Tolstojs Ļevs

Kara stāsti

Ļevs Tolstojs

Kara stāsti

UZBRUKUMS

Volontiera stāsts

I

Divpadsmitajā jūlijā kapteinis Chlopovs, ar uzplečiem un zobenu — formā, kādā vēl nebiju viņu redzējis, kopš ierados Kaukazijā, — ienāca pa manas zemnīcas zemajām durvīm.

— Nāku tieši no pulkveža, — viņš sacīja, atbildēdams uz jautātāju skatienu, ar kādu viņu saņēmu: — rīt mūsu bataljons dodas ceļā.

— Uz kurieni? — es jautāju.

— Uz NN. Tur karaspēkam jāsapulcējas.

— No turienes, droši vien, kaut kur virzīsies?

— Laikam gan.

— Kurp tad? Kā jūs domājat?

— Kas tur ko domāt? Es jums saku, ko zinu. Nakti atauļoja tatārs no ģenerāļa — atveda pavēli, lai bataljons dodas ceļā un ņem līdzi sausiņus divām dienām; bet kurp, kāpēc, vai uz ilgu laiku, to, mīļais, neprasa: pavēlēts iet un — darīts.

— Bet ja ņem sausiņus tikai divām dienām, tad ari karaspēku neturēs ilgāk.

— Nu, tas vēl nekā nenozīmē. . .

— Kā tad tā? — es izbrīnā jautāju.

— Nu tā! Devāmies uz Dārgu, paņēmām sausiņus vienai nedēļai, bet palikām gandrīz mēnesi!

— Vai es varētu doties jums līdzi? — es jautāju, kādu brīdi klusējis.

— Var jau var, bet es gan ieteicu to nedarīt. Kāpēc jums riskēt? ...

— Nē, atļaujiet jūsu padomam neklausīt: esmu nodzīvojis še veselu mēnesi tikai tādēļ, lai dabūtu redzēt kauju, — un jūs gribat, lai palaižu šo izdevību gafām.

— Varat jau posties līdzi; bet vai tiešām nav labāk palikt mājā? Jūs pagaidītu mūs tepat, pamedītu, bet mēs ar dieva palīgu dotos ceļā. Viss būtu jauki! — viņš teica ar tādu pārliecību balsi, ka man pirmajā bridi tiešam sāka likties, ka tas būtu jauki; es tomēr noteikti sacīju, ka neparko nepalikšu mājā.

— Un ko jūs tur neesat redzējis?. — kapteinis vēl arvien ņēmās mani pārliecināt. — Jūs gribat zināt, kādas mēdz būt kaujas? Izlasiet Michailovska-Daņiļevska «Kafa aprakstu» — jauka grāmata: tur viss sīki notēlots, — kur kufš korpuss atradies un kā noris kaujas.

— Taisni otrādi, tieši tas mani neinteresē, — es atbildēju.

- Bet kas tad? Jums vienkārši gribas redzēt, kā nogalina

cilvēkus? ... Trīsdesmit otrā gadā še arī bija viens vaļas cilvēks, spānietis, liekas. Divās kaļragaitās devās mums līdzi, nez kādā zilā apmetnī... taču nomiedza puisi. Še, mīļais, nevienu nevar pārsteigt.

Lai cik nepatīkami man bija, ka kapteinis tik nelabi saprot manu nodomu, tomēr necentos viņa aizdomas izgaisināt.

— Vai viņš bija drošsirdīgs? — jautāju.

— Sazin dievs: vienmēr jāja pašā priekšā: kur šauj, tur ari viņš.

— Tātad drošsirdīgs?

— Nē, tas vēl nav drošsirdīgs, kas bāžas visur, kur neviens viņu nelūdz... '

— Ko tad jūs saucat par drošsirdīgu?

— Drošsirdīgs? drošsirdīgs? — kapteinis atkārtoja ar tāda cilvēka izskatu, kam pirmoreiz liek priekšā šādu jautājumu:

— drošsirdīgs ir tas, kas izturas kā vajadzīgs, — viņš atbildēja, kādu brīdi padomājis.

Atcerējos, kā Platons izskaidro drošsirdību: tā nozīmējot zināt, no Icā,vajag un no kā nevajag bīties, un kaut gan kapteiņa izskaidrojums bija vispārējs un izteiksmē neskaidrs, man ienāca prātā, ka viņu pamatdomas nemaz tā neatšķiras, kā varētu likties, un ka kapteiņa izskaidrojums pat pareizāks par grieķu filozofa izskaidrojumu, jo, ja viņš varētu izteikties tāpat kā Platons, tad droši vien būtu sacījis, ka drošsirdīgs ir tas, kas bīstas tikai no tā, no kā vajag bīties, un nevis no tā, no kā nevajag bīties.

Man gribējās izskaidrot kapteinim savu domu.

— Jā, — es sacīju: — man liekas, ka katrās briesmās ir izvēle, un izvēle, ko izdara, piemēram, pienākuma apziņas ietekmē, ir drošsirdība, bet izvēle, ko izdara zemisku jūtu ietekmē, ir gļēvulība: tāpēc cilvēku, kas riskē dzīvību aiz lielības, ziņkārības vai alkatības, nevar nosaukt par drošsirdīgu, turpretim cilvēku, kas godīgu ģimenes pienākuma jūtu vai vienkārši pārliecības dēļ atsakās no briesmām, nevar nosaukt par gļēvuli.

Kapteinis ar savādu izteiksmi noraudzījās manī, kamēr runāju.

— Nu, to gan neprotu jums pierādīt, — viņš sacīja, piebāzdams pīpi: — bet mums ir kadets, tas mīl filozofēt. Parunājiet ar viņu. Viņš ari dzejas raksta.

Es tikai Kaukazijā iepazinos ar kapteini, bet biju dzirdējis par viņu jau Krievijā. Viņa māte, Marija Ivanovna Chlopova, sīkgruntniece, dzīvo divas verstis no manas muižas. Pirms aiz-braukuma uz Kaukaziju es viņu apmeklēju: vecīte tapa ļoti līksma, ka satikšu viņas Pašeņku (tā viņa sauca veco, sirmo kapteini) un — kā dzīva vēstule — varēšu viņam izstāstīt par viņas dzīvi un nodot nelielu sūtījumu. Pamielojusi mani ar lielisku pīrāgu un putnu, Marija Ivanovna iegāja savā guļamistabā un iznesa no turienes diezgan lielu melnu, kaklā nēsājamu svētbildīti, pie kuj-as bija piešūta tāda pati zīda lentīte.

— Tā ir svētā māte, mūsu aizgādniece, — viņa sacīja, krustu pārmetot noskūpstīdama dievmātes attēlu un ielikdama to man rokās: — esiet tik labs, mīļais, un nododiet viņam. Jo redziet: kad viņš brauca uz to Kapkaziju, es noturēju aizlūgumu un apņēmos, ja viņš paliks sveiks un vesels, iegādāties šo dievmātes svētbildi. Nu jau astoņpadsmit gadu, kopš Aizgādniece un visi svētie viņu sarga: ne reizes nav ievainots, un kādās kaujās, šķiet, nav bijis!... Kā man Michails, kas bijis kopā ar viņu, stāstīja, — ticiet vai neticiet, mati ceļas stāvus. Ko es zinu par viņu, to gan tikai no svešiem: viņš, mans mīlulītis, par savām kafagaitām man neraksta — negrib mani biedēt.

(Jau Kaukazijā dabūju zināt, un tad arī ne no kapteiņa, ka viņš bijis četras reizes smagi ievainots un, protama lieta, ne par saviem ievainojumiem, ne ari ka^agaitām nav nekā rakstījis mātei.)

— Lai viņš tagad nēsā šo svēto attēlu, — viņa turpināja:

— es viņu svētīju ar to. Visusvētā Aizgādniece viņu sargās! Sevišķi kaujās lai tas viņam vienmēr klāt. Tā arī pasaki, mīļais, ka tava māte tev lika tā darīt.

Es apņēmos noteikti veikt šo uzdevumu.

— Es zinu, jūs viņu iemīļosit, to manu Pašeņku, — vecīte turpināja: — viņš tik jauks! Ticiet man, neviens gads nepaiet, ka neatsūtītu man naudu, un manai meitai Annuškai arī daudz palīdz; un tikai no savas algas! Visu mūžu pateicos dievam, — viņa nobeidza asarām acīs: — ka viņš man devis tādu bērnu.

— Vai viņš jums bieži raksta? — jatitāju.

— Reti, mīļais: varbūt reizi gadā, un tad tikai, ja naudu sūta, kādu vārdiņu uzraksta, citādi ne. Ja es jums, māmulīt, nerakstu, viņš saka, tad esmu dzīvs un vesels, bet ja, dievs nedod, kas notiks, tad citi manā vietā uzrakstīs.

Kad nodevu kapteinim mātes dāvanu (tas notika manā dzīvoklī), viņš palūdza ietinamo papīru, rūpīgi ietina to un iebāza kabatā. Es viņam daudz stāstīju par to, kā viņa māte dzīvo; kapteinis klusēja. Kad nobeidzu, viņš iegāja kaktā un kaut kā ilgi bāza pīpē tabaku.

— Jā, jauka vecīte, — viņš teica no turienes mazliet dobjā balsī: — diez vai dievs dos vairs satikties.

Sais vienkāršajos vārdos izpaudās ļoti daudz mīlestības un skumju.

— Kāpēc jūs še kalpojat? — es jautāju.

— Jākalpo taču, — viņš ar dziļu pārliecību atbildēja. — Bet divkārša alga mums, nabaga cilvēkiem, daudz nozīmē.

Kapteinis dzīvoja taupīgi; kārtis nespēlēja, žūpoja reti un pīpēja vienkāršu tabaku, kufu nezin kāpēc sauca nevis par machorku, bet sambrotalisku tabaku. Kapteinis jau agrāk man patika: viņam bija viena no tām vienkāršajām, mierīgajām krievu sejām, kufām patīkami un viegli raudzīties taisni acīs; bet pēc šās sarunas es jutu pret viņu patiesu cieņu.

II

Otrā rītā pulksten četros kapteinis piejāja pēc manis. Viņam bija mugurā veci, nodiluši svārki bez uzplečiem, platas lezgīnu bikses, balta jērene ar noļukušu nodzeltējušu vilnu un vienkāršs āziātu zobens pār plecu. Baltiņš, ku^ā viņš jāja, gāja galvu nokāris, sīku aidinieka gaitu, un nemitīgi vēcināja šķidro asti. Lai gan labsirdīgā kapteiņa stāvā bija ne tikai maz ka-reiviskuma, bet arī skaistuma, tajā izpaudās tik daudz vienaldzības visai apkārtnei, ka tas negribot iedvesa cieņu.

Es ne mirkli neliku viņam gaidīt, tūlīt sēdos zirgā, un mēs kopā izjājām aiz cietokšņa vārtiem.

Bataljons jau bija pāris simtu asu mums priekšā un likās viena melna kustīga masa. Ka tie ir kājnieki, varēja nojaust tikai tāpēc, ka durkļi slējās augšup kā biezas garas adatas un brīžiem līdz ausīm atklīda zaldātu dziesmas skaņas, bungu rīboņa un jauks tenors, sestās rotas piedziedātājs, par ku^u ne vienreiz vien biju sajūsminājies jau cietoksnī. Ceļš gāja pa dziļu un platu gravu, gar nelielu pārplūdušu upīti. Ap to lidinājās meža baložu bari: gan nometās uz akmeņainā krasta, gan pagriezās gaisā, meta ātrus lokus un aizlaidās. Saule vēl nebija redzama, bet gravas virsotne labajā pusē jau sāka sārtoties. Dzidrajā zeltainajā ausmas gaismā jo skaidri un izcili atveidojās pelēkie un bālganie akmeņi, dzeltenzaļās sūnas, rasainie kizila un karagača krūmi; toties otra puse un ieleja, kas slīga biezā, nevienādām kārtām plandošā blāvā miglā, bija mitra, drūma un nenosakāmas krāsas: tur apvienojās bālganmēļa, i'andrīz melna, tumšzaļa un balta krāsa. Taisni mums priekšā, tumšajā apvāršņa zilgmē, apbrīnojami skaidri varēja saskatīt spilgti baltās kalnu grēdas ar dīvainajām, bet līdz vismazākiem sīkumiem gleznajām ēnām un apveidiem. Circeņi, sienāži un tūkstošiem citu kukaiņu bija pamodušies augstajā zālē un pie-strēdza gaisu ar savām spalgajām, nemitīgajām skaņām: likās, ka neskaitāmi sīki zvaniņi dimd pašās ausīs. Gaisā bija ūdens, zāles, miglas smarža, — vārdu sakot, agra jauka vasaras rīta smarža. Kapteinis uzšķīla uguni un iepīpēja pīpi; sambrota-liskās tabakas un posas smaka man likās neparasti patīkama.

Mēs jājām gar ceļa malu, lai drīzāk panāktu kājniekus. Kapteinis likās domīgāks nekā parasti, neizlaida no mutes Dagestanas pīpīti un ik solī stūma kājām uz priekšu savu zirdziņu, kas, zvalstīdamies no vieniem sāniem uz otriem, atstāja tikko manāmas tumšzaļas pēdas mitrajā augstajā zālē. Tam pie pašām kājām burzguļodams un ar tām spārnu vēdām, kas spiež mednieku neviļus nodrebēt, izlaidās fazāns un sāka lēnām celties augšup. Kapteinis nepievērsa tam ne mazākās uzmanības.

Bijām jau gandrīz panākuši bataljonu, kad aiz mums atskanēja auļojoša zirga dima, un tai pašā brīdī mums aizauļoja gaj-ām ļoti skaists un jauns zēns, tērpies virsnieka svārkos un augstu baltu jēreni galvā. Ticis mums līdzās, viņš pasmaidīja, pameta kapteinim ar galvu un novēcināja pātagu ... Paguvu tikai ievērot, ka viņš kaut kā sevišķi grāciozi sēž seglos un tur pavadu, un ka viņam ir skaistas melnas acis, plāns deguntiņš un tikko manāmas Ūsiņas. Man sevišķi patika tas, ka viņš bija spiests pasmaidīt, kad pamanīja, ka mēs jūsmojam par viņu. No šā smaida vien varēja spriest, ka viņš vēl ļoti jauns.

— Kurp gan auļo? — ar neapmierinātu izskatu norūca kapteinis, neizlaizdams no mutes pīpes kātu.

— Kas tas tāds? — es viņam jautāju.

— Praporščiks Alaņins, manas rotas jaunākais virsnieks. . . Tikai pagājušā mēnesī ieradās no kapa skolas.

— Viņš laikam pirmoreiz dodas kaujā? — es jautāju.

— Tāpēc jau lec uz augšu no prieka! — kapteinis atbildēja, dziļdomīgi pakratīdams galvu. — Jaunība!

— Kā gan lai nepriecājas? Es saprotu, ka jaunam virsniekam tas ļoti interesanti. g

Kapteinis pāris minūtes klusēja.

— Tāpēc jau saku: jaunība! — viņš atbildēja basā. — Kas tur ko priecāties, ja nekā neredz! Kad dabūs biežāk pasirot, tad vairs nepriecāsies. Teiksim, mēs tagad divdesmit virsnieki dodamies uz priekšu: kādu jau nošaus vai ievainos — tā ir droša lieta. Šodien mani, rīt tevi, bet parīt vēl vienu: kas tad tur ko priecāties?

III

Tiklīdz kalna malā parādījās spožā saule un sāka apmirdzēt ieleju, pa kūpi virzījāmies uz priekšu, plandošie miglas mākoņi izklīda un tapa karsts. Zaldāti ar šautenēm un maisiem plecos lēni soļoja pa putekļaino ceļu; viņu rindās paretam dzirdēja mazkrievu izloksni un smieklus. Daži veci zaldāti baltos uzsvārčos — pa lielākai daļai kaprāļi — gāja ar pīpēm zobos gar ceļa malu un nopietni runājās. Līdz augšai piekrauti trijjūgi virzījās soli pa solim un sacēla biezus neizklīstošus putekļus. Virsnieki jāja pa priekšu; daži, kā Kaukazijā saka, džigitēja^1, t. i., iesita zirgam ar pātagu, lika tam palēkt kādus četrus lēcienus uz priekšu un tad uzreiz to apturēja, pagriezdami galvu atpakaļ; citi nodarbojās ar dziedātājiem, kufi, par spīti karstajam un smacīgajam laikam, nenogurdami dziedāja vienu dziesmu pēc otras.

Ap simt asu kājniekiem pa priekšu lielā baltā zirgā, līdz ar tatāriem, kas arī sēdēja zirgos, jāja āziātu tērpā ģērbies liels skaists virsnieks, kupu pulkā pazina kā traku drošinieku un tādu cilvēku, kas katram plās taisnību acīs. Viņam bija mugurā melns bešmets ar tresēm, tāds pats kāju tērps, jauni, cieši kājai pieguloši čuvjaki ar čiraziem^2, dzeltena čerkeska un augsta, atpakaļ atliekta jērene. Uz krūtīm un muguras viņam bija sudraba treses, pāri tām pulvera mēriņš un aiz muguras pistole; otra pistole un kinžals sudraba aplodā karājās pie jostas. Tam visam pāri vēl bija apjozts zobens sarkanā safjāna makstī ar tresēm un pār plecu šautene melnā pārvalkā. No viņa tērpa, jājiena, izturēšanās veida un vispār no visām kustībām bija redzams, ka viņš cenšas būt līdzīgs tatāram. Viņš pat sacīja kaut ko man nezināmā valodā tatāriem, kas jāja viņam līdzās; bet pēc izbrīnās pilnajiem, zobgalīgajiem skatieniem, kādus tie raidīja cits citam, man likās, ka viņi to nesaprot. Tas bija viens no mūsu jaunajiem virsniekiem, drošuļiem džigitiem, kas radušies Marļinska un Ļermontova ietekmē. Šie cilvēki raugās uz Kaukaziju tikai caur mūsu laiku varoņu, Mulla-Nuru un tamlīdzīgu prizmu un visu savu rīcību saskaņo nevis paši ar savām tieksmēm, bet ar šo varoņu piemēru.

Poručikam, piemēram, laikam patika godīgu sieviešu un ievērojamu vīru — ģenerāļu, pulkvežu, adjutantu — sabiedrība, esmu pat pārliecināts, ka viņam tā ļoti patika, jo viņš bija visaugstākā mērā godkārīgs, — bet viņš uzskatīja par savu negrozāmu pienākumu izlikties rupjš pret visiem ievērojamiem vīriem, lai gan teica tiem diezgan apvaldītas rupjības, un kad cietoksnī parādījās kāda kundzīte, viņš uzskatīja par savu pienākumu klaiņot gar viņas logiem ar kunakiem* tikai sarkanu kreklu mugurā un basā kājā uzvilktiem čuvjakiem un jo skaļāk kliegt un lādēties, — bet darīja to visu ne tik daudz gribēdams viņu apvainot, kā gribēdams parādīt, cik viņam skaistas baltas kājas un ka gan viņā varētu iemīlēties, ja vien viņš pats to gribētu. Vai arī, bieži vien dodamies ar diviem trim miermīlīgiem tatāriem naktīs kalnos paslēpties pie ceļa, lai uzglūnētu nemiermīlīgiem gaj-āmjājošiem tatāriem un tos nogalinātu, kaut ari sirds ne vienreiz vien viņam sacīja, ka tur nav nekā drosmīga, viņš uzskatīja par savu pienākumu darīt tā, lai ciestu cilvēki, kufos viņš it kā vīlies un kufus it kā nicina un nīst. Viņš nekad nešķīrās no diviem priekšmetiem: milzīgas svētbildes kaklā un virs krekla apjozta kinžala, ar kuļ-u likās pat gulēt. Viņš patiesi ticēja, ka viņam ir ienaidnieki. Pārliecināt sevi, ka viņš spiests kādam atriebties un ar asinīm nomazgāt apvainojumu, tā viņam bija vislielākā bauda. Viņš ticēja, ka naida, atriebības un cilvēku dzimuma nicināšanas jūtas ir visaugstākās dzejiskās jūtas pasaulē. Bet viņa mīļākā, — čerke-siete, protams, — ar kuru man vēlāk izdevās sastapties, — stāstīja, ka viņš bijis vislabsirdīgākais un lēnprātīgākais cilvēks, katru vakaru reizē rakstījis savas drūmās piezīmes, noslēdzis rēķinus uz līnijota papīra un uz ceļiem lūdzis dievu. Un cik daudz viņš izcieta, lai pats savā priekšā izliktos par to, par ko gribēja būt, jo viņa biedri un zaldāti nespēja viņu saprast tā, kā viņam gribējās. Reiz, vienā no savām nakts ekspedīcijām uz

5 Kunaks — Kaukazijā draugs, biedrs.

ceļu kopā ar kunakiem, viņam gadījās ievainot ar lodi kājā kādu nemiermīligu čečencu un saņemt to gūstā. Sis čečencs pēc tam septiņas nedēļas dzīvoja pie poručika, un poručiks viņu dziedināja, kopa kā savu tuvāko draugu un, kad tas izveseļojās, ar dāvanām atlaida mājās. Pēc tam kādā ekspedīcijā, kad poručiks atkāpās līdz ar zaldātu ķēdi, atšaudīdamies no ienaidnieka, viņš izdzirda, ka kāds pretējā pusē sauc viņu vārdā, un viņa ievainotais kunaks. izjāja priekšā un ar zīmēm aicināja poručiku darīt to pašu. Poručiks piejāja pie sava kunaka un paspieda tam roku. Kalnieši stāvēja notālēm un nešāva; bet tiklīdz poručiks pagrieza zirgu atpakaļ, vairāki viri izšāva uz viņu, un viena lode ieurbās viņam mīkstumā zem muguras. Kādu citu reizi pats redzēju, ka cietoksnī nakti bija ugunsgrēks, un to dzēsa divas rotas zaldātu. Sarkanām liesmām apmirdzētajā pūlī pēkšņi parādījās gafš stāvs melnā zirgā. Tas pašķīra pūli un jāja pie pašas uguns. Piejājis jau pavisam klāt, poručiks nolēca no zirga un ieskrēja ēkā, kas dega no vienas puses. Pēc piecām minūtēm poručiks iznāca no turienes apsvilušiem matiem un apdegušu elkoni, nesdams azotē divas dūjas, kuras bija izglābis no liesmām.

Viņu sauca Rozenkrancu; bet viņš bieži runāja par savu ģinti, nezkā atvasināja to no varjagiem un gaiši pierādīja, ka viņš un viņa senči esot īsti krievi.

Trai-rai, ra-ta-tai.. .

Gados pagājušos . ..

Starp šiem virsniekiem bija arī jauniņais praporščiks, kas pajāja no rīta mums garām. Viņš bija ļoti jocīgs: viņam mirdzēja acis, mazliet neklausīja mēle; viņam gribējās bučoties un atklāt visiem mīlestību ... Nabaga zēns! viņš vēl nezināja, ka šai stāvoklī var būt smieklīgs, ka vaļsirdība un maigie vārdi, ar kupem viņš visiem uzbāžas, ietekmēs citus nevis mīlestībai, kuras viņš tā aika, bet zobgalībai, — viņš nezināja arī to, ka tai brīdī, kad sakarsis beidzot nometās uz burkas un, uz rokas atspiedies, atmeta atpakaļ savus melnos biezos matus, viņš bija ārkārtīgi jauks. Divi virsnieki sēdēja zem vezuma un spēlēja uz ceļa somas durakus.

Es ziņkāri klausījos zaldātu un virsnieku sarunās un vērīgi raudzījos viņiem sejā; bet nevienā nevarēju manīt ne ēnas no tā nemiera, ko izjutu pats: jociņi, smiekli, stāstījumi pauda vispārēju bezrūpību un vienaldzību priekšā stāvošajām briesmām. It kā nevarētu pat domāt, ka dažiem vairs nav lemts atgriezties pa šo ceļu!

V

Pulksten septiņos vakarā, noputējuši un noguruši iegājām pa platajiem nocietinātajiem NN cietokšņa vārtiem. Saule rietēja un meta slīpus sārtus starus uz gleznajām nelielajām baterijām un dārziem ar augstajām raīnām, kas ietvēra cietoksni, uz apsētajiem dzeltējošiem laukiem un baltajiem mākoņiem, kas, sablīvot pie sniega kalniem, it kā tos atveidojot, radīja tikpat brīnišķīgu un skaistu grēdu. Jauns pusmēness kā dzidrs mākonītis rēgojās pie apvāršņa. Aulā pie vārtiem tatārs uz sakļas jumta sauca ticīgos pielūgt dievu; dziedātāji skandēja dziesmas ar jaunu bezbēdību un sparu.

Atpūties un mazliet sakārtojies, devos pie man pazīstama adjutanta, lai palūgtu viņu paziņot manu nodomu ģenerālim. Ceļā no nomales, kur biju apmeties, paguvu ieraudzīt NN cietoksnī to, ko nepavisam nebiju gaidījis. Mani panāca glīta neliela divvietu kariete, kurā rēgojās moderna cepurīte un skanēja franču valoda. Pa komandanta mājas atvērto logu no nelāgām, noskaņotām klavierēm plūda kādas «Lizaņkas» vai «Kateņkas polkas» skaņas. Dzertuvē, kurai gāju garām, ar papirosu rokā pie vīna glāzēm sēdēja daži rakstveži, un es dzirdēju, kā viens sacīja otram: «Atļaujiet gan... kas uz polītiku zīmējas, tad Marija Grigorjevna pie mums pirmā dāma.» Salīcis ebrējs no

dilušos svārkos, slimīgu seju, stiepa salauztu pīkstošu leijerkasti, un pa visu nomali skanēja «Lūcijas» fināls. Divas sievietes čaukstošos tērpos, zīda lakatiņiem galvā un spilgtiem saulessargiem rokā, līgani pagāja man gafām pa dēļu ietvi. Divas jaunavas, viena sārtā, otra zilā tērpā, neapsegtām galvām stāvēja pie zemas mājiņas sola un māksloti ņirdza sīkus smiekliņus, acīm redzot vēlēdamās pievērst sev garāmejošo virsnieku uzmanību. Virsnieki jaunos svārkos, baltiem cimdiem un mirdzošiem uzplečiem klaiņoja pa ielām un bulvāri.

Es atradu savu paziņu ģenerāļa mājas apakšējā stāvā. Tikko paspēju viņam izteikt savu nodomu, bet viņš — pateikt man, ka tas viegli realizējams, kad gar logu, pie kufa sēdējām, aizdārdēja glītā kariete, kufu biju redzējis, un apstājās pie lie-venēm. No karietes izkāpa gayš slaids cilvēks kājnieku tērpā ar majora uzplečiem un iegāja pie ģenerāļa.

— Ak, atvainojiet, lūdzu, — adjutants sacīja pieceldamies,

— man katrā ziņā jāpieteic ģenerālim.

— Kas tur atbrauca? — es jautāju.

— Grāfiene, — viņš atbildēja un, aizpogādams svārkus, steidzās uz augšu.

Pēc dažām minūtēm uz lievenēm iznāca neliels, bet ļoti skaists cilvēks, svārkos bez uzplečiem, ar baltu krustu pogcaurumā. Līdz ar viņu iznāca majors, adjutants un vēl kādi divi virsnieki. Ģenerāļa gaitā, balsī, visās kustībās bija redzams cilvēks, kas ļoti labi apzinās savu augsto vērtību.

— Bonsoir, madame la comtesse^3, — viņš sacīja, sniegdams roku kai'ietes logā.

Rociņa glazē cimdā paspieda viņa roku, un karietes logā parādījās glīta smaidoša sejiņa ar dzeltenu cepurīti.

No visas sarunas, kas ilga vairākas minūtes, es gafāmiedams dzirdēju tikai to, ka ģenerālis smaidīdams sacīja:

— Vous savez, que j’ai fait vœu de combattre les infidèles; prenez donc garde de le devenir.5

Karietē atskanēja smiekli.

— Adieu donc, cher général.6

— Non, à revoir, — ģenerālis sacīja, uzkāpdams pa kāpnēm,

— n'oubliez pas, que je m’invite pour la soirée de demain.7

Kariete aizdārdēja.

«Lūk, vēl viens cilvēks, — es domāju, iedams uz māju, — kuj-am ir viss, pēc kā cenšas krievu ļaudis: augsta pakāpe, bagātība, ievērojams stāvoklis, — un šis cilvēks priekš kaujas, kufa dievs zina kā beigsies, joko ar glītu sievieti un apsolās dzert pie viņas rīt tēju, it kā būtu saticies ar viņu ballē!»

Turpat, pie tā paša adjutanta, satiku cilvēku, kas mani vēl vairāk pārsteidza: tas bija jauns K. pulka poručiks, gandrīz sievišķīgi maigs un kautrīgs vīrs, kas bija ieradies pie adjutanta izgāzt savu īgnumu un dusmas uz cilvēkiem, kufi it kā intriģējot pret viņu, lai to nenozīmējot gaidāmajā kaujā. Viņš sacīja, ka esot neķītri tā rīkoties, ka tas neesot biedriski, ka viņš to atcerēšoties utt. Lai kā vēros viņa sejas izteiksmē, lai kā klausījos viņa balss skaņās, man vajadzēja pārliecināties, ka viņš nepavisam neizliekas, bet ir dziļi satraukts un apbēdināts, ka viņam neļauj iet šaut čerkesus un atrasties viņu šāvienu joslā; viņš bija tik apbēdināts, cik apbēdināts ir bērns, kas tikko netaisni nopērts... Es gluži nekā nesapratu.

VI

Pulksten desmitos vakarā karaspēkam vajadzēja doties ceļā. Pusdeviņos sēdos zirgā un jāju pie ģenerāļa; bet, domādams, ka viņam un adjutantam nebūs laika, apstājos uz ielas, piesēju zirgu pie sētas un apsēdos uz sola, lai panāktu ģenerāli, tikko viņš izjās.

Saules kvēles un mirdzas vietā jau bija iestājies nakts vēsums, un nespodri spīdēja jaunais mēness, kas izveidoja ap sevi tumšajā debess zilgmē bālu mirdzošu pusloku un sāka slīgt lejup; māju logos un zemnīcu aizvirtņu spraugās iezaigojās ugunis. Slaidās dārzu raīnas, kas rēgojās pie apvāršņa aiz no-balsinātajām, mēness apmirdzētajām zemnīcām ar niedfu jumtiem, likās vēl augstākas un melnākas.

Gapās māju, koku, žogu ēnas skaisti slīga uz gaišā putekļainā

• ceļa.. . Pie upes bez apstājas skanēja vardess; ielās bija dzirdami gan steidzīgi soļi un runas, gan zirga lēcieni; no priekšpilsētas paretam atlidoja leijerkastes skaņas: gan Bivotn eutnpu, gan kāds Aurora-Walzer.

Es neteikšu, par'ko domāju: pirmkārt, tāpēc, ka man būtu kauns atzīties grūtsirdīgajās domās, kas neatlaidīgi mācās virsū sirdij, lai gan visapkārt redzēju tikai līksmi un prieku, bet otr-

8 Vardes Kaukazijā izdod skaņu, kupai nav nekā kopēja ar krievu varžu kurkstoņu.

kārt, tāpēc, ka tas neattiecas uz manu stāstu. Es biju tā nogrimis domās, ka pat nepamanīju nositam vienpadsmit, un ģenerālis ar pavadoņiem pajāja man garām.

Steidzīgi uzlēcu zirgā un devos panākt karaspēku.

Arjergards vēl bija cietokšņa vārtos. Ar mokām tiku pāri tiltam starp sablīvušiem lielgabaliem, kastēm, rotu vezumiem un virsniekiem, kas ar lielu troksni visu rīkoja. Izjājis aiz vārtiem, rikšiem pajāju garām gandrīz versti garajai karaspēka verdzei, kas klusēdama virzījās tumsā uz priekšu, un panācu ģenerāli. Jājot garām artilērijai, kas bija izstiepusies pa vienam lielgabalam, starp kuriem jāja virsnieki, mani kā apvainojuma pilna disonance šai klusajā un svinīgajā harmonijā pārsteidza vācu balss, kas sauca: «Antichrist, pado’ degli!» un zaldātiņa balss, kas steidzīgi atsaucās: «Sevčenko! poručiks prasa uguni.»

Lielāko daļu debess bija apklājuši gap tumšpelēki mākoņi; tiķai vietām starp tiem spīdēja nespodras zvaigznes. Mēness bija jau pazudis aiz tuvā melno kalnu apvāršņa labajā pusē un apstaroja to virsotnes ar vāju un drebošu pusgaismu, kas atradās krasā pretstatā necaurredzamajai tumsai, kādā tinās kalnu pakājes. Gaiss bija silts un tik kluss, ka likās, nekustas neviena zālīte, neviens mākonītis. Bija tik tumšs, ka pat vistuvākajā atstatumā nevarēja saskatīt priekšmetus; man likās, ka ceļa malās ir gan klintis, gan dzīvnieki, gan kādi dīvaini cilvēki, un es pazinu, ka tie ir krūmi, tikai tad, kad dzirdēju tos šalcam un jutu vēso rasu, kas tos pārklāja.

Es redzēju priekšā melnu sienu, kas virzījās uz priekšu un aiz kuras kustējās daži plankumi: tie bija jātnieku avangards un ģenerālis ar pavadoņiem. Aiz mums virzījās tāda pati tumša masa; bet tā bija zemāka par pirmo: tie bija kājnieki.

Visā karaspēkā valdīja tāds klusums, ka varēja skaidri dzirdēt visas kopā saplūstošās, noslēpumaina skaistuma pilnās nakts skaņas: tālie grūtsirdīgie šakāļu kaucieni, kas likās gan kā izmisuma pilnas raudas, gan kā smiekli, skanīgās vienmuļās circeņa, vardes, paipalas dziesmas, kāda dūkoņa, kas nāca tuvāk un kuras cēloni nekādi nevarēju sev izskaidrot, un visas tās naksnīgās, tikko dzirdamās dabas kustības, kuras nav iespējams ne saprast, ne noteikt, saplūda vienā pilnīgā skaistā skaņā, ko mēs saucam par nakts klusumu. Šai klusumā ielauzās vai, drīzāk, ar šo klusumu saplūda kopā dobjā pakavu dima un augstās zāles čaboņa, ko sacēla karaspēks, lēni virzīdamies uz priekšu.

Tikai retumis karaspēka rindās noskandēja lielgabals, sadūrās durkļi, varēja dzirdēt izrunājam dažus aprautus vārdus un no-

sprauslājam zirgu. Sulīgā un slapjā zāle, kas smaržodama slīga zirgam zem kājām, vieglie tvaiki, kas pacēlās pār zemi, un abās pusēs redzamais apvārsnis norādīja, ka jājam pa plašu krāšņu pļavu.

Daba izdvesa miera pilnu skaistumu un spēku.

Vai tiešām cilvēkiem par šauru dzīvot šai skaistajā pasaulē, zem šās neizmērojamās zvaigžņainās debess? Vai tiešām, redzot šo burvīgo dabu, cilvēka sirdī var palikt naids, atriebība un kaisle iznīcināt sev līdzīgus? Liekas, ka visam ļaunajam cilvēka sirdī vajadzētu izzust, saskaloties ar dabu — šo tiešo skaistuma un visa labā izpausmi.

VII

Mēs jājām jau vairāk nekā divas stundas. Mani sāka kratīt

# drebuļi, un mācās virsū miegs. Tumsā neskaidri rēgojās tie paši nesaskatāmie priekšmeti: mazliet atstatu melna siena, tādi paši kustīgi plankumi; man pavisam tuvu balta zirga dibens, šis zirgs vēcina asti un plati izpleš pakaļējās kājas; mugura baltā čerkeskā, uz kufas šūpojas šautene melnā pārvalkā un rēgojas pistoles gals šūtā makstī; papirosa guntiņa, kas apgaismo rudas ūsas, bebrādas apkakli un roku zamšādas cimdā. Es noliecos zirgam pie kakla, aizvēru acis un dažas minūtes pasnaudu; tad pēkšņi mani pārsteidza pazīstamā dima un čaboņa: es pavēros apkārt, — un man likās, ka stāvu uz vietas, bet melnā siena, kas nupat bija priekšā, virzās man virsū, vai arī šī siena apstājusies, un es tūdaļ uzjāšu tai virsū. Vienā šādā brīdī mani vēl vairāk pārsteidza tā nemitīgā dūkoņa, kas nāca arvien tuvāk un kufas iemeslu nevarēju noteikt. Tas bija ūdens troksnis. Mēs virzījāmies iekšā dziļā aizā un tuvojāmies kalnu upei, kas tolaik bija stipri pārplūdusi.” Dūkoņa pieauga, slapjā zāle tapa biezāka un augstāka, biežāk parādījās krūmi, un apvārsnis arvien vairāk sašaurinājās. Brīžiem drūmajā kalnu fonā vairākās vietās iezaigojās spilgtas ugunis un tūdaļ atkal pazuda.

— Sakiet, lūdzu, kas tās par ugunīm? — es jautāju tatāram, kas jāja man līdzās.

— Vai tad tu nezini? — viņš atbildēja.

— Nezinu.

— Tur kalnietis salmi tajakā^10 piesējis un būs uguni vicināt.

— Kāpēc tad?

0 Kaukazijā upes pārplūst jūlija mēnesī.

10 Tajaks Kaukazijā nozīmē kārti.

— Lai katrs cilvēks zina — krievs atnācis. — Tagad aulos, — viņš piebilda iesmiedamies: — ai-ai, tomaša^4 iet vaļā, katrs hurda-murda^5' gravā vilks.

— Vai tad kalnos jau zina, ka karaspēks nāk? — es jautāju.

— Ei! kā var nezina! vienmēr zina: mūsu tauta tāds!

— Tad arī Samils tagad taisās karā? -— es vaicāju.

— Jok,[6] — viņš atbildēja, kratīdams galvu. — Samils kafā nebūs iet; Samils naībs^7 sūta, bet pats ķīķerī skatīs, no augšas.

— Vai viņš tālu dzīvo?

— Tālu nav. Rau, kreisā puse, versts desmit būs.

— Kā tad tu zini? — es jautāju. — Vai tad esi tur bijis?

— Bijis; mans visur kalnos bijis.

— Arī Samilu esi redzējis?

— Pich! Samilu mans redzēt nebūs. Simt, trīs simt, tūkstoš muridu^8 apkārt. Samils vidū būt! — viņš piebilda ar verdziskas cieņas izpausmi.

Paveroties augšup varēja redzēt, ka noskaidrojusies debess sāk sārtoties austrumos un greizie rati slīgst uz apvāršņa pusi; bet aiza, pa kuru virzījāmies, bija mitra un drūma.

Pēkšņi mazu gabaliņu mums priekšā tumsā iedegās vairākas guntiņas; tai pašā mirklī spiegdamas aizsvilpa garam lodes, un apkārtējā klusumā tālu aizskanēja šāvieni un skaļš spalgs kliedziens. Tas bija ienaidnieka priekšpostenis. Tatāri, kas tajā ietilpa, bija iekliegušies, uz labu laimi izšāvuši un izklīduši.

Viss ndklusa. Ģenerālis piesauca tulku. Baltā čerkeskā tērpies tatārs piejāja pie viņa un čukstošā balsī un ar žestiem diezgan ilgi par kaut ko runāja ar viņu.

— Pulkvedi Chasanov, lieciet izveidot ķēdi, — ģenerālis sacīja klusā, lēnā, bet skaidri sadzirdamā balsī.

Karaspēks pienāca pie upes. Melnie aizas kalni palika aiz muguras; sāka aust gaisma. Debessjums, kurā bija tikko saredzamas bālās, nespodrās zvaigznes, likās augstāks; austrumos sāka spilgti atmirdzēt rūsa; no rietumiem pūta dzestrs, griezīgs vējiņš, un gaišā migla kā tvaiki pacēlās pār šalcošo upi.

VIII

Ceļvedis parādīja braslu, un jātnieku avangards, bet pēc tam arī ģenerālis ar pavadoņiem sāka jāt pāri. Ūdens bija zirgiem līdz krūtīm, ar neparastu sparu brāzās starp baltiem akmeņiem, kas dažās vietās bija redzami uz ūdens līmeņa, un putojošām, šalcošām strūklām sitās zirgiem pie kājām. Zirgi brīnījās par ūdens troksni, pacēla galvu, ausījās, bet vienmērīgi un uzmanīgi gāja pa nelīdzeno upes gultni pret straumi. Jātnieki cēla augšup kājas un ieročus. Kājnieki, kuj-iem tik tiešām bija mugurā tikai krekls, paceldami virs ūdens šautenes, uz kuj^ām bija uzsprausti saiņi ar drēbēm, saķērušies pa divdesmit vīriem roku rokā, ar redzamu piepūli, ko varēja spriest no viņu sarauktajām sejām, centās pārvarēt straumi. Artilērijas vedēji ar skaļiem kliedzieniem laida zirgus rikšiem ūdenī. Lielgabali un zaļās kastes, kufām dažbrīd skalojās pāri ūdens, grabēja pret akmeņaino upes gultni; bet labie zirdziņi braši savilka streņģes, kūla ūdeni un slapjām astēm un krēpēm izrausās otrā krastā.

Tiklīdz visi bija pāri, ģenerāļa seja pēkšņi kļuva savādi nopietna un domīga, viņš pagrieza zirgu un līdz ar jātniekiem rikšiem devās pa platu, meža ietvertu lanku, kas bija mums priekšā. Kazaku jātnieku ķēdes izklīda gar mežmalām.

Mežā redzams cilvēks bez zirga, čerkesku mugurā un jēreni galvā, vēl viens, trešais... Kāds no virsniekiem saka: «tie ir tatāri.» Lūk, aiz koka parādās dūmi... šāviens, vēl viens... Mūsu biežie šāvieni pāršalc ienaidnieka šāvienus. Tikai dažbrīd lode, ar lēnu dūkoņu kā bite skriedama gafām, norāda, ka ne visi šāvieni ir mūsu. Lūk, kājnieki steidzīgiem soļiem un lielgabali teciņiem pievienojas ķēdei; atskan dūcoši lielgabalu šāvieni, metalliskais kartečas troksnis, raķešu šņākoņa, šauteņu sprakstoņa. Visās malās platajā lankā redzami jātnieki, kājnieki un artilērija. Lielgabalu, raķešu un šauteņu dūmi saplūst ar rasaino zaļumu un miglu. Pulkvedis Chasanovs pieauļo pie ģenerāļa un strauji aptur zirgu.

— Jūsu ekselence! — viņš saka pielikdams roku pie jērenes, — pavēliet laist jātniekus: karodziņi parādījušies, — un viņš norāda ar pātagu uz tatāru jātniekiem, ku^u priekšā jāj divi vīri baltos zirgos ar sarkanu un zilu drēbi pie kūjām.

— Ar dieva palīgu, Ivan Michailič! — ģenerālis saka.

Pulkvedis uz vietas apgriež zirgu, izrauj zobenu un kliedz:

«Urrā!»

— Urrā! Urrā! Urrā! — atskan karaspēka rindās, un jātnieki trauc viņam paka].

Visi ar aizrautību skatās, lūk karodziņš, otrais, trešais, ceturtais ...

Ienaidnieks nenogaida uzbrukuma, bet paslēpjas mežā un raida no turienes šauteņu uguni. Lodes lido biežāk.

— Quel charmant coup d’œil!10 — saka ģenerālis, mazliet angliski palēkādams savā melnajā tievkājainajā zirgā.

— Charrmant! — atbild majors, uzsvērdams burtu r, un, iesizdams ar pātagu zirgam, piejāj pie ģenerāļa. — C’est un vrrai plaisirr, que la guerre dans un aussi beau pays^11, — viņš saka.

— Et surtout en bonne compagnie1S, — ar patīkamu smaidu piebilst ģenerālis.

Majors palokās.

Tai brīdī, ātri, nepatīkami šņākdama, atlido ienaidnieka lielgabala lode un pret kaut ko atsitas; aiz muguras dzirdams ievainotā vaids. Šis vaids mani tik savādi pārsteidz, ka tai pašā mirklī kareiviskā ainava zaudē man visu savu burvīgumu; bet neviens, izņemot mani, it kā to nepamana; majors smej, kā liekas, ar lielu aizrautību; kāds cits virsnieks pavisam mierīgi atkārto pasāktās runas vārdus; ģenerālis raugās uz otru pusi un ar vismierīgāko smaidu saka kaut ko franciski.

— Pavēlēsit atbildēt uz viņu šāvieniem? — pieauļodams jautā artilērijas priekšnieks.

— Jā, pabaidiet viņus, — nevērīgi saka ģenerālis, aizkūpinādams cigāru.

Baterija sarindojas un sāk šaut. Zeme vaid no šāvieniem, nemitīgi liesmo ugunis, un acis aizklāj dūmi, kupos tikko var saredzēt, kā kustas lielgabalu apkalpe.

Auls apšaudīts. Atkal piejāj pulkvedis Chasanovs un, saņēmis ģenerāļa pavēli, trauc uz aulu. Atkal atskan kara sauciens, un jātnieki pazūd saceltajos putekļu mākoņos.

Skats tiešām bija lielisks. Tikai viena lieta man kā cilvēkam, kas neņem dalību kaujā un nav pie tās pieradis, vispār bojāja iespaidu, proti tas, ka man likās lieka ir šī trauksme, ir sajūsma, ir kliedzieni. Neviļus nāca prātā salīdzinājums ar cilvēku, kas no visa spēka cirstu ar cirvi gaisu.

10 Cik jauks skats!

,T Burvīgi! īsta bauda ir kapot tik brīnišķīgā zemē.

1S Un sevišķi labā sabiedrībā.

IX

Mūsējie jau bija ieņēmuši aulu, un tur nebija vairs neviena ienaidnieka, kad pie tā piejāja ģenerālis ar pavadoņiem, starp •airiem biju iemaisījies arī es.

Garas tīras sakļas lēzeniem velēnu jumtiem un glītiem dūmeņiem virknējās pa nelīdzeniem, akmeņainiem pakalniem, starp kubiem tecēja neliela upīte. Vienā pusē varēja redzēt spilgtu saules staru apmirdzētus zaļus dārzus ar milzīgiem bumbieru un plūmju kokiem; otrā pusē vīdēja kādas savādas ēnas, stateniski stāvoši augsti kapsētas akmeņi un garas koka kārtis ar galos pierīkotām bumbām un daudzkrāsainiem karogiem. (Tie bija džigitu kapi.)

Karaspēks kārtībā stāvēja aiz vārtiem.

Pēc brīža dragūni, kazaki, kājnieki ar redzamu prieku ienira ilkajās ieliņās, un tukšais auls vienā mirklī atdzīvojās. Tur irst umts, cirvis šķeļ cieto koku, izlauž dēļu durvis; te aizdegas siena kaudze, žogs, sakļa, un biezi dūmi virpuļo augšup skaidrajā gaisā. Lūk, kazaks stiepj miltu kuli un paklāju; zaldāts ar līksmu seju iznes no sakļas skārda bļodu un nez kādu lupatu: kāds cits, rokas izplētis, cenšas noķert divas vistas, kas kladzinādamas spārdās pie sētas; trešais atradis kaut kur milzu kum-* ganu^18 ar pienu, dzer no tā un tad skaļi smiedamies sviež to zemē.

Aulā bija ari bataljons, ar kuru devos šurp no N cietokšņa. Kapteinis sēdēja uz sakļas jumta un tik vienaldzīgi laida no īsās pīpītes sambrotaliskās tabakas dūmu strūkliņas, ka viņu ieraudzīdams piemirsu, ka atrodos nemiermīlīgā aulā, bet man likās, ka esmu tajā it kā savās mājās.

— A! arī jūs te? — viņš sacīja, pamanījis mani.

Poručika Rozenkranca garais stāvs šaudījās gan šur, gan tur aulā; viņš bez apstājas rīkoja un izskatījās par kaut ko ļoti norūpējies. Es redzēju, kā viņš uzvaras priekā iznāca no vienas akļas; aiz viņa divi zaldāti veda sasietu vecu tatāru. Vecis, kura vienīgais ģērbs bija galīgi noplīsis raibs bešmets un no iupatām sadiegtas apakšbikses, bija tik vārgs, ka uz viņa salīdušās muguras cieši savilktās kaulainās rokas likās tikko turamies plecos un līkās basās kājas ar mokām kustējās. Viņa seju un pat daļu skūtās galvas vagoja dziļas grumbas; greizā bezzobu mute, kuru ieskāva sirmas apgrieztas ūsas un bārda, pastāvīgi kustējās, it kā viņš kaut ko gremotu, bet sarkanajās acīs, kurām

in Kumgans — pods.

vairs nebija skropstu, vēl kvēloja uguns un skaidri izpaudās vecā vīra vienaldzība pret dzīvi.

Rozenkrancs ar tulka palīdzību jautāja, kāpēc viņš nav aizgājis līdz ar citiem.

— Kurp lai eju? — viņš sacīja, mierīgi raudzīdamies sāņus.

— Tur, kur aizgāja citi, — kāds iebilda.

— Džigiti gāja kauties ar krieviem, bet es esmu vecs.

— Vai tad tu nebaidies krievu?

— Ko man krievi padarīs? Es esmu vecs, — viņš sacīja alka’, nevērīgi aplūkodams pulciņu, kas bija sastājies ap viņu.

Atceļā es redzēju, kā šis vecis, bez cepures, sasietām rokām, kratījās aiz kazaka segliem un tikpat vienaldzīgi lūkojās apkārt. Viņš bija nepieciešams gūstekņu apmaiņai.

Es uzkāpu uz jumta un apmetos līdzās kapteinim.

— Ienaidnieku, liekas, nebija daudz, — es sacīju, gribēdams izdibināt viņa domas par notikušo kauju.

— Ienaidnieku? — viņš ar izbrīnu atkārtoja: — to jau nemaz nebija. Kas tad tie par ienaidniekiem?... Palūkojiet vakarā, kad sāksim atkāpties: tad jūs redzēsit, kā pavadīs: cik tad viņu tur būs! — viņš piebilda, norādīdams ar pīpi uz mežiņu, kūpam šorīt bijām nākuši cauri.

— Kas tad tur? — ar bažām jautāju, pārtraukdams kapteini un norādīdams uz Donas kazakiem, kas netālu no mums bija sablīvuši ap kaut ko.

Tur atskanēja kaut kas bērna raudām līdzīgs un vārdi:

— Ei, necērt... pagaidi ... ieraudzīs ... Vai tev ir nazis, Jevstigņejič? Dod nazi...

— Dala kaut ko, nelieši, — kapteinis mierīgi sacīja.

Bet tai pašā brīdī, piesarkušu, izbaiļu pilnu seju, pie stūra pēkšņi parādījās glītais praporščiks un, rokām mētādams, skrēja pie kazakiem.

— Neaiztieciet, nenogaliniet to! — viņš auca bērnišķīgā balsī.

Ieraudzījuši virsnieku, kazaki atkāpās uz abām pusēm un izlaida no rokām baltu kazlēnu. Jaunais praporščiks galīgi apjuka, nomurmināja kaut ko un samulsušu seju apstājās pie tiem. Ieraudzījis uz jumta mani un kapteini, viņš vēl vairāk piesarka un palēkdamies pieskrēja pie mums.

— Es domāju, ka viņi grib nogalināt bērnu, — viņš sacīja, bikli smaidīdams.

X

Ģenerālis ar jātniekiem pirmie devās atpakaļ. Bataljons, ar kuru biju ieradies no N cietokšņa, palika arjergardā. Kapteiņa Chlopova un poručika Rozenkranca rotas atkāpās reizē.

Kapteiņa pareģojums pilnā mērā piepildījās: tiklīdz nonācām šaurajā mežiņā, par kupi viņš bija runājis, abās pusēs gan ;āšus, gan kājām sāka zibēt kalnieši, un tik tuvu, ka ļoti labi varēju redzēt, kā daži, salīkuši, ar šauteni rokās, skrēja no viena koka uz otru. *

Kapteinis noņēma cepuri un dievbijīgi pārmeta krustu; daži vecie zaldāti darīja to pašu. Mežā atskanēja kliedzieni, vārdi: :'ai gjaur! Urus iai!» Sausi īsi šauteņu šāvieni sekoja cits citam, un lodes svilpa no abām pusēm. Mūsējie klusēdami atbildēja ar nekārtīgu uguni; viņu rindās tikai dažbrīd atskanēja pa vārdam, piemēram, «viņš^1" svilina no turienes, viņam labi mežā, lielgabala vajadzētu...» utt.

Lielgabali iebrauca ķēdē, un pēc dažām kartečas zalvēm ienaidnieks tiešām it kā pagura, bet pēc brīža un ar katru soli, ko karaspēks spēra uz priekšu, atkal niknāk šāva un kliedza.

Tikko bijām atkāpušies ap trīs simti asu no aula, pār mums kaukdamas sāka lidot ienaidnieka lielgabalu lodes. Es redzēju, kā lode nogalināja zaldātu... Bet kāpēc attēlot šo drausmīgo skatu, kad es pats daudz dotu, lai varētu to aizmirst!

Poručiks Rozenkrancs, ne brīdi neapstādamies, pats šāva no šautenes, aizsmakušā balsī kliedza uz zaldātiem un visā sparā auļoja no viena ķēdes gala uz otru. Viņš bija mazliet bāls, bet tas ļoti piestāvēja viņa kareiviskajai sejai.

Glītais praporščiks bija sajūsmā; viņa skaistajās melnajās acīs kvēloja drosme, mute mazliet smaidīja; viņš arvien jāja klāt kapteinim un lūdza, lai atļauj brukt virsū ar urrā.

— Mēs viņus atsitīsim, — viņš ar pilnu pārliecību runāja:

— nudien, atsitīsim.

— Nav vajadzīgs, — kapteinis lēni atbildēja: — jāatkāpjas.

Kapteiņa rota bija ieņēmusi mežmalu un guļus atšaudījās

no ienaidnieka. Kapteinis savos nodilušajos svārkos un sagumzīto cepurīti galvā, nolaidis baltiņa pavadu un atspiedis kājas .sājos seglu kāpšļos, klusēdams stāvēja vienā vietā. (Zaldāti tik labi prata un darīja savu darbu, ka tiem nebija ko pavēlēt.) Tikai dažbrīd viņš skaļāk uzsauca tiem, kas cēla galvu augšup.

Kapteiņa stāvā bija ļoti maz kareiviska; toties tajā bija :ik daudz patiesības un vienkāršības, ka tā mani neparasti pār-

21> Ar vārdu viņš zaldāti Kaukazijā vispār apzīmē ienaidnieku.

steidza. «Lūk, kupš patiesi drošsirdīgs,» man neviļus ienāca prātā.

Viņš bija gluži tāds pats, kādu vienmēr biju viņu redzējis: tās pašas mierīgās kustības, tā pati vaļsirdības izteiksme viņa neglītajā, bet vienkāršajā sejā; tikai viņa skatiens, kas bija gaišāks nekā parasti, liecināja, ka tas ir cilvēks, kas mierīgi veic savu darbu. Viegli sacīt: tāds pats kā vienmēr. Bet cik daudz dažādu nokrāsu es ievēroju citos: viens grib izlikties mierīgāks, otrs bargāks, trešais jautrāks nekā parasti; bet kapteiņa sejā lasāms, ka viņš nemaz nesaprot, kāpēc jāizliekas.

Francūzis, kas Vaterlo kaujā sacījis: < la garde meurt, mai.; ne se rend pas^9,» un citi, it sevišķi franču varoņi, kas sacījuši slavenus izteicienus, bijuši drošsirdīgi un tiešām sacījuši slavenus izteicienus; bet starp viņu drošsirdību un kapteiņa drošsirdību ir tā starpība, ka, ja mana varoņa dvēselē, vienalga kādā gadījumā, arī pamostos lieli vārdi, esmu pārliecināts, viņš tos neteiktu: vispirms tāpēc, ka, sakot lielus vārdus, viņš ar to bītos sabojāt lielu lietu, bet otrkārt tāpēc, ka tad, kad cilvēks jūt sevī spēku veikt lielu darbu, nekādi vārdi nav vajadzīgi. Tā, pēc manām domām, ir īpaša un augsta krievu drošsirdības pazīme; un kā lai pēc tam nesmeldz krieva sirds, kad dzird mūsu jaunos karavīrus izsakām banālās franču frāzes, kas grib imitēt franču novecojušo bruņniecību? . ..

Pēkšņi tai pusē, kur atradās glītais praporščiks ar vadu. atskanēja nevienmērīgs un ne visai skaļš urrā. Pavēries turp, no kurienes kliedza, es ieraudzīju ap trīsdesmit zaldātu, kas šautenēm rokās un maisiem plecos ar lielām mokām skrēja pa uzartu lauku. Viņi klupa, bet virzījās arvien tālāk un kliedza. Viņiem pa priekšu, zobenu izrāvis, auļoja jaunais praporščiks.

Viņi pazuda mežā...

Dažas minūtes skanēja kliedzieni un šauteņu sprakstoņa, tad no meža izskrēja izbijies zirgs, un mežmalā parādījās zaldāti, kas nesa ārā nogalinātos un ievainotos; starp pēdējiem bija jaunais praporščiks. Divi zaldāti turēja viņu zem padusēm. Viņš bija bāls kā drēbe, un glītā galviņa, kupā varēja nojaust vairs tikai ēnu no tās kareiviskās sajūsmas, kāda to spārnoja brīd:. pirms tam, bija kaut kā savādi ierāvusies plecos un noslīgusi uz krūtīm. Uz baltā krekla zem atpogātajiem svārkiem rēgojās neliels asins plankumiņš.

— Ak, cik žēl! — es neviļus sacīju, novērsdamies no šā skumjā skata.

— Protams, žēl, — sacīja vecs zaldāts, kas, grūtsirdīgi atspiedies uz šautenes, stāvēja man līdzās. — Nekā nebaidās: kā tad tā var! — viņš piebilda, cieši raudzīdamies uz ievainoto.

— Nav vēl prāta — tāpēc iekrita.

— Bet vai tad tu baidies? — es jautāju.

— Kā nu ne!

XI

Četri zaldāti ar nestuvēm nesa praporščiku; aiz tiem vezumnieku zaldāts veda vāju gaudenu zirgu, kūpam bija uzsietas divas zaļas kastes ar feldšepa piederumiem. Gaidīja ārstu. Virsnieki jāja klāt pie nestuvēm un centās uzmundrināt un mierināt ievainoto.

— Nu, brāl Alaņin, ne tik drīz vairs varēs padejot ar kapotēm, — piejādams sacīja ar smaidu poručiks Rozenkrancs.

Viņš laikam domāja, ka šie vārdi uzturēs glīto praporščiku mundru; bet, cik varēja spriest pēc praporščika vēsā un bēdīgā acu skatiena, šiem vārdiem nebija izdevies panākt vajadzīgo iespaidu.

Piejāja arī kapteinis. Viņš uzmeta ciešu skatienu ievainotajam, un viņa vienmēr vienaldzīgajā un saltajā sejā izpaudās dziļa nožēla.

— Nu. dārgo Anatolij Ivanič? — viņš sacīja balsī, kurā skanēja tāda maiga līdzjūtība, kādu nebiju no viņa sagaidījis:

— redzams, tāda ir dieva griba.

Ievainotais pacēla acis; viņa bllajā sejā atplaiksnījās skumjš smaids.

— Jā, neklausīju jūs.

— Sakiet labāk: tāda ir dieva griba, — kapteinis atkārtoja.

Atjājušais ārsts paņēma no feldšera pārsējus, zondu un citus

piederumus, atrotīja piedurknes un ar jautru smaidu piegāja pie ievainotā.

— Ko, redzams, arī jums izurbts caurumiņš veselā vietā, — viņš sacīja pa jokam, nevērīgā tonī: — parādiet.

Praporščiks paklausīja; bet tai izteiksmē, ar kādu viņš pavērās līksmajā ārstā, bija izbrīna un pārmetums, ko pēdējais nepamanīja. Viņš sāka zondēt rētu un apskatīt to no visām pusēm; bet ievainotais vairs nevarēja to paciest un ar smagu vaidu atstūma viņa roku . . .

— Lieciet mani mierā, — viņš sacīja tikko dzirdamā balsī:

— es tik un tā miršu.

Ar šiem vārdiem viņš atkrita uz 'muguras, un pēc piecām minūtēm, kad piegāju klāt grupai, kas bija sastājusies ap viņu, un jautāju zaldātam: «ko praporščiks?» man atbildēja: «aiziet no šās pasaules.»

XII

Bija jau vēls, kad karaspēks, platā kolonnā izkārtojies, ar dziesmām tuvojās cietoksnim.

Saule jau bija noslīgusi aiz kalnu kraujas un raidīja pēdējos sārtos starus valkanam plānam mākonim, kas stāvēja pie skaidrā, dzidrā apvāršņa. Sniega kalni sāka tīties mēļā miglā; tikai to augšējā līnija ārkārtīgi skaidri iezīmējās sarkanajā rietu gaismā. Jau sen uzlēkušais dzidrais mēness sāka bālganot tumšajā zilgmē. Zāles un koku zaļums tapa melns un pārklājās ar rasu. Tumšās karaspēka masas ar vienmērīgu troksni virzījās pa krāšņo pļavu; dažādās pusēs skanēja zvārguļi, bungas un līksmas dziesmas. Sestās rotas piedziedātāja balss plūda no visa spēka, un viņa tīrā krūšu tenora skaņas, kufās bija tik daudz jūtu un spēka, tālu aizšalca dzidrajā vakara gaisā.

1852. g.

MEŽA CIRŠANA

Kadeta stāsts

I

185... gada ziemas vidū mūsu baterijas nodaļa atradās karapulkā Lielajā Čečeni jā. 14. februāra vakarā, dabūjis zināt, ka vads, kufu es virsniekam promesot komandēju, norīkots rītdienas kolonnā cirst mežu, un jau vakara pusē saņēmis un nodevis tālāk vajadzīgās pavēles, es agrāk nekā parasti devos uz savu telti un, tā kā man nav peļamās paražas apsildīt to karstām oglēm, neizģērbies ielikos savā uz mietiņiem uzrīkotajā gultā, samaucu pār acīm jēreni, ietinos kažokā un iemigu tai sevišķā, ciešā un smagā miegā, kādā mēdz gulēt trauksmes un nemiera brīžos pirms briesmām. Tādā omā es jutos, gaidīdams rītdienas kauju.

Trijos no rīta, kad vēl bija pavisam tumšs, man norāva sasilušo kažoku, un manās miegainajās acīs nepatīkami iedzalk-stījās sarkanā sveces liesma.

— Lūdzu celties, — kāda balss sacīja. Es aizvēru acis, neapzinīgi uzvilku sev atkal virsū kažoku un aizmigu. — Lūdzu celties, — Dmitrijs atkārtoja, bez žēlastības purinādams mani aiz pleca. — Kājnieki dodas ceļā. — Es pēkšņi atģidu īstenību, nodrebēju un uzlēcu kājās. Uz ātru roku izdzēris glāzi tējas un nomazgājies ledainā ūdenī, es iznācu no telts un gāju uz parku (to vietu, kur stāv lielgabali). Bija tumšs, miglains un auksts. Nakts sārti, kas mirdzēja šur un tur nometnē, apgaismoja miegainos zaldātus, kas bija nometušies pie tiem, un vēl vairāk sabiezināja tumsu ar savu nespodro sarkano gaismu. Tuvumā dzirdēja vienmērīgi, mierīgi krācam, tālumā rosījās, runāja un žvadzināja šautenes kājnieki, kas taisījās doties ceļā; bija dūmu, mēslu, degļu un miglas smaka; mugurai pārskrēja rīta drebuļi, un zobi neviļus taustīja cits citu.

Tikai pēc sprauslām un retas pakavu dimas šai necaurredzamajā tumsā varēja noteikt, kur stāv iejūgtās lielgabalu priekšas un municijas kastes, un pēc zaigojošām dedzīklu punktiņām — kur atrodas lielgabali. Līdz ar vārdiem: «ar dieva palīgu» ieskandējās pirmais lielgabals, tad atskanēja kastes troksnis, un vads devās uz priekšu. Mēs visi noņēmām cepures un pārmetām krustu. Iegājis brīvajā vietā starp kājniekiem, vads apstājās un stundas ceturksni gaidīja, kamēr sakārtosies visa kolonna un izjās priekšnieks.

— Bet mums nav viena zaldātiņa, Nikolaj Petrovič! — pienākdams man klāt, sacīja melns stāvs, kuru tikai pēc balss pazinu par vada seržantu Maksimovu.

— Kura tad?

— Velenčuka nav. Kad jūdzām, viņš visu laiku bija te, — es viņu redzēju, — bet tagad nav.

Tā kā nevarēja domāt, ka kolonna tūlīt dosies ceļā, mēs nolēmām sūtīt ierindas dižkareivi Antonovu, lai tas uzmeklē Velenčuku. Drīz pēc tam mums tumsā aizrikšoja garām vairāki jātnieki: tie bija priekšnieks ar pavadoņiem; pēc tam sakustējās un sāka virzīties kolonnas priekšgals, beidzot arī mēs, — bet Antonova un Velenčuka nebija. Nepaguvām tomēr noiet simt soļu, kad abi zaldāti mūs panāca.

— Kur viņš bija? — es jautāju Antonovam.

— Gulēja parkā.

— Vai viņš piedzēris, vai?

— Nebūt ne.

— Kāpēc tad viņš gulēja?

— Nevaru zināt.

Stundas trīs mēs lēni virzījāmies pa nezkādiem neartiem neapsnigušiem laukiem un zemiem krūmājiem, kas ņirkstēja zem lielgabalu riteņiem, tādā pašā klusumā un tumsā. Beidzot, kad bijām pāri ne visai dziļam, bet ārkārtīgi straujam strautam, mūs apturēja, un avangardā atskanēja daži atsevišķi šautenes šāvieni. Sīs skaņas, kā vienmēr, sevišķi raiti ietekmēja visus. Karaspēks it kā pamodās: rindās sāka runāt, kustēties un smieties. Dažs zaldāts cīnījās ar biedru, dažs lēkāja no vienas kājas uz otru, dažs grauza sausiņu vai, lai ātrāk paietu laiks, mētāja šauteni gan uz rokas, gan pie kājas. Pie tam migla sāka redzami bālēt austrumos, mitrums kļuva jūtamāks, un apkārtējie priekšmeti pamazām iznira no tumsas. Varēju jau atšķirt zaļās pamatnes un kastes, miglas norasinātos vara lielgabalus, pazīstamos, neviļus līdz vismazākajiem sīkumiem izpētītos savu zaldātu stāvus, bēros zirgus un kājnieku rindas ar spīdīgajiem durkļiem, šauteņu slauķiem un katliņiem aiz muguras.

Drīz vien mūs atkal raidīja tālāk, paveda dažus simtus soļu bez ceļa un norādīja vietu. Pa labi varēja redzēt stāvu līkumainās upītes krastu un tatāru kapsētas augstos koka stabus;

pa kreisi un priekšā tumsā vidēja meina svītra. Vads nocēla lielgabalus no priekšas. Astotā rota, kas sedza mūs, sastatīja šautenes staklēs, un zaldātu bataljons ar šautenēm un cirvjiem devās mežā.

Nepagāja piecas minūtes, kad visās malās sāka švirkstēt un degt sārti, zaldāti izklīda, bikstīdami rokām un kājām uguni, vilkdami zarus un baļķus, un mežā bez apstājas skanēja simtiem cirvju un krita koki.

Lielgabalnieki zināmā sacensībā ar kājniekiem sanesa savu sārtu, un, lai gan tas jau bija tā iededzies, ka tam nevarēja pieiet divu soļu atstatumā, un biezi melni dūmi spiedās cauri apledojušiem zariem, no kubiem krītošas piles čūkstēja ugunī un kurus zaldāti lieca ugunij klāt, lejā radās ogles, un baltā sastingušā zāle atkusa ap ugunskuru, zaldātiem tomēr tā visa likās par maz: viņi vilka veselus baļķus, bāza apakšā grīsli un kairināja uguni vēl un vēl.

Kad es piegāju pie sārta aizpīpēt papirosu, Velenčuks, kas vienmēr bija rosīgs, bet tagad, pārkāpumu izdarījis, vairāk par visiem centās kurt sārtu, neizmērojamā pakalpībā ar pliku roku paķēra no paša vidus ogli, pāris reizes pamētāja no rokas rokā un nosvieda zemē.

— Tu aizdedzini žagariņu un pasniedz, — sacīja otrs.

— Dodiet degli, brāļi, — iesaucās trešais.

Kad es beidzot aizdedzināju papirosu bez Velenčuka, kas atkal gribēja grābt ogli rokās, viņš paberzēja apdedzinātos pirkstus gar puskažociņa apakšējo malu un, laikam, lai būtu ko darīt, paķēra lielu Činaras sakārni un ielingoja ugunī. Kad beidzot viņam likās, ka var atpūsties, viņš iegāja pašā svelmē, atsita vaļā šineli, kas tam bija uzmests plecos un aizkabināts ar pēdējo pogu, izplēta kājas, izstiepa uz priekšu savas lielās melnās rokas un, mazliet piešķiebis muti, aizmiedza acis ...

— Ak vai! esmu aizmirsis pīpi. Tad ta ķeza, brālīši! — viņš sacīja, kādu brīdi klusējis un negriezdamies ne pie viena atsevišķi.

II

Krievijā ir trīs galvenie zaldātu tipi, kubiem pieskaņojas visu šķiru zaldāti: kaukazieši, armijnieki, gvardi, kājnieki, jātnieki, lielgabalnieki utt.

Sie galvenie tipi, ar daudziem apakšnodalījumiem un apvienojumiem. ir šādi:

1) Padevīgie,

2) vadītāji un

3) pārdrošie.

Padevīgie sadalās: a) padevīgajos aukstasinīgajos, b) padevīgajos gādīgajos.^

Vadītāji sadalās: a) bargajos vadītājos, b) vadītājos politizētajos.

Pārdrošie sadalās: a) pārdrošajos jokotājos, b) pārdrošajos samaitātos.

Visbiežāk sastopamais tips, — visjaukākais, simpātiskākais un tas, kas pa lielākai daļai savienots ar vislabākajiem kristiešu tikumiem: lēnprātību, dievbijību, pacietību un padevību dieva gribai, — ir padevīgā tips vispār. Padevīgais aukstasinīgais atšķiras ar to, ka viņam ir nesatricināms miers un viņš nicina visas likteņa likstas, kas var tam uzbrukt. Padevīgais, ja tas dzep, atšķipas ar klusām dzejiskām tieksmēm un jūtīgumu; gādīgais atšķipas ar aprobežotām gara dāvanām, viņš ir bezmērķīgi darbīgs un uzcītīgs.

Vadītāju tips sastopams galvenā kārtā augstākajās zaldātu aprindās: jefreitoros, kaprāļos, feldvēbeļos utt., un bargie vadītāji, šā tipa pirmais nodalījums, ir visai godprātīgi, enerģiski, galvenā kārtā kareiviski, bet tiem nav sveša arī augsta dzejiska trauksme (šim tipam piederēja arī jefreitors Anto-novs, ar kuru esmu nodomājis lasītāju iepazīstināt). Otrā nodalījumā ietilpst vadītāji polītizētāji — kopš kāda laika tie sāk stipri izplatīties. Vadītājs polītizētājs ir vienmēr daiļrunīgs, rakstu pratējs, staigā sārtā kreklā, neēd no vispārējā katla, dažreiz pīpē Musatova tabaku, uzskata sevi neizmērojami augstāku par vienkāršu zaldātu un reti pats ir tik labs zaldāts kā pirmās šķiras vadītāji.

Pārdrošā tips, tāpat kā vadītāja tips, ir krietns pirmajā nodalījumā — pārdrošajos jokotājos, kuru galvenā īpašība ir neizsīkstoša jautrība, lielas spējas uz visu, vērtīga iedaba un drosme, — un tikpat drausmīgi nekrietns otrajā nodalījumā — pārdrošajos samaitātos, kupi tomēr, jāsaka par godu krievu karavīriem, sastopami visai reti, un ja arī parādās, tad paši zaldāti tos izmet no sava vidus. Neticība un savāda drosme netikumos :— tās ir viņu rakstura galvenās īpašības.

Velenčuks piederēja padevīgo gādīgo šķirai. Viņš bija pēc dzimuma mazkrievs, jau piecpadsmit gadus karaklausībā un. lai gan neievērojams un ne visai veikls zaldāts, tomēr vaļsirdīgs, labsirdīgs, ārkārtīgi centīgs, kaut arī pa lielākai daļai nevietā, un ārkārtīgi godīgs. Es saku: ārkārtīgi godīgs, tāpēc ka pagājušā gadā bija gadījums, kurā viņš ļoti redzami parādīja šo savu rakstura īpašību. Jāsaka, ka gandrīz katram zaldātam ir savs amats. Izplatītākie amati: drēbnieka un kurpnieka.

Velenčuks bija pats iemācījies pirmo un pat, spriežot pēc tā, ka viņam deva šūt pats feldvēbelis Michaiis Dorofejičs, sasniedzis zināmu pilnības pakāpi. Pagājušā gadā nometnē Velenčuks bija apņēmies pašūt Michailam Dorofejičam smalkas drēbes mēteli; bet tai pašā naktī, kad viņš, piegriezis vadmalu un pielicis klāt piederumus, bija pabāzis to sev teltī zem galvas, viņam notika nelaime: vadmala, kas maksāja septiņus rubļus, bija nakti pazudusi! Velenčuks asarām acīs, drebošām bālām lūpām un aizturētiem šņukstiem pavēstīja to feldvēbelim. Michaiis Dorofejičs noskaitās. Pirmajā dusmu brīdī viņš piedraudēja drēbniekam, bet tad, būdams pārticis un labsirdīgs cilvēks, atmeta ar roku un neprasīja, lai Velenčuks atlīdzina mēteļa vērtību. Lai kā rosījās gādīgais Velenčuks, lai kā raudāja, stāstīdams par savu klizmu, zaglis neatradās. Lai gan aizdomas krita uz vienu pārdrošu samaitātu zaldātu Čcrnovu, kas gulēja ar viņu vienā teltī, tomēr nebija taustāmu pierādījumu. Michaiis Dorofejičs, vadītājs polītizētājs, būdams pārticis cilvēks un kārtodams šādus tādus veikaliņus ar baterijas aristokrātiem — kaptenarmu un arteļnieku, drīz vien pilnīgi aizmirsa sava privātmēteļa zudumu; Velenčuks turpretim nebija aizmirsis savu nelaimi. Zaldāti stāstīja, ka tolaik baidījušies par viņu, ka viņš sev ko neizdara vai neaizbēg kalnos: tik stipri viņu bija ietekmējusi šī klizma. Viņš nedzēra, neēda, nevarēja pat strādāt un tikai raudāja. Pēc trim dienām viņš ieradās pie Michaila Dorofejiča un, pilnīgi bāls, drebošu roku, izvilka no svārku atloka zelta piecu rubļu gabalu un pasniedza viņam. «Nudien, pēdējā nauda, Michail Dorofejič, — to pašu no Zdanova aizņēmos, — viņš sacīja, atkal sākdams šņukstēt, — un vēl divus rubļus tik tiešām atdošu, kad nopelnīšu. Viņš (kas ir šis viņš, to arī pats Velenčuks nezināja) pataisīja mani par blēdi jūsu acīs. Viņš — ak tavu neģēlīgu cilvēku — paņēma pēdējo, kas viņa brālim zaldātam pie dvēseles; bet es, piecpadsmit gadus kalpodams...» Michailam Dorofejičam par godu jāsaka, ka viņš neņēma no Velenčuka iztrūkstošos divus rubļus, lai gan Velenčuks pēc diviem mēnešiem tos viņam atnesa.

nerunājot nemaz par muciņu, uz kupas viņš sedeja, kas apmetnē ir varas emblēma, un puskažociņu ar nanķa virsdrēbi.

Kad es piegāju, viņš pagrieza galvu uz manu pusi; bet viņa acis tāpat cieši raudzījās uguni, un tikai daudz vēlāk viņa skatiens, sekodams galvas virzienam, pievērsās man. Maksimovs bija kroņa zemnieks, ar naudu un mācības brigādē ieguvis šķiru un gudrību. Briesmīgi bagāts un briesmīgi gudrs, kā zaldāti runāja. Atceros, kā reiz praktiskajā nokārenā šaušanā ar kvadrantu viņš izskaidroja ap viņu sablīvušiem zaldātiem, ka līmeņrādis nav nekas cits, kā iznāk, ka atmosfēras dzīvsudrabs arī kaut kur kustas. Patiesībā Maksimovs nebūt nebija muļķis un labi prata savu lietu; bet viņam piemita nelaimīga dīvainība dažreiz tīšām runāt tā, ka nebija ne mazākās iespējas viņu saprast un ka, esmu pārliecināts, viņš pats nesaprata savus vārdus. Sevišķi viņš mīlēja vārdus: «iznāk» un «turpinās», un kad dažkārt pasaka: «iznāk» vai «turpinot», tad es jau zinu, ka no visa tālākā nekā nesapratīšu. Zaldātiem turpretim, cik varēju novērot, patika klausīties viņa «iznāk», un tie nojauda tajā dziļu nozīmi, lai gan, tāpat kā es, nesaprata ne vārda. Bet viņi domāja, ka nesaprot tikai savas muļķības dēļ, un jo vairāk cienīja Fjodoru Maksimiču. Vārdu sakot, Maksimovs bija vadītājs polītizētājs.

Otrais zaldāts, kas pārāva pie uguns savas dzīslainās sarkanās kājas, bija Anlonovs, — tas pats bombardieris Antonovs, kas vēl 37. gadā, trijatā, palicis pie viena lielgabala, bez aiz-sedzes, atšaudījās no spēcīga ienaidnieka un ar divām lodēm ciskā rīkojās tālāk pie lielgabala un lādēja to. «Jau sen būtu seržants, ja ne viņa karakters,» zaldāti runāja par viņu. Un tiešām, viņam bija savāds raksturs: nedzēris viņš bija vismierīgākais, miermīlīgākais un kārtīgākais cilvēks; bet vajadzēja tikai iedzert, lai viņš kļūtu par pavisam citu vīru: neatzina priekšniecību, kāvās, ālējās un bija pilnīgi nederīgs zaldāts. Vēl tikai priekš nedēļas viņš bija sācis dzert meteņos un, lai kā viņu biedināja, pierunāja un piesēja pie lielgabala, žūpoja un ālējās līdz pašai lielā gavēņa pirmdienai. Turpretim visu gavēni, lai gan karaspēkā bija pavēlēts visiem ēst negavēņa ēdienu, krimta tikai sausiņus un pirmajā nedēļā neņēma pat noteikto degvīna mēriņu. Bet vajadzēja redzēt šo nelielo, kā no dzelzs izlieto stāvu ar īsajām, izliektajām kājelēm un spīdīgo ūsaino ģīmi, kad viņš dažkārt, iereibis, paķep stiegrainajās rokās balalaiku un, nevērīgi laizdams apkārt acis, sāk spēlēt «Bāriņu» vai arī, uzmetis plecos šineli, pie kupa šūpojas ordeņi, un sabāzis rokas zilo nanķa bikšu kabatās, iet paklejot pa ielu, — vajadzēja redzēt zaldāta lepnuma izpausmi un nicinājumu visam, kam nav sakara ar zaldātu, — šo izpausmi, kas tad .smaida viņam sejā, lai saprastu, kā lai nesakaujas tādos brīžos ar nekaunīgu vai vienkārši pa rokai gadījušos denščiku, kazaku, kājnieku vai pārgājēju, vispār ar katru, kas nav artilerists, — nē, tas viņam nemaz nav iespējams. Viņš kāvās un ālējās ne tik daudz savas paša patikas dēļ, kā lai uzturētu īstu garu visos zaldātos, par kuj-u pārstāvi jutās.

Trešais zaldāts, kas tupēja pie sārta, karekli ausī. izpūrušām Ūsiņām, putna gīmīti un porcelāna pīpīti zobos, bija jājējs Cikins. Mīļais draugs Cikins, kā zaldāti viņu sauca, bija jokotājs. Skaudrā salā, līdz ceļiem dubļos, divas dienas neēdis, kaj-a-gaitā, parādē, mācībās, vienmēr un visur mīļais draugs jautri vieba ģīmi, locīja kājas un taisīja tādus jokus, ka viss vads krita gar zemi no smiekliem. Pie ugunskura vai nometnē ap Čikinu vienmēr pulcējās jaunu zaldātu bariņš, kupem viņš vai nu mācīja «Fiļku»[10], vai stāstīja pasakas par veiklo zaldātu un angļu milordu, vai attēloja tatāru, vācieti, vai vienkārši izteica tādus vārdus, ka visi vai mira no smiekliem. Tiesa, viņa jokupētera reputācija jau bija baterijā tā nostiprinājusies, ka viņam vajadzēja tikai pavērt muti un piemiegt aci, lai visi jau rēktu no smiekliem; bet tiešām, viņā bija daudz patiesi komiska un neparasta. Viņš prata atrast katrā lietā kaut ko sevišķu, tādu, kas citiem neienāca prātā, un galvenais — šī spēja redzēt visur kaut ko smieklīgu viņam bija pilnīgi neatņemama.

Ceturtais zaldāts bija jauns neizskatīgs zēns, pagājušā gada iesaukuma rekrūtis, kas pirmoreiz piedalījās karagaitā. Viņš stāvēja pašos dūmos un tik tuvu ugunij, ka likās, viņa nodilušais puskažociņš tūlīt aizdegsies; un tomēr viņa vaļā atsistās stērbeles, mierīgā, pašapmierinātā poze ar iznestajiem ikriem liecināja, ka viņš izjūt lielu baudu.

Un, beidzot, piektais zaldāts, kas sēdēja tālāk no sārta un drāza kādu kociņu, bija tēvocis Zdanovs. Zdanovs bija karadienestā vecāks par visiem baterijas zaldātiem, bija pazinis tos visus rekrūšos, un visi pēc veca paraduma sauca viņu par tēvoci. Viņš, kā stāstīja, nekad nedzenot, nesmēķējot, nespēlējot kārtis (pat uz deguniem), nelamājoties nelāgiem vārdiem. Visu brīvo laiku viņš nodarbojās ar kurpnieka amatu, svētdienās gāja baznīcā, kur bija iespējams, vai iededzināja pie svētbildes svecīti par vienu kapeiku un atšķīra dziesmu grāmatu, vienīgo, ko prata lasīt. Ar zaldātiem viņš draudzējās maz, — ar pakāpē augstākiem, lai gan jaunākiem, bija vēsi godbijīgs, ar sev līdzīgiem viņam, kā nedzērājam, radās maz izdevības saieties; bet sevišķi viņš mīlēja rekrūšus un jaunos zaldātus: ņēma tos savā aizvējā, sniedza tiem pamācības un bieži palīdzēja. Baterijā visi viņu uzskatīja par kapitālistu, tāpēc ka viņam bija savi 25 rubļi, kurus tas labprāt aizdeva zaldātiem, kam tiešām bija vajadzība. Tas pats Maksimovs, kas tagad bija seržants, man stāstīja, ka toreiz, kad priekš desmit gadiem viņš ieradies kā rekrūtis un vecie zaldāti, iemetēji, nodzēruši ar viņu naudu, kas tam bijusi līdzi, Ždanovs pamanījis viņa nelaimīgo stāvokli, atsaucis viņu pie sevis, stingri norājis par to, pat iekāvis, pamācījis, kā jādzīvo zaldātos, un atlaidis, iedodams viņam kreklu, kura Maksimovam vairs nebijis, un pusrubli naudas. «Viņš iztaisīja no manis cilvēku,» vienmēr ar cieņu un pateicību par viņu izteicās pats Maksimovs. Viņš bija palīdzējis klizmā ar pazudušo mēteli arī Velenčukam, kuru vispār bija ņēmis savā gādībā kopš rekrūšu dienām, un daudziem, jo daudziem citiem savā 25 gadu karaklausības laikā.

Karaklausībā nevarēja vēlēties prasmīgāka, drošsirdīgāka un kārtīgāka zaldāta; bet viņš bija pārāk lēns un neuzstājīgs, lai viņu paaugstinātu par seržantu, kaut jau piecpadsmit gadu bija bombardieris. Zdanova vienīgais prieks un pat kaislība bija dziesmas; it īpaši dažas viņam ļoti patika, viņš vienmēr sapulcināja ap sevi bariņu dziedātāju no jaunajiem zaldātiem un, lai gan pats neprata dziedāt, stāvēja pie viņiem un, sabāzis rokas puskažociņa kabatās un acis piemiedzis, ar galvas un vaigu kaulu kustībām izrādīja savu atzinību. Nezinu kāpēc, bet šai vienmērīgajā vaigu kaulu kustībā zem ausīm, ko es novēroju tikai viņam vienam pašam, man likās ārkārtīgi daudz izteiksmes. Baltā galva, melnās krāsotās ūsas un iedegušā grumbainā seja pirmajā brīdī piešķīra viņam stingru un bargu izteiksmi; bet ja tuvāk ieskatījās viņa lielajās apaļajās acīs, sevišķi kad tās smaidīja (ar lūpām viņš nekad nesmējās), pēkšņi cilvēku pārsteidza kaut kas ārkārtīgi maigs, gandrīz bērnišķīgs.

— Kā tad, pīpi aizmirsi, — pārtrauca Maksimovs, nepiegriezdams vērību vispārējiem smiekliem un priekšmetiski lepni izsizdams pīpi pret kreisās rokas plaukstu. — Kur tu biji pazudis, Velenčuk, ko?

Velenčulcs pa pusei pagriezās uz viņa pusi, pielika jau roku pie cepures, bet tad nolaida.

— Redzams, ka vēl neesi izgulējis vakarējo, ja kājās stāvēdams aizmiedz. Par to tādiem kā tev paldies nesaka.

— Lai mani sarauj gabalos uz vietas, Fjodor Maksimič, ja man kaut pilīte bijusi mutē; pats nezinu, kas ar mani notika, — Velenčuks atbildēja. — Kāda prieka dēļ lai dzertu! — viņš noņurdēja.

— Tā ir; bet man par jums jāatbild priekšniecībai, un jūs tā turpināt — pavisam nejēdzīgi, — daiļrunīgais Maksimovs piebilda jau mierīgākā balsī.

— Zili brīnumi, brālīši, — Velenčuks atsāka pēc brīža, kasīdams pakausi un negriezdamies ne pie viena atsevišķi:

— tiešām zili brīnumi, brālīši! Sešpadsmit gadu kalpoju — tādas lietas nav notikušas. Kā pavēlēja kārtoties, es sataisījos kā nākas — nekā nebija, te uzreiz parkā kā viņa sagrābj mani... grāba, sagrāba, nosvieda mani zemē, un darīts... Un kā aizmigu, pats nezinu, brālīši! Tā laikam ir tā pati guļas kaite, — viņš nobeidza.

— Es tevi tikai ar lielām mokām uzmodināju, — sacīja Antonovs, vilkdams kājā zābaku: — grūstīju, grūstīju... guļ kā bluķis!

— Paskat tik, — Velenčuks piebilda: — ja vēl būtu piedzēris ...

— Bija mums reiz mājās viena sieva, — Cikins iesāka:

— vai divi gadi no ki-āsns nenokāpa. Sākām reiz viņu modināt, domājām, ka aizmigusi, bet šī jau beigta, — tai arī vienmēr miegs nāca virsū. Tā jā, mīļais draugs!

— Bet pastāsti, Cikin, kā tu atvaļinājumā cēli degunu gaisā, — Maksimovs teica, smaidīdams un raudzīdamies uz mani, it kā sacītu: «vai negribat dzirdēt muļķa cilvēku?»

— Ko nu degunu cēlu, Fjodor Maksimič! — Cikins atbildēja, uzmezdams acis man: — zināms, stāstīju, kas tā Kapkazija tāda ir.

— Nu jā, nu jā! Netielējies ... stāsti.

• — Zināms, prasa, kā mēs dzīvojam, — Cikins sāka ātri bērt kā cilvēks, kas jau vairākas reizes stāsta to pašu: -— es saku, dzīvojam labi, mīļais draugs: pārtikas cik uziet, rītā un vakarā nav par skādi, ja var iedzert šikolādi, bet pusdienā iz-

3 Kajra stāsti vāra tādu zupu, ka to var iestrēbt tikai tupu, šņabja nav, bet gan modēra, ko ar prieku visi dzēra. Modēra Divirjē, kas bez pudeles četrdesmit divi, ak tu žē!

33

— Lieliska modēra! — smiedamies iesaucās Velenčuks skaļāk par citiem. — Tad ta modēra!

— Nu, un kā par āziātiem stāstīji? — Maksimovs pratināja tālāk, kad smiekli mazliet aprima.

Cikins noliecās pie uguns, pagrāba ar kociņu oglīti, uzlika uz pīpes un klusēdams, it kā nemanītu klausītājos iekairinātās klusās ziņkāres, ilgi dūmoja savas saknītes. Kad beidzot bija ievilcis diezgan daudz dūmu, viņš aizsvieda oglīti, pastūma savu cepurīti vēl vairāk atpakaļ un, vaibstīdamies un mazliet smaidīdams, turpināja:

— Prasa arī, kas par čerkesu vai turku, draudziņ, tur pie jums Kapkazijā dauzās? Es saku: mums, mīļais draugs, nav vis vieni čerkesi, bet dažādi. Ir tādi tavlinieši, kas akmens kalnos dzīvo un maizes vietā akmeņus ēd. Tie ir lieli, kā krietns bluķis, pa vienai acij pierē, un cepures viņiem sarkanas, tā vien kvēlo, taisni kā tev, mīļais draugs! — viņš uzsauca jaunajam rekrūtiņam, kūpam tiešām bija ļoti jocīga cepurīte ar sarkanu augšu.

Rekrūtiņš nebija to gaidījis, viņš pēkšņi nosēdās zemē, iesita sev pa ceļiem un sāka tā smieties un kāsēt, ka tikko varēja izteikt aizsmakušā balsī: «tad ta tavlinieši!»

— Un tad vēl, saku, ir tādi mumri, — Cikins turpināja, ar galvas kustību pastumdams cepurīti uz pieres: — tie ir citādi.

— mazi divuļi, lūk tādi. Visi pa diviem, saku, turas roku rokā un tik žigli skrien, saku, ka ne ar zirgu panākt. — Kā tad, draudziņ, kā tad tie mumri tā roku rokā piedzimst, ko? — gribēdams atdarināt zemnieku, viņš sacīja rupjā balsī. — Jā, saku, mīļais draugs, tādi šie no dabas. Ja tu atrausi rokas vienam no otra, sāk asinis nākt, tikpat kā ķīnietim: norauj viņam cepuri, tūlīt nāk asinis. — Bet saki, draudziņ, kā tad šie galina nost? — viņš prasa. — Nu tā, saku, noķep tevi, uzšķērž vēderu un tik tin zarnas uz rokas, un tik tin. Viņi tin, bet tu smejies; tikmēr smejies, līdz gals klāt...

— Vai tad viņi tev ticēja, Cikin? — Maksimovs jautāja, mazliet smaidīdams, lai gan citi vai mira no smiekliem.

— Nudien, jocīgi ļaudis, Fjodor Maksimič: tic visam, dieva vārds, tic! Bet kad sāku viņiem par Kizbeka kalnu stāstīt, ka tur visu vasaru sniegs nenokūst, tā ņēmās mani izsmiet, mīļais draugs! — Ko tu, saka, lielies, draudziņ? Vai tas redzēts: liels kalns un uz tā sniegs nekusīs. Pie mums, draudziņ, atkusnī lai kāds paugurs, tas pirmais nokūst, bet gravā vēl gul sniegs. — Ej nu runā ar tādiem! — nobeidza Cikins, piemiegdams aci.

V

Gaišā saules ripa, zaigodama caur piena baltuma miglu, jau bija pacēlusies diezgan augstu; pelēkmēļais apvārsnis pamazām plētās plašāks, bet arī to, kaut gan daudz tālāk, krasi ierobežoja mānīgā baltā miglas siena.

Mums priekšā, aiz nocirstā meža, atklājās diezgan liels klajums. Pa klajumu no visām pusēm stīdza gan melni, gan balti kā piens, gan mēļi ugunskuru dūmi, un savādos apveidos trauca balti miglas slāņi. Tālu priekšā brīžiem parādījās jājošu tatāru grupas, un varēja dzirdēt mūsu štuceru, viņu šauteņu un lielgabala troksni.

«Tā vēl nebija kauja, tikai izprieca,» kā mēdza teikt labais kapteinis Chlopovs.

Mūsu aizsedzē atradās 9. strēlnieku rota, tās komandieris pienāca pie maniem lielgabaliem, rādīja trīs tatārus, kas tolaik jāja gar meža malu, vairāk nekā 600 asu atstatumā, un lūdza, lai laižam tiem virsū bumbu vai granātu, jo kājnieku virsniekiem vispār ļoti patīk artilērijas šāvieni.

— Redziet, — viņš sacīja, ar labsirdīgu un pārliecinošu smaidu stiepdams roku man gar plecu: — tur, kur divi lielie koki, priekšā viens baltā zirgā un melnu čerkesku mugurā, un lūk aiz tā vēl divi. Redzat? Vai nevar viņus, lūdzu...

— Un tur vēl trīs jāj, pie meža, — piebilda Antonovs, kam bija apbrīnojama acs, pienākdams pie mums un aizlikdams aiz muguras pīpi, ko pašlaik pīpēja: — priekšējais vēl izņēmis šauteni no maksts. Skaidri redzams, jūsu labdzimtība!

— Re, izšāva, brālīši!, rau, pacēlās dūmi! — iesaucās Velen-čuks zaldātu grupā, kas stāvēja mazliet tālāk mums aiz muguras.

— Laikam uz mūsu ķēdi, nelietis! — piebilda otrs.

— Re, cik daudz no meža izbira, laikam vietu meklē — grib uzstādīt lielgabalu, — trešais iesaucās. — Kā laistu granātu tiem vidū iekšā, tad ta spļaudītos ...

— Kā tu domā, vilks līdz turienei, mīļais draugs? — Čikins jautāja.

— Pieci simti vai pieci simti divdesmit asu, vairāk nebūs, — it kā pats ar sevi runādams, aukstasinīgi sacīja Maksimovs, lai gan bija redzams, ka viņam, tāpat kā citiem, briesmīgi gribas izšaut: — ja grūž 45 līnijas no vienradža, tad var taisni vidū trāpīt, tas ir kā likts.

— Ziniet, ja tēmēsit uz to pūlīti, katrā ziņā kādam trāpīsit. Re re, tagad, kad tie sajājuši kopā, lūdzu, lieciet tūlīt šaut, — rotas komandieris centās mani pierunāt.

— Pavēlēsit griezt lielgabalu? — ar drūmu naidu pēkšņi iesaucās Antonovs drudžainā basa balsī.

Atzīstos, arī man pašam ļoti gribējās tā darīt, un es liku griezt otro lielgabalu.

Tikko paspēju to izteikt, kad granātas caurulītē jau bija iebērts pulveris, tā bija ielādēta, un Antonovs, pielīcis pie statnes un pielicis pie pakauša savus abus īkšķus, jau komandēja griezt stobru pa labi un pa kreisi.

— Mazliet pa kreisi... tik tikko pa labi... vēl, vēl maķenīt ... tā ir labi, — viņš sacīja, lepni atiedams no lielgabala.

Kājnieku virsnieks, es, Maksimovs, viens pēc otra paskatījāmies tēmēklī un izteicām savas daždažādās domas.

— Nudien, vilks par augstu, — iebilda Velenčuks, klakšķinādams mēli, lai gan viņš skatījās tikai Antonovam pār plecu un tāpēc nevarēja to zināt. — Nudien, vilks par augstu, tieši tai kokā trāpīs, brālīši!

— Otrais! — es komandēju.

Lielgabala apkalpe pašķīrās. Antonovs paskrēja sāņus, lai redzētu šāviņu lidojam, caurulīte iekvēlojās, un noskandēja vapš. Tai pašā mirklī mūs apsvēpa pulvera dūmi, un no smagās šāviena dunoņas atdalījās metallisks, svelpjošs, zibens ātrumā tālāk traucošs lodes troksnis, kas vispārējā klusumā izgaisa tālumā.

Mazliet aiz jātnieku grupas parādījās balti dūmi, tatāri aizauļoja uz visām pusēm, un līdz mums atšalca sprādziena troksnis.

«Tas ir ko vērts! Ek, kā aizauļoja! Re, velni, tas nepatīk vis!» atskanēja atzinīgi saucieni un smiekli lielgabalnieku un kājnieku rindās.

— Ja būtu maķenīt zemāk laists, pašā vidū ķertu, — Velenčuks iebilda. — Es teicu, ka trāpīs kokā: tā arī ir — noskrēja pa labi.

VI

Atstājis zaldātus pārspriest, kā tatāri aizauļoja, ieraudzīdami granātu, kāpēc viņi te jāja un vai viņu vēl daudz mežā, es pagāju ar rotas komandieri dažus soļus sāņus un nosēdos zem koka, gaidīdams, kamēr uzsildīs siteņus, ko viņš man piedāvāja.

Rotas komandieris Bolchovs bija no tiem virsniekiem, kurus puikā sauc par bonžūriem. Viņš bija pārticis, agrāk kalpojis gvardē un prata franciski. Tomēr biedri viņu mīlēja. Viņš bija diezgan gudrs un ar pietiekamu taktu, lai valkātu Pēterburgas svārkus, ēstu labas pusdienas un runātu franciski, ne visai apvainojot virsnieku sabiedrību. Parunājuši par laiku, par kara darbību, par virsniekiem, mūsu kopējiem paziņām, un pārliecinājušies no jautājumiem un atbildēm, no ieskatiem par dažādām lietām, ka mums tīri labi saskan, neviļus pārgājām uz intimāku sarunu. Pie tam, ja Kaukazijā satiekas divi vienādu aprindu cilvēki, lai gan neizteikts, tomēr diezgan skaidri pavīd jautājums: kāpēc jūs esat še? un uz šo manu mēmo jautājumu, likās, mans sarunas biedrs gribēja atbildēt.

— Kad gan tas beigsies? -— viņš laiski sacīja: — garlaicīgi!

— Man nav garlaicīgi, — atbildēju: — štābā jau vēl garlaicīgāk.

— Ak, štābā desmit tūkstoš reizes ļaunāk, — viņš nikni iesaucās. — Nē! kad tas pavisam beigsies?

— Ko tad jūs gribat, kas lai beidzas? — es jautāju.

— Viss, pavisam! ... Kas ir, vai siteņi gatavi, Nikolajev? — viņš jautāja.

— Kāpēc tad jūs nācāt kalpot Kaukazijā, — es teicu: — ja jums Kaukazija tā nepatīk?

— Ziniet, kāpēc, — viņš atbildēja ar dziļu vaļsirdību: — aiz tradicijas. Krievijā taču ir savāda tradicija: Kaukazija esot īsta apsolītā zeme visādiem nelaimīgiem cilvēkiem.

— Jā, tā gandrīz ir, — es sacīju: — lielākā daļa no mums ...

— Bet kas tas labākais, — viņš mani pārtrauca, — ka mēs visi, kas aiz tradicijas braucam uz Kaukaziju, drausmīgi viļamies savos apsvērumos, un es pavisam nesaprotu, kāpēc nelaimīgas mīlas vai parādu dēļ drīzāk jābrauc kalpot uz Kaukaziju nekā uz Kazaņu vai Kalugu. Krievijā taču iztēlojas Kaukaziju kaut kā lieliski, ar mūžīgiem pirmatnējiem lediem, trauksmainiem strautiem, kinžaliem, burkām, čerkesietēm, — viss tas ir kaut kas drausms, bet patiesībā tajā nav nekā līksma. Ja viņi vismaz zinātu, ka pirmatnējos ledos mēs nekad netiekam, un nav jau arī nemaz tik līksmi tajos būt, bet ka Kaukazija sadalās guberņās: Stavropoles, Tiflisas utt....

— Jā, — es sacīju smīnēdams: — mēs Krievijā pavisam citādi raugāmies uz Kaukaziju nekā te. Vai esat to kādreiz izjutis? Kad lasa dzejas tādā valodā, lcuru labi neprot: izliekas daudz labāk nekā īstenībā? ...

— Tiešām nezinu, bet man briesmīgi nepatīk šī Kauka-zija, — viņš mani pārtrauca.

— Nē, Kaukazija man arī vēl tagad laba diezgan, tikai citādā ziņā ...

— Varbūt arī laba, — viņš turpināja ar savādu īgnumu:

— zinu tikai to, ka es neesmu labs Kaukazijā.

, — Kāpēc tad tā? — es jautāju, lai tikai kaut ko teiktu.

— Tāpēc, ka, pirmkārt, tā mani pievīlusi. Viss, no kā es, aiz tradicijas braukdams uz Kaukaziju, gribēju tikt vaļā, viss atbraucis man līdzi, starpība tikai tāda, ka agrāk tas viss bija uz lielām kāpnēm, turpretim tagad uz mazām, netīrām, kur uz katra pakāpiena atrodu miljoniem sīku rūpju, neķītrību, apvainojumu; otrkārt, tāpēc, ka jūtu, kā ar katru dienu krītu morālā ziņā zemāk un zemāk, bet galvenais — ka jūtu sevi nespējīgu šejienes dienestam: es nevaru būt briesmās... vienkārši, es neesmu drošsirdīgs ... — Viņš apklusa un pavērās manī. — Bez jokiem.

Lai gan šī nelūgtā atzīšanās māni stipri pārsteidza, es tomēr nepretojos, kā acīm redzot gribējās manam sarunas biedram, bet gaidīju, ka Viņš pātš apgāzīs savūs vārdus, kā vienmēr mēdz būt līdzīgos gadījumos.

— Ziniet, es šai karapulkā esmu pirmqreiz kaujā, — viņš turpināja: — un jūs nevarat iedomāties, kas ar mani vakar notika. Kad f<?ldvēbelis atnesa pāveii, ka manā rota ieda’īta kolonnā, es nobālēju kā audekls un nevarēju parunāt aiz uztraukuma. Un kā es pārlaidu nakti, ja jūs to zinātu! Ja tiesa, ka no bailēm nosirrno mati, tad man šodien vajadzētu būt pilnīgi baltam, jo droši vien neviens uz nāvi notiesātais nav vienā naktī pārcietis tik daudz kā es; pat tagad, lai gan man mazliet vieglāk nekā nakti, bet te lūk tā iet, — viņš piebilda, griezdams dūri sev pie krūtīm. — Un cik jocīgi, — viņš runāja tālāk: — še noris visdrausmīgākā drāma, bet tu pats ēd siteņus ar sīpoliem un iegalvo, ka ļoti jautri. — Vai vīns ir, Nikolajev? — viņš piebilda žāvādamies.

— Tas ir viņš, brālīši! — šai brīdī atskanēja kāda zaldāta uztrauktā balss, un visas acis pavērsās uz tālo mežmalu.

Tālumā auga un pa vējam cēlās augšup zilgans dūmu mākonis. Kad es sapratu, ka tas ir ienaidnieka šāviens uz mums, viss, kas bija man acu priekšā šai brīdī, it viss pēkšņi sāka likties dīvaini citāds un dižens. Šauteņu stakles, ugunskuru dūmi, zilās debesis, zaļās lielgabalu pamatnes, Nikolajeva iedegušā ūsainā seja, — viss tas it kā pauda man, ka lode, kas jau izlidojusi no

stobra un šai mirkli trauc pa izplatījumu šurp, varbūt tiecas tieši man krūtīs.

— Kur jūs ņēmāt vīnu? — es laiski jautāju Bolchovam, lai gan dvēseles dziļumos man vienlīdz skaidri skanēja divas balsis: viena — kungs, es nododu savu dvēseli tavās rokās, otra — ceru nesalīkt, bet smaidīt tai brīdī, kad lidos gafām lode, — un tai pašā mirklī kaut kas šausmīgi nepatīkami nosvilpa pār galvu, un divus soļus no mums nokrita lode.

— Lūk, ja es būtu Napoleons vai Frīdrichs, — sacīja tai brīdī Bolchovs, pilnīgi aukstasinīgi pagriezdamies pret mani:

— es katrā ziņā pateiktu kaut ko sevišķu.

— Jūs jau nupat pateicāt, — es atbildēju, ar pūlēm apslēpdams bailes, ko bija radījušas tikko pārciestās briesmas.

— Kas par to, ka pateicu: neviens neierakstīs.

— Es ierakstīšu.

— Ja arī ierakstīsit, tad kritikā, kā saka Miščenkovs, — viņš smaidīdams piebilda.

— Tpi tu, nolādētais! — šai brīdī aiz mums iesaucās Anto-novs, īgni nospļaudamies sāņus: — tikko neiespēra pa kājām.

Visas manas pūles izlikties aukstasinīgam un visas mūsu gudrās frāzes man piepeši likās neizsakāmi muļķīgas pēc šā vientiesīgā izsauciena.

VII

Ienaidnieks tiešām bija uzstādījis divus lielgabalus tai vietā, kur jādelēja tatāri, un ik pa 20 vai 30 minūtēm raidīja pa šāvienam uz mūsu cirtējiem. Manu vadu pavirzīja uz priekšu laukumā un pavēlēja viņiem atbildēt. Mežmalā nokūpēja dūmi, atskanēja šāviens, svilpiens, un lode krita mums aiz muguras vai priekšā. Ienaidnieka šāviņi bija mums laimīgi un nekādu postu nenodarīja.

Artileristi, kā vienmēr, izturējās lieliski, veikli lādēja, rūpīgi tēmēja turp, kur parādījās dūmi, un mierīgi jokoja savā starpā. Kājnieku aizsedze mēmā bezdarbībā gulēja mums līdzās, gaidīdama savu kārtu. Meža cirtēji darīja savu darbu: cirvji skanēja mežā ātrāk un biežāk; tikai tai brīdī, kad svilpa šāviņi, viss pēkšņi apklusa, nāves klusumā dzirdēja ne visai mierīgas balsis: «uzmanību, draugi!» un visas acis sekoja lodei, kas virpuļoja pa ugunskuriem un nocirstajiem zariem.

Migla jau bija pavisam pacēlusies no zemes un, pieņemdama mākoņu apveidus, pamazām izzuda tumšzilajā debesu zilgmē; spilgti mirdzēja saule un meta līksmas atspulgas uz

tērauda durkļiem, vara lielgabaliem, atkūstošo zemi un sarmas vizuļiem. Gaisā bija jūtams salīgais rīta vēsums līdz ar pavasara saules siltumu; tūkstošiem dažādu ēnu un krāsu saplūda kopā sausajās koku lapās, un uz līdzenā spīdīgā ceļa varēja skaidri redzēt ratu un pakavu pēdas.

Karapulki sāka rīkoties arvien spraigāk un jūtamāk. Visās pusēs arvien biežāk un biežāk parādījās zilganie šāvienu dū-miņi. Dragūni ar plandošiem pīķu karodziņiem izjāja uz priekšu; kājnieku rotās atskanēja dziesmas, un vezumnieki ar malku sāka kārtoties arjergardā. Pie mūsu vada piejāja ģenerālis un pavēlēja sataisīties, lai var atkāpties. Ienaidnieks bija ieņēmis krūmus pretim mūsu kreisajam spārnam un sāka mūs stipri apšaudīt ar šautenēm. No meža kreisajā pusē atdūca lode un atsitās lielgabala pamatnē, tad otra, trešā... Kājnieki, kas gulēja mums līdzās aizsedzē, ar troksni piecēlās, paņēma šautenes un izveidoja ķēdi. Šauteņu uguns pieauga, un lodes sāka lidot arvien biežāk un biežāk. Sākās atkāpšanās un tātad īstā kauja, kā tas vienmēr ir Kaukazijā. ^

No visa varēja redzēt, ka lielgabalniekiem nepatika šauteņu lodes, tāpat kā agrāk kājniekiem lielgabalu lodes. Antonovs sadrūma. Cikins zoboja lodes un smējās par tām; bet bija redzams, ka viņam tās nepatīk. Par vienu viņš sacīja: «kā steidzas», otru nosauca par »bitīti», trešo, kas kaut kā lēni un žēli sīkdama lidoja mums pāri, viņš sauca par «bārenīti», kas sacēla vispārējus smieklus.

Rekrūtiņš nebija pieradis un, ik lodei nodūcot, lieca uz sāniem galvu un stiepa kaklu sāņus, kas arī lika zaldātiņiem smieties. «Vai tā tev pazīstama, ka saņem palocīdamies?» viņam jautāja. Arī Velenčuks, vienmēr ļoti vienaldzīgs pret briesmām, tagad bija satraukts: viņam, acīm redzot, bija dusmas, ka nešaujam ar karteču uz to pusi, no kurienes nāk lodes. Viņš vairākas reizes neapmierinātā balsī atkārtoja: «Ko viņš mūs par velti slānī? Ja pagrieztu lielgabalu un pūstu ar karteču, gan tad apklustu.»

Tiešām, bija laiks to darīt: es pavēlēju izšaut pēdējo granātu un ielādēt karteču.

— Karteču! — braši iesaucās Antonovs, pašos dūmos pieiedams ar slauķi pie lielgabala, tikko šāviņš bija izlaists.

Sai brīdī pēkšņi izdzirdu, ka netālu aiz manis ar sausu troksni kaut kur atsitas ātri dūcoša lode. Man sažņaudzās sirds. «Laikam kādu no mūsējiem ķēra,» es nodomāju, tomēr smagā priekšsajūtā baidījos atskatīties. Tiešām, pēc šās skaņas dzirdēju smagu kritienu un «o-o-o-oi» — satricinošu ievainotā**

vaidu. «Mani ķēra, brālīši!» ar mokām izrunāja balss, kupu pazinu. Tas bija Velenčuks. Viņš gulēja augšpēdu starp lielgabala priekšu un pašu lielgabalu. Soma, ko viņš bija nesis, gulēja atsviesta sāņus. Visa piere viņam bija asinīs, un pa labo aci un degunu tecēja bieza sarkana strūkla. Viņš bija ievainots vēderā, bet tur gandrīz nebija asiņu; pieri viņš bija sasitis krizdams pret celmu.

To visu es noskaidroju daudz vēlāk; pirmajā brīdī redzēju tikai kādu neskaidru masu un šausmīgi daudz asiņu, kā man likās.

Neviens no zaldātiem, kas lādēja lielgabalu, neteica ne vārda, tikai rekrūtiņš nomurmināja it kā:' «paskat tikai, asiņo,» un sadrūmušais Antonovs nikni nokrekšķējās; bet no visa varēja redzēt, ka katram sirdī pazibējusi doma par nāvi. Visi ar vēl lielāku rosību atsāka darbu. Lielgabals bija vienā mirklī pielādēts, un kartečas nesējs pāris soļus apgāja to vietu, kur vaidēdams gulēja ievainotais.

VIII

Katrs, kas bijis kaujā, droši vien izjutis savādo, lai gan neloģisko, bet stipro riebumu pret to vietu, kur kāds nogalināts vai ievainots. Sai izjūtai pirmajā brīdī redzami pakļāvās mani zaldāti, kad vajadzēja pacelt Velenčuku un novietot piebraukušajos ratos. Ždanovs pikti piegāja pie ievainotā un, kaut gan viņš ievaidējās daudz stiprāk, paņēma to zem padusēm un pacēla. «Ko gaidāt? ņemiet!» viņš iesaucās, un tūdaļ pie ievainotā piesteidzās ap desmit palīgu, kas visi pat nebija vajadzīgi. Bet tikko viņu pacēla no vietas, Velenčuks sāka briesmīgi kliegt un plosīties.

— Ko brēc kā zaķis! — Antonovs rupji iesaucās, turēdams viņu pie kājas: — ja ne, sviedīsim zemē.

Ievainotais tiešām apklusa, tikai brīžiem murmināja: «ak tu mana nāve! ak brālīši!»

Kad viņu iecēla ratos, viņš pat nekunkstēja, un es dzirdēju, ka viņš kaut ko runāja ar biedriem — laikam atvadījās no tiem — klusā, bet skaidrā balsī.

Kaujā nevienam netīk skatīties uz ievainoto, un es, instinktīvi steigdamies izbeigt šo skatu, pavēlēju drīzāk vest viņu uz pārsienamo punktu un atgāju pie lielgabaliem; bet pēc dažām minūtēm man sacīja, ka Velenčuks saucot mani, un es piegāju pie ratiem.

Ratu dibenā, pieķēries abām rokām pie malām, gulēja ievainotais. Viņa veselīgā platā seja bija dažos mirkļos pilnīgi pārvērtusies: viņš bija it kā kļuvis vājāks un par dažiem gadiem vecāks, viņa lūpas bija plānas, bālas un ar redzamu piepūli sakniebtas; viņa skatienam steidzīgās un trulās izteiksmes vietā tagad bija gaiša mierīga mirdza, un uz asiņainās pieres un deguna jau gulēja nāves ēna.

Lai gan vismazākā kustība sagādāja viņam neciešamas sāpes, viņš lūdza noņemt no kreisās kājas apsēju ar naudu.

Drausmīgi smagi man bija redzēt viņa kailo, balto un veselīgo kāju, kad no tās novilka zābaku un raisīja vaļā apsēju.

— Tur ir trīs un pus rubļa, — viņš sacīja man, kad ņēmu rokā apsēju: — paglabājiet tos.

Rati jau sāka kustēties, bet viņš tos aptilrēja.

, — Es šuvu poručikam Suļimovskim mēteli. V... viņš man iedeva divus rubļus. Par pusotrā nopirku pogas, bet pusrublis guļ manā maisā pie pogām. Atdodiet.

— Labi, labi, — es sacīju: — veseļojies, brālīt!

Viņš man neatbildēja, rati brauca uz priekšu, un viņš atkal sāka vaidēt un kunkstēt drausmīgā, sirdi satricinošā balsī. It kā, pasaulīgās lietas nobeigušam, viņam vairs nebūtu iemesla atturēties un viņš ieskatītu, ka tagad drīkst atļauties šd atvieglojumu.

IX

— Kur tad tu? Atpakaļ! Kur tu ej? — es uzsaucu rekrū-tiņam, kas bija paņēmis padusē savu rezerves degli un ar kādu stibiņu rokās pavisam mierīgi devās pakaļ ratiem, kupos veda projām ievainoto.

Bet rekrūtiņš tikai laiski atskatījās uz mani, kaut ko no-murdēja un gāja tālāk, tā ka man vajadzēja sūtīt zaldātus, lai atved viņu atpakaļ. Viņš noņēma savu sarkano cepurīti un, muļķīgi smaidīdams, skatījās manī.

— Uz kurieni tu gribēji iet? — es jautāju.

— Uz nometni.

— Kādēļ?

— Kā tad ne — Velenčuku taču ievainoja, — viņš atbildēja un atkal smaidīja.

— Kas tad tev par to? tev jāpaliek še.

Viņš izbrīnā pavērās manī, tad aukstasinīgi pagriezās, uzlika galvā cepuri un devās uz savu vietu.

Kauja vispār bija noritējusi laimīgi: kazaki, kā dzirdēja, izdarījuši lielisku uzbrukumu un atveduši līdzi trīs beigtus tatārus; kājnieki ieguvuši malku, un no viņiem ievainoti tikai seši; artilērija zaudējusi tikai Velenčulcu un divus zirgus. Toties bija izcirstas kādas trīs verstis meža un vieta tā pārvērsta, ka to vairs nevarēja pazīt: agrāk redzamās biezās mežmalas vietā tagad rēgojās plašs laukums ar kūpošiem sārtiem, un pa to uz nometni virzījās jātnieki un kājnieki. Lai gan ienaidnieks mūs apšaudīja ar lielgabaliem un šautenēm līdz pašai kapsētai upmalā, kur no rīta bijām gājuši pāri, mēs atkāpāmies laimīgi. Es jau sāku sapņot par kāpostiem un auna ribiņām ar biezputru, kas mani gaidīja nometnē, kad pienāca ziņa, ka ģenerālis pavēlējis uzcelt pie upītes reduti un atstāt tur līdz rītdienai K. pulka 3. bataljonu un 4. baterijas vadu. Rati ar malku un ievainotiem, kazaki, artilērija, kājnieki ar šautenēm un malku plecos, — visi ar troksni un dziesmām pagāja mums gaj-ām. Visiem sejas kaisa jūsmā un patikā, ko iedvesa pārciestās briesmas ūn cerība atpūstiet. Tikai mums ar 3. bataljonu vajadzēja gaidīt šo patīkamo izjūtu līdz rītdienai.

X

Kamēr mēš, artileristi, rosījāmies pie saviem lielgabaliem: nostatījām priekšas, kastes, iesitām mietus, kur piesiet zirgus, kājnieki jau bija sastatījuši šautenes, iekūruši sārtus, uzcēluši no zariem un kukuruzas salmiem būdas un vārīja putru.

Sāka jau mesties tumšs. Pa debesīm vilkās zilganbāli mākoņi. Migla bija pārvērtusies sīkā mitrā smidzenī un rasināja zemi un zaldātu šineļus; apvārsnis kļuva šaurāks, visa apkārtne tinās drūmās ēnās. Mitrums, kūpi jutu caur zābakiem, aiz kakla, nemitīgā kustība un runas, ku^ās neņēmu dalību, lipīgie dubļi, kuj-os slīdēja kājas, un tukšais vēders viesa manī visdrūmāko, nepatīkamāko omu pēc fiziski un morāli grūtās dienas. Man neizgāja no prāta Velenčuks. Visu laiku acu priekšā rādījās viņa vienkāršā zaldātu dzīves gaita.

Viņa pēdējie brīži bija tikpat gaiši un mierīgi kā visa viņa dzīve. Viņš bija dzīvojis pārāk godīgi un vienkārši, lai liktenīgajā brīdī varētu sašķobīties viņa vientiesīgā ticība nākošajai debesu dzīvei.

— Jūsu veselība, — pienākdams sacīja man Nikolajevs:

— lūdzu pie kapteiņa, aicina tēju dzert.

Kaut kā izspraukdamies starp šauteņu staklēm un ugunskuriem, sekoju Nikolajevam pie Bolchova, ar patiku domādams par karstas tējas glāzi un jautru sarunu* kas izklaidētu manas drūmās domas. «Ko, vai atradi?» BoJchova balss atskanēja no kukuruzas būdas, kupā mirdzēja uguntiņa.

— Atvedu, jūsu labdzimtība! — basā atbildēja Nikolajevs.

Bolchovs sēdēja būdā uz sausas burkas, atpogājis svārkus

un bez jērenes. Viņam līdzās mutuļoja patvāris un atradās ciba ar uzkodām. Zemē bija iesprausts durklis ar svecīti. «Nu, kā ir?» viņš ar lepnumu jautāja, apskatīdams savu mājīgo mitekli. Tiešām, būdā bija tik jauki, ka dzerdams tēju pavisam piemirsu mitrumu, tumsu un ievainoto Velenčuku. Mēs runājām par Maskavu, par lietām, kam nebija nekāda sakara ar kapu un Kaukaziju.

Pat visspraigākā sarunā brīžiem iestājās klusums, un pēc viena šāda brīža Bolchovs smaidīdams pavērās manī.

— Man šķiet, jums likās ļoti savāda mūsu saruna šorīt? — viņš jautāja.

— Nē, kāpēc gan? Man tikai likās, ka jūs esat ļoti vaļsirdīgs, bet ir lietas, kupas mēs visi zinām, un tomēr par tām nekad nevajag runāt.

— Kāpēc? Nē! Ja būtu kāda iespēja pārmainīt šo dzīvi uz visbanālāko un nabadzīgāko, tikai bez briesmām un kapaklau-sības, es ne mirkli neapdomātos.

— Kāpēc tad jūs nepārejat uz Krieviju? — es jautāju.

— Kāpēc? — viņš atkārtoja. — Ak! jau sen esmu par to domājis. Es nevaru tagad atgriezties Krievijā, kamēr nedabūšu Annu un Vladimiru, Annu kaklā un majoru, kā biju nolēmis braukdams šurp.

— Bet ja jūtat sevi nespējīgu šejienes dzīvei, kā pats sakāt?

— Es jūtos vēl vairāk nespējīgs atgriezties Krievijā tāds, kāds atbraucu šurp. Tā arī ir viena no tām tradicijām, kas pastāv Krievijā, tradicija, ko nodibināja Paseks, Sļepcovs un citi, ka tikai jāatbrauc uz Kaukaziju un tevi apbērs apbalvojumiem. Un no mums visi to gaida un pieprasa; bet esmu jau divus gadus še, piedalījies divās ekspedīcijās un vēl nekā neesmu saņēmis. Man tomēr ir tik daudz patmīlības, ka neparko neaizbraukšu no šejienes, kamēr nebūšu majors ar Vladimiru un Annu kaklā, esmu jau tiktāl nonācis, ka man viss griežas iekšā, kad Gņilokiškinu apbalvo, bet mani ne. Un tad, kā es rādīšos Krievija acīs savam vagaram, tirgonim Koteļņikovam, kuram pārdodu labību, Maskavas krustmāmiņai un visiem tiem kungiem, kad esmu nodzīvojis divus gadus Kaukazijā bez kāda apbalvojuma? Tiesa, ka es par šiem kungiem negribu nekā zināt, un droši vien arī viņi maz bēdā par mani, bet tāds jau ir cilvēks, ka es par viņiem negribu nekā zināt un viņu dēļ pazudinu savus labākos gadus, visu dzīves laimi, visu savu nākotni.

XI

Sai brīdī ārā atskanēja bataljona komandiera balss: «Ar ko jūs tur runājat, Nikolaj Fjodorič?»

Bolchovs nosauca manu vārdu, un pēc tam būdā ielīda trīs virsnieki: majors Kirsanovs, viņa bataljona adjutants un rotas komandieris Trosenko.

Kirsanovs bija neliels drukns vīrs melnām Ūsiņām, sārtiem vaigiem un spīdīgām ačtelēm. Sīs ačteles bija visievērojamākais viņa fiziognomijā. Viņam smejoties, no tām palika pāri tikai divas valgas zvaigznītes, un šīs zvaigznītes līdz ar sakniebtajām lūpām un izstiepto kaklu dažreiz likās dīvaini nejēdzīgas. Kirsanovs pulkā turējās labāk par kuru katru citu: apakšnieki viņu nelādēja, bet priekšnieki cienīja, kaut ari vispārējais ieskats bija tāds, ka viņš ir stipri aprobežots. Viņš prata savu 'lietu, bija kārtīgs un centīgs, viņam vienmēr bija nauda, kariete un pavārs, un viņš stipri dabiski prata izlikties lepns.

— Ko laba pārspriežat, Nikolaj Fjodorič? — viņš jautāja ienākdams.

— To pSSu, cik še patīkami kalpot.

Bet tai brīdī Kirsanovs pamanīja mani, kadetu, un, lai liktu man izjust savu svaru, it kā neklausīdamies Bolchova atbildē un raudzīdamies pārtikas cibā, jautāja:

— Nu, vai esat noguris, Nikolaj Fjodorič?

— Nē, mēs taču ... — Bolchovs iesāka.

Bet bataljona komandiera cieņa laikam atkal prasīja, lai viņš pārtrauc un ierosina jaunu jautājumu:

— Šodien taču bija jauks cīniņš?

Bataljona adjutants bija jauns praporščiks, tikko kļuvis par virsnieku no kadetiem, pazemīgs un kluss zēns, kautrīgu un labsirdīgi patīkamu seju. Biju viņu agrāk redzējis pie Bolchova. Jauneklis bieži nāca pie viņa, apsveicinājās, nosēdās kaktā un vairākas stundas klusēja, bāza papirosus, pīpēja tos, pēc tam piecēlās, atvadījās un aizgāja. Tas bija nabadzīga krievu muižnieka dēla tips. viņš izvēlējies karavīra karjēru kā vienīgo, kas ar viņa izglītību iespējama, un augstāk par visu pasaulē uzskata savu virsnieka kārtu, — patīkams un mīļš zēns, par spīti saviem jocīgajiem neatņemamiem piederumiem: tabakas makam, rītsvārkiem, ģitarai un mazajai ūsu sukai, ar kuriem bijām pieraduši viņu iedomāties. Pulkā par viņu stāstīja,

viņš it kā lielījies ar to, ka esot taisnīgs, bet stingrs ar savu dcnščiku, it kā sacījis: «es reti sodu, bet kad mani tiktāl satracina, tad ir nelaime mājās», un kad piedzērušais denščiks viņu pavisam apzadzis un pat sācis lamāt savu kungu, viņš it kā atvedis to virssardzē, licis sagatavot visu, lai viņu sodītu, bet to redzēdams tā samulsis, ka varējis tikai izteikt: «nu redzi... es taču varu.. .», pēc tam pilnīgi apjucis aizskrējis mājās un kopš tā laika baidoties skatīties savam Cernovam acīs. Biedri nelika viņu mierā, ķircināja ar to, un es vairākas reizes dzirdēju, kā vientiesīgais zēns atrunājās un, līdz ausīm nosarcis, dievojās, ka tas neesot tiesa, bet gan taisni otrādi.

Trešais, kapteinis Trosenko, bija vecs kaukazietis šā vārda īstajā nozīmē, t. i., cilvēks, kufam viņa komandētā rota kļuvusi par ģimeni, cietoksnis, kufā ir štābs, — par dzimteni, bet dziedātāji — par vienīgo izpriecu dzivē, — cilvēks, kufam viss, kas nav Kaukazija, ir dziļi nicināms un gandrīz neticams; turpretim viss, kas ir Kaukazija, viņam sadalījās divās daļās: mūsējā un tajā, kas nav mūsu; pirmo viņš mīlēja, otru cik spēdams nīda, un galvenais — viņš bija norūdīts, mierīgi drošsirdīgs, ārkārtīgi labsirdīgs ar saviem biedriem un apakšniekiem, bet ^ traki strups un pat rupjš ar nezin kāpēc viņam pretīgajiem adjutantiem un bonžūriem. Ienākdams būdā, viņš tikko nenocēla ar galvu jumtu, pēc tam piepeši pietupās un nosēdās zemē.

— Nu, kas ir? — viņš jautāja un, pēkšņi pamanījis manu nepazīstamo seju, pievērsa man savu blāvo ciešo skatienu.

— Jā, ko tad jūs tā pārrunājāt? — jautāja majors, izņemdams pulksteni un skatīdamies tajā, lai gan, esmu stingri pārliecināts, viņam nemaz nevajadzēja to darīt.

— Lūk, viņš man jautāja, kāpēc es še kalpojot.

— Protams, Nikolajs Fjodoričs grib še izpelnīties atzinību un tad laisties lapās.

— Nu, bet sakiet, Ābram Iļjič, kāpēc jūs še kalpojat?

— Ziniet, tāpēc, ka, pirmkārt, mums visiem pienākums kalpot. Ko? — viņš piebilda, lai gan visi klusēja. — Vakar saņēmu vēstuli no Krievijas, Nikolaj Fjodorič, — viņš turpināja, acīm redzot gribēdams runāt ko citu: — man raksta, ka ... uzdod tādus savādus jautājumus.

— Kādus jautājumus? — Bolchovs prasīja.

Viņš iesmējās.

— Tiešām, savādus jautājumus ... Man raksta, vai varot būt greizsirdība bez mīlestības ... Ko? — viņš jautāja, skatīdamies mums visiem sejās.

— Paskat! — Bolchovs sacīja smīnēdams.

— Jā, ziniet, Krievijā ir labi, — viņš turpināja, it kā viņa teikumi nāktu visai dabiskā secībā cits pēc cita. — Kad es 52. gadā biju Tambovā, mani uzņēma visur kā nezkādu flīģeladjutantu. Ticat vai neticat, gubernatora ballē, kad es iegāju, tad, ziniet. .. ļoti labi uzņēma. Pati gubernātora kundze, ziniet, runāja ar mani un izjautāja par Kaukaziju, un vispār ... ka nemaz nezināju.. . Manu zelta zobenu apbrīno kā nezkādu retumu, prasa: par ko dabūjis zobenu, par ko Annu, par ko Vladimiru, un es viņiem tā stāstīju... Ko? Lūk, tāpēc Kau-kazija ir laba, Nikolaj Fjodorič! — viņš runāja tālāk, nenogaidīdams atbildes: — tur skatās uz mūsējiem, kaukāziešiem, ļoti labi. Jauneklis, ziniet, štāba virsnieks, ar Annu un Vladimiru

— tas Krievijā daudz ko nozīmē.. . Ko?

— Jūs jau nu palielījāties arī, man šķiet, Ābram Iļjič? — Bolchovs sacīja.

— Hi-hi — viņš iesmējās savus muļķīgos smieklus.

— Ziniet, tas ir vajadzīgs. Un cik smalki es izēdos tais divos mēnešos!

— Ak labi gan tur, Krievijā? — sacīja Trosenko, jautādams par Krieviju kā par nezkādu Ķīnu vai Japānu.

— Jā-ā, cik šampanieša vien tais divos mēnešos izdzērām, taisni šausmas!

— Ejiet nu! Jūs, droši vien, dzērāt limonādi. Es nu gan būtu palaidis plostu, lai redz, kā kaukazieši dzeļ-. Vēl gadiem runātu. Es būtu parādījis, kā dzer ... Ko, Bolchov? — viņš piebilda.

— Tu, tēvoc, taču jau vairāk nekā desmit gadu Kaukazijā, — Bolchovs iesaucās: — atceries, ko Jermolovs teica; bet Ābrams Iļjičs tikai sešus ...

— Kas par desmit! drīz būs sešpadsmit.

— Liec, Bolchov, pasniegt liķieri. Mitrs laiks, brrr!... Ko? — viņš piebilda smaidīdams: — iedzersim, major!

Bet majoram jau nebija paticis tas, kā vecais kapteinis viņu pirmoreiz uzrunāja, tagad viņš redzami saviebās un meklēja glābiņu pats savā cieņā. Viņš padungoja kaut ko un atkal paskatījās pulkstenī.

— Es nu gan nekad turp nebraukšu, — Trosenko turpināja, nepievērsdams uzmanību sapīkušajam majoram: — es pat krieviski staigāt un runāt esmu aizmirsis. Teiks: kas tas par ērmu atbraucis? Āzija kas Āzija! Vai ne, Nikolaj Fjodorič? Un ko man meklēt Krievijā! Tik un tā te kādreiz ielaidīs lodi ribās. Prasīs: kur Trosenko? Lode ribās. Ko tad jūs ar astoto rotu iesāksit... Ko? ... — viņš piebilda, pastāvīgi griezdamies pie majora.

— Atsūtīt šurp bataljona dežūrvirsnieku! — iesaucās Kir-sanovs, neatbildēdams kapteinim, lai gan, atkal biju pārliecināts, viņam nevajadzēja dot nekādas pavēles.

— Bet jūs, jauno cilvēk, man šķiet, gan esat priecīgs par divkāršo algu? — pēc kāda brīža majors jautāja bataljona adjutantam.

— Zināms, ļoti.

— Es atzīstu, ka mums tagad ir ļoti lielas algas, Nikolaj Fjodorič, — viņš turpināja: — jauns cilvēks var dzīvot ļoti pieklājīgi un pat atļauties mazu greznību.

— Nē, tiešām, Ābram Iļjič, — bikli sacīja adjutants: — lai gan tā ir divkārša, bet tomēr... jātur taču zirgs ...

— Ko jūs man stāstāt, jauno cilvēk! Pats esmu bijis pra-porščiks un zinu. Ticiet man, var dzīvot ļoti kārtīgi. Nu, skaitiet, — viņš piebilda, saliekdams kreisās rokas mazo pirkstiņu.

— Vienmēr algu izņemam uz priekšu — tas ir viss sa-skaits, — sacīja Trošenko, izdzerdams glāzīti degvīna.

— Nu, tādām lietām ko tad jūs gribat... Ko?

Tai brīdī būdas spraugā parādījās balta galva ar plakanu degunu, un asa balss ar vācu akcentu jautāja:

— Jūs še, Ābram Iļjič? bet dežūrvirsnieks meklē jūs.

— Nāciet iekšā, Kraft! — Bolchovs iesaucās.

Gaj-š stāvs ģenerālštāba svārkos ielīda pa durvīm un sāka ar sevišķu azartu spiest visiem roku.

— Mīļais kapteinī arī jūs te? — viņš uzrunāja Trosenko.

Lai gan būdā bija tumšs, jaunais viesis aizlīda līdz viņam

un, kapteinim par lielu izbrīnu un nepatiku, kā man likās, noskūpstīja viņu uz lūpām.

«Tas ir vācietis, kas grib būt labs biedrs,» man ienāca prātā.

XII

Manas aizdomas tūdaļ apstiprinājās. Kapteinis Krafts palūdza degvīnu, nosaukdams to par sīvo, un briesmīgi nokrekšķinājās un atmeta atpakaļ galvu, izdzerdams glāzīti.

— Nu ko, kungi, vai paklejojām šodien pa Cečenijas klajumiem ... — viņš jau iesāka, bet ieraudzīja dežūrvirsnieku un tūdaļ apklusa, lai majors var dot savas pavēles.

— Vai apgājāt ķēdi?

— Apgāju.

— Vai izlūki izsūtīti?

— Izsūtīti.

— Paziņojiet rotu komandieriem, lai ir jo uzmanīgi.

— Klausos.

Majors piemiedza acis un dziļdomīgi iegrima domās.

— Un sakiet, ka zaldāti tagad var vārīt putru.

— Viņi jau vāra.

— Labi. Varat iet.

— Nu lūk, mēs skaitījām, kas vajadzīgs virsniekam, — majors ar pārākuma smīnu griezās pie mums. — Saskaitīsim.

— Vajadzīgs viens formas tērps un bikses... jā?

— Jā.

— Teiksim, piecdesmit rubļu diviem gadiem, tātad divdesmit pieci rubļi gadā drēbēm; tad ēšanai, katru dienu pa diviem abaziem ... jā?

— Jā; tas pat par daudz.

— Nu, es pieskaitu. Zirgam ar segliem 30 rubļu — tas ir viss. Pavisam iznāk 25 un 120 un 30 = 175. Tomēr jums paliek vēl greznībai, tējai un cukuram, tabakai — rubļu divdesmit.-Redzat? Vai tā nav, Nikolaj Fjodorič?

— Nē. Atļaujiet, Ābram Iļjič! — adjutants bikli iebilda:

— nekas tējai un cukuram nepaliks. Jūs skaitāt vienu kārtu diviem gadiem, bet te kafagaitās nevar spēt bikses šūt; un zābaki? es gandrīz ik mēnesi pa pārim noplēšu. Tad veļa, krekli, dvieļi, auti: to visu vajag nopirkt. Kad saskaitīs kopā, nekas nepaliks pāri. Nudien, Ābram Iļjič!

— Jā, autus ir labi valkāt, — pēkšņi ieteicās Krafts, ar sevišķu patiku izrunādams vārdu auti: — ziniet, tā vienkārši, krieviski.

— Es jums teikšu, — Trosenko piebilda: — skaiti kā gribi, vienmēr iznāks, ka jākar zobi vadzī, bet patiesībā mēs visi dzīvojam, ir tēju dzeram, ir tabaku pīpējam, ir degvīnu iemetam. Nokalposi tik ilgi kā es, — viņš teica praporščikam:

— arī iemācīsies dzīvot. Vai jūs zināt, kungi, kā viņš ar denšči-kiem rīkojas?

Un Trosenko, vai mirdams no smiekliem, izstāstīja mums visu stāstu par praporščiku un denščiku, lai gan mēs to jau tūkstoškārt bijām dzirdējuši.

— Ko tu, brāl, tik sārts kā rožu krūms? — viņš atkal uzsauca praporščikam, kas tā sarka, svīda un smaidīja, ka bija žēl uz viņu skatīties. — Nekas, brāl, es biju tāds pats kā tu, bet redzi, kas tagad par vīru. Palaid šurp kādu puisīti no Krievijas

— ir jau visādi redzēti, — tad viņam te klāt nezkādas lēkmes un reimatismi; bet es, lūk, nosēžos te — man še ir māja un gulta un viss. Redzi...

Pie tam viņš iemeta vēl vienu glāzīti degvīna.

— Nu? — viņš piebilda, cieši skatīdamies Kraftam acīs.

— Lūk, tas man patīk! tas ir īsts vecs kaukazietis! Dodiet savu roku.

Un Krafts atgrūda visus mūs sāņus, nokļuva līdz kapteinim, saķēra viņa roku un ar sevišķu izjūtu to sakratīja.

— Jā, mēs varam sacīt, ka esam še visu pārcietuši, — viņš turpināja: — četrdesmit piektajā gadā ... jūs taču tur bijāt, kaptein? Atceraties nakti no 12. uz 13., kad visu nakti bijām līdz ceļiem dubļos, bet otrā dienā gājām uz aizsprostojumiem? Es toreiz biju piekomandēts virspavēlniekam, un mēs ieņēmām piecpadsmit aizsprostojumus vienā un tai pašā dienā. Atceraties, kaptein?

Trosenko piekrizdams pamāja galvu, izstiepa uz priekšu apakšlūpu un piemiedza acis.

— Redziet... — Krafts iesāka ļoti spraigi, taisīdams rokām nevajadzīgus žestus un griezdamies pie majora.

Bet majors, kas laikam ne vienu reizi vien bija dzirdējis šo stāstu, pēkšņi tik blāvām trulām acīm paskatījās uz savu sarunas biedru, ka Krafts novērsās no viņa un piegriezās man un Bol-chovam, raudzīdamies pēc kārtas gan uz vienu, gan otru. Bet ne reizi viņš visa sava stāsta laikā nepaskatījās uz Trosenko.

— Redziet, kā mēs izgājām no rīta, virspavēlnieks man saka: «Kraft! ieņem šos aizsprostojumus.» Ziniet, karaklausība, bez ierunām — roku pie cepures. «Klausos, jūsu spožība!» un projām. Bet tiklīdz nonākam pie pirmā aizsprostojuma, es apgriežos un saku zaldātiem: «Zēni! nebīties! Acis vaļā! Kas paliks iepakaļ, to pats ar savu roku sacirtīšu gabalos.» Ar krievu zaldātu, ziniet, vajag tā vienkārši. Te uzreiz granāta... es. skatos, viens zaldāts, otrs zaldāts, trešais zaldāts, tad lodes... džiņ! džiņ! džiņ! ... Es saucu: «Uz priekšu, zēni, man pakaļ!» Bet kad esam klāt, ziniet, skatāmies, es redzu tur, kā to ... ziniet... kā to sauc? — un stāstītājs sāka mētāt rokas, meklēdams vārdu.

— Krauja, — Bolchovs pateica priekšā.

— Nē... Ak, kā to sauc? Mans dievs! nu, kā sauc? ... krauja, — viņš ātri izteica. — Šautenes tik pie vaiga ... urrā! ta-ra-ta-ta-ta! Neviena ienaidnieka. Ziniet, visiem lieli brīnumi. Nu labi: mēs ejam tālāk — otrs aizsprostojums. Tā ir pavisam cita lieta. Mums jau sirds sakāpa mutē, ziniet. Bet pieejam klāt, skatāmies, es redzu, otrs aizsprostojums — nevar iet. Te ... kā to, nu, kā to sauc ... Ak! kā to ...

— Atkal krauja, — es pateicu priekšā.

— Nē jel, — viņš sirdīgi turpināja: — nevis krauja, bet... nu lūk, kā to sauc, — un viņš izdarīja ar roku kādu nejēdzīgu žestu. — Ak mans dievs! kā to ...

Viņš acīm redzot tā mocījās, ka neviļus gribējās pateikt priekšā.

— Varbūt upe, — Bolchovs ieteicās.

— Nē, vienkārši krauja. Bet tikko mēs tur, ticiet vai ne, tāda uguns — tīrā elle ...

Sai brīdī kāds aiz būdas prasīja pēc manis. Tas bija Maksi-movs. Tā kā man pēc daudzveidīgajiem nostāstiem par diviem aizsprostojumiem palika vēl trīspadsmit, es biju laimīgs izmantot šo gadījumu, lai varētu doties pie sava vada. Trosenko iznāca kopā ar mani. »Melš niekus, — viņš sacīja man, kad bijām atgājuši dažus soļus no būdas: — viņš nemaz nav bijis pie aizsprostojumiem,» un Trosenko sāka tik labsirdīgi smieties, ka arī man kļuva jautri.

XIII

Bija jau tumša nakts, tikai ugunskuri blāvi apgaismoja nometni, kad es, visu norīkojis, piegāju pie saviem zaldātiem. Liels sakārnis gailēdams gulēja uz oglēm. Ap to sēdēja tikai trīs: Antonovs, kas grozīja ugunī katliņu, kupā vārījās mērcēti sausiņi ar speķi, Ždanovs, kas ar kociņu domīgi rausa ogles, un Cikins ar savu nebeidzamo pīpīti. Pārējie jau bija nolikušies uz dusu — dažs zem kastēm, dažs sienā, dažs pie ugunskuriem. Vājajā ogļu gaismā varēju atšķirt man pazīstamās muguras, kājas, galvas; starp tiem bija arī rekrūtiņš, kas, pie pašas uguns pierāvies, laikam jau gulēja. Antonovs atbrīvoja man vietu. Es piesēdos viņam līdzās un aizkūpināju papirosu. Viss gaiss bija pilns miglas un slapjās malkas dūmu un koda acīs; tā pati mitrā migla smidzināja no drūmajām debesīm.

Mums līdzās mierīgi krāca cilvēki, zari sprēgāja ugunī, kaut kur paklusām runāja, un brīžiem nograbēja kājnieku šautenes. Visapkārt kvēloja ugunskuri, apgaismodami nelielā puslokā ap sevi melnās zaldātu ēnas. Pie tuvākajiem ugunskuriem es apgaismotajās vietās redzēju kailu zaldātu stāvus, kas pie pašas uguns vēdināja savus kreklus. Daudzi vēl negulēja, kustējās un sarunājās piecpadsmit kvadrātasu laukumā; bet drūmā dziļā nakts piešķīra visai šai kustībai sevišķu noslēpumainu nokrāsu, it kā katrs sajustu šo drūmo klusumu un bītos traucēt tā mierīgo harmoniju. Kad ierunājos, arī es jutu, ka mana balss skan citādi. To pašu gara stāvokli redzēju pie uguns sēdošo zaldātu sejās. Es domāju, ka pirms manis viņi runājuši par ievainoto biedru;, bet nē: Čikins bija stāstījis par mantu pieņemšanu Tiflisā un turienes pirmziemniekiem.

Es vienmēr un visur, sevišķi Kaukazijā, esmu novērojis, ka mūsu zaldāti sevišķi prot briesmās noklusēt un izvairīties no tām lietām, kas varētu nospiest biedru garu. Krievu zaldāta gars nebalstās tā kā dienvidu tautu drošsirdība uz ātri iekaistoša un atdziestoša entuziasma: viņu tikpat grūti iekveldēt, kā piespiest zaudēt dūšu. Viņam nav vajadzīgi efekti, runas, kareiviski kliedzieni, dziesmas un bungas: viņam turpretim vajadzīgs miers, kārtība un lai nekas nebūtu saspīlēts. īstā krievu zaldātā jūs nekad nemanīsit lielības, vējgrābslības, tieksmes apreibt, iekveldēties briesmās: taisni otrādi, biklība, vienkāršība un spēja saskatīt briesmās pavisam ko citu nekā briesmas ir viņa raksturīgākās īpašības. Es redzēju zaldātu, kas bija ievainots kājā, bet pirmajā brīdī nožēloja tikai savu cauršauto jauno puskažociņu; jājēju, kas izlīda no nošautā zirga apakšas un atpogāja siksnu, lai noņemtu seglus. Kas neatceras gadījumu Gergebilas aplenkuma laikā, kad laboratorijā aizdegās pielādētas bumbas caurulīte un seržants pavēlēja diviem zaldātiem paķert bumbu un skriet iemest gravā: zaldāti neiemeta to tuvākajā vietā pie pulkveža telts, kas atradās gravas malā, bet nesa tālāk, lai neuzmodinātu kungus, kas gulēja teltī, un tos abus saplosīja gabalos. Vēl atceros, kā 1852. gadā kāds no jaunajiem zaldātiem pateica kaujas laukā, ka vads laikam netikšot ārā no šejienes, un kā visi ar niknumu metās viņam virsū par tik nelabiem vārdiem, kufus tie nemaz negribēja atkārtot. Un tagad, kad katram vajadzēja būt sirdī domai par Velenčuku un kad katru brīdi mūs varēja apbērt lodēm pielavījušies tatāri, visi klausījās ņiprajā Cikina stāstā, un neviens nepieminēja ne šāsdienas kauju, ne draudīgās briesmas, ne ievainoto, it kā tas būtu noticis nezin cik sen vai nemaz nebūtu noticis. Man tikai likās, ka sejas viņiem mazliet pelēkākas nekā parasti; viņi ne visai uzmanīgi klausījās Cikina stāstā, un pat Cikins juta, ka viņā neklausās, bet runāja tikai tāpat.

Pie ugunskura pienāca Maksimovs un nosēdās man līdzās. Cikins atdeva viņam vietu, apklusa un sāka atkal sūkt savu pīpīti.

— Kājnieki bija sūtījuši uz nometni pēc šņabja, — Maksi-movs sacīja pēc laba laiciņa: — nupat atgriezās. — Viņš nospļāvās ugunī. — Kaprālis sacīja, ka arī mūsējo redzējuši.

— Ko, vai vēl dzīvs? — Antonovs jautāja, grozīdams katliņu.

— Nē, miris.

Rekrūtiņš piepeši pacēla pār uguni savu mazo galvu ar sarkano cepurīti, kādu brīdi cieši raudzījās Maksimovā un manī, tad ātri nolaida to un ietinās šinelī.

— Re, ne par velti nāve bija atnākusi pie viņa šorīt, kad modināju viņu parkā, — Antonovs noteica.

— Nieki! — iesaucās Zdanovs, pagriezdams gailošo sakāmi, un visi klusēja.

Vispārējā klusumā mums aiz muguras nometnē atskanēja šāviens. Bundzinieki uztvēra to un bungoja vakarjundu. Kad noklusa pēdējā skaņa, Zdanovs pirmais piecēlās un noņēma cepuri. Mēs visi darījām tāpat.

Dziļajā nakts klusumā atskanēja brašs vīriešu balsu koris:

«Mūsu tēvs debesīs! svētīts lai top tavs vārds; lai nāk tava valstība; lai notiek tavs prāts kā debesīs, tā virs zemes; mūsu dienišķu maizi^od mums šodien; un piedod mums mūsu parādus, kā mēs piedodam saviem parādniekiem; un neieved mūs kārdinājumā, bet atpestī no visa ļauna.»

— Tā pie mums 45. gadā vienu zaldātiņu tai pašā vietā kontūzēja, — Antonovs sacīja, kad bijām uzlikuši cepures galvā un nosēdušies atkal pie uguns: — mēs viņu divas dienas uz lielgabala vadājām apkārt... atceries Ševčenku, Zdanov? ... tā arī atstājām zem koka.

Tai brīdī kājnieku zaldāts, milzīgu vaigu bārdu un ūsām, ar šauteni un somu pienāca pie mūsu ugunskura.

— Dodiet, bāliņi, uguntiņu, iekūpināt pīpīti, — viņš sacīja.

— Ko tur, pīpējiet: uguns diezgan, — Čikins teica.

— Laikam par Dārgu, bāliņ, stāstāt? — kājnieks griezās pie Antonova.

— Par 45. gadu, par Dārgu, — Antonovs atbildēja.

Kājnieks pamāja galvu, piemiedza acis un notupās pie mums.

— Tur nu bija visa kā, — viņš piebilda.

— Kāpēc tad pametāt? — es jautāju Antonovam.

— Ar vēderu briesmīgi mocījās. Kad stāvam uz vietas, tad vēl nekas, bet kad sākam braukt, kliedz ar kliegšanu. Dieva dēļ lūdza, lai atstājam, bet bija žēl. Nu, bet tad viņš sāka mums briesmīgi mākties virsū, trīs cilvēkus nogalēja pie lielgabala, virsnieku nogalēja, un arī no savas baterijas bijām kaut kā noklīduši. •— Bēdu dienas! nemaz necerejām lielgabalus aizvest. Kas tur bija par dubļiem.

— Vistrakākie dubļi bija pie Indiešu kalna, — piebilda kāds zaldāts.

— Tur nu viņam daudz nelāgāk kļuva. Nogudrojām abi ar Antošenku, — bija tāds vecs seržants, — galu galā, nav jau dzīvotājs un dieva dēļ lūdz — atstāsim viņu tepat. Tā arī nolēmām. Tur auga tāds zarains koks. Nolikām viņam mērcētus sausiņus,

— Zdanovam bija, — pieslējām pie tā koka, uzvilkām viņam baltu kreklu, atvadījāmies kā nākas un tā arī. atstājām.

— Un krietns zaldāts bija?

— Zaldāts neko teikt, — Zdanovs iebilda.

— Un kas ar viņu notika, dievs to zina, — Antonovs runāja tālāk. — Tur daudz mūsējo palika.

— Dārgā, ko? — noteica kājnigks, pieceldamies un izbakstīdams pīpi, piemiedza atkal acis un pamāja galvu: — tur nu bija visa kā.

Un viņš aizgāja no mums.

— Vai mūsu baterijā vēl daudz zaldātu, kas bijuši Dārgā? — es jautāju.

— Nu cik? lūk, Zdanovs, es, Pacans, kas tagad atvaļinājumā, un vēl kādi seši. Vairāk nebūs.

— Bet mūsu Pacans gan dzīfo atvaļinājumā? — sacīja Či-kins, izstiepdams kājas un nolikdams galvu uz baļķa. — Būs drīz gads, kopš viņa nav.

— Vai tu esi bijis gada atvaļinājumā? — es jautāju Zdano-vam.

— Nē, neesmu bijis, — viņš nelabprāt atbildēja.

— Labi jau ir iet, — Antonovs sacīja: — ja bagāta māja, vai kad pats spēj strādāt, tad prieks iet, un arī par tevi mājā priecājas.

— Bet ko iesi, ja divi brāļi! — Zdanovs turpināja: — labi, ja paši izvelk dzīvību, ne vēl zaldātu barot. Vājš palīgs, ja jau 25 gadus nokalpojis. Un vai vēl dzīvi, kas to zina.

—- Vai tad neesi rakstījis? — es jautāju.

— Kā ne! Divas vēstules aizsūtīju, bet atbilde nenāk. Vai nu nomiruši, vai tāpat neatbild, tagad paši nabadzībā dzīvo: ko tur vairs!

— Bet vai sen rakstīji?

— Kā no Dargas atnācām, rakstīju pēdējo vēstuli.

— Būtu labāk padziedājis par bērziņu, — Zdanovs sacīja Antonovam, kas pa to laiku, uz ceļiem atspiedies, dungoja kādu dziesmiņu.

Antonovs sāka dziedāt.

— Tā ir tēvoča Zdanova vismīļākā dziesma, — Čikins pačukstēja man, parāvis mani aiz šineļa: — citkārt, kad Filips Antoničs to dzied, viņš pat raud.

Zdanovs sēdēja sākumā pavisam nekustīgi, pievērsis acis gailošajām oglēm, un viņa iesarkanās gaismas apmirdzētā seja likās ārkārtīgi drūma; tad vaigu kauli zem viņa ausīm sāka kustēties arvien ātrāk un ātrāk, beidzot viņš piecēlās, paklāja šineli un apgulās ēnā aiz ugunskura. Vai nu viņš grozījās un krekšķēja likdamies gulēt, vai arī Velenčuka nāve un bēdīgā nakts mani tā ietekmēja, bet man tiešām likās, ka viņš raud.

Sakārņa apakša bija sagruzdusi oglēs un brīžiem uzliesmoja, apspīdot Antonova stāvu ar viņa sirmajām ūsām, sarkano ģīmi un ordeņiem pie plecos uzmestā šineļa, kāda cita zābakus, galvu vai muguru. No augšas smidzināja tā pati sērā migla, gaisā bija tas pats mitrums un dūmi, visapkārt rēgojās tās pašas gaišās dziestošo ugunskuru punktiņas, un dziļajā klusumā skanēja Antonova grūtsirdīgā dziesma; bet kad tā uz mirkli apklusa, tai piebalsoja nometnes klusās nakts skaņas — krākšana, sardzes šauteņu graboņa un lēnas sarunas.

— Otrā maiņa! Makatjuks un Zdanovs! — Maksimovs iesaucās.

Antonova dziesma apklusa. Zdanovs piecēlās, nopūtās, pārkāpa pār baļķi un devās pie lielgabaliem.

1355. gada 15. jūnijā.

TOLSTOJA KARA STĀSTI.

Tolstojs dzīvoja Kaukazijā no 1851. gada 30. maija līdz 1854. gada 19. janvārim. Nobraucis turp ar savu vecāko brāli, artilērijas virsnieku, viņš nevēroja notikumus kā vienkāršs skatītājs, bet aktīvi piedalījās toreizējā kara darbībā sākumā kā volontieris, pēc tam kā kadets. Viņš bija iedalīts 20. artilērijas brigādes 4. baterijā par ceturtās šķiras seržantu («feierverkeru»).

Kaukazijas kapa vēsture, īsos vārdos izsakot, ir apmēram šāda.

Kad Maskavas valsts bija gāzusi tatāru jūgu, tā pakāpeniski pieauga spēkā un drīz vien sāka spiesties uz dienvidaustrumiem. Iekarojusi Ka-zaņas un Astrachaņas valstis, Krievija sastapa pretestību mežonīgajās kalniešu ciltīs, kas mita Kaukaza kalnu ziemeļu nogāzēs. Lai cīnītos ar tām, cara Krievijas valdība 19. gadsimta sākumā nodibināja veselu virkni nocietinājumu Terekas kreisajā un Kubaņas labajā krastā.

No otras puses, 19. gadsimta sākumā Krievijai pakļāvās līdz tam laikam patstāvīgā Gruzijas valsts, kas atrodas Kaukaza kalnu dienvidos. Tūliņ .pēc tam cara valdība sāka iekarot kalniešu ciltis starp Gruziju un Krieviju, un šī iekarošana ilga vairāk nekā pus gadsimta.

No Terekas un Kubaņas kazaku nometnēm krievu karaspēks sāka spiesties tālāk kalnos. Pa lielākai daļai gan aprobežojās ar atsevišķiem uzbrukumiem: uzbruka kalnu auliem, nopostīja ganības, aizdzina lopus, saņēma gūstekņus un ar šo laupījumu devās atpakaļ. Kalnieši no savas puses nepalika parādā: sekoja krievu karaspēkam, kad tas atkāpās, un nodarīja tam lielus zaudējumus ar saviem veiklajiem šauteņu šāvieniem; viņi slēpās mežos un šaurās aizās, bet dažkārt pēkšņi parādījās arī nometnēs, drausmīgi slepkavoja un aizveda līdzi gūstā vīriešus un sievietes. Šī cīņa dažreiz uz kādu laiku norima, bet tad atkal kļuva asiņaināka, kad pretinieka pusē radās vīri, kas prata apvienot stiprākās un kareiviskākās ciltis, sludinot svēto karu pret neticīgajiem. Jo daudz grūtību krievu karaspēkam bija cīņā ar viskareiviskāko Kaukaza tautu — čečenciem, kuri dzivoja Terekas labā krasta mežos un Ičkerijas kalnu kraujās. Arī krievu enerģija pieauga vai atslāba atkarībā no tās personas, kas ikreiz atradās kara pulku priekšgalā.

Kara darbība sāka risināties jo strauji 1856. gadā, kad par Kaukazijas pavaldoni iecēla kņazu Baratinski (līdz tam viņš komandēja Kaukazijas armijas kreiso spārnu). Izmantodams savu personīgo ietekmi uz ķeizaru Aleksandru II, viņš sapulcināja Kaukazijā līdz tam nedzirdētu skaitu karavīru — 200.000 — un lielāko daļu no tiem raidīja uzbrukumā Cečenijai, Ičkerijai un Dagestanai, kuras tolaik pārvaldīja slavenais Šamils. 1857. gadā krita Samila rezidence Ičkerijas centrā, un 1859. gadā kņ. Bafatinskim padevās pats Samils savā pēdējā Dagestanas cietoksni Gunibā. Sešdesmito gadu sākumā kareiviskās Kaukazijas ciltis bija iekarotas.

Tolstoja Kaukazijas stāstos ļoti daudz autobiogrāfisku materiālu. Virsnieks M. Janžuls, kas 17 gadus pēc Tolstoja kalpojis Starogladovas nometnē, kur dzīvoja Tolstojs, savās atmiņās raksta: «Manā laikā visi vēl atcerējās Ļevu Nikolajeviču (tur visi viņu tā sauca); turpat rādīja vecenīti Marjanu un dažus vecus kazakus, kas personīgi pazinuši Ļevu Nikolajeviču un kopā ar viņu medījuši fazānus un meža kuiļus, un viens no viņiem, kā zināms, astoņdesmitajos gados jāja no nometnes uz Jasnaja Polanu, lai satiktu Ļevu Nikolajeviču. Baterijā es atradu priekšā kapteini Frolovu, kas bija pazinis Ļevu Nikolajeviču vēl kā seržantu un starp citu stāstīja, ka jau toreiz grāfs bijis ievērojams stāstītājs un visus apbūris ar savām sarunām.»

Tolstojs bija drosmīgs karavīrs. Viņš nekad neslēpās citiem aiz muguras, bet allaž bija visbīstamākajās kauju vietās. Kaukazijā viņu gandrīz nonāvēja: 1852. gada 18. februārī ienaidnieka granāta sadragāja lielgabala pamatni, kad viņš tēmēja šo lielgabalu, un sprāga viņam pie pašām kājām. Iespaids bija ļoti spēcīgs. Tolstojs to atcerējās vēl pēc 53 gadiem, rakstīdams kādā vēstulē: «Šodien paiet 53 gadi, kopš ienaidnieka lode sadragāja riteni tam lielgabalam, kuru es tēmēju. Ja tā lielgabala stobrs, no kura izlidoja lode, būtu par '/1000 pavirzīts uz vienu vai otru pusi, es būtu beigts, un manis vairs nebūtu.» Kādu citu reizi Tolstojs ļoti dramatiskos apstākļos tikko nekrita čečencu gūstā.

Stāsta Uzbrukums personās var saskatīt daudzus toreizējos Tolstoja biedrus. Tā kapteinis Chlopovs līdzinās kapteinim Chilkovskim, kas Tolstojam tā paticis, ka viņam dažreiz bijis neveikli uz to skatīties. Tāpēc ari Chlopovs notēlots stāstā ar tādu mīlestību. Jaunais virsnieks Alaņins ļoti tuvs praporščikam Bujemskim, kas tolaik kalpojis Kaukazijā. «Mans puišelis,» Tolstojs raksta par Bujemski savā dienas grāmatā, «ir ļoti jauns un mīļš. Viņš spiež rokas un gatavs katram atklāt sirdi. Dzeršanas prakse vēl nav viņu iemācījusi vairīties no mīlināšanās, kas tikpat neciešama piedzērušā, kā nedzērušā cilvēkā. Viņam nav dzeršanas rutīnas.» Sis ieraksts ļoti tuvs Alaņina raksturojumam stāstā. Bujemskis ļoti apvainojies, kad Tolstojs viņam reiz lasījis manuskriptā tās Uzbrukuma lappuses, kurās notēlots Alaņins, un satracināts aizskrējis projām. Tāpat apvainots juties virsnieks Pistoļkorss, kas sevi pazinis poručikā Rozenkrancā. Beidzot, ģenerāļa tēls, acīm redzot, tik tuvs kņazam Bara-tinskim, ka Tolstojs pēc tam, kad stāsts iespiests, raksta savā dienas grāmatā: «Man stipri bail, ka Baratinskis pazīs sevi Uzbrukumā.»

Tolstojs pats Kaukazijā dabūja iepazīties ar to, ko nozīmē meža ciršana. 1853. gadā krievu karaspēks Cečenijā lielos apmēros cirta mežu, lai izveidotu stigas, kas atdalītu līdzenumus no Hobišavdonas augstienēm līdz Argunas aizām, ierīkotu tur jaunus apcietinājumus un tādā kārtā iztīrītu šo auglīgo apgabalu no naidīgiem vietējiem iedzīvotājiem, piespiežot tos vai nu padoties, vai atkāpties Melnajos kalnos. Sai meža ciršanā piedalījās arī Tolstojs, toreiz jau karavīrs, un viņa stāsts tātad balstās uz tiešas personīgas pieredzes.

Meža ciršana parādījās 1855. gadā žurnālā Sovremeņņik un bija veltīta Turgeņevam. Pēc tam Ņekrasovs rakstīja Tolstojam: «Manas domas par šo darbu ir šādas: formas ziņā stāsts tiešām atgādina Turgeņevu, bet tā arī ir visa lidzība; viss pārējais pieder jums, un neviens, izņemot jūs, nevarēja to uzrakstīt. Sai darbā ir apbrīnojami daudz zīmīgu raksturojumu, tas viss ir jauns, interesants un patiess. Neatstājiet novārtā tādus darbus; par zaldātu taču mūsu literatūra līdz šim nav nekā sacījusi, izņemot banālas frāzes. Jūs tikai iesākat, un lai kādā formā jūs izteiktu visu, ko šai lietā zināt, — tas viss būs augstākā mērā interesants un derīgs.»

Siem vārdiem mēs tagad, pēc deviņdesmit gadiem, varam pilnā mērā pievienoties. Tolstoja Kaukazijas stāstos, bet vēl vairāk Sevastopoles cīņu notēlojumos, ir visas tās īpašības, kas vēlāk raksturo grandiozo Kara. un miera epopeju.

Dzīve un kaj-š Kaukazijā tomēr ne sevišķi apmierināja Tolstoju. Kad sākās Krimas karš, Tolstojs sākumā pārgāja uz Donavas armiju, bet vēlāk, Sevastopoles aplenkuma laikā, atradās slaveno Sevastopoles aizstāvju rindās.

Krimas kapu raksturo šādi apstākļi.

Vairāku gadsimtu cīņu iznākumā Krievija bija pakļāvusi sev Melnās jUras ziemeļu piekrasti, atņemdama to Turcijai. Krievija, kā zināms, sāka iekarot arī šās jūras austrumu piekrasti — Kaukaziju. Bet Melnās jūras izeja uz Vidusjūru — Bosfora «n Dardaneļu šaiurumi — piederēja Turcijai. Tā valdīja ne vien Mazāziju, bet ari gandrīz visu Balkānu pussalu: daļa tagadējās Rumānijas, visa Dienvidslāvijā un Bulgārija bija Turcijas zemes.

Krievija pieprasīja atlaist no turku jūga rumāņus, bulgārus un serbus, lai tie organizētos no Turcijas neatkarīgās valstīs. Novājinātajai Turcijai ar laiku būtu jāpiekāpjas Krievijas prasībām, bet viņai radās atbalsts Anglijā. Kapitālistiskā Anglija, kas tiecās neatlaidīgi nostiprināties Tuvajos un Vidējos Austrumos, nevarēja just līdzi krievu carisma plāniem ieņemt Bosfora un Dardaneļu šaurumus, jo tie, Marksa vārdiem izsakoties, bija «pirmās šķiras militāras pozicijas», kas apdraudēja Anglijas varu jūrās. Tādēļ Anglija apgādāja Turciju ar vismodernākiem ieročiem un apsolīja tai savu atbalstu arī karā ar Krieviju. Tāpat Francija nostājās Turcijas pusē. Tāpēc Turcija droši noraidīja Krievijas prasības.

Krievija 1853. gada vasarā uzsāka kara darbību pret Turciju, ieņemdama Moldaviju un Valachiju (tagadējā Rumānijā) un spiezdamās pie Donavas upes pārejām. Ari Turcija aizsūtīja krietnu armiju pie Donavas. Tomēr sauszemē neveicās ne vieniem, ne otriem. Abām armijām lielus zaudējumus nodarīja eholera. Turpretim jūrā krieviem bija lieli panākumi: viņu Melnās jūras flote 1853. gada novembrī slavenā Nachlmova vadībā Iznīcināja turku floti, kas stāvēja Sinopes ostā, Mazāzijas piekrastē. Uztrauktas par šo uzvaru, Anglija un Francija 1854. gada februārī pieteica Krievijai kapu.

Pēc tam, kad angļu kapa kuģi bija pasirojuši .pa Baltijas, Balto un Melno jūru un Kluso okeānu un apšaudījuši Krievijas piekrastes pilsētas, sabiedrotie nolēma visus savus spēkus sakopot Melnajā jūrā. Te tiem bija jāiznīcina Krievijas flote un jāieņem Sevastopoles cietoksnis; tad Krievija būtu dabūjusi smagu triecienu un neapdraudētu vairs Turciju un tās sabiedrotos.

Sevastopole atrodas Krimas pussalas rietumu piekrastē. No Melnās jūras te pussalā iespiežas uz dienvidaustrumiem līdz puskilometru plats un ap seši kilometri gaj-š līcis. No šā lielā līča dienvidu malas zemē iespiežas daži mazāki līči. Lielākais no tiem ir Dienvidu līcis un tālāk uz austrumiem — Kuģu līcis. Dienvidu līča rietumu krastā atradās īstā Sevastopoles pilsēta, bet austrumu krastā līdz pat Kuģu līcim stiepās Kuģu līča priekšpilsēta (Korabeļnaja). Apcietinājumi bija ierīkoti tikai Sevastopoles līča ziemeļu krastā, kas saucās par Sevastopoles Ziemeļu pusi. Turpretim pati pilsēta un priekšpilsēta nobijā apcietināta. Sabiedrotiem bija labi zināms Sevastopoles stāvoklis. Tie nešaubījās, ka ieņems to viegli, ja uzbruks reizē no jūras un sauszemes.

Sabiedrotie izcēla 62.000 vīru lielu desantu pie Bupatorijas pilsētiņas (ziemeļos no Sevastopoles). Tuvumā stāvēja krievu virspavēlnieks Meņ-šikovs ar 30.000 vīru 'lielu armiju, un pirmā kauja notika pie Almas upes. Krievu karavīri devās tik straujos durkļu triecienos, ka angļiem bija milzu zaudējumi, kaut arī viņi palika uzvarētāji. «Vēl viena tāda uzvara, un Anglijai vairs nebūs armijas» — atzinās kāds angļu komandieris. Pēc Almas kaujas sabiedrotie apmetās pie ostas pilsētiņas Bala-klavas, 14 kilometrus uz dienvidiem no Sevastopoles. Te viņi ierīkoja savu bazi un no šejienes uzsāka Sevastopoles aplenkumu.

Lai sabiedroto kuģi netiktu Sevastopoles līcī, krievi tūliņ pēc Almas kaujas nogremdēja līča vārtos septiņus savus kara kuģus. Kamēr sabiedrotie gatavojās aplenkumam, Sevastopoles aizstāvji Totlebena vadībā cēla apcietinājumus. Kopā ar karavīriem strādāja visi civiliedzīvotāji, arī sievietes un pat bērni. Tā radīja nocietinājumu loku Sevastopoles dienvidos un dienvidaustrumos. No kuģiem noņēma lielgabalus un novietoja apcietinājumos. Matrožus iedalīja garnizonā. Apcietinājumu loka centrs jeb atslēga atradās Malaehova kalnā (kurgānā), kur bija izbūvēts Korņilova bastions. No tā uz jūras pusi bija trešais, ceturtais bastions, Svarca redute un piektais bastions. Sie vārdi bieži sastopami Tolstoja stāstos.

Kaut gan apcietinājumi bija celti steigā, tie savu uzdevumu tomēr veica. No 1854. gada oktobra līdz 1855. gada augustam, 11 mēnešus, krievi aiz šiem apcietinājumiem izturēja niknus bombardējumus un vairākkārtīgus sabiedroto uzbrukumus. Dienu saārdītos apcietinājumus un sabojātos lielgabalus nakti atkal izlaboja, un otrā dienā tie cīnījās no jauna. Sevastopoles satiksme ar pārējo Krieviju nebija pārtraukta. Bet tā kā trūka dzelzceļu un ieročus, kapa materiālus, apģērbu, pārtiku vajadzēja pievest ar zirgiem, kuru arī nebija vajadzīgā daudzumā, un vispār armijas apgāde nebija nokārtota kā pienākas, tad Sevastopoles aizstāvjiem bija jākaujas ar pastāvīgu trūkumu. Daža laba bombardējuma laikā uz trim sabiedroto granātām krievi varēja atbildēt tikai ar vienu. Tāpat trūka šauteņu patronu. Turklāt sabiedrotiem bija modernākās šautenes, kas vilka daudz tālāk par krievu šautenēm. Bet arī mirkdami dubļos, mirdami no lodēm, šrapneļiem, granātām un slimībām, ciezdami salu un trūkumu, krievi parādīja tik ārkārtīgu drosmi, izturību un varonību, ka tos apbrīnoja ne vien Krievijā, bet arī pretinieku zemēs. Tomēr sabiedroto pārsvars ieroču un arī cilvēku skaita ziņā pamazām uzveica aizstāvjus. Aplencēji virzījās arvien tuvāk krievu apcietinājumu līnijai un beidzot

1855. gada augustā ieņēma Malachova kalna apcietinājumus. Tad krievi naktī karaspēku pārcēla uz Ziemeļpuses apcietinājumiem, bet pilsētas apcietinājumus uzspridzināja, atstājot apsēdējiem tikai drupas. Sabiedrotie jau bija apnikuši cīnīties ar tik sīkstu pretinieku, un drīz vien Iesākās miera sarunas, kam sekoja miers 1856. gada martā.

Tolstoja Sevastopoles stāstus ierosināja kāds nodoms, kas bija radies artilērijas virsnieku pulciņā — izdot kapa žurnālu. Par šo nodomu Tolstojs raksta savam brālim Sergejam: «Mūsu artilērijas štābā, kas sastāv, kā laikam jau rakstīju, no ļoti labiem un godīgiem cilvēkiem, radies nodoms izdot kapa žurnālu ar nolūku uzturēt možu garu karaspēkā, lētu un populāru žurnālu, lai to lasītu arī zaldāti. Mēs uzrakstījām žurnāla projektu un iesniedzām kņazam.* Viņam ļoti iepatikās šis nodoms, un viņš nosūtīja projektu un parauga numuru, kupu arī mēs sarakstījām, ķeizara ieskatam. Naudu žurnāla izdošanai avansa veidā izsniegsim es un Stollplns. Es esmu izraudzīts par redaktoru līdz ar kādu Konstan-tinovu, kas izdevis «Kaukazu» un kūpam daudz piedzīvojumu šai lietā. 2urnālā ievietos kauju aprakstus, ne tik sausus un melīgus kā citos žurnālos; krietnu cilvēku, galvenā kārtā vienkāršu ļaužu, varoņdarbus, biogrāfijās un nekrologus; kapa stāstus, zaldātu dziesmas, populārus rakstus par sapieru un artilērijas lietām utt. Man šis pasākums ļoti patīk: pirmkārt, es mīlu tādu darbu, bet otrkārt, ceru, ka žurnāls būs derīgs un ne visai peļams. — Tie visi tikai projekti, kamēr nezināsim ķeizara atbildi, bet es, jāatzīstas, par to baidos: parauga numurā, kas aizsūtīts uz Pēterburgu, mēs neuzmanīgā kārtā ievietojām divus rakstus, vienu manu, otru Rostovceva, kupi nav visai pareizticīgi.»

Sīs Tolstoja bažas arī pilnā mērā apstiprinājās: ķeizars žurnālu neatļāva. Kādā vēlākā vēstulē Tolstojs raksta: «Tā kā pie mums pret visu intriģē, tad atradušies ļaudis, kas nobijušies šā žurnāla konkurences; varbūt arī žurnāla Ideja nav saskanējusi ar valdības nolūkiem — un ķeizars to noraidījis.»

Sī neveiksme diezgan stipri satrieca Tolstoju. Viņš griežas pie N. A. Ņekrasova un liek priekšā, ka sūtīs kapa rakstus un dažādus citus materiālus, 2—5 loksnes mēnesī, žurnālam Sovremeņņik, kupā jau bija parādījušies Tolstoja iepriekšējie darbi. Protams, Ņekrasovs tam piekrīt, bet viņa vēstule sasniedz Tolstoju, kad virsnieku pulciņš jau iziris, vismaz viņš atzīmē savā dienas grāmatā: «Jāraksta vienam pašam — attēlošu Sevastopoli dažādās fāzēs un virsnieku dzīves idilli.»

Sis Ieraksts ir pirmais norādījums uz nākošajiem Sevastopoles stāstiem. Drīz vien Tolstojs sāk rakstīt stāstu Sevastopole dienu un nakti,

‘ Virspavēlnieks M. D. Gorčakovs.

no kura vēlāk izveidojas divi patstāvīgi darbi: no «dienas» iznāk Sevasto-pole decembrī un no «nakts» — Sevastopolc maijā.

Kad pirmais stāsts parādās žurnālā Sovremeņņik, tas tūdaļ gūst vispārēju ievērību, bet kad redakcija saņēma Sevastopoli maijā, visi bija ārkārtīgi sajūsmināti un atzina to par meistardarbu. Ņekrasovs rakstīja, ka nezinot pašlaik cita rakstnieka, kas liktu sevi tā mīlēt un tik kvēli just sev līdzi. Taisni šie stāsti padarīja Tolstoja vārdu slavenu un ne tikai Krievijā, bet ari Ārzemes. Vēl šodien tos nevar lasīt bez dziļa iekšēja ■satraukuma.

Ja jautājam: kādēļ tā, tad atbildi uz to sniedz pats Tolstojs. Atcerēsimies viņa vārdus, ar kuriem tas nobeidz stāstu Sevastopolc 1855. gada maijā: «Mana stāsta īstais varonis, kuru, e.s mīlu ar visu savu dvēseles spēku, kupu esmu centies attēlot visā viņa daiļumā un kurš vienmēr bijis, ir un būs daiļš, — šis varonis ir patiesība.»

Patiesība — tas, kas ir katra īsta mākslas darba būtība, kas kā silta asiņu šalts strāvo pa rindām un padara tās dzīvas — šī patiesība jo pilnīgi iemiesota Tolstoja stāstos. Tur karš parādīts tāds, kāds tas ir, ar asinīm un šausmām, ar vaidiem un ciešanām. Tur varoņi nav idealizēti, dzīves īstenība nav pārklāta ar mirdzošu laku, nevienam nav likti mutē cēli un Izdomāti vārdi, kurus tas nevarēja teikt.

Vēl vairāk. Tolstoja stāstos ir vietas, kas šķiet it kā šodien rakstītas. Minēsim vienu no tām:

«Tikai tagad nostāsti par Sevastopoles aplenkuma pirmajām dienām, kad pilsētā nebija nocietinājumu, trūka karaspēka, nebija taustāmas iespējas pilsētu noturēt, un tomēr neradās ne mazāko šaubu, ka tā nepadosies ienaidniekam, — par tiem laikiem, kad šis senās Grieķijas cienīgais varonis Korņilovs, apmeklēdams karaspēku, teica: «mirsim, draugi, bet Sevastopoli neatdosim!», un krievu kareivji, nespējīgi uz tukšu lielību, atbildēja: «mirsim! urrā!» — tikai tagad nostāsti par tiem laikiem mums vairs nav jauka vēsturiska teika, bet kļuvuši par ticamību, par faktu. Jūs skaidri sapratīsit un varēsit nupat redzētos cilvēkus stādīties sev priekšā par tiem varoņiem, kas tais grūtajos laikos nezaudēja drosmi, bet pieauga garā un ar prieku bija gatavi mirt nevis par kādu pilsētu, bet par dzimteni. Uz ilgiem laikiem Krievijā atstās dziļas pēdas šī Sevastopoles epopēja, kuras varonis bija krievu tauta ...»

Mums, kas nupat esam pieredzējuši otru, tikpat varonīgu un neaizmirstamu Sevastopoles epopēju, šie vārdi šķiet kā granītā iekalti.

Tā rakstīt nozīmē rakstīt mūžībai.

VALDIS GRĒVIŅŠ

VĀRDNĪCA

Abazs — sudraba naudas vienība, kas bija apgrozība Kaukazijā, 20 kap. vērtībā.

Aizsedze — kājnieki, kas aizsargā artilērijas poziciju.

Anna — sv. Annas 2. šķiras ordenis, kufu nēsāja kaklā.

Ambrazūra — Šaujamā lūka.

Amunicijas nauda — nauda, ko izsniedza zaldātiem, lai izlabo kroņa apģērbu.

Arohaluks — īss tatāru kamzolis.

Aurora-Walzer — dejas mūzika.

Bachčisaraja — pilsēta Taurijas guberņā, 30 verstis no Simferopoles. Krimas kapa laikā tur atradās hospitālis.

Balaklava — pilsēta Taurijas guberņā, 13 verstis no Sevastopoles uz dienvidiem, pie neliela dziļa līča. Angļi ieņēma Balaklavu 1854. g. 14. septembrī.

Bankete — zemāks uzbērums vaļņa pakājē, uz kufa stāvot zaldāti var šaut uz ienaidnieku, kamēr krūtis un pārējais stāvs aizsegts.

Barkasa — airējama kuģu laiva, ar ko pārvadā smagu kravu.

Bastions — sevišķs piecstūrains, uz priekšu izvirzīts nocietinājums cietokšņa valnī.

Bāriņa — krievu tautas dziesma.

Belbeka — upe uz ziemeļiem no Lielā Sevastopoles līča, tek paralēli līcim un ieplūst jūrā.

Bešmets — austrumu tērps; sievietēm virstērps, vīrieši virs tā valkā vēl čerkesku.

Bombardieris — artilērijas zaldāta augstākā pakāpe.

Bons — aizžogojums ar peldošiem baļķiem vai plostiem, kas ienaidniekam noslēdz ieeju ostā. Sevastopolē bija divi tādi boni, bez tam divi aizsprostojumi, ko izveidoja nogremdēti kuģi.

Burka — Kaukazijā tā sauc voiloka apmetni bez piedurknēm.

Čečenija (Lielā un Mazā) — apgabals Sunžas upes un tās pieteku apkaimē.

Činara — skaists platanu ģints koks, ar lielu lapotni.

Čuvjaki — kaukaziešu apavi.

Darga (Dārgi, Dārgo) — čečencu auls, kuj-am bez panākumiem uzbruka grāfs Voroncovs 1845. gadā.

Divdesmit ceturtā datuma bombardējums — 1855. g. 24. augustā sabiedrotie sesto reizi pastiprinātā kārtā bombardēja Sevastopoli, galvenā kārtā Malachova kurgānu.

Duraki — kāršu spēle.

Dziesma par bērziņu — krievu tautas dziesma.

Džemmijs — čečencs.

Ess — krēsls ar diviem sēdekļiem, katru savā pusē, burta S veidā.

Eupatorija — piejūras pilsēta Taurijas guberņā, uz ziemeļiem no Sevasto-poles. Pašā Krimas kapa sākuma, 1854. g. 1. septembrī, to ieņēma sabiedrotie un noturēja līdz kapa beigām.

Flīģeiadjutants — ķeizara adjutants.

Gergebila — sādža Dagcstanas apgabalā.

Gorčakovs — kņ. Michails Dmitrijevičs (1791.—1861.), 1853.—56. g. kara sākumā komandēja krievu kaja pulkus pie Donavas, pēc tam bija Dienvidu armijas virspavēlnieks, bet 1855. g. februāri viņu iecēla ari par Krimas armijas virspavēlnieku.

Granātas caurulīte — granātas caurulītē atradās deglis, kas izšaujot aizdegās. Kad deglis izdega, granāta eksplodēja.

Grāfa piestātne — piestātne Sevaslopoles līča dienvidu krastā pie pilsētas.

Grieķu savvaļnieki — ķeizara Nikolaja I leģiona grieķi.

Handšpuga — koka vai dzelzs svira, ar kupu pavirzīja lielgabalu tēmējot.

Indiešu kalns — patiesībā Andu kalnu krauja Kaukazā.

Inkermana — vieta, kur Melnā upīte ietek Lielajā Sevastopoles līcī, ar senlaiku cietokšņa un alu pilsētas paliekām. Pie Inkermanas 1854. g. 24. oktobrī notika nikna kauja.

Jazona redute — redute aiz 4. bastiona; nosaukta brigas «Jazona »vārdā, jo šo reduti uzcēla «Jazona» komanda.

Jermolovs — Aleksejs Petrovičs (1779.—1861.), ģenerālis, kas no 1817. līdz 1827. g. komandēja atsevišķo Kaukazijas korpusu.

Juris, Jufa krusts — 1769. g. 25. novembrī nodibinātais sv. Jura ordenis, kuļru izsniedza par nopelniem kapā.

Jūras iela — viena no galvenajām Sevastopoles ielām.

Jūras pulkstenis — jūras smilšu pulkstenis, pie kam katru pusstundu atzīmē ar zvana sitienu. Diennaktī ir sešas sardzes, katrā sardzē četras stundas. Astoņi jūras pulksteņa sitieni nozīmē pīkst. 4, 8 un 12.

Kantonisti — zaldātu bērni, kurus no pašas dzimšanas ieskaitīja kara pārvaldes rīcibā un audzināja par zaldātiem. So kārtību atcēla

1856. gadā.

Kaptenarms — zaldāts, kas pārzina noliktavu, mundierus un vispār amuniciju.

Karagačs — koks Kaukazijā.

Karteča — senlaiku šrapnelis: skārda bundža, kas pildīta apaļām lodēm. Šāviņam stobrā sprāgstot bundža saplīst, un lodes brīvi izskrej no stobra ložu kūļa veidā.

Kateņkas polka — dejas mūzika.

Katrīnas iela — viena no galvenajām Sevastopoles ielām, iet paralēli Dienvidu līcim.

Kauja 24. datumā — 1854. g. 24. oktobrī krievi izdarīja uzbrukumu sabiedrotiem pie Inkermanas; uzbrukums bija nesagatavots un tāpēc neizdevās; krievi cieta lielus zaudējumus.

Kauja pie Almas — 1854. g. 8./20. septembrī pie Almas upes notika krievu pirmā kauja ar sabiedrotiem; šai kaujā uzvarēja sabiedrotie.

Kauja pie Melnās upītes — 1855. g. 4. augustā (Fedjuchina augstienēs). Kauju pie Melnās upītes Tolstojs stāstā «Sevastopole 1855. gada augustā» sauc par «Inkermanas kauju», jo tā pa daļai norisinājās arī Inkermanas augstieņu nogāzēs. Si kauja notika neilgi pirms stāstā attēlotajiem notikumiem,, turpretim īstā Inkermanas kauja — 1854. g. 24. oktobri. Kaujā pie Melnās upītes piedalījās arī pats Tolstojs.

Kavalieri — zaldāti, kas ieguvuši Jura krustu.

Kazarskis — Aleksandrs Ivanovičs (1797.—1833.), flotes kapteinis, kas, komandēdams brigu «Merkuriju», 1829. gada 14. maijā varonīgi cīnījās ar diviem turku kuģiem; par to viņam Sevastopolē uz bulvāra uzcelts piemineklis.

Kazbeks (Kizbeks) — Kaukaza kalnāja virsotne.

Kizils — koks Kaukazijā.

Komendors — flotē lielgabala apkalpotājs, kas pielādē, notēmē un izšauj.

Korņilova bastions — viens no Malachova kurgānā apcietinājumiem, kur ievainoja admirāli Korņilovu.

Korņilovs — Vladimirs Aleksejevičs (dz. 1806., m. 1854. g. 6. oktobri), viceadmirālis, vadīja Sevastopoles aizstāvību; krita Malachova kurgānā, kad sabiedrotie pirmoreiz bombardēja Sevastopoli.

Kvadrants — instruments, kas palīdz artileristiem izdarīt noteiktu tēmējumu.

Lizaņkas polka — dejas mūzika.

Lielais tilts pār līci — pontonu tilts, kas bija ierīkots Sevastopoles aplenkuma beigās starp Michailova bateriju (Ziemeļu pusē) un Nikolaja bateriju (Dienvidu pusē). Pa šo tiltu 1855. g. 27. augustā Sevastopoles armija atkāpās uz Ziemeļu pusi.

Lučija — itāļu komponista Donicetti opera.

Lunets — apcietinājums ar grāvi priekšā un sānos, bet vaļēju aizmuguri.

Madžara — lieli Krimas tatāru rati, ar kuriem Sevastopolē veda uz kapiem nogalinātos.

Malachova kurgāns — viens no galvenajiem Sevastopoles apcietinājumiem, starp 2. un 3. bastionu, lielā mērā visas Sevastopoles pozicijas atslēga.

Mamadiša — apriņķa pilsēta bij. Kazaņas guberņā, pie Vjatkas upes.

Mar|inskis — rakstnieka Aleksandra Aleksandroviča Bestuževa (1797.— 1837.) pseidonims.

Michailovskis-Daņiļevskis — «1812. gada kara apraksta» autors.

Mičmanis — jaunākais jūras virsnieks.

Mortira — neliels lielgabals nokārenai šaušanai.

Muižnieku pulks — kara mācības iestāde, lai muižnieku jaunekļus, sākot ar 16 gadu vecumu, sagatavotu karaklausībai; to nodibināja 1807. g., nosaucot par volontieru korpusu, 1808. gadā pārdēvēja par Muižnieku pulku, bet 1855. gadā pārveidoja par Konstantina kadetu korpusu.

Mulla-Nurs — Marļinska stāsta «Mulla-Nurs» varonis.

Mūsu laiku varonis — galvenā persona Ļermontova stāstā.

Nikolaja baterija — baterija Sevastopoles Dienvidu pusē, milzīga mūra celtne, kuru vienīgo Dienvidu pusē nevarēja sadragāt bumbas. Aplenkuma beigās še koncentrējās visa Sevastopoles dzīve.

Pasaka par veiklo zaldātu un ang|u milordu — «Stāsts par angļu milorda Džordža piedzīvojumu un par Bramdenburgas markgrāfieni Frideriku-Luizi...» (pirmais krievu izd. 1782. gadā).

Paseks —1- Diomids Vasiļjevičs (1808.—1845.), ģenerālmajors, Kaukazijas kapu dalībnieks, nogalināts kaujā ar kalniešiem.

Pelisjē (Pelissieur) — Zans Zaks (1794.—1865,), no 1855. g. maija franču karaspēka virspavēlnieks Krimas kapā. Par Malachova kurgānā ieņemšanu ieguva hercoga titulu — duc de Malakov.

Perekopa — apriņķa pilsēta Taurijas guberņā.

5. oktobra kauja — pirmais Sevastopoles bombardē jums, ko sabiedrotie izdarīja 1854. gada 5./17. oktobri.

Poļu zrāzi — sautētas vērša gaļas šķēles ar sīpoliem.

Raitinieks — ziņnesis, pavēļu iznēsātājs.

Raina — piramidveidīga papele.

Risurss — sakropļots franču vārds ressource un šai gadījumā nozīmē: ziņu avots.

Sakļa — zemnīca, būda Kaukazijā. *

Sapuna kalns — augstiene dienvidaustrumos no Sevastopoles.

Saranska — apriņķa pilsēta Penzas guberņā.

Sevastopoles admiralitāte — Dienvidu līča rietumu krastā, starp līci un Katrīnas ielu.

Sevastopoles Ziemeju puse — Lielā Sevastopoles līča ziemeļu krastā.

Sikurss (secours) — palīgspēki.

Sļepcovs — Nikolajs Pavlovičs (1815.—1851.), plaši pazīstams Kaukazijas karu dalībnieks.

Soroki — apriņķa pilsēta Besarabijas guberņā.

Subordlnācija — zemākas pakāpes darbinieka pakļautība augstākas pakāpes darbiniekam.

Samils (1797.—1871.) — Dagestanas un Cečenijas kalniešu vadonis, 1859. gadā Gunibā padevās kņazam Baratinskim.

Stābkapteinis — pakāpe armijā starp poručiku un kapteini.

Stucers — Sevastopoles aplencēju šautene ar rievainu stobru; tā vilka daudz tālāk par krievu šautenēm ar gludu stobru.

Svarca redute — apcietinājums Sevastopolē starp 4. un 5. bastionu.

Totlebens — Eduards Ivanovičs (1818.—1884.), ģenerāladjutants, kara inženieris, Krimas kara laikā galvenais Sevastopoles apcietinājumu cēlējs.

Tranšeja — grāvis ar uzbērumu, lai aizsargātos no pretinieka lodēm.

Turas — ar zemi piepildīti pīti grozi, kurus lietoja nostiprinot ierakumus un uzbērumus.

Vaterlo — ciemats pie Briseles, kur 1815. gadā koalicijas kara pulki uzvarēja Napoleonu.

BmoT bhtpu — ukraiņu dziesma.

Vinņica — apriņķa pilsēta bij. Podolijas guberņā, Bugas upes krastā.

Vienradzis — sevišķs lielgabala tips.

Vladimirs — sv. Vladimira ordenis. «Ja neiegūšu majoru, tad Vladimiru katrā ziņā» — t. i. ja mani nepaaugstinās par majoru, tad katrā ziņā dabūšu Vladimira 4. šķiras ordeni.

Volkova laukums — laukums Pēterburgā, kur apmācīja šaušanā.

Zaļais kalns — augstiene uz dienvidiem no Dienvidu līča; uz tās atradās angļu baterijas.

Zelta zobens — zobens ar zolta rokturi un uzrakstu «par drošsirdību», balva par nopelniem kaujas laukā.

Ziemeļu nocietinājums — senlaiku nocietinājums Sevastopoles Ziemeļu pusē; to pārbūvēja Totlebens 1854. gada septembrī pēc Almas kaujas.

Zuavi — sevišķi kapa pulki franču armijā (Zouaves), kuros sākumā ietilpa Alžiras iezemieši (Zuaua cilts).

SATURS

Uzbrukums

Meža ciršana

Sevastopoles stāsti:

Sevastopole 1854. gada decembrī

Sevastopole 1855. gada maijā

Sevastopole 1855. gada augustā

Valdis Grēviņš — Tolstoja kara stāsti

Vārdnīca

Redaktors A. Saku.

Techo. redaktore M. Aizopiete.

KorrcktoT8 Ed. M a n o v t k i i.

JT 03915. Parakstīta iespiešanai 1946. gada 25. maiji. Papīra formāla 61X^6 cm. Metiens 8000. Lokfcņu skaits 10,75. Iespiesta VAPP PT tipogrāfijā JS»1 2, Rīga. Pas. 45C3.

1

Čirazi Kaukazijā nozīmē treses.

2

»

3

Labvakar, grāfienes kundze.

s Jüs zināt, ka esmu devis solījumu cīnīties ar neticīgajiem; tad nu sargieties, ka nekļūstat par neticīgo.

0 Nu ardievu, dārgo ģenerāl.

"> Nē, uz redzēšanos, — neaizmirstiet, ka esmu ielūdzies pie jums rītvakar.

4

Tomaša nozīmē rūpes tai sevišķā runas veidā, kufu izgudrojuši krievi un tatāri, lai sarunātos savā starpā. Sai savādajā runas veidā ir daudz vārdu, kuriem nav iespējams atrast sakni ne krievu, ne tatāru valodā.

5

Hurda-murda — iedzīve, tai pašā runas veidā.

6

Jok tatāriski nozīmē nē.

7

Par naībiem sauc cilvēkus, kufiem Šamils uzdevis kaut ko pārvaldīt.

8

1G Vārdam murids ir daudz nozīmju, bet tā, ka tas lietots šai vietā, tas nozīmē kaut ko vidēju starp adjutantu un miesas sargu.

9

Gvarde noirst, bet nepadodas.

10

Zaldātu kāršu spele.

Content

Tolstojs Ļevs Kara stāsti

UZBRUKUMS

MEŽA CIRŠANA

VII

X

TOLSTOJA KARA STĀSTI.

VĀRDNĪCA

SATURS

1