau izlemts, ka vīrs nedrīkstot to darīt, jo tad sievu galīgi iegrūdīšot postā. Pēc tam viņa man pastāsta par muižas ļaužu dramu, ko viņai pastāstījusi Duņečka. Tad pārlasa vēstuli no māsas Mašeņkas, ko viņa mīl ja ne vairāk, tad tāpat kā mani, un runā par viņas vīru, savu tuvu radinieku, nenosodīdama, bet skumdama par tiem sirdēstiem, kādus tas sagādājis Mašeņkai. Tad es atkal lasu, viņa pārcilā savas mantiņas — visas tās ir piemiņas. Krustmāmiņas dzīves galvenā iezīme, kas neviļus mani savaldzināja, vispirms bija viņas brīnišķīgā labsirdība pret visiem bez izņēmuma. Es nopūlos un nevaru atcerēties nevienu gadījumu, kad viņa būtu sadusmojusies, izteikusi skarbu vārdu, nosodījusi kādu trīsdesmit gadu ilgās dzīves laikā, nevaru atcerēties nevienu tādu gadījumu. Viņa runāja labu par otru, īsto krustmāmiņu, kura, viņu nežēlīgi sarūgtināja, atņemot mūs viņai, nenosodīja arī māsasvīru, kas bija ļoti nelāgi pret viņu izturējies. Par kalpotājiem pat nav ko runāt. Viņa bija uzaugusi vidē, kur valda uzskati, ka ir kungi un ir vienkāršie ļaudis, taču izmantoja savu kundzību tikai, lai kalpotu cilvēkiem. Viņa nekad tieši nepārmeta manu nelāgo dzīvi, lai gan manis dēļ cieta. Brālim Sergejam, ko viņa tāpat karsti mīlēja, viņa nepārmeta pat tad, kad tas sagājās ar čigānieti. Vienīgā nemiera atēna brāļa dēļ bija tā, ka, viņam ilgi neatbraucot, krustmāmiņa nopūtās: «Nez ko dara mūsu Sergeiuss?» Tikai neteica vis Serjoža, bet — Sergeiuss. Nekad viņa nemācīja ar vārdiem, kā jādzīvo, nekad nesprediķoja morali, viss etiskais norisa viņas iekšienē, bet uz ārieni bija redzami tikai viņas darbi — un nevis darbi — nekādu darbu nebija, bet visa viņas dzīve, mierīga, lēnprātīga, padevīga un mīloša nevis ar trauksmainu mīlu, kas tīksminās par sevi, bet ar klusu, neuzkrītošu mīlu.

Viņa darīja iekšēju mīlas darbu, un tāpēc viņai nevajadzēja nekur steigties. Un šīs divas īpašības — mīlestība un miers — nemanāmi saistīja viņas sabiedrībā un piešķīra tai sevišķu jaukumu. Tā kā es nezinu gadījumu, kad viņa būtu kādu aizvainojusi, es arī nezinu nevienu, kas viņu nemīlētu. Nekad viņa nerunāja par sevi, nekad par reliģiju, par to, kā jātic, par to, kā viņa tic un lūdzas. Viņa ticēja visam, bet noraidīja tikai vienu dogmu — mūžīgās mokas. «Dieux qui est la bontй mкme ne peut pas vouloir nos souffrances.»[124]

Izņemot dievkalpojumus un dvēseles aizlūgumus, nekad netiku redzējis, ka viņa lūgtu dievu. Tikai pēc sevišķās laipnības, ar kādu viņa mani saņēma, kad es dažkārt vēlu vakarā, jau novēlējis labunakti, pie viņas vēl iegāju, atskārtu, ka esmu pārtraucis viņas lūgšanu. «Nāc, nāc,» viņa teica, «es nupat sacīju Natalijai Petrovnai, ka Nicolas vēl pie mums ienāks.» Viņa bieži nosauca mani tēva vārdā, un tas man bija sevišķi patīkami, jo norādīja, ka viņas mīlā pret mums abiem es un mans tēvs saplūstam kopā. Šajos vēlajos vakaros viņa parasti bija jau noģērbusies — naktskreklā ar plecos uzmestu lakatu un tupelītēs ieautām mazajām kājiņām; un tādā pašā negližē bija arī Natalija Petrovna. «Sēdies, sēdies, izliksim pasjansu,» viņa uzaicina, redzēdama, ka man negribas gulēt vai vienatnē smagi. Un šīs nelikumīgās, vēlās nakts sarunas man palikušas sevišķi jaukā atmiņā. Reizēm Natalija Petrovna vai es pasakām ko smieklīgu, un arī krustmāmiņa labsirdīgi pasmejas, un tūdaļ iesmejas arī Natalija Petrovna, un abas viņas ilgi smejas, pašas nezinot par ko, — tā, kā smejas bērni, vienīgi tādēļ, ka viņas visus mīl un visi mīl viņas, un viņām ir labi.

Ne jau tikai mīla pret mani iepriecināja. Iepriecināja tā mīlas atmosfera pret visiem klātesošajiem un promesošajiem, dzīvajiem un mirušajiem un pat pret dzīvniekiem.

Es vēl daudz runāšu par viņu, ja iznāks stāstīt par manu dzīvi. Tagad pastāstīšu tikai par ļaužu, Jasnajas Poļanas zemnieku, attieksmēm pret viņu, kā tas izpaudās viņas bērēs. Kad nesām viņu cauri sādžai, no sešdesmit sētām nebija nevienas, no kuras neiznāktu ļaudis un neprasītu apstāties un noturēt aizlūgumu. «Bija laba kundze, nevienam ļauna nedarīja,» visi runāja. Un viņu mīlēja un stipri mīlēja par to. Laodze saka, ka lietas darot vērtīgas tieši tas, kā tajās nav. Tāpat arī dzīve: tās galvenā vērtība ir — lai tajā nebūtu nekā slikta. Un arī krustmāmiņas Tatjanas Aleksandrovnas dzīvē nebija nekā slikta. To ir viegli pasacīt, bet grūti izdarīt. Un es zināju tikai vienu tādu cilvēku.

Mira viņa klusu, pamazām aizmiegot, un nomira, kā bija vēlējusies, — ne tai istabā, kur dzīvoja, lai saglabātu to mums. Viņa aizgāja, gandrīz nevienu nepazīdama. Mani viņa pazina vienmēr, smaidot iemirdzējās kā elektriskā spuldzīte, kad piespiež pogu, un lāgiem kustināja lūpas, pūlēdamās izrunāt Nicolas, pirms nāves jau gluži nešķirami savienojot mani ar to, ko bija mīlējusi visu mūžu.

Un viņai, viņai es liedzu to mazo prieku, ko tai sagādāja dateles un šokolade, ne tik daudz viņai pašai, bet lai taču pacienātu mani, liedzu iespēju viņai pasniegt nedaudz naudas tiem, kas viņai lūdza. To es nevaru atcerēties bez mocošiem sirdsapziņas pārmetumiem. Mīļā mīļā krustmāmiņ, piedod man! Si jeunesse savait, si vieillesse pouvait[125] — nevis to labo, ko liedzu sev jaunībā, bet to labo, ko liedzu citiem, un ļauno, ko nodarīju tiem, kuru vairs nav.

VII

Vācieti, mūsu skolotāju Fjod. Iv. Rosseli, kā pratu, sīki notēloju «Bērnībā» ar Kārļa Ivanoviča vārdu. Gan viņa dzīves gājums, gan augums, gan naivie rēķini, tas viss tiešām tā bija. Par brāļiem un māsu es pastāstīšu, ja izdosies, aprakstot savu bērnību. Bet bez brāļiem un māsas ar mums kopā no piecu gadu vecuma auga Duņečka Temešova, kas bija ar mani vienos gados, un man jāpastāsta, kas viņa tāda bija un kā pie mums nokļuva. No bērnības man palikuši atmiņā šādi apmeklētāji, kas allaž ciemojas mūsmājās: krustmātes vīrs Juškovs, kas bērniem šķita dīvains ar melnajām ūsām, vaigubārdu un brillēm (par viņu nāksies daudz runāt), mans krusttēvs S. Jazikovs, kas oda pēc pīpējamās tabakas un bija šausmīgi neglīts, ar biezu ādu uz lielās sejas, kuru viņš nemitīgi izvaibstīja visdīvainākās grimasēs, un vēl divi kaimiņi — Ogarevs un Isleņjevs. Bez viņiem mūs apmeklēja vēl attāls radinieks no Gorčakovu gājuma, bagāts vecpuisis Temešovs, kas tēvu dēvēja par brāli un juta pret viņu jūsmīgu mīlestību. Dzīvoja viņš kādas četrdesmit verstis no Jasnajas Poļanas, Pirogovas ciemā, un reiz atveda no turienes sivēnus ar gredzenos sagrieztām astelēm un uz lielas paplātes izlika uz galda apkalpotāju istabā. Temešovs, Pirogovas ciems un sivēni manā iztēlē saplūda visi kopā.

Turklāt Temešovs mums, bērniem, iespiedās atmiņā vel ar to, ka viņš zālē uz klavierēm spēlēja kādu dejas motivu (viņš citu neko neprata spēlēt) un lika mums pēc šīs muzikas dejot. Bet, kad mēs vaicājām, kāda deja jādejo, viņš apgalvoja, ka pēc šīs muzikas varot dejot visas dejas. Un mums patika to izmantot.

Bija ziemas vakars, tēja padzerta, mūs drīz vajadzēja vest gulēt, un man jau acis lipa ciet, kad pēkšņi viesistabā, kur visi sēdējām un dega tikai divas sveces, un valdīja puskrēsla, pa atvērtajām, lielajām durvīm no kalpotāju istabas ātriem soļiem mīkstos zābakos ienāca kāds cilvēks un, nogājis līdz istabas vidum, nogāzās uz ceļiem. Aizdedzinātā garkāte pīpe, ko viņš turēja rokās, atsitās pret grīdu, un izšķīda dzirkstis, apgaismojot uz ceļiem gulošā seju, — tas bija Temešovs. Ko Temešovs tēvam sacīja, nokritis viņa priekšā ceļos, es neatceros un arī nedzirdēju, tikai vēlāk uzzināju, ka viņš nokritis tēva priekšā ceļos tāpēc, ka atvedis līdz savu nelikumīgo meitu Duņečku, par ko jau iepriekš ar tēvu vienojies, lai tēvs pieņemtu meiteni audzināšanā kopā ar saviem bērniem. Kopš tā laika pie mums palika meitene ar platu, vasaras raibumiem nosētu seju, vienos gados ar mani — Duņečka, kā arī viņas aukle Jevpraksija, gara auguma, krunkaina veča, kurai kā tītaram pakaklē nokarājās ādas lēverītis ar kamoliņu, ko viņa deva mums pataustīt.

Duņečkas ierašanās mūsmājā bija saistīta ar sarežģītu mantas darījumu starp tēvu un Temešovu. Šis darījums bija tāds.

Temešovs bija ļoti bagāts. Likumīgu bērnu viņam nebija. Bet bija tikai divas meitas: Duņečka un Veročka, kupraina meitene, no brīvē atlaistas viņa dzimtļaužu meičas Marfušas. Temešova mantinieces bija viņa māsas. Viņš atstāja māsām visas savas pārējās muižas, bet Pirogovu, kurā dzīvoja pats, gribēja nodot tēvam ar norunu, lai muižas vērtību, trīssimt tūkstošus (par Pirogovu vienmēr runāja, ka tā esot zelta bedre, un tās vērtība bija lielāka) tēvs nodotu abām meitenēm. Lai šo darījumu nokārtotu, bija izdomāts tā: Temešovs noslēdza līgumu, pēc kura viņš pārdod Pirogovu tēvam par trīssimt tūkstošiem, bet tēvs izdod vekseļus trim citām personām: Isleņjevam, Jazikovam un Gļebovam, par simt tūkstoš rubļiem katram. Temešova nāves gadījumā tēvs dabū muižu un, paskaidrojot Gļebovam, Isleņjevam un Jazikovam, kādā nolūkā uz viņu vārda izdoti vekseļi, izmaksā trīssimt tūkstošus, kas jāsaņem abām meitenēm.

Varbūt es kļūdos, aprakstot visu plānu, bet neapšaubāmi zinu to, ka Pirogovas muiža pēc tēva nāves nonāca mūsu rokās, ka uz Isleņjeva, Gļebova un Jazikova vārdiem bija trīs vekseļi, ka aizbildņi šos vekseļus samaksāja un ka pirmie divi pa simt tūkstošiem rubļu nodeva meitenēm. Turpretī Jazikovs šo viņam nepiederošo naudu piesavinājās sev. Bet par to vēlāk.

Duņečka dzīvoja pie mums un bija mīļa, vienkārša, mierīga, tikai ne visai gudra meitene un liela pinkšķe. Atceros, kā mani, kas jau pratu franciski lasīt, lika mācīt viņai burtus. Sākumā mums viss gāja labi (mums abiem bija pieci gadi), bet tad viņa laikam nogura un nenosauca pareizi to burtu, ko es viņai parādīju. Es uzstāju. Viņa sāka raudāt. Es arī. Un, kad, izdzirduši mūsu brēcienus, atnāca citi, aiz izmisīgām asarām mēs neko nejaudājām pateikt. Vēl atceros par viņu: reiz, kad no šķīvja bija nočiepta viena plūme un nevarēja atrast vainīgo, Fjodors Ivanovičs ar nopietnu seju, uz mums neskatīdamies, sacīja: ka apēsta, tas nekas, bet, ja norīts kauliņš, tad var nomirt. Duņečka šīs bailes neizcieta un atzinās, ka kauliņu viņa esot izspļāvusi.

Vēl atceros viņas izmisīgās asaras, kad viņi ar brāli Miteņku bija sadomājuši rotaļu, kurā spļāva viens otram mutē mazu vara važiņu, un Duņečka spļāva tik stipri, bet Miteņka tik plati atvēra muti, ka važiņu norija. Viņa gauži raudāja, līdz atbrauca ārsts un visus nomierināja.

Viņa nebija gudra, bet laba, vienkārša meitene un, galvenais, tik skaidra, ka starp mums, zēniem, un viņu nekad nebija nekādas citas, kā vienīgi brāļu un māsas attiecības.

VIII

Jo tālāk savās atmiņās virzos, jo kļūstu nedrošāks, kā lai tās rakstu. Sakarīgi aprakstīt notikumus un savus dvēseles pārdzīvojumus es nevaru, jo šo sakarību un pārdzīvojumu secību neatminos. Bet aprakstot, kā darīju līdz šim, atsevišķas personas, kuru vidū pagāja mana bērnība, es nezinu, kur apstāties šo personu likteņa izklāstā; apstāties tur, kur beidzas mana bērnība, man negribas, jo varbūt vairs nenāksies pie šīm personām atgriezties, tomēr šīs personas ir interesantas; bet, ja turpināšu šo personu dzīves aprakstu tālāk par manu bērnību, nebūs skaidrs lasītājam, būs zaudēta stāsta sakarība.

Turpināšu, kā iznāks. Diez vai pagūšu uzrakstīt visu savu dzīvi, droši vien nepagūšu, tāpēc rakstīšu, kā pagadīsies, bez labojumiem. Tas tomēr ir labāk nekā nekas tiem, kurus varbūt mana dzīve interesē, un arī man pašam, jo izjutu un izbaudīju daudz laba šajos pārdzīvojumos.

Nu tā, turpinu, kā gribēju: aprakstot vispirms tos tuvākos cilvēkus no kalpotājiem, kas visi atstājuši manī labas atmiņas, bet pēc tam māsu un brāļus. Kad šos aprakstus beigšu, sākšu rakstīt chronoloģiski, lai arī nesakarīgi, ar pārtraukumiem, to, ko atceros no saviem spilgtākajiem iespaidiem, ko ātrāk un ko vēlāk.

Nu tā, par kalpotājiem: 1) Praskovja Isajevna, 2) aukle Tatjana Fiļipovna, 3) Anna Ivanovna, 4) Jevpraksija. Vīrieši: 1) Nikolajs Dmitričs, 2) Foka Demidičs, 3) Akims, 4) Tarass, 5) Pjotrs Semjoničs, 6) Pimens, 7) sulaiņi — Volodja, 8) Petruša, 9) Matjuša, 10) Vasilijs Trubeckojs, 11) kučieris Nikolajs Filipičs, 12) Tichons.

Praskovju Isajevnu es diezgan pareizi esmu aprakstījis «Bērnībā». Viss, ko par viņu rakstīju, bija patiesība. Nezinu, kāpēc tas tā bija iekārtots, — māja bija liela, četrdesmit divas istabas, Praskovja Isajevna bija cienījama persona — saimniecības vadītāja, bet tomēr pie viņas, viņas mazajā istabiņā, stāvēja mūsu, bērnu, kuģītis. Atceros, viens no vispatīkamākajiem iespaidiem bija pēc mācību stundas vai stundas vidū apsēsties viņas istabiņā un tērzēt ar viņu un klausīties. Laikam viņai patika mūs redzēt šajos brīžos sevišķi laimīgus un piemīlīgi atklātus.

— Praskovja Isajevna, bet kā vectētiņš karoja? Vai jāšus? — kāds iekrekstas un viņai pavaicā, lai tikai dabūtu parunāties un paklausīties.

— Viņš dažādi karoja, gan uz zirga, gan kājniekos. Toties bija ģeneralanšefs, — viņa atbild un, skapi atvērusi, izņem kvēpināmos sveķus, ko viņa dēvēja par Očakovas kvēpekli. Pēc viņas vārdiem iznāca, ka šos sveķus vectētiņš atvedis no Očakovas. Aizdedz papīriņu pie svētlampiņas un aizdedzina sveķus, un tie kūp ar patīkamu smaržu.

Bez tā aizvainojuma, ko viņa man nodarīja, noslānot mani ar slapju galdautu, kā esmu aprakstījis «Bērnībā», viņa aizvainoja mani vēl otrreiz. Viņas pienākumos ietilpa arī, kad vajadzīgs, taisīt mums klistiru. Kādā rītā, vairs nevis sieviešu pusē, bet apakšā Fjodora Ivanoviča pusē, tikko bijām piecēlušies un vecākie brāļi jau apģērbušies, bet es aizkavējos un patlaban grasījos vilkt nost savus rītasvārkus un apģērbties, kad steidzīgiem, vecīgiem soļiem ienāca Praskovja Isajevna ar saviem instrumentiem. Viņas instrumenti bija nezin kādēļ salvetē ietīti, tā ka laukā tikai rēgojās dzeltenīgais kaula uzgalis un bļodiņa ar kokeļļu, kur iemērkt kaula uzgali. Mani ieraudzījusi, Praskovja Isajevna nodomāja, ka tas, kam krustmāmiņa likusi iztaisīt klistiru, esmu es. Patiesībā tas bija Mitjeņka, bet nejauši vai ar viltīgu nolūku, zinot, ka viņam draud procedura, kuru mēs visi gaužām nevarējām ciest, viņš žigli apģērbās un atstāja guļamistabu. Un, lai kā es tobrīd zvērēju, ka šī procedura nav domāta man, viņa tomēr to izdarīja man. Es viņu mīlēju ne tikai viņas uzticības un godīguma dēļ, bet jo sevišķi tāpēc, ka viņa ar večiņu Annu Ivanovnu man likās nākam no tās vectētiņa dzīves noslēpumainās daļas, kas saistījās ar Očakovas kvēpekli.

Anna Ivanovna vairs nekalpoja, un kādas pāris reizes viņa bija mūsu mājā un es viņu redzēju. Stāstīja, ka viņai esot simts gadu, un viņa atminējās Pugačova laikus. Viņai bija ļoti melnas acis un viens zobs. Viņa bija tai vecumā, kas bērniem šķiet baismīgs.

Aukle Tatjana Filipovna, maza, melnūksnēja, ar mazām, apaļām rokām, bija jaunā aukle, palīdze vecajai auklei Annuškai, kuru es gandrīz neatceros tieši tāpēc, ka sāku sevi apzināties vienīgi kopā ar Annušku. Un, tāpat kā es pats sevi neredzēju un neatceros, kāds esmu bijis, tā arī neatceros Annušku. Turpretī atbraukušo Duņečkas aukli Jevpraksiju ar viņas kamoliņu pakakle es atminos labi. Atceros, kā mēs pēc kārtas taustījām viņas kamoliņu, kā es kā kaut ko jaunu uztvēru to, ka aukle Annuška nav vispārējs cilvēku piederums. Re, Duņečkai pavisam sevišķa, sava aukle no Pirogovas.

Aukli Tatjanu Filipovnu es atminos tāpēc, ka viņa vēlāk bija manu brāļameitu un mana vecākā dēla aukle. Tā bija viena no tām aizkustinošām būtnēm no tautas, kuras tā iedzīvojas savu audzēkņu ģimenēs, ka visas viņu intereses saaug ar šīm ģimenēm, un savējiem viņas atstāj vienīgi iespēju izlūgties un mantot sakrāto naudu. Vienmēr viņām brāļi, vīri un dēli izšķērdētāji. Un tādi paši, cik atceros, bija arī Tatjanas Filipovnas vīrs un dēls. Atceros, viņa grūti, klusi un lēnīgi nomira mūsu mājā tai pašā vietā, kur tagad sēžu un rakstu šīs atmiņas.

Viņas brālis Nikolajs Filipovičs bija kučieris, kuru mēs ne vien mīlējām, bet pret kuru kā kungu bērnu lielākā daļa izjutām lielu cieņu. Viņam bija sevišķi smagi zābaki, no viņa allaž patīkami oda pēc kūtsmēsliem, un viņa balss bija laipna un skanīga.

Pārtraucu kalpotāju aprakstīšanu pēc kārtas, kā biju iesācis. Tas man likās garlaicīgi un labi nepadodas. Aprakstīšu savu dzīvi, centīšos atminēties cik iespējams no senākiem laikiem.

Jā, bet iepriekš pasacīšu dažus vārdus par kambarsulaiņiem un Tichonu.

Vecos laikos visiem kungiem un sevišķi medniekiem bija savi mīluļi. Manam tēvam tādi bija brāļi kambarsulaiņi Petruša un Matjuša, abi skaisti, stipri un veikli mednieki. Abi bija atlaisti brīvībā, un tēvs viņiem piešķīra dažādas priekšrocības un viņus apdāvināja. Kad mans tēvs pēkšņi nomira, klīda aizdomas, ka šie cilvēki viņu noindējuši. Ieganstu šīm aizdomām deva tas, ka tēvam bija nolaupīta visa nauda un dokumenti, kas viņam bija klāt, un tikai dokumentus — vekseļus un citus papīrus — kāda ubadze bija slepus nometusi mūsu Maskavas mājā. Nedomāju, ka tas būtu patiesība, taču iespējams bija. Tādi gadījumi notika bieži: proti, dzimtļaudis, ko viņu kungi bija sevišķi paaugstinājuši, verdzības vietā pēkšņi ieguvuši lielu varu, zaudēja sajēgu un savus labdarus nogalināja. Grūti iedomāties šo pāreju no pilnīgas verdzības ne vien uz brīvību, bet arī uz milzīgu varu. Nezinu vairs, kā un kāpēc, bet zinu, ka tā mēdz gadīties un ka Petruša un Matjuša bija tieši tādi jēgu zaudējuši cilvēki, kas nevarēja apmierināties ar to, ko dabūja, bet, dabiski, gribēja pacelties aizvien augstāk un augstāk. Es, protams, to nesapratu, un man viņi vienkārši patika — sevišķi Petruša — ar savu izveicību, spēku, vīrišķīgo skaistumu, tīro apģērbu un laipnību pret mums, bērniem, un sevišķi pret mani. Es aizvien par viņiem sirsnīgi priecājos, redzēju viņos savdabīgus cilvēkus. Lielu cieņu pret viņiem manī radīja tās krāsotās porcelana un koka cilvēku, suņu, kaķu un pērtiķu figuriņas, kas stāvēja uz viņu logiem apakšējā stāva istabās, kur viņi dzīvoja. Ejot garām, mēs allaž ar cieņu nolūkojāmies šajās figuriņās. Tas man likās kas sevišķi ievērojams. Abi viņi bija neprecējušies, un abus muižas saimes ļaudis nemīlēja.

Sulainis Tichons, tas, kas zaga tabaku un ko mēs ļoti mīlējām, bija pavisam citāda rakstura. Viņš bija mazs, tievs vīrelis, gludi noskuvies, ar platu atstarpu starp degunu un cieši sakniebtajām lūpām, kā bieži mēdz būt aktieriem komiķiem, ar kustīgām uzacīm un pieri un jautrām, pelēkām ačelēm. Vectēva orķestrī viņš bija spēlējis flautu. Tichona pienākums mājā bija uzkopt parādes istabas un apkalpot pie galda. Viņš bija dzimis aktieris. Acīm redzot viņam pašam patika tēlot visu, kas vien gadījās, un taisīt komiskas grimases, kas mūs, bērnus, sajūsmināja. Visi par viņu allaž smējās. Un saimes vidū par viņu klīda valodas, ka viņš savās dēkās sādžā iekritis ķocī. Rītos viņš, tērpies kamzolī un garām zeķēm kājās, ar dīķa niedru slotiņu rokā uzposa istabas, dienu sēdēja priekštelpā un adīja zeķes.

Jā, vēl ir tik daudz interesanta, svarīga, ko gribētos aprakstīt, bet nevaru atrauties no bērnības, spilgtās, maigās, poetiskās, mīļās, noslēpumainās bērnības. Dzīvi sākot, mēs bērnībā izjūtam, apzināmies visu dzīves brīnišķo noslēpumainību, zinām, ka dzīve nav tikai tas, ko dod mums mūsu jūtas, — bet vēlāk šīs visas dzīves dziļuma patiesās priekšsajūtas vai pēcsajūtas izdziest.

Jā, tas bija brīnišķīgs laiks. Tā, mēs esam tikuši galā ar mācībām, beiguši pastaigu un atvesti viesistabā, lai pusdienotu. Viesistaba — dīvans, liels, apaļš sarkankoka galds, taisni pret galdu — pa četri krēsli. Iepretī dīvanam balkona durvis, un pie šķērssienām starp durvīm un augstajiem logiem divi spoguļi izgrieztos, zeltītos rāmjos. Vecmāmuļa sēž dīvana kreisajā pusē ar savu zelta tabakdozi, galvā aube ar kruzuļiem. Krustmāmiņas Aleksandra Iļjiņična, Tatjana Aleksandrovna, Pašeņka, meita Mašeņka ar savu krustmāti Marju Gerasimovnu (par kuru tūdaļ pastāstīšu), Fjodors Ivaničs — visi sapulcējušies, gaida no kabineta tētiņu. Tad viņš iznāk žirgtiem, ašiem soļiem, ar savu sangviniķa sarkano kaklu, mīkstos zābakos bez papēžiem, labajām, skaistajām acīm un graciozi vīrišķīgajām kustībām. Dažreiz viņš iznāk ar pīpi rokās un atdod to sulainim. Viņš iznāk un nosēžas blakus: vecmāmuļai, noskūpsta viņai roku un pajokojas ar mums, krustmāmiņu vai Fjodoru Ivaniču.

— Ko tad nedod azaidu? — viņš iesaucas sava labsirdīgajā, laipnajā balsī. No apkalpotāju istabas iznāk kāds no viņa kambarsulaiņiem medniekiem: Volodja, Matjuša, Petruša (par viņiem arī jāpastāsta).

— Tūdaļ pasniegs.

Un tiešām, milzīgajās, augstajās durvīs (tumšsarkanās, ar aizsāktu gleznojumu — durvis tādas arī palikušas), tērpies zilos svārkos ar augstiem, krokotiem pleciem, parādās vecākais sulainis, bijusī otrā vijole vectēva orķestrī, Foka Demidičs, ar savilktām, kopā saaugušām uzacīm, un ar acīm redzamu lepnumu svinīgi paziņo:

— Ēdiens galdā.

Visi pieceļas, tēvs sniedz roku vecmāmuļai, viņiem seko krustmāmiņas, Pašeņka, mēs ar Fjodoru Ivaniču un kāds no piedzīvotājiem, un Marja Gerasimovna. Pieeju (atceros to, kā aizvien nezin kāpēc spilgti paliek prātā kāds mirklis) no kreisās puses pie tēva, viņa roka pieskaras maniem matiem, es mīlu šo balto roku ar sarkano, raksturīgo svītru plaukstas ārējā, izcilnajā pusē, un turu to, un nedrīkstu, bet beidzot tomēr noskūpstu; roka paspiež manu vaigu, un esmu aizkustinoši laimīgs. Pārejam pār kalpotāju laukumiņu kāpņu priekšā un ieejam lielajā zālē. Gandrīz aiz katra krēsla stāv sulaiņi ar šķīvjiem, kurus viņi tur kreisajā rokā, krūšu kreisajā pusē. Ja ir viesi, tad viņu sulaiņi allaž stāv aiz viņu krēsliem un apkalpo viņus. Uz galda, kas klāts ar raupju, pašaustu galdautu, atrodas ūdens karafes, kvasa krūzes, vecas sudraba karotes, dzelzs naži un dakšiņas ar koka spaliem, plānas visvienkāršākās glāzes. Zupu ielej bufetes istabā, sulaiņi pie zupas pasniedz pīrādziņus. Bet mums nez kādēļ pīrādziņus nedod, un sulainis Petruša, kas pret mani ir sevišķi labvēlīgs, pīrādziņu klusītēm iespiež man rokā. Cik šis pīrādziņš brīnišķīgi garšīgs! Pie pusdienu galda, starp citu, viss patīkami, viss rada prieku, viss garšīgs, visi jautri. Tikai grūti nosēdēt nekustīgi, un, ja nav atļauts šūpoties ar auguma augšdaļu, tad toties var zem galda pastiprinātā kārtā kūļāt resnās kājeles, kas ieautas baltās diegu zeķēs un pašu kurlā kurpnieka Alekseja šūdinātās kurpēs un nesniedzas līdz grīdai. Viss ir gards, izņemot dažreiz mutē iestrēgušo dzīslaino vērša gaļas gabaliņu, ko viļāju, viļāju un, kamēr lielie aizņemti ar valodām, izspļauju mazajā saujā un nometu zem galda. Garda ir biezputra, gardi ceptie kartupeļi un rāceņi, gards saldēdiens, jebkurš saldēdiens: pankūkas, nūdeles, «žagariņi», biezpiens ar krējumu. Dažreiz ir līksmi noklausīties pieaugušo sarunās, kad tās saprotamas, un tērzēt ar brāļiem par darīšanām, kas interesē vienīgi mūs, un sevišķi jautri ir nolūkoties Tichonā.

Tichons — tā ir bijusī flauta vectēva orķestrī, mazs, jautrs vīriņš ar apbrīnojamu, kā mums likās, komiķa talantu. Reizēm viņš stāv aiz vecmāmuļas vai tēva, pēkšņi, izstiepis savas garās, skūtās lūpas, pavēcina ar šķīvi un izdara kādu komisku kustību. Mēs sākam smieties. Kāds no pieaugušajiem atskatās, bet Tichons stāv kā statuja, sastindzis nekustīgā pozā ar šķīvi pie krūtīm. Un vēl pie pusdienu galda reizēm ir jautri, kad pievērš uzmanību man un publikai tiek parādīta mana māksla sastādīt šarades.

— Nu-u, rempuli Ļevka (tā mani sauca, es biju ļoti resns bērns), cel priekšā jaunu šaradi! — saka tēvs.

Un es ceļu priekšā tāda veida šaradi: pirmais — burts, otrais — zvēriņš, bet kopā — maza mājiņa. Tas ir: b, ūdele — būdele.

Kamēr es runāju, uz mani skatās un smaida, un es zinu, jūtu, ka šie smaidi nenozīmē to, ka manī vai manās runās būtu kas smieklīgs, bet nozīmē to, ka tie, kas uz mani skatās, mīl mani. Es to jūtu, un man ap sirdi priecīgi un jūsmīgi.

Pusdienas beidzas. Tēvam pasniedz aizsmēķētu pīpi, viņš dodas savā kabinetā, vecmāmuļa viesistabā, mēs lejā, un sākas zīmēšana. Reizēm ienāk tēvs, runā ar Fjodoru Ivaniču vāciski, pārsteidzot mūs ar savu izrunu. Viņš runāja pareizi: sie — zi, ganz — ganc, bet mēs sakšu izloksnē, kā Fjodors Ivaničs, — si un janc, tāpēc neticīgi klausāmies tēva izrunā. Dažreiz viņš mums zīmē. Tad ejam atvadīties no vecmāmuļas un krustmāmiņām; Nikolajs Dmitričs, mūsu auklis, savāc mūsu apģērbu, saliek uz rokas un novēl mums labu nakti un saldu dusu. Dažreiz mēs neguļam un sarunājamies, kamēr tumsa ienāk Fjodors Ivaničs, uzšķiļ uguni, aizdedzina sērskaliņu ar zilu uguni, tad svecīti, apguļas savā gultā ar augstajiem spilveniem, nodzēš sveci, un es aizmiegu.

BRĀĻI

Sākšu ar jaunākajiem. Mitjeņka ir vienu gadu vecāks par mani.

Nē, pie brāļiem vēl nevaru pāriet. Jāpiemin bufetnieks Vasilijs Trubeckojs. Tas bija mīļš, jauks cilvēks, kas acīm redzot mīlēja bērnus un tāpēc mīlēja mūs, sevišķi Serjožu, to pašu, pie kura viņš vēlāk arī kalpoja un nomira. Atminos viņa labsirdīgo, greizo smaidu skūtajā sejā — šī krunkainā seja un kakls bija tik tuvu, — ka arī īpatnējo smaržu, kad viņš ņēma mūs uz rokam un sēdināja uz paplātes (tas bija viens no lielākajiem priekiem: «Mani arī! Tagad mani!») un nesāja pa bufetes istabu — mums noslēpumainu vietu ar kaut kādu apakšzemes eju.

Kāda no spilgtām atmiņām, kas saistās ar Tichonu, bija viņa aizbraukšana uz Ščerbačevku, Kurskas muižu, ko tēvs bija mantojis no Perovskas. Tas notika (Vasilija Trubeckoja aizbraukšana) starp ziemsvētkiem un Trejkungu dienu, tai laikā, kad mēs, bērni, un daži no saimes ļaudīm zālē gājām rotaļu «Še tev dālders».

Par šīm svētku laika līksmēm arī jāpastāsta. Svētku līksmes notika tā: visa muižas saime, kādi trīsdesmit cilvēki, pārģērbušies ķekatniekos, atnāca mūsu mājā, gāja dažādās rotaļās un dejoja vecā Grigorja mūzikas pavadījumā, kurš tikai šai laikā parādījās mūsu mājā. Tas bija ļoti jautri. Ķekatnieki bija kā vienmēr: lācis ar dīdītāju un kazu, turki un turcietes, laupītāji, par zemniecēm pārģērbušies vīrieši un par zemniekiem pārģērbušās sievas. Atminos, cik skaisti man likās daži no pārģērbtajiem un sevišķi, cik daiļa bija Maša — turciete. Dažreiz krustmāmiņa pārģērba arī mūs. Mums īpaši patika kāda josta ar spožiem akmeņiem un ar sudrabu un zeltu izrakstīti muslina dvieļi, un gaužām jauks es pats sev likos ar dedzinātu korķi uzvilktam ūsām. Atceros, kā, raugoties spogulī uz savu seju ar melnajām ūsām un uzacīm, es nespēju noturēties, aiz labpatikas nepasmaidījis, bet vajadzēja rādīt valdonīgu turka seju. Staigāja pa visām istabām un mielojās ar visādiem gardumiem. Kādu ziemsvētku laikā manā agrā bērnībā pārģērbušies pie mums atbrauca visi Isleņjevi: tēvs — manas sievas vectēvs, viņa trīs dēli un trīs meitas. Visi bija apbrīnojami pārģērbušies: bija tualete, bija zābaks, kartona jokdaris un vēl kaut kas. Isleņjevi, atbraukuši četrdesmit verstis, bija pārģērbušies sādžā, un, ienākot zālē, Isleņjevs nosēdas pie klavierēm un nodziedāja paša sacerētas vārsmas meldijā, ko es vēl tagad atceros. Vārsmas bija tādas:

Jaunā gadā apsveicināt Esam atbraukuši mēs; Ja jūs spēsim uzjautrināt, Acis laimē uzmirdzēs.

Tas viss bija ļoti brīnišķīgi, un laikam arī lielajiem šķita jauki, tomēr mums, bērniem, vislabākais bija — saimes ļaudis.

Tādas līksmes notika ziemsvētku pirmajās dienās un vecgada vakarā, dažreiz arī vēlāk — līdz Trejkungu dienai. Taču pēc Jaunā gada jau ieradās maz ļaužu un līksmes noritēja gausi. Tā tas bija todien, kad Vasilijs aizbrauca uz Sčerbačevku. Atminos, gandrīz neapgaismotas zāles kaktā mēs sēdējām lokā uz paštaisītiem imitēta sarkankoka krēsliem ar ādas sēdekļiem un gājām dālderos. Viens staigāja apkārt un viņam vajadzēja atrast dālderi, bet mēs to laidām no rokas rokā, dziedādami: «Še tev dālders, še tev dālders.» Atceros, viena no saimes sievām ar gaužām patīkamu un pareizu balsi vilka vienus un tos pašus vārdus. Pēkšņi atvērās bufetes istabas durvis, un Vasilijs, sevišķi rūpīgi sapogājies, bez paplātes un traukiem gar zāles malu iegāja kabinetā. Tikai tagad es dabūju zināt, ka Vasilijs aizbrauc uz Sčerbačevku par muižas pārvaldnieku. Es sapratu, ka tas ir paaugstinājums, un priecājos par Vasiliju, un līdz ar to man ne vien bija žēl no viņa šķirties, zināt, ka bufetes istabā viņa vairs nebūs, ka viņš uz paplātes mūs vairs nenēsās, bet es pat neaptvēru, neticēju, ka tāda pārmaiņa varētu notikt. Mani pārņēma dziļi noslēpumaina, bēdīga sajūta, un «dāldera» melodija likās aizkustinoši aizgrābjoša. Bet, kad Vasilijs atgriezās no krustmāmiņas un ar savu jauko, greizo smaidu pienāca pie mums, noskūpstīdams mūs uz pleca, es pirmo reizi izjutu šausmas un bailes par dzīves nepastāvību un žēlumu un mīlu pret jauko Vasiliju.

Kad Vasiliju sastapu vēlāk, es viņā jau redzēju labu vai sliktu brāļa muižas pārvaldnieku, cilvēku, kuru es turēju aizdomās, un nebija vairs ne pēdu no kādreizējām svētajām, brālīgajām, cilvēciskajām jūtām.

Mitjeņka ir gadu vecāks par manī. Lielas, melnas, stingras acis. Mazu es viņu gandrīz neatceros. Tikai pēc nostāstiem zinu, ka viņš bērnībā bijis ļoti gražīgs; stāstīja, ka viņam uznākuši untumi un viņš dusmojies un raudājis tāpēc, ka aukle uz viņu neskatās, pēc tam tāpat niknojies un brēcis, ka aukle uz viņu skatās. Pēc nostāstiem zinu, ka māmiņa ar viņu ļoti mocījusies. Gados viņš bija man tuvāks, un es vairāk rotaļājos kopā ar viņu, bet es viņu tā nemīlēju, ka mīlēju Serjožu un kā mīlēju un cienīju Nikoļeņku. Mēs dzīvojām ar viņu draudzīgi, neatceros, ka būtu ķildojušies. Laikam jau ķildojāmies un pat plūcāmies, bet, kā tas ar bērniem mēdz būt, šīs ķildas nav atstājušas ne mazāko pēdu. Un es mīlēju viņu ar vienkāršu, vienmērīgu, dabisku mīlestību un tāpēc to neievēroju un neatceros. Es domāju, pat zinu, jo esmu to izjutis, sevišķi bērnībā, — ka mīla pret cilvēkiem ir dabisks dvēseles stāvoklis vai drīzāk — dabiskas attieksmes pret visiem cilvēkiem; un, kad tās ir tādas, tās neievēro. Tas ievēro tikai tad, kad nemīl kādu (ne tikai nemīl, bet baidās); (tā es baidījos no ubagiem, baidījos no viena Volchonska, kas man knieba; liekas, vairāk ne no viena) un kad mīl sevišķi, kā es mīlēju krustmāmiņu Tatjanu Aleksandrovnu, brāli Serjožu, Nikoļeņku, Vasiliju, aukli, galvenais — Pašeņku. Bērnībā es par Mitjeņku neatceros neko sevišķu, izņemot bērnu līksmes. Viņa īpatnības manā atmiņā iezīmējās jau Kazaņā, uz kurieni mēs pārcēlāmies četrdesmitajā gadā, kad viņam bija trīspadsmit gadu. Līdz tam Maskavā, atceros, viņš nemēdza iemīlēties, kā mēs ar Serjožu, sevišķi neaizrāvās ne ar dejām, ne kaujas skatiem, par ko pastāstīšu vēlāk, un mācījās labi, cītīgi. Atminos, skolotājs students Poplonskis, kas pasniedza mums stundas, mūs, trīs brāļus, mācīšanās ziņā noraksturoja tā: Sergejs ij grib, ij var, Dmitrijs grib, bet nevar (tas nebija tiesa), bet Ļevs ne grib, ne var. Es domāju, ka tā bija pilnīga patiesība.

IX

Tātad manas īstās atmiņas par Mitjeņku sākas tikai ar Kazaņu. Kazaņā es, allaž atdarinot Serjožu, sāku palaisties (arī pastāstīšu vēlāk). Ne tikai Kazaņā, bet jau agrāk es pievērsu uzmanību savai ārienei: centos būt smalks, comme il faut[126] . No visa tā Mitjeņkā nebija ne pēdu; šķiet, viņš nekad nesirga ar parastajiem pusaudžu netikumiem. Viņš vienmēr bija nopietns, iejūtīgs, skaidrs, izšķirīgs, straujš, vīrišķīgs un visu, ko darīja, cik spēdams paveica līdz galam. Kad viņš norija važiņu, cik atceros, viņš sevišķi neuztraucās par sekām, kamēr par sevi atceros, kādas šausmas es pārdzīvoju, kad noriju kauliņu franču melnajai plūmei, ko man bija iedevusi krustmāmiņa, un cik svinīgi, gluži kā pirms nāves, viņai paziņoju šo nelaimi. Vēl atceros, kā mēs, mazi būdami, vizinājāmies ar ragutiņām no stāva kalna gar kūtīm (cik jautri bija!), un kāds garāmbraucējs nebrauca vis apkārt pa ceļu, bet ar savu trijjūgu uzdrāzās šai kalnā. Liekas, Serjoža ar sādžas zēnu bija ieskrējies un, ragutiņas nenoturējis, pakrita zem zirgiem. Bērni iztrausās laukā bez belzieniem. Trijjūgs uzbrauca kalnā. Mēs visi bijām aizņemti ar notikušo: kā izlīduši piejūga zirgam no apakšas, kā ilkšu zirgs izbijies utt. Turpretī Mitjeņka — deviņus gadus vecs puisēns — piegāja pie garāmbraucēja un sāka to strostēt. Atceros, ka mani pārsteidza un kā man nepatika tas, ko viņš teica, — lai tā neuzdrīkstētos braukt, kur nav ceļa, derētu aizvest uz stalli. Tā laika izpratnē tas nozīmēja nopērt.

Kazaņā sāka izpausties Mitjeņkas īpatnības. Mācījās viņš labi, vienmērīgi, dzejoļus rakstīja ļoti viegli — atminos, skaisti atdzejoja Šillera «Der Knabe am Bach»[127] , taču ar to neaizrāvās. Ar mums viņš reti kad turējās kopā, allaž bija mierīgs, nopietns, iegrimis domas. Atceros, kā reiz viņš sāka plosīties un ka meitenes par to jūsmoja; es Mitjeņku apskaudu un domāju, ka tas tāpēc, ka viņš aizvien ir tik nopietns. Un es arī gribēju viņu atdarināt. Ļoti muļķīga bija aizbildnes iedoma dot mums katram pa zēnam, lai vēlāk tie kļūtu par mūsu padevīgiem sulaiņiem. Mitjeņkam iedeva Vaņušu (šis Vaņuša vēl tagad dzīvs). Mitjeņka bieži apgājās ar viņu slikti, šķiet, pat sita. Es saku — šķiet, jo neatceros to, bet atminos vienīgi, kā Mitjeņka nožēloja grēkus Vaņušas priekšā un pazemojoši lūdzās piedošanu.

Tā viņš nemanāmi auga, maz satikdamies ar ļaudīm, allaž, izņemot tikai dusmu brīžus, kluss, nopietns, ar domīgām, stingrām, lielām, brūnām acīm. Viņš bija liela auguma, diezgan kalsens, ne visai stiprs, ar garām, lielam rokām un kumpu muguru.

Viņa īpatnības sākās kopš iestāšanās universitatē. Par Sergeju viņš bija vienu gadu jaunāks, bet universitatē iestājās ar to reizē matematikas fakultatē — tikai tāpēc, ka vecākais brālis bija matematiķis. Nezinu, kā un kas viņu tik agri uzvedināja uz reliģijas ceļa, bet sākās tas jau universitates dzīves pirmajā gadā. Reliģiozās tieksmes, dabiski, pievērsa viņu baznīcas dzīvei, un viņš tai atdevās, kā darīja visu, līdz galam. Viņš sāka gavēt, iet uz visiem baznīcas dievkalpojumiem un kļuva vēl stingrāks pret sevi.

Mitjeņkam laikam piemita tā vērtīgā rakstura iezīme, kura, es domāju, piemita mātei un kuru es pazinu arī Nikoļeņkā, bet kuras itin nemaz nebija man, — pilnīga vienaldzība pret ļaužu domām par viņu. Es vienmēr līdz pašam pēdējam laikam neesmu varējis tikt vaļā no raizēm, ko par mani domās citi, bet Mitjeņkam tas bija gluži vienaldzīgi. Nekad neatceros viņa sejā to atturīgo smaidu, kas neviļus parādās, kad jūs slavē. Allaž atminos viņa nopietnās, mierīgās, skumjās, dažreiz nelaipnās mandeļveidīgās, lielās, brūnās acis. Tikai Kazaņā sākām viņam pievērst uzmanību un arī tikai tāpēc, ka mēs ar Serjožu lielu nozīmi piešķīrām «comme il faut », vispār ārienei; viņš turpretī bija nolaidīgs un netīrs, un mēs viņu par to nosodījām. Viņš nedejoja un negribēja mācīties dejot, būdams students, nerādījās sabiedrībā, valkāja tikai studenta svārku ar šauru kaklasaiti, un jau jaunībā viņam radās nervu tiks — galvas raustīšana, it kā lai atbrīvotos no šaurās kakla saites. Viņa pirmā īpatnība parādījās pirmās gavēšanas laikā, Viņš tam sagatavoties negāja vis uz moderno universitates baznīcu, bet uz kazemata baznīcu.

Mēs dzīvojām Gortalova namā, pretī cietumam. Cietumā toreiz bija sevišķi dievbijīgs un stingrs mācītājs, kurš, kā tas pienācās, klusajā nedēļā pārlasīja visus evaņģelijus — tas bija kaut kas neparasts — un tāpēc dievkalpojumi vilkās ļoti ilgi. Mitjeņka ikreiz tos nostāvēja līdz beigām un iepazinās ar mācītāju. Cietuma baznīca bija tā iekārtota, ka to no siekstās iekaltajiem arestantiem šķīra tikai stikla starpsiena ar durvīm. Reiz kāds arestants gribēja ķesterim kaut ko nodot: sveci vai naudu svecēm, — neviens no tiem, kas atradās baznīcā, negribēja uzņemties šo uzdevumu, bet Mitjeņka tūdaļ ar nopietnu seju paņēma un nodeva. Izrādījās, ka tas bija aizliegts, un viņam izteica rājienu; bet viņš, uzskatīdams, ka tā vajag, joprojām darīja to pašu. Mēs, galvenais — Serjoža, satikāmies ar aristokratiskajiem biedriem un jauniem cilvēkiem. Turpretī Mitjeņka no visiem biedriem izvēlējās nožēlojamu, nabadzīgu, noskrandušu studentu Polubojarinovu (kuru mūsu draugs jokupēteris dēvēja par Polubezobedovu)[128] mums, nožēlojamiem puišiem, tas likās amizanti, un mēs smējāmies par Mitjeņku. Viņš draudzējās vienīgi ar Polubojarinovu un kopā ar viņu gatavojās eksameniem.

Toreiz mēs dzīvojām Arskas lauka galā, Kiseļevska mājā, augšā. Augšu virs zāles pārdalīja galerija. Pirmajā augšstāva pusē šaipus galerijas dzīvoja Mitjeņka, istabā, kas atradās aiz galerijas, dzīvojām mēs ar Serjožu. Mums, kā man, tā Serjožam, patika dažādi nieciņi, mēs savus galdiņus sakārtojām kā lielie, un mums šim nolūkam deva un dāvināja nieciņus. Mitjeņkam nekādu nieciņu nebija. Tikai vienu viņš paņēma no tēva mantām — mineralus. Viņš tos sašķiroja un izlika kastē zem stikliem. Tā kā mēs, brāļi, un arī krustmāmiņa uz Mitjeņku raudzījāmies ar zināmu nicinājumu viņa prastās gaumes un paziņu dēļ, tad šo uzskatu piesavinājās arī mūsu vieglprātīgie draugi. Viens no tādiem, ļoti aprobežots cilvēks, inženieris Jes., mūsu draugs ne tik daudz pēc mūsu izvēles, bet tāpēc, ka viņš lipa mums klāt, reiz, iedams caur Mitjeņkas istabu, pievērsa uzmanību Mitjeņkas mineraliem un pavaicāja par tiem Mitjeņkam. Jes. bija nesimpatisks, mākslots. Mitjeņka atbildēja nelabprāt. Jes. pagrūda kasti un to sakratīja. Mitjeņka sacīja: «Neaiztieciet!» Jes. neklausīja un kaut ko atjokoja. Šķiet, nosauca viņu par Noasu. Mitjeņka sašuta un ar savu milzīgo roku iesita Jes. pa seju. Jes. metās bēgt.

Mitjeņka viņam pakaļ. Kad viņi atskrēja mūsu valstībā, mēs aizslēdzam durvis. Bet Mitjeņka paziņoja, ka piekaušot to, ja tas nākšot atpakaļ. Serjoža un, liekas, Suvalovs aizgāja Mitjeņku pierunāt, lai ļauj Jes. iziet cauri. Bet viņš paņēma grīdas birsti un paziņoja, ka katrā ziņā piekaušot Jes. Nezinu, kas būtu noticis, ja Jes. ietu caur Mitjeņkas istabu, bet viņš pats lūdzās, lai kaut kā izlaižot, un mēs viņu izvedām, vietām gandrīz rāpus, caur putekļainajiem bēniņiem.

Tāds bija Mitjeņka savos dusmu brīžos. Bet, redz, kāds viņš bija, ja nekas viņu neizveda no pacietības. Mūsu ģimenē bija piemetusies, aiz žēluma pieņemta, visdīvainākā un nožēlojamākā būtne, kāda Ļubova Sergejevna, meiča, — nezinu, kāds bija viņas uzvārds. Ļubova Sergejevna bija Protasova (no tiem Protasoviem, no kuriem celies Žukovskis) asinsgrēka auglis. Kā viņa nokļuva pie mums, es nezinu. Dzirdēju, ka viņu žēlojuši, lolojuši, gribējuši iekārtot, pat izprecināt Fjodoram Ivanovičam. Bet no tā visa nekas neiznācis. Sākumā Ļubova Sergejevna dzīvojusi pie mums, to es neatceros. Bet tad viņu pieņēmusi krustmāmiņa Pelageja Iljiņična Kazaņā, un viņa dzīvoja pie tās. Tā kā es iepazinos ar viņu Kazaņā. Tā bija nožēlojama, bikla, nomākta būtne. Viņai bija sava istabiņa, un kāda meiča viņu apkalpoja. Kad es ar viņu iepazinos, viņa šķita ne vien nožēlojama, bet pretīga. Nezinu, kas tā bija par slimību, bet visa Ļubovas Sergejevnas seja bija sapampusi, tā kā sapampst bišu sadzeltas sejas. Acis vīdēja šaurās šķirbiņās, starp diviem uztūkušiem, spīdīgiem maisiņiem, bez uzacīm. Tādi paši uztūkuši, spīdīgi, dzelteni bija vaigi, deguns, lūpas, mute. Viņa runāja ar pūlēm, jo arī mute laikam bija tāpat satūkusi. Vasaru viņai uz sejas uzlaidās mušas, un viņa to nejuta, un to redzēt bija sevišķi nepatīkami. Mati viņai bija vēl melni, bet reti un neapklāja kailo galvvidu. Vl. Juškovs, krustmāmiņas vīrs, ļauns jokupēteris, neslēpa savu riebumu pret Ļubovu Sergejevnu. No viņas vienmēr nāca nelaba smaka. Bet viņas istabā, kur nekad neatvēra logus un vēdlodziņu, bija smacējošs gaiss.

Šī Ļubova Sergejevna tad nu kļuva par Mitjeņkas draugu. Tas sāka viņu apmeklēt, klausīties viņā, lasīt viņai priekšā. Un taisni brīnums, mēs bijām moraliski tik truli, ka par to tikai smējāmies. Bet Mitjeņka moraliski stāvēja tik augstu, bija tik neatkarīgs no ļaužu spriedumiem, ka nekad ne ar vienu vārdu vai mājienu neizrādīja, ka viņš uzskatītu par labu to, ko dara. Viņš tikai darīja. Un tas nebija tikai jūtu uzplūdums, bet turpinājās visu laiku, kamēr dzīvojām Kazaņā.

Kā man tagad skaidrs, Mitjeņkas nāve viņu neiznīcināja, viņš bija jau agrāk, nekā es viņu pazinu, agrāk, nekā piedzima un ir tagad, pēc tam, kad jau miris.

Kad mēs dalījāmies mantojumā, man pēc paraduma atdeva muižu, kur dzīvojām, — Jasnaju Poļanu. Serjožam, tā kā viņš mīlēja zirgus, bet Pirogovā bija zirgu audzētava, atdeva Pirogovu, — viņš to arī vēlējas. Mitjeņkam un Nikoleņkam atdeva pārējās divas muižas: Nikoleņkam — Nikolsku, Mitjeņkam no Perovskas mantoto Kurskas muižu Ščerbačevku.

Man tagad ir Mitjeņkas raksts par to, kādi uzskati viņam bijuši par dzimtcilvēkiem. Tādu domu, ka tā nedrīkstētu būt, ka viņus vajadzētu atlaist brīvā, mūsu aprindās četrdesmitajos gados vēl nemaz nebija. Dzimtcilvēku saņemšana mantojumā likās nepieciešams noteikums, un viss, ko varēja darīt, lai šī valdīšana par viņiem nebūtu peļama, bija — rūpēties ne vien par zemnieku materiālo, bet arī moralo stāvokli. Un šādā garā arī bija uzrakstīts Mitjeņkas raksts — ļoti nopietni, naivi un sirsnīgi.

Viņš, divdesmit gadus vecs puisis (kad beidza kursu), uzņēmās atbildību, viņš uzskatīja, ka nevar neuzņemties, — atbildību vadīt simtiem zemnieku ģimeņu moralo dzīvi un vadīt ar piedraudējumu sodīt un ar sodiem. Tā, kā rakstījis Gogolis vēstulē muižniekam. Es domāju un man nāk prātā, ka Mitjeņka šīs vēstules lasīja, ka uz tām viņam norādīja cietuma mācītājs. Tātad arī Mitjeņka iesāka savus muižnieka pienākumus. Taču bez šiem muižnieka pienākumiem pret dzimtcilvēkiem tais laikos bija vēl cits pienākums, ko nepildīt likās neiedomājami, — tas bija kara vai civildienests. Un Mitjeņka pēc kursa beigšanas nolēma iestāties civildienestā. Bet, lai izšķirtos, tieši kādu dienestu izvēlēties, viņš nopirka adrešu kalendaru un, izskatījis visas civildienesta nozares, nolēma, ka vissvarīgākā nozare ir likumdošana. Tā nolēmis, viņš aizbrauca uz Pēterburgu un tur ieradās pie otrās nodaļas valsts sekretara viņa pieņemšanas laikā.

Varu iedomāties Taņejeva izbrīnu, kad apmeklētāju vidū tas ieraudzīja gara auguma, sagumušu, slikti ģērbtu (Mitjeņka vienmēr ģērbās tikai tādēļ, lai apsegtu miesas) cilvēku ar mierīgām, nopietnām, skaistām acīm un seju, un, pavaicājis, ko viņam vajag, saņēma atbildi, ka viņš esot krievu muižnieks, beidzis kursu un, vēlēdamies būt dzimtenei noderīgs, izvēlējies sev par darba lauku likumdošanu.

— Jūsu uzvārds?

— Grafs Tolstojs.

— Jūs neesat nekur dienējis?

— Esmu tikko beidzis kursu, un man ir tikai vēlēšanās būt noderīgam.

— Kādu vietu tad jūs vēlētos dabūt?

— Man vienalga — tādu, kur es varētu būt noderīgs.

Nopietnā atklātība Taņejevu tā pārsteidza, ka viņš aizveda Mitjeņku uz otro nodaļu un tur nodeva to ierēdnim. Laikam ierēdņa attiecības pret viņu un, galvenais, pret pienākumiem Mitjeņku atbaidīja, un viņš otrajā nodaļā neiestājas. Mitjeņkam Pēterburgā nebija nekādu citu paziņu, izņemot juristu Dmitriju Aleksandroviču Oboļenski, kas, dzīvodams Kazaņā, darbojās tur par advokatu.

Mitjeņka aizgājis pie Oboļenska uz vasarnīcu. Oboļenskis man to stāstīja vīpsnādams. Oboļenskis bija smalkā toņa cilvēks, taktisks un godkārīgs. Viņš stāstīja, ka brīdī, kad viņam bijuši viesi (laikam no augstākām aprindām, kurās pastāvīgi grozījās Oboļenskis), Mitjeņka pie viņa ieradies caur dārzu, ar cepuri galvā, ģērbies nankina mētelī.

«Sākumā es (Oboļenskis) viņu nepazinu, bet, kad pazinu, pacentos le mettre en son aise [129] , iepazīstināju viņu ar viesiem un uzaicināju novilkt mēteli, taču izrādījās, ka zem mēteļa viņam vairāk nekā nebija.» Mitjeņka to uzskaitīja par nevajadzīgu. Viņš apsēdies un, nekautrēdamies no viesiem, tūlīt uzdevis Oboļenskim to pašu jautājumu, ko Taņejevam: kur labāk dienēt, lai atnestu vairāk labuma? Droši vien Oboļenskim ar viņa uzskatiem par dienestu, kam jābūt tikai līdzeklim godkāres apmierināšanai, šāds jautājums nekad nebija ienācis prātā. Taču ar viņam piemītošo taktu un ārējo labsirdību viņš atbildējis, norādīdams uz dažādām vietām, un piedāvājis savus pakalpojumus. Mitjeņka acīm redzat nebijis apmierināts ne ar Oboļenski, ne ar Taņejevu un no Pēterburgas aizbraucis, tur dienestā neiestādamies. Viņš atgriezies savā sādžā un, šķiet, Sudžā iestājās kādā muižniecības dienestā un nodarbojās ar saimniecību, galvenokārt ar zemniek saimniecību.

Pēc viņa un arī manas izstāšanās no universitates es pazaudēju Mitjeņku no redzesloka; zinu, ka viņš dzīvoja to pašu stingro, atturīgo dzīvi, nepazīstot ne vīnu, ne tabaku, ne, galvenais, sievietes līdz divdesmit pieciem gadiem, kas tajos laikos bija liels retums. Zinu, ka viņš sagājās ar mūkiem un svētceļotājiem un ļoti sadraudzējās ar visai oriģinalu cilvēku, kurš dzīvoja pie mūsu aizbildņa Vojeikova un par kura izcelšanos neviens neko nezināja. Sauca viņu par Lukas tēvu. Viņš valkāja ķelderi un bija ļoti neglīts: maza auguma, greizs, melns, bet ļoti tīrīgs un neparasti stiprs. Roku viņš spieda kā ar knaiblēm un allaž izteicās nozīmīgi un mīklaini. Viņš dzīvoja pie Vojeikova, līdzās dzirnavām, kur bija uzcēlis mazu mājiņu un iekopis neparastu puķu dārzu. Šo Lukas tēvu tad nu Mitjeņka vadāja sev līdz. Kā dzirdēju, viņš sagājies vēl ar vecā rūdījuma sirmgalvi, mantrausi muižnieku, kaimiņu Samoilovu.

Liekas, es toreiz jau biju Kaukazā, kad ar Mitjeņku notika neparasts apvērsums. Pēkšņi viņš saka dzert, smēķēt, šķiest naudu un braukt pie sievietēm. Kā tas ar viņu gadījās, — nezinu, tai laikā es viņu neredzēju. Zinu tikai, ka viņa pavedinātājs bija ārēji ļoti pievilcīgais, taču dziļi netikumīgais cilvēks — Isleņjeva jaunākais dēls. Par viņu, ja pagūšu, pastāstīšu vēlāk. Arī šajā dzīvē Mitjeņka bija tāds pats nopietns, reliģiozs cilvēks, kāds viņš bija visur. To sievieti, prostituti Mašu, ko viņš pirmo iepazina, viņš izpirka un paņēma pie sevis. Bet vispār šī dzīve neturpinājās ilgi. Domāju, ka ne tik daudz nelāga, neveselīgā dzīve, kādai viņš dažus mēnešus nodevās Maskavā, cik iekšējā cīņa ar sirdsapziņas pārmetumiem — uzreiz sabeidza viņa vareno organismu. Viņš saslima ar diloni, aizbrauca uz laukiem, ārstējās pilsētās un nolikās slimības gultā Orlā, kur es viņu pēdējo reizi redzēju jau pēc Sevastopoles kara. Viņš izskatījās briesmīgs: milzīga delna šķita piestiprināta pie diviem delma kauliem, sejā bija vienīgi acis, tās pašas skaistās, nopietnās, bet tagad pētījošas acis. Viņš nemitīgi klepoja un spļaudījās un negribēja mirt, negribēja ticēt, ka mirst. Viņa izpirktā, bakurētainā Maša, apsējusies lakatiņu, bija pie viņa un viņu kopa. Manā klātbūtnē pēc viņa vēlēšanās atnesa brīnumdarītāja svētbildi. Atceros viņa sejas izteiksmi, kad viņš atdevās lūgšanai.

Es tolaik biju ļoti nejauks. Uz Orlu aizbraucu no Pēterburgas, kurp devos, meklēdams sabiedrību, un biju pilnīgi godkārības varā. Man bija Mitjeņkas žēl, taču ne visai. Orlā pagrozījos un aizbraucu, un viņš nomira pēc dažām dienām.

Patiesi, man liekas, ka vissmagākais viņa nāvē man šķita tas, ka tā neļāva man piedalīties galma izrādē, kuru toreiz rīkoja un kur biju aicināts.

Atmetu chronoloģisko stāstījuma veidu — domāju, ka būs labāk, bet arī šis paņēmiens man nepatīk. Neaprakstīšu vairs tā atsevišķi brāļus Serjožu un Nikoļeņku, bet rakstīšu atkal pēc kārtas, kā ienāks prātā.

LIELĪBNIEKA KALNS

Jā, Lielībnieka kalns. Tā ir viena no vissenākajām, mīļākajam un svarīgākajām atmiņām.

Vecākais brālis Nikoļeņka bija sešus gadus vecāks par mani. Tātad viņam bija desmit vai vienpadsmit gadu, kad man bija četri vai pieci, proti, kad viņš mūs veda uz Lielībnieka kalnu. Mēs agrā jaunībā — nezinu, kā tas gadījās — saucam viņu uz «jūs». Viņš bija brīnišķīgs zēns un vēlāk brīnišķīgs cilvēks. Ļoti pareizi viņu raksturojis Turgeņevs, ka viņam nepiemituši tikai tie trūkumi, kuri nepieciešami, lai būtu rakstnieks. Nikoļeņkam nepiemita galvenais, rakstniekam vajadzīgais trūkums: viņš nebija godkārīgs, viņu pilnīgi neinteresēja, ko par viņu domā ļaudis. Bet no rakstnieka īpašībām, kādas viņam bija, vispirms minama smalka, mākslinieciska nojauta, liela mēra izjūta, labsirdīgs, jautrs humors, neparastas, neizsīkstošas iztēles spējas un patiesīgs, augsti etisks pasaules uzskats — un tas viss bez mazākās pašapmierinātības. Iztēle viņam bija tāda, ka viņš varēja stāstīt pasakas vai spoku stāstus, vai humoristiskus notikumus m-me Radcliff garā bez apstāšanās un tekoši veselām stundām un ar dziļu pārliecību par stāstāmā īstenību, kas lika aizmirst, ka tā ir tikai izdoma.

Kad nestāstīja un nelasīja (lasīja viņš ārkārtīgi daudz), viņš zīmēja. Zīmēja gandrīz vienmēr velnus ar ragiem un uzskrullētām ūsām, kas savā starpa saķērušies visdīvainākās pozās un aizņemti ar visdažādākiem darbiem. Arī šie zīmējumi bija izdomas un humora bagāti.

Nu tā, kad man bija pieci, Mitjeņkam seši un Serjožam septiņi gadi, Nikoļeņka mums paziņoja, ka viņam esot noslēpums, ar kura palīdzību, kad tas atklāšoties, visi ļaudis kļūšot laimīgi, nebūšot ne slimību, ne nepatikšanu, viens uz otru nedusmošoties, cits citu mīlēšot, visi kļūšot par muravas brāļiem. (Laikam tie bija Moravijas brāļi, par kuriem viņš bija dzirdējis vai lasījis, bet mūsu valodā tie bija muravas brāļi.) Un atceros, ka vārds «muravas» mums sevišķi patika, atgādinot skudras[130] cinī. Mēs pat izdomājām rotaļu par muravas brāļiem, kura bija tāda, ka notupāmies zem krēsliem, aizbarikadējot tos ar kastēm, aizkārām ar lakatiem un sēdējam tur tumsā, piespiedušies cits citam. Atceros, es izjutu sevišķas mīlas un aizkustinājuma jūtas un šī rotaļa man ļoti patika.

Muravas brālību mums atklāja, bet galveno noslēpumu, kā izdarīt, lai visi ļaudis nepazītu nekādas nelaimes, nekad neķildotos un nedusmotos, bet vienmēr būtu laimīgi, šo noslēpumu, kā Nikoļeņka mums stāstīja, viņš uzrakstījis uz zaļas nūjiņas un šo nūjiņu ieracis zemē Vecās Jaunaudzes gravas ceļa malā, tai vietā, kur es — jo kaut kur taču mans līķis jāaprok — lūdzu Nikoļenku par piemiņu mani aprakt. Bez šīs nūjiņas bija vēl kāds Lielībnieka kalns, uz kuru, viņš teicās, varot mūs aizvest, ja vien mēs izpildīšot visus noteikumus. Noteikumi bija, pirmkārt, nostāties kaktā un nedomāt par balto lāci. Atminos, kā nostājos kaktā un cenzdamies centos, taču nekādi nespēju nedomāt par balto lāci. Otrs noteikums, labi neatceros, kaut kas ļoti grūts … nepaklūpot noiet pa spraudziņu starp grīdas dēļiem, bet trešais noteikums viegls: gada laikā neredzēt zaķi — vienalga, dzīvu, beigtu vai izceptu. Tad jānozvēras nevienam šos noslēpumus neatklāt.

Tam, kurš izpildīs šos noteikumus un vēl citus, daudz grūtākus, ko viņš atklāšot vēlāk, viena vēlēšanās, lai kāda tā būtu, tikšot izpildīta. Mums vajadzēja izsacīt savas vēlēšanās. Serjoža vēlējās prast no vaska veidot zirgus un vistas, Mitjeņka vēlējās prast zīmēt dažādas lietas kā gleznotājs, lielā apjomā. Bet es nevarēju izdomāt nekā cita ka vienīgi, lai es prastu zīmēt mazā apjomā. Tas viss, ka ar bērniem mēdz būt, ļoti ātri aizmirsās, un neviens Lielībnieka kalnā neuzkāpa, taču atceros to noslēpumaino nopietnību, ar kādu Nikoļeņka mums šos noslēpumus uzticēja, un mūsu cieņu un bijības šalkas šo brīnišķīgo lietu priekšā, kas mums atklājās.

Bet sevišķi spēcīgu iespaidu uz mani atstāja muravas brālība un noslēpumainā, zaļā nūjiņa, kas ar to bija saistīta un kam vajadzēja aplaimot visus cilvēkus.

Tagad es domāju, ka Nikoļeņka droši vien bija salasījies vai saklausījies par brīvmūrniekiem, par viņu centieniem aplaimot cilvēci, par noslēpumainajām ceremonijām, uzņemot ordenī, droši vien bija dzirdējis par Moravijas brāļiem un to savienojis kopā savā spilgtajā iztēlē līdz ar mīlu pret cilvēkiem un labo, piedomājis klāt visus šos notikumus un pats par to priecājās un mulsināja mūs.

Muravas brāļu ideals, kuri mīlā cieši glaužas cits pie cita, man palicis tas pats, — tikai ne jau zem diviem ar lakatiem aizklātiem krēsliem, bet kā visas pasaules cilvēku ideals zem visa plašā debess juma. Un, kā es toreiz ticēju, ka ir tāda zaļa nūjiņa, uz kuras uzrakstīts tas, kam jāiznīcina viss ļaunums cilvēkos un jādod tiem liela laime, tā ticu arī šobrīd, ka ir tāda patiesība, ka tā tiks atklāta cilvēkiem un dos viņiem to, ko tā sola.

BRĀLIS SERJOŽA

Nikoleņku es cienīju, ar Mitjeņku biju biedrs, bet par Serjožu es jūsmoju un viņu atdarināju, gribēju būt tāds kā viņš. Es sajūsminājos par viņa skaisto ārieni, par viņa dziedāšanu — viņš vienmēr dziedāja, — par viņa zīmējumiem, viņa jautrību un sevišķi — lai cik savādi tas skan — par viņa tiešumu, viņa egoismu. Es allaž kontrolēju pats sevi, apzinājos savu rīcību, vienmēr jutu — kļūdīgi vai ne — to, ko domā par mani un izjūt pret mani citi, un tas bojāja manu dzīves prieku. Laikam tāpēc es citos jo sevišķi mīlēju pretējo — tiešumu, egoismu. Un tālab sevišķi mīlēju Serjožu, — vārds mitēju nav precizs, Nikoleņku es mīlēju, bet par Serjožu jūsmoju kā par kaut ko man gluži svešu, nesaprotamu. Tā bija ļoti skaista, bet man pilnīgi nesaprotama, noslēpumaina dzīve un tāpēc sevišķi pievilcīga. Šinīs dienās viņš nomira, un pirms nāves slimības laikā, ka arī mirstot viņš bija man tikpat neizdibināms un tikpat dārgs kā senā bērnībā. Vecuma dienās, pēdēja laikā, viņš mīlēja mani vairāk, novērtēja manu pieķeršanos, lepojās ar mani, vēlējās būt ar mani vienis prātis, taču nevarēja un palika tāds pats, kāds bijis: gluži īpatnējs, tas, kas viņš ir, skaists, dižciltīgs, lepns, un, galvenais, tik patiesīgs un atklāts cilvēks, kādu nekad neesmu sastapis. Viņš bija tas, kas viņš bija, neko neslēpa un negribēja izlikties. Ar Nikoleņku man gribējās būt kopā, runāt, domāt; Serjožu man gribējās vienīgi atdarināt. Šī atdarināšana sākās agrā bērnībā. Viņš iegādājās sev vistas un cāļus, un es iegādājos arī. Tā droši vien bija mana pirmā iedziļināšanās dzīvnieku pasaulē. Atceros dažādas cāļu sugas: pelēcīgus, lāsumainus, ar cekuliņiem, kā viņi saskrēja uz mūsu saucienu, kā mēs viņus barojām un neieredzējām lielu, vecu, noplukušu Holandes šķirnes gaili, kas viņiem darīja pāri. Serjoža bija tas, kas iegādājās šos cāļus, izlūgdamies tos sev; viņu atdarinādams, to pašu darīju arī es. Serjoža uz garas papīra strēmeles zīmēja un ar krasām izkrāsoja (man tas šķita brīnum jauki) pēc kārtas dažādu krāsu vistas un gailīšus, un es darīju to pašu, tikai sliktāk. (Šai ziņā es cerēju tikt uz priekšu ar Lielībnieka kalna palīdzību.) Kad bija ielikti logi, Serjoža izdomāja vistas barot caur atslēgas caurumu ar garām rupjmaizes un baltmaizes desiņām, un es darīju to pašu.

Par brāļiem būs vēl daudz jārunā vēlāk, ja izdosies atmiņas novest kaut jel līdz precībām.

Pacentīšos atcerēties visspilgtākās un priecīgākās atmiņas (skumju, smagu atmiņu nebija) līdz pārbraukšanai uz Maskavu.

Trīs verstis no Jasnajas Poļanas ir sādžiņa Grumanta (tā šo vietu nosaucis vectēvs, kas bijis vojevoda Archangeļskā, kur ir Grumantas sala). Tur ir lopu laidars un namiņš, ko vectēvs uzcēlis, lai būtu, kur apmesties vasarā. Kā viss, ko vectēvs cēla, bija nevis banals, bet skaists un stiprs, izturīgs un kapitals, — tāds bija arī namiņš ar pagrabu piena uzglabāšanai. Namiņš bija celts no koka, ar gaišiem logiem un slēģiem, lielām, izturīgām durvīm, ar dīvaniņu un galdu ar lielām atvilktnēm, kas bija saliekams kā paciņa ar četrām malām uz iekšu un tāpat izbīdāms, pagriežot uz vidējās tapas, tā, ka atloki gulās uz stūriem un izveidoja savas divas kvadrataršinas lielu galdu.

Namiņš stāvēja aiz četru piecu sētu liela ciematiņa, ļoti skaistā vietā, ko dēvēja par dārzu, ar skatu uz Voronkas upi, kas aizvijās ielejā pa pļavām, ar mežiem vienā un otrā pusē. Šai dārzā virs kraujas bija mežiņš, kurā atradās pārpilns avots ar lielisku, aukstu ūdeni. No turienes katru dienu veda ūdeni uz kungu māju; un gravas priekšā kā tās turpinājums — liels, dziļš, salts, caurtekošs dīķis ar karpām, līņiem, brekšiem, asariem un pat sterletēm. Vieta bija jauka, un bija liela bauda ne vien padzerties tur pienu ar rupju maizi un saldu krējumu, aukstu un biezu, un būt klāt zivju zvejās, bet arī tāpat vien tur padzīvoties, paskraidīties kalnup un lejup, līdz dīķim un atpakaļ. Paretam vasarā, kad bija jauks laiks, mēs visi braucām uz turieni vizināties. Krustmāmiņas, Pašeņka un meitenes līnijdroškā, bet mēs četri ar Fjodoru Ivaniču dzeltenajā vectēva kabrioletā ar augstajām, apaļajām atsperēm un dzeltenajiem paročiem (citādu toreiz nebija).

Pie pusdienu galda norit sarunas par laiku un sastāda plānu, kā braukt. Pulkstenis ir divi. Mums jābrauc četros un jāatgriežas uz tēju. Viss ir gatavs, taču vilcinās vēl likt aizjūgt zirgus; no vakariem, no ciemata viņas puses un Jaunaudzes kāpj padebesis. Mēs visi uztraucamies. Fjodors Ivaničs cenšas pieņemt stingru, mierīgu izskatu, bet mēs padarām nemierīgu arī viņu, un viņš iziet uz balkona, vējā. Viņa sirmie mati pakausī plivinās uz to pašu pusi — arī viņa frakas stērbeles, un viņš nopietni raugās pāri margām. Mēs gaidām viņa lēmumu. «Tas uz Satinkas pusi,» viņš nosaka, rādīdams uz pašu lielāko mēļo mākoni. «Bet tas ir tukšs,» viņš teic, norādīdams uz citu, kas nāk no rītiem.

— Nu, kā ir? Wie glauben Sie?

— Muss warten.[131]

Bet mākonis aizklāj visas debesis. Esam noraizējušies. Jau gribēja likt jūgt zirgus, tagad sūta Mišu pasacīt, lai to nedara. Smidzina lietutiņš. Esam drūmi un nomākti. Bet tad Serjoža izskrien uz balkona un sauc:

— Noskaidrojas, Fjodor Ivanovič. Kommen Sie! Blauer. Himmel!

— Wo?

— Kommen Sie ! [132]

Tiešām, starp izklīstošajiem mākoņiem zils debesu stūrītis drīz nozūd, drīz parādās. Rau, vēl, vēl. Te uzspīd saule.

— Krustmāmiņ! Noskaidrojās! Patiesi, dieva vārds, palūkojieties! Fjodors Ivanovičs teica.

Pasauc Fjodoru Ivanoviču. Viņš gan šaubās, tomēr apstiprina. Svārstās gan debesis, gan krustmāmiņas. Krustmāmiņa Tatjana Aleksandrovna pasmaida un saka:

— Je crois, Alexandrine, en effet, qu'il ne pleuvera plus. Il ne pleuvera pas![133] Raugieties!

— Krustmāmiņ, mīļā, lieciet aizjūgt, lūdzu, krustmāmiņ, mīļā! — visvairāk kliedzu es ar Serjožu, un meitenes mums palīdz. Un tad ir nolemts atkal aizjūgt. Pats Tichons priekā piecērt kājas un metas uz zirgu stalli. Un tad mēs jau dipinam pa lieveni, sākumā gaidot zirgus, tad krustmāmiņas. Piebrauc līnijdroška ar baldachinu un pārklāju. Nikolajs Filipičs vada pajūgu. Iejūgti Neručas bērie — kreisais — gaiši bērs, drukns, un labējais — tumši bērs, kaulains stiprinieks, kā saka Nikolajs Filipičs. Aiz līnijdroškas lielais bērais iejūgts dzeltenajā kabrioletā.

Krustmāmiņas un meitenes sasēstas pēc sava prāta. Bet mūsu vietas noteiktas reiz uz visiem laikiem: Fjodors Ivanovičs sēžas labajā pusē un vada pajūgu, viņam blakus Serjoža un Nikoļeņka. Kabriolets ir tik dziļš, ka aiz viņiem sēstamies mēs ar Mitjeņku, muguras katram uz savu pusi pie kabrioleta sāniem, kājas kopā. Ceļš iet garām piedarbam pa Jaunaudzi: labajā pusē vecā, kreisajā jaunā. Tā ir viena vienīga bauda. Bet tad tuvojamies kalnam, kas strauji nolaižas uz upi un tiltu. «Halten Sie sich, Kinder!»[134] uzsauc Fjodors Ivanovičs, svinīgi saraukdams pieri, pārķer grožus, un mēs jau laižamies lejā, bet pēdējā mirklī, kādus trīsdesmit soļus, Fjodors Ivanovičs zirgu palaiž, un mēs auļojam, kā mums šķiet, ar briesmīgu ātrumu. Mēs gaidām šo mirkli, un sirds jau pirms tam sāk stingt. Pārdrāžamies pāri tiltam, braucam gar upi, atkal tilts, braucam kalnā augšā uz sādžu, iebraucam vārtos, dārzā un klāt pie namiņa. Zirgus piesien. Viņi mīda zāli un ož pēc sviedriem tā, kā vēlāk zirgi nekad nav oduši. Kučieri stāv koku paēnā. Gaisma un ēnas rotājas viņu sejās, labajās, jautrajās, laimīgajās sejās.

Pieskrien lopu kopēja Matrjona, svītraina audekla kleitā, apgalvo, ka jau sen mūs gaidījusi, un priecājas, ka esam atbraukuši. Un arī es ne vien ticu, bet nevaru neticēt, ka visi pasaulē to vien dara, kā priecājas. Priecājas Matrjona, krustmāmiņa, līdzjūtīgi iztaujādama par Matrjonas meitām; priecājas suņi, kas ielenkuši Fjodoru Ivanoviču un Berfu (šarlo sugas putnu suni), kas atskrējis mums līdzi; priecājas vistas, gaiļi, zemnieku bērni; priecājas zirgi, teļi, zivis dīķī, putni mežā. Matrjona un viņas meita atnes lielu, ar sāli apkaisītu melnas maizes kanci, izbīda brīnišķīgo, neparasto galdu un liek uz tā mīkstu, sulīgu biezpienu ar drāniņas nospiedumiem, biezu, saldu krējumu un krūzes ar svaigu pienu.

Mēs dzeram, ēdam, skrejam pie avota, dzeram tur ūdeni, skraidām ap dīķi, kur Fjodors Ivanovičs saliek makšķeres, un, padzīvojušies kādu pusstundu vai stundu Grumantā, atgriežamies pa to pašu ceļu, tikpat laimīgi.

Atminos, tikai vienu reizi mūsu priekus izjauca gadījums, kad mēs — vismaz es ar Mitjeņku — rūgti raudājām. Berfa, mīļais, brūnais Fjodora Ivanoviča suns ar skaistajām acīm un mīksto, kudlaino spalvu skraidīja kā aizvien te no muguras, te kabrioletam priekšā. Reiz, izbraucot no Grumantas dārza, zemnieku suņi metās tam pakaļ. Berfa pieskrēja pie kabrioleta, Fjodors Ivanovičs zirgu nenoturēja, un ritenis pārbrauca pāri suņa ķepai. Kad atgriezāmies mājās un nelaimīgā Berfa atcilpoja uz trim kājām, Fjodors Ivanovičs ar Nikolaju Dmitrijeviču, mūsu aukli — arī mednieku, viņu apskatīja un nolēma, ka kāja pārlauzta, suns sakropļots un nekad medībām vairs nederēšot. Es klausījos, ko runāja Fjodors Ivanovičs ar Nikolaju Dmitrijeviču mazajā augšistabiņā, un neticēju savām ausīm, kad izdzirdu Fjodora Ivanoviča vārdus, kurš brašā, noteiktā balsī teica: «Neder. Pakar viņu. Viens pīpis.»

Suns mokās, ir slims, un viņu par to taisās pakārt. Es jutu, ka tas nav labi, ka to nevajadzētu darīt, taču Fjodora Ivanoviča un viņa lēmuma atbalstītāja Nikolaja Dmitrijeviča tonis bija tik apņēmīgs, ka es tāpat kā toreiz, kad veda pērt Kuzmu, kā toreiz, kad Temešovs stāstīja, ka nodevis zaldātos cilvēku par to, ka tas gavēņa laikā ēdis aizliegtu ēdienu, — sajutu kaut ko nelāgu, tomēr, ievērojot vecāku un cienījamu cilvēku neapšaubāmo lēmumu, neuzdrīkstējos ticēt savām jūtām.

Nesākšu izklāstīt visas savas priecīgās bērnības atmiņas, jo tam nebūs gala, kā arī tāpēc, ka man tās dārgas un svarīgas, bet pastāstīt tā, lai tās liktos svarīgas arī citiem, es nepratīšu.

Pastāstīšu tikai par kādu dvēseles noskaņojumu, kuru es vairākas reizes pārdzīvoju agrā bērnībā un kurš, es domāju, bija svarīgs, daudz svarīgāks par daudzām jo daudzām jūtām, kas izjustas vēlāk. Svarīgs tas bija tāpēc, ka šis noskaņojums bija pirmais mīlas pārdzīvojums, nevis mīla pret kādu cilvēku, bet mīla pret mīlu, mīla uz dievu, jūtas, kuras vēlāk tikai reti esmu izjutis; reti, bet esmu tomēr izjutis, — un es domāju, ka tas notika tieši tādēļ, ka tās jau iezīmējušās agrā bērnībā. Šīs jūtas izpaudās tā.

Mēs, sevišķi es ar Mitjeņku un meitenēm, mēdzām nosēsties zem krēsliem cik iespējams ciešāk cits pie cita. Šos krēslus aizklājām ar lakatiem, aizbarikadējām ar spilveniem un sacījām, ka esam muravas brāļi, un pie tam izjutām viens pret otru sevišķu maigumu. Reizēm šis maigums pārgāja glāstos: glaudījām cits citu, piekļāvāmies cits citam. Taču tas notika reti, un mēs paši jutām, ka tas tomēr nav tas, un tūdaļ rotaļu pārtraucām. Būt par muravas brāļiem, kā mēs to nosaucām (laikam tie bija kādi nostāsti par Moravijas brāļiem, kas līdz mums nonāca caur Nikoļeņkas Lielībnieka kalnu), nozīmēja tikai aizklāties no visiem, nošķirties no visiem un visa un mīlēt citam citu. Dažreiz mēs zem krēsliem sarunājāmies par to, ko kurš mīl, kas vajadzīgs laimei; kā mēs dzīvosim un visus mīlēsim.

Tas, kā atceros, sākās ar ceļa rotaļu. Sēdāmies uz krēsliem, krēslus iejūdzām, iekārtojām karieti vai kabrioletu, un tad karietē sēdošie no ceļotājiem pārvērtās par muravas brāļiem. Viņiem pievienojās arī pārējie. Tas bija gaužām, gaužām labi, un es pateicos dievam, ka varēju tā rotaļāties. Mēs to dēvējām par rotaļu, bet patiesībā viss pasaulē ir rotaļa, izņemot šo.

Notikumi bērnībā, dzīvojot muižā, bija šādi: tēva braucieni pie Kirejevska un uz attālākiem laukiem, stāsti par medību piedzīvojumiem, kurus mēs, bērni, noklausījāmies kā svarīgus notikumus.

Tad mana krusttēva Jazikova apciemojumi ar viņa grimasēm, pīpi un sulaini, kas pie pusdienu galda stāvēja aiz viņa krēsla. Tad Isleņjeva ciemošanās pie mums kopā ar bērniem, no kuriem viena vēlāk kļuva par manu sievasmāti. Tad Juškova apciemojumi, kurš atveda kaut ko jocīgu: karikatūras, lelles, rotaļlietas.

Vēl no bērnības dienām man spilgti atmiņā palicis kāds niecīgs notikums — kā šobrīd atceros, pie mums augšā, bērnu istabā, sēdēja Temešovs un sarunājās ar Fjodoru Ivanoviču. Neatminos, kāpēc sarunas ievirzījās par gavēņu ievērošanu, un Temešovs, labsirdīgais Temešovs, ļoti vienkārši sacīja: «Mans pavārs (vai sulainis, neatceros) iedomājās gavēnī ēst neatļautu ēdienu. Es viņu nodevu zaldātos.» Tāpēc arī vēl tagad atceros, ka toreiz tas man likās kaut kas dīvains, nesaprotams.

Vēl bija gadījums ar Perovskas mantojumu. Atmiņā palikusi pajūgu rinda ar augsti piekrautiem vezumiem, kas atbraukuši no Neručas [135] , kad mantojuma prāva, pateicoties Iļjas Mitrofanoviča pūlēm, tika vinnēta.

Iļja Mitrofanovičs bija nelabojams, vecs žūpa, gara auguma, baltiem matiem, bijušais Perovskas dzimtcilvēks, liels visādu juridisku āķu specialists, kādi bija sastopami vecos laikos. Viņš kārtoja šo mantojuma prāvu un par to līdz savai nāvei dzīvoja Jasnajā Poļanā un tika apgādāts ar visu.

Vēl atmiņā palikuši šādi iespaidi: Pjotra Ivanoviča Tolstoja, manas māsas vīra Valeriana tēva, atbraukšana; viņš nāca viesistabā, ģērbies rītasvārkos; mēs nesapratām, kāpēc tā, un tikai vēlāk dabūjām zināt, ka viņš slimojis ar diloni pēdējā stadijā. Otrs iespaids — viņa brāļa — ievērojamā amerikāņa Fjodora Tolstoja apciemojums. Atminos, viņš atbrauca pasta kariete, iegāja pie tēva kabinetā un pieprasīja, lai viņam atnesot viņa sevišķo sauso franču maizi. Citu maizi viņš neēda. Tobrīd brālim Sergejam stipri sāpēja zobi. Viņš vaicāja, kas tam kaitot, un uzzinājis sacīja, ka varot sāpes apturēt ar hipnozi. Viņš iegāja kabinetā un aizslēdza aiz sevis durvis. Pēc dažām minutēm viņš no turienes iznāca ar diviem batista lakatiņiem rokā. Atceros, tie bija ar mēļu apmalas rotājumu, viņš iedeva krustmāmiņai lakatus un sacīja: — Kad šo uzsegs, pāries sāpes, bet šis ir, lai viņš gulētu. — Lakatus paņēma, uzklāja Serjožam, un mums palika iespaids, ka viss noticis tā, kā amerikanis sacīja.

Atceros viņa skaisto seju: bronzas krāsā, skūta, ar biezu, baltu vaigubārdu līdz mutes kaktiņiem un tādiem pašiem baltiem sprogainiem matiem. Gribētos daudz ko pastāstīt par šo neparasto, noziedzīgo un pievilcīgo cilvēku.

Trešais iespaids — tas bija, labi neatceros, kāda mātes brālēna huzara kņaza Volkonska apciemojums. Viņš gribēja mani apmīļot un nosēdināja uz ceļiem, un, kā tas bieži notiek, turpinādams sarunu ar pieaugušajiem, turēja mani. Es rāvos laukā, bet viņš tikai vēl ciešāk mani turēja. Tas vilkās kādas pāris minutes.

Taču šīs gūstniecības jūtas, nebrīvība un varmācība manī tādā mērā izraisīja sašutumu, ka es sāku pēkšņi rauties ārā, raudāt un spārdīties.

Par Andreju Ivanoviču, kas ļoti jauns apprecējās ar kņazieni Ščetiņinu, es no krustmāmiņas dzirdēju tādu nostāstu. Viņa sievai diezin kāpēc vajadzējis bez vīra braukt uz kādu balli. Nobraukusi kādu gabalu, domājams, ekipažā, no kuras bija izņemts sēdeklis, lai ekipažas jumts nesabojātu augsto frizuru, jaunā grafiene, laikam kādus četrpadsmit gadus veca, ceļā atminējusies, ka, dodamās projām, nav atvadījusies no vīra, un atgriezusies mājās.

Ieejot mājā, viņa atradusi vīru asarās. Viņš raudājis tāpēc, ka sieva pirms aizbraukšanas neienākusi pie viņa atvadīties.

Vientiesīgais Griša ir izdomāta persona. Vientiesīši mūsu mājās iegriezās diezgan bieži, un es — par to esmu dziļi pateicīgs saviem audzinātājiem — pieradu uz viņiem raudzīties ar lielu cieņu. Ja arī viņu vidū gadījās liekuļi vai arī viņu dzīvē bija vājuma un nepatiesīguma brīži, taču pats viņu dzīves uzdevums bija ļoti augsts, kaut arī praktiski absurds, un jūtos priecīgs, ka no bērnības esmu neapzinīgi iemācījies saprast viņu varoņdarba lielumu. Viņi darīja to, par ko runā Marks Aurelijs: nav nekā augstāka kā paciest nicināšanu savas krietnās dzīves dēļ. Tik kaitīgs, tik nenovēršams ir pasaules slavas vilinājums, kas vienmēr piejaukts labajiem darbiem, ka nevar nejust līdzi mēģinājumam ne vien atbrīvoties no uzslavas, bet pat izraisīt ļaužu nicināšanu. Tāda vientiese bija arī māsas krustmāte Marja Gerasimovna, pamuļķītis Jevdokimuška un vēl daži, kas iegriezās mūsu mājā.

Mēs, bērni, noklausījāmies nevis vientiesīša, bet muļķīša dārznieka palīga Akima lūgšanu, kurš tiešām lūdzās dievu vasaras mājas lielajā zālē starp divām oranžērijām un patiesi mani pārsteidza un dziļi aizkustināja ar savu lūgšanu, kurā viņš runāja ar dievu kā ar dzīvu personu. «Tu, mans dziedinātāj, tu, mans aptiekar,» viņš izsaucās pārliecinošā paļāvībā. Un pēc tam dziedāja pantu par pastaro tiesu, kad dievs atšķirs taisnos no grēciniekiem un grēciniekiem aizbērs acis ar dzeltenām smiltīm…

PĀRCELŠANĀS UZ MASKAVU

Tas bija trīsdesmit septītajā gadā, bet, kad īsti — rudenī vai ziemā, — nevaru atcerēties. Ka pārcēlāmies ziemā, liecinātu vienīgi tas, ka vecmāmuļai, šķiet, bija kamanas ar tik platiem sānu spārniem (uz tiem visu ceļu stāvēja sulaiņi), ka Serpuchovā kamanas negāja cauri vārtiem. To es laikam atceros pēc nostāstiem. Bet manās atmiņās palicis brauciens pa ceļu bez sniega. Varbūt es sajaucu, un šīs kamanas bija mums aizbraucot uz Kazaņu. Drīzāk gan braucām ar ratiem. Man palicis atmiņā, ka tēvs brauca nopakaļus ekipažā un mūs pārmaiņus — tas bija liels prieks — ņēma pie sevis. Man vēl prātā, ka man laimējās iebraukt Maskavā ekipažā kopā ar tēvu. Bija jauka diena, un atceros savu sajūsmu, redzot Maskavas baznīcas un namus, sajūsmu, ko modināja lepnums, ar kādu tēvs rādīja man Maskavu. Vēl viena zīme, pēc kuras atminu, ka braucām bez sniega, ir tā, ka mūsu ceļojuma pirmajā dienā (mēs braucām ar maiņas zirgiem divi dienas, nakti pārnakšņojām), pievakarē, kad jau satumsa, dzirdējām, ka ceļa tuvumā parādījusies lapsa, un tēva sulainis Petruša, kas veda līdzi pelēko kurtu suni Žiranu, palaida to pakaļ lapsai un pats aizskrēja līdz. Mēs neko neredzējām, tomēr ļoti uztraucāmies un bēdājāmies, uzzinājuši, ka lapsa aizmukusi.

Trīsdesmit septītā gada ziemā mūs aizveda uz Maskavu. Braucām lēnām, ar savējiem un zemnieku zirgiem, septiņās kamanās. Vecmāmiņai bija atsevišķas kamanas, īpaši iekārtotas, un, lai viņa nebaidītos, uz kamanu sānu spārniem visu laiku stāvēja divi tētiņa sulaiņi. Serpuchovā, kur bija trešā vai ceturtā apstāšanās vieta (vecais ceļš, nevis šoseja gāja pa gluži citām sādžām, te bija Vošanu un Lipecu sādžas…), kamanu spārnu dēļ nevarēja iebraukt caur iebraucamās sētas velvētajiem mūra vārtiem, un tad vecmāmiņu no ielas vajadzēja tāpat ienest istabā … Maskavā mēs dzīvojām Pļuščichas ielā Ščerbačeva mājā. Tā vēl tagad stāv pagalmā, ieslīpi pret ielu. Mums uzšuva pilsētas uzvalkus un, man par nepatiku, garus vadmalas svārkus. Droši vien tāda bērniem bija mode, bet man tas likās pazemojoši.

Neskaidri atminos šo pirmo ziemu Maskavā. Gājām staigāt ar Fjodoru Ivanoviču. Tēvu redzējām maz. Pavasari pavadījām Maskavā. Un tajā vasarā nomira tēvs. Visu vasaru pavadījām Maskavā. Rudenī šķīrāmies no Fjodora Ivanoviča, un tika pieņemts Sen-Tomā. Smaga, skumja šķiršanās no Fjodora Ivanoviča. Aizraušanās ar Sen-Tomā kulturu un kārtīgumu. Rodas patika mācīties, Grafi Puškini, un eglīte pie Šipoviem. Sibirijas ģeneralgubernatora Gorčakova, Pjotra Dmitrijeviča, un viņa adjutanta Valeriana Petroviča atbraukšana un mana aizraušanās ar viņa skaistumu un kavalerista biksēm. Vecmāmuļa lasa madam Radcliff romanus. Viņas slimība, nāve. Jau vasarā — Zolotareva nams. Aizbraukšana uz laukiem. Pirogova, iespaidi par jauno muižu, brīnišķīgajiem zirgiem un medībām kopā ar Sen-Tomā. Vācietis Ādams Fjodorovičs. Pārbraukšana uz Maskavu. Nikolajs gatavojas universitatei. Valerians Petrovičs, brālis, Sen-Tomā, viņu sarunas. Nikoļeņka students, viņa biedri, Arseņjevs un fon Vizins, pīpes, tabaka un dažādas nekrietnības. Vasaru atgriešanās laukos, zirdziņi, tuvojas bada gads. Zirgu barošana ar zemnieku auzām. Četrdesmitā gada ziema. Pestītāja katedrales iesvētīšana. Gvardes ierašanās Maskavā. Sizetītes zaudējums. Miļutinu namā skatāmies, kā liek pamatus katedralei. Šai pašā gadā gājieni uz exercise-house[136] un tīksmināšanās ar parādēm. Vasara laukos, Aleksandras Iļjiņičnas nāve un suņa pārlauztā kāja.

Neatceros vairs par ko, bet par kaut ko tādu, kas it nepavisam nepelna sodu, St.-Thomas, pirmkārt, ieslēdza mani istabā, bet pēc tam piedraudēja ar rīkstēm. Un es izjutu briesmīgas sašutuma, dumpības un riebuma jūtas ne vien pret St.-Thomas, bet pret varmācību, ko viņš gribēja pie manis pastrādāt. Diez vai šis gadījums nebija par iemeslu tām šausmām un riebumam pret jebkura veida varmācību, ko esmu izjutis visu mūžu.

Kādos svētkos, kā vienmēr … atnāca mazais Miļutins Vladimirs, tas pats, kurš atklāja… būdams ģimnazijā, ka dieva nav (jaunums, kas neatstāja lielu iespaidu). Pirms pusdienām bērnu istabā mežonīgi un dīvaini līksmojās, līksmībā piedalījās Sergejs, Dmitrijs un Ļevs. Miļutins un Nikolajs kā prātīgākie nepiedalījās. Izprieca bija tāda: aiz šķērssienas, kur stāvēja naktstrauki, podos aizdedzināja papīru. Grūti iedomāties, kāpēc bija jautri, taču neapšaubāmi bija pārlieku jautri. Un pēkšņi pašā trakākā jautrības brīdī ašiem soļiem ienāk enerģiskais un gaišmatainais, muskuļotais, auguma nelielais audzinātājs St.-Thomas (notēlots «Zēna gados» ar vārdu St.-Jиrфme) un, nelikdamies redzam mūsu darbošanos, nebarot mūs par to, ar bālu seju un drebošu zodu mums saka: «Votre grande mиre est morte! » [137]

Pēc tam atceros… kā mums visiem gatavoja no melna kazineta jaunus svārciņus, ko apšuva ar baltām sēru lentām. Bija baisi redzēt zārka taisītājus, kas lodāja ap māju, un pēc tam atnesto zārku ar pulēto vāku, un augstu zārkā uz galda stingro vecmāmuļas seju ar kumpo degunu, balto aubi un balto lakatiņu ap kaklu, un žēl bija redzēt krustmāmiņu un Pašeņkas asaras, bet līdz ar to iepriecināja jaunie kazineta svārciņi ar sēru apšuvēm un apkārtējo ļaužu līdzcietīgā izturēšanās pret mums. Neatceros, kāpēc bēru laikā mūs pārveda uz piebūvi, un atminos, cik man patīkami bija noklausīties kādu svešu tenku vāceļu sarunas par mums: «Apaļi sērdienīši, tikko nomira tēvs, bet tagad arī vecmāmiņa.»

Mīļo večiņu, manas mātes māsīcu, es pazinu. Ar viņu iepazinos, kad piecdesmitajos gados dzīvoju Maskavā.

Noguris no pasaulīgās dzīves izklaidības, kādai toreiz nodevos Maskavā, es aizbraucu pie viņas, viņas mazajā muižiņā Kļinas apriņķī un pavadīju tur dažas nedēļas. Viņa izšuva uz rokdarbu rāmīša, rīkojās savā mazajā saimniecībā, cienāja mani ar skābiem kāpostiem, biezpienu, pastilu, kas mēdz būt tikai tādiem mazu muižiņu saimniekiem, un stāstīja man par vecajiem laikiem, manu māti, vectēvu, par četrām cara kronēšanām, kurās viņa piedalījusies. Bet es pie viņas rakstīju «Trīs nāves». Un šī uzturēšanās pie viņas palikusi man kā viena no skaidrajām un gaišajām manas dzīves atmiņām.

PIEZĪMES

BĒRNĪBA

ir Tolstoja pirmais publicētais daiļdarbs. Triloģiju — «Bērnība», «Zēna gadi», «Jaunība» rakstnieks radījis laikā no 1851. līdz 1856. gadam.

Pie stāsta «Bērnība», kuram ir četras redakcijas, Tolstojs strādāja 1851.—1852. g.

Stāsta pirmā redakcija cieši saistīta ar nepabeigto, 1851. gadā iecerēto romanu «Četri attīstības posmi» — Bērnība, Zēna gadi, Jaunība, Pilngadība.

Atsevišķas šā romana epizodes liktas stāsta «Bērnība» satura pamatā un patiesībā ir šā stāsta pirmā redakcija. Šinī redakcijā ir īss notikumu izklāsts, kas vēlāk ietilpināts stāsta galīgā teksta pirmo piecpadsmit nodaļu un arī XXV, XXVI un XXVII nodaļas saturā.

1851. gada augustā Tolstojs sāka strādāt pie stāsta otrās redakcijas un vēstulē ?. A. Jergoļskai 1851. g. 12. novembrī ziņoja: «Atcerieties, labo krustmāmiņ, ka Jūs kādreiz ieteicāt man rakstīt romanus, tagad nu esmu paklausījis Jūsu padomam, mans darbs, par ko es jums stāstu, ir literarais darbs. Nezinu, vai tas, ko rakstu, kādreiz ieraudzīs dienas gaismu, taču man šis darbs dara prieku, un turklāt es pie tā jau strādāju tik ilgi un neatlaidīgi, ka pamest negribu» (Полн. Собр. Соч., 59. sēj., 119. lpp.).

Otrā redakcijā stāsta saturs ievērojami paplašināts un detalizēts; tajā ievietotas jaunas epizodes, kas atbilst šādām galīgā teksta nodaļām: XI — «Darbošanās kabinetā un viesistabā», XIII — «Nataļja Savišna», XVI — «Dzejoļi», XVII — «Kņaziene Kornakova», XVIII — «Kņazs Ivans Ivaničs», XX — «Sarodas viesi», XXI — «Pirms mazurkas», XXII — «Mazurka», XXIII — «Pēc mazurkas», XXIV — «Gultā», XXVIII — «Pēdējās skumjās atmiņas».

Otro redakciju Tolstojs pabeidza 1852. gada janvarī, taču tā rakstnieku neapmierināja. «Bez žēlastības jāiznīcina,» viņš ierakstīja dienasgrāmatā 1852. gada 27. martā, «visas neskaidrās, stieptās, nevajadzīgās vietas, ar vārdu sakot, visas, kas neapmierina, kaut arī tās būtu labas pašas par sevi» (Полн. собр. соч., 46. sēj., 101. lpp.).

Pie stāsta trešās redakcijas teksta Tolstojs strādāja no 1852. g. 21. marta līdz 27. maijam. Šai redakcijā, kas ir tuva stāsta galīgajam tekstam, dota jauna nodaļa — «Ivini».

«Bērnības» ceturtajā, pēdējā redakcijā (no 1852. g. maija līdz 3. jūnijam) lielākā daļa no iepriekšējās redakcijas nodaļām saīsinātas, bet pievienota viena jauna nodaļa — «Rotaļas», kuras saturs agrāk tikai uzskicēts. Strādājot pie stāsta galīgā teksta, Tolstojs rakstīja ?. A. Jergoļskai: «Vienu darbu, ko esmu iesācis jau sen, esmu pārstrādājis trīs reizes un domāju vēlreiz pārstrādāt, lai būtu ar to apmierināts; man tas ir gandrīz tāds kā Penelopes darbs, taču tas mani nenomāc: es rakstu ne aiz godkāres, bet tāpēc, ka patīk, — es šai darbā rodu prieku, un tas man šķiet derīgs, tāpēc arī strādāju» (Полн. собр. соч., 59. sēj., 177.—178. lpp.).

Pabeidzis «Bērnību» 1852. g. 3. jūlijā, Tolstojs tai pašā dienā nosūtīja manuskriptu kopā ar vēstuli žurnāla «Sovremeņņik» redaktoram Ņekrasovam. «Mans lūgums ,» Tolstojs rakstīja, «sagādās Jums tik maz pūļu, ka esmu pārliecināts, Jūs neatteiksieties to izpildīt. Izskatiet šo manuskriptu un, ja tas nav derīgs iespiešanai, sūtiet man to atpakaļ. Pretējā gadījumā novērtējiet to, atsūtiet man tik, cik tas, pēc Jūsu domām, vērts, un nodrukājiet savā žurnālā.

Es jau iepriekš piekrītu visiem īsinājumiem, ko Jūs atradīsiet par vajadzīgiem tajā izdarīt, taču vēlos, lai to iespiestu, neko nepieliekot un nepārgrozot.

Patiesībā šis manuskripts ir romana «Četri attīstības posmi» pirmā daļa; vai turpmākās daļas nāks klajā, tas būs atkarīgs no pirmās panākumiem» (turpat, 193. lpp).

Vēstule , tāpat arī manuskripts, parakstīti ar iniciaļiem «Ļ. N.». Augustā Tolstojs saņēma no Ņekrasova atbildi: «Izlasīju jūsu manuskriptu («Bērnība»). Tas ir tik interesants, ka es to nodrukāšu. Nezinot turpinājumu, nevaru noteikti apgalvot, taču man šķiet, ka tā autoram ir talants. Visādā ziņā autora ievirze, satura vienkāršība un īstums ir šā darba neatņemamā vērtība. Ja turpmākajās daļās (kā to var sagaidīt) būs vairāk dzīvības un kustības, tad tas būs labs romans. Lūdzu, atsūtiet man turpinā-jumu. Tiklab jūsu romans, kā arī jūsu talants mani ieinteresējis…» (Некрасов, Собр. Соч., V sēj., 167. lpp. M.—Ļ., 1930.).

«Mani ļoti iepriecināja Jūsu labās domas par manu romanu,» Tolstojs atbildēja Ņekrasovam vēstulē, kas datēta ar 1852. g. 15. septembri, «jo vairāk tāpēc, ka tās bija pirmās, ko es par to dzirdēju, un ka šīs domas bija tieši Jūsējās» (Полн. собр. соч., 59. sēj., 202. lpp.).

«Bērnību» nodrukāja «Sovremeņņikā» (1852. g. IX nr.) ar iniciaļiem «Ļ. N.» un redaktora doto virsrakstu «Manas bērnības stāsts».

Izlasījis «Bērnību», Tolstojs palika nemierā ar dažām teksta izmaiņām, ko redakcija bija izdarījusi galvenokārt uz cenzūras pieprasījumu. «Neminot sīkus grozījumus,» Tolstojs rakstīja Ņekrasovam, «atzīmēšu divus, kuri mani sevišķi nepatīkami pārsteidza. Ir izlaists Nataļjas Savišnas mīlas stāsts, kas zināmā mērā notēloja veclaiku sadzīvi un viņas pašas raksturu un piešķīra viņas personai cilvēciskumu, un izmainīts virsraksts. Šī pēdējā izmaiņa man it īpaši nepatīkama, jo, kā jau Jums rakstīju savā pirmajā vēstulē, es gribēju, lai Bērnība būtu romana pirmā daļa, kurai sekotu Zēna gadi, Jaunība un Pilngadība» (turpat, 214. lpp.).

ZĒNA GADI

Stāsts rakstīts no 1852. g. novembra līdz 1854. gada janvārim.

Par Tolstoja nodomu turpināt romanu «Četri attīstības posmi» liecina ieraksts dienasgrāmatā 1852. g. 30. novembrī: «Rīt no rīta ķeršos pie kara apraksta pārstrādāšanas, bet vakarā pie Zēna gadiem, ko esmu galīgi nolēmis turpināt. Četri dzīves posmi — tas būs mans romans pirms Tiflisas laika. Es varu par to rakstīt, jo tas man jau tāls. Un kā romans par gudru, jūtīgu un nomaldījušos cilvēku tas būs pamācošs» (Полн. собр. соч., 46. sēj., 150—151. lpp.).

Tolstojs strādā pie «Zēna gadu» pirmās redakcijas no 1852. g. novembra līdz 1853. g. jūlijam. Satura ziņā pirmā redakcija ļoti tuva galīgajam tekstam un atbilst tā divdesmit trijām nodaļām šajā redakcijā trūkst tikai četru galīgā teksta nodaļu (XXIII — «Vecmāmiņa», XXIV — «Es», XXVI — «Prātojumi» un XXVII -«Draudzības sākums»).

Taču sākotnējais teksts Tolstojam liekas «pārāk paviršs», tāpēc viņš to pārstrādā, trijos mēnešos (no 1853. g. 23. jūlija līdz 24. oktobrim) radīdams «Zēna gadu» otru redakciju. Viņš ķeras pie šā darba ar lielu sajūsmu: «Pirmo nodaļu pārstrādāju diezgan pamatīgi… Darbs, darbs! Cik laimīgs es jūtos, kad strādāju» (turpat, 170. lpp.). Taču šo iedvesmu bieži nomaina neapmierinātība ar savu darbu, kas laikiem ritēja «nekārtīgi, gļēvi un kūtri».

1853. g. oktobrī, beigdams otro redakciju, Tolstojs ne tikvien atzīmēja darba nepilnības, bet runāja arī par to, ka «Zēna gadus» viņš tagad «redz jaunā gaismā» (Полн. собр. соч., 46. sēj., 176. lpp.). Dienasgrāmatas ierakstā 1853. g. 16. oktobrī rakstnieks precizē savu jauno ieceri: ««Zēna gadiem» jābūt interesantiem ar to, ka, bērnībai aizejot, zēns pamazām kļūst samaitāts un tad atkal, tuvojoties jaunībai, labojas» (turpat, 286. lpp.).

1853. g. 23. oktobrī Tolstojs ierakstīja dienasgrāmatā:

«Kad būšu pabeidzis pēdējo nodaļu, vajadzēs pārskatīt visu no sākuma un atzīmēt, un melnrakstā uzmest galīgās izmaiņas. Mainīt vajadzēs daudz: Es raksturs vājš, darbība stiepta un pārāk konsekventa laika ziņā, bet nekonsekventa domā. Piemēram, paņēmiens stāsta skaidrības un spilgtuma labad darbības vidū aprakstīt pagājušus notikumus manā nodaļu iedalījumā pavisam pamests novārtā…» (turpat, 180. lpp.).

«Zēna gadu» trešajā, pēdējā redakcijā (no 1853. g. oktobra līdz 1854. g. janvārim) Tolstojs svītro atsevišķas vietas, kur sīkāk tēloti Nikoļeņkas Irteņjeva seksualie pārdzīvojumi un viņa tēva mīlas dēkas; bez tam trešajā redakcijā Tolstojs izkārto nodaļas, izdara stilistiskus labojumus, vēstījumu detalizē, padziļina un daļēji paplašina.

Pārveidojas, starp citu, nodaļu nosaukumi: tādējādi I nodaļa — «Tālajā ceļā» pirmajā redakcijā saucās «Ceļojums»; III nodaļai — «Jauns uzskats» bija cits virsraksts: «Sarunas» un «Katjeņka grib iet klosterī» utt.

1854. g. 16. janvarī Tolstojs rakstīja: «…jāpabeidz «Zēna gadi»… Kad sacerējums pabeigts, tas bieži vien parādās citādā, labākā gaismā» (turpat, 228. lpp.).

1854. g. 19. janvarī Tolstojs nolemj «Zēna gados» izdarīt virkni labojumu: daļēji saīsina tekstu I nodaļā — «Tālajā ceļā» un II nodaļā — «Negaiss», kurā novērš atkārtojumus, svītro atsevišķas detaļas, kurās tēlota Nikoļeņkas Irteņjeva attieksme pret istabeni Mašu.

«Zēna gadu» manuskripts līdz ar vēstuli 1854. g. 27. aprilī tika nosūtīts Ņekrasovam. Ņekrasovs dedzīgi apsveica Tolstoja jauno darbu. 1854. g. 10. jūlijā viņš rakstīja autoram:

«…Ja teikšu, ka nevaru atrast vajadzīgos vārdus, lai pietiekami uzslavētu Jūsu pēdējo darbu, tad tas, šķiet, būs vispareizākais, ko varu pasacīt… «Zēna gadu» autora talants ir visaugstākajā mērā savdabīgs un simpatisks… vasaras ceļa un negaisa apraksts… un daudz daudz kas cits piešķirs šim stāstam ilgu mūžu mūsu literaturā» (Полн. собр. соч., V sēj., 189. lpp., M.—Ļ„ 1930.).

Stāsts «Zēna gadi» publicēts «Sovremeņņika» 1854. gada X numurā, parakstīts ar iniciaļiem «Ļ. N. ?.», un tam pievienota šāda redakcijas piezīme:

««Sovremeņņika» 1852. g. 9. numurā bija ievietots stāsts «Bērnība», kas mūsu žurnala lasītājiem droši vien palicis atmiņā. Šis stāsts īstenībā ir sākums romanam ar kopēju virsrakstu «Cetri attīstības posmi». Šoreiz sniedzam šā romana otro daļu, kas, tāpat kā pirmā, ir interesanta arī kā atsevišķs nobeigts darbs.»

1854. gada 2. novembrī Ņekrasovs vēstulē Tolstojam ziņoja par «ievērojamiem» un «nepatīkamiem» cenzuras izdarītajiem «apcirpu-miem» «Zēna gadu» tekstā un par stāsta lielajiem panākumiem lasītāju aprindās. «Šis darbs radījis lasītāju pasaulē to, ko mēdz dēvēt par efektu,» rakstīja Ņekrasovs, «bet, kas attiecas uz literatiem; protams, tādiem, kuri ko sajēdz, tad viņi atzīst, ka krievu literaturā ļoti sen nav bijis nekā līdzīga» (turpat, 196. lpp.).

JAUNĪBA

Tolstojs stāstu sāka rakstīt 1855. g. martā, būdams Krimā, un pabeidza to Jasnajā Poļanā 1856. gada septembrī.

Pirmā redakcija ar savu saturu atbilst šādām desmit galīgām teksta nodaļām: II — «Pavasaris», III — «Sapņojumi», VI — «Grēksūdze», VII — «Brauciens uz klosteri», IX, X, XI, XII nodaļai, kas veltītas eksamenu aprakstam, XXIII — «Ņechļudovi», XXV — «Es iepazīstos tuvāk», — kamēr stāsta galīgais teksts ietverts četrdesmit piecās nodaļās. Vēlāk Tolstojs stāstu pārstrādāja un otro redakciju pabeidza 1856. g. 22. augustā. Ar saturu un stāstījuma raksturu tā tuva galīgā teksta četrdesmit trim nodaļām.

Trešā, galīgā «Jaunības» redakcija tika veikta visai īsā laikā — no 1856 gada 27. augusta līdz 24. septembrim Šai redakcijā ievietota jauna — XXXIX noda|a — «Dzīrošana» un ievērojami attīstīta Nikoļ|eņkas draudzība ar Ņechļudovu (XL—XLI nod.).

«Sovremeņņiks» ar lielu interesi sekoja Tolstoja darbam. Ņekrasovs 1855. g. 15. jūnija vēstulē ziņoja Tolstojam: ««Jaunībai»… ir jau rezervēta vietiņa «Sovremeņņika» 9. numurā» (turpat, 204 lpp.). Viņš lūdza rakstnieku atsūtīt manuskriptu ap augusta vidu.

Atbildot redakcijai, Tolstojs 1855. g. 8. augusta vēstulē apsolīja nosūtīt «Jaunību» septembrī, taču uz šo termiņu viņam neizdevās stāstu pabeigt. 1856. g. 22. jūnijā Ņekrasovs vēlreiz lūdza Tolstojam: «Dariet man zināmu, kurā numurā varu cerēt uz Jūsu «Jaunību»?» (Некрасов, собр. соч., V sēj., 251. lpp., M.—Ļ., 1930.). 1956. g. 16. augustā Panajevs rakstīja Tolstojam: «…Ņekrasovs 11. augustā aizbrauca uz ārzemēm un nodeva man, starp citu, Jūsu solījumu tuvākajā laikā atsūtīt «Sovremeņņikam» Jūsu «Jaunības» pirmo pusi… Es tagad uzbāžos Jums droši, jo «Sovremeņņika» intereses Jums tikpat tuvas kā mums… Jūs zināt, ka Jūsu stāsts nepieciešams uz rudeni. Tam jābūt mūsu žurnala lielākajam košumam, par to es esmu pārliecināts un saku Jums bez glaimiem un bez jebkādiem komplimentiem. Jums tagad ir spēks un vara. Atbalstiet jel ar šo spēku «Sovremeņņiku»» («Красная новь», 1928., 9. grām., 225.-226. lpp.).

Tolstojs pabeidza «Jaunību» 1856. g. 24. septembrī.

Saņēmis un izskatījis «Jaunības» manuskriptu, Panajevs aizsūtīja stāstu Tolstojam atpakaļ līdz ar šāda satura vēstuli: «… Tas ir lielisks darbs — un, ja jau nu jāizteic kādas piezīmes, tad — manuprāt, vietām vajadzētu mazliet koncentrēt, Dmitriju padarīt noteiktāku… un arī cenzuras labad — mazliet mīkstināt pēdējās nodaļas, — tādā veidā kā patlaban, tās cauri nelaidīs… (Panajevs domājis Semjonova rekrūša laika aprakstu. Red.) Sūtiet man burtnīcas, tiklīdz būsiet izlabojis. Pēc dažām dienām būs jāsāk iespiest» (turpat, 230. lpp.).

No daudziem Tolstoja ierakstiem dienasgrāmatā 1856. g. no 10. līdz 22. decembrim redzams, ka šajā laikā rakstnieks gatavojis «Jaunības» manuskriptu iespiešanai. Vienlaikus ar to Tolstojs laboja «garīgās cenzuras sasvītrotās» korekturas. Viņš bija spiests izskaidroties ar Pēterburgas garīgās cenzuras komitejas locekli archimandritu Ioannu Sokolovu un 18. decembrī ierakstīja dienasgrāmatā: «Braucu pie Ioanna tēva, maita tāds» (Полн. собр. соч., 47. sēj, 105. lpp.).

Stāstu nodrukāja «Sovremeņņika» 1857. gada pirmajā numurā ar virsrakstu «Jaunība» — «Pirmā puse». Darbu ar «Jaunību» Tolstojs vairs neatsāka, un «Sovremeņņika» iespiestais teksts ir kanonisks, atskaitot XLIV nodaļu — «Zuchins un Semjonovs», kas žurnalā bija ievietota apcirptā veidā. Cenzuras aizliegtās vietas publicēja ?. I. Birjukovs Ļ. N Tolstoja Kopoto rakstu pirmajā sējumā, kas 1913. gadā iznāca Sitina izdevumā Maskavā, taču Birjukovs neuzskatīja par iespējamu ietilpināt šīs vietas stāsta tekstā: tās pirmoreiz ievietotas «Jaunības» pamattekstā Valsts izdevniecības Ļ. Tolstoja daiļdarbu kopojuma I sējumā, kas iznāca kā žurnāla «Ogoņok» pielikums 1928. g. Maskavā.

PIRMĀS ATMIŅAS

ir fragments no Tolstoja 1878. gadā iesāktās autobiografijas «Mana dzīve». Pirmoreiz fragments publicēts 1892. g. rakstu krājumā «Krievu mātēm» un kopš tā laika bez grozījumiem pārdrukāts visos Tolstoja Kopoto rakstu izdevumos krievu valodā.

ATMIŅAS

Tolstojs sāka rakstīt 1903. gada janvarī uz P. I. Birjukova lūgumu; Birjukovs tolaik strādāja pie Ļeva Nikolajeviča biografijas. Atbildot uz atsevišķiem Birjukova jautājumiem, Tolstojs 1903., 1904., 1905. gadā turpināja savas atmiņas, taču tā arī nepabeidza. Daļēji tās bija ietilpinātas 1906. g. izdotās Birjukova grāmatas «Ļevs Nikolajevičs Tolstojs. Biografija» I sējumā un pilnīgākā veidā sniegtas tās pašas grāmatas otrā izdevumā 1911. gadā

Vēl pilnīgāks to teksts publicēts «Tolstoja daiļdarbu kopojuma» pirmajā sējumā 1928. gadā.

PASKAIDROJUMI

Baltā — divdesmit piecu rubļu asignacija.

Dmitrijevs l. (1760.—1837.) — krievu dzejnieks un fabulu rakstnieks.

Fenelons F . (1651.—1715.) — franču rakstnieks, romana «Telemaka piedzīvojumi» autors.

«Franklina žurnals» — žurnals, kurā Tolstojs ierakstīja savus pārkāpumus un šaubas; līdzīgu dienasgrāmatu rakstīja amerikaņu zinātnieks un valstsvīrs Benjamins Franklins (1706.—1790.).

Pols de Koks (1794.—1871.) — franču rakstnieks, popularu romanu autors.

Lesāžs A. (1668.—1747.) — franču rakstnieks, pazīstamā romana «Žils Blazs» autors.

Mesalina (1 gs. m. e.) — Romas ķeizara Klaudija sieva, pazīstama ar savu izvirtību. Viņas vārds kļuvis par sugas vārdu.

«Noslēpumi» — XIX gs. četrdesmitajos gados pazīstami romani:

Fevāla — «Londonas noslēpumi», Sī — «Parīzes noslēpumi»,

Fereāla — «Inkvizicijas noslēpumi».

Pažu korpuss — militara muižniecības mācību iestāde Pēterburgā (1802.—1917.).

Pilads un Orests — antikās mitoloģijas varoņi. Oresta un Pilada draudzība padarījusi viņu vārdus par sugas vārdiem uzticīgu draugu apzīmējumam.

Puasardiete — (no franču val.) rupja sieviete, tirgus bāba.

«Robrojs» — angļu rakstnieka Valtera Skota (1771.—1832.) romans.

Si E . (1804.—1857.) — franču rakstnieks; populars kļuvis viņa romans «Parizes noslēpumi».

«Šveices Robinsons» — šveiciešu rakstnieka Rudolfa Veisa (1751.—1797.) romans.

Tatiščeva Leksikoni — «Pilnīgs franču un krievu leksikons» (izd. 1786., 1798., 1824. g.) — franču-krievu vārdnīca.

Zilā — piecrubļu asignacija.

SATURS

bērnība. Tulk. Kārlis Egle ………………………………………………….6

I nodaļa. Skolotājs Kārlis Ivaničs … ………………….………….7

II nodaļa. Maman ………………………………………………………………10

III nodaļa. Papa…………………………………………………………………… 12

IV nodaļa. Mācības……………………………………………………………….15

V nodaļa. Plānprātiņš…………………………………………………………….17

VI nodaļa. Sagatavošanās medībām … …………………………20

VII nodaļa. Medības……………………………………………………………..22

VIII nodaļa. Rotaļas . ……………………………………………………………24

IX nodaļa. Kaut kas pirmajai mīlai līdzīgs ………………………25

X nodaļa. Kāds bija mans tēvs………………………………………………..26

XI nodaļa. Darbošanās kabinetā un viesistabā ………………………..28

XII nodaļa. Griša…………………………………………………………………..30

XIII nodaļa. Nataļja Savišna…… …………………….……………31

XIV nodaļa. Šķiršanās……………………………………………………………34

XV nodaļa. Bērnība………………………………………………………………..36

XVI nodaļa. Dzejoļi……………………………………………………………… 38

XVII nodaļa. Kņaziene Kornakova….. …………………….………42

XVIII nodaļa. Kņazs Ivans Ivaničs ………………………………………….44

XIX nodaļa. Ivini……………………………………………………………………47

XX nodaļa. Sarodas viesi ……………………………………………………..51

XXI nodaļa. Pirms mazurkas…………………………………………………..54

XXII nodaļa. Mazurka……………………………………………………………56

XXIII nodaļa. Pēc mazurkas……………………………………………………58

XXIV nodaļa. Gultā……………………………………………………………….60

XXV nodaļa. Vēstule ………………………………………………………….61

XXVI nodaļa. Kas mūs sagaidīja uz laukiem …………………….64

XXVII nodaļa. Bēdas……………………………………………………………..66

XXVIII nodaļa. Pēdējās skumjās atmiņas …………………………………69

ZĒNA GADI. Tulk. Kārlis Egle. ………………………………………………75

I nodaļa. Tālajā ceļā……………………………………………………………….76

II nodaļa. Negaiss…………………………………………………………………..79

III nodaļa. Jauns uzskats………………………………………………………….82

IV nodaļa. Maskavā………………………………………………………………..85

V nodaļa. Vecākais brālis ……………………………………………………….85

VI nodaļa. Maša……………………………………………………………………..87

VII nodaļa. Skrotis…………………………………………………………………..88

VIII nodaļa. Kārļa Ivaniča dzīves stāsts ……………………………91

IX nodala. Iepriekšējā turpinājums ……………………………………………93

X nodaļa. Turpinājums……………………………………………………………..95

XI nodaļa. Vieninieks………………………………………………………………97

XII noda|a. Slēdzenīte ……………………………………………………………100

XIII nodaļa. Neuzticīgā…………………………………………………………..101

XIV nodaļa. Aptumšošanās……………………………………………………..103

XV nodaļa. Sapņojumi ……………………………………………104

XVI nodaļa. Nāks laiks, nāks padoms …………………………….107

XVII nodaļa. Naids…………………………………………………………………110

XVIII nodaļa. Meiču istaba……………………………………………………..111

XIX nodaļa. Zēna gadi …………………………………………………………..114

XX nodaļa. Volodja ……………………………………………………………..116

XXI nodaļa. Katjeņka un Ļubočka …………………………………………..118

XXII nodaļa. Papa………………………………………………………………….119

XXIII nodaļa. Vecmāmiņa………………………………………………………120

XXIV nodaļa. Es……………………………………………………………………122

XXV nodaļa. Volodjas draugi………………………………………………….122

XXVI nodaļa. Prātojumi………………………………………………………….124

XXVII nodaļa. Draudzības sākums…………………………………………..127

JAUNĪBA. Tulk. Kārlis Egle …………………………………………………..129

I nodaļa. Ko es uzskatu par jaunības sākumu ……………………………..130

II nodaļa. Pavasaris …………………………………………………………………130

III nodaļa. Sapņojumi……………………………………………………………….132

IV nodaļa. Mūsu ģimenes pulciņš ………………………………….134

V nodaļa. Principi…………………………………………………………………….137

VI nodaļa. Grēksūdze ……………………………………………………………..138

VII nodaļa. Brauciens uz klosteri……………………………………………….139

VIII nodaļa. Otrreizējā grēksūdze………………………………………………141

IX nodaļa. Kā es gatavojos eksāmeniem ……………………………142

X nodaļa. Vēstures eksamens ………………………………………144

XI nodaļa. Matematikas eksāmens …………………………………………….146

XII nodaļa. Latiņu valodas eksamens ………………………………148

XIII nodaļa. Es pieaugušo kārtā………………………………………………….151

XIV nodaļa. Ar ko nodarbojās Volodja un Dubkovs……………………..153

XV nodaļa. Mani apsveic…………………………………………………………..156

XVI nodaļa. Ķilda…………………………………………………………………….158

XVII nodaļa. Es sagatavojos vizitēm ………………………………………….161

XVIII nodaļa. Valachini…………………………………………………………….163

XIX nodaļa. Komakovi……………………………………………………………..166

XX nodaļa. Ivini……………………………………………………………………….167

XXI nodaļa. Kņazs Ivans Ivaničs………………………………………………..170

XXII nodaļa. Sirsnīga saruna ar draugu ……………………………..171

XXIII nodaļa. Ņechļudovi……………………………………………………………174

XXIV nodaļa. Mīla……………………………………………………………………..177

XXV nodaļa. Es iepazīstos tuvāk………………………………………………….180

XXVI nodaļa. Es parādu sevi vislabākajā gaismā………………………182

XXVII nodaļa. Dmitrijs………………………………………………………………184

XXVIII nodaļa. Uz laukiem…………………………………………………………187

XXIX nodaļa. Mūsu un meiteņu savstarpējās attieksmes…………………190

XXX nodaļa. Manas nodarbības ………………………………………………….192

XXXI nodaļa. Comme il faut……………………………………………………….194

XXXII nodaļa. Jaunība ……………………………………………………………….196

XXXIII nodaļa. Kaimiņi……………………………………………………………..200

XXXIV nodaļa. Tēva apprecēšanās ……………………………………………..202

XXXV nodaļa. Kā mēs uzņēmām šo ziņu …………………………………….204

XXXVI nodaļa. Universitate……………………………………………………….207

XXXVII nodaļa. Sirdslietas…………………………………………………………210

XXXVIII nodaļa. Sabiedrībā ……………………………………………………..211

XXXIX nodaļa. Dzīrošana ……………………………………………213

XL nodaļa. Draudzēšanās ar Ņechļudoviem …………………………216

XLI nodaļa. Draudzība ar Ņechļudovu …………………………………………218

XLII nodaļa. Pamāte…………………………………………………………………..220

XLIII nodaļa. Jauni biedri……………………………………………………………223

XLIV nodaļa. Zuchins un Semjonovs ………………………………..227

XLV nodaļa. Es nenolieku eksāmenu …………………………………………..231

PIRMĀS ATMIŅAS. Tulk. Elza Grinberga .. ………………………………..233

ATMIŅAS. Tulk. Elza Grinberga ……………………………………237

Piezīmes…………………………………………………………………………………281

Paskaidrojumi……………………………………………………………………287

PASKAIDROJUMI

[1] celieties, bērni, celieties!… ir jau laiks. Māte jau zālē.

[2] nu, nu. sliņķi!

[3] ak, liecieties mierā.

[4] vai drīz būsiet gatavi?

[5] ceļojumu apraksts.

[6] mīļais.

[7] akordi ar citu pēc citas sekojošām skaņām.

[8] viens, divi, trīs, viens, divi, trīs.

[9] pateicos, mīļais

[10] māmiņ

[11] tēva.

[12] no kurienes jūs nākat?

[13] es nāku no kafejnīcas

[14] vai avīzes neesat lasījis?

[15] no visām cilvēku vājībām visbriesmīgākā ir… vai esat uzrakstījuši?

— …visbriesmīgākā ir nepateicība … Lielais U.

[16] punkts.

[17] labdien, mimī!

[18] runājiet franciski!

[19] Ēdiet taču ar maizi. Kā jūs turat dakšiņu?

[20] tā viņš dēvēja bez izšķirības visus vīriešus. Autora piezīme

[21] ne velti es tiem ticu.

[22] «Šveices robinsons».

[23] tas ir istabenes paradums.

[24] veiksmīgu.

[25] turklāt būtībā viņš ir lāga vīrs, velns parāvis.

[26] brīnum jauki.

[27] mana dārgā krustmāmiņa.

[28] daudzsološs zēns.

[29] manu brālēn.

[30] es jums jautāju.

[31] labdien, dārgā māsīca.

[32] ak, mans dārgais.

[33] eh, mans mīļais draugs.

[34] ļoti kārtīgs cilvēks.

[35] cik burvīgs bērns!

[36] paraugieties, mīļā, cik šis jauneklis eleganti saposies, lai dejotu ar jūsu meitu.

[37] deju figūru nosaukumi.

[38] vai jūs vienmēr dzīvojat Maskavā?

[39] bet es vēl nekad neesmu apmeklējis galvaspilsētu.

[40] apmeklēt.

[41] mazurkas dejas solis agrākos laikos.

[42] rozi vai nātres?

[43] nevajadzēja iet, ja neproti dejot!

[44] daiļā flāmiete.

[45] dižciltīgas ģimenes bērni.

[46] zellis

[47] iesaukšana

[48] lozes

[49] kausus alus

[50] bet francūzis nometa savu ieroci un lūdza piedot.

[51] šurpu turpu

[52] «kas nāk?» viņš pēkšņi uzsauca.

[53] «kas nāk?» viņš otrreiz uzsauca.

[54] «kas nāk?» viņš trešoreiz uzsauca.

[55] «amālija!» pēkšņi teica mans tēvs.

[56] «māt,» es teicu, «es esmu jūsu dēls, es esmu jūsu Kārlis.» Un viņa metās manos apkampienos

[57] nelaime man visur sekoja!…

[58] virssvārkā

[59] naktssargs

[60] atveriet

[61] likuma vārdā — atveriet!

[62] es devu vienu cirtienu.

[63] es nonācu Emsā.

[64] pirmdien no 2 līdz 3 vēstures un ģeogrāfijas skolotājs.

[65] nu, kungi, ģērbieties, iesim lejā.

[66] mazas rotaļas.

[67] garo degunu.

[68] labi.

[69] vijolīšu

[70] ak, mans tēvs, ak, mans labdari, dod man pēdējo reizi savu svētību, un lai tad notiek dieva prāts!

[71] uz ceļiem

[72] tad tā jūs paklausāt savai otrajai mātei, tad tā jūs atmaksājat! viņai par viņas labsirdību! Uz ceļiem!

[73] apmierinieties, dieva dēļ, grāfiene.

[74] pērt.

[75] uzsvars franču valodā.

[76] nejēgu, nelieti.

[77] pudeles padibenes.

[78] briljantu spēli.

[79] jūsu vecmāmiņa mirusi!

[80] mans dārgais.

[81] ja es esmu kautrīgs.

[82] vai zināt, no kā ceļas jūsu kautrība?… No tā, ka jums ir pārlieku daudz patmīlības, mans dārgais.

[83] es varu

[84] jums, nikolaj!

[85] slikta gaume.

[86] zīmuļu pagarinātājs.

[87] ziņas par sevi.

[88] lietvedi.

[89] ceturtajā augumā.

[90] jūs esat mazs pilnības paraugs.

[91] paldies, mans dārgais.

[92] ja jaunība zinātu, ja vecums spētu.

[93] patētiskā sonate.

[94] neprātis.

[95] kārtīgie, pieklājīgie, elegantie un nekārtīgie, nepieklājīgie, neelegantie.

[96] ar sliktu gaumi.

[97] es biju ļoti kārtīgs cilvēks.

[98] pamātes.

[99] tie nav kārtīgi cilvēki.

[100] jaunam cilvēkam no labas ģimenes.

[101] zemniekiem.

[102] cik tas graciozi!

[103] nodzēsiet sveces, frost!

[104] nelaimīgs viesis dzīves dzīrēs ..

[105] mīļo māti.

[106] Дурак — muļķis; глупец — lempis, nejēga; точно — uz mata, taisni tā; словно — it kā; прекрасно — lieliski; великолепно — vareni, lieliski; движучи — nepareiza vārda forma. Tulk.

[107] atdzejojusi elina Zālīte. Red.

[108] sterna «sentimentālais ceļojums» un Tepfera «Mana tēvoča biblioteka».

[109] mans ļoti mīļotais draugs, es domāju tikai par laimi būt pie tevis.

[110] «mans labais draugs.»

[111] «dienas man liekas ļoti garas bez tevis, lai gan, patiesību sakot, mēs ne visai daudz baudām tavu sabiedrību, kad esi šeit.»

[112] «tava uzticamā marī».

[113] krustmāte man stāstīja, ka šo Goļicinu saukuši par Ļevu, taču tā acīm redzot ir kļūda, jo Sergejam Fjodorovičam Goļicinam dēla Ļeva nav bijis. Un tāpēc domāju, ka nostāsts par to, ka mana māte bijusi saderināta ar kādu no Goļiciniem, ir patiess, tāpat tas, ka līgavainis nomiris. Bet, ka Ļeva vārds man dots tāpēc, ka tā saukts mātes līgavainis, — nav tiesa.

[114] «mans mazais benjamiņš».

[115] «es ļoti labi satieku ar abām: nodarbojos ar muziku, smejos un uzjautrinos ar vienu un risinu sentimentalas sarunas un nosodu vieglprātīgo pasauli ar otru, abas mani mīl līdz neprātam, uztic man visus savus noslēpumus, es viņas samierinu, kad viņas saķildojas, jo nekad vēl nav redzēta ķildīgāka un amizantāka draudzība kā tā, kas saista viņas: tie ir untumi, asaras, samierināšanās, strīdi un atkal eksaltētas un romantiskas draudzības jūsma. Vārdu sakot, es kā spogulī redzu draudzību, kas vairākus gadus iedvesmoja un gandēja manu dzīvi. Es raugos viņās ar nenoteiktām jūtām, dažbrīd apskaužu viņu iluzijas, kuru man vairs nav, bet kuru saldmi es pazīstu; teiksim atklāti, vai brieduma gadu drošā un realā laime ir vērta jaunības apburošo maldu, kas izdaiļoti ar visu iedomas spēku? Un tad viņu bērnišķība man izraisa smaidu.»

[116] labvakar.

[117] labdien.

[118] pateicos.

[119] krustakaru un pāvestu vēsture.

[120] «tuanete, ai, viņa bija apburoša!»

[121] «16. augustā 1836. nikolajs šodien izteica dīvainu priekšlikumu — apprecēties ar viņu, būt par māti viņa bērniem un nekad tos neatstāt. Es noraidīju pirmo priekšlikumu, bet otro apsolījos izpildīt, kamēr vien dzīvošu.»

[122] mīļie draugi.

[123] kas uz tā sēž, tas ir laimīgs, un šis laimīgais esmu es.

[124] «dievs, kaš ir pati labsirdība, nevar vēlēties mūsu ciešanas.»

[125] ja jaunība zinātu, ja vecums spētu.

[126] kārtīgs cilvēks.

[127] «zēns pie strautiņa».

[128] polubojarinovs — Pusbajars. Polubezobedovs — Pusbezpusdienis. Tulk.

[129] viņu uzmundrināt.

[130] krieviski Муравей — skudra. tulk.

[131] kā jūs domājat? Jāpagaida!

[132] nāciet šurp! zila debess! — kur? — Nāciet šurp!

[133] «es domāju, Aleksandrin, ka lietus patiesi vairs nelīs. Lietus nelīs.»

[134] «turieties, bērni!»

[135] Šī muiža un trīssimt desetinas zemes, ko mēs bijām ieguvuši mantošanas ceļā, tika pārdota bada cietēju zemnieku uzturēšanai četrdesmitajā gadā, lielā bada laikā.

[136] vingrošanas nams. tulk.

[137] «jūsu vecmāmiņa ir mirusi!»

Content

Tolstojs Ļevs Bērnība. Zēna gadi. Jaunība. Pirmās atmiņas. Atmiņas

BĒRNĪBA

I NODAĻA SKOLOTĀJS KĀRLIS IVANIČS

II NODAĻA MAMAN

III NODAĻA PAPA

IV NODAĻA MĀCĪBAS

V NODAĻA PLĀNPRĀTIŅŠ

VI NODAĻA SAGATAVOŠANĀS MEDĪBĀM

VII NODAĻA MEDĪBAS

VIII NODAĻA ROTAĻAS

IX NODAĻA KAUT KAS PIRMAJAI MĪLAI LĪDZĪGS

X NODAĻA KĀDS BIJA MANS TĒVS

XI NODAĻA DARBOŠANĀS KABINETĀ UN VIESISTABĀ

XII NODAĻA G R I Š A

XIII NODAĻA NATAĻJA SAVIŠNA

XIV NODAĻA ŠĶIRŠANĀS

XV NODAĻA BĒRNĪBA

XVI NODAĻA DZEJOĻI

XVII NODAĻA KŅAZIENE KORNAKOVA

XVIII NODAĻA KŅAZS IVANS IVANIČS

XIX NODAĻA IVINI

XX NODAĻA SARODAS VIESI

XXI NODAĻA PIRMS MAZURKAS

XXII NODAĻA MAZURKA

XXIII NODAĻA PĒC MAZURKAS

XXIV NODAĻA GULTĀ

XXV NODAĻA VĒSTULE

XXVI NODAĻA KAS MŪS SAGAIDĪJA UZ LAUKIEM

XXVII NODAĻA BĒDAS

XXVIII NODAĻA PĒDĒJĀS SKUMJĀS ATMIŅAS

ZĒNA GADI

II NODAĻA NEGAISS

III NODAĻA JAUNS UZSKATS

IV NODAĻA MASKAVĀ

V NODAĻA VECĀKAIS BRĀLIS

VI NODAĻA MAŠA

VII NODAĻA SKROTIS

VIII NODAĻA KĀRĻA IVANIČA DZĪVES STĀSTS

IX NODAĻA IEPRIEKŠĒJĀ TURPINĀJUMS

X NODAĻA TURPINĀJUMS

XI NODAĻA VIENINIEKS

XII NODAĻA SLĒDZENĪTE

XIII NODAĻA NEUZTICĪGĀ

XIV NODAĻA APTUMŠOŠANĀS

XV NODAĻA SAPŅOJUMI

XVI NODAĻA NĀKS LAIKS, NĀKS PADOMS

XVII NODAĻA NAIDS

XVIII NODAĻA MEIČU ISTABA

XIX NODAĻA ZĒNA GADI

XX NODAĻA VOLODJA

XXI NODAĻA KATJEŅKA UN ĻUBOČKA

XXII NODAĻA PAPA

XXIII NODAĻA VECMĀMIŅA

XXIV NODAĻA ES

XXV NODAĻA VOLODJAS DRAUGI

XXVI NODAĻA PRĀTOJUMI

XXVII NODAĻA DRAUDZĪBAS SĀKUMS

JAUNĪBA

I NODAĻA KO ES UZSKATU PAR JAUNĪBAS SĀKUMU

II NODAĻA PAVASARIS

III NODAĻA SAPŅOJUMI

IV NODAĻA M Ū S U Ģ I M E N E S PULCIŅŠ

V NODAĻA PRINCIPI

VI NODAĻA GRĒKSŪDZE

VII NODAĻA BRAUCIENS UZ KLOSTERI

VIII NODAĻA OTRREIZĒJĀ GRĒKSŪDZE

IX NODAĻA KĀ ES GATAVOJOS EKSAMENIEM

X NODAĻA VĒSTURES EKSAMENS

XI NODAĻA MATEMATIKAS EKSAMENS

XII NODAĻA LATIŅU VALODAS EKSAMENS

XIII NODAĻA ESMU PIEAUGUŠO KĀRTĀ

XIV NODAĻA AR KO NODARBOJAS VOLODJA UN DUBKOVS

XV NODAĻA MANI APSVEIC

XVI NODAĻA ĶILDA

XVII NODAĻA ES SAGATAVOJOS VIZĪTĒM

XVIII NODAĻA VALACHINI

XIX NODAĻA KORNAKOVI

XX NODAĻA IVINI

XXI NODAĻA KŅAZS IVANS IVANIČS

XXII NODAĻA SIRSNĪGA SARUNA AR DRAUGU

XXIII NODAĻA ŅECHĻUDOVI

XXIV NODAĻA MĪLA

XXV NODAĻA ES IEPAZĪSTOS TUVĀK

XXVI NODAĻA ES PARĀDU SEVI VISLABĀKAJĀ GAISMĀ

XXVII NODAĻA DMITRIJS

XXVIII NODAĻA UZ LAUKIEM

XXIX NODAĻA MŪSU UN MEITEŅU SAVSTARPĒJĀS ATTIEKSMES

XXX NODAĻA MANAS NODARBĪBAS

XXXI NODAĻA COMME IL FAUT

XXXII NODAĻA JAUNĪBA

XXXIII NODAĻA KAIMIŅI

XXXIV NODAĻA TĒVA APPRECĒŠANĀS

XXXV NODAĻA KĀ MĒS UZŅĒMĀM ŠO ZIŅU

XXXVI NODAĻA UNIVERSITATE

XXXVII NODAĻA SIRDSLIETAS

XXXVIII NODAĻA SABIEDRĪBĀ

XXXIX NODAĻA DZĪROŠANA

XL NODAĻA DRAUDZĒŠANĀS AR ŅECHĻUDOVIEM

XLI NODAĻA DRAUDZĪBA AR ŅECHĻUDOVU

XLII NODAĻA pamāte

XLIII NODAĻA JAUNI BIEDRI

XLIV NODAĻA ZUCHINS UN SEMJONOVS

XLV NODAĻA ES NENOLIEKU EKSAMENU

PIRMĀS ATMIŅAS

IEVADS

BRĀĻI

LIELĪBNIEKA KALNS

BRĀLIS SERJOŽA

PĀRCELŠANĀS UZ MASKAVU

PIEZĪMES

PASKAIDROJUMI

SATURS

PASKAIDROJUMI