Tolstojs Ļevs

Karš un miers Pirmais un otrais sējums

ĻEVS TOLSTOJS

KARŠ UN MIERS

.

PIRMAIS SĒJUMS

.

PIRMĀ DAĻA

1

— Eh bien, ttion prince. Gčnes et Lucques ne sont plīs que des apatiages, des muias de la famille Buonaparte. Noti, je vous previens, que si vous ne me diles pas, que nous avons la guerre, si vous vous permettez encore de pallier toutes Ies infamies, toutes Ies atrodies de cet Antiekrist (nia parole, j'y crois) — je ne vous connais plus, vous n'etes plus mon ami, vous n'eies plus mans uzticamais vergs, cornme vous dites. [1] [1] — Nu, kņaz, Dženova un Lūka ir tikai Bonapartu ģimenes muižas. Nē, es jūs brīdinu, ja jūs man noteiksiet, ka pie mums ir karš, ja jūs vēl atļausieties aizstāvēt visas šā Antikrista neģēlības un šausmu darbus (goda vārds, es domāju, ka viņš ir Antikrists), — es jūs vairs negribu pazīt, jūs vairs neesat mans draugs, neesat mans uzticamais vergs, kā jūs mēdzat apgalvot. Nu, sveiki, sveiki! Je vois que je vous fais peur, [2] ' redzu, ka es jūs biedēju.sēdieties un stāstiet!

Tā čaloja ķeizarienes Marijas Fjodorovnas galma dāma un uzticības persona, pazīstamā Anna Pavlovna Serera 1805. gada jūlijā, saņemdama augsto valsts ierēdni kņazu Vasiliju, kas pirmais bija ieradies uz viņas viesībām. Anna Pavlovna jau vairākas dienas klepoja, viņai, kā pati izteicās, bija gripa (gripa tolaik bija jauns vārds, ko lietoja tikai nedaudzi). Vēstulītēs, kas no rīta tika izsūtītas ar goda sulaini, visās bez izšķirības bija rakstīts:

«Si vous n'avez rien de mieux ā faire, M. le comle (vai ari mori prince), le si la perspective de passer la soirēe chez une pauvre malude ne vous effratje pas trop, je serai charmēe dc vous voir chez tnoi entrē 7 et 10 heures. Annetie Sclierer[1] «Ja jums, grāf (vai kņaz), nav padomā kas labāks un ja izredzes pavadīt vakaru nabaga slimnieces sabiedrībā jūs pārāk nebaida, man bus ļoti patīkami jūs redzēt šovakar starp pulksten septiņiem un desmitiem. Anna Serera.»

Dīeu, quelle virulente sortie! [3] — ak dievs, kas par niknu uzbrukumu!

— nemaz nesamuls- dams par tādu saņemšanu, atsaucās ienākušais kņazs, ģērbies izšūtā galma mundierī, garās zeķēs un kurpēs, ordeņiem apkāries un līksmu izteiksmi plakanajā sejā.

Viņš runāja tai izsmalcinātajā franču valodā, kāda ne tikvien runāja, bet ari domāja mūsu vectēvi, un ar tām vieglajām pārākuma intonācijām, kas raksturīgas augstākajās aprindās un galmā novecojušam ievērojamam vīram. Viņš piegāja pie Annas Pavlovnas, noskūpstīja tai roku, zemu noliekdams viņas priekšā savu iesmaržoto un spīdīgo, kailo galvvirsu, un omuligi apsēdās uz dīvāna.

Avant tout ditesmoi, comment vous allcz, chere amie? [4] 8 — Vispirms sakiet, — kā jūs jūtaties, dārgā draudzene?

Apmieriniet mani, — viņš teica, balsi nemainīdams un tādā tonī, kurā cauri pieklājībai un līdzjūtībai skanēja vienaldzība un pat zobgalība.

Kā gan var justies vesels, ja māc morāliskas ciešanas? Vai gan sieviete, kas apveltīta ar jūtām, mūsu laikos var palikt mierīga? — Anna Pavlovna iesaucās. — Ceru, ka pavadīsiet pie manis visu vakaru?

Bet svinības pie angļu sūtņa? Šodien taču trešdiena. Man jāparādās ari tur, — kņazs teica. — Meita atbrauks man pakaļ un mani aizvedīs.

Es domāju, ka šās dienas svinības atsauktas. Je vous avoue que toutes ces feles et tous ces eux d'artifice coin- mencent ā devenir insipides*[1] Atzīstos, ka visas šis svinības un uguņošanas sāk kļūt nepanesamas.

Būtu zinājuši, ka jūs tā vēlaties, svinības būtu atsauktas, — kņazs teica, izrunādams šos vārdus pa paradumam, kā uzvilkts pulkstenis, un nemaz negribēdams, lai tiem ticētu.

Ne me tourmentez pas. F.h bieti, qu'a-t-on decidč par rapport ā la depeche de Novosilzojf? Vous savez tout. [5] [1] — nemociet mani. kas tad īsti nolemts sakarā ar Novosiļcova de- pešu? Jūs taču visu zināt.

Kā lai to saka? — kņazs vēsi un garlaikodamies novilka. — Qu'a-t-on decide? On a clecide que Buonaparle a brule ses vaisseaux, et je crois nous somnies en train de brūler Ies nolres. [6] [1] — Ko nosprieda? Sprieda, ka Bonaparte sadedzinājis savus kuģus,

un inēs, šķiet, ari esam gatavi sadedzināt savējos.

Kņazs Vasilijs allaž runāja laiski, kā aktieris mēdz skandēt lomu vecā lugā. Turpretim Anna Pavlovna Serera, par spīti saviem četrdesmit gadiem, bija rosības un trauksmes pārpilna.

Būt entuziastei bija kļuvis par viņas lomu sabiedrībā, un, lai nesagādātu vilšanos cilvēkiem, kas viņu pazina, viņa tēloja entuziasti dažkārt pat tad, kad nemaz negribējās. Atturīgais smaids, kas allaž rotājās Annas Pavlov- nas sejā, kaut ari nepiestāvēja viņas apvītušajiem vaibstiem, pauda, ka viņa, gluži kā izlutināti bērni, pastāvīgi apzinās savu jauko vājību, no kuras nevēlas, nespēj un neatrod par vajadzīgu atbrīvoties.

Runādama par politiskiem notikumiem, Anna Pavlovna iekaisa.

Ak, nestāstiet man par Austriju! Var jau būt, ka es nekā nesaprotu, taču Austrija nekad nav gribējusi un negrib karot. Tā mūs nodod. Krievijai vienīgajai jābūt Eiropas glābējai. Mūsu labdaris zina savu augsto misiju un būs tai Uzticīgs. Tas ir vienīgais, kam es ticu. Mūsu krietnajam un brīnišķīgajam valdniekam lemta visdiženākā loma pasaulē, un viņš ir tik cēlsirdīgs un labs, ka dievs viņu nepametīs un viņš veiks savu misiju — samīs revolūcijas hidru, kas patlaban ir jo šausmīgāka šā slepkavas un ļaundara personā. Mums vieniem jāizpērk nenoziedzīgā asinis. Uz ko lai mēs ceram, es jums jautāju!… Anglija ar savu veikalniecisko garu nesapratīs, nevar saprast visu ķeizara Aleksandra dvēseles cēlumu. Tā atteicās atstāt Maltu. Tā grib saskatīt, tā meklē mūsu rīcībā kādu apslēptu nolūku. I\o viņi teica Novosiļcovam?… Nekā. Viņi nesaprata, ka viņi nespēj saprast mūsu ķeizara pašaizliedzību, kurš neko negrib sev pašam un rūpējas tikai par visas pasaules labklājību. Un ko viņi apsolīja? It neko. Un nepildīs pat to, ko solījuši! Prūsija jau paziņojusi, ka Bonaparte neuzvarams un ka visa Eiropa pret viņu neko neiespēj… Un es neticu nevienam Hār- denberga un Hauhvica vārdam. Cette fameuse neulralite prussienne, ce n'est qu' un piege. [7] [1] Sī izdaudzinātā Prūsijas neitralitāte ir tikai lainalas.Es ticu vienīgi dievam mi mūsu mīļā ķeizara augstajai sūtībai. Viņš izglābs Kiropul… — Viņa pēkšņi apklusa, zobgalīgi pavīpsnādama par savu dedzību.

Man šķiet, — kņazs smaidīdams sacīja, — ja mūsu mīļā Vincengerodes vietā būtu sūtījuši jūs, jūs ar joni panāktu Prūsijas karaļa piekrišanu. Jūs esat tik daiļrunīga. Vai dosiet man tēju?

Tūliņ! A propos, — viņa piebilda, atkal apmierinādamās, — šodien pie manis būs divi ļoti interesanti cilvēki, le vieomie de Mortemart, il est allie aux Montmo- rcncij par Ies Rohans, [8] 1 Ka neaizmirstu, — vikonts Mortemars, viņš ar Roānu starpniecību nācis rados ar A\onmoransī.tā ir viena no Francijas labākajām ģimenēm. Viņš ir viens no krietnajiem emigrantiem, no islajiem. Un tad l'abbe Morio [9] ,' — abats Morio. vai jūs pazīstat šo gudro cilvēku? Viņu pieņēma ķeizars. Jūs zināt?

A! Es ļoti priecāšos, — kņazs teica. — Sakiet, — viņš piebilda sevišķi nevērīgi, it kā nupat tikai atcerējies, Kaut gan tas, ko viņš jautāja, bija viņa apmeklējuma galvenais mērķis, — vai tiesa, ka l'imperatrice-mere1[1] — ķeizariene māte. vēloties barona Funkes iecelšanu par pirmo sekretāru Vīnē? I ost un pauvre sire, ce baron, ā ce qu'il parait. [10] ' Sis barons, kā liekas, ir nožēlojams ktings. — Kņazs Vasilijs vēlējās iedabūt savu dēlu šai vietā, ko citi ii i ķeizarienes Marijas Fjodorovnas gādību centās piešķirt baronam.

Anna Pavlovna gandrīz pavisam aizvēra acis par zīmi, ka nedz viņa, nedz kāds cits nevar spriest par to, ko ķeizariene vēlas vai kas tai labpatīk.

Monsier te baron de Funke a ete recommande ā I imperatrice-mēre par sa soeur,8 • — Baronu Funki ķeizarienei ieteikusi viņas māsa.— viņa tikai noteica skumjā, dzedrā balsī. Tobrīd, kad Anna Pavlovna izrunāja ķeizarienes vārdu, viņas seja pēkšņi pauda dziļu un sirsnīgu padevību un cieņu, kam piejaucās skumjas kā ikreiz, sarunā pieminot savu augsto labvēli. Viņa piebilda, ka viņas majestātei labpaticis parādīt baronam Funkem beaucoup d'estimeun atkal viņas skatienu aizplīvuroja skumjas.

Kņazs vienaldzīgi apklusa. Anna Pavlovna ar tai piemītošo galma dāmas un sievietes veiklību un atjautas pilno taktu gribēja gan iedzelt kņazam par to, ka viņš uzdrīkstējies tā atsaukties par ķeizarienei ieteiktu personu, gan tai pašā reizē arī nomierināt viņu.

Mais ā propos de votre famille,2 — viņa ierunājās, — vai jūs zināt, ka jūsu meita, kopš tā sākusi rādīties sabiedrībā, ļait Ies delices de tout le monde. On la trouve belle, comtne le jour,3' — daudz cieņas. s — Bet, runājot par jūsu ģimeni.

Kņazs palocījās, izteikdams cieņu un atzinību.

Es bieži vien domāju, — Anna Pavlovna, brītiņu klusējusi, turpināja, pievirzīdamās kņazam tuvāk un tam laipni uzsmaidīdama, it kā rādīdama, ka politiskās sarunas un smalkā tērzēšana beigusies un nu sākas sirsnīgas valodas, — es bieži vien pārdomāju, cik netaisni dažkārt mēdz būt sadalīta dzīves laime. Par ko gan liktenis jums piešķīris divus tik jaukus bērnus (izņemot Anatolu, jūsu jaunāko, tas man nepatīk, — viņa, uzacis saraukusi, kategoriski piebilda) — tik brīnum jaukus bērnus? Bet jīis tiešām mazāk par visiem protat tos cienīt un tāpēc neesat viņu vērts.

Un viņa pasmaidīja savu jūsmas pilno smaidu.

Que voulez-vous? Lafaler aurail dit que je n'ai pas la bosse de la palernite,4 8 — sajūsmina visus. Atzīst, ka viņa esot skaista kā diena. « _ Ko lai dara? Lafaters būtu teicis, ka tnan nav tēva jūlu. 6 — mu|ķi.— kņazs sacīja.

Nedzeniet jokus! Es gribēju ar jums nopietni parunāties. Ziniet, es esmu nemierā ar jūsu jaunāko dēlu. Lai tas paliek starp mums (viņas sejā atēnojās skumjas), par Anatolu runāja pie viņas majestātes, un visi jūs nožēlo …

Kņazs neatbildēja, taču Anna Pavlovna, klusu ciezdama, zīmīgi viņā nolūkodamās, gaidīja atbildi. Kņazs Vasilijs saviebās.

Ko tad lai es daru? — viņš beidzot teica. — Jūs zināt, esmu darījis viņu audzināšanas labā visu, ko tēvs var darīt, un abi iznākuši des imbeciles5. Ipolits vismaz ir mierīgs mujķis, bet Anatols — nemierīgs. Tik tās atšķi-

illms, — viņš nobeidza, smaidīdams nedabiskāk un dzīvāk lieka parasti, pie tam ap muti iezīmējušās grumbas sevišķi iim pauda ko negaidīti rupju un nepatīkamu.

Un kalab gan tādiem cilvēkiem kā jūs vispār ir l i mi? Nebūtu jūs tēvs, es nekā nevarētu jums pārmest, — nopūtās Anna Pavlovna, domīgi paceldama acis.

Je suis votre uzticamais vergs, et ā vous seule je puis l'nvouer. Mani bērni — ce sont [es entraves de mon exis- lince.1 ' — Esmu jūsu… un jums vienīgai varu atzīties… — tie ir manas

dzīves slogs. 1 Ko lai dara? ' — Tas ir mans krusts. Es to sev tā izskaidroju. Que i'oulezvous?2… — Viņš brīdi klusēja, ar žestu pauzdams mivu padevību nežēlīgajam liktenim.

Anna Pavlovna nogrima domās.

Vai jūs nekad neesat domājis par to, ka vajadzētu apprecināt jūsu pazudušo dēlu Anatolu? Mēdz teikt, — viņa piebilda, — ka vecmeitām piemītot la manie des ma- liuges3. Es vēl nemanu, ka man piemistu šī vājība, bet man ir kāda pelile personne4, saprecināšanas mānija. ' — jauka būtne. ' — mūsu radiniece, kņaze. • kas pie sava tēva jūtas |oti nelaimīga, une pareute ā nous, une princesse5 Bol- konska. — Kņazs Vasilijs neatbildēja, kaut gan ar aug- slāko aprindu ļaudīm raksturīgo apjautas un atmiņas asumu, pamādams ar galvu, rādīja, ka ņēmis šīs ziņas virā.

Nē, vai jūs zināt, ka šis Anatols man izmaksā četrdesmit tūkstošus gadā, — viņš sacīja, acīmredzot nespēdams apvaldīt savu bēdīgo domu gaitu. Viņš brītiņu klusēja.

Kas būs pēc pieciem gadiem, ja tas tā turpināsies? Voilā l'avantage d'etre pere,6 Redziet, cik izdevīgi būt tēvam. ' Vai viņa ir bagāta, šī jūsu kņaze?

Tēvs ir ļoti bagāts un skops. Viņš dzīvo laukos. Ziniet, tas ir pazīstamais kņazs Bolkonskis, atvaļināts jau nelaiķa ķeizara laikā un iedēvēts par «prūšu karali». Viņš ir ļoti gudrs cilvēks, bet ar dīvainībām un smagu raksturu. l.a pauvre petite est malheureuse, comme Ies pierres?Nabaga mazā ir tik ļoti nelaimiga.

Viņai ir brālis, tas pats, kas nesen apprecējās ar Lise Meinenu, Kutuzova adjutants. Viņš šodien būs pie manis.

Ecoutez, chere Annette! [11] [1] — Paklausieties, mi|ā Anete!— kņazs iesaucās, piepeši satvēris savas sarunu biedrenes roku un diezin kāpēc vilkdams to lejup. — Arrangez-moi cetie afjaire et je suis votre [12] ! — Nokārtojiet man šo lietu, un es būšu mūžīgi jūsu… visuzticamākais vergs ā tout jamais (verks —• comme mon stārasts m'ecrit des [13] [1] — kā mans stārasts man raksta. ziņojumos: ar burtu k). Viņa ir no labas ģimenes un bagāta. Viss, kas man vajadzīgs.

Un ar brīvām un familiārām, graciozām kustībām, kas viņam bija sevišķi iezīmīgas, viņš satvēra galma dāmas roku, noskūpstīja to un noskūpstījis pavēcināja šo pašu roku, pats atslīdzis atzveltnī un lūkodamies sāņus.

Attendez [14] , * — Pagaidiet.— Anna Pavlovna apsvērdama teica. — Es šodien pat parunāšu ar Lise (la femme du jeune Bolconskij) [15] . 6 lizu (jaunā Bolkonska sievu).Un var būt, ka tas nokārtosies. Ce sera dans votre famille, que je ferai mon apprenlissage de vieille fille. [16] [1] Es jūsu ģimene sākšu mācīties vecmeitas tikumus.

II

Annas Pavlovnas viesistaba sāka pamazām pildīties. Sabrauca 'Pēterburgas augstākā aristokrātija, visdažādākā vecuma un rakstura, taču pie vienas sabiedrības piederīgi ļaudis; ieradās kņaza Vasilija meita, skaistule Elēna, kas bija atbraukusi pakaļ tēvam, lai kopā ar to dotos uz svinībām pie sūtņa. Viņa bija balles tērpā ar galma iniciāļiem. Ieradās arī jaunā, mazā kņaziene Bol- konska, ko daudzināja par la femme la plus seduisante de Pelersbourg [17] ; ' — visburvīgāko sievieti Pēterburgā.viņa bija apprecējusies pagājušajā ziemā un tagad, būdama stāvoklī, nemēdza rādities lielajā sabiedrībā, taču vēl apmeklēja nelielas viesības. Atbrauca arī kņaza Vasilija dēls Ipolits kopā ar Mortemaru, kuru ar visiem iepazīstināja; atbrauca arī abats Morio un daudzi citi.

- Jūs vēl neesat redzējušies, — vai arī: — jūs vēl ne- esait pazīstami ar ma tantei [1] — manu krustmāmiņu?— Anna Pavlovna teica ikatbraucējam un visai nopietni veda tos pie sīkas, kuplām lentām rotājušās vecītes, kas vieglā gaitā bija iznākusi un blakus istabas, līdzko sāka ierasties viesi, nosauca viņu viii dus, lēni vērsdama skalienu no viesa uz ma tante, un lini atgāja nost.

Visi viesi izpildīja šo nevienam nepazīstamās, neinteresantās un nevajadzīgās krustmāmiņas apsveicinašanas ceremoniju. Anna Pavlovna ar skumji svinīgu līdzjūtību vēroja šo apsveicināšanos, klusībā izrādīdama savu atzinību Ma tante ikvienam ar tādiem pašiem vārdiem apjautājāas par tā veselību, pastāstīja par savējo un pieminēja viņas majestātes veselību, kas patlaban, paldies dievam, esot labāka. Visi viņi, aiz pieklājības neizrādīdami steigu, ar atvieglojuma sajūtu pēc izpildīta smaga pienākuma atstāja vecenīti, lai pēc tam visu vakaru vairs ne reizes pie tās nepieietu,

Jaunā kņaziene Bolkonska bija paņēmusi līdzi rokdarbu ar zeltu izšūtā samta maisiņā. Viņas glītā virslūpiņa ar tikko manāmu melnu pūciņu bija mazliet paīsa un nesedza zobus, taču jo jaukāk tā pavērās un jo jaukāk brīžam pastiepās un noslīga pār apakšējo. Kā tas parasti mēdz but ar visai pievilcīgām sievietēm, viņas trūkums — palsa virslūpa un puspavērtā mute — šķita īpašs, viņai vienai piemītošs daiļums. Ikvienam bija tīkami uzlūkot šo veselīgo un mundro, jauko topošo māti, kas tik viegli panesa savu stāvokli. Veciem cilvēkiem un garlaicības māktiem, drūmiem jauniešiem šķita, ka, brītiņu pie viņas pa- l.avējušies un parunājušies, tie paši kļūst viņai līdzīgi. Ikviens, kas tērzēja ar viņu un pie katra vārda redzēja tās gaišo smaidu un vienmēr atsegtos, mirdzošos, baltos zobus, domājās patlaban esam sevišķi laipnīgs. Un tā domāja ikviens.

Mazā kņaziene ar rokdarbu somiņu uz rokas gāzelēdamās, sīkiem, žigliem solīšiem apgāja apkārt galdam un, līksmi kartodama tērpu, apsēdās uz dīvāna sudraba patvāra tuvumā, it kā viss, lai viņa darītu ko darīdama, liūtu partie de ptaisir [18] ' izprieca. viņai pašai un visiem apkārtējiem.

J'ai apporle mon ouvrage—[1] — Esmu paņēmusi līdzi darbu. viņa sacīja, taisīdama vaļā savu rokassomiņu un pievērsdamas visiem reizē.

Pielūkojiet, Annette, ne me jouez pas un mauvais toru, — viņa uzrunāja namamāti. — Vous m'avez ecrit, c/ue c'etait une toute petite soiree; voutjez comme je suis attifee. [19] [1] nepiejokojiet mani. jūs man rakstījāt, ka būšot tikai tāds pavisam mazs vakars. Redziet, kā es esmu satuntuļojusies.

Un viņa paplēta rokas, lai parādītu savu mežģīnēm rotāto, pelēko, eleganto tērpu, ko zem krūtīm apjoza plata lente.

Soi/ez iranquille, Lise, vous serez toujours la plus jolie, [20] [1] — Esiet mierīga, Liza, jūs tik un tā būsiet visskaistākā.— Anna Pavlovna atbildēja.

Vous savez, mon mari m'abandonne, — viņa turpināja tādā pašā balsī, pievērsdamās ģenerālim, — il va se faire tuer. Diles tnoi, pourquoi celle vilaine guerre?* [1] — Jūs zināt, mans vīrs mani atstāj, — viņš dodas nāvē. Sakiet

jel, — kam gan vajadzīgs šis nejēdzīgais karš?— viņa jautāja kņazam Vasilijam un, atbildi negaidīdama, pievērsās kņaza Vasilija meitai, skaistajai Elēnai.

Quelle delicieuse personne, que cette petite prin- cesse! [21] ' — Kas par burvīgu sievieti šī mazā kņazienei— kņazs Vasilijs klusu teica Annai Pavlovnai.

Drīz pēc mazās kņazienes ienāca smagnējs, resns jauneklis īsi , apcirptiem matiem, brillēm uz acīm, gaišās biksēs pēc toreizējās modes, brūnā frakā ar augstu žabo. Sis resnais• jaunais cilvēks bija slavenā Katrīnas laiku augstmaņa, patlaban Maskavā uz nāvi slimā grāfa Be- zuhova ārlaulības dēls. Viņš vēl nekur nekalpoja, tikko atgriezies no ārzemēm, kur bija mācījies, un pirmoreiz atradās sabiedrībā. Anna Pavlovna apsveicināja viņu, palocīdamās tā, kā mēdza palocīties vismazāk ievērojamiem viesiem savā salonā. Taču, kaut gan viņa tam bija veltījusi šo viszemākās šķiras sveicienu, Pjēram ienākot, Annas Pavlovnas sejā ieplaiksnījās nemiers un bailes, kādas izpaužas, ieraugot ko pārāk lielu un savai vietai nepiemērotu. Ja arī īstenībā Pjērs bija mazliet lielāks par pārējiem vīriešiem istabā, tad šīs bailes gan varēja atliekties vienīgi uz to gudro un reizē biklo, vērīgo un nemāksloto skatienu, ar ko tas atšķīrās no visiem šai viesistabā.

C'est bien aimable o vous, monsieur Pierre, d'elre vēnu voir une pauvre malade— [1] — Tas ir ļoti laipni no jums, Pjēra kungs, ka esat atnācis apmeklēt nabaga slimnieci.Anna Pavlovna to uzrunāja, izbiedēti saskatīdamās ar krustmāmiņu, kurai viņa to pieveda. Pjērs norūca kaut ko nesaprotamu, joprojām ar skatienu nez ko meklēdams. Viņš priecīgi, līksmi pa- smaidija, kā tuvu paziņu sveicinādams mazo kņazieni, un piegāja pie krustmāmiņas. Annas Pavlovnas bailes izrādijās pamatotas, jo Pjērs atstāja krustmāmiņu, līdz galam nenoklausījies tās stāstījumu par viņas majestātes veselību. Anna Pavlovna izbijusies apturēja viņu ar jautājumu:

Jūs neesat pazīstams ar abatu A'lorio? Tas ir Joti interesants cilvēks … — viņa teica.

Jā, esmu dzirdējis par viņa mūžīgā miera plānu, un tas ir ļoti interesanti, taču diezin vai iespējami…

Jūs domājat?… — Anna Pavlovna jautāja, vienkārši lai kaut ko sacītu, un atkal pievērsās saviem namamātes pienākumiem, taču Pjērs atkal izdarīja nepieklājību. Pirmīt viņš bija aizgājis, līdz galam nenoklausījies savas sarunu biedrenes vārdos; tagad viņš ar savam valodām aizturēja sarunu biedreni, kurai vajadzēja tikt no viņa vajā. Galvu noliecis un lielās kājas iepletis, viņš sāka Annai Pavlovnai pierādīt, kāpēc viņš domā, ka abata plāns ir liimera.

Mēs parunāsimies vēlāk, — Anna Pavlovna smaidot pārtrauca.

Un, atsvabinājusies no jaunā cilvēka, kas neprata uzvesties, viņa atgriezās pie saviem namamātes pienākumiem un turpināja klausīties un skatīties, gatava sniegt palīdzību tur, kur valodas sāka apsīkt. Gluži kā vērptuves īpašnieks, kas, izvietojis strādniekus, apstaigā uzņēmumu un, pamanīdams vārpstu stāvam dīkā vai neparasti stipri čīkstam, steidzas klāt, aptur vai arī ievirza to pienācīgajā gaitā, — tā arī Anna Pavlovna, staigādama pa savu viesistabu, tuvojās apklusušam vai ari pārāk valodīgam pulciņam un ar vienu vārdu vai ari ar kādu pārkārtojumu atkal iedarbināja vienmērīgo, pieklājīgo sarunu mašīnu. Taču aiz visām šim rūpēm viņā varēja manīt sevišķas bailes Pjēra dēļ. Viņa raidīja tam rūpju pilnus skatienus, kad tas piestāja paklausīties, ko spriež ap Mortemaru salasījies pulciņš, un tad pārgāja pie kāda cita, kur runāja abats. Pjēram, kas bija uzaudzis ārzemēs, šis Annas Pavlovnas viesību vakars bija pirmais, ko viņš redzēja Krievijā. Viņš zināja, ka te sapulcējusies visa Pēterburgas inteliģence, un acis viņam šaudījās apkārt kā bērnam rotaļlietu veikalā. Viņš visu laiku baidījās palaist gar ausīm gudras sarunas, ko te varētu dzirdēt. Vērodams šeit sanākušo pašapzinīgās un smalkās sejas izteiksmes, viņš visu laiku gaidija ko sevišķi gudru. Pēdīgi viņš piegāja pie Morio. Saruna viņam šķila interesanta, un viņš apstājās, gaidīdams izdevību izteikt savas domas, kā jaunieši to labprāt mēdz darīt.

III

Annas Pavlovnas viesības bija ievadītas. Vārpstas vienmērīgi un neapklusdamas duca visās malās. Atskaitot ma tante, ,pie kuras sēdēja tikai kāda pusmūža dāma ar asaru izvagotu, kalsnu seju, mazliet pasveša šai spožajā sabiedrībā, viesi bija nošķīrušies trijos pulciņos. Vienā, kur pārsvarā bija vīrieši, centrā atradās abats; otrā, jauniešu pulciņā, — kņaza Vasilija meita, skaistā kņaze Elēna, un jaukā, sārtā, saviem jaunajiem gadiem par daudz pilnīgā mazā kņaziene Bolkonska. Trešajā — Mor- temars un Anna Pavlovna.

Vikonts bija piemīlīgs, jauns cilvēks ar maigiem vaibstiem un maigām manierēm. Viņš acīm redzami domājās esam slavenība, taču, būdams labi audzināts, kautri ļāvās tai sabiedrībai, kurā patlaban atradās. Anna Pavlovna acīmredzot cienāja ar viņu savus viesus. Gluži kā labs viesnīcnieks vērša gaļas gabalu, ko negribētos ēst, ja to redzētu netīrā virtuvē, pasniedz kā kaut ko neparasti lielisku, tāpat arī Anna Pavlovna šovakar saviem viesiem servēja vispirms vikontu, tad abatu kā nezin ko ārkārtīgi izsmalcinātu. Mortemara pulciņā tūdaļ sāka runāt par Angcnas hercoga nogalināšanu. Vikonts apgalvoja, ka Angenas hercogs gājis bojā savas augstsirdības dēļ un ka Bonaparta saniknojumam bijuši sevišķi cēloņi.

Ahf votjons. Coniez-nous ceļa, vicomle, [22] [1] — Ak jā! Pastāstiet mums par to, vikont.— iesaucas Anna Pavlovna, ar prieku juzdama, ka šī frāze atgādina kaut ko ā la Louis XV, — conlez-nous ceļa, vicomle [23] .

Vikonts palocījās par zīmi, ka gatavs paklausīt, un ilrklajigi pasmaidīja, Anna Pavlovna sakārtoja viesus olui vikontam apkārt un aicināja visus klausīties viņa

stāstu.

• / vicomle a ete personnellement connude monseig- flOMr,* — Vikonts bijis ar hercogu personiski pazīstams. Lilija XV stilā, — pastāstiet mums par to, vikont.- - Auna Pavlovna kādam pačukstēja. — Le vi- utmtft r\t un parfait conteur, [24] ' — Vikonts prot apbrīnojami stāstīt.' — viņa izmeta otram.

Ciimiuc on voit l'homme de la bonne cotnpagnie, [25] ' — Kā gan tūdaļ var pazīt labākās sabiedrības cilvēku.— viņa sacija trešajam; un vikonts bija pasniegts sabiedrī- l'.ii vissmalkākajā un viņam visizdevīgākajā veidā kā ar /a|umiein pārkaisīts rostbifs karstā bļodā.

Vikonts jau gribēja sākt stāstīt un delikāti pasmaidīja.

Pārnāciet šurp, cliere Hēlēne, [26] • — mīļo Elēn.— Anna Pavlovna nicināja skaistuli kņazi, kas sēdēja attālāk, otras grupas centrā.

Kņaze Elēna smaidīja; viņa piecēlās ar to pašu nemainīgo ļoti skaistas sievietes smaidu, ar kādu bija ienākusi viesistabā. Savu efeju un sūnu imitācijām greznoto balto balles tērpu viegli čaukstinādama, baltajiem pleciem mirdzot, matiem un briljantiem vizmojot, viņa izgāja starp vīriešiem, kas pašķīrās viņas priekšā, un, ne uz vienu nepaskatīdamās, bet visiem uzsmaidīdama un it kā laipni ļaudama ikvienam priecāties par sava auguma, pilnīgo plecu, pēc toreizējās modes stipri atsegto krūšu un muguras daiļumu, un it kā nesdama līdzi balles mirdzumu, tuvojās Annai Pavlovnai. Elena bija tik skaista, ka viņā ne vien nemanīja pat ne koķetības ēnas, bet, taisni otrādi, viņa šķita it kā kaunamies par savu neapšaubāmo un pārāk spēcīgi un uzvaroši iedarbīgo daiļumu. Viņa it kā vēlējās, taču nespēja samazināt sava skaistuma ietekmi.

Quelle belle personnel [27] — kas par skaistuli!— sacīja ikviens, kas viņu redzēja. Vikonts paraustīja plecus un nodūra acis, it kā viņu būtu pārsteidzis kas neparasts, kad tā apsēdās viņa priekšā, apmirdzēdama arī viņu ar to pašu nemainīgo smaidu.

Madame, je crains pour mes motjens devant un pa- reil auditoire — Es tiešām baidos par savām spējām šādas auditorijas priekšā.— viņš teica, smaidot noliekdams galvu.

Kņaze atbalstīja savu kailo, apaļīgo roku uz galdiņa un neuzskatīja par vajadzīgu kaut ko iebilst. Viņa smaidīdama gaidīja. Visu laiku, vikontam stāstot, viņa sēdēja taisni, paretam paraudzīdamās te uz savu apaļīgo, skaisto roku, kas vāri gulēja uz galda, te uz savām vēl skaistākajām krūtīm, uz kurām tā kārtoja briljantu rotu; vairākkārt viņa sakārtoja sava tērpa krokas un, kad stāstījums aizkustināja, atskatījās uz Annu Pavlovnu un tūdaļ pieņēma to pašu izteiksmi, kāda bija galma dāmas sejā, un tad atkal nomierinājās starojošā smaidā. Elēnai nopakaļ pienāca arī mazā kņaziene no tējas galda.

Atlendez moi, je vais prendre mon ouvrage, [28] [1] — Pagaidiet, es paņemšu savu rokdarbu.— viņa sacīja. — Voyons, a quoi pensez-vous? — viņa uzsauca kņazam Ipolitam. — Apporlez moi mon ridicule! [29] 8 — Klausieties, — par ko jūs domājat? Atnesiet manu rokassomiņul

Kņaziene, smaidīdama un ar visiem runādamās, pēkšņi izraisīja pārgrupēšanos un apsēdusies līksmi sakārtojās.

Tagad man ir labi, — viņa noteica un, palūgusi sākt, ķērās pie darba..

Kņazs Ipolits, atnesis rokassomiņu, sekoja viņai un, piestūmis savu atzveltni cieši klāt, apsēdās līdzās.

Le charmant Iiippolyte [30] ' burvīgais Ipolits.pārsteidza ar savu neparasto līdzību skaistulei māsai un vēl vairāk ar to, ka, par spīti šai līdzībai, viņš bija pārsteidzoši neglīts. Viņa vaibsti bija tādi paši kā māsai, taču tai visu apmirdzēja nemainīgs dzīves prieka pilns, pašapmierināts jaunības smaids un neparasts, antīks ķermeņa daiļums; brālim turpretim to pašu seju aizmigloja idiotisms, un tā pastāvīgi pauda pašapzinīgu īdzību, bet augums bija kalsns un vārgs. Acis, deguns, mute — tas viss raucas kopā it kā vienā nenoteiktā un garlaicīgā grimasē, bet rokas un kājas allaž pieņēma nedabisku stāvokli.

Cc n'est pas une hisioire de revenants? [31] ' — vai tikai tas nav spoku stāsts? .— viņš jautāja, apsēdies blakus kņazienei un ar skubu pacēlis pie acīm lorneti, it kā bez šā rika nevarētu sākt runāt.

Mais noti, mon cher,2 1 — Nē taču, mijais— plecus raustīdams, atte-ica pārsteigtais stāstītājs.

C'est que je deleste Ies hisioires de revenants,3 3 — Tāpēc ka spoku stāsti man riebj.— kņazs Ipolits teica tādā tonī, kas liecinaja, ka viņš šos vārdus vispirms izrunāja un tikai tad apjēdza, ko tie nozīmē.

Aiz pašapziņas, ar kādu viņš runāja, neviens nevarēja saprast, vai tas, ko viņš teica, ir ļoti gudri vai ļoti muļķīgi. Viņš bija ģērbies tumšzaļā frakā, cuisse de tu/mpli effratjee4 4 izbiedētās nimfas miesaskrāsas biksēs, kā pats izteicās, āvies garas zeķēs un kurpēs.

Vicomte5 ļoti jauki pastāstīja tolaik bieži atkārtoto anekdoti, ka Angcnas hercogs devies uz Parīzi pie m-lle Georgee un ka tur viņš saticies ar Bonaparti, kam arī slavenā aktrise dāvājusi savu labvēlību, un ka tur, sastopoties ar hercogu, Napoleonam nejauši uznācis ģībonis, kas viņam nereti gadoties, un viņš atradies hercoga varā, ko hercogs neesot izmantojis, bet ka Bonaparte vēlāk par šo augstsirdību atriebies hercogam ar nāvi.

Stāsts bija ļoti jauks un interesants, sevišķi tanī vietā, kur abi sāncenši pēkšņi pazīst viens otru, un dāmas šķita satrauktas.

Chartnani,1 7 — Burvīgi.— Anna Pavlovna iesaucās, jautājoši atskatīdamās uz mazo kņazieni.

Charmant, — nočukstēja mazā kņaziene, iesprauz- daina adatu šuveklī it kā par zīmi, ka stāsta pievilcīgums un burvīgums neļauj tai turpināt darbu.

Vikonts prata novērtēt šo kluso uzslavu un, pateicīgi pasmaidījis, dzīrās turpināt; taču šai brīdī Anna Pavlovna, visu laiku vērojusi viņai bīstamo jaunekli, pamanīja, ka tas it kā pārāk dedzigi un skaļi runā ar abatu, un steidzās palīgā uz nedrošo vietu. Patiešām, Pjēram bija  izdevies uzsākt ar abatu sarunu par politisko līdzsvaru, un abats, redzami ieinteresēts par jaunekļa vientiesīgo dedzību, izklāstīja viņam savu iemīļoto ideju. Abi klausījās un runāja pārāk dzīvi un dabiski, un taisni tas Annai Pavlovnai nepatika.

Līdzeklis ir Eiropas līdzsvars un droit des gens\ [1] — tautu tiesības.— abats runāja. — Vajag tikai vienai varenai valstij, tādai kā Krievija, kas izdaudzināta ar savu barbarismu, nesavtīgi nostāties šādas apvienības priekšgalā, kuras mērķis ir Eiropas līdzsvars, — un tā izglābs pasauli!

Kā tad jūs atradīsiet tādu līdzsvaru? — Pjērs iesāka; bet tobrīd pienāca Anna Pavlovna un, uzmetusi Pjēram stingru skatienu, apjautājās itālietim, kā viņš panesot šejienes klimatu. Itālieša seja pēkšņi pārvērtās un pieņēma aizvainojoši liekulīgu, saldu izteiksmi, kāda tam, redzams, bija pierasta sarunā ar sievietēm.

Mani tā apbūris šās sabiedrības prāta un izglītības daiļums, sevišķi tas sakāms par dāmu sabiedrību, kurā man bijusi laime tikt pieņemtam, ka neesmu vēl paguvis domāt par klimatu, — viņš atbildēja.

Neatlaizdama vairs abatu un Pjēru no sevis, Anna Pavlovna, lai ērtāk varētu paturēt acīs, pievienoja viņus kopējam pulciņam.

Tobrīd viesistabā ienāca jauns viesis. Tas bija jaunais kņazs Andrejs Bolkonskis, mazās kņazienes vīrs. Kņazs Bolkonskis bija neliela auguma, visai skaists jauns vīrietis ar noteiktiem un asiem vaibstiem. Itin viss viņā, sākot ar gurdo, garlaikoto skatienu līdz rāmajai un vienmērīgajai gaitai, bija viskrasākajā pretstatā viņa mazajai, spriganajai sievai. Acīmredzot visi, kas atradās viesistabā, bija viņam ne tikvien pazīstami, bet jau tā apnikuši, ka pat skatīties un klausīties tajos bija ļoti garlaicīgi. No visām apnikušajām sejām, šķiet, visvairāk bija apnikusi viņa glītās sievas seja. Ar grimasi, kas bojāja viņa skaisto seju, kņazs Andrejs novērsās no sievas. Viņš noskūpstīja roku Annai Pavlovnai un, acis miegdams, aplūkoja visu sabiedrību.

Vous vous enrdlez pour la guerre, mon prince? [32] [1] — Jūs pošaties karā, kņaz?— Anna Pavlovna jautāja.

Le general Ķouiouzoff, — Bolkonskis atbildēja, kā francūzis uzsvērdams pēdējo balsienu zoff, — a bieti voulu de moi pour aide-de-camp ..[1] — Ģenerālis Kutuzovs vēlas mani par savu adjutantu …

Et Lise, votre femme? [33] ' — un liza, jūsu sieva?

Viņa brauks uz laukiem.

Vai jūs grēka nebīstalies, atņemdams mums savu brīnišķīgo sievu?

Andre, [34] — ierunājās viņa sieva, vērsdamas pie vīra tai pašā koķetajā balsī, kādā mēdza runāt arī ar svešiem, — kādu gadījumu vikonts mums pastāstīja par tn-lle Zoržu un Bonaparti!

Kņazs Andrejs piemiedza acis un aizgriezās. Pjērs, kas kopš Andreja ienākšanas viesistabā nebija novērsis no viņa savu līksmo un draudzīgo skatienu, piegāja viņam klāt un satvēra aiz rokas. Kņazs Andrejs, atpakaļ nepaskatījies, sarauca seju īgnumā pret to, kas aizskāris viņa roku, taču, ieraudzījis Pjēra smaidošo seju, negaidīti lab- labsirdigi un patīkami pasmaidīja.

Skat tik!… Arī tu esi sabiedrībā! — viņš uzsauca P jēram.

Es zināju, ka jūs būsiet, — Pjērs atbildēja. — Aizbraukšu pie jums vakariņās, — viņš klusu piebilda, iai netraucētu vikontu, kas turpināja savu stāstu. — Vai var?

Nē, nevar, — kņazs Andrejs smiedamies attrauca, ar rokas spiedienu likdams Pjēram manīt, ka par to nav ko vaicāt. Viņš gribēja vēl ko teikt, bet tobrīd pieceiās kņazs Vasilijs ar meitu, un vīrieši pietrūkās kājās, lai dolu viņiem ceļu.

Jiīs mani atvainojiet, mīļo vikont, — kņazs Vasilijs teica francūzim, mīlīgi vilkdams to aiz piedurknes atpakaļ uz krēsla, lai viņš neceltos kājās. — Sīs nelaimīgās svinības pie sūtņa laupa man prieku un pārtrauc jūs. Man ļoti žēl atstāt jūsu burvīgo vakaru, — viņš sacīja Annai Pavlovnai.

Viņa meita, kņaze Elēna, viegli pieturēdama tērpa krokas, gāja starp krēsliem, un smaids viņas daiļajā sejā staroja vēl gaišāk. Pjērs gandrīz izbiedētām, jūsmas pilnām acīm noraudzījās šai skaistulē, kad tā gāja viņam garām.

Loti skaista, — noteica kņazs Andrejs.

Ļoti, — Pjērs atbalsoja.

Kņazs Vasilijs, garām iedams, satvēra Pjērn aiz rokas un uzrunāja Annu Pavlovnu.

Iedīdiet man šo lāci, — viņš sacīja. — Viņš dzīvo pie manis jau veselu mēnesi, un es pirmoreiz redzu viņu (audīs. Nekas jaunam cilvēkam nav tik vajadzīgs kā gudru sieviešu sabiedrība.

Anna Pavlovna pasmaidīja un apsolījās nodarboties ar Pjēru, kas, kā viņa zināja, bija kņazam Vasilijam rada no tēva puses. Pusmūža dāma, kas pirmīt sēdēja pie ma tante, ar skubu piecēlās un panāca kņazu Vasiliju priekštelpā. No viņas sejas bija izgaisusi visa pirmītējā liekuļotā interese. Viņas labsirdīgā, asaru izvagotā seja pauda vienīgi nemieru un bailes.

Ko jūs man teiksiet, kņaz, par manu Borisu? — viņa jautāja, panākusi kņazu priekštelpā. (Viņa izrunāja Borisa vārdu, sevišķi uzsvērdama o skaņu.) — Es ilgāk nevaru palikt' Pēterburgā. Sakiet jel, — kādas ziņas es varu aizvest savam nabaga zēnam?

Kaut gan kņazs Vasilijs nelabprāt un gandrīz nevērīgi uzklausīja pusmūža dāmu, izrādīdams pat nepacietību, viņa tam laipni un aizkustinoši smaidīja un, lai tas neaizietu, satvēra to aiz rokas.

Kas jums tur liels — aizmest vārdiņu ķeizaram, un viņu pārcels tieši uz gvardi, — viņa lūdza.

Ticiet, kņazien, es darīšu visu, ko spēju, — kņazs Vasilijs atbildēja, — taču man grūti lūgt ķeizaru; es dodu jums padomu ar kņaza Goļicina starpniecību griezties pie Rumjanceva: tas būtu prātīgāk.

Pusmūža dāma kņaziene Drubecka piederēja pie vienas no Krievijas labākajām ģimenēm, taču viņa bija nabadzīga, sen jau aizgājusi no augstākās sabiedrības un pazaudējusi agrākos sakarus. Tagad viņa bija te, lai izgādātu savam vienīgajam dēlam ieskaitīšanu gvardē. Tikai tādēļ, lai sastaptu kņazu Vasiliju, viņa bija pieteikusies un atbraukusi uz Annas Pavlovnas viesībām, tikai tāpēc bija klausījusies vikonta stāstu. Kņaza Vasilija vārdi viņu sabaidīja; kādreiz skaistajā sejā pavīdēja niknums, taču tas ilga likai mirkli. Viņa atkal pasmaidīja un ciešāk satvēra kņaza Vasilija roku.

Paklausieties, kņaz, — viņa sacīja, — es nekad neesmu jūs lugusi, nekad vairs arī nelūgšu, nekad neesmu atgādinājusi sava tēva draudzīgo attieksmi pret jums. Taču tagad es dieva vārdā lūdzu jūs, izdariet to mana dēla labā, un es jūs uzskatīšu par savu labdari, — viņa steidzīgi piebilda. — Nē, nedusmojieties, bet apsoliet man. Es lūdzu Goļicinu, viņš mani noraidīja. Sotjez le boti etifanl qui vous avez ele,' [1] Esiet jel tas pats labais zēns, kāds jlīs bijāt.— viņa runāja, pūlēdamās smaidīt, bet acīs tai bija asaras.

Papā, mēs nokavēsim, — ieminējās Elēna, kas gaidīja pie durvīm, pagriezusi savu skaisto galvu uz antīkajiem pleciem.

Ietekme augstākajā sabiedrībā ir kapitāls, kas jāglabā, lai tas neizsīktu. Kņazs Vasilijs to zināja un, reiz apsvēris, ka, aizrunādams par visiem, kas viņu lūdz, drīz vien nevarēs lūgt sevis labā, reti kad izmantoja savu ietekmi. Attiecība uz kņazieni Drubecku pēc tās pēdējiem vārdiem viņš tomēr sajuta ko līdzīgu sirdsapziņas pārmetumam. Viņa tam atgādināja patiesību: par saviem pirmajiem soļiem dienestā tas bija pateicību parādā viņas tēvam. Turklāt no viņas izturēšanās veida kņazs vēroja, ka viņa ir viena no tam sievietēm, sevišķi mātēm, kas, reiz ieņēmušas ko galvā, neatkāpsies, līdz viņu vēlēšanās būs izpildīta, bet pretējā gadījumā gatavas mūždien ik bridi uzmākties un rīkot pat scēnas. Sis pēdējais apsvērums padarīja viņu svārstīgu.

Chere Anna Mihailovna, — viņš sacīja ar savu parasto familiaritāti un garlaicību balsī, — man ir gandrīz neiespējami izdarit to, ko jūs vēlaties; taču, lai pierādītu jums, kā jūs mīlu un ka cienu jūsu nelaiķa tēva piemiņu, es darīšu neiespējamo: jūsu dēlu ieskaitīs gvardē, dodu jums uz to savu roku. Vai esat apmierināta?

Mans mīļais, jūs esat mans labdaris! Neko citu es no jums arī negaidīju; es zināju, cik jūs esat labs.

Viņš dzīrās aiziet.

Pagaidiet, tikai pāris vārdu. Une fois passe aux gardes.. . [35] * Un kad viņu pārcels uz gvardi… — Viņa sastomījās: — Jūs esat labās attiecībās ar Alihailu Ilarionoviču Kutuzovu, ieteiciet Borisu viņam par adjutantu. Tad es būtu mierīga un tad jau nu …

Kņazs Vasilijs pavīpsnāja.

To es neapsolu. Jūs nezināt, kā Kutuzovu apstāj, kopš viņš iecelts par virspavēlnieku. Viņš pats man teica, ka visas Maskavas lielkundzes sazvērējušās atdot visus savus dēlus viņam par adjutantiem.

Nē, apsoliet jel, es jūs nelaidīšu, manu mīļo labdari.

Papā, — skaistule atkal atkārtoja tai pašā balss noskaņā, — mēs nokavēsim.

Nu, au revoir, [36] [1] — uz redzēšanos. sveiki. vai redzat?

Tātad rīt jūs runāsiet ar ķeizaru?

Katrā ziņā, bet ar Kutuzovu neapsolu.

Nē, apsoliet, apsoliet jel, Basite, [37] — anna mihai- lovna sauca viņam paka) ar jaunas koķetes smaidu, kas, jādomā, kādreiz tai bijis parasts, bet tagad tā nepiestāvēja viņas novārgušajai sejai.

Viņa, redzams, bija aizmirsusi savus gadus un pa paradumam laida darbā visus sensenos sievietes ieročus. Taču, tiklīdz kņazs bija izgājis, viņas sejā atkal iegūla tā pati saltā, liekuļotā izteiksme, kāda tai bija pirmīt. Viņa atgriezās pie viesu grupas, kur vikonts turpināja savu stāstu, un atkal izlikās klausāmies, gaidīdama, kad varēs doties projām, jo viņa savu bija panākusi.

Bet kā jums šķiet visa šī pēdējā komēdija ar du saere de Milan? [38] [1] kronēšanu Milānā?— Anna Pavlovna iejautājās. — Et la nouvelle cotnedie des peuples de Genes et de L.ucques, qui viennent presenter leurs voueux a M. Buonaparle. M. Buo- naparte assis sur un trane, et exau(ant Ies voeux des na- tions! Adorable! Non, mais c'est ā en devenir follel On dirait, que le monde entier a perdu la lete** — Un tad vēl šī jaunā komēdija: Dženovas un Lūkas iedzīvotāji

izteic Bonapartes kungam savas vēlēšanās. Un Bonapartes kungļ

sēž tronī un izpilda tautas gribu! Burvīgi! Nē, tur taču trakam

jākļūst! Šķiet, visa pasaule zaudējusi prātu.

Kņazs Andrejs pasmīnēja, raudzīdamies Annai Pavlovnai tieši sejā.

«Dieu me la donne, gare ā qui la touche,» — viņš sacīja. (Bonnparta vārdi, ko tas teicis, uzliekot kroni.) — On did qu'il a ete tres beau en prononļant ces paroles, [39] — viņš piebilda un vēlreiz atkārtoja šos vārdus itā- liski: «Dio mi la dona, guai a chi la tocca.»[1] — «Dievs man to dod, lai sargās, kas ķersies tam klāt!» — Stāsta, viņš bijis lielisks, teikdams šos vārdus.

J'espdre enfin, — Anna Pavlovna turpināja, — que (a a ete la goulte d'eau qui fera deborder le verre. Les souverains ne peuvenl plus supporter cet homme, qui me- nace tout. [40] [1] — es ceru, ka tas beidzot būs bijis tas piliens, kas liks ūdenim glāzē plūst pāri malai. Valdnieki nevar vairs ciest šo cilvēku, kas apdraud visu.

Les souverains? Je ne parle pas de la Russie, — vikonts pieklājīgi un bezcerīgi iebilda: — Les souverains, madame! Ģu'ondls fait pour Louis XVII, pour la reinc, pour madame Elisabeth? Rien, — viņš iejūsminādamies turpināja. — Et croyezmoi, ils subissent la punition pour leur trahison de la cause des Bourbons. Les souverains? Ils envoient des ambassadeurs complimenter l'usurpateur. [41] [1] — valdnieki? es nerunāju par Krieviju. Valdnieki? Bet ko gan viņi ir darījuši Luija XVII labā, karalienes labā, Elizabetes labā? It nekā. Un ticiet man, viņi cieš sodu par savu neuzticību Bur- bonu lietai. Valdnieki? Viņi sūta vēstniekus apsveikt uzurpatoru.

Un, nicīgi nopūties, viņš atkal pārmainīja pozu. Kņazs Ipolits, kas caur lorneti ilgi bija vērojis vikontu, pie šiem vārdiem piepeši ar visu augumu pagriezās pret mazo kņazieni un, palūdzis no viņas adatu, sāka, ar to uz galda zīmēdams, rādīt viņai Kondē ģerboni. Viņš ar tik svarīgu seju skaidroja kņazienei šo ģerboni, it kā tā būtu viņu lugusi to darīt.

Bāton de gueules, engrele de gueules d'azur — tnai- son Conde,* [1] (Burtiski netulkojama frāze, jo sastāv no konvencionāliem heraldikas terminiem, kas lietoti ne visai precīzi. Nozīmē: Kondē ģimenes ģerbonis ir vairogs ar šaurām, sarkanām un zilām robotām josliņām.)

— viņš stāstīja.

Kņaziene smaidīdama klausījās.

Ja Bonaparte vēl vienu gadu paliks Francijas tronī, — vikonts turpināja aizsākto sarunu un izskatījās kā cilvēks, kas neklausās citos, bet jautājumā, ko pārzina labāk par visiem, seko vienīgi savu domu gaitai, — tad notikumi aizies pārāk tālu. Intrigas, varmācība, trimda, nāves sodi uz visiem laikiem iznīcinās franču sabiedrību, es domāju labāko sabiedrību, un tad …

Viņš paraustīja plecus un noplātīja rokas. Pjērs gribēja ko iebilst: saruna viņu interesēja, taču Anna Pavlovna, kas viņu uzmanīja, pārtrauca.

Ķeizars Aleksandrs, — viņa sacīja ar skumjām, kas jaudās viņas balsī vienmēr, kad viņa runāja par ķeizarisko ģimeni, — ir paziņojis, ka atstāšot franču pašu ziņā izvēlēties valdīšanas veidu. Un es domāju, nav šaubu, ka visa lauta, atbrīvojusies no uzurpatora, metīsies likumīgā karaļa rokās, — Anna Pavlovna runāja, cenzdamās būt laipna pret emigrantu un rojālistu.

Tas ir apšaubāmi, — kņazs Andrejs iebilda. — Mon- siettr le vicomle1 [1] — Vikonta kungsgluži pareizi domā, ka notikumi jau aizgājuši pārāk tālu. Man šķiet, ka būs grūti atgriezties pie vecā.

Cik esmu dzirdējis, — sarkdams sarunā atkal iejaucās Pjērs, — gandrīz visa muižniecība jau pārgājusi Bo- naparta pusē.

Tā runā bonapartisti, — atcirta vikonts, uz Pjēru nepaskatīdamies. — Patlaban grūti izzināt Francijas sabiedrisko domu.

Bonaparte l'a dit, [42] [1] — bonaparts to ir pateicis.— kņazs Andrejs ironiski noteica. (Varēja redzēt, ka vikonts viņam nepatika un ka viņš, kaut arī uz to nemaz neskatījās, savas runas vērsa pret to.)

«rJe leur ai montre le chemin de la gloire,» — viņš ieteicās pec neilga klusuma, atkal atkārtodams Napoleona vārdus, — «ils n'en ont pas voulu; je leur ai ouvert mes antiehambres, ils se sont precipites en foule .. .» Je ne sais pas ā quel poitil il a eu le droit de le dire?[1] — «Es viņiem parādīju ceļu uz slavu, viņi negribēja; es pavēru

viņiem durvis uz savām priekštelpām; viņi tajās metās bariem…»

Es nezinu, kādas tiesības viņam bija tā runāt.

Aucun* ' — Nekādu.— vikonts attrauca. — Pēc hercoga nogalināšanas pat vispartejiskākie cilvēki viņā vairs nesaskata varoni. Si meme ga ete un heros pour certaines gens, — vikonts turpināja, vērsdamies pie Annas Pavlov-

nas, — deptiis l'assassinat du duc il y a un marhjr dc plus dans le ciel, un heros de moins sur la terre[1] — Ja arī viņš dažiem cilvēkiem šķita varonis, tad pēc hercoga noslepkavošanas debesis ir par vienu mocekli vairāk un virs zemes par vienu varoni mazāk.

Anna Pavlovna un pārējie nepaspēja vēl ar smaidu izteikt atzinību šiem vikonta vārdiem, kad Pjērs atkal iejaucās sarunā, un Anna Pavlovna, gan paredzēdama, ka viņš pateiks ko nepieklājīgu, nepaguva viņu vairs apturēt.

Angenas hercoga sodīšana ar nāvi, — Pjērs sacīja,

bija valstiska nepieciešamība; un taisni tas, ka Napoleons nebaidījās viens pats uzņemties atbildību par šo rīcību, manuprāt, liecina par viņa dvēseles cēlumu.

Dieul mon dieu! [43] [1] ak mans dievs! — anna pavlovna šausmās nočukstēja.

Comment, M. Pierre, vous trouvez que l'assassinat est grancleur d'āme? [44] [1] Kā, msjē Pjēr, jūs slepkavībā saskatāt dvēseles cēlumu?— iesaucās mazā kņaziene, smaidīdama un pievilkdama tuvāk savu rokdarbu.

Ah! Oh! — atskanēja dažādās balsīs.

Capital!* [1] Lieliski!— kņazs Ipolits angliski iesaucās un ņēmās plaukšķināt ar delnu sev pa celi. Vikonts tikai paraustīja plecus.

Pjērs svinīgi pār brillēm pavērās klausītājos.

Es tā runāju tāpēc, — viņš apņēmīgi turpināja,

ka Burboni muka no revolūcijas, pamezdami tautu anarhijai; un vienīgi Napoleons mācēja izprast revolūciju, uzvarēt to un tāpēc vispārējas labklājības labad nevarēja saudzēt viena cilvēka dzīvību.

Vai jūs nevēlētos pāriet pie tā galda? — Anna Pavlovna iejautājās. Taču Pjērs neatbildējis turpināja savu runu.

Nē, — viņš runāja, aizvien vairāk un vairāk aizraudamies, — Napoleons ir dižens tāpēc, ka nostājās pāri revolūcijai, apspieda tās ļaunprātības, paturēdams visu labo, — gan pilsoņu vienlīdzību, gan vārda un preses brīvību, — un tikai tāpēc viņš arī ieguva varu.

Jā, nebūtu viņš sagrābto varu izmantojis slepkavībām, bet atdevis likumīgajam karalim, — sacīja vikonts, tad es viņu dēvētu par dižu cilvēku.

To viņš nemaz nevarētu. Tauta viņam deva varu tikai tālab, lai viņš to atbrīvotu no Burboniem, un tāpēc, ka tauta viņā saskatīja lielu cilvēku. Revolūcija bija dižens pasākums, — msjē Pjērs turpināja, ar šo pārdrošo un izaicinošo apgalvojumu pierādīdams savu zajo jaunību un vēlēšanos drīzāk visu izteikt.

Revolūcija un karaļa slepkavība dižens pasākums? … Tādā gadījumā … bet vai jūs nevēlētos pāriet pie tā galda? — Anna Pavlovna atkārtoja.

Contrat social[1] — Ruso «Sabiedriskais līgums».— ar lēnprātīgu smaidu noteica vikonts.

Es nerunāju par karaļa slepkavību. Es runāju par idejām.

Jā gan, laupīšanas, slepkavības un valdnieka nogalināšanas idejas, — atkal pārtrauca ironiska balss.

Tās, protams, bija galējības, taču tas nav galvenais. Galvenais ir cilvēka tiesības, atbrīvošana no aizspriedumiem, pilsoņu vienlīdzība; un visas šīs idejas Napoleons ir paturējis spēkā.

Brīvība un vienlīdzība, — vikonts nicīgi novilka, it kā beidzot apņēmies nopietni pierādīt šim jauneklim visu tā runu muļķīgumu, — tie ir skaļi vārdi, kas jau sen sakompromitēti. Kam gan netīk brīvība un vienlīdzība? Jau mūsu pestītājs sludināja brīvību un vienlīdzību. Vai pēc revolūcijas cilvēki ir kļuvuši laimīgāki? Taisni otrādi. Mēs gribējām brīvību, bet Bonaparte to iznīcināja.

Kņazs Andrejs smaidīdams uzlūkoja drīz Pjēru, drīz vikontu, drīz namamāti. Pirmajā mirklī pēc Pjēra izlēciena Annu Pavlovnu, par spīti viņas sabiedriskajai rutīnai, pārņēma šausmas, taču, pamanījusi, ka, nevērojot Pjēra zaimojošās runas, vikonts nezaudē savaldīšanos, un pārliecinājusies, ka novirzīt šo sarunu uz citu pusi vairs nav iespējams, viņa saņēmās un, pievienojusies vikontam, uzbruka runātājam.

Mais, mon cher m-r Pierre, [45] « — bet manu mīļo msjē Pjēr.— Anna Pavlovna teica, — kā tad jūs izskaidrojat, ka dižais cilvēks varēja bez tiesas un bez vainas sodīt ar nāvi hercogu, kas taču arī beigu beigās bija tikai cilvēks.

Es būtu jautājis, — pievienojās vikonts, — kā mon* sieur izskaidro 18. brimēru? Vai tā nav krāpšana? C'est un escamolage, qui ne ressemble nullement ā la maniere d'agir cl'un grand homme. [46] [1] tā ir blēdība, kas nepavisam neatgādina diža cilvēka rīcību.

Un gūstekņi, ko viņš Āfrikā nogalinājis? — papildināja mazā kņaziene. — Tas ir šausmīgi! — Un viņa paraustīja plecus.

C'est un roiurier, vous aurez heau dire, [47] [1] — tas ir iznirelis, sakiet, ko gribat.— piebilda kņazs Ipolits.

Msjē Pjērs nezināja, kam atbildēt, pārlaida skatienu visiem un pasmaidīja. Viņš smaidīja gluži citādi nekā pārējie cilvēki, kuriem smaids sadzīvo ar sejas nopietnību. Turpretim, kad viņam sejā uzplauka smaids, tad šī nopietnā un pat mazliet drūmā seja pēkšņi vienā mirklī izgaisa un parādījās cita — bērnišķīga, labsirdīga, pat pamuļķīga un šķita lūdzam piedošanu.

Vikontam, kas viņu redzēja pirmoreiz, kļuva skaidrs, ka šis jakobīnis nav nemaz tik briesmīgs kā viņa vārdi. Visi apklusa.

Kā jūs gribat, lai viņš atbild visiem uzreiz? — iejaucās kņazs Andrejs. — Turklāt vajag taču valstsvīra rīcībā izšķirt privātpersonas, karavadoņa un ķeizara rīcību. Man tā šķiet.

Jā, jā, protams, — uztvēra Pjērs, priecīgs par sniegto atbalstu.

Nevar neatzīt, — kņazs Andrejs turpināja, — Napoleons kā cilvēks ir dižens uz Arkolas tilta, Jafas hospitālī, kur tas sniedz roku mēra slimniekiem, taču… taču ir arī cita rīcība, ko grūti attaisnot.

Kņazs Andrejs, vēlēdamies mīkstināt Pjēra runas neveiklību, piecēlās, lai brauktu mājās, un pamāja sievai.

Piepeši piecēlās kņazs Ipolits un, ar rokas mājienu visus aizturēdams un lūgdams apsēsties, ierunājās:

Ah! aujord'hui on ma raconie une anecdote mosco- vile, charmante: il faut que je vous en regale. Vous m'ex~ cusez, vicomle, il faut que je raconte en russe. Autrement on ne sentira pas le sel de l'hisloire. [48] 8 — Ai, šodien man stāstīja brīnišķīgu Maskavas anekdoti; gribu arī jūs ar to pacienāt. Atvainojiet, vikont, man jāstāsta krieviski.

Citādi zūd anekdotes sāls.

Un kņazs Ipolits sāka stāstīt krieviski tādā izrunā, kādā mēdz runāt franči, kas kādu gadu padzīvojuši Krievijā. Visi aprima: tik rosīgi un uzstājīgi kņazs Ipolits pieprasīja uzmanību savam stāstam.

Iekš Moscou ir viena kundze, une dame. Un viņa ļoti skopa. Viņai vajadzēja divi valets de pied [49] ' sulaiņi aiz kariete. Un ļoti liels auguma. Tas bija viņai gaume. Un viņai bija une femme de chambre2 2 istabmeitavēl lielāks auguma. Viņa sacīja …

Te kņazs Ipolits padomāja, redzams ar pūlēm koncentrēdamies.

Viņa sacīja … jā, viņa sacīja: «Meiten (ā la femme de chambre), uzģērb livree3 livrej un brauc ar manim aiz kariete faire cles visites4.»

Te kņazs Ipolits iesprauslojās un, aizsteigdamies priekšā saviem klausītājiem, sāka pats skaļi smieties, kā stāstītājs atstādams nelāgu iespaidu. Tomēr daudzi, starp tiem arī pusmūža dāma un Auna Pavlovna, pasmaidīja.

:— Viņa brauca. Un vienreiz sanāca stiprs vējš. Kalpone pazaudēja cepure, un gari mati atgāja vaļā…

Te viņš vairs nejaudāja noturēties un sāka aprauti smieties, un caur smiekliem izdvesa:

Un visa pasaule dabūja zināt…

Ar to arī anekdote beidzās. Kaut gan nebija saprotams, kādēļ viņš to stāstījis un kāpēc tā bija stāstāmā katrā ziņā krieviski, Anna Pavlovna un citi tomēr bija pateicīgi kņazam Ipolitam par sabiedrisko laipnību, ar ko viņš tik patīkami nobeidza msjē Pjēra nepatīkamo un nelaipno izlēcienu. Pēc anekdotes saruna saira sīkā, nenozīmīgā tērzēšanā par nākamo un pagājušo balli, teātra izrād-i, par to, kas, kur un kad atkal satiksies.

Pateikušies Annai Pavlovnai par tās charmante soirče5,5 burvīgajām viesībām. viesi sāka izklīst.

Pjērs bija neveikls. Resns, augumā lielāks par vidējo, plecīgs, ar milzīgām, sarkanām plaukstām, viņš, kā mēdz sacīt, neprata ieiet salonā un vel mazāk prata no tā iziet, proti, pirms iziešanas pateikt ko sevišķi patīkamu. Turklāt viņš bija izklaidīgs. Pieceldamies viņš savas platmales vietā bija paķēris trīsstūraino, spalvām greznoto ģenerāļa cepuri un, spalvu pušķi plucinādams, turēja to rokās, līdz ģenerālis palūdza to atdot. Taču visu viņa izklaidību un neprasmi ieiet salonā un tērzēt izpirka viņa labsirdība, vienkāršība un biklums. Anna Pavlovna pagriezās pret viņu un kristīgā lēnprātībā, izteikdama piedošanu par viņa neuzvedību, pamāja ar galvu un sacīja:

Ceru jūs vēl redzēt, bet ceru arī, ka jūs mainīsiet savus uzskatus, manu mīļo msjē Pjēr, — viņa piebilda.

Pjērs nekā neatbildēja uz to, ko viņa tam sacīja, tikai palocījās un vēlreiz parādīja visiem savu smaidu, kas neko neizteica, varbūt vienīgi tikai: «Uzskati paliek uzskati, bet jūs taču redzat, kas es esmu par lādzīgu un krietnu zēnu.» Un visi, arī Anna Pavlovna, neviļus to sajuta.

Kņazs Andrejs izgāja priekštelpā un, ļaudams sulainim uzmest sev uz pleciem apmetni, vienaldzīgi klausījās sievas tērzēšanā ar kņazu Ipolitu, kas arī bija iznācis priekštelpā. Kņazs Ipolits stāvēja līdzās skaistajai kņazienei, kas bija mātes cerībās, un caur lorneti neatlaidīgi lūkojās viņā.

Ejiet, Annette, jūs saaukstēsieties, — mazā kņaziene mudināja, atvadīdamās no Annas Pavlovnas. — C'est arrele,][1] — Tātad nolemts. — viņa klusu piebilda.

Anna Pavlovna jau bija paguvusi pārrunāt ar Lizu par precībām, kas viņai bija padomā starp Anatolu un mazās kņazienes vīramāšu.

Es paļaujos uz jums, mīļais draugs, — Anna Pavlovna tikpat klusu atsaucās, — jūs aizrakstīsiet viņai un pateiksiet man, comment le pērc envisagera la chose. Au revoir! [50]

[1] ko tēvs par to domā. Uz redzēšanos!— Un viņa izgāja no priekštelpas.

Kņazs Ipolits piegāja pie mazās kņazienes un, pieliccis savu seju gluži klāt, sāka viņai pusčukstus ko stāstīt.

Divi sulaiņi, viens kņazienes un otrs viņējais, gaidīdami, kad kungi beigs runāties, stāvēja ar šalli un redin- gotu rokās un klausījās viņiem nesaprotamajā franču valodā ar tādām sejām, it kā tie saprastu, ko runā, tikai negribētu to ierādīt. Kņaziene kā vienmēr runāja smaidīdama un klausījās smiedamās.

Es ļoti priecājos, ka neaizbraucu pie sūtņa, — kņazs Ipolits runāja. — Garlaicība.,. Brīnišķīgs vakars, vai nav tiesa, brīnišķīgs?

Stāsta, ka balle būšot ļoti jauka, — kņaziene atbildēja, uzraudama pūkaino lūpiņu. — Tur būs visas augstāko aprindu skaistās sievietes.

Nē, ne visas, tāpēc ka jūs tur nebūsiet; ne visas, — kņazs Ipolits atteica, jautri smiedamies, un, pagrūdis sulaini, paķēra no viņa šalli un sāka tajā vīstīt kņazieni. Aiz neveiklības vai arī tīšām (neviens to nebūtu varējis izšķirt) viņš, šalli aplicis, ilgi nenolaida rokas, it kā skaudams jauno sievieti.

Viņa graciozi, taču vēl joprojām smaidīdama, atvairī- jās, pagriezās un pavērās vīrā. Kņazam Andrejam acis bija ciet: viņš izskatījās noguris un miegains.

Vai esat gatava? — viņš vaicāja sievai, vairīdamies to uzlūkot.

Kņazs Ipolits steidzīgi uzvilka savu redingotu, kas viņam pēc jaunākās modes sniedzās pāri papēžiem, un, pīdamies tajā, izskrēja uz lieveņa nopakaļ kņazienei, kurai sulainis patlaban palīdzēja iekāpt karietē.

Princesse, au revoir, [51] [1] — Uz redzēšanos, kņazien.— viņš sauca, mēlei pinoties tāpat kā kājām.

Kņaziene, pieturēdama tērpu, sēdās karietes tumsā; viņas vīrs kārtoja zobenu; kņazs Ipolits, izlikdamies pakalpojam, visus traucēja.

Atļaujiet, mans kungs, — kņazs Andrejs netīkami dzedri krievu valodā uzrunāja kņazu Ipolitu, kas kavēja viņam paiet garām.

Es tevi gaidu, Pjēr, — laipni un maigi noskanēja tā pati kņaza Andreja balss.

Foreitors uzņēma gaitu, un kariete, riteņiem rībot, aizripoja. Kņazs Ipolits aprauti smējās, stāvēdams uz lieveņa un gaidīdams iznākam vikontu, ko bija solījies aizvest mājās.

Eh bieti, mon cher, votre petite princesse est tres bien, tres Bien, — teica vikonts, kopā ar Ipolitu iesēdies karietē. — Mas tres bien. — Viņš noskūpstīja sev pirkstu galiņus. — Et tout-ā-fait frangaise. [52] [1] — nu, mans dārgais, jūsu mazā kņaziene ir ļoti jauka, ļoti jauka.

Bet nu ļoti jauka. Un gluži kā īsta francūziete.

Ipolits nosprauslojies iesmējās.

Et savez-vous que vous etes terribte avec votre petit air innocent, — vikonts turpināja. — Je plains le pauvre mari, ce petit officier, qui se donne des airs de prince regnant. [53] un vai zināt, jūs ar savu nevainīgo izskatu esat ļoti briesmīgs.

Man žēl nabaga vīra, šā oficierīša, kas taisa tādu seju, it kā

būtu pats valdošais princis.Ipolits vēlreiz nosprauslojās un smiedamies noteica:

Et vous disiez, que les datnes russez ne valaient pas les datnes frangaises. II faul savoir s'y prendre. [54] [1] — un jūs vēl teicāt, ka krievu dāmas neesot franču dāmu vērtas.

Vajag tikai prast atrast pareizo pieeju.

Pjērs, atbraucis papriekš, kā mājas cilvēks iegāja kņaza Andreja kabinetā un tūdaļ pa paradumam nolikās uz dīvāna, paņēma no plaukta pirmo pagadījušos grāmatu (tās bija Cēzara «Piezīmes») un, uz elkoņa atbalstījies, sāka no vidus lasīt.

Ko tu nodarīji m-lle Šererai? Viņa tagad no tiesas saslims, — kņazs Andrejs runāja, kabinetā ienākdams un mazās, baltās rokas berzēdams.

Pjērs pagriezās ar visu augumu, tā ka dīvāns nokrakšķēja, pavērsa mundro seju pret kņazu Andreju, pasmaidīja un atmeta ar roku.

Nē, šis abats ir ļoti interesants, tikai viņš aplam izprot jautājumu. Manuprāt, mūžīgs miers ir iespējams, taču es nezinu, kā to pateikt… Bet tikai ne ar politisko līdzsvaru …

Kņazu Andreju acīmredzot šīs abstraktās sarunas neinteresēja.

Nevar, mon cher, [55] — mans dārgais.visur runāt visu, ko domā. Nu, kā ir, vai esi beidzot ko izlēmis? Vai būsi kavalergards vai diplomāts? — kņazs Andrejs, mirkli klusējis, ievaicājās.

Pjērs apsēdās uz dīvāna, savilcis kājas sev apakšā.

Varat iedomāties, es joprojām vēl nezinu. Ne viens, ne otrs man nav pa prātam.

Bet par kaut ko taču jāizšķiras. Tavs tēvs gaida.

Pjērs desmit gadu vecumā ar audzinātāju abatu bija

aizsūtīts uz ārzemēm, kur nodzīvoja līdz divdesmit gadu vecumam. Kad viņš atgriezās Maskavā, tēvs atlaida abatu un sacīja jauneklim: «Tagad 11u brauc uz Pēterburgu, apskaties un izvēlies. Es esmu visādi ar mieru. Te tev būs vēstule kņazam Vasilijam un te būs nauda. Raksti man par visu, būšu tev visās lietās palīdzīgs.» Jau trīs mēnešus Pjērs turpināja izvēlēties karjeru un nekā nedarīja. So izvēli tad nu kņazs Andrejs viņam atgādināja. Pjērs paberzēja pieri.

Bet viņš, jādomā, ir masons, — viņš atsāka, domādams par abatu, ko bija redzējis viesībās.

Tas viss ir blēņas, — kņazs Andrejs viņu atkal pārtrauca, — parunāsim labāk par lietu. Vai jātnieku gvardē biji?

Nē, neesmu bijis, bet man kas iešāvās prātā, un es gribēju jums to pateikt. Patlaban ir karš pret Napoleonu. Ja tas būtu karš par brīvību, to es saprastu, es pirmais iestātos karadienestā; bet palīdzēt Anglijai un Austrijai pret pasaules diženāko cilvēku … tas nav lāgi …

Kņazs Andrejs tikai paraustīja plecus par Pjēra bērnišķajām valodām. Viņš izlikās, ka uz tādām muļķībām nav ko atbildēt; taču īstenībā uz šo naivo jautājumu grūti bija atbildēt ko citu nekā to, ko atbildēja kņazs Andrejs.

Ja visi karotu aiz savas pārliecības, kara nemaz nebūtu, — viņš sacīja.

Tas būtu lieliski, — Pjērs atsaucās.

Kņazs Andrejs iesmējās.

Ļoti var būt, ka tas būtu lieliski, taču tā nekad nebūs…

Bet kādēļ jūs ejat karā? — Pjērs jautāja.

Kādēļ? Es nezinu. Tā vajag. Bez tam, es eju … — Viņš sastomījās. — Es eju tāpēc, ka šī dzīve, kādu šeit dzīvoju, šī dzīve nav man pa prātam!

VI

Blakus istabā iečaukstējās sieviešu drānas. It kā atmodies kņazs Andrejs noskurinājās, un viņa sejā iegula tā pati izteiksme, kāda tai bija Annas Pavlovnas viesistabā. Pjērs nolaida kājas no dīvāna. Ienāca kņaziene. Viņa jau bija citā, mājas tērpā, bet tikpat elegantā un svaigā. Kņazs Andrejs piecēlās, pieklājīgi piestumdams viņai atzveltnes krēslu.

Kāpēc gan, es bieži domāju, — viņa iesāka kā vienmēr franciski, steidzīgi un rosīgi sēzdamās atzveltnī, kāpēc gan Anete nav apprecējusies? Cik jūs, messieurs, visi esat muļķi, ka neesat viņu apprecējuši! Atvainojiet mani, bet jūs taču nekā no sievietēm nesajēdzat. Kāds jūs gan esat strīdnieks, msjē Pjēr!

Es arī ar jūsu vīru visu laiku strīdos; nesaprotu, kādēļ viņš grib iet karā, — Pjērs sacīja, bez jebkādas kautrēšanās (kas tik parasta jauna vīrieša attieksmē pret jaunu sievieti) pievērsdamies kņazienei.

Kņaziene sarāvās. Acīmredzot Pjēra vārdi to bija skāruši vārīgā vietā.

Ak, es taču arī saku to pašu! — viņa iesaucās. — Es nesaprotu, neparko nesaprotu, kāpēc vīrieši nevar dzīvot bez kara? Kāpēc mēs, sievietes, nekā negribam, nekā mums nevajag? Nu, spriediet jel jūs! Es viņam visu laiku saku: šeit viņš ir tēvoča adjutants, tas ir visspožākais stāvoklis. Visi viņu tā pazīst, tā ciena. Nesen pie Apraksi- niein dzirdēju kādu dāmu jautājam: «C'est Ģa le fameux prince Andre?» Ma parole d'honneur!x 1 «Vai tas ir slavenais kņazs Andrejs?» Goda vārds!— viņa iesmējās.

Visur viņu tik labprāt uzņem. Viņš ļoli viegli var kļūt arī par flīģeladjutantu. Jūs zināt, ķeizars ļoti laipni ar viņu runāja. Mēs ar Aneti pārrunājām, to būtu ļoti viegli nokārtot. Kā jūs domājat?

Pjērs paraudzījās uz kņazu Andreju un, pamanījis, ka šī saruna draugam nav pa prātam, nekā neatbildēja.

Kad jūs brauksiet? — viņš apjautājās.

Ahl ne mc pariez pas de ce depart, ne rn'en pariez pas! Je ne veux pas en entendre parler, [56] — ai, nepieminiet man šo braukšanu, neniemtniV* M* ^pribu

par to dzirdēt— kņaziene ierunājās tai pašā untumaini rotaļīgajā balsī, kādā bija runājusi ar Ipolitu viesistabā un kas tik acīm redzami neiederējās pašu starpā, kur arī Pjērs bija it kā ģimenes loceklis.

Šodien, kad es iedomājos, ka vajadzēs saraut visas šīs dārgās attiecības… Un tad, tu taču zini, Andre? —

viņa zīmīgi pamirkšķināja vīram. — J'ai peur, j'al peur! [57] [1] — Man ir bail, bail! — viņa sadrebinādamās nočukstēja.

Vīrs paraudzījās viņā tā, it kā būtu pārsteigts, pamanījis, ka istabā bez viņa un Pjēra atrodas vēl kāds; tomēr ar vēsu pieklājību jautāja sievai:

No kā tad tu baidies, Liza? Nevaru saprast, — viņš teica.

Kādi gan visi vīrieši ir egoisti, visi, visi egoistil Pats aiz saviem untumiem, dievs zina kādēļ, pamet mani, iesloga vienu pašu laukos.

Kopā ar tēvu un māsu, neaizmirsti, — kņazs Andrejs klusu atgādināja.

Tik un tā viena pati, bez maniem draugiem… Un grib, lai es nebaidītos.

Balss jau bija kļuvusi īdzīga, uzmestā lūpiņa piešķīra sejai ne vairs priecīgu, bet plēsīgu vāveres izteiksmi. Viņa apklusa, it kā uzskatīdama par nepieklājīgu, Pjēram klātesot, pieminēt savu grūtniecību, kaut gan tas arī bija pats galvenais.

Es tomēr nesapratu, de quoi vous avez peur, [58] 3 — no kā tu baidies.— kņazs Andrejs vilcinādamies noteica, acu no sievas nenovērsdams.

Kņaziene nosarka un izmisīgi savēcināja rokas.

Non Andre, je dis que vous avez tellement, tellement change .. . [59]

a — Nē, Andrej, es saku, ka tu esi tik ļoti, tik ļoti pārvērttes.

Tavs ārsts tev ieteic laikus likties gultā, — kņazs Andrejs atgādināja. — Būtu jel gājusi gulēt.

Kņaziene neko neatbildēja, un pēkšņi īsā, pūkainā lūpiņa sāka drebēt; kņazs Andrejs piecēlās un, plecus paraustījis, pagājās pa istabu.

Pjērs izbrīnā un naivi caur brillēm raudzījās te uz viņu, te uz kņazieni un sakustējās, it kā ari grasīdamies celties, taču atkal pārlika.

Kas man daļas, ka te ir msjē Pjērs, — mazā kņaziene pēkšņi iesaucās, un viņas glītā sejiņa uzreiz savilkās raudulīgā vaibstā. — Es jau sen gribēju tev teikt, Andre: kapec tu esi pret mani tā pārvērties? Ko es tev esmu nodarījusi? Tu brauc uz armiju, tev nav manis žēl. Kāpēc?

Lise! — kņazs Andrejs tikai iesaucās, bet šai vienā vārdā bija gan lūgums, gan drauds, gan galvenokārt brīdinājums, ka viņa pati savus vārdus nožēlos; taču viņa steigšus turpināja:

Tu pret mani izturies kā pret slimnieci vai bērnu. Es visu redzu. Vai gan tāds tu biji pirms pusgada?

Lise, es jūs lūdzu, rimstieties! — kņazs Andrejs vēl Izteiksmīgāk atkārtoja.

Pjērs, kas šās sarunas laikā aizvien vairāk un vairāk uztraucās, piecēlās un tuvojās kņazienei. Viņš, likās, nespēja panest asaras un pats bija gatavs apraudāties.

Apmierinieties, kņazieni Jums tas tā liekas, tāpēc ka, es jums apgalvoju, es pats esmu izjutis… kāpēc… tāpēc ka… Nē, atvainojiet, svešs cilvēks šeit ir lieks… Nē, apmierinieties … Sveiki …

Kņazs Andrejs viņu, pie rokas satvēris, aizturēja.

Nē, pagaidi, Pjēr! Kņaziene ir tik laba, ka nevēlēsies laupīt man prieku pavadīt vakaru kopā ar tevi.

Nē, viņš domā tikai par sevi, — izgrūda kņaziene, nevaldīdama dusmu asaras.

Lise, — kņazs Andrejs dzedri apsauca, paceldams balsi līdz tai pakāpei, kas liecina, ka pacietības mērs ir pilns.

Pēkšņi plēsīgo vāveres izteiksmi kņazienes skaistajā sejiņā nomainīja valdzinoša un aizkustinoša baiļu izpausme; viņa caur pieri pavērās vīrā savām brīnišķīgajām acīm, un viņas sejā ieplaiksnījās tā biklā un atzīšanās pilnā izteiksme, kāda mēdz būt sunim, kad tas aši, bet nedroši luncina nolaisto asti.

Mon dieu, mon dicu!1 1 — Mans dievs, mans dievs!— kņaziene izdvesa un, ar vienu roku saņēmusi tērpa krokas, piegāja pie vīra un noskūpstīja viņu uz pieres.

Bonsoir, Lise,2 2 — Ar labu nakti, Liza.— kņazs Andrejs teica, piecēlies un pieklājīgi kā svešai sievietei skūpstīdams roku.

Draugi klusēja. Ne viens, ne otrs neatsāka valodas. Pjērs raudzījās uz kņazu Andreju, kņazs Andrejs berzēja pieri ar savu mazo roku.

Iesim vakariņās, — viņš nopūties aicināja, pieceldamies un dodamies uz durvīm.

Viņi iegāja greznā, bagātīgi no jauna iekārtotā ēdamistabā. Visam, sākot no servjetēm līdz sudrabam, fajansam un kristālam, piemita tā īpašā svaiguma nokrāsa, kāda mēdz būt jaunlaulāto saimniecībā. Vakariņu vidū kņazs Andrejs atbalstījās ar elkoņiem uz galda un kā cilvēks, kam jau sen kas ir uz sirds un kas pēkšņi nolēmis to izkratīt, nervozi satraukts, kādu Pjērs savu draugu nekad vēl nebija redzējis, sāka runāt:

Nekad, nekad neprecies, mans draugs, dodu tev padomu, neprecies tik ilgi, kamēr tu nevari sev sacīt, ka esi pa-veicis visu, ko vien spēji, un tik ilgi, kamēr nemitēsies mīlēt sievieti, ko esi izvēlējies, kamēr nebūsi viņu skaidri saskatījis; citādi tu nežēlīgi un nelabojami vilsies. Precies, kad būsi kļuvis vecs, nekam nederīgs … Citādi pagalam būs viss, kas tevī labs un cēls. Viss izšķiedīsies sīkumos. Jā, jā, jā! Neskaties manī ar tādu izbrīnu. Ja tu priekšdienās no sevis vēl ko gaidi, tad uz katra soļa sajutīsi, ka viss tev beidzies, viss slēgts, izņemot viesistabu, kur tu atradīsies uz viena līmeņa ar galma sulaini un idiotu … Ak, ko tur nu! …

Viņš enerģiski atmeta ar roku.

Pjērs noņēma brilles, un viņa seja pārvērtās, kļūdama vēl labsirdīgāka; viņš izbrīnījies veras draugā.

Mana sieva, — kņazs Andrejs turpināja, — ir lieliska sieviete. Viņa ir viena no tām retajām sievietēm, ar kuru var neraizēties sava goda dēļ, taču, mans dievs, ko gan es tagad nedotu, lai nebūtu precējies! To es saku tev pirmajam un vienīgajam, tāpēc ka mīlu tevi.

Tā runādams, kņazs Andrejs vēl mazāk nekā iepriekš atgadināja to Bolkonski, kas izlaidies bija sēdējis Annas Pavlovnas atzveltnī un, acis miegdams, laiku pa laikam caur zobiem izmetis pa franču frāzei. Viņa kalsnā seja drebēja, ik muskulim raustoties nervozā satraukumā; acis, kurās agrāk dzīvības uguns šķita apdzisusi, tagad staroja spožā, spulgā mirdzumā. Varēja redzēt, ka, jo nedzīvāks viņš parasti izlikās, jo enerģiskāks bija iekaisuma brīžos.

Tu nesaproti, kāpēc es tā runāju, — viņš turpināja. — Tas taču ir vesels dzīves stāsts. Tu saki, Bonaparte un viņa karjera, — viņš teica, kaut gan Pjērs nebija Bo- naparti pat pieminējis. — Tu saki Bonaparte; taču Bonaparte strādādams soli pa solim tuvojās savam mērķim, viņš bija brīvs, viņam nebija nekā cita kā vien viņa mērķis, — un viņš to sasniedza. Bet saisties tikai ar sievieti, — un, kā siekstā ieslēgts, tu zaudē jebkādu brīvību. Un, cik vien tevī ir cerību un spēku, viss tikai māc un moka tevi ar nožēlu. Viesistabas, tenkas, balles, uzpūtība, niecība — lūk, apburtais loks, no kura es netieku laukā. Tagad es dodos karā, vislielākajā karā, kāds jebkad bijis, bet es nekā nesaprotu un nekur nederu. Je suis tres aimable et tres caustique, [60] [1] es esmu ļoti laipns un ļoti dzēlīgs. — kņazs Andrejs turpināja, — un pie Annas Pavlovnas mani uzklausa. Un šī muļķīgā sabiedrība, bez kuras nevar dzīvot mana sieva, un šīs sievietes … Ja tikai tu varētu iedomāties, kas tas ir, toutes les femmes dislinguees2[1] visas šīs labāko aprindu sievietes un sievietes vispār! Manam tēvam taisnība. Egoisms, uzpūtība, stulbums, niecība visās lietās — tādas ir sievietes, kad tās parāda savu īsto seju. Palūkosies uz viņām sabiedrībā, liekas, kaut kas it kā būtu, taču patiesībā nav nekā, it nekā! Jā gan, neprecies, mans draugs, neprecies, — kņazs Andrejs nobeidza.

— Man jāsmejas, — sacīja Pjērs, — ka jūs sevi, sevi uzskatāt par neapdāvinātu, savu dzīvi par sabojātu dzīvi. Jums taču viss, viss vēl priekšā. Un jūs . ..

Viņš nepateica, ko jūs, bet jau viņa balss noskaņa liecināja, cik augstu viņš vērtē draugu un cik daudz 110 tā sagaida nākotnē.

«Kā viņš var tā runāt!» Pjērs domāja. Pjērs uzskatīja kņazu Andreju par pašas pilnības paraugu taisni tāpēc, ka kņazs Andrejs visaugstākajā mērā apvienoja sevī visas tās īpašības, kuru Pjēram nebija un kuras vistuvāk varēja apzīmēt ar jēdzienu— gribasspēks. Pjērs vienmēr apbrīnoja kņaza Andreja spējas mierīgi izturēties pret visāda veida cilvēkiem, viņa neparasto atmiņu, erudīciju (viņš visu ko bija lasījis, visu ko zināja, par visu viņam bija nojēga) un visvairāk viņa spējas strādāt un mācīties. Ja Pjēru bieži vien pārsteidza tas, ka Andrejam it nemaz nepiemita spēja sapņaini filozofēt (uz ko Pjērs juta sevišķu slieksini), tad arī te viņš saskatīja nevis trūkumu, bet gan spēku.

Vislabākajās, draudzīgākajās un vienkāršākajās attieksmēs nevar iztikt bez glaimiem vai uzslavas, gluži tāpat kā riteņus nepieciešams ieziest, lai tie ritētu.

Je suis un homme fini, [61] [1] — es esmu beigts cilvēks. — kņazs Andrejs sacīja. — Ko par mani runāt? Parunāsim labāk par tevi, — viņš atsāka, brītiņu klusējis un pasmaidījis par savām nomierinošajām domām.

Šis smaids tai pašā mirklī atspoguļojās Pjēra sejā.

Bet kas tad par mani ko runāt? — Pjērs iesaucās, pavēris muti bezrūpīgā, jautrā smaidā. — Kas tad es esmu? Je suis un bātard! [62] [1] es esmu bandu bērns!— un viņš pēkšņi tumši nosarka. Varēja redzēt, ka viņš izdarījis lielu piepūli, lai to pateiktu. — Sans nom, sans fortune.. . [63] 8 — bez vārda, bez mantas … ko tur nu, tiešām … — Taču viņš nepateica, ko tiešām. — Pagaidām es esmu brīvs un man ir labi. Es tikai nekādi nezinu, ko man iesākt. Gribēju ar jums nopietni aprunāties.

Kņazs Andrejs raudzījās viņā laipnām acīm. Taču viņa draudzīgajā un vēlīgajā skatienā bija jaušama sava pārākuma apziņa.

Tu esi man mīļš jo sevišķi tāpēc, ka visā mūsu sabiedrībā tu esi vienīgais dzīvais cilvēks. Tev ir labi. Izvēlies, ko gribi, tas vienalga. Tu visur būsi vietā, tikai vienu gan: ncpinies vairs ar šiem Kuraginiem, izbeidz šo dzīves veidu. Tev tas nepiestāv: visa šī uzdzīve un huzāru manieres, un viss …

Que voulez-vous, mon cher, — Pjērs, plecus raustīdams, noteica, — les femmes, mon cher, les femmes/ [64] — ko lai dara, mīļais, sievietes, mīļais, sievietes!

Nesaprotu, — Andrejs atbildēja. — Les femmes comme il faut, [65] 6 — Kārtīgas sievietes.tas ir kas cits; bet les femmes pie Kura- gina, les femmes et le vin, [66] [1] — sievietes … sievietes un vīns. nesaprotu.

Pjērs dzīvoja pie kņaza Vasilija Kuragina un piedalījās kņaza dēla Anatola izlaidības, tā paša, kuru labošanas nolūkā taisījās saprecināt ar kņaza Andreja māsu.

Vai zināt ko! — iesaucās Pjērs, it kā viņam nejauši būtu iešāvusies prātā laimīga doma. — Nopietni, es sen par to esmu domājis, šādi dzīvodams, es nekā nevaru ne izlemt, ne apdomāt. Galva sāp, naudas nav. Šodien viņš mani aicināja, es nebraukšu.

Dod goda vārdu, ka nebrauksi!

Goda vārds!

Bija jau ap diviem naktī, kad Pjērs atstāja sava drauga māju. Bija jūnija nakts bez krēslas, baltā Pēterburgas nakts. Pjērs sēdās ormaņa ratos, apņēmies braukt mājās. Taču, jo tuvāk viņš nāca mājām, jo vairāk juta, ka nevarēs iemigt šai naktī, kas drīzāk atgādināja vakaru vai rītu. Tukšajās ielās tālu varēja redzēt. Ceļā Pjērs atcerējās, ka pie Anatola Kuragina šovakar vajadzēja sapulcēties parastajai kāršu spēlmaņu sabiedrībai; pēc spēles parasti notika iedzeršana, kas beidzās ar kādu no Pjēra mīļākajām izpriecām.

«Nekaitētu aizbraukt pie Kuragina,» viņš nodomāja. Bet tūdaļ atcerējās kņazam Andrejam doto goda vārdu.

Taču tai pašā brīdī, kā tas mēdz notikt ar tā dēvētajiem bezrakstura cilvēldem, Pjēram tik kaislīgi iegribējās vēlreiz izbaudīt šo viņam tik pierasto uzdzīvi, ka viņš nolēma braukt. Un tūdaļ viņam iešāvās prātā, ka dotais vārds neko nenozīmē, jo pirms solījuma kņazam Andrejam viņš devis vārdu arī kņazam Anatolam būt pie tā; pēdīgi viņš nodomāja, ka visi šie goda vārdi ir tikai tādi relatīvi jēdzieni bez jebkādas noteiktas nozīmes, it īpaši, ja apsver, ka varbūt rīt pat viņš var vai nu nomirt, vai arī ar viņu var gadīties kaut kas tik neparasts, ka nebūs vairs ne goda, ne negoda. Pjēram bieži uznāca šāda veida prātojumi, iznīcinādami visas viņa apņemšanās un nodomus. Viņš brauca pie Kuragina.

Piebraucis pie liela nama gvardes jātnieku kazarmju tuvumā, kur dzīvoja Anatols, viņš devās augšā pa kāpnēm uz apgaismotā lieveņa un iegāja pa atvērtajām durvīm. Priekštelpā neviena nebija; mētājās tukšas pudeles, apmetņi, galošas; oda pēc vīna, skanēja attālas čalas un klaigas.

Kāršu spēle un vakariņas jau bija beigušās, taču viesi vēl netaisījās izklīst. Pjērs nosvieda apmetni un iegāja pirmajā istabā, kur atradās nenokopts vakriņu galds un kāds sulainis, domādamies neviena neredzams, slepus tukšoja neizdzertās glāzes. No trešās istabas skanēja kņada, smiekli, pazīstamu balsu klaigas un lāča rēcieni. Kādi astoņi jauni cilvēki noraizējušies drūzmējās pie vaļēja loga. Trīs noņēmās ar jaunu lāci, ko viens valcīja aiz ķēdes, baidīdams otru.

Deru par Stīvensu uz simtu! — viens sauca.

Pielūko, tikai nedomā pieturēt! — kliedza otrs.

Es par Dolohovu! — trešais auroja. — šķir laukā, Kuragin!

Nu, lieciet jel Mišku mierā, te iet vajā derības.

Un vienā rāvienā, citādi zaudēts, — bļāva ceturtais.

Jakov! Pudeli šurp, Jakov! — sauca pats namatēvs, stalts skaistulis, kas stāvēja barā, ģērbies smalkā kreklā, kurš bija uz krūtīm vaļā.

Pagaidiet, kungi! Rau, arī Petruša, mīļais draugs,— viņš pievērsās Pjēram.

Kāda cita balss, kas piederēja neliela auguma vīram ar skaidrām, zilām acīm un šajā dzērāju balsu jūklī pārsteidza ar to, ka šķita brīva no skurbuma, sauca no loga puses: — Nac šurp, izšķir derības! — tas bija Dolohovs, Semjonovskas pulka oficieris, pazīstams kauslis un kāršu spēlmanis, kas dzīvoja kopā ar Anatolu. Pjērs smaidīja, jautri apkārt lūkodamies.

Nekā nesaprotu. Kas šeit notiek? — viņš jautāja.

Pagaidiet, viņš nav pilnā. Dod šurp pudeli, — sauca Anatols un, paņēmis no galda glāzi, tuvojās Pjēram.

Vispirms dzer!

Pjērs saka tukšot glāzi pēc glāzes, caur pieri vērodams piedzērušos viesus, kas atkal bija sadrūzmējušies pie loga, un ieklausīdamies viņu valodās. Anatols lēja viņam vīnu un stāstīja, ka Dolohovs slēdzot derības ar angli Stīvensu, jūrnieku, kas ir tepat klāt, ka viņš, Dolohovs, izdzers pudeli ruma, sēdēdams uz palodzes trešā stāva logā, izkāris kajas ārpusē.

Nu, dzer jel tukšu! — Anatols stāja virsū, sniegdams Pjēram pēdējo glāzi, — citādi nelaidīšu!

Ne, negribu, — Pjērs atvairīja un, atgrūdis Anatolu, piegāja pie loga.

Dolohovs turēja angli pie rokas un skaidri, saprotami izrunāja derību noteikumus, vērsdamies galvenokārt pie Anatola un Pjēra.

Dolohovs bija vidēja auguma vīrs ar sprogainiem matiem un gaišām, zilām acīm. Viņam bija gadi divdesmit pieci. Tāpat kā visi kājnieku oficieri, viņš bija bez ūsām, un viņa mute, kas šai sejā visvairāk pārsteidza, bija visa redzama. Šās mutes līnijas bija neparasti smalki veidotas. Virslūpa vidū asā ķīlī enerģiski noliecās pār spēcīgo apakšējo un kaktiņos pastāvīgi plaiksnījās it kā divi smaidi, pa vienam katrā pusē; un tas viss kopā, it īpaši savienojumā ar stingro, nekautro un gudro skatienu, radīja tādu iespaidu, ka šo seju nevarēja nepamanīt. Dolohovs bija ne visai bagāts un bez jebkādiem sakariem. Un, kaut gan Anatols izšķieda desmitiem tūkstošu, Dolohovs dzīvoja ar viņu kopā un bija paspējis sevi tā nostādīt, ka Anatols un visi, kas viņus abus pazina, cienīja Dolohovu vairāk nekā Anatolu. Dolohovs spēlēja visas spēles un gandrīz vienmēr laimēja. Lai viņš dzēra cik dzerdams, taču allaž paturēja skaidru galvu. Tiklab Kuragins, kā Dolohovs toreiz bija slavenības Pēterburgas trakuļu un uzdzīvotāju pasaulē.

Atnesa pudeli ruma; divi sulaiņi, acīmredzot steigdamies un mulsdami no apkārtstāvošo kungu padomiem un uzbrēcieniem, lauza ārā loga rāmi, kas traucēja apsēsties uz palodzes ārējās slīpnes.

Anatols uzvarētāja izskatā piegāja pie loga. Viņam gribējās kaut ko salauzt. Viņš atgrūda sulaiņus un parāva rāmi, taču tas nepadevās. Tad viņš izsita rūti.

Nu tu, stipriniek, — viņš aicināja Pjēru.

Pjērs ieķērās šķēršos, pavilka un pa daļai salauza, pa daļai izgāza ozolkoka rāmi, kas krakšķēdams padevās.

Lauz ārā visu, citādi vēl domās, ka es turos, — Dolohovs rīkoja.

Anglis plātās … ko? … labi? … — Anatols runāja.

Labi, — atsaucās Pjērs, raudzīdamies uz Dolohovu, kas, paņēmis rokā ruma pudeli, tuvojās logam, pa kuru varēja redzēt gaišas debesis ar tajās saplūdušo ausmas un rieta sārtumu.

Dolohovs ar ruma pudeli rokā uzlēca uz palodzes.

Klausieties! — viņš uzsauca, stāvēdams uz palodzes un pagriezies pret istabu. Visi apklusa.

Es deru (viņš runāja franciski, lai arī anglis viņu saprastu, un runaja šai valodā ne visai labi). — Deru uz piecdesmit imperiāliem — vai gribat uz simtu? — viņš piebilda, vērsdamies pie angļa.

Nē, piecdesmit, — anglis atteica.

Labi, uz piecdesmit imperiāliem, ka izdzeršu pudeli ruma, no mutes neatņemdams, visu līdz dibenam, izdzeršu, sēdēdams aiz loga, rau, šinī vietā (viņš noliecās un parādīja slīpo dzegu ārpus loga) un nekur nepieturēdamies … Vai tā? …

Ļoti labi, — anglis apliecināja.

Anatols pagriezās pret angli un, saņēmis to aiz frakas pogas un lūkodamies no augšas lejup (anglis bija maza auguma), sāka tam angļu valodā atkārtot derību noteikumus.

Pagaidi! — Dolohovs pārtrauca, dauzīdams ar pudeli pa logu, lai vērstu uz sevi uzmanību. — Pagaidi, Ku- ragin! Klausieties! Ja kāds izdarīs to pašu, es maksāju simt imperiālus. Vai saprotat?

Anglis pamāja ar galvu, nekādi nelikdams manīt, vai viņš ar mieru pieņemt šīs jaunās derības vai ne. Anatols nelaida angli vaļā un, kaut gan tas, ar galvu mādams, apliecināja, ka visu sapratis, tulkoja tam Dolohova vārdus angļu valodā. Jauns, kalsnējs zēns, huzārs, kas šovakar bija paspēlējis, uzkāpa uz loga, izliecās laukā un pavērās lejup.

O! … ū!… ū! … — viņš noelsās, raudzīdamies pa logu uz ietves akmeņiem.

Mierā! — Dolohovs uzbrēca un norāva no loga oficieri, kas, ar piešiem aizķēries, neveikli nolēca istabā.

Nolicis pudeli uz palodzes, lai ērti varētu aizsniegt, Dolohovs piesardzīgi un lēni uzkāpa uz loga. Nolaidis kājas ārpusē un ar abām rokām saspriedies loga aplodās, viņš pielāgojās un apsēdās, atlaida rokas vaļā, pavirzījās pa labi, pa kreisi un pasniedzās pēc pudeles. Anatols atnesa divas sveces un novietoja uz palodzes, kaut gan bija jau pavisam gaišs. Dolohova mugura baltā kreklā un viņa sprogainā galva bija apgaismota no abām pusēm. Visi sadruzmējās pie loga. Anglis stāvēja pašā priekšā. Pjērs smaidīja un neteica ne vārda. Kāds no klātesošajiem, vecāks par citiem, ar baiļu pilnu un dusmīgu seju pēkšņi izspraucās uz priekšu un gribēja satvert Dolohovu aiz krekla.

Kungi, tās ir muļķības; viņš nositīsies, — ierunājās šis daudzmaz saprātīgais cilvēks.

Anatols viņu atturēja.

Neaiztiec, tu viņu sabaidīsi, un viņš nositīsies. Ko?,., un ko tad? … Ko? ,.,

Dolohovs pagriezās atpakaļ, iekārtodamies ērtāk un atkal iespriedis rokas aplodās.

Ja man vēl kāds līdīs virsū, — viņš sacīja, gausi vilkdams vārdus caur sakniebtajām, smalkajām lūpām, — es to uz vietas nolaidīšu, rau, tur. Nu! …

Pateicis «nu!», viņš atkal pagriezās, palaida rokas vaļā, satvēra pudeli un pielika pie mutes, atmetis galvu atpakaļ tin līdzsvara dēļ paslējis augšup brīvo roku. Kāds no sulaiņiem, sācis uzlasīt stiklus, tāpat saliecies apstājās, nenovērsdams acis no loga un Dolohova muguras. Anatols stāvēja taisni, acis ieplētis. Anglis, lūpas izstiepis, vēroja no sāniem. Tas, kurš bija lūkojis aizturēt, ieskrēja kaktā un nolikās uz dīvāna ar seju pret sienu. Pjērs aizsedza seju, un vārs smaids aizmirsies stinga viņa vaibstos, kaut arī tie tagad pauda šausmas un bailes. Visi klusēja. Pjērs atņēma rokas no acīm. Dolohovs sēdēja joprojām tai pašā stāvoklī, tikai galva bija tā atmesta atpakaļ, ka sprogainie mati pakausī skāra krekla apkakli, un roka ar pudeli, piepūlē drebēdama, cēlās aizvien augstāk un augstāk. Pudele acīm redzami tukšojās un reizē cēlās augstāk, liekdama galvu atpakaļ. «Kāpēc tas velkas tik ilgi?» Pjērs domāja. Viņam šķita, ka pagājis vairāk par pusstundu. Pēkšņi Dolohovs palieca muguru atpakaļ, un viņa roka nervozi ietrīsējās; šo trīsu pietika, lai pavirzītu visu ķermeni, kas atradās uz nolaidenās slīpnes. Viņš viss paslīdēja, un roka un galva piepūlē sadrebēja vēl stiprāk. Viena roka pacēlās, lai pieķertos pie palodzes, taču atkal noslīga atpakaļ. Pjērs no jauna aizvēra acis un teica pats sev, ka nekad vairs tās neatvērs. Pēkšņi viņš manīja visus sev apkārt sakustamies. Viņš paskatījās: Dolohovs stāvēja uz palodzes, seja tam bija bāla un līksma.

Tukša!

Viņš pasvieda pudeli anglim, kas to veikli uztvēra. Dolohovs nolēca no loga. No viņa plūda stipra rurna smaka.

Lieliski! Turējies braši! Tās tik bija derības! Velns lai parauj! — sauca no visām pusēm.

Anglis, salūkojis maku, noskaitīja naudu. Dolohovs viebās un klusēja. Pjērs uzlēca uz loga.

Kungi! Kas grib derēt ar mani? Es izdarīšu to pašu! — viņš piepeši iesaucās. — Pat derību nevajag, re, tā. Liec padot pudeli! Es izdarīšu … liec padot!

Lai jau, lai! — Dolohovs smaidīdams sacīja.

Ko tu, prātu esi zaudējis, vai? Kas tevi laidīs? Tev taču pat uz kāpnēm galva reibst, — atskanēja no visām pusēm.

Es izdzeršu, dod šurp pudeli ruma! — Pjērs sauca, apņēmīgā, skurbā žestā dauzīdams pa krēslu, un rāpās uz loga.

Viņu satvēra aiz rokām; taču viņš bija tik spēcīgs, ka atsvieda tālu projām to, kurš viņam bija tuvojies.

Nē, tā viņu neparko nepielauzīs, — teica Anatols, — pagaidiet, es viņu piemānīšu. Paklau, es deru ar tevi, tikai rīt, bet tagad mēs visi braucam pie***.

Braucam, — Pjērs iekliedzās, — braucam!.., Un arī Mišku ņemam līdzi…

Un viņš satvēra lāci un, apkampis un pacēlis to, sāka griezties pa istabu.

VII

Kņazs Vasilijs izpildīja solījumu, ko Annas Pavlovnas viesībās bija devis kņazienei Drubeckai, kas viņu lūdza aizrunāt par tās vienīgo dēlu Borisu. Par Borisu tika lūgts ķeizaram, un viņu izņēmuma kārtā pārcēla par praporščiku Semjonovskas pulka gvardē. Taču par Kutuzova adjutantu vai tā personīgajā dienestā viņu tā arī neieskaitīja, neraugoties uz visām Annas Mihailovnas pūlēm un viltībām. Drīz pēc Annas Pavlovnas viesībām Anna Mibai- lovna aizbrauca atpakaļ uz Maskavu pie saviem bagātajiem radiem Rostoviein, pie kuriem viņa Maskavā mēdza apmesties un kur kopš bērnības jau gadiem ilgi dzīvoja viņas dievinātais Boreņka, kas tikko bija paaugstināts par praporščiku armijā un tūdaļ uz vietas pārcelts uz gvardi. Gvarde jau 10. augustā bija atstājusi Pēterburgu, un dēlam, kas bija palicis Maskavā sagādāt ietērpu, vajadzēja to panākt ceļā uz Radzivilovu.

Pie Rostoviem svinēja Natālijas, mātes un jaunākās meitas vārdadienu. Kopš rīta pie visai Maskavai pazīstamā grāfienes Rostovas nama Pavāru ielā nepārtraukti piebrauca un atkal aizbrauca sešjūgi ar apsveicējiem. Grāfiene sēdēja viesistabā ar skaisto vecāko meitu un viesiem, kas nemitīgi nāca un gāja.

Grāfiene bija gadus četrdesmit piecus veca sieviete ar vāju, austrumniecisku seju, manāmi novārgusi no daudzajiem bērniem, kuru viņai bija divpadsmit. Kustību un runas gausums, ko radīja nespēks, piešķīra viņai svarīgu izskatu, kas iedvesa cieņu. Kņaziene Anna Mihailovna Drubecka kā daždien mājas cilvēks sēdēja turpat, palīdzēdama pieņemt viesus un ar tērzēšanu pakavēt tiem laiku. Jaunieši kavējās dibenistabās, neturēdami par vajadzīgu piedalīties vizīšu pieņemšanā. Grāfs saņēma un pavadīja viesus, uzaicinādams visus uz pusdienām.

Ļoti, ļoti pateicos, ma chere vai mon cher [67] (ma chere vai mon cher [1] — mana dārgā, mans dārgais.viņš sacīja itin visiem bez mazākajām niansēm, tiklab augstāk, kā zemāk par viņu stāvošiem), savā un dārgo gaviļnieču vārdā. Pielūkojiet, atbrauciet pusdienās. Citādi jūs mani apvainosiet, mon cher. Sirsnīgi lūdzu visas ģimenes vārdā, ma chere. — Šos vārdus ar vienu izteiksmi tuklajā, jautrajā un gludi noskūtajā sejā un ar vienādi spēcīgu rokas spiedienu un atkārtotu vieglu palocīšanos viņš teica visiem bez izņēmuma un izmaiņas. Pavadījis kādu viesi, grāfs atgriezās pie tā vai pie tās, kas vēl atradās viesistabā; piestūmis atzveltnes krēslu un ar tāda cilvēka izskatu, kam patīk un kas prot palīk- smot, braši kājas iepletis un salicis rokas uz ceļiem, viņš svarīgi šūpojās, izteica minējumus par laiku, aprunājās par veselību, dažreiz krievu, citreiz ļoti vājā, bet pašapzinīgā franču valodā un atkal kā cilvēks, kas gan noguris, bet stingri apņēmies izpildīt pienākumu, gāja pavadīt, ar roku pieglauzdams plānos, sirmos matus uz plikā pakauša, un vēlreiz aicināja pusdienās. Dažreiz, nākdams atpakaļ no priekštelpas, caur puķu un oficiantu istabu viņš iegriezās lielajā marmora zālē, kur klāja galdu astoņdesmit personām, un, raudzīdamies uz oficiantiem, kas nēsāja sudrabu un porcelānu, kārtoja galdus un locīja vaļā damasta galdautus, paaicināja pie sevis Dmitriju Vasiļjeviču, muižnieku, kas pārzināja visas viņa darīšanas, un piekodināja:

Nu, nu, Mitjeņka, pielūko, lai viss būtu labi. Tā, tā, — viņš runāja, labpatikā vērodams milzīgo, izvilkto galdu. — Galvenais ir servējums. Tā gan … — Un viņš, pašapmierināti nopūzdamies, atkal atgriezās viesistabā.

Marja Ļvovna Karagina ar meitu! — basā pieteica grāfienes milzīgais vizīšu sulainis, parādīdamies viesistabas durvīs. Grāfiene padomāja un iešņauca no zelta tabak- dozes, ko greznoja vīra ģīmetne.

Nomocījušas mani šīs vizītes, — viņa gaudās. — Nu, viņu tad arī pēdējo pieņemšu. Gaužām klīrīga. Lūdz iekšā, — viņa pavēlēja sulainim skumjā balsī, it kā sacīdama: «Nu, bendējiet tad arī nost!»

Tērpiem čaukstot, viesistabā ienāca stalta, pilnīga, lepna izskata dāma ar meitu — smaidīgu meiteni apaļu seju.

Chere comtesse, il y a si longtemps… elle a ete alilee la pauvre enfatil… aa bal des Razoumowsky… et la comtesse Apraksine… j'ai ete si heureuse..[1] — Dārgā grāfien, ir jau tik sen… viņa bija slima, nabaga

bērns… Razumovsku ballē… un grāfiene Apraksina… man

bija tā laime … — cita citu pārtraukdamas, skanēja mundrās sieviešu balsis, saplūzdamas ar drānu čaukstoņu un stumdīto krēslu rīboņu. Sākās sarunas, ko parasti mēdz ievadīt tikai tālab, lai pirmajā klusuma brīdī pieceltos un, tērpiem čaukstot, pateiktu: «Je suis bien charmee; la santē de maman… et la comtesse Apraksine» [68] [1] «Esmu sajūsmināta… māmiņas veselība.., un grāfiene Apraksina»— un atkal, tērpus čaukstinot, izietu priekšistabā, uzvilktu kažoku vai apmetni un aizbrauktu. Valodas novirzījās uz šobrīd galveno un jaunāko notikumu pilsētā — pazīstamā Katrīnas laika bagātnieka un skaistuļa vecā grāfa Bezuhova slimību un viņa ārlaulības dēlu Pjēru, kas tik nepieklājīgi uzvedies Annas Pavlovnas Šereras viesībās.

Man ļoti žēl nabaga grāfa, — viešņa runāja, — viņa veselība jau tā vāja, un nu vēl šis sarūgtinājums par dēlu, tas viņu novedīs kapā.

Kas tad noticis? — jautāja grāfiene, it kā nezinādama, par ko viešņa runā, kaut gan jau reižu piecpadsmit bija dzirdējusi grāfa Bezuhova sarūgtinājuma cēloni.

Lūk, mūsdienu audzināšana! Jau ārzemēs, — viešņa stāstīja, — šis jaunais cilvēks pamests savā vaļā un tagad Pēterburgā, kā runā, pastrādājis tādas trakulības, ka viņu no turienes izraidījuši ar policiju.

Ko jūs sakāt! — grāfiene iesaucās.

Viņš izvēlējies sliktus paziņas, — iejaucās kņaziene Anna Mihailovna. — Kņaza Vasilija dēls, viņš un kāds Dolohovs, kā stāsta, esot dievs zina ko izstrādājuši. Un abi cietuši. Dolohovs pazemināts par zaldātu, bet Bezuhova dēls izraidīts uz Maskavu. Anatolu Kuraginu — to tēvs šā tā paglābis. Taču ari tas esot no Pēterburgas izsūtīts.

Bet ko tad viņi īsti nodarījuši? — grāfiene taujāja.

Tie ir gatavie laupītāji, sevišķi Dolohovs, — viešņa stāstīja. — Tas ir Marjas Ivanovnas Dolohovas — tik cienījamas dāmas dēls. Nu klausieties. Vai varat iedomāties: viņi trijatā nez kur sadabūjuši lāci, iesēdinājuši sev blakus karietē un aizveduši pie aktrisēm. Atsteigusies policija tos savaldīt. Viņi notvēruši iecirkņa uzraugu, uzsējuši atmuguriski lācim mugurā un palaiduši lāci Moikā; lācis peld, bet tam mugurā iecirkņa uzraugs.

Lielisks gan, ma chere, būs izskatījies iecirkņa uzraugs, — grāfs izdvesa vai bez elpas aiz smiekliem.

Ak, kādas šausmas! Kas tur ko smieties, grāf?

Taču dāmas negribot smējās arī pašas.

Ar mokām izglābuši šo nelaimīgo, — viešņa vēstīja tālāk. — Un tas ir grāfa Kirila Vladimiroviča Bezuhova dels, kas tik gudri uzjautrinās! — viņa piebilda. — Bet runāja, ka esot tik labi audzināts un gudrs. Redz, pie kā novedusi visa šī audzināšana pa ārzemēm. Cerams, ka, par spīti viņa bagātībai, te neviens viņu nepieņems. Mani gribēja ar viņu iepazīstināt. Es noteikti atsacījos: man ir meitas.

Kāpēc jūs sakāt, ka šis jaunais cilvēks tik bagāts? — iejautājās grāfiene, aizgriezdamās no jaunajām meitenēm, kuras tūliņ izlikās neklausāmies. — Grāfam taču ir tikai ārlaulības bērni. Liekas… arī Pjērs ir ārlaulības.

Viešņa atmeta ar roku.

To ārlaulības viņam ir kādi divdesmit, man šķiet.

Kņaziene Anna Mihailovna iejaucās sarunā, redzams,

vēlēdamās paspīdēt ar saviem sakariem un visu augstāko aprindu pazīšanu.

Redziet, tas ir tā, — viņa svarīgi un tāpat pačuk- stus iesāka. — Grāfa Kirila Vladimiroviča reputācija zināma … Saviem bērniem viņš pat skaitu neatceras, bet šis Pjērs bija viņa mīlulis.

Cik vecais vīrs bija glīts vēl pagājušajā gadā! — ieteicās grāfiene. — Skaistāku vīrieti nekad neesmu redzējusi.

Tagad ļoti pārvērties, — Anna Mihailovna sacīja. — Tātad, ko es gribēju teikt, — viņa turpināja, — no sievas puses visa īpašuma tiešais mantinieks ir kņazs Vasilijs, bet Pjēru tēvs ļoti mīlēja, rūpējās par viņa audzināšanu un rakstīja ķeizaram … tā ka neviens nezina, ja viņš nomirs (viņš ir tik vārgs, ka to var sagaidīt kuru katru acumirkli, un Lorrain [69] ir ieradies no Pēterburgas), kas vēl mantos šo milzīgo īpašumu — Pjērs vai kņazs Vasilijs. Četrdesmit tūkstošu dvēseļu un miljoni. Es to ļoti labi zinu, tāpēc ka kņazs Vasilijs pats man stāstīja. Un turklāt Kirils Vladimirovičs ir mans tēvocis no mātes puses trešajā augumā. Viņš arī kristīja Borju, — viņa piebilda, it kā nepiešķirdama šim apstāklim nekādu nozīmi.

Kņazs Vasilijs vakar ieradies Maskavā. Viņš braucot uz revīziju, kā man stāstīja, — viešņa papildināja.

Jā gan, bet, entre nous\[1] — starp mums runājot. — paskaidroja kņaziene, — tas ir tikai iegansts, patiesībā viņš braucis pie grāfa Kirila Vladimiroviča, kad dabūjis zināt, ka tas tik vārgs.

Tomēr, ma chere, tas ir varens joks, — grāfs atsāka un, pamanījis, ka vecākā viešņa viņā neklausās, pievērsās jaunkundzēm. — Lielisks izskats būs bijis iecirkņa uzraugam, varu iedomāties!

Un, iztēlodamies, kā iecirkņa uzraugs mētājies rokām, viņš atkal laida vaļā skaļus un rešņus smieklus, tā ka viss viņa tuklais ķermenis līgojās; tā mēdz smieties cilvēki, kas vienmēr labi ēd un jo vairāk dzer. — Tātad ludzu — pusdienās pie mums, — viņš aicināja.

VIII

Iestājās klusums. Grāfiene raudzījās viešņā, vēlīgi smaidīdama, taču neslēpdama, ka patlaban it nemaz nejutīsies apbēdināta, ja viešņa piecelsies un dosies projām. Viešņas meita jau kārtoja tērpu, jautājoši skatīdamās uz māti, kad pēkšņi blakus istabā uz durvju pusi nodipēja vairāku vīriešu un sieviešu soļi, norībēja aizķerts un apgāzts krēsls un istabā iespurdza trīspadsmit gadus veca meitene, kaut ko vīstīdama īsajos muslīna svārciņos, un apstājās istabas vidū. Varēja redzēt, ka viņa nejauši, aizrāvusies skrējienā, iedrāzusies tik tālu. Tai pašā brīdī durvīs parādījās students ar aveņkrāsas apkaklīti, gvardes oficieris, piecpadsmit gadus veca meitene un tukls, sārts zēns bērna svārciņos.

Grāfs pietrūkās kājās un līgodamies plaši apsita rokas ap ieskrējušo meiteni.

— Ā, te viņa ir! — viņš smiedamies iesaucās. — Gavilniece! Ma chere gavilniece!

Ma chere, il y a un lemp pour tout, [70] [1] — mana mīļā, visam ir savs laiks.— aprāja grāfiene, izlikdamās stingra. — Tu viņu vienmēr lutini, Elie, — viņa pārmeta vīram.

Bonjour, ma chere, je vous felicile,2 [1] — Labdien, mīļā, apsveicu jūs— viešņa sacīja.

Que!le delicieuse enJanlP [1] — Kas par jauku bērnu!— viņa piebilda, vērsda- mās pie mātes.

Melnace, ar lielu muti, neglīta, bet ņipra meitene ar kailajiem bērna pleciņiem virs ašajā skrējienā noslīdējušā ņiebura, ar atpaka] pajukušajām, melnajām cirtām, tievām, kailām rociņām un mazām kājiņām mežģīņu biksītēs un vaļējās kurpītēs — bija tai jaukajā vecumā, kad meitene nav vairs bērns, bet bērns vēl nav jaunava. Izlocījusies no tēva rokām, viņa pieskrēja pie mātes un, neveltīdama nekādu vērību tās stingrajai piezīmei, paslēpa savu pietvīkušo seju mātes ģērba mežģīnēs un iesmējās. Viņa smējās par kaut ko, aprauti stāstīdama par lelli, ko izvilka no svārciņa krokām.

Vai redzat? … Lelle … Mimī… Redziet!

Un Nataša nejaudāja vairāk parunāt (viņai aizvien vēl nāca smiekli). Viņa iekrita mātes klēpī un sāka smieties tik sirsnīgi un skaļi, ka visi, pat klīrīgā viešņa, neviļus iesmējās.

Nu ej jel, ej ar savu ķēmu! — māte teica, liekuļoti pikti atgrūzdama meitu. — Tā ir mana jaunākā, — viņa paskaidroja viešņai.

Nataša, uz mirkli pacēlusi seju no mātes mežģīņu lakatiņa, pavērās viņā no apakšas uz augšu caur smieklu asaram un atkal paslēpa seju.

Viešņa, spiesta nolūkoties šai ģimenes ainā, uzskatīja par vajadzīgu kaut kādā veidā tajā piedalīties.

Sakiet jel, mīļā, — viņa uzrunāja Natašu, — kas šī Mimī jums tāda ir? Laikam meita?

Natašai nepatika bērnu valodai pieskaņotais tonis, kādā viešņa viņu uzrunāja. Viņa nekā neatbildēja un nopietni pavērās viešņā.

Pa to laiku visa šī jaunā paaudze: oficieris Boriss — kņazienes Annas Mihailovnas dēls, students Nikolajs — grāfa vecākais dēls, Soņa — grāfa piecpadsmit gadus vecā krustmeita un mazais Petruša — jaunākais dēls, — visi novietojās viesistabā un acīmredzot centās noturēt pieklājības robežās skaļumu un jautrību, kas vēl dvesa katrā viņu vaibstā. Varēja redzēt, ka tur dibenistabās, no kurienes viņi bija tik trauksmīgi izdrāzušies, tiem risinājušās jautrākas valodas nekā šeit par pilsētas tenkām, laiku un par comtesse Apraksine [71] .[1] grāfieni Apraksinu. Laiku pa laikam viņi pavērās cits citā un tikko valdīja smieklus.

Abi jaunekļi — students un oficieris, bērnības draugi, bija vienos gados un abi skaisti, taču nemaz nelīdzinājās viens otram. Boriss bija stalts gaišmatis ar pareiziem, smalkiem mierīgās un skaistās sejas vaibstiem. Nikolajs neliela auguma, cirtainiem matiem un atklātu sejas izteiksmi. Uz virslūpas viņam jau dīga melna pūciņa, un visa seja dvesa straujumu un aizrautību. Nikolajs, ienācis viesistabā, nosarka. Varēja redzēt, ka viņš meklēja un neattapa, ko teikt; turpretim Boriss tūdaļ atguvās un mierīgi, jokodamies pastāstīja, ka pazinis šo lelli Mimī jau kā jaunu meiteni ar vēl nebojātu degunu un kā tā piecu gadu laikā viņa acu priekšā novecojusi un tai saplaisājusi visa galva. To pateicis, viņš paraudzījās Natašā. Nataša novērsās no viņa, uzmeta skatienu jaunākajam brālim, kas, ,acis aizmiedzis, kratījās nedzirdamos smieklos, un, nespēdama vairs savaldīties, palēcās un izskrēja no istabas tik ātri, cik vien žiglās kājiņas jaudāja viņu nest. Boriss nesmējās.

Jūs, maman, liekas, arī gribējāt braukt? Vai vajadzēs karieti? — viņš ar smaidu pievērsās mātei.

Jā, ej, liec sagatavot, — viņa smaidīdama atbildēja.

Boriss klusu izgāja pa durvīm un sekoja Natašai; tuklais zēns pikti metās tiem pakaļ, it kā pukodamies par traucējumu viņa nodarbībās.

IX

No jauniešiem, neieskaitot grāfienes vecāko meitu (kas bija četrus gadus vecāka par māsu un izturējās jau kā pieaugusi) un viešņas jaunkundzi, viesistabā palika Nikolajs un krustmeita Soņa. Soņa bija tieviņa, sīciņa tumšmate ar maigu, garo skropstu aizēnotu skatienu, resnu, melnu matpīni, kas divām kārtām apvija viņas galvu, un dzeltenīgu ādas nokrāsu sejā un sevišķi uz kailajām, vājajām, bet graciozajām, muskuļainajām rokām un kakla. Ar vijīgām kustībām, ar mazo locekļu maigumu un lokanību un mazliet šķelmīgo un atturīgo iznešanos viņa atgādināja skaistu, bet vēl neizveidojušos kaķēnu, no kura izaugs brīnum jauka kaķīte. Viņa acīmredzot uzskatīja par pieklājīgu ar smaidu izrādīt, ka piedalās vispārējās sarunās; taču, pašai negribot, viņas acis no garo, biezo skropstu apakšas ar tādu kvēlu, meitenīgu dievināšanu lūkojās uz cousin\ kas gatavojās iestaties armijā, ka viņas smaids ne uz mirkli nespēja nevienu apmānīt, un varēja redzēt, ka kaķēns aprimis tikai tālab, lai vēl enerģiskāk sāktu lēkāt un ķircināties ar savu cousin,[1] — brālēnu, tiklīdz viņi tāpat kā Boriss ar Natašu būs tikuši ārā no šās viesistabas.

Jā, ma chere, — sacīja vecais grāfs, pievērsdamies viešņai 1111 norādīdams uz savu Nikolaju. — Viņa draugs Boriss paaugstināts par oficieri, un viņš aiz draudzības negrib no tā atpalikt; pamet ir universitāti, ir mani, vecu vīru: aiziet karadienestā, ma chere. Bet viņam jau arhīvā bija vieta sarunāta un viss. Vai redzat, kas par draudzību? — grāfs jautājoši nobeidza.

Bet runā taču, ka esot pieteikts karš, — viešņa ieminējās.

Sen jau runā, — grāfs atteica. — Atkal parunās, parunās, un tāpat vien arī paliks. Vai redzat, ma chere, kas par draudzību! — viņš atkārtoja. — Viņš iestājas huzāros.

Viešņa, nezinādama, ko sacīt, nogrozīja galvu.

Nepavisam ne aiz draudzības, — iebilda Nikolajs, pietvīcis un it kā atvairīdams kauna pilnu apmelojumu. — Nemaz ne aiz draudzības, es vienkārši jūtu aicinājumu iestāties karadienestā.

Viņš atskatījās uz māsīcu un jauno viešņu: abas raudzījās viņā ar atzinīgu smaidu.

Šodien pie mums pusdieno Šūberts, Pavlogradas huzāru pulka pulkvedis. Viņš šeit pavadīja atvaļinājumu un ņems Nikolaju līdzi. Ko lai dara? — grāfs teica, plecus raustīdams un jokojot runādams par to, kas viņam acīmredzot sagādāja daudz bēdu.

Es jau jums teicu, tētiņ, — dēls sacīja, — ja jums negribas mani laist, es palikšu. Taču es zinu, ka nekur citur nederu kā vien karadienestā; neesmu ne diplomāts, ne ierēdnis, neprotu slēpt to, ko jūtu, — viņš runāja, aizvien ar jauku jaunības koķetību paraudzīdamies uz Soņu un viešņu.

Kaķīte, ieurbusies viņā acīm, šķita katru mirkli gatava sākt kaitēties un izrādīt visu savu kaķes dabu.

Nu, labi, labi! — vecais grāfs sacīja. — Aizvien iekaist… Tas pats Bonaparte visiem sagrozījis galvas; visi gudro, kā gan viņš no poručika kļuvis par ķeizaru. Nu, ko tur, lai dievs dod, — viņš piebilda, nemanīdams viešņas zobgalīgo smaidu.

Pieaugušie saka runāt par Bonapartu. Zilī, Karaginas meita, pievērsās jaunajam Rostovam:

Cik žēl, ka jūs ceturtdien nebijāt pie Arharoviem! Man bija garlaicīgi bez jums, — viņa teica tam, maigi uzsmaidīdama.

Jaunais cilvēks glaimots ar koķetu jaunības smaidu pārsēdās viņai tuvāk un uzsāka ar smaidošo 2ilī savrupu sarunu, pavisam nemanīdams, ka šis viņa nevilšais smaids ar greizsirdības nazi graizīja sarkstošās un piespiesti smaidošās Soņas sirdi. Sarunas vidū viņš uz to atskatījās. Soņa uzlūkoja viņu kvēlā niknumā un, tikko asaras valdīdama, ar to pašu neīsto smaidu uz lūpām piecēlās un izsteidzās no istabas. Viss Nikolaja mundrums bija vējā. Viņš nogaidīja sarunu pārtrūkstam un ar apjukušu seju izgāja no istabas uzmeklēt Soņu.

—- Cik gan viegli uzminami šie jauniešu noslēpumi! —• sacīja Anna Mihailovna, pamādama uz izejošo Nikolaju. — Cousinage dangereux voisinage, [72] [1] Brālēni un māsīcas ir bīstami kaimiņi.— viņa piebilda.

Jā, — noteica grāfiene, kad saules stars, kas reizē ar jauno paaudzi bija iespraucies viesistabā, izgaisa, it kā atbildēdama uz jautājumu, ko neviens nebija izteicis, bet kas viņu pastāvīgi nodarbināja. — Cik gan ciešanu, cik nemiera nav pārdzīvots, lai tagad varētu par viņiem priecāties! Un ari tagad patiešām vairāk baiļu nekā prieka. Allaž tikai baiļojies un baiļojies! Taisni tas vecums, kad draud vislielākās briesmas tiklab meitenēm, kā zēniem.

Viss atkarīgs no audzināšanas, — viešņa sacīja.

Jā gan, jums taisnība, — grāfiene turpināja. — Līdz šim es, paldies dievam, esmu saviem bērniem bijusi draugs un viņi man pilnīgi uzticas, — grāfiene runāja, atkārtodama daudzu vecāku maldīšanos, it kā bērniem neesot no viņiem nekādu noslēpumu. — Es zinu, ka vienmēr būšu savām meitām pirmā confidente [73] ,[1] — uzticības persona. un, ja arī Nikoļiņka ar savu straujo raksturu padraiskosies (zēns bez tā nevar), tad tomēr ne tā, kā šie Pēterburgas kungi.

Jā, lieliski, lieliski bērni, — apstiprināja grāfs, kas allaž sarežģītus jautājumus atrisināja ar to, ka visu atzina par lielisku. — Paskat tikai! Sadomājis kļūt par hu zāru! Nu, ko jūs vēl gribat, ma chčre!

Kas par jauku meitenīti jūsu jaunākā! — viešņa slavēja. — īsts pulveris.

Jā gan, pulveris, — grāfs uztvēra. — Manī atsitusies! Un kas par balsi: kaut arī viņa mana meita, bet teikšu taisnību — būs dziedātāja, otra Salomoni. Mēs pieņēmām itālieti, kas viņu māca.

Vai nebūs par agru? Saka, balsij esot kaitīgi, ja mācoties šai vecumā.

Ai nē, kur nu par agru! — grāfs atvairīja. — Kā tad mūsu mātes divpadsmit trīspadsmit gadu vecumā pie vīra izgāja?

Viņa taču jau tagad iemīlējusies Borisā! I\o jūs teiksiet! — grāfiene sacīja, klusu smaidīdama, noraudzīdamās uz Borisa māti, un turpināja, acīmredzot atbildēdama domai, kas viņu allaž nodarbināja. — Nu, redziet nu, ja es viņu būtu turējusi stingri, liegusi viņai… dievs zina, ko viņi paslepšus darītu (grāfiene domāja, ka viņi skūpstītos), bet tagad man zināms katrs viņas vārds. Viņa pati vakaros atskrien un man visu izstāsta. Var jau būt, ka es viņu izlutinu, bet patiešām — tā šķiet labāk. Vecāko es turēju stingri.

Jā gan, mani audzināja pavisam citādi, — smaidīdama apstiprināja vecākā, skaistā grāfiene Vera.

Taču smaids nedarīja Veras seju daiļāku, kā tas parasti mēdz būt; gluži otrādi, tā kļuva nedabiska un tāpēc nepatīkama. Vecākā, Vera, bija glīta, nebija muļķe, mācījās lieliski, bija labi audzināta, ar patīkamu balsi, tas, ko viņa teica, bija pareizi un vietā; taču dīvaini, ka visi, gan viešņa, gan grāfiene, atskatījās uz viņu, it kā brīnīdamies, kāpēc viņa to teikusi, un jutās neveikli.

Ar vecākajiem bērniem allaž noņemas, grib izaudzināt nezin ko sevišķu, — viešņa sacīja.

Ko tur slēpt, ma cherel Grāfiene Veru pārāk gudri audzināja, — iejaucās grāfs. — Nu, bet nekas! Izaugusi tomēr lieliska, — viņš piebilda, atzinīgi pamirkšķinādams Verai.

Viešņas piecēlās un aizbrauca, solīdamās atbraukt uz pusdienām.

Kas par manieri! Tad nu gan sēdēja, sēdēja! — grāfiene, viešņas aizvadījusi, noteica.

X

Kad Nataša izmetās no ēdamistabas un laidās teciņus, viņa aizskrēja tikai līdz puķu istabai. Šai istabā viņa apstājās, ieklausīdamās čalās, kas plūda no viesistabas, un gaidīdama iznākam Borisu. Viņa jau sāka kļūt nepacietīga un, kājiņu piecirtusi, dzīrās raudāt par to, ka viņš tik ilgi kavējas, kad atskanēja ne gausi, ne arī strauji, pieklājīgi jauna cilvēka soļi. Nataša aši iespurdza starp puķu toveriem un paslēpās.

Boriss apstājās istabas vidū, paraudzījās apkārt, ar roku nopurināja gruzīšus no mundiera piedurknes un piegāja pie spoguļa, aplūkodams savu skaisto seju. Nataša no savas slēptuves klusu vēroja, ko viņš darīs. Viņš brītiņu pastāvēja pie spoguļa, pasmaidīja un devās uz durvīm. Nataša gribēja viņu pasaukt, bet tad pārlika.

Lai pameklē, — viņa klusībā noteica. Tikko Boriss bija izgājis, pa otrām durvīm ienāca Soņa, piesarkusi, caur asarām kaut ko nikni čukstēdama. Nataša apvaldīja savu pirmo kustību — skriet tai pretim un palika savā slēptuvē, it kā zem burvju cepures, vērodama, kas notiek pasaulē. Viņa izjuta īpašu, jaunu tīksmi. Soņa nez ko čukstēja, atskatīdamās uz viesistabas durvīm. Pa durvīm ienāca Nikolajs.

Soņa! Kas tev kait? Kā nu tā var? — Nikolajs, pie viņas pieskriedams, sauca.

Nekas, nekas, lieciet mani mierā! — Soņa sāka raudāt.

Nē, es zinu, kas ir.

Nu, ja zināt, tad jau jauki, ejiet vien pie viņas.

So-oņa! Vienu vārdu! Kā nu tā var mocīt mani un sevi iedomu dēļ? — Nikolajs runāja, satvēris viņas roku.

Soņa neatvilka roku un mitējās raudāt.

Nataša, nekustēdamās un elpu aizturējusi, mirdzošām acīm raudzījās no savas slēptuves. «Kas tagad notiks?» viņa domāja.

Soņa! Man it nekas pasaulē nav vajadzīgs! Tu vien man esi viss, — Nikolajs runāja. — Es tev pierādīšu.

Man nepatīk, ka tu tā runā.

Nu, nerunāšu, nu, piedod jel, Soņa! — Viņš pievilka to sev klāt un noskūpstīja.

«Ai, cik jauki!» Nataša nodomāja un, kad Soņa ar Nikolaju bija atstājuši istabu, izgāja tiem nopakaļ un pasauca Borisu.

Boris, panāciet šurp! — viņa sauca ar svarīgu un viltīgu izskatu. — Man jums kaut kas jāpasaka. Šurp, šurp, — viņa aicināja un veda to puķu istabā uz to vietu starp puķu toveriem, kur tikko bija slēpusies. Boriss smaidīdams viņai sekoja.

Kas tad būs šis kaut kas? — viņš jautāja.

Viņa samulsa, pavērās apkārt un, ieraudzījusi savu lelli, kas bija nomesta uz puķu tovera, paņēma to rokās.

Noskūpstiet lelli, — viņa sacīja.

Boriss vērīgu, laipnu skatienu raudzījās viņas spriganajā sejā un nekā neatbildēja.

Negribat? Nu, tad nāciet šurp, — viņa sauca, iedama dziļāk puķēs, un nometa lelli. — Tuvāk, tuvāk! — viņa čukstēja. Ar abām rokām viņa satvēra oficieri aiz piedurkņu atlokiem, un viņas nosarkušajā sejā bija svinīgums un bailes.

Bet vai mani gribat noskūpstīt? — viņa tikko dzirdami izdvesa, caur pieri lūkodamās Borisā, smaidīdama un no saviļņojuma gandrīz vai raudādama.

Boriss nosarka.

Cik jūs esat jocīga! — viņš nomurmināja, noliekdamies pie tās, vēl vairāk samulsdams, taču nekā neuzsākdams un nogaidīdams.

Nataša pēkšņi uzlēca uz puķu tovera, tā paceldamās viņam pāri, apskāva viņu abām rokām, tā ka tievās, kailās rociņas saliecās virs viņa kakla, un, ar galvas kustību atmetusi atpakaļ matus, noskūpstīja viņu uz pašām lūpām.

Viņa izslīdēja starp puķu podiem otrā pusē un, galvu noliekusi', apstājās.

Nataša, — viņš sacīja, — jūs zināt, ka es jūs mīlu, bet…

Jus esat manī iemīlejies? — Nataša vinu partrauca.

Jā, esmu iemīlējies, bet, ludzu, nedarīsim ta kā nupat… Vēl četri gadi… Tad es lūgšu jūsu roku.

Nataša padomāja.

Trīspadsmit, četrpadsmit, piecpadsmit, sešpadsmit … — viņa skaitīja uz tievajiem pirkstiņiem. — Labi! Tad tā paliek?

Un viņas sprigano seju apmirdzēja prieka un apmierinājuma vilnis.

Tā paliek! — Boriss apliecināja.

Uz visu mūžu? — meitene sacīja. — Līdz pašai nāvei?

Un, paņēmusi Borisu zem rokas, viņa ar laimīgu seju tam līdzās klusi gāja uz dīvānu istabu.

XI

Grāfiene bija no vizītēm tā nogurusi, ka lika vairāk nevienu nepieņemt, un šveicaram tika uzdots visus, kas vēl ieradīsies ar apsveikumiem, katrā ziņā tikai lūgt uz pusdienām. Grāfienei gribējās divatā vien parunāties ar savu bērnības draudzeni kņazieni Annu Mihailovnu, ar kuru lāgā nebija tikusies, kopš tā atgriezusies no Pēterburgas. Anna Mihailovna ar asaru izvagoto un patīkamo seju pievirzījās tuvāk grāfienes atzveltnim.

Ar tevi es būšu pilnīgi atklāta, — Anna Mihailovna teica. — Maz mūsu vairs palicis, seno draugu! Tāpēc arī man tik dārga tava draudzība.

Anna Mihailovna paraudzījās uz Veru un apklusa. Grāfiene spieda draudzenei roku.

Vera, — grāfiene uzrunāja vecāko, acīmredzot nemīlamo meitu, — kā gan jūs neko nesaprotat? Vai tad tu nejūti, ka esi šeit lieka? Ej pie māsām vai arī…

Daiļā Vera nicīgi pavīpsnāja, redzams, nejuzdama ne mazākā aizvainojuma.

Būtu jus, māmiņ, man agrāk teikusi, es tūliņ būtu aizgājusi, — viņa sacīja un devās uz savu istabu.

Iedama garām dīvānu istabai, viņa pamanīja tajā pie diviem logiem simetriski sēžam divus pārīšus. Viņa apstājās un nicīgi pasmīnēja. Soņa sēdēja cieši blakus Nikolajam, kas pārrakstīja viņai savus pirmos paša sacerētos dzejoļus. Boriss ar Natašu sēdēja pie otra loga un, Verai ienākot, apklusa. Soņa un Nataša vainīgām un laimīgām sejām paraudzījās Verā.

Bija jautri un aizkustinoši vērot šīs iemīlējušās meitenes, taču Verai viņu izskats acīmredzot neizraisīja patīkamas jūtas.

Cik reižu neesmu jums lūgusi, — viņa sacīja, — neņemt manas lietas; jums ir sava istaba. — Viņa atņēma Nikolajam tintnīcu.

Tūliņ, tūliņ, — tas attrauca, mērkdams spalvu.

Jūs visu darāt nelaikā, — Vera rājās. — Tā icdrā- zāties viesistabā, ka visiem jūsu dēj kļuva neveikli.

Kaut gan vai arī taisni tāpēc, ka teiktais bija tīra patiesība, neviens viņai neatbildēja un visi četri tikai saskatījās savā starpā. Viņa vilcinājās istabā ar tintnīcu rokā.

Un kas gan jūsu gados var būt par noslēpumiem — Natašai ar Borisu un jums abiem, — viss tīrās muļķības!

Nu, kas tev par daļu, Vera! — Nataša aizstāvēdama klusā balstiņā ierunājās.

Viņa, šķiet, šodien vēl vairāk nekā parasti bija pret visiem laba un laipna.

Ļoti muļķīgi, — Vera atkārtoja, — man kauns par jums. Kas par noslēpumiem? …

Katram savi noslēpumi. Mēs jūs ar Bergu neaiztiekam, — Nataša iekaisusi atcirta …

Es domāju gan, ka neaiztiekat, — Vera atņēma, — tāpēc, ka rnanā rīcībā nekad nekā aplama nevar būt. Bet, es, lūk, pateikšu māmiņai, kā tu pret Borisu izturies.

Natālija Iļjiņična ļoti labi pret mani izturas, — iejaucās Boriss. — Es nevaru sūdzēties, — viņš piebilda.

Palieciet mierā, Boris, jūs esat tāds diplomāts (vārdu diplomāts bērni ļoti bieži lietoja tai īpašā nozīmē, kādu tie šim vārdam piešķīra), pat apnicis, — Nataša aizvainotā, drebošā balsī pārtrauca. — Ko viņa man piesienas? Tu to nekad nesapratīsi, — viņa pievērsās Verai, — tāpēc ka nekad neviena neesi mīlējusi; tev nav sirds, tu esi tikai madame de Genlis [74] [1] — madam de ZanlL (šai palamā, ko uzskatīja par ļoti aizvainojošu, Veru bija iesaucis Nikolajs), un lielākais prieks tev ir — sagādāt citiem nepatikšanas. Koķetē ar Bergu, cik vien uziet, — viņa strauji nobēra.

Es jau nu tiešām, viesiem redzot, neiešu skriet pakaļ jaunam cilvēkam …

Nu, panāci savu, — iejaucās Nikolajs, — sarunāji visiem nepatīkamas lietas, sabojāji visiem omu. Iesim bērnistabā!

Visi četri kā iztraucēts putnu bars uzspurdza un devās laukā no istabas.

Man sarunāja nepatīkamas lietas, bet es nevienam neko … — Vera sacīja.

Madame de Genlis! Madame de Genlis! — aiz durvīm saukāja smejošas balsis.

Daiļā Vera, kas visus bija tā satraukusi un nokaitinājusi, pasmaidīja, un, šķiet, nejuzdamās nemaz aizskarta par to, ko tie bija teikuši, piegāja pie spoguļa un sakārtoja kaklautu un matus: raudzīdamās savā daiļajā sejā, viņa, kā likās, kļuva vēl vēsāka un mierīgāka.

Viesistabā turpinājās saruna.

Ah! chere, — grāfiene sacīja, — arī manā dzīvē tout nest pas roseK[1] nav tikai rozes vien. Vai tad es neredzu, ka du train, que nous allons2[1] pie mūsu dzīves veida mūsu īpašuma mums ilgi nepietiks. Un to visu tas klubs un grāfa labsirdība. Dzīvojam laukos, vai tad mēs atpūšamies? Teātri, medības un dievs zina kas. Bet ko nu par mani runāt! Nu, kā tad tu visu to nokārtoji? Es bieži tevi apbrīnoju, Annette, kā gan tu savos gados viena pati pajūgā traucies te uz Maskavu, te uz Pēterburgu pie visiem ministriem, pie visiem augstmaņiem, ar visiem proti apieties, taisni brīnums! Nu, kā tad tas nokārtojās? Es gan nekā tāda neprotu.

Ak, mana mīļā! — kņaziene Anna Mihailovna atbildēja. — Nedod dievs tev piedzīvot, cik grūti palikt atraitnei bez atspaida un ar dēlu, ko mīli līdz dievināšanai. Tad visu ko iemanās, — viņa turpināja ar zināmu lepnumu. — Mana prāva mani iemācīja. Ja man vajag satikt kādu no šiem dūžiem, es rakstu vēstulīti: «Princesse une telle [75] 8 Kņaziene tāda un tādavēlas satikt to un to,» — un braucu. Pati, ar ormani, kaut vai divas, kaut vai trīs, kaut vai četras reizes, līdz panāku, ko man vajag. Man vienalga, lai par mani domā ko domādami.

Nu, ar ko tad tu runāji par Boreņku? — grāfiene iejautājās. — Tavējais taču, lūk, jau gvardes oficieris, bet Nikoluška aiziet par junkuru. Nav kas parūpējas. Ar ko tu runāji?

Ar kņazu Vasiliju. Viņš bija ļoti laipns. Tūliņ visam piekrita, ziņoja ķeizaram, — kņaziene Anna Mihailovna jūsmīgi stāstīja, pilnīgi aizmirsusi visus pazemojumus, kas viņai bija jāpārdzīvo, lai sasniegtu savu mērķi.

Viņš laikam novecojis, kņazs Vasilijs? — grāfiene apjautājās. — Neesmu viņu satikusi kopš mūsu teātra izrādēm pie Rumjanceviem. Jādomā, būs mani aizmirsis. II me faisait la cour,x Viņš ap mani lakstojās.— grāfiene ar smaidu atcerējās.

Arvien vēl tāds pats, — Anna Mihailovna atbildēja, — laipns, galants. Les grandeurs ne lui ont pas tourne la lete du tout. [76] [1] Augstais stāvoklis viņam nemaz nav sagrozījis galvu.«Man žēl, ka pārāk maz varu darīt jūsu labā, mīļā kņazien,» viņš man saka, «pavēliet tikai.» Nē, viņš ir lielisks cilvēks un jauks radinieks. Bet tu taču zini, Nathalie, kā es mīlu savu dēlu. Nezinu, ko gan es nebūtu darījusi viņa laimes labad. Bet mani apstākļi ir tik grūti, — Anna Mihailovna, balsi nolaidusi, skumīgi turpināja, — tik grūti, ka esmu patlaban visšausmīgākajā stāvoklī. Mana nelaimīgā prāva aprij visu, kas man pieder, un nekustas ne no vietas. Man taču nav, vai tu vari iedomāties, nav ā la lettrez [1] — burtiski.ne desmit kapeiku pie dvēseles, un es nezinu, kā sagādāt Borisam ietērpu. — Viņa izvilka mutautiņu un apraudājās. — Man vajag piecsimt rubļu, bet man ir viens divdesmitpiecnieks. Esmu tādā stāvoklī… Tik vien tagad cerības kā uz grāfu Kirilu Vla- diiniroviču Bezuhovu. Ja viņš negribēs pabalstīt savu krustdēlu, — viņš taču kristīja Borju, — un nepiešķirs kaut cik uzturam, tad visas manas pūles vējā: man nebūs ar ko sagādāt viņam ietērpu.

Grāfiene nobirdināja asaras un klusēdama ko pārlika.

Bieži vien domāju … var jau būt, ka tas ir grēks, — kņaziene runāja, — bet es bieži domāju: lūk, grāfs Kirils Vladimirovičs Bezuhovs dzīvo viens pats… šis milzīgais īpašums … un kādēļ gan dzīvo? Viņam dzīve par nastu, bet Borjam tikko jāsāk dzīvot.

Viņš droši vien Borisam ko atstās, — grāfiene ieminējās.

Dievs zina, chere amieV dārgā draudzene!Sie bagātnieki un augstmaņi ir tādi egoisti. Bet es tomēr tūliņ kopā ar Borisu došos pie viņa un klaji pateikšu, kā ir. Lai domā par mani, ko grib, man tiešām vienalga, kad no tā atkarīgs dela liktenis. — Kņaziene piecēlās. — Tagad pulkstenis ir divi, bet četros jūs pusdienojat. Es pagūšu izbraukāt.

Un kā lietpratīga Pēterburgas lielkundze, kas prot izmantot laiku, Anna Mihailovna aizsūtīja dēlam pakaļ un kopā ar to izgāja priekšnamā.

Ardievu, mīļā! — viņa uzsauca grāfienei, kas to pavadīja līdz durvīm. — Novēli man veiksmi, — viņa paslepšus no dēla pačukstēja.

Jūs pie grāfa Kirila Vladimiroviča, ma chere? — vaicāja grāfs, arī iznākdams no ēdamistabas priekštelpā. — Ja viņam labāk, aiciniet Pjēru pie manis pusdienās. Viņš taču mēdza mūs apmeklēt, ar bērniem tika dejojis. Katrā ziņā aiciniet, ma chēre\ Nu, paraudzīsimies, kā Tarass šoreiz parādīs savu māku. Saka, pat pie grāfa Orlova neesot bijis tādu pusdienu, kādas būs mums.

XII

Mon cher Boris,2 * — Manu mīļo Boris.— kņaziene Anna Mihailovna uzrunāja dēlu, kad grāfienes Rostovas kariete, kurā viņi sēdēja, no salmiem klātās ielas ieripoja plašajā grāfa Kirila Vladimiroviča Bezuhova pagalmā. — Mon cher Boris, — mate atkārtoja, izvilkdama roku no nonēsātā salopa un ar biklu, liegu kustību pieskardamās dēla rokai, — esi laipns, esi uzmanīgs. Grāfs Kirils Vladimirovičs tomēr ir tavs krusttēvs un no viņa atkarīgs tavs turpmākais liktenis. Atceries to, mon cher, esi mīļš, kāds tu proti būt…

Ja es zinātu, ka no tā neiznāks vienīgi pazemojums… — dēls salti atbildēja. — Taču esmu jums apsolījis un daru to jūsu dēļ.

Kaut gan kāda kariete jau stāvēja pie nama lieveņa, šveicars, aplūkojis māti ar dēlu (kuri, nelikdami pieteikt, iegāja taisni stiklotajā priekštelpā starp divām nišās novietotu statuju rindām), zīmīgi pametis acis uz nonēsāto salopu, jautāja, ko viņi vēloties satikt — kņazes vai grāfu, un, dabūjis zināt, ka grāfu, teica, ka viņa gaišībai šodien esot sliktāk un viņa gaišība nevienu nepieņemot.

Mēs varam braukt projām, — dēls teica franciski.

Mon ami\x [1] — Mans draugs!— māte sacīja lūdzošā balsī, atkal pieskardamās dēla rokai, it kā šī pieskaršanās varētu viņu nomierināt vai arī uzmundrināt.

Boriss apklusa un, šineli nenovilkdams, jautājoši pavērās mātē.

Mīļais, — Anna Mihailovna maigu balsi dūdoja, vērsdamās pie šveicara, — es zinu, ka grāfs Kirils Vla- dimirovičs ļoti slims … tāpēc arī atbraucu … esmu viņa radiniece… Es netraucēšu, mīļais… Man tikai vajadzētu satikt kņazu Vasiliju Sergejeviču: viņš taču ir apmeties šeit. Pieteic, lūdzams!

Šveicars īgni parava zvana auklu uz augšstāvu un aizgriezās.

Kņaziene Drubecka pie kņaza Vasilija Sergejc- viča, — viņš uzsauca garās zeķēs, kurpēs un frakā tērptajam oficiantam, kas, no augšas noskrējis, lūkojās gar kāpņu izliekumu.

Māte nogludināja sava pārkrāsotā zīda tērpa krokas, pameta skatienu viengabala Venēcijas spogulī pie sienas un savās nošķiebtajās kurpēs ņipri tipināja augšā pa kāpņu paklāju.

Mon cher, vous m'avez protnis, [77] [1] — dārgumiņ, tu man apsolīji.— viņa vēlreiz atgādināja dēlam, ar rokas pieskārienu to uzmundrinādama.

Dēls, acis nodūris, mierīgi sekoja viņai.

Viņi iegāja zālē, no kuras vienas durvis veda kņazam Vasilijam ierādītajās istabās.

Kamēr māte ar dēlu, nonākuši istabas vidū, dzīrās pajautāt ceļu vecajam oficiantam, kas, viņiem ienākot, bija pietrūcies kājās, pagriezās kādu durvju bronzas rokturis, un kņazs Vasilijs, ģerbies kā daždien mājās — samta kažociņā ar vienu zvaigzni, iznāca, pavadīdams skaistu, melnmatainu vīru. Šis virs bija slavenais Pēterburgas ārsts Lorrain.

C'est donc posiliļ? [78] s — vai tas ir droši?— kņazs jautāja.

Mon prince, «errare humanum esi», mais.. . [79] [1] — Kņaz, «maldīties ir cilvēcīgi», bet…—• doktors atbildēja, mēli piesizdams un bērdams latīņu vārdus franču izrunā.

C'est bien, c'est bien ..— Labi, labi…

Pamanījis Annu Mihailovnu ar dēlu, kņazs Vasilijs palocīdamies atlaida ārstu un klusēdams, bet ar jautājumu sejā, tuvojās viņiem. Dēls ievēroja mātes acīs pēkšņi parādāmies dzijas skumjas un viegli pavīpsnāja.

Jā, cik bēdīgos apstākjos gan mums iznāk satikties, kņaz… Nu, kā jūtas mūsu dārgais slimnieks? — viņa apjautājās, it kā nepamanīdama uz sevi vērsto salto, aizvainojošo skatienu.

Kņazs Vasilijs jautājoši, pat tā kā neizpratnē uzlūkoja viņu, tad Borisu, kas pieklājīgi palocījās. Kņazs Vasilijs, sveicienu neatņēmis, novērsās un atbildēja uz Annas Mihailovnas jautājumu ar galvas un lūpu kustību, kas nozīmēja, ka slimnieka stāvoklis ir gandrīz bez cerībām.

Vai tiešām? — Anna Mihailovna iesaucās. — Ai, cik šausmīgi! Bail iedomāties … Tas ir mans dēls, — viņa piebilda, norādīdama uz Borisu. — Viņš pats gribēja jums pateikties.

Boriss vēlreiz pieklājīgi palocījās.

Ticiet, kņaz, mātes sirds nekad neaizmirsīs, ko jūs esat mūsu labā darījis.

Priecājos, ka esmu varējis darīt jums patikšanu, mana mījā Anna Mihailovna, — kņazs Vasilijs teica, kārtodams žabo un gan ar balsi, gan ar kustībām šeit Maskavā izlikdamies protežējamās Annas Mihailovnas priekšā vēl daudz svarīgāks nekā Pēterburgā viesībās pie Annette Sereras.

Centieties labi kalpot un būt sava stāvokļa cienīgs, — viņš stingri piebilda, uzrunādams Borisu. — Priecājos … Jūs šeit pavadāt atvaļinājumu? — viņš noskan- dēja savā vienaldzīgajā balsī.

Gaidu pavēli, jūsu gaišība, lai dotos uz jauno dienesta vietu, — Boriss atbildēja, neizrādīdams ne īgnumu par kņaza aso toni, ne vēlēšanos ielaisties sarunā, bet tik mierīgi un godbijīgi, ka kņazs viņā vērīgi paraudzījās.

Jūs dzīvojat kopā ar māmuļu?

Es dzīvoju pie grāfienes Rostovas, — Boriss atteica, atkal piebilzdams, — jūsu gaišība.

Tas ir tas Iļja Rostovs, kas apprecēja Naihalie šinšinu, — Anna Mihailovna paskaidroja.

Zinu, zinu, — kņazs atņēma savā vienmuļajā balsī.

Je n'ai jamais pu conceuoir, comment Naihalie s'est dēcidēe ā epouser cet ors mal-leche! Un personnage com- pletement stupide et ridicule. Et joueur ā ce qu'on dit> Es nekad neesmu spējis saprast, kā gan Natālija varēja iziet pie

šā neaptēstā lāča! Galīgi stulbs un smieklīgs cilvēks. Turklāt, kā

stāsta, kāršu spēlmanis. s — Taču visai krietns cilvēks, kņaz.

Mais tres brave homme, mon prince, [80] [1] Tas ir viņa krustdēls.

— Anna Mihailovna iebilda, aizkustinoši smaidīdama, it kā arī viņa zinātu, ka grāfs Rostovs pelnījis šādu vērtējumu, taču lūdz saudzēt nabaga veco vīru.

Ko saka ārsti? — kņaziene, brītiņu klusējusi, apjautājās, un atkal viņas saraudātā seja pauda lielas bēdas.

Maz cerību, — kņazs atbildēja.

Bet man tā gribējās vēlreiz pateikties tēvocim par visu, ko viņš man un Borjam laba darījis. C'est son fil~ leuil,3 — viņa piebilda tādā balsī, it kā šai ziņai vajadzētu ārkārtīgi iepriecināt kņazu Vasiliju.

Kņazs Vasilijs kļuva domīgs un saviebās. Anna Mihailovna saprata, ka kņazs baidās atrast viņā sāncensi attiecībā uz grāfa Bezuhova testamentu. Viņa pasteidzās to nomierināt.

Ja es tik sirsnīgi un ar tādu mīlestību nebūtu pieķērusies tēvocim, — viņa sacīja, izrunādama šo vārdu sevišķi pārliecināti un nevērīgi, — es pazīstu viņa cēlo, taisnīgo raksturu, bet pie viņa taču ir vienīgi kņazes… Viņas vēl jaunas… — Viņa nolieca galvu un čukstus piebilda:

Vai viņš ir izpildījis pēdējo pienākumu, kņaz? Cik gan dārgi šie pēdējie mirkļi! Ļaunāks taču nekas nevar būt; nepieciešams viņu sagatavot, ja viņš tik vārgs. Mēs> sievietes, kņaz, — viņa liegi pasmaidīja, — allaž zinām, kā par to runāt. Man viņš katrā ziņā jāredz. Lai tas man būtu, cik smagi būdams, esmu jau pieradusi ciest.

Kņazs acīmredzot saprata un tāpat kā Annette Sereras viesībās saprata arī, ka no Annas Mihailovnas grūti atkratīties.

Ja vien viņam šī satikšanās nebūtu pārāk grūta, chere Anna Mihailovna, — viņš iebilda. — Nogaidīsim līdz vakaram, ārsti paredz krīzi.

Bet šādos brīžos nevar vilcināties, kņaz. Pensez, il y va du salut de son āme… Ah! s'est ierrible, les devoirs d'un chrēlieti..[1] Padomājiet jel, runa ir par viņa dvēseles glābšanu.., Ak, tas ir

šausmīgi, kristīga cilvēka pienākums …

Atvērās durvis uz iekštelpām, un iznāca viena no kņa- zēm — grāfa krustmeitām ar drūmu un dzedru seju un neparasti garu, ar kājām nesamērīgu vidukli.

Kņazs Vasilijs pagriezās pret viņu.

Nu, kā viņš jūtas?

Aizvien vēl tāpat. Ko jūs gan gribat, šādā troksnī… — kņaze sacīja, aplūkodama Annu Mihailovnu kā svešinieci.

Ah, chere, je ne vous reconnaissais pas, [81] — ai, mīļā, un es jūs nepazinu.— laimīgi smaidīdama, iesaucās Anna Mihailovna, vieglu soli piete- cēdama pie grāfa krustmeitas. — Je viens d'arriver et je suis ā vous pour vous aider ā soigner mon oncle. J'ima- gine, combien vous avez souffert, [82] 8 — Esmu ieradusies palīdzēt jums. kopt tēvoci. Varu iedomāties, ko

jūs esat izcietušas. —viņa piebilda, līdzjūtīgi valbīdama acis.

Kņaze nekā neatbildēja, pat nepasmaidīja un tūliņ izgāja. Anna Mihailovna novilka cimdus un iekarotā pozīcijā novietojās atzveltnī, aicinādama kņazu Vasiliju apsēsties līdzās.

Boris! — viņa sacīja dēlam un pasmaidīja. — Es ieiešu pie grāfa, pie krusttēva, bet tu pagaidām ej pie Pjēra, mon ami, un neaizmirsti nodot viņam ielūgumu no Rostoviem. Tie viņu aicina uz pusdienām. Es domāju, viņš nebrauks? — viņa pievērsās kņazam,

Gluži otrādi, — atteica kņazs, redzami saīdzis. — Je sērais tres content si vous me dēbarrassez de ce jeune homme.. . [83] 1 — Es būtu ļoti priecīgs, ja jūs mani atsvabinātu no šā jaunā

cilvēka,..Sēž te. Grāfs ne reizi nav par viņu iejautājies.

Viņa paraustīja plecus. Oficiants pavadīja jauno cilvēku lejā un pa citām kāpnēm augšā pie Pjotra Kiriloviča.

XIII

Pjērs iā ari nebija paspējis Pēterburgā izvēlēties sev karjeru un tiešām par trakulību bija izraidīts uz Maskavu. Notikums, ko stāstīja pie grāfa Rostova, atbilda patiesībai. Pjērs bija piedalījies iecirkņa uzrauga piesiešanā uz lāča muguras. Viņš bija ieradies pirms dažām dienām un kā parasti apmeties sava tēva mājā. Kaut arī paredzēdams, ka viņa dēka Maskavā būs jau zināma un ka dāmas, kas dzīvoja pie viņa tēva un allaž izturējās pret viņu nelabvēlīgi, izmantos šo gadījumu, lai grāfu saniknotu, viņš atbraucis tomēr tai pašā dienā devās uz tēva istabām. Ieiedams viesistabā, kur parasti uzturējās kņazes, viņš apsveicinājās ar dāmām, kas sēdēja pie izšuvumiem un grāmatas, ko viena no viņām lasīja priekšā. Viņas bija trīs. Vecākā, tikumīga, stingra jaunava ar garu vidukli, tā pati, kas bija izgājusi Annai Mihailovnai pretim, lasīja; jaunākās, abas sārtas un glītas, atšķīrās viena no otras tikai ar to, ka vienai virs lūpas bija dzi- mumzīmīte, kas viņai ļoti piestāvēja, — sēdēja pie izšuvumiem. Pjēru saņēma kā mironi vai ka mēra apsēsto. Vecākā kņaze pārtrauca lasīšanu un klusu ciešot pavērās viņā baiļu pilnām acīm; jaunākā, bez dzimumzīmites, sataisīja gluži tādu pašu seju; visjaunākā, ar dzimumzīmīti, jautra rakstura un liela smējēja, noliecās pār izšuvumu, lai slēptu smaidu, ko viņai, šķiet, izraisīja iedoma par paredzamo jocīgo skatu. Viņa pievilka dzīparu un noliecās, it kā pētīdama rakstu, un tikko valdīja smieklus.

Bonjour, ma cousine, — Pjērs sveicināja. — Vous ne me reconnaissez pas?'

Es pārāk labi jūs pazīstu, pārāk labi.

Kā grāfam ar veselību? Vai es varētu viņu satikt? — Pjērs jautāja neveikli kā aizvien, taču ne samulsis.

Grāfs cieš gan fiziski, gan morāli, un jūs, šķiet, esat parūpējies par to, lai sagādātu viņam jo vairāk morālisku ciešanu.

Vai es varētu satikt grāfu? — Pjērs atkārtoja.

Hm! Ja jūs vēlaties viņu nobeigt, pavisam nobeigt, tad varat. Olga, ej palūko, vai buljons krusttētiņa maltītei gatavs, drīz jau laiks, — viņa piebilda, ar to rādīdama Pjēram, ka viņas ir nodarbinātas un nodarbinātas

1 — Sveiki, māsīc! Jūs mani vairs nepazīstat?

taisni ar to, lai nomierinātu viņa tēvu, turpretim viņš acīmredzot tikai cenšas to vairāk satraukt.

Olga izgāja. Pjērs brītiņu pastāvēja, noskatījās uz māsām un palocījies sacīja:

Tad es iešu savā istabā. Kad varēs, jūs man pateiksiet.

Viņš izgāja, un tam pakaļ noskanēja dzidri, bet paklusi smiekli; smējās māsa ar dzimumzīmīti.

Otrā dienā ieradās kņazs Vasilijs un apmetās grāfa namā. Viņš paaicināja pie sevis Pjēru un teica tam:

Mon cher, si vous vous conduisez ici, comme ā Pētersbourg, vous finirez tres mal; c'est tout ce que je vous dis.1 [1] — Mans mīļais, ja jūs uzvedīsieties šeit tāpat kā Pēterburgā, tad

beigsies ļoti ļauni; tas ir viss, kas man jums sakāms.Grāfs ir ļoti, ļoti slims: tev vispār nevajag pie viņa rādīties.

Kopš tā laika par Pjēru neviens vairs nelikās zinis, un viņš augu dienu pavadīja viens pats augšā savā istabā.

Tobrīd, kad Boriss iegāja pie viņa, Pjērs staigāja pa savu istabu, lāgu lāgiem apstādamies, draudzīgi pret sienu vēzīdamies, it kā durtu ar šķēpu neredzamam ienaidniekam, un bargi lūkodamies pāri brillēm, un tad atkal atsāka savu pastaigu, murminādams nesaprotamus vārdus, raustīdams plecus un plātīdams rokas.

L'Angleterre a vecu, [84] [1] anglijai ir beigas.— viņš noteica, pieri raukdams un uz kaut ko ar pirkstu norādīdams. — M. Pitt comme traitre ā la nalion et au droit des gens est con- danitie ā .. . [85] [1] — misteram pitam kā nācijas un tautas tiesību nodevējam piespriests …Viņš nepaguva pasludināt Pitam spriedumu, šobrīd iedomājies sevi par pašu Napoleonu un kopā ar savu varoni jau teicis bīstamo braucienu pār Padekalē un iekarojis Londonu, — kad pamanīja ienākam jaunu, smuidru un glitu oficieri. Viņš apstājās. Pjērs bija Borisu redzējis kā četrpadsmit gadu vecu zēnu un it nemaz vairs neatcerējās; taču ar savu parasto straujumu un sirsnību viņš satvēra viesi aiz rokas un tam draudzīgi uzsmaidīja.

Vai jūs mani atceraties? — Boriss mierīgi, ar laipnu smaidu vaicāja. — Mēs ar māmuļu atbraucām pie grāfa, bet viņš, šķiet, nav gluži vesels.

Jā, liekas gan, ka nevesels. Viņu visu laiku traucē, — Pjērs atbildēja, pūlēdamies atcerēties, kas ir šis jaunais cilvēks.

Boriss manīja, ka Pjērs viņu nepazīst, taču neuzskatīja par vajadzīgu minēt savu vārdu un, nejuzdams ne mazākā mulsuma, raudzījās tam taisni acīs.

Grāfs Rostovs lūdz jūs šodien atbraukt pie viņa pusdienās, — viņš sacīja pēc diezgan ilga klusuma, kas Pjēram šķita neērts.

Ā! Grāfs Rostovs! — Pjērs priecīgi iesaucās. — Tad jūs esat viņa dēls Iļja? Varat iedomāties, es pirmajā mirklī jūs nepazinu. Atcerieties, kā mēs braucām uz Zvirbuļu kalniem ar tn-me Jacquot.. .l kur tas laiks.

Jūs maldāties, — nesteidzīgi, ar drošu un mazliet zobgalīgu smaidu atteica Boriss. — Es esmu Boriss, kņazienes Annas Mihailovnas Drubeckas dēls. Par IJju sauc veco Rostovu, bet dēlu — par Nikolaju. Un nekādu m-me Jacquot1 Zako kundzi.,. es neesmu pazinis.

Pjērs sāka vēcināt rokas un kratīt galvu, it kā viņam būtu uzbrukuši odi vai bites.

Ak vai! Kā gan es visu esmu sajaucis. Maskavā tik daudz radu! Jūs esat Boriss… nūjā. Tātad mēs nu esam skaidrībā. Nu, ko jūs domājat par Buloņas ekspedīciju? Anglijai taču klāsies plāni, ja vien Napoleons tiks pāri kanālam? Manuprāt, ekspedīcija ļoti iespējama. Ka tikai Vijņevs nenopurgā!

Boriss nekā nezināja par Buloņas ekspedīciju, avīzes viņš nelasīja un par Viļņevu dzirdēja pirmo reizi.

Mēs šeit Maskavā nodarbojamies vairāk ar pusdienām un tenkām nekā ar politiku, — viņš atteica savā mierīgajā, zobgalīgajā balsī. — Es par to nekā nezinu un nedomāju. Maskava visvairāk nodarbināta ar tenkām, — viņš turpināja. — Patlaban runā par jums un par grāfu.

Pjērs pasmaidīja savu labsirdīgo smaidu, it kā baidīdamies par savu sarunu biedru, ka tas nepasaka ko tādu, ko pašam vajadzēs nožēlot. Taču Boriss runāja noteikti, skaidri un vēsi, lūkodamies Pjēram taisni acīs.

Maskavai cita darba nav kā tenkot, — viņš turpināja. — Visus nodarbina jautājums, kam īsti grāfs atstās

savu īpašumu, kaut gan viņš varbūt pārdzīvos mūs visus, ko es no sirds vēlētos …

Jā, tas viss ir ļoti smagi, — Pjērs uztvēra, — ļoti smagi. — Pjērs visu laiku baidījās, ka šis oficieris neviļus ieplsies sev pašam neērtā sarunā.

Bet jums vajadzētu likties, — Boriss teica, mazliet sarkdams, taču ne balsi, ne stāju nemainīdams,

jums vajadzētu likties, ka visi tikai par to vien noraizējušies, lai no bagātnieka ko iegūtu.

«Tā arī ir,» Pjērs nodomāja.

Bet es taisni gribu jums pateikt, lai izvairītos no pārpratumiem, ka jūs ļoti maldīsieties, ierindodami šo cilvēku skaitā mani un manu māti. Mēs esam ļoti nabadzīgi, bet es vismaz par sevi varu sacīt: tieši tāpēc, ka jūsu tēvs ir bagāts, es sevi neuzskatu par viņa radinieku, un ne es, ne māte, mēs nekad no viņa neko nelūgsim un nepieņemsim.

Pjērs ilgi nevarēja apjēgt, bet apjēdzis pietrūkās no dīvāna, ar viņam piemītošo skubu un neveiklību satvēra Borisu aiz rokas un, piesarcis daudz stiprāk nekā Boriss, sāka runāt, juzdams reizē kaunu un īgnumu:

Tas nu gan ir dīvaini! Vai tad es … un kas tad gan varētu domāt… Es ļoti labi zinu …

Taču Boriss viņu atkal pārtrauca:

Es priecājos, ka esmu visu pateicis. Varbūt jums nepatīkami, atvainojiet mani, — viņš teica, mierinādams Pjēru, kaut gan tam būtu vajadzējis mierināt viņu, — es ceru, ka neesmu jūs aizvainojis. Man ir paradums visu teikt klaji… Ko tad lai saku Rostoviem? Vai būsiet uz pusdienām?

Un Boriss, acīmredzot novēlis no sevis smago pienākumu, pats izkļuvis no neērtā stāvokļa un nostādījis tajā otru, kļuva atkal gluži patīkams.

Nē, paklausieties, — Pjērs nomierinādamies atsāka,

jūs esat apbrīnojams cilvēks. Tas, ko jūs man nupat teicāt, ir ļoti labi, ļoti labi. Protams, jūs mani nepazīstat. Mēs tik sen neesam redzējušies … kamēr bērnībā … Jūs varat iedomāties, ka man… Es jūs saprotu. Ļoti labi saprotu. Es tā nebūtu varējis, man pietrūktu drosmes, bet tas ir lieliski. Man liels prieks, ka ar jums iepazinos. Dīvaini, — viņš piebilda, brītiņu klusējis un smaidīdams,

ko jūs par mani iedomājāties! — Viņš iesmējās. — Nu, ko tur! Mēs iepazīsimies tuvāk. Lūdzu. — Viņš paspieda Borisam roku. — Vai zināt es vēl ne reizi neesmu bijis pie grāfa. Viņš nav mani aicinājis… Man žēl viņa kā cilvēka … Bet ko lai dara?

Un jūs domājat, ka Napoleons paspēs pārcelt armiju? — Boriss smaidīdams vaicāja.

Pjērs saprata, ka Boriss grib mainīt sarunas tematu, un, būdams ar viņu vienis pratis, ņēmās klāstīt Buloņas pasākuma labās un ļaunās puses.

Sulainis ienāca aicināt Borisu pie kņazienes. Kņaziene posās projām. Pjērs apsolījās ierasties uz pusdienām, lai tuvāk iepazītos ar Borisu, cieši spieda viņam roku, laipni caur brillēm raudzīdamies acīs… Kad viņš bija aizgājis, Pjērs vēl ilgi staigāja pa istabu, vairs nedurstīdams ar šķēpu neredzamo ienaidnieku, bet smaidot atcerēdamies šo jauko, gudro un noteikto jaunekli.

Kā dažkārt mēdz būt agrā jaunībā un it īpaši vientulībā, viņš sajuta pret šo jauno cilvēku nedibinātu maigumu un nosolījās sev katrā ziņā ar to iedraudzēties.

Kņazs Vasilijs pavadīja kņazieni. Kņaziene spieda pie acīm mutautiņu, un seja viņai bija slapja no asarām.

Tas ir šausmīgi! šausmīgi! — viņa runāja. — Bet, lai tas man maksātu ko maksādams, es izpildīšu savu pienākumu. Es atbraukšu palikt pa nakti. Viņu nevar tā atstāt. Dārgs ir katrs mirklis. Es nesaprotu, ko kņazes vilcinās. Varbūt dievs man palīdzēs izdomāt, kādā veidā viņu sagatavot… Adieu, mon prince, que le boti dieu vous soutienne..Ardievu, kņaz, lai dievs stāv jums klāt..*

Adieu, ma bonne, [86] — ardievu, mana labā. — kņazs Vasilijs atbildēja, no viņas aizgriezdamies.

Ai, viņš ir šausmīgā stāvoklī, — māte sacīja dēlam, kad tie atkal sēdās karietē. — Viņš gandrīz neviena nepazīst.

Es nesaprotu, māmiņ, — kādas ir viņa attiecības ar Pjēru? — dēls ievaicājās.

Visu noskaidros testaments, mans draugs; no tā atkarīgs arī mūsu liktenis …

Bet kāpēc jūs domājat, ka viņš mums kaut ko atstās?

Ak, mans draugs! Viņš ir tik bagāts, bet mēs esam tik nabagi!

Nu, tas vēl nav pietiekams iemesls, māmiņ!

Ak, mans dievs! Mans dievs! Cik viņš ir vārgs! — māte nerimās gaust.

XIV

Kad Anna Mihailovna ar dēlu aizbrauca pie grāfa Kirila Vladimiroviča Bezuhova, grāfiene Rostova ilgi sēdēja viena pati, lāgu lāgiem spiezdama pie acīm mutautiņu. Pēdīgi viņa pazvanīja.

Ko jūs, mīļā, — viņa dusmīgi uzbārās kalponei, kas bija likusi dažas minūtes gaidīt. — Apnicis kalpot, vai? Tad es jums atradīšu vietu.

Grāfieni bija uztraukušas draudzenes bēdas un pazemojošā nabadzība, un tāpēc viņa bija nelāgā omā, kas allaž izpaudās tā, ka viņa istabmeitu uzrunāja ar «mīļā» un «jūs».

Atvainojiet, — istabmeita teica.

Palūdziet pie manis grāfu!

Grāfs gāzelēdamies tuvojās sievai, kā parasti izskatīdamies mazliet vainīgs.

Nu, grāfienīt! Kas par irbīšu sautē au madere, ma chēre\ [87] [1] sotē madeiras mērcē, mana dārgā!Es nogaršoju; ne velti par Tarasku tūkstoš rubļu samaksāju. Ir vērts!

Viņš apsēdās sievai līdzās, braši atbalstījis elkoņus pret ceļiem un sirmos matus bužinādams.

Ko pavēlēsiet, grāfienīt?

Redziet, mans draugs… ar ko tev te notriepts? — viņa noprasīja, uz vesti rādīdama. — Droši vien ar mērci, — viņa smaidīdama piebilda. — Redziet, grāf, man vajadzīga nauda.

Viņas seja sadrūma.

Ak, grāfienīt!… — Un grāfs sāka rosīties, meklēdams naudas maku.

Man vajag daudz, grāf, man vajag piecsimt rubļu. — Un viņa, salūkojusi batista mutautiņu, berzēja ar to vīra vesti.

Tūliņ, tūliņ. Ei, kas tur ir? — viņš uzkliedza tādā balsī, kādā mēdz kliegt tikai cilvēki, kas pārliecināti, ka

tie, ko viņi sauc, pa kaklu pa galvu steigsies uz viņu aicinājumu.

Atsūtiet man Mitjeņku!

Mitjeņka, tas pats muižnieka dēls, kas, uzaudzis pie grāfa, tagad pārzināja visas viņa darīšanas, klusiem soļiem ieslīdēja istabā.

Paklau, mans mīļais, — grāfs rīkoja ienākušo godbijīgo jaunekli. — Atnes man… — viņš brīdi padomāja. — Jā, septiņsimt rubļus, jā. Un pielūko, nenes tādus saplīsušus un netīrus kā viņreiz, bet labus, grāfienei.

Jā, Mitjeņka, lūdzu, lai būtu tīri, — grāfiene teica, skumji nopūzdamās.

Kad pavēlēsiet atnest, jūsu gaišība? — Mitjeņka jautāja. — Atļaujiet atgādināt, ka … Bet nekas, lūdzu neuztraucieties, — viņš piebilda, pamanījis, ka grāfs jau sāk smagi un ātri elpot, kas vienmēr nozīmēja, ka viņš sāk skaisties. — Es gandrīz biju piemirsis… Vai tūliņ pavēlēsiet atnest?

Jā, jā, kā tad, nes šurp. Un atdod grāfienei.

Tīrais zelts man šis Mitjeņka, — grāfs smaidīdams piebilda, kad jaunais cilvēks bija izgājis. — Nav nekā tāda, kas nebūtu iespējams. Es taču to ciest nevaru. Visu var.

Ak, nauda, grāf, nauda, cik gan Bēdu tā rada pasaulē! — grāfiene nopūtās. — Bet šī nauda man ļoti vajadzīga.

Jūs, grāfienīt, esat pazīstama izšķērdētāja, — grāfs noteica un, noskūpstījis sievai roku, iegāja kabinetā.

Kad Anna Mihailovna atkal atgriezās no Bezuhova, grāfienei nauda jau atradās uz galda zem mutautiņa — visa jaunās papīra naudas zīmēs, un Anna Mihailovna pamanīja, ka grāfiene nez par ko satraukta.

Nu, kā ir, mans draugs? — grāfiene jautāja.

Ai, kādā viņš šausmīgā stāvoklī! Viņu ne pazīt nevar, viņš ir tik vārgs, tik vārgs; es tur brītiņu pakavējos un pat pāris vārdu nepateicu …

Annette, dieva dēļ, neatraidi, — grāfiene pēkšņi ierunājās, vilkdama no mutautiņa apakšas naudu un sarkdama, kas tik dīvaini nesaskanēja ar viņas vecīgo, vājo un cienīgo seju.

Anna Mihailovna acumirklī saprata, ko tas nozīmē, un jau pieliecās, lai attiecīgajā mirklī veikli apskautu grāfieni.

— Te Borisam no manis mundiera šūdināšanai…

Anna Mihailovna jau bija apskāvusi viņu un raudāja. Arī grāfiene raudāja. Viņas raudāja par to, ka ir tādas draudzenes, un par to, ka ir tik labas, un par to, ka viņām, jaunības draudzenēm, jādomā par tik zemiskām lietām kā nauda; un par to, ka viņu jaunība jau garām … Taču asaras abām bija tīkamas ..,

XV

Grāfiene Rostova ar meitām un jau prāvu skaitu viesu sēdēja viesistabā. Vīriešu kārtas viesus grāfs bija ievedis kabinetā, piedāvādams tiem savu rūpīgi vākto turku pīpju kolekciju. Lāgu lāgiem viņš izgāja un apvaicājās: vai nav atbraukusi? Gaidīja Marju Dmitrijevnu Ahrosimovu, ko sabiedrībā dēvēja par le lerrible clragon — dragūnu.dāmu, kas bija ievērojama nevis ar bagātību vai augstu stāvokli, bet ar taisnīgu prātu un vienkāršu, atklātu izturēšanos. Marju Dmitrijevnu pazina cara ģimene, pazina visa Maskava un visa Pēterburga, un abās pilsētās, apbrīnodami viņu, klusībā smējās par viņas skadrumu, stāstīja par viņu anekdotes; un tomēr visi bez izņēmuma viņu cienīja un baidījās no viņas.

Piesmēķētajā kabinetā runāja par karu, kas bija pasludināts ar manifestu, un par iesaukšanu. Manifestu vēl neviens nebija lasījis, taču visi zināja, ka tāds ir. Grāfs sēdēja uz turku dīvāna starp diviem kaimiņiem, kas smēķēdami sarunājās. Grāfs pats nesmēķēja un nerunāja, bet, galvu drīz uz vienu, drīz uz otru pusi piešķiebdams, ar redzamu labpatiku vēroja smēķētājus un klausījās, kā strīdējās abi kaimiņi, ko viņš bija salaidis matos.

Viens no runātājiem bija civilais, grumbainu, žultainu, gludi skūtu, kalsnēju seju, cilvēks, kas jau tuvojās vecumam, kaut arī ģērbies kā vismodernākais jauneklis; viņš sēdēja, kājas uz dīvāna savilcis kā mājas cilvēks, un, iebāzis dzintara iemuti dziļi mutes kaktiņā, strauji ierāva pa dūmam un miedza acis. Tas bija vecpuisis šinšins, grāfienes brālēns, asā mēle, kā viņu dēvēja Maskavas salonos.

Viņš šķita raugāmies no augšienes uz savu sarunu biedru. Otrs, svaigs, sārts gvardes oficieris, nevainojami nomazgājies, sapogājies un sasukājies, turēja dzintara iemuti mutes vidū un ar sārtajām lūpām vieglītēm vilka sīku dūmu, to gredzentiņiem izpūzdams no skaistās mutes. Tas bija tas pats poručiks Bergs, Semjonovskas pulka oficieris, ar kuru kopā Boriss taisījās doties uz pulku un kura dēļ Nataša ķircināja vecāko māsu grāfieni Veru, dēvēdama Bergu par tās līgavaini. Grāfs sēdēja starp viņiem un uzmanīgi klausījās. Izņemot bostona spēli, ar ko viņš aizrāvās, grāfa vistīkamākā nodarbošanās bija klausīties sarunās, sevišķi, ja palaimējās salaist matos divus valodīgus runātājus.

Nu, kā tad, manu cienījamo, mon tres honorable [88] [1] manu ļoti godājamo.

Alfon Karlič, — Sinšins runāja, smīnēdams un jaukdams kopā (tā arī bija viņa valodas īpatnība) visvienkāršākos krievu tautiskos izteicienus ar izsmalcinātām franču frāzēm. — V^us comptez vous faire des rentes sur l'etat, [89] — jūs cerat iedzīvoties uz valsts rēķina,

gribat ieraut peļņu no rotas.

Nē, Pjotr Nikolajevič, es tikai vēlos pierādīt, ka kavalērijā ne tuvu nav tik izdevīgi kā kājniekos. Tagad nu, Pjotr Nikolajevič, iedomājieties manu stāvokli.

Bergs vienmēr runāja ļoti noteikti, mierīgi un pieklājīgi. Viņa valodas allaž skāra tikai viņu vienu pašu; viņš vienmēr mierīgi cieta klusu, kamēr runāja par kaut ko citu, kas neattiecās tieši uz viņu. Un tā viņš varēja klusēt stundām ilgi, nejuzdams pats un nemodinādams citos ne mazākā mulsuma. Bet, tiklīdz saruna skāra viņu pašu, viņš sāka runāt plaši un ar redzamu labpatiku.

Iedomājieties manu stāvokli, Pjotr Nikolajič, ja es būtu kavalērijā, es saņemtu ne vairāk par divsimt rubļiem trimestrī, pat būdams poručiks; bet tagad saņemu divsimt trīsdesmit, — viņš stāstīja, ar līksmu, patīkamu smaidu uzlūkodams šinšinu un grāfu, it kā viņam būtu pilnīgi skaidrs, ka taisni viņa panākumi vienmēr būs pats galvenais, pēc kā tieksies visi pārējie cilvēki.

Turklāt, Pjotr Nikolajič, pāriedams gvardē, es būšu vairāk acīs, — Bergs turpināja, — un gvardes kājniekos vakances gadās daudz biežāk. Un tad padomājiet pats, kā es varēju iztikt ar divsimt trīsdesmit rubļiem. Bet es vēl atlicinu un pat tēvam sūtu, — viņš turpināja, pūzdams dūmu gredzentiņus.

La balance y est.. . [90] — bilance kārtībā .. Vācietis pat raizi pārceps par maizi, comme dit le proverbe, [91] — kā saka paruna.— Sinšins teica, pārstum- dams dzintara iemuti otrā mutes kaktiņā, un pamirkšķināja grāfam.

Grāfs sāka skaļi smieties. Citi viesi, redzēdami Sinšinu runājamies, pienāca paklausīties. Bergs, nemanīdams ne zobgalības, ne vienaldzības, turpināja stāstīt par to, ka ar pārcelšanu gvardē viņš jau ticis pakāpi augstāk par saviem korpusa biedriem, kara laikā varētu pat gadīties, ka rotas komandieris krīt un viņš, palicis vecākais rotā, ļoti viegli varētu kļūt par rotas komandieri, un ka pulkā visi viņu mīlot, un cik viņa tētiņš ar viņu apmierināts. Bergs redzami tīksminājās, to visu stāstīdams, un likās, viņam nenāca ne prātā, ka citiem varēja būt arī savas intereses. Taču viss, ko viņš stāstīja, bija tik aizkustinošas cieņas pilns, viņa jauneklīgā egoisma naivitāte bija tik acīm redzama, ka ar to viņš atbruņoja savus klausītājus.

Nu, manu cienījamo, jūs tiklab kājniekos, kā kavalērijā, visur tiksiet uz zaļa zara; to es jums pareģoju, —• Sinšins sacīja, uzsizdams viņam uz pleca, un nolaida kājas no dīvāna. Bergs priecīgi pasmaidīja. Grāfs un viņam līdzi arī viesi iegāja viesistabā.

Bija tas laiks pirms mielasta, kad sapulcējušies viesi, gaidīdami aicinājumu uzkost, neuzsāk garas valodas, bet reizē arī uzskata par nepieciešamu rosīties un neciest klusu, lai rādītu, ka tiem nav nekāda steiga sēsties pie galda. Namatēvs ar namamāti brīžam pamet pa skatienam uz durvīm un retumis saskatās savā starpā. Viesi no šiem skatieniem cenšas uzminēt, ko īsti vēl gaida: kādu cienīgu aizkavējušos radinieku vai arī ēdienu, kas vēl nav gatavs.

Pjērs bija atbraucis pirms pašām pusdienām un neveikli sēdēja viesistabas vidū pirmajā atzveltnes krēslā, kas tam bija pagadījies, aizšķērsodams visiem ceļu. Grāfiene gribēja uzvedināt viņu uz tērzēšanu, bet viņš vientiesīgi caur brillēm raudzījās apkārt, it kā kādu meklēdams, un aprauti atbildēja uz visiem grāfienes jautāju- miera. Viņš bija visiem par apgrūtinājumu un vienīgi pats to nemanīja. Lielākā daļa viesu, kas zināja viņa dēku ar lāci, ziņkāri aplūkoja šo lielo, resno un mierīgo cilvēku neizpratnē — kā gan šis lempis un vientiesis varējis palaist tādu joku ar iecirkņa uzraugu.

Jūs nesen kā atbraucāt? — grāfiene viņam vaicāja.

Qui, madame[1] — Jā, kundze.— viņš atbildēja, apkārt lūkodamies.

Vai neesat redzējis manu vīru?

Noti, madame. [92] [1] — Nē, kundze.— Viņš gluži nevietā pasmaidīja.

Jūs laikam nesen bijāt Parīzē? Es domāju, tas ir ļoti interesanti.

Ļoti interesanti.

Grāfiene saskatījās ar Annu Mihailovnu. Anna Mihailovna saprata, ka to lūdz patērzēt ar šo jaunekli, un, apsēdusies viņam līdzās, sāka runāt par viņa tēvu; taču viņš arī tai, tāpat kā grāfienei, atbildēja tikai ar vienbalsiena vārdiem. Visi viesi bija iegrimuši savstarpējās sarunās.

Les Razoumovsky… Ģa a ete charmant… Vous etes bien bonne… La comtesse Apraksine.. . [93] [1] — razumovski… tas bija burvīgi… Jūs esat ļoti laipna… Grāfiene Apraksina..,— skanēja no visām pusēm. Grāfiene piecēlās un devās zālē.

Marja Dmitrijevna? — no zāles atskanēja viņas balss.

Viņa pati, — dzirdēja atsaucamies rupju sievietes balsi, un tūliņ arī istabā ienāca Marja Dmitrijevna.

Visas jaunkundzes un pat dāmas, atskaitot pašas vecākās, piecēlās. Marja Dmitrijevna apstājās durvīs un no sava tuklā stāva augstumiem, stalti izslējusi sirmām sprogām rotāto piecdesmitgadējo galvu, aplūkoja viesus un it kā atrotīdamās bez steigas sakārtoja sava tērpa platās piedurknes. Marja Dmitrijevna allaž runāja krieviski.

Apsveicu dārgo gaviļnieci līdz ar bērniņiem, — viņa noducināja savā spēcīgajā, sulīgajā balsī, kas pārmāca visas pārējās. — Ko tu, vecais grēka gabals, — viņa uzrunāja grāfu, kas skūpstīja tai roku, — laikam gan garlaikojies Maskavā? Nav kur suņus tramdīt? Ko var darīt, mīļais, rau, kad šie putnēni paaugsies… — viņa norādīja uz meitenēm, — gribot negribot būs jāmeklē līgavaiņi.

Nu, kas ir, kazak? (Marja Dmitrijevna Natašu saukāja par kazaku)— viņa sacīja, noglāstīdama Natašu, kas bez bailēm un jautri pienāca noskūpstīt roku. — Zinu, esi meitēns kā uguns, bet man patīk.

Viņa izvilka no milzīgās rokassomas bumbierveidīgus jahonta auskariņus un, atdevusi tos vārdadienas līksmē starojošajai un piesarkušajai Natašai, tūdaļ aizgriezās no tās un pievērsās Pjēram.

Ei, draudziņ! Panāciet jel šurp! — viņa sauca māksloti klusā un smalkā balsī. — Panāciet šurp, mīļais,..

Un viņa bargi uzrotīja piedurknes vēl augstāk.

Pjērs pienāca, naivi caur brillēm blenzdams viņā.

Nāc, nāc tuvāk, mīļais! Es pat tavam tēvam vienīgā 1eicu patiesību acīs, kad viņam kas bija nogadījies, un ne nu vēl tev.

Viņa brītiņu neteica ne vārda. Visi klusēja, gaidīdami, kas nu būs, un jauzdami, ka tas bijis tikai ievads.

Jauki, neko teikt! Paipuisītis! … Tēvs guļ uz nāves cisām, bet viņš uzjautrinās, uzraugu sēdina jāšus lācim mugurā. Kauns, draudziņ, kauns! Būtu labāk gājis karā.

Viņa aizgriezās un sniedza roku grāfam, kas tikko valdīja smieklus…

Nu, kas ir, man domāt, laiks sēsties pie galda? —- Marja Dmitrijevna mudināja.

Pa priekšu gāja grāfs ar Marju Dmitrijevnu; tad grāfiene, ko veda huzāru pulkvedis, noderīgais cilvēks, ar kuru kopā Nikolajam vajadzēja panākt pulku. Anna Mihailovna — ar Sinšinu. Bergs pasniedza roku Verai. Smaidošā Zilī Karagina devās pie galda ar Nikolaju. Viņiem nopakaļ gājienā, kas stiepās cauri visai zālei, nāca vēl citi pāri un aiz visiem pa vienam bērni, mājskolotāji un audzinātājas. Oficianti sāka rosīties, rībēja krēsli, galerijā atskanēja mūzika, un viesi ieņēma vietas. Grāfa mājas mūziku nomainīja nažu un dakšiņu šķinda, viesu čalas, oficiantu klusie soļi. Vienā galda galā goda vietā sēdēja grāfiene. Pa labi Marja Dmitrijevna, pa kreisi Anna Mihailovna un citi viesi. Galda otrā galā sēdēja grāfs, pa kreisi tam huzāru pulkvedis, pa labi Sinšins un citi vīriešu kārtas viesi. Garā galda vienā pusē gados vecākie jaunieši; Vera līdzās Bergam, Pjērs ar Borisu; otrā pusē — bērni, mājskolotāji un audzinātājas. Grāfs pa kristāla trauku, pudeļu un augļu vāžu starpu allaž pa

meta acis uz sievu un tās augsto aubi ar gaišzilajām lentēm un centīgi pildīja vīna glāzes saviem kaimiņiem, nepiemirsdams arī sevi. Arī grāfiene, nepamezdama novārtā savus namamātes pienākumus, pāri ananasiem raidīja zīmīgus skatienus vīram, kura plikais galvvidus un seja ar savu sārtumu viņai šķita krasāk atdalāmies no sirmajiem matiem. Dāmu galā šalkoja vienmērīgas čalas; kungu galā balsis cēlās skaļāk un skaļāk, — sevišķi skaļi runāja huzāru pulkvedis, kas tik daudz ēda un dzēra, kļūdams aizvien sārtāks, ka grāfs to jau stādīja citiem viesiem par paraugu. Bergs, maigi smaidīdams, stāstīja Verai, ka mīlestība neesot šīspasau- les, bet gan debesu jūtas. Boriss nosauca savam jaunajam draugam" Pjēram pie galda sēdošos viesus un apmainījās skatieniem ar Natašu, kas sēdēja viņam pretim. Pjērs maz runāja, vēroja jaunās sejas un daudz ēda. Sākot ar divām zupām, no kurām viņš izvēlējās ā la tortue[1] — bruņurupuču. un pildīto pīrāgu, līdz pat irbītēm viņš nelaida garām nevienu ēdienu un nevienu vīnu, ko namzinis servjetē ietītā pudelē noslēpumaini pabāza gar kaimiņa plecu, piebilzdams «dreimadeira» vai «ungāru», vai «reinvīns». Viņš pastūma pirmo pagadījušos no četrām, ar grāfa mono- grammu greznotajām kristāla glāzēm, kas stāvēja blakus katra viesa šķīvim, un dzēra ar baudu, aizvien vēlīgāk un vēlīgāk nolūkodamies viesos. Nataša, kas sēdēja viņam pretim, raudzījās Borisā tā, kā trīspadsmit gadus vecas meitenes mēdz raudzīties zēnā, kurā tās iemīlējušās un ar kuru nupat pirmo reizi skūpstījušās. Šis pats skatiens lāgiem pievērsās Pjēram, un no šās jocīgās, ņiprās meitenes skatiena arī viņam gribējās smieties, pašam nezinot, par ko.

Nikolajs sēdēja tālu no Soņas, līdzās Žilī Karaginai, un atkal ar to pašu nevilšo smaidu tai kaut ko stāstīja. Soņa izlikdamās smaidīja, bet acīm redzami mocījās greizsirdībā: te bālēja, te sarka un visiem spēkiem pūlējās ieklausīties, ko savā starpā runā Nikolajs un Žilī. Audzinātāja nemierīgi lūkojās apkārt, it kā gatavodamās atvairīt, ja kāds iedomātos darīt bērniem pāri. Mājskolotājs vācietis centās iegaumēt visus ēdienus, desertus un vīnus, lai visu sīki aprakstītu vēstulē uz Vāciju mājiniekiem, un jutās visai aizvainots, ka namzinis ar servjetē ietīto

pudeli pagāja garām, viņam nepiedāvādams. Vācietis rauca seju, centās izlikties, ka viņš nemaz nevēlas dabūt šo vīnu, taču ņēma ļaunā, ka neviens negribēja saprast, ka vīns viņam vajadzīgs nevis slāpju dzesēšanai, ne aiz iekāres, bet aiz apzinātas zinātkāres.

XVI

Vīriešu galā pie galda sarunas kļuva aizvien dzīvākas. Pulkvedis stāstīja, ka manifests par kara pieteikšanu Pēterburgā jau iznācis un ka eksemplārs, kuru viņš pats redzējis, šodien ar kurjeru nogādāts virspavēlniekam.

Un kāds velns gan mūs dīda karot ar Bonapartu? — pukojās Sinšins. —11 a dejā rabattu le caquet ā l'Autriche. Je crains que cette fois ce ne soit notre tour. [94] — austrijai viņš jau ragus aplauza. Baidos, ka tikai šoreiz nebūtu

mūsu kārta.Pulkvedis bija drukns, stalts un sangvinisks vācietis, acīmredzot piedzīvojis karavīrs un liels patriots. Viņš jutās aizvainots par Sinšina vārdiem.

Tāpēc, cēnīts kungs, — viņš sacīja, ie vietā izrunādams ē, apraudams galotnes un dažus līdzskaņus nemīkstinādams. — Tāpēc, ka imperator to zina. Viņš manifestā ir teikuš, ka nevar vēnaldzīg' noskatīt uz brēsmām, kas draud Krēvijai, un ka valsts drošība, tās cēņa un savēnibu svētums, — viņš teica, nez kāpēc īpaši uzsvērdams vārdu «savēnību», it kā tajā slēptos visa lietas būtība.

Un ar viņam piemītošo nemaldīgo oficiālo atmiņu viņš atkārtoja manifesta ievadvārdus… «un vēlēšanās, kas ir ķeizara vienīgais noteiktais mērķis: nodibināt Eiropā mieru uz stingriem pamatiem — lika viņam apņemties daļu karaspēka nekavējoties virzīt pāri robežai un pielikt visas pūles šā mērķa sasniegšanai».

Lūk, kas mūs dzen, cēnīts kungs, — viņš pamācoši nobeidza, tukšodams vīna glāzi, un, atbalstu meklēdams, atskatījās uz grāfu.

Connaissez vous le proverbe; [95] — vai zināt parunu:«neej svešā pirtī kašķi meklēt,» — iebilda Sinšins, viebdamies un smīnēdams. — Ceļa nous canvient ā merveille. [96] [1] — tā mums ļoti piemērota. kas Suvorovs bija par vīru, un pat to sakāva ā plate couturebet[1] — lupatu lēveros. kur mums tagad ir Suvorovi? Je vous demande un peu, [97] [1] Es jums jautāju.— viņš runāja, nemitīgi pārlēkdams no krievu valodas uz franču.

Mums būs cīnītēs līdz pēdējam asins pilēnam, — pulkvedis sauca, triekdams dūri uz galda, — un mir-r-rt par savu imperator, un tad visai būs lab. Un sprēdelēt, cik va-a-arēt (viņš sevišķi pastiepa vārdu «varēt»), cik va-a-arēt mazāk, — viņš nobeidza, atkal pagriezdamies pret grāfu. — Tā sprēž mēs, veci huzārs, — un tas viss. Bet kā sprēž jūs, jauns cilvēk un jauns huzār? — viņš noprasīja, pievērsdamies Nikolajam, kas, izdzirdīs, ka runā par karu, atstāja savu sarunu biedreni un noņēmies skatījās un klausījās pulkvedī.

Esmu ar jums pilnīgi vienis prātis, — Nikolajs attrauca, gluži pietvīcis, grozīdams šķīvi un pārcilādams glāzes ar tik apņēmīgu un drosmīgu izskatu, it kā viņam nupat draudētu lielas briesmas, — esmu pārliecināts, ka krieviem vajag uzvarēt vai mirt, — viņš iesaucās un, tikko bija šos vārdus izteicis, pats, tāpat kā citi, juta, ka tic šai gadījumā bijuši pārāk jūsmīgi un pārspīlēti un tāpēc neveikli.

C'est bien beau ce que vous venez de dire, [98] [1] — Tas ir tik skaisti, ko jūs nupat teicāt.— Zilī, kas sēdēja viņam līdzās, nopūzdamās izdvesa. Soņa, Nikolajam runājot, nodrebēja pie visām miesām un nosarka līdz ausīm, pāri ausīm un pār visu kaklu un pleciem. Pjērs klausījās pulkveža runā un atzinīgi māja ar galvu.

Re, tas ir lieliski, — viņš noteica.

īsts huzār, jaunais cilvēk, — pulkvedis iesaucās, atkal cirzdams dūri uz galda.

Ko jūs tur trokšņojat? — pēkšņi pāri galdam atdu- nēja Marjas Dmitrijevnas basa balss. — Ko tu to galdu dauzi, — viņa sauca huzāram, — uz ko tā skaisties? Laikam domā, ka tev te priekšā atrodas franči?

Es runā taisnību, — huzārs smaidīdams atsaucās.

Visu laiku par karu, — grāfs kliedza pāri galdam. — Man taču dēls aiziet, Marja Dmitrijevna, dēls aiziet.

Man ir četri dēli armijā, bet es nekaucu. Viss dieva rokā: nomirt var, ir uz krāsns gulēdams, un arī kaujā dievs var pasargāt, — no galda viņa gala bez kādas piepūles atskanēja Marjas Drnitrijevnas sulīgā balss.

Tā jau ir.

Un sarunas atkal sakoncentrējās — dāmām savā galda galā, kungiem savā.

Nepajautāsi vis, — mazais brālis teica Natašai, — eka nepajautāsi!

Pajautāšu gan, — Nataša atcirta.

Viņas seja pēkšņi iekvēlojās pārgalvīgā un līksmā apņēmībā. Viņa mazliet pacēlās, ar skatienu aicinādama pretim sēdošo Pjēru uzklausīties, un pagriezās pret māti.

Māmiņ! — pār visu galdu noskanēja viņas bērnišķā krūšu balss.

Kas ir? — grāfiene izbijusies iejautājās, bet, no meitas sejas noskārzdama, ka tā ir draiskulība, stingri pamāja viņai ar roku, brīdinot un noliedzot purinādama galvu.

Sarunas pierima.

Māmiņ! Kāds saldais būs? — vēl apņēmīgāk, neap- raudamās atskanēja Natašas balstiņa.

Grāfiene gribēja raukt pieri, bet nevarēja. Marja Dmitrijevna padraudēja ar resno pirkstu.

Kazak! — viņa bargi apsauca.

Lielākā daļa viesu raudzījās uz pieaugušajiem neziņā, kā uzņemt šo izlēcienu.

Es tev gan! — grāfiene noteica.

Māmiņ, kas būs saldajā? — Nataša sauca jau droši un gražīgi jautri, būdama iepriekš pārliecināta, ka viņas draiskulību neņems ļaunā.

Soņa un resnais Petja slēpās, nevarēdami valdīt smieklus.

Eka pajautāju, — Nataša pačukstēja mazajam brālim un Pjēram, atkal tajā pavērusies.

Būs saldējums, tikai tev nedos, — teica Marja Dmitrijevna.

Nataša redzēja, ka nav ko «baidīties, un tāpēc nerāvās arī no Marjas Drnitrijevnas.

Marja Dmitrijevna! Kāds saldējums? Krējuma man negaršo.

Burkānu.

Nē, kāds? Marja Dmitrijevna, kāds? — viņa gandrīz kliedza. — Es gribu zināt.

Marja Dmitrijevna un grāfiene sāka smieties un līdz ar viņām visi viesi. Visi smējās nevis par Marjas Drnitrijevnas atbildi, bet par neaptveramo drosmi un veiklību, ar kādu šī meitene prata un uzdrīkstējās izturēties pret Marju Dmitrijevnu.

Nataša rimās tikai tad, kad tai pateica, ka būšot ana- nasu saldējums. Pirins saldējuma pasniedza šampanieti. Atkal sāka spēlēt mūzika, grāfs saskūpstījās ar grāfienīti, un viesi pieceldamies vēlēja grāfienei laimes, pāri galdam saskandināja glāzes ar grāfu, bērniem un cits ar citu. Atkal sāka skraidīt oficianti, rībēja krēsli, un tādā pašā kārtībā, tikai ar vairāk piesarkušām sejām, viesi atgriezās viesistabā un grāfa kabinetā.

XVII

Izvilka bostona galdus, sastādīja partijas, un grāfa viesi izvietojās divās viesistabās, dīvānu istabā un bibliotēkā.

Grāfs, izpletis kārtis kā vēdekli, ar mokām turējās pretim pierastajam pēcpusdienas snaudienam un par visu smējās. Jaunieši, grāfienes uzmudināti, pulcējās ap klavihordu un arfu. Zilī pirmā, sekojot visu lūgumam, nospēlēja uz arfas nelielu skaņdarbiņu ar variācijām un līdz ar citām jaunavām ņēmās pierunāt Natašu un Nikolaju, kas bija pazīstami ar savu muzikalitāti, kaut ko nodziedāt. Nataša, kuru uzrunāja kā pieaugušu, redzams, ar to ļoti lepojās, bet reizē arī kautrējās.

Ko dziedāsim? — viņa jautāja.

«Avotu», — Nikolajs atbildēja.

Nu tad drīzāk. Boris, nāciet šurp! — Nataša aicināja. — Bet kur tad Soņa?

Viņa atskatījās un, pamanījusi, ka draudzenes istabā nav, skrēja to meklēt.

Ieskrējusi Soņas istabā un draudzeni tur neatradusi, Nataša drāzās uz bērnistabu, — arī tur viņas nebija. Nataša noprata, ka Soņa būs gaitenī uz lādes. Lāde gaitenī bija Rostovu nama jaunās sieviešu paaudzes bēdu vieta. Patiešām Soņa savā gaisīgajā, rožainajā tērpā, burzīdama to, gulēja sakņupusi uz lādei uzmestā netīrā, svītrainā aukles pēļa un, seju ar pirkstiem aizsegusi, kailajiem pleciņiem raustoties, elsodama raudāja. Natašas mundrā seja, kas kopš paša rīta bija starojusi vārdadienas līksmē, pēkšņi pārvērtās: viņas acis sastinga, tad nodrebēja platais kakls, lūpu kaktiņi noslīga lejup.

Soņa! Ko tu? … Kas, kas tev kaiš? U-ū-ū! …

Un Nataša, pavērusi lielo muti un kļuvusi pavisam neglīta, sāka brēkt kā bērns, nezinādama iemesla, tikai tāpēc, ka Soņa raudāja. Soņa gribēja pacelt galvu, gribēja atbildēt, bet nespēja un tikai vēl vairāk aizsedzās. Nataša raudāja, pietupusies uz zilā pēļa un skaudama draudzeni. Soņa saņēmusies mazliet pacēlās, sāka slaucīt asaras un stāstīt.

Nikoļcņka pēc nedēļas brauc projām, viņa… papīrs … pienācis… viņš pats man stāstīja … Es tomēr nebūtu raudājusi (viņa parādīja papīra lapiņu, ko turēja rokā: tie bija Nikolaja rakstītie dzejoļi) … es tomēr nebūtu raudājusi, bet tu nevari, neviens nevar saprast… kas viņam par dvēseli.

Un viņa atkal ņēmās raudāt par to, ka viņam tik cēla dvēsele.

Tev ir labi… es neskaužu … es tevi mīlu un arī Borisu, — viņa runāja, mazliet saņēmusies, — viņš ir jauks… jums nav nekādu šķēršļu. Bet Nikolajs ir mans cousin … vajag … lai pats metropolīts … un tad arī vēl nevar. Un tad, ja māmiņai… (Soņa grāfieni ir uzskatīja, ir sauca par māti)… viņa sacīs, ka es bojāju Nikolajam karjeru, ka man nav sirds, ka esmu nepateicīga, bet tiešām … dieva vārds … (viņa pārmeta krustu) es tā mīlu ir māmiņu, ir visus jūs, vienīgi tikai Vera… Par ko gan? Ko es viņai esmu nodarījusi? Esmu jums tik pateicīga, ka ar prieku visu ziedotu, bet man jau nekā nav …

Soņa nevarēja vairāk parunāt un atkal paslēpa galvu rokās un pēlī. Nataša pamazām nomierinājās, taču no viņas sejas varēja redzēt, ka viņa saprot, cik visai nopietnas ir draudzenes bēdas.

Soņa! — viņa piepeši iesaucās, it kā apjautuši māsīcas sarūgtinājuma īsto cēloni. — Droši vien Vera ar tevi pēc pusdienām runāja? Jā?

Jā, šos dzejoļus Nikolajs pats uzrakstīja, bet es norakstīju vēl citus; viņa tos bija atradusi uz mana galda un teicās parādīt māmiņai, un vēl sacīja, ka es esot nepateicīga, ka māmiņa nekad neļaušot viņam mani precēt un viņš precēšot Žilī. Tu redzi, kā viņš ar to augu dienu .», Nataša! Kāpēc? …

Un viņa atkal sāka raudāt, rūgtāk nekā iepriekš. Nataša piecēla viņu, apskāva un, caur asarām smaidīdama, ņēmās mierināt.

Soņa, netici jel viņai, sirsniņ, netici! Atceries, kā mēs trijatā ar Nikoļeņku runājām dīvānu istabā, atceries, pēc vakariņām! Mēs taču visu nolēmām, kā bUs. Es vairs neatminos, kā, bet atceries, cik viss bija labi un viss iespējams. Rau, tēvoča šinšina brālis taču arī ir precējies ar māsīcu, bet mēs esam jau trešajā augumā. Arī Boriss teica, ka tas esot ļoti iespējams. Tu zini, es viņam visu izstāstīju. Un viņš ir tik gudrs un tik labs, — Nataša runāja. — Soņa, neraudi jel, dūjiņ mīļo, sirsniņ, Soņa. — Un viņa smiedamās to skūpstīja. — Vera ir ļauna, dievs ar viņu! Un viss būs labi, arī māmiņai viņa neteiks; Niko- ļeņka pats pastāstīs, un par Zili viņš nav pat domājis.

Un viņa noskūpstīja draudzenei galvu. Soņa paslējās, un kaķēniņš atdzīvojās, actiņas iedzirkstījās, un tas šķita gatavs uz vietas savicināt asti, uzlēkt ar mīkstajām ķepiņām un atsākt rotaļāties ar kamoliņu, kā jau viņam pieklājas.

Tu domā? Patiešām? Dieva vārds? — viņa taujāja, aši kārtodama tērpu un matus.

Patiešām! Dieva vārds! — Nataša atbildēja, pie- glauzdama draudzenei no pīnes atrisušo cieto matu šķipsnu.

Un viņas abas sāka smieties.

Nu, iesim dziedāt «Avotu»!

Iesim!

Vai zini, šis resnais Pjērs, kas sēdēja man pretim, ir tik jocīgs! — Nataša apstājusies pēkšņi ieteicās. — Man ir ļoti jautri!

Un Nataša aizdrāzās pa gaiteni.

Soņa, nopurinājusi dūnas un noglabājusi dzejoļus azotē, turpat pie kakla ar asajiem atslēgas kauliem, viegliem, jautriem soļiem, pietvīkušu seju, teciņus metās Na- tašai pakaļ pa gaiteni uz dīvānu istabu. Pēc viesu lūguma jaunieši nodziedāja kvartetu «Avots», kas visiem ļoti patika; tad Nikolajs nodziedāja dziesmu, ko tikko bija iemācījies:

Nakts klusumā, kad mēness laistās,

Tev laimē domāt neapnīk,

Ķa vēl kaut kur virs zemes skaistās

Par tevi kādam sapņot tik! Ka viņas maigā roka jūsmā Pār zelta kokles stigām trauc; Tā saskanīgā jūtu plūsmā Pie sevis vienu tevi sauc! Nav paradīzes prieks vairs tālu… Bet draugs tavs nepiedzīvos to!

Viņš vēl nebija nodziedājis pēdējos vārdus, kad jaunieši zālē jau rīkojās uz deju, bet galerijā muzikanti sāka klaudzināt kājām un klepot.

Pjērs sēdēja viesistabā, kur Sinšins ar viņu kā ar atbraucēju no ārzemēm uzsāka politisku sarunu, kas Pjēru garlaikoja; tai pievienojās arī citi. Kad sāka spēlēt mūzika, viesistabā ienāca Nataša un, piegājusi taisni pie Pjēra, smiedamās un sarkdama sacīja:

Māmiņa lika lūgt jūs uz deju.

Baidos, ka sajaukšu turēs, — Pjērs atrunājās, — bet, ja jūs gribētu būt mana skolotāja …

Un, zemu nolaidis savu drukno roku, viņš sniedza to tievajai meitenītei.

Kamēr izkārtojās pāri un muzikanti skaņoja instrumentus, Pjērs ar savu mazo dāmu apsēdās. Nataša jutās pavisam laimīga; viņa dejo ar pieaugušu cilvēku, kas turklāt atbraucis no ārzemēm. Viņa sēdēja visu acu priekšā un runājās ar to kā pieaugusi. Rokā viņa cilāja vēdekli, ko kāda jaunkundze bija iedevusi paturēt. Un, ieņēmusi vissmalkāko sabiedrības dāmas pozu (dievs zina kur un kad viņa to iemācījusies), viņa, vēdinādamās ar vēdekli un smaidīdama pāri tam, tērzēja ar savu kavalieri.

Kā viņa prot! Skatieties, skatieties, — teica vecā grāfiene, iedama cauri zālei un rādīdama uz Natašu.

Nataša nosarka un iesmējās.

Nu, ko jūs, māmiņ? Kas gan jums nāk prātā! Kas tur ko brīnīties?

Trešās ekosēzes vidū viesistabā, kur grāfs un Marja Dmitrijevna spēlēja kārtis, sakustējās krēsli un lielākā daļa cienījamo viesu un vecīšu, sarosīdamies pēc ilgās sēdēšanas un noglabādami kabatās portmonejus un naudas makus, devās ārā pa zāles durvīm. Visiem pa priekšu nāca Marja Dmitrijevna ar grāfu — abi līksmām sejām.

Grāfs jocīgā pieklājībā gandrīz kā baletā pasniedza Mar- jai Dmitrijevnai apajiski izliektu roku. Viņš izslējās taisni, un sejā viņam iestarojās sevišķs, braši valšķīgs smaids; un, tiklīdz kā bija nodejota pēdējā ekosēzes tūre, viņš sasita plaukstas, dodams zīmi muzikantiem, un uzsauca galerijā pirmajai vijolei:

Semjon! Daņilu Ktiporu proti?

Tā bija grāfa mīļākā deja, ko viņš dejojis jau jaunības dienās. (Daņila Kupors īstenībā bija viena no anglēzes tūrēm.)

Skatieties uz papā! — Nataša iesaucās pilnā balsī (pavisam aizmirsusi, ka dejo ar pieaugušu cilvēku), noliekdama līdz ceļiem cirtaino galviņu un ļaudamās saviem skanīgajiem smiekliem, kas izlija pa visu zāli.

Un patiešām, itin visi zālē, priecīgi smaidīdami, lūkojās uz jautro sirmgalvi, kas līdzās savai cienīga izskata dāmai Marjai Dmitrijevnai, kura augumā bija garāka par viņu, apaļiski izlieca rokas, tās taktī purinādams, izslēja plecus, izgrozīja kājas, viegli piesperdams, un ar smaidu, kas aizvien platāks un platāks atplauka viņa apaļajā sejā, sagatavoja skatītājus uz to, kas nu nāks. Līdzko atskanēja jautrās, aicinošās Daņilas Kupora skaņas, kas atgādināja draisko trepaku, visas zāles durvis uzreiz pieblīvējās smaidošām saimes ļaužu sejām, vienā pusē vīriešu, otrā sieviešu, — visi bija sanākuši paskatīties, kā lielskungs līksmo.

Ak, tu mūsu tētīt! Ērglis! — vienās durvīs skaļi iesaucās aukle.

Grāfs dejoja labi un pats to zināja, bet viņa dāma nepavisam neprata un negribēja labi dejot. Viņas milzīgais augums ar lejup nolaistajām, spēcīgajām rokām (somiņu viņa bija atdevusi grāfienei) turējās taisni; dejoja vienīgi viņas stingrā, bet skaistā seja. Tas, ko izteica viss grāfa apaļīgais stāvs, Marjai Dmitrijevnai izpaudās tikai aizvien vairāk un vairāk smaidošajā sejā un degunā, kas rautin rāvās uz augšu. Toties, ja grafs, iesildams aizvien lielākā nebēdībā, valdzināja skatītājus ar savu mīksto kāju negaidīti vieglajiem lēcieniem un veiklajiem pagriezieniem, Marja Dmitrijevna ar tikko manāmām plecu un roku kustībām, bez liekas centības izdarīdama pagriezienus un kāju piesitienus, atstāja ne mazāku iespaidu, jo, ņemot vērā viņas tuklumu un parasto bargumu, ikviens šo

centību vērtēja kā nopelnu. Deja kļuva straujāka un straujāka. Pretdejotāji ne uz mirkli nespēja saistīt uzmanību un pat necentās to darīt. Visi vēroja tikai grāfu un Marju Dmitrijevnu. Nataša raustīja aiz piedurknes un drēbēm visus klātesošos, kas jau tā ne acu nenovērsa no dejotājiem, un prasīja, lai skatoties uz tētiņu. Dejas starpbrīžos grāfs smagi dvesa, māja un sauca muzikantiem, lai spēlē ātrāk. Straujāk, straujāk un straujāk, trakāk, trakāk un trakāk grāfs aizrāvās dejā, te uz pirkstgaliem, te uz papēžiem, virpuļodams Marjai Dmitrijevnai apkārt, un pēdīgi, pagriezis savu dāmu pret viņas vietu, pasita atpakaļ savu mīksto kāju, nolieca sasvīdušo galvu ar smaidošo seju un, apaļiski savēcinājis labo roku, aplausiem dārdot un visiem, it sevišķi Natašai, skaļi smejoties, izdarīja pēdējo pā. Abi dejotāji apstājās, smagi atņemdami elpu un slaucīdamies batista mutautiņos.

Re, kā dejoja mūsu laikos, ma chere\ — grāfs sauca.

Ai, šis Daņila Kupors! — smagi un gari noelsdamās un piedurknes uz augšu sabraucīdama, noteica Marja Dmitrijevna.

XVIII

Tai pašā laikā, kad Rostovu zālē dejoja sesto angrelvf ko ne visai pareizi spēlēja noguruma māktie muzikanti, un piekusušie oficianti un pavāri gatavoja vakariņas, grāfu Bezuhovu sesto reizi ķēra trieka. Ārsti paziņoja, ka cerību uz izveseļošanos vairs neesot; slimnieku pieņēma mēmā grēksūdzē un pasniedza tam svēto vakarēdienu; gatavojās iesvaidīšanai, un mājā, kā tādās reizēs parasts, valdīja gaidu pilns nemiers un satraukums. Ārpus nama, aiz vārtiem, slapstīdamies no piebraucošajām ekipāžām, drūzmējās zārku meistari, cerēdami saņemt uz grāfa bērēm bagātīgu pasūtījumu. Maskavas virspavēlnieks, kas vienā laidā bija sūtījis adjutantus apjautāties par grāfa stāvokli, šovakar atbrauca pats atvadīties no slavenā Katrīnas laiku augstmaņa grāfa Bezuhova.

Greznā pieņemamā istaba bija ļaužu pilna. Visi godbijīgi piecēlās, kad virspavēlnieks, pakavējies kādu pusstundu vienatnē ar slimnieku tā istabā, iznāca no turienes, pavirši atbildēdams uz sveicieniem un cenzdamies cik iespējams ātrāk tikt garām viņam pievērstajiem ārstu, garīdznieku un radinieku skatieniem. Kņazs Vasilijs, pa

šīm dienām sakrities un kļuvis bālāks, pavadīja virspavēlnieku un vairākkārt klusu tam kaut ko atkārtoja.

Pavadījis virspavēlnieku, kņazs Vasilijs viens pats apsēdās zālē uz krēsla, augstu pārmetis vienu kāju pār otru, atbalstījis elkoni pret ceļgalu un aizsedzis ar roku acis. Kādu brīai tā pasēdējis, viņš piecēlās un neparasti steidzīgiem soļiem, vērdamies apkārt izbaiļu pilnām acīm, cauri garajam gaitenim devās uz nama otru galu pie vecākās kņazes.

Tie, kas atradās vāji apgaismotajā istabā, sarunājās savā starpā čukstot un ikreiz, kad, klusi čīkstēdamas, vērās durvis uz mirēja istabu, kādam pa tām iznākot vai ieejot, apklusa un atskatījās gaidu pilnām, jautājošām acīm.

Cilvēka mūžam, — vecītis garīdznieks klāstīja dāmai, kas, tam līdzās apsēdusies, vientiesīgi klausījās, — cilvēka mūžam ir nosprausta sava robeža, un tai pāri tikt nevar.

Es domāju, vai nav jau par vēlu izdarīt iesvaidī- šanu? — pievienodama garīdznieka titulu, ievaicājās dāma, it kā viņai šai jautājumā nebūtu savu uzskatu.

Sakraments, cienījamā, ir svēts iestādījums, — atbildēj garīdznieks, nobraucīdams ar roku pliko pauri, kam bījd pārsukātas dažas iesirmu matu šķipsnas.

Kas tas tāds bija? Pats virspavēlnieks? — istabas viņā galā kāds ievaicājās. — Cik jauneklīgs vēl!…

Un iet taču jau septītais desmits! Ko, stāsta, ka grāfs neviena vairs nepazīstot? Gribējuši iesvaidīt?

Es pazinu kādu cilvēku: to iesvaidīja septiņas reizes.

Otra kņaze iznāca no slimnieka istabas saraudātām acīm

un apsēdās blakus ārstam Lorēnam, kas, elkoņus uz galda atbalstījis, graciozā pozā sēdēja zem Katrīnas portreta.

Tres beau, — sacīja ārsts, atbildēdams uz jautājumu par laiku, — tres beau, princesse, et puis, ā Moscou on se croit ā la campagne.1[1] — Ļoti jauks, ļoti jauks, kņaze, un turklāt Maskava tā atgādina

sādžu.— N'est-ce-pas? [99] [1] — Vai nav tiesa?— kņaze nopūzdamās atņēma. — Tātad viņam var dot dzert?

Lorēns padomāja.

Vai viņš zāles iedzēra?

Jā.

Ārsts paraudzījas pulkstenī.

Ņemiet glāzi vārīta ūdens un ieberiet une pincee (viņš ar saviem tievajiem pirkstiem parādīja, ko nozīmē une pincee) de cremortartari.. . [100] [1] šķipsniņu kremortartara .., .

Neir bijuš gadijēn, — vācietis ārsts skaidroja adjutantam, — ka pēc tres lēkm ir palikuš dziv.

Bet kas tas bija par zaļoksnēju vīru! — adjutants sacīja. — Un kam gan paliks šī bagātība? — viņš čukstus piebilda.

Gribētāj būs dēzgan, — vācietis vīpsnādams atteica.

Visi atkal atskatījās uz durvīm; tās iečīkstējās, un otra

kņaze, sagatavojusi Lorēna ieteikto dzērienu, ienesa to slimniekam. Ārsts vācietis piegāja pie Lorēna.

Vēl varbūt izvilks līdz rītam? — vecītis ieminējās, lauzīdams franču valodu.

Lorēns, lūpas sakniebis, stingri un noraidoši pavicināja ar pirkstu sev gar degunu.

Šonakt un ne vēlāk, — viņš klusu sacīja ar pieklājīgu pašapmierinājuma smaidu par to, ka viņš māk skaidri izprast un noteikt slimnieka stāvokli, un atgāja pie^malas.

Pa to laiku kņazs Vasilijs pavēra durvis uz kņazes istabu.

Istabā valdīja puskrēsla, tikai divas lampiņas dega svētbilžu priekšā un tīkami smaržoja vīraks un puķes. Visa istaba bija piekrauta ar sīkām mēbelēm — kumodī- tēm, skapīšiem, galdiņiem. Aiz aizkara vīdēja augstās dūnu gultas baltie pārsegi. Ierējās sunītis.

Ak, tas esat jūs, mon cousin?

Viņa piecēlās un sakārtoja matus, kas tai allaž, pat pašreiz, bija tik neparasti gludi, ka šķita darināti vienā gabalā ar galvu un pārvilkti ar laku.

Vai kas noticis? — viņa jautāja. — Esmu jau tā nobijusies. m <

Nekas, arvien vēl tāpat; es tikai ienācu aprunaties ar tevi, Katiš, par kādu jautājumu, — kņazs noteica, gurdi sēzdamies atzveltnī, no kura tā bija piecēlusies, — Esi gan tu sakurinājusi, — viņš piebilda, — nu, sēdies te, causons [101] . parunāsimies.

Es domāju, vai nav kas noticis, — kņaze sacīja un ar savu nemainīgo, akmeņaini stingro sejas izteiksmi apsēdās kņazam iepretim, gatavodamās klausīties.

Gribēju iemigt, mon cousin, un nevaru.

Nu, mana mīļā, kā būs? — kņazs Vasilijs teica, satvēris kņazes roku un pa savam paradumam paliekdams lejup.

Varēja redzēt, ka šis «nu, kā būs» attiecas uz daudz ko tādu, ko, vārdā neminēdami, saprata viņi abi.

Kņaze ar kalsno un taisno vidukli, kas salīdzinājumā ar kājām šķita nesamērīgi garš, izvelbtām, pelēkām acīm tieši un vienaldzīgi raudzījās kņazā. Viņa pašūpoja galvu un nopūtusies pavērās uz svētbildēm. Viņas žestu varēja uzskatīt par bēdu un padevības izpausmi vai arī izskaidrot ar nogurumu un cerībām uz drīzu atpūtu. Kņazs Vasilijs šo žestu novērtēja kā noguruma izpausmi.

Un man, — viņš teica, — vai tu domā, man ir vieglāk? Je suis ereinte comme un cheval de posie, [102] esmu nodzīts kā pasta zirgs. bet man tomēr vajag ar tevi parunāt, Katiš, un ļoti nopietni.

Kņazs Vasilijs apklusa, un vaigi viņam sāka nervozi raustīties te uz vienu, te uz otru pusi, piešķirot sejai nepatīkamu izteiksmi, kāda nekad neparādījās kņaza Vasilija sejā, kad viņš bija viesībās. Arī acis viņam nebija tādas kā aizvien: te tās raudzījās nekautrīgi jautri, te bailīgi šaudījās apkārt.

Kņaze, ar savām kalsnajām, izdilušajām rokām pieturēdama klēpī sunīti, vērīgi lūkojās kņazam Vasilijam acīs; taču varēja redzēt, ka viņa nepārtrauks klusumu ar jautājumu, kaut arī vajadzētu klusēt vai līdz rītam.

Tātad redziet, mana mīļā kņaze un māsīca, Katerina Semjonovna, — kņazs Vasilijs turpināja, redzams, ne bez iekšējas cīņas risinādams tālāk uzsākto valodu, — tādās reizēs kā patlaban par visu jāpadomā. Jāpadomā par nākotni, par jums… Es jūs visas mīlu kā savus bērnus, to tu zini.

Kņaze tikpat neizteiksmīgi un nekustīgi skatījās viņā.'

Beidzot jāpadomā arī par savu ģimeni, — pikti atgrūzdams galdiņu un kņazē neskatīdamies, kņazs Vasilijs turpināja, — tu zini, Katiš, ka jūs, trīs māsas Mamontovas, un vēl mana sieva, mēs vienīgie esam grāfa trešie mantinieki. Zinu, zinu, cik tev smagi runāt un domāt par šādām lietām. Ari man nav vieglāk; taču, mans draugs, man iet jau sestais desmits, uz visu jābūt gatavam. Vai tu zini, ka es aizsūtīju Pjēram pakaļ un ka grāfs, tieši rādīdams uz viņa ģīmetni, lika viņu aicināt pie sevis?

Kņazs Vasilijs jautājoši pavērās kņazē, taču nevarēja saprast, vai tā apjēdza, ko viņš teica, vai vienkārši tāpat vien raudzījās viņā …

Es tikai par vienu nemitīgi lūdzu dievu, mon cou- sin, — viņa atsaucās, — lai dievs viņam žēlīgs un dod viņa cēlajai dvēselei mierīgi aiziet no šās…

Jā, tā tas ir, — kņazs Vasilijs nepacietīgi pārtrauca, berzēdams kailo galvvidu un atkal nikni pievilkdams klāt aizstumto galdiņu, — taču beidzot… beidzot, jautājums ir par to, tu pati zini, ka pagājušā ziemā grāfs uzrakstīja testamentu, kurā viņš visu savu jnantu, apejot tiešos mantiniekus un mūs, novēlējis Pjēram.

Vai nu tik vien viņš testamentu rakstījis, — kņaze mierīgi noteica, — bet Pjērarn viņš nevarēja novēlēt! Pjērs nav likumīgs dēls.

Ma chere, — kņazs Vasilijs pēkšņi ieteicās, piespiedis galdiņu sev klāt, kļūdams mundrāks un sākdams runāt straujāk, — bet ja nu grāfs uzrakstījis ķeizaram vēstuli un lūdz atļauju Pjēru adoptēt? Saproti, grāfa nopelnu dēļ viņa lūgumu ievēros …

Kņaze pasmaidīja, kā mēdz smaidīt cilvēki, kas domājas pārzinām jautājumu labāk nekā viņu sarunu biedri.

Es tev teikšu vēl vairāk, — kņazs Vasilijs turpināja, satverdams viņas roku, — vēstule tika uzrakstīta, kaut gan netika nosūtīta, un ķeizars to zināja. Jautājums tikai, vai tā ir iznīcināta vai ne. Ja ne, tad, tiklīdz viss beigsies, — kņazs Vasilijs nopūtās, likdams saprast, ko viņš domājis ar vārdiem viss beigsies, — un atvērs grāfa papīrus, testamentu ar vēstuli nodos ķeizaram, un tas droši vien ievēros grāfa lūgumu. Pjērs kā likumīgs mantinieks saņems visu.

Un mūsu daļa? — kņaze iejautājās, ironiski smīnēdama, it kā viss kas varētu notikt, tikai ne tas.

Mais, ma pauvre Catiche, c'est clair, comme le jour.1[1] Bet, manu nabaga Katiš, tas ir skaidrs kā diena. Tad viņš būs vienīgais likumīgais mantinieks un jūs nedabūsiet, lūk, ne tik. Tev jāzina, mana mīļā, vai testaments un vēstule uzrakstīti un vai tie ir iznīcināti. Un, ja šāda vai tāda iemesla dēļ tie piemirsti, tad tev jāzina, kur tie atrodas, un jādabū rokā, tāpēc ka …

Tā tikai vēl trūka! — kņaze viņu pārtrauca, sardo- niski smīnēdama, acu izteiksmei nemainoties. — Es esmu sieviete; jūsuprāt, mēs visas esam muļķes; bet tik daudz jau nu es zinu, ka nelikumīgs dēls nevar mantot… Un batard1[1] bandu bērns., — viņa piebilda, domādama, ka ar šo tulkojumu galīgi pierāda kņazam, cik viņa apgalvojums nepamatots.

Kā tu tomēr nekā nesaproti, Katiš! Tu taču esi tik gudra, kā gan tu nesaproti: ja jau grāfs uzrakstījis ķeizaram vēstuli, kurā lūdz atzīt viņa dēlu par likumīgu, — tātad Pjērs vairs nebūs vis Pjērs, bet grāfs Bezuhovs, un tad viņš pēc testamenta dabūs visu. Un, ja testaments ar vēstuli nav iznīcināti, tad, atskaitot mierinājumu, ka esi bijusi krietna, et tout ce qui s'en suit, [103] [1] — un visu, kas no tā izriet.tev nekas cits nepaliks! Tas ir droši.

Es zinu, ka testaments uzrakstīts, bet zinu arī, ka tas nav spēkā, un jūs, šķiet, uzskatāt mani par pēdīgo muļķi, mon cousiti, — kņaze sacīja ar tādu sejas izteiksmi, kāda mēdz būt sievietēm, kad tās domājas pateikušas ko asprātīgu un aizvainojošu.

Ak tu, mana rnīļā kņaze Katerina Semjonovna! — kņazs Vasilijs nepacietīgi iesaucās. — Neesmu nācis pie tevis ecēties, bet parunāties ar tevi kā ar tuvu, jauku, labu, patiešām tuvu cilvēku par tavām pašas interesēm. Saku tev jau desmito reizi, ja vēstule ķeizaram un testaments par labu Pjēram atrodas grāfa papīros, tad tu, manu dūjiņ, un arī tavas māsas neesat mantinieces. Ja tu netici man, tad tici jel cilvēkiem, kas zina; es tikko runāju ar Dmitriju Onufrijiču (tas bija mājas advokāts), viņš teica to pašu.

Redzams, kņazes domās kaut kas pēkšņi pārmainījās, plānās lūpas nobāla (acis palika, kādas bijušas), un balss, kad viņa sāka runāt, lauzās ārā ar tādām brāzmām, kādas viņa acīmredzot pati nebija gaidījusi.

Tas būtu labi, — viņa sacīja. — Es nekā neesmu gribējusi un negribu.

Viņa nometa no klēpja sunīti un noglaudīja tērpa

krokas.

Lūk, pateicība, lūk, atzinība cilvēkiem, kas visu ziedojuši viņa labā, — viņa teica. — Lieliski! Ļoti jauki! Man nekā nevajag, kņaz.

Jā gan, taču tu neesi viena, tev ir māsas, — kņazs Vasilijs iebilda.

Kņaze viņā neklausījās.

Jā, es to sen zināju, tikai biju piemirsusi, ka nevaru šai māja gaidīt nekā cita kā vien zemiskumu, viltu, nenovīdību, intrigas, kā vien nepateicību, vismelnāko nepateicību …

Vai tu zini vai nezini, kur ir šis testaments? — kņazs Vasilijs vaicāja, vaigiem raustoties vēl stiprāk nekā iepriekš.

Jā, muļķe es biju, ka vēl ticēju cilvēkiem un mīlēju tos, un uzupurējos. Bet uz priekšu tiek tikai tie, kas nekrietni un nejauki. Es zinu, kā intrigas tās ir.

Kņaze gribēja piecelties, bet kņazs atturēja viņu aiz rokas. Kņaze izskatījās kā cilvēks, kas piepeši vīlies visā cilvēku dzimumā; viņa nikni raudzījās savā sarunu biedrā.

Vēl ir laiks, mans draugs. Paturi prātā, Katiš, ka tas viss izdarīts nejauši, dusmu, vārguma brīdī un pēc tam aizmirsts. Mūsu pienākums, mana mīļā, izlabot viņa kļūdu, atvieglot viņa pēdējos mirkļus ar to, ka nepieļaujam viņam izdarīt šo netaisnību, neliekam viņam nomirt ar domām, ka padarījis nelaimīgus tos cilvēkus…

Tos cilvēkus, kas visu ziedojuši viņa labā, — uztvēra kņaze, gribēdama atkal piecelties, taču kņazs viņu nelaida, — ko viņš nekad nav pratis novērtēt. Nē, mon cousin, — viņa nopūzdamās piebilda, — es paturēšu prātā, ka šai pasaulē nav ko gaidīt atlīdzības, ka šai pasaulē nav ne goda, ne taisnības. Šai pasaulē jābūt viltīgai un ļaunai.

Nu, voyons\ — paklau. apmierinies; es pazīstu tavu labo sirdi.

Nē, man ir ļauna sirds.

Es pazīstu tavu sirdi, — kņazs atkārtoja, — augstu vērtēju tavu draudzību un vēlētos, kaut tu būtu par mani tādās pašās domās. Apmierinies un parlons raison [104] , — runāsim prātīgu kamēr vēl ir laiks, varbūt diena, varbūt stunda; izstāsti man visu, ko tu zini par testamentu un, galvenais, kur tas glabājas: tev to vajadzētu zināt. Mēs tūliņ to paņemsim un parādīsim grāfam. Viņš droši vien to jau aizmirsis un gribēs iznīcināt. Tu saproti, ka man ir tikai viena vēlēšanās — svēti izpildīt viņa gribu; tikai tālab arī esmu atbraucis šurp. Esmu šeit tikai tādēļ, lai palīdzētu viņam un jums.

Tagad es visu saprotu. Es zinu, kā intrigas tās ir. Es zinu, — kņaze nerimās.

Tas nav galvenais, mana mīļā.

Tā ir jūsu protegee, jūsu mīļā Anna Mihailovna, ko es nevēlētos pat par istabmeitu, šo nekrietno, riebīgo sievieti…

Ne per dons point de temps. [105] — nezaudēsim laiku.— ak, nerunājiet! Pagājušajā ziemā viņa te ieluneinā- jās un sastāstīja grāfam par mums visām, sevišķi par Sophie, tādas nekrietnības, tādas neķītrības, — es pati atkārtot nevaru, — ka grāfs saslima un divas nedēļas' negribēja mūs redzēt. Tanī laikā, es zinu, viņš uzrakstīja šo riebīgo, nejēdzīgo papīru; bet es domāju, ka šis papīrs neko nenozīmē.

Nous y voila, [106]

[1] — Tur jau ir tā lieta.

kāpēc tad tu man agrāk nekā neteici?

Mozaīku portfelī, ko viņš glabā zem spilvena. Tagad es zinu, — kņaze neatbildēdama teica. — Jā, ja man piemīt kāds grēks, liels grēks, tad tas ir naids pret šo nekrietno sievieti, — kņaze, gluži pārvērtusies, gandrīz kliegšus izgrūda. — Un ko viņa te bāžas? Bet es viņai' pateikšu visu, visu. Nāks laiks!

XIX

Kamēr pieņemamā istabā un kņazes istabās risinājās šādas sarunas, kariete ar Pjēru (kuram bija aizsūtīts pakaļ) un ar Annu Mihailovnu (kas uzskatīja par vajadzīgu braukt viņam līdzi) ieripoja grāfa Bezuhova pagalmā. Kad karietes riteņi mīksti nočaukstēja uz logu priekšā paklātajiem salmiem, Anna Mihailovna, pievērsusies ceļa biedram ar mierinājuma vārdiem, pārliecinājās, ka tas guļ aizmidzis karietes stūrī, un pamodināja viņu. Atjēdzies Pjērs Annai Mihailovnai līdzi izkāpa no karietes un tikai tad iedomājās par gaidāmo satikšanos ar mirstošo tēvu. Viņš pamanīja, ka tie piebraukuši nevis pie parādes, bet gan pie sētas durvīm. Tobrīd, kad viņš nokāpa no ratu kāpšļa, divi vīri vienkāršu ļaužu drēbēs steigšus pamuka no durvīm sienas ēnā. Apstājies Pjērs saskatīja nama ēnā abās pusēs vēl dažus tādus pašus cilvēkus. Taču ne Anna Mihailovna, ne sulainis, ne kučieris, kas nevarēja šos ļaudis neredzēt, nepievērsa tiem nekādu uzmanību. Tātad tā vajag, Pjērs klusībā nolēma un sekoja Annai Mihailovnai. Anna Mihailovna steidzīgiem soļiem devās augšā pa vāji apgaismotām, šaurām akmens kāpnēm, vedinādama iepakaļ palikušo Pjēru, kas, ja arī neizprata, kālab viņam vispār jāiet pie grāfa, un jo mazāk, kāpēc vajadzēja iet pa sētspuses durvīm, taču, spriežot pēc Annas Mihailovnas noteiktības un steigas, nolēma savā prātā, ka tas nepieciešami vajadzīgs. Ap kāpņu vidu viņus tikko nenotrieca zemē nez kādi ļaudis, kas ar spaiņiem rokās, zābakiem klaudzot, skrēja lejup viņiem pretim. Šie ļaudis pieplaka pie sienas, lai palaistu garām Pjēru ar Annu Mihailovnu, un, viņus ieraudzījuši, neizrādīja ne mazāko izbrīnu.

Vai šeit var nokļūt pie kņazēm? — Anna Mihailovna vienam no viņiem vaicāja.

Šeit, — sulainis atbildēja drošā un skaļā balsī, it kā nu jau viss būtu atļauts, — durvis pa labi, cienītā.

Varbūt grāfs nemaz nav mani saucis, — Pjērs ieminējās, kad bija nonācis uz kāpņu laukumiņa, — es labāk ietu savā istabā.

Anna Mihailovna apstājās, gaidīdama Pjēru.

Ah, mon ami! — viņa iesaucās, pieskardamās viņa rokai ar tādu pašu kustību kā šorīt dēlam: — Croijez, que je souffre, autant que vous, mais soyez homtne. [107]

Tiešām, es labāk iešu? — Pjērs jautāja, laipni caur brillēm raudzīdamies Anna Mihailovnā,

Ah, mon ami, oubliez les torts qu'on a pu avoir en- vers vous, pensez que c'est votre pere… peut-etre ā l'agonie. [1] Ak, mans draugs, ticiet, es ciešu tāpat kā jūs, taču esiet virs.— Viņa nopūtās. — Je vous ai tout de suite aitne comme mon fils. Fiez vous āmoi, Pierre. Je n'oublierai pas vos interets[1] — Ak, mans draugs, aizmirstiet visas pārestības, kas jums nodarītas, atcerieties, ka tas ir jūsu tēvs… viņam varbūt jau pēdējie elpas vilcieni. Esmu jūs no laika gala mīlējusi kā pašas dēlu. Uzticieties man, Pjēr. Es neaizmirsīšu jūsu intereses.

Pjērs nekā nesaprata; atkal viņam vēl vairāk likās, ka tam visam tā jābūt, un viņš paklausīgi sekoja Annai Mihailovnai, kas jau vēra durvis.

Durvis veda sētspuses priekšnamā. Kaktā sēdēja kņazu vecais kalpotājs un adīja zeķi. Pjērs nekad nebija šai mājas galā bijis, nebija pat iedomājies, ka tādas istabas ir. Anna Mihailovna apjautājās kalponei (nosaukusi meiču par mīļo un dūjiņu), kas ar karafi uz paplātes pasteidzās viņiem garām, kā kņazēm ar veselību, un vilka Pjēru tālāk pa mūra gaiteni. No gaiteņa pirmās durvis pa kreisi veda istabās, kur dzīvoja kņazes. Istabmeita ar karafi steigā (kā jau viss šai mājā šobrīd tika darīts ar steigu) pameta durvis vaļā, un Pjērs ar Annu Mihailovnu, garām ejot, neviļus ielūkojās istabā, kur runādamies cieši blakus sēdēja vecākā kņaze ar kņazu Vasiliju. Ieraudzījis viņus ejam garām, kņazs Vasilijs nepacietīgi sakustējās un atzvila atpakaļ; kņaze pietrūkās kājās un ar izmisīgu kustību no visa spēka ar troksni aizcirta durvis.

Šī kustība tik ļoti nelīdzinājās kņazes pastāvīgajam mieram, bailes, kas pavīdēja kņaza Vasilija sejā, tā nesaderējās ar viņa cienīgumu, ka Pjērs apstājies caur brillēm jautājoši pavērās uz savu aizgādni. Anna Mihailovna neizrādīja izbrīnu, viņa tikai viegli pavīpsnāja un nopūtās, it kā liecinādama, ka taisni to viņa gaidījusi.

— Soyez homme, mon ami, c'est moi qui veillerai ā vos interets, [108] [1] — esiet vīrs, mans draugs, es būšu nomodā par jūsu interesēm, — viņa sacīja, atbildēdama uz skatienu, un vēl žiglāk steidzās projām pa gaiteni.

Pjērs nesaprata, kas notiek, un vēl mazāk, ko nozīmēja veiler ā vous interets, [109] [1] — būt nomodā par jūsu interesēm. taču saprata, ka tam visam tā jābūt. Pa gaiteni viņi nonāca pusapgaismotā zālē, kas atradās blakus grāfa pieņemamai istabai, šī bija viena no tām saltajām un greznajām istabām, ko Pjērs pazina parādes durvju pusē. Taču arī šinī istabā pašā vidū stāvēja tukša vanna un uz paklāja bija izlijis ūdens.

Viņiem pretim, nepievērsdami tiem uzmanību, uz pirkstgaliem laipodami, iznāca sulainis un ķesteris ar vīraka kvēpināmo trauku. Viņi iegāja Pjēram pazīstamajā pieņemamā istabā ar diviem itāliešu stila logiem, ar izeju uz ziemas dārzu, ar lielu Katrīnas krūšutēlu un portretu visā augumā. Pieņemamā istabā sačukstēdamies gandrīz tais pašās pozās arvien vēl sēdēja tie paši cilvēki. Visi apklusuši atskatījās uz ienākušo Annu Mihailovnu ar tās saraudāto, bālo seju un uz resno, lielo Pjēru, kas, galvu nodūris, viņai padevīgi sekoja.

Annas Mihailovnas seja pauda apziņu, ka izšķirošais mirklis ir klāt; ar izdarīgas Pēterburgas dāmas manierēm viņa vēl drošāk nekā šorīt ienāca istabā, neatlaizdama no sevis Pjēru. Viņa juta, ka pieņemšana viņai nodrošināta, ja jau viņa ved līdzi to, ko mirējs vēlējies redzēt. Pārlaidusi ātru skatienu visiem, kas bija istabā, un pamanījusi grāfa biktstēvu, viņa, ne nu īsti salīkusi, bet piepeši kļuvusi mazāka augumā, sīku riksīti pietipināja pie biktstēva un bijīgi saņēma svētību vispirms no viena, tad no otra garīdznieka.

Paldies dievam, ka paguvām, — viņa uzrunāja garīdznieku, — mēs visi, tuvinieki, tā baiļojāmies. Lūk, šif jaunais cilvēks ir grāfa dēls, — viņa klusāk piebilda. — Šausmīgs brīdis!

Pateikusi šos vārdus, viņa piegāja pie ārsta.

Cher docteur, — viņa tam sacīja, — ce jeune homme est le fils du comte… y a-t-il de l'espoir [110] [1] — mīļo doktor, šis jauneklis ir grāfa dēls.., vai ir kāda cerība?

Ārsts klusēdams ar strauju kustību pavērsa acis uz augšu un sarāva plecus. Anna Mihailovna gluži ar tādām pašām kustībām pacēla plecus un acis, tās gandrīz pievērusi, nopūtās un atgāja no ārsta pie Pjēra. Viņa sevišķi godbijīgi un ar skumju maigumu uzrunāja Pjēru.

Ayez confiance en sa misericorde! [111] — paļaujieties uz viņa žēlastību!— viņa tam teica un, norādījusi uz dīvāniņu, aicinot apsēsties un pagaidīt, pati nedzirdamiem soļiem tuvojās durvīm, uz kurām visi raudzījās, un pazuda aiz tām, durvīm tikko dzirdami nočīkstot.

Pjērs, apņēmies visās lietās klausīt savai aizgādnei, tuvojās dīvāniņam, uz kuru tā viņam norādīja. Līdzko Anna Mihailovna bija izgājusi, viņš pamanīja, ka visu

istabā esošo skatieni pievērsušies viņam vairāk nekā ar ziņkāri un līdzjūtību vien. Viņš manīja, ka visi sačukstējās, norādīdami uz viņu ar skatieniem, kas pauda it kā bailes un pat iztapību. Viņam izrādīja cieņu, kādu nekad agrāk nebija izrādījuši: kāda viņam nepazīstama dāma, kas runājās ar garīdzniekiem, piecēlās un aicināja viņu apsēsties savā vietā, adjutants pacēla cimdu, kas Pjēram bija nokritis, un pasniedza to viņam; ārsti godbijīgi apklusa, kad viņš gāja tiem garām, un pavirzījās pie malas, lai dotu viņam ceļu. Pjērs sākumā gribēja apsēsties citur, lai neapgrūtinātu dāmu, gribēja pats pacelt savu cimdu un pārnest līkumu apkārt ārstiem, kas nemaz arī nestāvēja ceļā; taču pēkšņi viņš juta, ka tas būtu nepieklājīgi, juta, ka šonakt viņš ir tas, kam jāizdara kāda baiga un visu gaidīta ceremonija, un ka tāpēc viņam jāpieņem no visiem pakalpojumi. Viņš klusēdams paņēma adjutanta sniegto cimdu, apsēdās dāmas vietā, salicis savas lielās plaukstas uz simetriski novietotajiem ceļgaliem, naivā ēģiptiešu statujas pozā, un klusībā nolēma, ka visam taisni tā arī jābūt un ka šovakar viņam, lai nesamulstu un neizdarītu aplamības, nav jārīkojas pēc sava prāta, bet pilnīgi jāļaujas to cilvēku gribai, kas viņu vadīja.

Nebija pagājušas ne pāris minūtes, kad kņazs Vasilijs kaftānā ar trim zvaigznēm majestātiski, augstu paceltu galvu ienāca istabā. Viņš izskatījās vājāks nekā šorīt; acis bija lielākas nekā parasti, kad viņš aplūkoja istabu un ieraudzīja Pjēru. Viņš piegāja tam klāt, saņēma tā roku (ko agrāk nekad nebija darījis) un pavilka uz leju, it kā gribēdams izmēģināt, vai tā stingri turas.

Caurage, courage, mon ami. II a demandē ā vous voir. C'est bien.. .l1 Dūšu, dūšu, mans draugs. Viņš vēlējās jūs redzēt. Tas ir labi. — Un viņš gribēja iet.

Taču Pjērs uzskatīja par vajadzīgu pajautāt:

Kā jūtas… — Viņš sastomījās, nezinādams, vai būtu pieklājīgi saukt mirēju par grāfu; turpretim nosaukt to par tēvu viņš kautrējās.

II a eu encore un coup, il y a une demi-heure. Bija vēl viena triekas lēkme. Courage, mon ami.2

Bija vēl viena lēkme, pirms pusstundas. Dūšu, mans draugs.

Pjēru bija pārņēmusi tāda domu neskaidrība, ka, dzirdot vārdu «trieka», tas viņam šķita saistāmies ar kāda ķermeņa triecienu. Viņš neizpratnē pavērās uz kņazu Vasiliju un tikai tad atskārta, ka par trieku sauc slimību. Kņazs Vasilijs, garām ejot, pateica dažus vārdus Lorēnam un uz pirkstgaliem iegāja pa durvīm. Viņš neprata staigāt uz pirkstgaliem un neveikli lēkāja ar visu augumu. Tūliņ viņam nopakaļ iegāja vecākā kņaze, tai sekoja garīdznieki un ķesteri, arī saimes ļaudis (kalpotāji) iespraucās pa durvīm. Aiz šīm durvīm dzirdēja rosāmies, un pēdīgi ar aizvien vēl tādu pašu bālu, bet izpildāmā pienākuma apziņā stingru seju izskrēja Anna Mihailovna un, pieskārusies Pjēra rokai, sacīja:

— La bonte divine est inepuisable. C'est la ceremonie de l'extreme onction qui va commencer. Venez.1[1] — Dieva žēlastība ir neizmērojama. Tūdaļ sāksies iesvaidīšanas ceremonija. Iesim.

Pjērs iegāja pa durvīm, soļodams pa mīksto paklāju, un pamanīja, ka ir adjutants, ir svešā dāma, ir vēl kāds no kalpotājiem — visi viņam sekoja, it kā nu vairs nevajadzētu lūgt atļauju ienākt šai istabā.

XX

Pjērs labi pazina šo lielo, ar kolonnām un arku pārdalīto, viscaur ar persiešu paklājiem izsisto istabu. Istabas daļa aiz kolonnām, kur vienā pusē stāvēja augsta sarkankoka gulta zem zīda aizkariem, bet otrā — milzīgs svētbilžu skapis ar svētbildēm, bija svinīgi un spoži apgaismota, kā mēdz apgaismot baznīcas vakara dievkalpojuma laikā. Zem apgaismotajiem svētbilžu skapja drapējumiem stāvēja garš Voltēra stila atzveltnis, un šai sniegbaltiem un nesaburzītiem, redzams, tikko kā pārmainītiem spilveniem piekrautajā atzveltnī, līdz vidum apsegts ar koši zaļu segu, gulēja Pjēram tik pazīstamais viņa tēva — grāfa Bezuhova majestātiskais augums ar tām pašām sirmajām matu krēpēm, kas, vīdamās virs platās pieres, padarīja viņu līdzīgu lauvam, .un tām pašām raksturīgi cēlajām, dziļajām grumbām skaistajā, sārti dzeltenajā sejā. Viņš gulēja taisni zem svētbildēm; abas viņa druknās, lielās rokas bija izvilktas no segas apakšas un atdusējās virs tās. Labajā rokā, kas bija pavērsta ar delnu uz leju, starp īkšķi un rādītāja pirkstu bija iesprausta vaska svecc, ko, pār atzveltni pārliecies, pieturēja vecais sulainis. Pie atzveltņa stāvēja garīdznieki

savos svinīgajos, mirdzošajos tērpos, pār kuriem nokarājās garie mati, un aizdedzinātām svecēm rokās lēni, svinīgi noturēja dievkalpojumu. Mazliet aiz viņiem stāvēja abas jaunākās kņazes ar mutautiem rokās un pie acīm un viņām priekšā vecākā, Katiša, ar niknu un apņēmīgu seju, ne mirkli nenovērsdama acu no svētbildēm, it kā visiem teikdama, ka neatbild par sevi, ja paskatīsies apkārt. Anna Mihailovna ar lēnprātīgām skumjām un visupiedevējas vaibstu stāvēja pie durvīm blakus svešajai dāmai. Kņazs Vasilijs stāvēja otrpus durvīm, netālu no grāfa gujvietas, aiz griezumiem rotāta, ar samtu pārvilkta krēsla, ko bija pagriezis ar atzveltni uz savu pusi, un, atbalstījis pret to kreiso roku, kurā turēja sveci, ar labo meta krustus, ikreiz paceldams acis uz augšu, kad pieskārās ar pirkstiem pierei. Viņa vaigs pauda rāmu dievbijību un padevību dieva prātam. «Ja jūs nesaprotat šīs jūtas, jo ļaunāk jums,» šķita sakām viņa seja.

Viņam aiz muguras stāvēja adjutants, ārsti un vīriešu kārtas kalpotāji; vīrieši un sievietes bija sastājušies atsevišķi, gluži kā baznīcā. Visi klusēja, meta krustus, varēja dzirdēt tikai svēto rakstu lasīšanu, apslāpētu dziedāšanu dobjā basā un klusuma brīžos kāju mīņāšanos un nopūtas. Anna Mihailovna ar to svarīgo izskatu, kas rādīja, ka viņa gan zina, ko dara, pāri visai istabai piegāja pie Pjēra un pasniedza tam sveci. Viņš to aizdedzināja un izklaidīgi, vērodams apkārtējos, sāka mest krustus ar to pašu roku, kurā turēja sveci.

Pjēru vēroja jaunākā, sārtā un viegli sasmīdināmā kņaze Sofija ar dzimumzīmīti. Viņa pasmaidīja, paslēpa seju mutautiņā un ilgi to neatsedza; bet, paskatījusies uz Pjēru, atkal iesmējās. Viņa, redzams, juta, ka nespēj to bez smiekliem uzlūkot, taču nevarēja arī nociesties nelūkojusies un, lai atvairītu kārdināšanu, klusi pārvietojās aiz kolonnas. Dievkalpojuma vidū garīdznieku balsis pēkšņi apklusa; garīdznieki kaut ko pačukstēja viens otram; vecais sulainis, kas turēja grāfa roku, piecēlās un pavērsās pret dāmām. Anna Mihailovna panācās uz priekšu un, noliekusies pār slimnieku, aiz muguras ar pirkstu pamāja Lorēnam. Francūzis ārsts, kas bija stāvējis bez aizdedzinātas sveces, atslējies pret kolonnu, tai godbijīgajā ārzemnieka pozā, kas liecināja, ka, nevērojot dažādas ticības, viņš saprot izdarāmās ceremonijas svarīgumu un pat atzīst to, — nedzirdamiem spēka gadu cilvēka soļiem piegāja pie slimnieka, saņēma ar saviem baltajiem, smalkajiem pirkstiem viņa brīvo roku virs zaļās segas un novērsies sāka skaitīt pulsu, un kļuva domīgs. Slimniekam deva kaut ko iedzert, sāka ap to rosīties, tad atkal atkāpās iepriekšējās vietās, un dievkalpojums turpinājās, šā pārtraukuma laikā Pjērs pamanīja, ka kņazs Vasilijs atstāja savu vietu aiz krēsla atzveltnes un ar to pašu izskatu, kas rādīja, ka viņš zina, ko dara, un jo ļaunāk citiem, ja tie viņu nesaprot, netuvojās vis slimniekam, bet, paiedams tam garām, piebiedrojās vecākajai kņazei un kopā ar to devās dziļāk guļamistabā pie augstās gultas zem zīda aizkariem. Atgājusi no gultas, tiklab kņazs, kā kņaze abi pazuda aiz dibendurvīm, taču pirms dievkalpojuma beigām viens pēc otra atgriezās savās vietās. Pjērs nepievērsa šim apstāklim vairāk uzmanības nekā visiem pārējiem, reiz par visām reizēm savā prātā nolēmis, ka visam, ko viņš šovakar redzēja notiekam, ir noteikti tā jābūt.

Baznīcas dziesmu skaņas apklusa, un atskanēja garīdznieka balss, tas godbijīgi apsveica slimnieku ar svētā vakarēdiena baudīšanu. Slimnieks gulēja joprojām tikpat stingi un nekustīgi. Visi ap viņu sakustējās, atskanēja soļi un čuksti, starp kuriem Annas Mihailovnas čuksti bija visspalgākie.

Pjērs dzirdēja viņu sakām:

Katrā ziņā jāpārnes uz gultu, šeit nekā nevarēs…

Slimnieku tā apstāja ārsti, kņazes un kalpotāji, ka Pjērs nu vairs neredzēja to sārti dzelteno galvu ar sirmajām krēpēm, kura ne mirkli nebija izgaisusi viņam no acīm visu dievkalpojuma laiku, kaut gan viņš redzēja arī citas sejas. No tā, cik piesardzīgi kustējās cilvēki, kas bija ielenkuši atzveltni, Pjērs noskārta, ka mirēju paceļ un nes.

Turies pie manas rokas, ka nepalaid vaļā, — viņš izdzirda kāda sulaiņa izbaiļu pilno čukstu, — no apakšas… vēl viens, — runāja balsis, un ļaužu smagā elpa un mīņāšanās kļuva steidzīgāka, it kā smagums, ko viņi nesa, būtu pāri viņu spēkiem.

Nesēji, kuru skaitā bija arī Anna Mihailovna, nonāca blakus jaunajam cilvēkam, un starp ļaužu pakaušiem un mugurām viņam uz mirkli pavīdēja slimnieka augstās, mīkstās, atsegtās krūtis un tuklie pleci, ko ļaudis, turēdami to aiz padusēm, bija pacēluši uz augšu, un sirmā, cirtainā lauvas galva, šo galvu ar neparasti plato pieri un vaigu kauliem, skaisto, juteklisko muti un majestātisko, salto skatienu nebija izķēmojis nāves tuvums. Tā bija tāda pati, kādu Pjērs to bija pazinis pirms trim mēnešiem, kad grāfs viņu atlaida uz Pēterburgu. Taču šī galva nevarīgi šūpojās 110 nesēju nevienmērīgajiem soļiem, un saltais, vienaldzīgais skatiens nezināja, pie kā apstāties.

Pagāja dažas minūtes, rosoties ap augsto gultu; tad ļaudis, kas bija nesuši slimnieku, izklīda. Anna Mihailovna pieskārās Pjēra rokai un aicināja: — «Venez.» [112] — Iesim.Pjērs kopā ar viņu piegāja pie gultas, uz kuras svinīgā pozā, acīmredzot sakarā ar tikko pieņemto sakramentu, bija novietots slimnieks. Viņš dusēja, atbalstījis galvu augstu spilvenos. Viņa rokas bija simetriski saliktas uz zaļās zīda segas, ar delnām uz leju. Kad Pjērs piegāja, grāfs raudzījās taisni uz viņu, taču raudzījās ar tādu skatienu, kura jēga un nozīme cilvēkam nav izprotama. Vai nu šis skatiens itin nekā neizteica, varbūt vienīgi to, ka, tikmēr, kamēr ir acis, kaut kurp taču jāskatās, vai arī izteica pārlieku daudz. Pjērs apstājās, nezinādams, ko lai viņš dara, un jautājoši atskatījās uz Annu Mihailovnu. Anna Mihailovna viņam steidzīgi pameta ar acīm, norādīdama uz slimnieka roku un ar lūpām raidīdama tai gaisa skūpstu. Pjērs sekoja viņas padomam un, uzmanīgi pastiepis kaklu, lai neaizķertos aiz segas, pieskārās ar lūpām platajai, gaļīgajai rokai. Ne roka, ne kāds muskulis grāfa sejā nenodrebēja. Pjērs atkal jautājoši pavērās uz Annu Mihailovnu — ko tālāk darīt? Anna Mihailovna ar acīm pamāja viņam uz atzveltnes krēslu, kas atradās pie gultas. Pjērs paklausīgi sēdās krēslā, ar acīm joprojām taujādams, vai izdarījis to, ko vajadzēja. Anna Mihailovna atzinīgi pamāja ar galvu. Pjērs atkal ieņēma simetrisku un naivu ēģiptiešu statujas pozu, redzami nožēlodams, ka viņa neveiklais un resnais augums aizņem tik daudz telpas, un pielikdams visus dvēseles spēkus, lai liktos cik iespējami mazāks. Viņš raudzījās uz grāfu. Grāfs lūkojās uz to vietu, kur bija atradusies Pjēra seja tobrīd, kad tas stāvēja. Anna Mihailovna ar visu savu izturēšanos rādīja, ka apzinās, cik aizkustinoši svarīgs ir šis pēdējais brīdis, kad tēvs satiekas ar dēlu. Tas ilga pāris minūšu, kas Pjēram šķita kā vesela stunda. Pēkšņi grāfa sejas prāvos muskuļus un grumbas pārņēma trīsas. Trīsas pieņēmās, skaistā mute sašķiebās (tikai tagad Pjērs atskārta, cik viņa tēvs tuvu nāvei), no pāršķiebtās mutes izlauzās neskaidra, gārdzoša skaņa. Anna Mihailovna centīgi lūkojās slimniekam acīs un, pūlēdamās uzminēt, ko viņam vajag, norādīja gan uz Pjēru, gan uz dzeramo, gan, jautājoši čukstot, minēja kņaza Vasilija vārdu, gan norādīja uz segu. Slimnieka acis un seja pauda nepacietību. Viņš pūlējās uzmest skatienu sulainim, kas neatiedams stāvēja pie gultas galvgaļa.

Uz otriem sāniņiem grib pagriezties, — nočukstēja sulainis un piecēlās, lai pagrieztu grāfa smago ķermeni ar seju pret sienu.

Pjērs piecēlās sulainim palīdzēt.

Tobrīd, kad grāfu grieza apkārt, viena roka tam nevarīgi atkārās atpakaļ, un viņš veltīgi pūlējās to pievilkt klāt. Vai nu grāfs bija pamanījis šausmu pilno skatienu, ar kādu Pjērs vēroja šo nedzīvo roku, vai arī kāda cita doma šai mirklī pazibēja viņa mirstošajā galvā, bet viņš palūkojās uz šo nepaklausīgo roku, uz šausmu izteiksmi Pjēra vaigā, atkal uz roku, un viņam sejā pa- plaiksnījās viņa vaibstiem tik nepieskanīgs vārgs cietēja smīns, kas šķita izsmejam paša nevarību. Ieraudzījis šo smīnu, Pjērs pēkšņi juta krūtīs ko ietrīcamies, degunā kņudam, un asaras aizmigloja viņa skatienu. Slimnieku pagrieza uz sāniem ar seju pret sienu. Viņš nopūtās.

11 est assoupi, [113] [1] — viņš ir iesnaudies.— noteica Anna Mihailovna, pamanījusi kņazi, kas ienāca, lai paliktu pie slimnieka. — Allons. [114] [1] — iesim.

Pjērs izgāja.

XXI

Pieņemamā istabā neviena vairs nebija kā vien kņazs Vasilijs un vecākā kņaze, kas sēdēja zem Katrīnas portreta un par kaut ko dzīvi sarunājās. Ieraudzījuši Pjēru un viņa aizgādni, tie uzreiz apklusa. Kņaze, kā Pjēram likās, kaut ko paslēpa un nočukstēja:

Man riebj redzēt šo sievieti.

Catiche a fait donner du the datis le petit salon, — kņazs Vasilijs teica Annai Mihailovnai. — Allez, ma pauvre Anna Mihailovna, prenez quelque chose, autre- ment vous ne suffirez pas. [115] [1] — katiša lika pasniegt tēju mazajā salonā. Ejiet, mana nabaga

Anna Mihailovna, iebaudiet kaut ko, citādi jūs neizturēsiet.

Pjēram viņš neteica nekā, tikai izjusti paspieda roku lejpus pleca. Pjērs ar Annu Mihailovnu devās uz petit salon. [116] [1] mazo salonu.

II n'y a rien qui reslaure, comme une tasse de cet excellent the russe apres une nuit blanche, [117] 8 — nekas tā neatspirdzina pēc bezmiega nakts kā tase šās lieliskās krievu tējas — ar apvaldītu straujumu runāja Lorēns, stāvēdams mazajā, apaļajā viesistabā pie galda, uz kura atradās tējas trauki un aukstas vakariņas, un iestrēbdams pa malkam no smalkas ķīniešu tasītes bez osas. Pie galda bija sapulcējušies spirdzināties visi, kas šonakt bija grāfa Bezuhova namā. Pjērs labi atcerējās šo mazo, apaļo viesistabu ar spoguļiem un maziem galdiņiem. Kad grāfa namā rīkoja balles, Pjēram, kas neprata dejot, tikās sēdēt šai mazajā spoguļu istabā un vērot, kā dāmas balles tērpos ar briljantiem un pērlēm uz kailajiem pleciem, iedamas cauri šai istabai, aplūkoja sevi spoži apgaismotajos spoguļos, kas vairākkārt atstaroja viņu attēlus. Tagad šo pašu istabu vāji apgaismoja divas sveces, un nakts vidū uz kāda maza galdiņa nekārtībā stāvēja tējas trauki un ēdieni, un daždažādi darbdienīgi ļaudis, čukstus sarunādamies, sēdēja te, ar katru vārdu, ar katru kustību rādīdami, ka neviens neaizmirst, kas patlaban notiek un kam vēl jānotiek guļamistabā. Pjērs neēda, lai gan viņam ļoti gribējās. Viņš jautājoši atskatījās uz savu aizgādni un ieraudzīja, ka tā atkal uz pirkstgaliem izgāja pieņemamā istabā, kur bija palicis kņazs Vasilijs ar vecāko kņazi. Pjērs domāja, ka arī tas tā vajadzīgs, un, mazliet pavil- cinājies, sekoja viņai. Anna Mihailovna stāvēja blakus kņazei, un viņas abas reizē satraukti čukstēja.

Atļaujiet man, kņazien, zināt, ko vajag un ko nevajag, — kņaze runāja, acīmredzot atrazdamās tai pašā satrauktajā stāvoklī kā tobrīd, kad aizcirta savas istabas durvis.

Bet, mīļā kņaze, — lēnīgi un pārliecinoši runāja Anna Mihailovna, nostādamās ceļā uz guļamistabu un nelaizdama kņazi garām, — vai tas nabaga tēvocim nebūs pārāk smagi tādā brīdī, kad viņam nepieciešams miers? Sarunas par pasaulīgām lietām tādā brīdī, kad viņa dvēsele jau sagatavota …

Kņazs Vasilijs sēdēja atzveltnī savā familiārajā pozā, augstu pārlicis vienu kāju pār otru. Vaigi viņam stipri raustījās un nokārušies likās uz apakšu resnāki; taču viņš izskatījās kā cilvēks, ko abu dāmu saruna maz interesē.

Voi/ons, ma bonne Anna Mihailovna, laissez faire Catiche. [118] [1] — ak, mana labā… ļaujiet jel Katišai rīkoties. Jūs zināt, kā grāfs viņu mīl.

Es pat nezinu, kas rakstīts šai papīrā, — kņaze teica, vērsdamās pie kņaza Vasilija un norādīdama uz mozaīku portfeli, ko turēja rokās. — Es tikai zinu, ka īstais testaments atrodas viņa rakstāmpultī, bet šis ir aizmirsts papīrs …

Viņa grasījās apiet Annai Mihailovnai apkārt, taču Anna Mihailovna vienā lēcienā atkal aizsprostoja viņai ceļu.

Es zinu, mīļā, labā kņaze, — Anna Mihailovna sacīja, ar roku satverdama portfeli tik cieši, ka varēja redzēt, tik viegli viņa to vaļā nelaidīs. — Mīļā kņaze, es jūs lūdzu, es jūs ļoti lūdzu, saudzējiet jel viņu. Je vous en conjure .. . [119]

[1] Es jūs no visas sirds lūdzu.,.

Kņaze cieta klusu. Bija dzirdamas tikai skaņas, ko izraisīja cīņa portfeļa dēļ. Varēja redzēt, ja kņaze sāks runāt, tad nekādus glaimus Annai Mihailovnai viņa nesacīs. Anna Mihailovna turējās stingri, bet viņas balss tomēr saglabāja visu savu saldo gausumu un maigumu.

Pjēr, panāciet šurp, mans draugs! Es domāju, viņš nebūs lieks radu apspriedē: vai nav tiesa, kņaz?

Ko tad jūs klusējat, mon cousin? — kņaze pēkšņi iekliedzās tik skaļi, ka viesistabā izdzirdēja un nobijās no viņas balss. — Ko tad jūs klusējat, kad šeit dievs zina kas atļaujas iejaukties un rīkot scēnas uz mirēja istabas sliekšņa? Intrigante! — viņa nikni nošņācās un rāva portfeli no visa spēka, taču Anna Mihailovna paspēra dažus soļus, lai neatlaistos no portfeļa, un satvēra kņazes roku.

Oh! — kņazs Vasilijs pārmetoši un izbrīnījies iesaucās. Viņš piecēlās. — C'est ridicule. Voijons[1] — Tas ir smieklīgi. Nu jel. laidiet taču vaļā. Es jums saku.

Kņaze palaida.

Jūs ari!

Anna Mihailovna viņam nepaklausīja.

Laidiet vaļā, es jums saku. Es uzņemos visu. Es iešu un pajautāšu viņam. Es … pietiek jums.

Mais, mon prince, [120] [1] — bet, kņaz. — anna mihailovna teica, — pēc tāda svinīga sakramenta ļaujiet jel viņam brītiņu miera. Pjēr, izsakiet taču jūs savas domas, — viņa uzrunāja jaunekli, kas, pienācis viņiem gluži klāt, izbrīnā vēroja saniknoto, jebkuru pieklājību zaudējušo kņazes seju un kņaza Vasilija trīcošos vaigus.

Neaizmirstiet, ka jūs atbildēsiet par visām sekām, — kņazs Vasilijs stingri teica, — jūs nezināt, ko jūs darāt.

Nekrietnā sieviete! — kņaze iekliedzās, piepeši klupdama Annai Mihailovnai virsū un izraudama portfeli.

Kņazs Vasilijs nokāra galvu un noplātīja rokas.

Tobrīd durvis, šīs baismīgās durvis, uz kurām Pjērs tik ilgi bija skatījies un kuras allaž mēdza vērties tik klusi, strauji un ar troksni atsprāga vaļā, noklaudzēdamas pret sienu, un pa tām izskrēja vidējā kņaze un sasita rokas.

Ko jūs darāt! — viņa izmisusi iesaucās. — II sen va et vous me laissez seule. [121] [1] — viņš mirst, un jūs atstājat mani vienu.

Vecākajai kņazei izkrita portfelis no rokām. Anna Mihailovna strauji noliecās un, paķērusi strīda priekšmetu, iemetās guļamistabā. Vecākā kņaze un kņazs Vasilijs attapušies sekoja viņai. Pēc maza brīža pirmā no turienes iznāca vecākā kņaze ar bālu un sausu seju, apakšlūpu zobos iekodusi. Pjēru ieraugot, viņai sejā iesitās nevaldāms niknums.

Tā, priecājieties tagad, — viņa šņāca, — jūs jau to gaidījāt.

Un, skaļi iešņukstējusies, viņa paslēpa seju mutautiņā un izskrēja no istabas.

Pēc kņazes iznāca kņazs Vasilijs. Viņš grīļodamies aizgāja līdz dīvānam, uz kura sēdēja Pjērs, un nokrita uz tā, aizsedzis ar roku acis. Pjērs ievēroja, ka viņš bija bāls un apakšžoklis viņam raustījās un drebēja.

Ak, mans draugs! — viņš sacīja, saņēmis Pjēru aiz elkoņa; un viņa balsī skanēja sirsnība un nevarība, kādu Pjērs nekad agrāk tanī nebija manījis. — Cik daudz gan mēs grēkojam, kā cits citu viļam, un kam jel tas viss? Man iet jau sestais gadu desmits, mans draugs … Man taču … Viss beigsies ar nāvi, viss. Nāve ir drausmīga. — Viņš sāka raudāt.

Anna Mihailovna iznāca pēdējā. Viņa tuvojās Pjēram klusiem, lēniem soļiem.

Pjēr! … — viņa teica.

Pjērs jautājoši pavērās viņā. Viņa noskūpstīja jaunekļa pieri, slacinādams to asarām. Brīdi viņa klusēja.

II n'est plus .. Viņa vairs nav.,,

Pjērs paraudzījās viņā caur brillēm.

Allons, je vous reconduirai. Tāchez de pleurer. Rien ne soulage, comme les larmes. [122] — Iesim, es jūs pavadīšu. Mēģiniet raudāt. Nekas tā neatvieglo kā asaras.

Vi ņa ieveda to tumšaja viesistabā, un Pjers bija priecīgs, ka tur neviens neredzēja viņa seju. Anna Mihailovna atstāja viņu, un, kad tā atgriezās, viņš, palicis roku zem galvas, gulēja cietā miegā. Otrā rītā Anna Mihailovna sacīja Pjēram:

Oui, mon cher, c'est une grande perle pour nous tous. Je ne parle pas de vous. Mais dieu vous soutiendra, vous etes jeune et vous voilā ā la tēte d'une imense fortune, je l'espere. Le testament n'a pas ete encore ou- vert. Je vous connais assez pour savoir que ceļa ne vous tournera pas la tēte, mais ceļa vous impose des devoirs, et il jaut ētre homme. [123] Jā, mans draugs, tas ir liels zaudējums mums visiem. Nerunājot nemaz par jums. Taču dievs jums palīdzēs, jūs esat jauns, un tagad nu jums, es ceru, pieder neaptveramas bagātības. Testaments vēl nav atvērts. Es jūs pietiekami pazīstu, lai būtu pārliecināta, ka tas jums nesagrozīs galvu, taču tas uzliek jums pienākumus, un jums vajag būt vīram.

Pjērs klusēja.

Peut-ētre plus lard je vous dirai, mon cher, que si je n'avais pas ētē lā, dieu sait ce qui serai arrivē. Vous savez mon oncle avant-hier encore rne promettait de ne pas oublier Boris. Mais il ti'a pas eu le iemps. J'espere, mon cher ami, que vous remplirez le clesir de votre pere. [124] [1] — varbūt vēlāk es jums pastāstīšu, mans dārgais, ka, nebijusi es šeit, tad dievs vien zina, kas būtu noticis. Jūs zināt, tēvocis man vēl aizvakar apsolīja neaizmirst Borisu. Taču viņš nepaguva. Es ceru, mans draugs, ka jūs izpildīsiet sava tēva gribu.Pjērs nekā nesaprata un, klusu ciešot, kautri sarkdams, raudzījās uz kņazieni Annu Mihailovnu. Parunājusies ar Pjēru, Anna Mihailovna aizbrauca pie Rostoviem un likās gulēt. No rīta pamodusies, viņa stāstīja Rostoviem un visiem paziņām sīkumus par grāfa Bezuhova nāvi. Viņa stāstīja, ka grāfs nomiris tā, kā arī viņa vēlētos mirt, ka viņa nāve bijusi ne vien aizkustinoša, bet arī pamācoša; un tēva pēdējā tikšanās ar dēlu bijusi tik aizkustinoša, ka viņa nespējot to atcerēties bez asarām, un ka viņa nezinot, kurš šai baigajā brīdī izturējies cēlāk: vai tēvs, kas pēdējos mirkļos visu un visus atcerējies un teicis dēlam tik aizkustinošus vārdus, vai Pjērs, uz kuru žēl bijis skatīties, cik tas juties satriekts un kā, visam par spīti, centies slēpt savas sāpes, lai neapbēdinātu mirstošo tēvu. «C'est penible, mais ceļa fait du bien; ga ēlēve l'āme de voir des hommes, comme le vieux comte et son digne fils,» [125] [1] «Tas ir smagi, bet dara labu; tas pacilā dvēseli, kad redzi tādus cilvēkus kā vecais kņazs un viņa krietnais dēls.»viņa runāja. Neatzīdama par pareizu kņazes un kņaza Vasilija rīcību, viņa pastāstīja arī par to, bet gan tikai kā lielu noslēpumu un čukstēdama.

XXII

Kailajos Kalnos, kņaza Nikolaja Andrejeviča Bolkonska muižā, dienu no dienas gaidīja atbraucam jauno kņazu Andreju ar kņazieni; taču gaidīšana neizjauca saskanīgo kārtību, kādā ritēja dzīve vecā kņaza mājā. Ģene- rālanšefs kņazs Nikolajs Andrejevičs, sabiedrībā dēvēts par le roi de Prusse [126] 8 prūšu karali., kopš tā laika, kad ķeizars Pāvils viņu bija izraidījis uz laukiem, dzīvoja, nekur neizbraukdams, savos Kailajos Kalnos ar meitu kņazi Marju un tās biedreni m-lle Bourienne [127] [1] Burjēnas jaunkundzi.. Un, kaut arī jaunā valdnieka laikā viņam bija atļauts iebraukt galvaspilsētā, viņš tomēr muižu neatstāja un joprojām palika uz laukiem, teikdams, ka, ja jau viņš kādam būšot vajadzīgs, tad tas arī no Maskavas atbraukšot tās pusotra simta verstis līdz Kailajiem Kalniem, bet viņam neviena un nekā nevajagot. Viņš apgalvoja, ka esot tikai divi cilvēku netikumu avoti — dīkdienība un māņticība un ka esot tikai divi tikumi — darbīgums un gudrība. Viņš pats nodarbojās ar savas meitas audzināšanu un, lai attīstītu tajā abus galvenos tikumus, mācīja viņai algebru un ģeometriju un iedalīja visu viņas dzīvi nepārtrauktās nodarbībās. Pats viņš nemitīgi darbojās, gan rakstīdams savus memuārus, gan risinādams augstākās matemātikas uzdevumus, gan pie darbgalda virpodams tabakas dozes, gan strādādams dārzā un uz- raudzīdams būvdarbus, kas viņa muižā nekad nemitējās. Tā kā darbības galvenais noteikums ir kārtība, tad arī kārtība viņa dzīves veidā bija novesta līdz pēdējai precizitātes pakāpei. Viņa ierašanās pie galda noritēja allaž vienos un tais pašos negrozāmos apstākļos un ne tikai vienā un tanī pašā stundā, bet arī minūti minūtē. Pret ļaudīm, kas bija ap viņu, sākot ar meitu un beidzot ar kalpotājiem, kņazs izturējās asi un vienmēr stingri un tāpēc, nebūdams cietsirdīgs, modināja pret sevi bijāšanu un cieņu, kādu nebūtu viegli panākt pašam nežēlīgākajam cilvēkam. Kaut gan viņš bija atvaļināts un šobrīd bez jebkādas ietekmes valsts lietās, ikviens tās guberņas priekšnieks, kurā atradās kņaza muiža, uzskatīja par savu pienākumu ierasties pie viņa un gluži tāpat kā arhitekts, dārznieks vai kņaze Marja augstajā oficiantu istabā gaidīja noteikto stundu, kad kņazs iznāks. Un ikviens šai oficiantu istabā izjuta to pašu godbijību un pat bailes brīdī, kad vērās milzīgi augstās kabineta durvis un tajās parādījās vecā vīra pamazais augums ar pūderēto parūku, mazām, kalsnām rokām un pelēkām, nokarenām uzacīm, kas dažbrīd, — kad viņš tās sarauca, — aizsedza gudro un jauneklīgi starojošo acu mirdzumu.

Todien, kad gaidīja atbraucam jaunos, kņaze Marja, kā paradusi, no rīta noteiktā stundā ienāca oficiantu istabā novēlēt laburītu un baiļu pilna meta krustus, un klusībā skaitīja lūgšanu. Ik dienas viņa tā ienāca un ik dienas lūdza dievu, lai šī ikdienējā satikšanās noritētu laimīgi.

Vecais, pūderētais sulainis, kas sēdēja oficiantu istabā, klusi piecēlās un čukstēdams ziņoja: «Lūdz ieiet.»

Viņpus durvīm bija dzirdama vienmērīga virpas dūkšana. Kņaze bikli pavilka durvis, kas vērās viegli un raiti, un apstājās pie sliekšņa. Kņazs strādāja pie virpas un atskatījies turpināja darbu.

Milzīgais kabinets bija pilns ar priekšmetiem, ko acīmredzot pastāvīgi lietoja. Liels galds, uz kura atradās grāmatas, un plāni, augsti bibliotēkas skapji ar stikla durvīm un atslēgām tajās, augsta rakstāmpults ar atvērtu burtnīcu uz tās, virpa ar izvietotiem darba rīkiem un ap to piebirušām skaidiņām, — viss liecināja par nemitīgu, daudzveidīgu un krietnu darbību. No nelielās, ar sudrabu izšūtā tatāru zābaciņā ieautās kājas kustības, no stingrā dzīslainās, kalsnās rokas piespiediena kņazā varēja vērot vēl neatlaidīgu un krietni izturīgu spirgta vecuma spēku. Veicis vēl dažus apgriezienus, viņš noņēma kāju no virpas paminas, apslaucīja kaltu, iesvieda to virpai pierīkotajā ādas kulītē un, piegājis pie galda, pasauca meitu. Viņš nekad nemēdza svētīt savus bērnus un,-tikai pieliecis meitai savu saraino, Šorīt vēl neskūto vaigu, stingri un reizē vērīgi un maigi viņu aplūkojis, noteica:

Vesela? … Nu, tad sēdies!

Viņš paņēma ģeometrijas burtnīcu, ko pats ar savu roku bija pierakstījis, un ar kāju piestūma savu atzveltnes krēslu.

Uz rītdienu! — viņš sacīja, veikli uzmeklēdams lappusi un ar cietu nagu iezīmēdams no viena paragrāfa līdz otram.

Kņaze noliecās pār burtnīcu uz galda.

Pagaidi, tev vēstule, — vecais pēkšņi iesaucās, izņemdams no mapes, kas karājās virs galda, aploksni ar sievietes rokas rakstītu adresi un uzmezdams to uz galda.

Kņazes seja, vēstuli ieraugot, pārklājās sarkaniem plankumiem. Viņa steigšus to paķēra un noliecās pār to.

No Eloīzas? — kņazs jautāja, vēsā smaidā atsegdams vēl stiprus, dzeltenīgus zobus.

Jā, no Zilī, — kņaze atbildēja, bikli paceldama acis, un kautri pasmaidīja.

Vēl divas vēstules laidīšu garām, bet trešo izlasīšu, — kņazs stingri noteica, — baidos, ka rakstāt daudz blēņu. Trešo izlasīšu.

Izlasiet kaut šo, mon pēre,x[1] — tētiņ. — kņaze atsaucās, pietvīkdama vēl vairāk un sniegdama viņam vēstuli.

Trešo, es teicu, trešo, — kņazs īsi izmeta, atgrūzdams vēstuli, un, elkoņus uz galda atbalstījis, pievilka tuvāk burtnīcu ar ģeometrijas rasējumiem.

Nu, cienītā, — vecais uzsāka, cieši blakus meitai noliecies pār burtnīcu un uzlicis vienu roku uz kņazes krēsla atzveltnes, tā ka kņaze jutās no visām pusēm tabakas un tēva vecišķi sīvās, viņai tik sen pazīstamās smaržas apņemta. — Nu, cienītā, šie trīsstūri ir līdzīgi: kā tev labpatīk redzēt, leņķis abc …

Kņaze bailīgi pavērās tik tuvu mirdzošajās tēva acīs; sarkani plankumi lāsmoja viņas sejā, un varēja redzēt, ka viņa neko nesaprot un tik ļoti baidās, ka bailes neļaus saprast visus tēva tālākos paskaidrojumus, lai tie būtu cik skaidri būdami. Vai nu vainīgs bija skolotājs, vai vainīga bija skolniece, bet ik dienas atkārtojās viens un tas pats: kņazei sametās tumšs priekš acīm, viņa nekā ne redzēja, ne dzirdēja, tikai juta tuvu sev blakus stingrā tēva kalsno seju, juta viņa elpu un smaržu un domāja vienīgi par to, kā drīzāk tikt laukā no kabineta un brīvībā, savā istabā, saprast šo uzdevumu. Vecais lēca vai no ādas ārā: ar troksni grūda nost un atkal rāva klāt krēslu, uz kura pats sēdēja, valdījās, lai neiekaistu, un gandrīz ikreiz iekaisa, bārās, bet reizēm pa roku galam svieda projām burtnīcu.

Kņaze atbildēja aplam.

Nu, vai nav muļķe! — kņazs iekliedzās, atgrūdis burtnīcu un strauji novērsies, taču tūdaļ piecēlās, pastaigāja, pieskārās ar rokām kņazes matiem un atkal apsēdās.

Viņš pievirzījās tuvāk un turpināja skaidrošanu.

Tā nevar, kņaze, tā nevar, — viņš sacīja, kad kņaze, paņēmusi un aizvērusi burtnīcu ar rītdienas uzdevumiem, jau dzīrās iet, — matemātika ir svarīga lieta, mana cienītā. Un es negribu, lai tu līdzinātos mūsu muļķīgajām kundzenēm. Pieradīsi un iepatiksies. — Viņš ar roku pa- pliķēja tai vaigu. — Dulnums izskries no galvas.

Viņa gribēja iet, viņš to ar rokas mājienu atturēja un paņēma no augstās pults jaunu, neatgrieztu grāmatu.

Te vēl tava Eloīza tev sūta nez kādu Noslēpumā atslēgu. Reliģiska. Es neviena ticībā nejaucos… Izskatīju. Ņem. Nu ej, ej!

Viņš papurināja kņazi pie pleca un pats aizvēra aiz viņas durvis.

Kņaze Marja atgriezās savā istabā ar skumju, izbiedētu

sejas izteiksmi, kas reti viņu atstāja un padarīja tās neglīto, slimīgo seju vēl neglītāku; viņa apsēdās pie sava rakstāmgalda, kas bija pierindots ar miniatūrām ģīmetnēm un apkrauts ar burtnīcām un grāmatām. Kņaze bija tikpat nekārtīga, cik viņas tēvs kārtīgs. Viņa nolika ģeometrijas burtnīcu un nepacietīgi atplēsa vēstuli. Vēstule bija no viņas vistuvākās bērnības draudzenes; šī draudzene bija tā pati Žilī Karagina, kas viesojās pie Rostoviem vārdadienas svinībās. Žili rakstīja:

«Chere et excellente amie, quelle chose ierrible et ej- fragante que l'absenoe! J'ai beau me clire que la moitie de mon existence et de mon bonheur est en vous, que mae- gre la distance qui nous separe, nos coeurs sont unis par des liens indissolubles; le mien se revolle contre la de- stinee, et je ne puis, malgre les plaisirs et les distraclions qui m'entourent, vaincre une certaine tristesse cachee que je ressens au fond du coeur depuis notre separation. Pour- quoi ne sommes-nous pas reunies, comme cet ete dans votre grand cabinet sur le canape bteu, le canape ā con- fidences? Pourquoi ne puis-je, comme il y a trois mois, puiser de nouvelles forces morāles dans votre regard si doux, si calme et si penētrant, regard que j'amais tant et que je crois voir devant moi, quand je vous ecris?» [128] izlasījusi līdz šai vietai, kņaze Marja nopūtās un ieskatījās lielajā spogulī, kas atradās pa labi no viņas. Spogulis rādīja neglītu, vārgu augumu un vāju seju. Vienmēr skumjās acis patlaban sevišķi bezcerīgi raudzījās spogulī uz sevi. «Viņa man glaimo,» kņaze nodomāja, novērsās un lasīja tālāk. Zilī tomēr savai draudzenei nebija glaimojusi:

tiešām, kņazes acis, lielas, dziļas un starojošas (reizēm šķita, it kā no tām veseliem kūļiem plūstu siltas gaismas stari), bija tik skaistas, ka ļoti bieži, par spīti neglītajai sejai, šīs acis valdzināja vairāk nekā skaistums. Bet kņaze nekad nedabūja redzēt savu acu jauko izteiksmi, to izteiksmi, kādu tās ieguva brīžos, kad viņa nedomāja par sevi. Tāpat kā visiem cilvēkiem, arī viņai seja kļuva piespiesti nedabiska, neglīta, līdzko viņa ielūkojās spogulī. Viņa lasīja tālāk:

«Tout Moscou ne parle que guerre. L'un de mes deux freres esi dejā ā l'elranger, l'autre est avec la garde, qui se met en marche uers la fronliēre. Notre cher empereur a quitiē Petersbourg et, ā ce qu'on pretend, compte lui-meme exposer sa precieuse existence aux chances de la querre. Dieu veuille que le monstre corsicain, qui detruit le repos de l'Europe, soit terrase par l'ange que le tout-puis-sant, dans sa misēricorde, nous a donne pour souverain. Sans parler de mes freres, cette guerre ma privee d'une rela- tion des plus cheres ā mon coeur. Je parle du jeune Mičotas Rosloff, qui avec son enlhousiasme n'a pu supporter l'inaction et a quitte l'universite pour aller s'enroler dans l'armee. Eh bien, chere Marie, je vous avouerai, que, mal- grē son extrēme jeunesse, son depart pour l'armee a ete un grand chagrin pour moi. Le jeune homme, dont je vous parlais cet ete, a tant de noblesse, de veritable jeunesse qu'on rencontre si rarement dans le siecle ou nous vivons parmi nos vieillards de vingt ans. II a sur- tout tant de franchise et de coer. II es tellement pur et poctique que mes relations avec lui, quelque passageres qu'elles fussent, ont ete l'une des plus douces jouissances de mon pauvre coeur, qui a dejā tant soufert. Je vous raconterai un jour nos adieux et tout ce qui s'est dit en partant. Tout ceļa est encore trop frais. Ah! chere amie, vous etes heureuse de ne pas con- naltre ces jouissances et ces peines si poignantes. Vous ētes heureuse, puisque les dernieres — sont ordinairement les plus fortes! Je sais fort bien, que le comle Nicolas est trop jeune pour pouvoir jamais devenir pour moi quelque chose de plus qu'un ami, mais cette douce amitiē, ces relations si poetiques et si pures ont ete un besoin pour mon coeur. Mais n'en parlons plus. La grande nouvelle du joir qui occupe tout Moscou est la mori du vieux comte Be- zuhovs et son hēritage. Figurez-vous que les trois prin- cesses n'onl rēgu que tres peu de chose, le prince Basile rieti, et que c'est M. Pierre qui a tout heritē, et qui par- dessus le marche a ete reconnu pour fils legitime, par consequent comie Bezuhovs ci possesseur de la plus belle fortune de la Russie. On pretend que le prince Basile a jouē un tres vilain role dans toute cette histoire, et qu'il est reparti tout penaud pour Petersbourg.

Je vous avoue, que je comprends tres peu toutes ces affaires de legs et de testament; ce que je sais, c'est que depuis que le jeune homme que nous connaissions tous sous le nom de M. Pierre tout court est devenu comie Bezuhovs et possesseur de l'une des plus grandes fortu- nes de la Russie, je m'amuse fort ā observer les change- ments de ion et des manieres des matnans accablees de filles ā marier et des demoiselles elles-mēmes ā l'egard de cet individu, qui, par parenthese, ma paru toujours elre un pauvre sire. Comme on s'amuse depuis deux ans a me donner des promis que je ne connais pas le plus souvent, la chronique malrimoniale de Moscou me fait comtesse Bezuhova. Mais vous setilez bien que je ne me soucie nullement de le devinir. A propos de mariage, savez-vous que tout derniēremcnt la tante en general Anna Mihailovna m'a confie sous le sceau du plus grand secret un projet de mariage pour vous. Ce n'est rii plus ni moins, que le fils du prince Basile, Analole, qu'on voudrait ranger en le mariant ā une personne riche et distinguee, et c'est sur vous qu'est tombe le choix des parenls. Je ne sais comment vous envisagerez la chose, mais j'ai cru de mon devoir de vous en averlir. On le dit tres beau et tres mauvais sujet; c'est tout ce que j'ai pu savoir sur son comple.

Mais assez de bavardage comme ceļa. Je fitiis mon se- cond feuiilet, et maman me fait chercher pour aller diner chez les Apraksines. Lisez le livre mystique que je vous envoie et qui fait furettr chez nous. Quoiqu'il tj ait des choses dans ce livre difficiles ā atteindre avec la faible conception humaine, c'est un livre admirable donl la lec- ture calme et elēve l'ātne. Adieu. Mes respects ā monsieur votre pēre et mes compliments ā m-lle Bourienne. Je vous embrasse comme je vous aitne.

Jalie.

P.S. Donnez moi des nouvelles de votre frere et de sa

charmante petite femme.»x

1 «Visa Maskava ne par ko citu vairs nerunā kā par karu. Viens no Tvianiem abiem brāļiem ir jau ārzemēs, otrs gvardē, kas dodas uz robežu. Mūsu mīļais ķeizars atstāj Pēterburgu un, jādomā, pats apņēmies pakļaut savu dārgo dzīvību kara nejaušībām. Lai dievs dod, ka eņģelis, ko visvarenais savā žēlsirdībā piešķīris mums par valdnieku, gāztu Korsikas briesmoni, kas satrauc Eiropas mieru. Nemaz nerunājot par maniem brāļiem, šis karš laupījis kādu no manai sirdij vistuvākajiem cilvēkiem. Es runāju par jauno Nikolaju Rostovu, kas ar savu entuziasmu nespēja paciest bezdarbību un atstāja universitāti, lai iestātos armijā. Atzīstos jums, dārgā Marī, ka, lai arī viņš ir pārlieku jauns, viņa aizbraukšana uz armiju sagādāja man lielas bēdas. Jauneklī, par kuru Jums vasaru stāstīju, ir tik daudz cildenuma, patiesas jaunības, kas mūsu laiko3 starp divdesmit gadus vecajiem vecīšiem tik reti sastopama! Sevišķi daudz viņā ir atklātības un sirsnības. Viņš ir tik tīrs un poētisks, ka mūsu attiecības, lai arī ne visai ilgas, bija viens no visjaukākajiem spirdzinājumiem manai nabaga sirdij, kas jau tik daudz cietusi. Es Jums kādreiz pastāstīšu par mūsu atvadīšanos un visu, ko mēs atvadoties runājām. Tas viss vēl pārāk dzīvs manā atmiņā… Ak, mīļā draudzene, Jūs esat laimīga, ka nepazīstat šo kvēlo tīksmi, šīs kvēlās mokas. Jūs esat laimīga, tāpēc ka pēdējās parasti ir spēcīgākas par pirmo. Es ļoti labi zinu, ka grāfs Nikolajs ir pārāk jauns, lai kļūtu man kas vairāk nekā draugs. Taču šī maigā draudzība, šīs tik poētiskās un tik tīrās attiecības bija kļuvušas nepieciešamas manai sirdij. Bet nu pietiek par to. Galvenais un jaunākais notikums, kas patlaban nodarbina visu Maskavu, ir vecā grāfa Bezuhova nāve un viņa mantojums. Iedomājieties tikai, trīs kņazes dabūjušas kādu nieku, kņazs Vasilijs it nekā, bet Pjērs manto visu un turklāt atzīts par likumīgu dēlu un tāpēc par grāfu Bezuhovu, un viņam pieder vislielākie īpašumi visā Krievijā. Runā, ka kņazs Vasilijs esot šai notikumā spēiējis visai riebīgu lomu un aizbraucis atpakaļ uz Pēterburgu ļoti apkaunots. Atzīstos, ka es no mantošanas lietām maz ko saprotu; zinu tikai, ka, kopš šis jaunais cilvēks, ko mēs pazinām vienkārši kā Pjēru, kļuvis par grāfu Bezuhovu un vienu no lielākajiem zemes īpašniekiem Krievijā, man sagādā uzjautrināšanos vērot, kā visas māmiņas, kurām ir meitas precību gados, un arī pašas jaunkundzes mainījušas savu izturēšanos pret šo kungu, kurš, blakus minot, man vienmēr licies ļoti nenozīmīgs. Tā kā jau apritējuši divi gadi, kopš visi centīgi vien meklē man līgavaiņus, kurus es pa lielākai

Kņaze bridi padomāja, domīgi pasmaidīja (pie tam viņas seja, starojošo acu apmirdzēta, gluži pārvērtās) un, strauji piecēlusies, smagiem soļiem piegāja pie galda. Viņa salūkoja papīru, un viņas roka sāka steidzīgi slīdēt pa lapu. Viņa rakstīja atbildi:

«Chere et excellente amie. Votre lettre du 13 m'a cause une grande joie. Vous m'aimez donc toujours, ma poetique Julie. L'absence, dont vous dites tant de mal, n'a donc pas eu son influence habituelle sur vous. Vous vous plaignez de l'absence — que devrai-je dire moi si j'osais me plaindre, privee de tous ceux qui me sont chers? Ah! si nous n'avions pas la religion pour nous con- soler, la vie serait bien trisie. Pourquoi ime supposezvous un regard sēvēre, quand vous me pariez de votre affeclion pour le jeune homme? Sous ce rapport je ne suis rigide que pour moi. Je comprends ces sentiments chez les aut- res et si je ne puis approuver ne les ayanl jamais ressentis, je ne les condamne pas. II me parail seulement que l'amour chretien, l'amour du prochain, l'amour pour ses ennemis est plus meritoire, plus doux et plus beau, que ne le sont les sentiments que peuvent inspirer les beaux yeux d'un jeune homme ā une jeune fille poetique et aimante comme vous.

tiesai nemaz nepazīstu, tad Maskavas laulību hronika daudzina mani par grāfieni Bezuhovu. Taču jūs sapratīsiet, ka es it nemaz to nevēlos. Starp citu, par laulībām. Vai zināt, ka nesen mūsu visu kopējā krustmāmiņa Anna Mihailovna uzticēja man kā vislielāko noslēpumu nodomu Jūs izprecināt. Tas nav neviens cits kā kņaza Vasilija dēls Anatols, ko grib dabūt uz kājām, apprecinot ar bagātu un dižciltīgu jaunavu, un vecāku izvēle kritusi uz Jums. Es nezinu, kā Jūs uz to skatīsieties, bet turēju par savu pienākumu Jūs bridināt. Stāsta, ka viņš esot ļoti gljts un liels uzdzīvotājs. Tas ir viss, ko varēju par viņu izdibināt.

Taču pietiks pļāpāt. Beidzu jau otro lapiņu, un māmiņa atsūtījusi rnan pakaļ, lai kopā brauktu pusdienot pie Apraksiniem. Izlasiet mistisko grāmatu, ko Jums nosūtu; pie mums tai ir milzīgi panākumi. Kaut arī tanī ir lietas, kas vājajam cilvēka prātam grūti izprotamas, taču tā ir lieliska grāmata, kas nomierina un pacilā dvēseli. Ardievu. Manu augstcienību Jūsu tēva kungam un sveicienu m-lle Burjēnai. Apskauju Jūs no visas sirds. ^m

P. S. Pastāstiet man par savu brāli un viņa jauko sieviņu.»

La nouvelle de la tnort du comie Bezuhovs nous est parvenue avant votre lettre, et mon pere en a ete tres affecte. II dit que c'etait Vavant-dernier representant du grand siēcle, et qu'ā present c'est son tour; mais qu'il fera son possible pour que son tour vienne le plus tard possible. Que dieu nous garde de ce lerrible malheur! Je ne puis partager votre opinion sur Pierre que j'ai connu enfant. II me paraissait toujours avoir un coeur excellent, et d'est la qualite que j'eslime le plus dans les gens. Qu- ant ā son heritage et au role qu'y a joue le prince Basile, c'est bien triste pour tous les deux. Ah! chere amie, la pa~ parole de notre divin sauveur qu'il est plus āise un chameau de passer par le trou d'une aiguille, qu'il ne l'est ā un riche d'entrer dans le royaume de dieu, cette parole est terrible- ment vraie; je plains le prince Basile et je regrette encore davantage Pierre. Si jeune et accable de cette richesse, que de tentations n'aura-l-il pas ā subir! Si on me demandait ce que je desirerais le plus au monde, ce serait d'etre plus pauvre que le plus pauvre des mendianls. Mille grāces, chere amie, pour l'ouvrage que vous m'envoyez, et qūi fait si grande fureur chez vous. Cependent, puisque vous me diles qu'au milieu de plusieurs bonnes choses il y en a d'autres que la faible concepiion humaine ne peut attein- dre, il me parait assez inutile des' occuper d'une lecture inintelligible; qui par la mēme, ne pourrait etre d'aucun fruit. Je ti'ai jamais pu comprende la passioti qu'ont cer- taines personnes de s'embrouiller l'entendement, en s'at- tachant ā des livres mystiques, qui n'elevent que des dou- tes dans leurs esprits, exaltent leur imagination et leur donnent un caractere d'exageration tout-ā-fait contraire ā la simplicitē chretienne. Lisons les apotres et l'evan- gile. Ne cherchons pas ā penetrer ce que ceux-lā renfer- ment de mysterieux, car, comment oserions-nous, misē- rables pecheurs que nous sommes, pretendre ā nous initier dans les secrets terribles et sacres de la providence, tant que nous portons cette dēpo.uille charnelle, qui eleve entre nous et l'eternel un voile impēnētrable? Bornons nous donc ā ētudier les priticipes sublimēs que notre divin sauveur nous a laissē pour notre conduite ici-bas; cherchons ā nous y conformer et ā les suivre, persuadons-nous que moins nous donnons d'essor ā notre faible esprit humain et plus il est agreable ā dieu, qui rejelte toule science ne venant pas de lui; que moins nous cherchons ā approfondir ce qu'il lui a plu de dērober ā notre connaissance, et platot il nous en accordera la decouverte par son divin esprit.

Mon pere ne m'a pas parle du pretendanl, mais il m'a dit seulement qu'il a rēgu une leltre et aitendait une visite du prince Basile. Pour ce qui est du projet de mariage qui me regarde, je vous dirai, chere et excellente amie, que le mariage, selon moi, est une institution divine a laquelle il faut se conformer. Quelque penible que ceļa. soit pour moi, si le toutpuissant tn'impose jamais les devoirs d'ēpouse et de mēre, je tācherai de les remplir aussi fidē- lement que je le pourrai, sans m'inquiēter de l'examen de mes sentiments ā l'ēgard de celui qu'il me donnera pour epoux. J'ai regu une lettre de mon frere, qui m'annonce son arrivee ā Kailajiem Kalniem avec sa femme. Ce sera une joie de courte duree, puisqu'il nous quilte pour pren- dre part ā cette malheureuse guerre, ā laquelle nous som- mes entrainēs dieu sait comment et pourquoi. Non seulement chez vous au cenire des affaires et du. monde on ne parle que de guerre, mais ici, au millieu de ces travaux champetres et de ce calme de la nalure que les citadins se reprēsentent ordinairement ā la campagne, les bruits de la guerre se font entendre et sentir peniblement. Mon pere ne parle que marche et coniretnarche, choses aux- quelles je ne comprends rien; et avanl-hicr en faisanl ma promenade habituelle dans la rue du village, je fus temoin d'une scēne dēchirante… C'elait un convoi des recrues enrolēs chez nous et expēdies pour l'armee… II fallait voir l'etat dans lequel se trouvaient les mēres, les femmes, les enfants des hommes qui parlaienl et entendre les sanglotsdes uns et des autresl On dirait que l'hutna- nite a oublie les lois de son divin sauveur, qui prēchait l'amour et le pardon des offenses, et qu'elle fait consister son plus grand mērite dans l'art de s'entreiuer.

Adieu, chere et bonne amie, que notre divin sauveur et sa tres sainte mēre vous aient en leur sainte et puis- sanle garde. Marie.»1

* «Mīļā, neizsakāmi dārgā draudzene. Jūsu 13. datumā rakstītā vēstule sagādāja man lielu prieku. Jūs vēl aizvien mani mīlat, mana poētiskā Žilī. šķiršanās, par kuru Jūs sakāt tik daudz ļauna, redzams, nav Jūs ietekmējusi kā citkārt. Jūs sūdzaties par šķiršanos, ko gan tādā gadījumā lai sacitu es, ja drīkstētu žēloties, — es, kas zaudējusi visus, kas man dārgi? Ak, ja mums nebūtu mierinājuma

reliģijā, dzīve būtu ļoti bēdīga. Kāpēc Jūs man piedēvējat stingrus uzskatus, runādama par savu tieksmi pret jauno cilvēku? Sai ziņā es esmu stingra tikai pret sevi. Es saprotu šīs jūtas citos, un, ja arī nevaru tās atzīt, jo pati nekad neesmu tās izjutusi, tad arī nenosodu tās. Man tikai šķiet, ka kristīgā mīlestība, mīlestība pret tuvāko, mīlestība pret ienaidniekiem ir cildenāka, tīkamāka un labāka nekā tās jūtas, ko jauna cilvēka skaistās acis var iedvest jaunai meitenei, kura ir tik poētiska un mīloša kā Jūs.

Ziņa par grāfa Bezuhova nāvi nonāca pie mums jau pirms Jūsu vēstules, un manu tēvu tā dziļi satrauca. Viņš saka, ka grāfs esot bijis dižā laikmeta priekšpēdējais pārstāvis un ka tagad nu esot viņa kārta, taču viņš darīšot visu, kas viņa spēkos, lai šī kārta pienāktu pēc iespējas vēlāk. Lai dievs mūs pasargā no šās briesmīgās nelaimes!

Nevaru piekrist Jūsu domām par Pjēru, ko pazīstu jau kopš bērnības. Man vienmēr licies, ka viņam laba sirds, bet tā ir īpašība, ko es cilvēkos vērtēju augstāk par visu. Kas attiecas uz viņa mantojumu un lomu, kāda te bijusi kņazam Vasilijam, tad tas ir ļoti bēdīgi viņiem abiem. Ak, mīļā draudzene, mūsu dievišķā pestītāja vārdi, ka vieglāk kamielim izlīst caur adatas aci nekā bagātajam iekļūt debesu valstībā, — šie vārdi ir briesmīgi patiesi! Man žēl kņaza Vasilija un vēl vairāk Pjēra. Tādā vecumā tikt apkrautam ar tik milzīgu bagātību, — cik gan kārdinājumu viņam nebūs jāpārvar! Ja man jautātu, ko es vēlos vairāk par visu pasaulē, es teiktu: vēlos būt nabagāka par vispēdīgo ubagu. Pateicos Jums tūkstoškārt, mīļā draudzene, par grāmatu, ko Jūs esat rrian atsūtījusi un kas pie Jums sacēlusi tādu troksni. Jāsaka gan, tā kā Jūs man rakstāt, ka tanī starp daudzām labām lietām ir arī tādas, ko vājais cilvēka prāts nevar aptvert, tad, man šķiet, lieki lasīt nesaprotamo, kas šā paša iemesla dēļ nevarētu atnest nekāda labuma. Es nekad neesmu varējusi saprast kaislību, kāda piemīt dažiem cilvēkiem: jaukt sev prātus ar kaislīgu pieķeršanos mistiskām grāmatām, kas tikai modina šaubas, kairina iztēli un rada tieksmi visu pārspīlēt, kas ir pilnīgā pretstatā kristīgajai vientiesībai. Lasīsim labāk apustuļus un evaņģēliju. Nepūlēsimies izdibināt to, kas šais grāmatās noslēpumains, jo kā gan mēs, nožēlojami grēcinieki, spētu izprast providences briesmīgos un svētos noslēpumus, kamēr esam tērpti šai miesas čaulā, kas kā necaurredzams aizsegs klājas starp mums un mūžīgo. Aprobežosimies labāk ar to, ka pētīsim dižās mācības, ko mums atstājis mūsu dievišķīgais pestītājs, lai tās mūs vadītu šeit zemes virsū; centīsimies tām sekot un mēģināsim pārliecināties, ka, jo mazāk vaļas ļausim savam prātam, jo patīkamāki būsim dievam, kas noraida jebkādu zināšanu, kura neizriet

Ah, vous expēdiez le courrier, princesse, moi j'ai dejā expedie le mien. J'ai ecris ā ma pauvre mēre — patīkamā, sulīgā balsī iežadzinājās m-lle Bourienne, neskaidri izrunādama r skaņu un ienesdama kņazes Marjas domu pilnajā, skumjajā un mākuļainajā atmosfērā gluži citu, vieglprātīgi jautru un pašapmierinātu pasauli.

Princesse, il faut que je vous prēvienne, — viņa piebilda klusākā balsī, — le prince a eu une altercaiion,— altercation,1 — A, jūs sūtāt vēstuli, kņaze, es savējo jau aizsūtīju. Rakstīju savai nabaga mātei. — viņa teica, sevišķi uzsvērdama francisko izrunu un ar patiku sevī klausīdamās, — une altercation

no viņa, un ka, jo mazāk raudzīsim iedziļināties tajā, ko viņam labpaticis mums apslēpt, jo drīzāk viņš ar savu dievišķīgo saprātu piešķirs mums šo atklāsmi.

Tēvs man nekā nav teicis par precinieku, minēja tikai, ka saņēmis vēstuli un gaidot kņaza Vasilija apmeklējumu; kas attiecas uz nodomu mani izprecināt, teikšu Jums, mana mīļā un neizsakāmi dārgā draudzene, ka laulība, manuprāt, ir dieva iestādījums, kuram jāpadodas. Lai tas man būtu cik smagi būdams, taču, ja visvarenajam labpatiks uzlikt man sievas un mātes pienākumus, es centīšos tos pildīt cik varēdama uzticīgi, nepūlēdamās pētīt savas jūtas pret to, ko viņš man piešķirs par laulāto draugu.

Saņēmu vēstuli no brāļa, kas man ziņo, ka kopā ar sievu ieradīšoties Kailajos Kalnos. Šis prieks nebūs ilgs, jo viņš mūs atstāj, lai piedalītos šai nelaimīgajā karā, kurā mēs dievs zina kā un kāpēc esam ievilkti. Ne vien pie Jums, notikumu un sabiedrības centrā, bet arī šeit, lauku darbu un dabas klusumā, kā pilsētnieki parasti iedomājas laukus, dzirdamas kara atbalsis, kas liek sevi smagi just. Mans tēvs runā vairs tikai par karagājieniem un pārgājieniem, no kuriem es nekā nesaprotu, un aizvakar savā parastajā pastaigā pa sādžu es redzēju sirdi plosošu skatu … Tur bija bars rekrūšu, kas pie mums iesaukti un ko sūtīja uz armiju… Vajadzēja redzēt to izmisumu, kādā atradās aizejošo mātes, sievas un bērni, un dzirdēt vienu un otru raudasi Neviļus jādomā, ka cilvēce aizmirsusi sava dievišķā pestītāja mācības, kas sludina mums mīlestību un liek piedot pāridarījumus, un ka tā saskata savu galveno tikumu mākslā citam citu nogalināt.

Ardievu, mīļā un labā draudzene. Lai mūsu dievišķais pestītājs un viņa visusvētā māte ņem Jūs savā «svētajā un varenajā aizgādibā- Alarl.»

avec Michel Ivanoff. II est de tres mauvaise humeur, tres morose. Sotjez prevenue, vous savez..[1] — Kņaze, es gribu jūs brīdināt, kņazs sarājās ar Mihailu Ivariiču. Viņš ir ļoti nelāgā omā, tāds drūms. Brīdinu jūs, zināt…

— Ah! chere amie, — kņaze Marja atbildēja, — je vous ai priee de ne jamais me prevenir de l'humeur dans la* quelle se trouve mon pere. Je ne me permeis pas de le juger, et je ne voudrais pas que les autres le fassent. [129] [1] — ak, mīļā draudzene, esmu jūs lūgusi, nekad man nestāstiet, kādā omā ir mans tēvs. Es neatļaujos viņu kritizēt un nevēlos arī, ka citi to darītu.

Kņaze paskatījās pulkstenī un, pamanījusi, ka jau piecas minūtes nokavējusi no laika, ko viņai vajadzēja izlietot klavihorda spēlei, izbiedētu seju steidzās uz dīvānu istabu. Starp pulksten divpadsmitiem un diviem saskaņā ar noteikto dienas kārtību kņazs atdusējās, bet kņaze spēlēja klavihordu.

XXIII

Sirmais kambarsulainis sēdēja, snauzdams un klausīdamies, kā kņazs krāc milzīgajā kabinetā. No mājas viņa gala caur aizvērtajām durvīm plūda reižu divdesmit atkārtojamas Diseka sonātes grūtās pasāžas.

Tobrīd pie lieveņa pieripoja kariete un vieglie rati, no karietes izkāpa kņazs Andrejs, palīdzēja izkļūt savai mazajai sieviņai un palaida viņu pa priekšu. Sirmais Tihons, pabāzis pa oficiantu istabas durvīm ar parūku segto galvu, Čukstēdams ziņoja, ka kņazs atdusoties, un steigšus aizvēra durvis. Tihons zināja, ka nedz dēla atbraukšana, nedz kādi citi neparasti notikumi nedrīkstēja traucēt dienas kārtību. Kņazs Andrejs, redzams, zināja to tikpat labi kā Tihons; viņš paskatījās pulkstenī, it kā pārbaudīdams, vai tēva paradumi nav mainījušies pa šo laiku, kamēr viņš to nebija redzējis, un, pārliecinājies, ka nav mainījušies, pievērsās sievai:

— Pēc divdesmit minūtēm viņš celsies. Iesim pie kņazes Marjas, — viņš sacīja.

Mazā kņaziene pa šo laiku bija piebrieduši, taču acis zibēja kā senāk un īsā lūpiņa ar pūciņām un smaidu, viņai ierunājoties, cilājās tikpat jautri un jauki.

Mais c'est un palais, [1] — Bet tā taču ir pils! Iesim žiglāk, žiglāk! …— viņa teica vīram, lūkodamās apkārt ar tādu izteiksmi, ar kādu ballē mēdz cildināt namatēvu. — Allons, vite, vite! [130] —viņa, apkārt skatīdamās, uzsmaidīja gan Tihonam, gan vīram, gan oficiantam, kas viņu pavadīja.

C'est Marie qui s'exerce? Allons doucement, il faut la surprendre. [131]  — Tur laikam Mārī vingrinās? Iesim klusītiņām, pārsteigsim viņu.

Kņazs Andrejs viņai sekoja ar pieklājīgu un skumju seju,

Tu esi kļuvis vecāks, Tihon, — viņš, garām iedams, uzrunāja veco sulaini, kas skūpstīja viņam roku.

Iepretī istabai, kurā dzirdēja spēlējam, pa blakus durvīm izspurdza glīta, gaišmataina francūziete. M-lle Bou- rienne šķita vai prātu zaudējusi aiz sajūsmas.

Ah! quel bonheur pour la princesse, — viņa iečivi- nājās. — Enfin! II faut que je la prēvienne. [132] [1] — Ai, kāds kņazei būs prieks! Beidzot! Man viņai tas jāpaziņo.

Non, non, de grāce… Vous etes m-lle Bourienne, je vous connais dejā par l'amitie que vous porte ma bet- lesoeur, — runāja kņaziene, ar viņu saskūpstīdamās. — Elle ne nous attend pas/ [133] [1]— Nē, nē, lūdzu… Jūs esat Burjēnas jaunkundze: es jūs pazīstu no draudzības, kādu pret jums jūt mana svaine. Viņa mūs negaida!

Viņi piegāja pie dīvānu istabas durvīm, aiz kurām dzirdēja atkal un atkal atkārtojam vingrinājumu. Kņazs Andrejs apstājās un saviebās, it kā paredzēdams ko nepatīkamu.

Kņaziene iegāja. Mūzika aprāvās pašā vidū; atskanēja iekliedziens, kņazes Marjas smagie soļi un skūpstu skaņas. Kad kņazs Andrejs iegāja, kņaze un kņaziene, kas tikai reizi īsu brīdi bija redzējušās kņaza Andreja kāzās, apskāvušās cieši spieda lūpas, kur pirmajā mirklī pagadījās. M-lle Bourienne stāvēja līdzās, rokas pie sirds piespiedusi un svētbijīgi smaidīdama, acīmredzot tikpat gatava apraudāties, cik sākt smieties. Kņazs Andrejs paraustīja plecus un saviebās, kā viebjas mūzikas mīļotāji, sa- dzirduši nepareizu skaņu. Abas sievietes atraisījās viena no otras, tad atkal, it kā baidīdamās nokavēt, saķērās rokās, sāka skūpstīt un raut atpakaļ rokas un tad atkal skūpstīt viena otrai seju, un, kņazam Andrejam gluži negaidot, abas sāka raudāt un atkal skūpstīties. Arī m-lle Bourienne apraudājās. Kņazs Andrejs acīmredzot jutās neveikli; taču abām sievietēm šķita gluži dabiski, ka viņas raud; likās, viņas nevarēja pat iedomāties, ka šī satikšanās varētu noritēt kā citādi.

Ah! chere!… Ah! Marie! — pēkšņi abas reizē ierunājās un sāka smieties. — J'ai rēvē celle nuit… — Vous ne nous aliendiez donc pas?… Ah! Marie, vous avez maigri… — Et vous avez repris — Ai, dārgā!.., Ai, Marī! — Es šonakt sapņoju.,, — Jūs taču mūs negaidījāt?… Ai, Marī, jūs esat kļuvusi tik vājiņa… — Bet jūs esat pieņēmusies.

J'ai tout de suite reconnu madame la princesse, [134] — Es uzreiz pazinu kņazienes kundzi.— iesprauda m-lle Burjēna.

Et moi qui ne me doutais pas!… — sauca kņaze Marja. — Ah! Andre, je ne vous voyais pas. [135]

8 — Un man nebija ne jausmas!… Ak, Andrej, es tevi nepamanīju,

Kņazs Andrejs ar māsu, rokās sadevušies, saskūpstījās, un viņš teica, ka tā aizvien vēl esot tāda pati pleurnic- heuse [136] , pinkšķe. kāda bijusi vienmēr. Kņaze Marja pagriezās pret brāli, un viņas tobrīd skaisto, lielo, starojošo acu glāstošais, siltais un liegais skatiens, asaru aizmiglots, apstājās pie kņaza Andreja sejas.

Kņaziene čaloja bez apstājas. īsā, pūkainā virslūpiņa atkal un atkal uz mirkli nolidoja lejup, pieskārās, kur vajadzēja, sārtajai apakšlūpiņai un no jauna pavēra acu un zobu apmirdzētu smaidu. Kņaze atstāstīja gadījumu, ko viņi piedzīvojuši Spasa kalnā un kas viņas stāvoklī varēja būt bīstams, un turpat uz vietas paziņoja, ka visus savus tērpus atstājusi Pēterburgā un dievs zina ko viņa te valkāšot, un ka Andrejs esot gluži pārvērties, un ka Kitija Odincova izgājusi pie veca vīra, un ka kņazci Marjai esot nolūkots līgavainis pour tout de bon [137] , visā nopietnībā. bet ka par to parunāšot vēlāk. Kņaze Marja, aizvien vēl klusēdama, vērās brālī, un viņas brīnum skaistajās acīs staroja gan mīla, gan skumjas. Varēja redzēt, ka viņā patlaban risinās savs domu gājiens, kas nav atkarīgs no svaines valodām. Tai vēl stāstot par Pēterburgas svinībām, viņa pievērsās brālim:

Un tu noteikti dodies karā, Andre? — viņa nopūtusies vaicāja.

Nopūtās arī Lise.

Rītu pat, — brālis atbildēja.

>— 11 m'abondonne ici, et dieu sait pourquoi, quatid il aurait pu avoir de l'avancement.. . [138] [1] — Viņš pamet mani šeit un dievs zina kāpēc taisni tad, kad būtu

varējis dabūt paaugstinājumu.,.

Kņaze Marja nenoklausījās līdz beigām un, vērpdama tālāk savu domu pavedienu, pievērsās svainei, laipnām acīm pamādama uz tās vēderu.

Vai tiešām? — viņa vaicāja.

Kņazienes seja pārvērtās. Viņa nopūtās.

Jā, tiešām, — viņa atbildēja. — Ak! Tas ir tik briesmīgi …

Lizas lūpiņa noslīga. Viņa pievirzīja savu seju tuvāk svaines sejai un atkal negaidot sāka raudāt.

Viņai jāatpūšas, — kņazs Andrejs viebdamies teica. — Vai ne, Liza? Aizved viņu savā istabā, bet es iešu pie tēva. Vai viņš aizvien vēl tāpat?

Tāpat, gluži tāpat; nezinu, kā tev liksies, — kņaze priecīgi atbildēja.

Un tās pašas stundas un pastaigas pa alejām? Un virpa? — kņazs Andrejs taujāja ar tikko manāmu smīnu, kas rādīja, ka ar visu savu mīlestību un cieņu pret tēvu viņš saprot tā vājības.

Tās pašas stundas un virpa, un turklāt matemātika un manas ģeometrijas stundas, — kņaze Marja priecīgi atbildēja, it kā ģeometrijas stundas būtu viena no vistīkamākajām nodarbībām viņas mūžā.

Kad bija pagājušas tās divdesmit minūtes, pēc kurām vecajam kņazam vajadzēja celties, Tihons ieradās aicināt jauno kņazu pie tēva. Par godu dēla atbraukšanai vecais atļāvās nelielu izņēmumu savā dzīves veidā: viņš lika dēlu ielaist savā pusē, kamēr pats pārģērbās pusdienām. Kņazs staigāja, pēc vecas modes ģērbies kaftānā un ar pūderētu parūku. Un tobrīd, kad kņazs Andrejs (nevis ar īdzīgo sejas izteiksmi un manierēm, ar kādām viņš mēdza rādīties viesistabās, bet ar to dzīvo seju, kāda viņam bija, tērzējot ar Pjēru) iegāja pie tēva, vecais sēdēja tualetes istabā platā, ar safjānu apvilktā atzveltnes krēslā, ar pūdermēteli uz pleciem, jaudams savu galvu Tihona rokām.

A! Karavīrs! Bonapartu gribi uzvarēt? — vecais iesaucās un sapurināja pūderēto galvu, cik to pieļāva bize, ko Tihons patlaban pina. — Ķeries kaut tu viņam krietni klāt, citādi viņš drīz vien arī mūs ierakstīs savos pavalstniekos. Sveiks! — Un viņš sniedza vaigu.

Priekšpusdienā nosnaudies, vecais bija labā omā. (Viņš mēdza apgalvot, ka pēcpusdienas miegs esot sudrabs, bet priekšpusdienas — zelts.) No savu kuplo, nokareno uzacu apakšas viņš priecīgi šķielēja uz dēlu. Kņazs Andrejs piegāja un noskūpstīja tēvu tā norādītajā vietā. Viņš neatsaucās uz tēva iemīļoto tematu — pazobošanos par tagadējiem karavīriem, it īpaši par Bonapartu.

Jā, atbraucu pie jums, tētiņ, un vēl ar sievu, kas ir gaidībās, — sacīja kņazs Andrejs, mundrām un bijīgām acīm sekodams ik vaibsta kustībai tēva sejā. — Kā jums ar veselību?

Neveseli, brāl, mēdz būt tikai muļķi un izvirtuļi, bet mani tu pazīsti: no rīta līdz vakaram darbā, atturīgs, nu tātad arī vesels.

Paldies dievam, — dēls smaidīdams noteica.

Dievam te nav nekādas daļas. Nu, stāsti, — viņš turpināja, atgriezdamies pie sava iemīļotā jājamā zirdziņa, — kā vācieši jūs iemācījuši kauties ar Bonapartu pēc jūsu jaunās zinātnes, tā saucamās stratēģijas.

Kņazs Andrejs pasmaidīja.

Ļaujiet jel attapties, tētiņ, — viņš teica ar smaidu, kas liecināja, ka tēva vājības netraucē viņam to cienīt un mīlēt. — Neesmu taču vēl pat iekārtojies.

Nieki, nieki, — vecais iesaucās, sapurinādams bizīti, lai pārbaudītu, vai tā cieši sapīta, un tverdams dēlu aiz rokas. — Māja tavai sievai gatava. Kņaze Marja viņu aizvedīs un parādīs, un piemelsīs pilnu galvu. Tā viņu, sieviešu darīšana. Priecājos viņu uzņemt. Sēdi jel, stāsti! Mihelsona armiju es saprotu, Tolstoja arī… vienlaikus izcelsies malā … Ko darīs dienvidu armija? Prūsija, neitralitāte… to es zinu. Un ko Austrija? — viņš taujāja, piecēlies no atzveltņa un staigādams pa istabu, kamēr Tihons skraidīja viņam līdzi, pasniegdams apģērba gabalus. — Ko Zviedrija? Kā tiks cauri Pomerānijai?

Kņazs Andrejs, padodamies tēva neatlaidīgajai prasībai, sākumā nelabprāt, bet tad, aizvien vairāk un vairāk iesildams un pa paradumam stāstot neviļus pāriedams no krievu valodas uz franču, sāka klāstīt gaidāmā kara operatīvo plānu. Viņš stāstīja, kā deviņdesmit tūkstošu lielajai armijai vajadzēja apdraudēt Prūsiju, lai lauztu tās neitralitāti un ievilktu to karā, kā daļai no šā karaspēka vajadzēja štrālzundē savienoties ar zviedru karaspēku, kā divsimt divdesmit tūkstošiem austriešu kopā ar simt tūkstošiem krievu vajadzēja darboties Itālijā un pie Reinas un kā piecdesmit tūkstoši krievu un piecdesmit tūkstoši angļu izcelsies malā Neapolē, un kā, beidzot, piecsimt tūkstošu vīru lielai armijai vajadzēs no visām pusēm brukt frančiem virsū. Vecais kņazs neizrādīja par stāstījumu ne mazākās intereses, it kā nemaz neklausītos, un, joprojām staigādams un ģērbdamies, trīs reizes negaidot to pārtrauca. Vienreiz viņš to apturēja un iesaucās:

Balto! Balto!

Tas nozīmēja, ka Tihons pasniedzis citu vesti, nevis to, kuru viņš gribējis. Otrreiz viņš apstājās un iejautājās:

Un vai viņa drīz dzemdēs? — Un, pārmetoši galvu pakratījis, noteica: — Nav lāgā! Turpini, turpini!

Trešoreiz, kad kņazs Andrejs patlaban beidza stāstīt, vecais iedziedājās nepareizā veca cilvēka balsī: «Malbroug seti va-t-en guerre. Dieu sait quand reviendra.» [139] [1] «Uz karu Malbruks dodas, dievs zin kad pārnāks viņš.»

Dēls tikai pasmaidīja.

Nesaku, ka tas ir tāds plāns, ko es atzīstu par labu, — teica dēls, — es jums tikai pastāstīju, kā ir. Napoleons jau sastādījis savu plānu, ne sliktāku par šo.

Nu, neko jaunu tu man nepateici. — Un vecais domīgi pie sevis nomurmināja: «Dieu sait quand reviendra.» — Ej ēdamistabā!

XXIV

Nopūderējies un noskuvies kņazs noteiktā stundā ieradās ēdamistabā, kur viņu gaidīja vedekla, kņaze Marja, m-lle Burjēna un kņaza arhitekts, kuram viņš aiz kāda divaina untuma ļāva ēst pie kungu galda, kaut gan šis pēc sava stāvokļa nenozīmīgais cilvēks nekādi nebūtu varējis cerēt uz šādu godu. Kņazs, kas dzīvē stingri ieturēja kārtu starpību un reti kad pielaida pie galda pat ievērojamus guberņas ierēdņus, pēkšņi ar arhitektu Mihailu Ivaniču, kas kaktā šņauca degunu rūtainā mutautā, pierādīja, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi, un dažu labu reizi lika pie sirds savai meitai, ka, sak, Mihails Ivanovičs nekādi nav sliktāks par mani vai tevi. Pie galda kņazs visbiežāk uzrunāja kluso Mihailu Ivanoviēu.

Ēdamistabā, kas bija milzīgi augstiem griestiem tāpat kā visas istabas šai mājā, kņazu ienākam gaidīja mājinieki un oficianti, kas stāvēja aiz katra krēsla; namzinis ar servjeti uz rokas pārbaudīja klāto galdu, mirkšķinādams sulaiņiem un visu laiku ar nemierīgu skatienu vērodams drīz pulksteni pie sienas, drīz durvis, pa kurām vajadzēja ienākt kņazam. Kņazs Andrejs raudzījās uz milzīgo, vēl neredzēto zelta ietvaru ar kņazu Bolkonsku ciltskoka veidojumu, kas karājās iepretim tikpat milzīgam ietvaram, kurā vāji uzgleznots (kā redzams, diletanta darināts) attēls rādīja valdošu kņazu ar kroni galvā; tam vajadzēja būt Rūrika atvasei un Bolkonsku ciltstēvam. Kņazs Andrejs, galvu grozīdams, noskatījās uz šo ciltskoku un smīnēja, kā mēdz smīnēt, skatoties līdz smieklīgumam līdzīgā portretā.

Cik gan pilnīgi viņš viss te izpaužas! — kņazs Andrejs teica pienākušajai kņazei Marjai.

Kņaze Marja izbrīnā pavērās brālī. Viņa nesaprata, par ko tas vīpsnā. Viss, ko darīja tēvs, modināja viņā svētbi- jību, kas nebija pārspriežama.

Katram ir savs Ahilleja papēdis, — kņazs Andrejs turpināja. — Ar viņa diženo prātu donner dans ce ridi- cule [140] \[1] nodoties šādiem niekieml

Kņaze Marja nespēja saprast brāļa spriedumus un dzīrās runāt viņam pretim, kad no kabineta atskanēja gaidītie soļi: kņazs ienāca strauji, dzīvi, kā viņš allaž mēdza staigāt, it kā ar savām steidzīgajām manierēm tīšām radīdams pretstatu mājas stingrajai kārtībai. Tai pašā mirklī lielais pulkstenis nosita divi un viesistabā smalkā balstiņā atsaucās otrs. Kņazs apstājās; spriganas, spožas, stingras acis no kuplo, nokareno uzacu apakšas aplūkoja visus un apstājās pie jaunās kņazienes. Jaunā kņaziene šai brīdī juta to pašu, ko, caram parādoties, jūt galminieki, tās pašas bailes un godbijību, ko šis vecais vīrs iedvesa visiem tuviniekiem. Viņš noglaudīja kņazienei galvu un tad ar neveiklu kustību papliķēja viņai pakausi.

Priecājos, priecājos, — viņš noteica un, vēlreiz vērīgi ielūkojies tai acīs, aši atgāja nost un apsēdās savā vietā. — Sēdieties, sēdieties! Mihail Ivanovič, sēdieties!

Viņš norādīja vedeklai vietu sev līdzās. Oficiants atstūma viņai krēslu.

Ho, ho! — vecais iesaucās, aplūkodams viņas apaļīgo vidukli. — Pasteigusies esi, nav labi!

Viņš iesmējās sausi, salti, nepatīkami, kā allaž mēdza smieties, — ne ar acīm, bet tikai ar muti.

Staigāt vajag, pēc iespējas daudz staigāt, — viņš sacīja.

Mazā kņaziene nedzirdēja vai arī nevēlējās dzirdēt viņa vārdus. Viņa klusēja un šķita samulsusi. Kņazs apjautājās par viņas tēvu, un kņaziene sāka runāt un pasmaidīja. Viņš apjautājās tai par kopējiem paziņām: kņaziene vēl vairāk atplauka un sāka tērzēt, nododama kņazam sveicienus un pārstāstīdama pilsētas tenkas.

La comtesse Apraksine, la pauvre, a perdu son mari, et elle a pelure les larmes de ses yeux, [141] — grāfiene Apraksina, nabadzīte, zaudējusi savu vīru un ir gluži

vai acis izraudājusi. — viņa stāstīja, aizvien vairāk un vairāk iesildama.

Jo dzīvāka viņa kļuva, jo stingrāk un stingrāk kņazs viņā nolūkojās un piepeši, it kā pietiekami izpētījis un guvis par viņu skaidru spriedumu, novērsās un uzrunāja Mihailu Ivanoviču.

Nu, ko jūs sakāt, Mihail Ivanovič, mūsu Buonapar- tem klājoties plāni. Kā man kņazs Andrejs (viņš vienmēr tā mēdza saukt dēlu, trešajā personā) pastāstīja, kas par vareniem spēkiem pret viņu pulcējoties! Bet mēs abi allaž uzskatījām viņu par niekkalbi.

Mihails Ivanovičs, kuram nebija jausmas, kad mēs abi būtu runājuši tādas valodas par Bonaparti, taču saprazdams, ka tas vajadzīgs, lai pārietu pie iemīļotā temata, izbrīnā pavērās uz jauno kņazu, pats nezinādams, kas no tā iznāks.

Viņš man ir liels taktiķis! — kņazs teica dēlam, pamādams uz arhitektu.

Un atkal atsākās saruna par karu, par Bonaparti un tagadējiem ģenerāļiem un valstsvīriem. Vecais kņazs, likās, bija pārliecināts ne vien par to, ka visi mūsdienu darbinieki ir puišeļi, kas kara un valsts lietās nejēdz ne ābeci, un ka Bonaparte ir nieka francūželis, kas guvis panākumus tikai tāpēc, ka nav vairs Potjomkinu un Suvo- rovu, ko stādīt tam pretim; bet viņš bija pat pārliecināts, ka Eiropā nav nekādu politisku sarežģījumu, ka nav pat kara, bet ir kaut kāda leļļu komēdija, ko tēlo tagadējie ļaudis, izlikdamies darām darbu. Kņazs Andrejs liksmu prātu pacieta tēva zobgalības par jaunlaiku cilvēkiem un ar manāmu prieku izaicināja tēvu uz sarunu un klausījās viņā.

Viss šķiet labs, kas bijis senāk, — viņš iebilda, — bet vai gan tas pats Suvorovs neiekļuva lamatās, ko tam bija izlicis Moro, un neprata no tām izkulties?

Kas tev to teica? Kas teica? — kņazs iekliedzās. — Suvorovs! — Un viņš atsvieda šķīvi, ko Tihons veikli uztvēra. — Suvorovs! Būtu jel padomājis, kņaz Andrej! Divi: Fridrihs un Suvorovs… Moro! Moro būtu kritis gūstā, ja Suvorovam bijušas brīvas rokas; bet viņa rokas saistīja hofs-krīgs-vurst-šnaps-rāts. Pats velns par to nepriecātos. Nu, aiziesiet, iepazīsiet šos hofs-krīgs-vurst- šnaps-rātus! Suvorovs ar tiem netika galā, kur nu vēl Mihails Kutuzovs! Nekā, draudziņ, — viņš turpināja, — pret Bonaparti jūs ar saviem ģenerāļiem neiztiksiet; frančus vajag saņemt tā, lai rads rada nepazinuši un rads radu sazasituši. Vācieti Pālcnu uz Jauno Jorku, uz Ameriku, sūtījuši atvest francūzi Moro, — viņš sacīja ar aplinku mājienu uz to, ka Moro šogad uzaicināts pārnākt krievu dienestā. — Zili brīnumi! … Ko, vai tad Potjomkini, Su- vorovi, Orlovi bija vācieši? Nekā, brāl, vai nu jūs tur visi esat jukuši, vai arī es esmu prātu izkūkojis. Lai dievs jums palīdz, bet mēs paskatīsimies. Bonaparte viņiem kļuvis par lielu karavadoni! Hm! …

Es nemaz nesaku, ka visi rīkojumi būtu labi, — iebilda kņazs Andrejs, — nespēju tikai saprast, kā jūs varat tā spriest par Bonaparti. Smejieties, cik gribat, bet Bonaparte tomēr ir dižens karavadonis!

Mihail Ivanovič! — vecais kņazs uzsauca arhitektam, kas, rīkodamies ap cepeti, cerēja, ka viņu būs piemirsuši. — Vai es jums neteicu, ka Bonaparte ir liels taktiķis? Rau, arī viņš saka.

Kā tad, jūsu gaišība, — arhitekts apliecināja.

Kņazs atkal iesmējās savu salto smieklu.

Bonaparte ir krekliņā piedzimis. Zaldāti viņam lieliski. Un vācieši bija pirmie, kam viņš uzbruka. Bet vāciešus jau tikai lempis nesit. Kopš vien pasaule pastāv, vāciešus situši visi. Bet viņi neviena. Tikai cits citu. Uz tiem tad viņš savu slavu nodibinājis.

Un kņazs sāka iztirzāt visas kļūdas, kādas, pēc viņa saprašanas, pieļāvis Bonaparte visos savos karos un pat valsts lietās. Dēls neiebilda, taču varēja redzēt, lai kādus argumentus viņam minētu, viņš savus ieskatus spēja grozīt tikpat maz kā vecais kņazs. Kņazs Andrejs klau- ' sījās, atturēdamies no iebildumiem un neviļus brīnīdamies, kā gan šis vecais vīrs, tik ilgus gadus dzīvodams viens pats uz laukiem, pat nekur neizbraukdams, varēja tik sīki un smalki pazīt un apspriest visus Eiropas pēdējo gadu militāros un politiskos apstākļus.

Tu domā, es, vecs vīrs, nesaprotu tagadējo stāvokli? — viņš nobeidza. — Bet man tas ir kā uz delnas! Naktīs neguļu. Nu, kur tad tas tavs lielais karavadonis, kur viņš sevi parādījis?

Tur būtu daudz ko stāstīt, — dēls atteica.

Tad ej pie sava Buonapartes. M-lle Bourienne, voilā encore un admiraieur de votre goujat d'empereurZ1 1 Burjēnas jaunkundz, lūk, vēl viens jūsu dienderu ķeizara pielūdzējs.— viņš iesaucās teicamā franču valodā.

Vous savez, que je ne suis pas bonapartiste, mon prince.22 — Jūs zināt, kņaz, ka es neesmu bonapartiste.

«Dieu sait quand reviendra.. 3 — «Dievs zin, kad pārnāks viņš…»— kņazs neīstā tonī nodungoja, vēl neīstāk iesmējās un piecēlās no galda.

Mazā kņaziene pa visu strīda un arī pārējo maltītes laiku klusēja un izbiedēti uzlūkoja drīz kņazi Marju, drīz vīratēvu. Kad visi bija piecēlušies no galda, viņa satvēra svaini aiz rokas un paaicināja otrā istabā.

Comme c'est un homme d'esprit votre pere, — viņa teica, — c'est ā cause de ceļa peut-elre quiyil me fait peur.44 — Cik gan gudrs cilvēks ir jūsu tēvs! Varbūt tāpēc es baidos rio

viņa.

Ak, viņš ir tik labs! — kņaze atbildēja.

XXV

Kņazs Andrejs brauca projām nākamās dienas vakarā. Vecais kņazs, neatkāpdamies no pierastās kārtības, pēc pusdienām aizgāja savās istabās. Mazā kņaziene kavējās pie svaines. Kņazs Andrejs, ģērbies ceja svārkos bez uzplečiem, viņam ierādītajās telpās kopā ar savu kambarsulaini kravājās ceļam. Apskatījis karieti un palūkojies, kā novieto čemodānus, viņš lika iejūgt. Istabā bija palikušas tikai tās mantas, ko kņazs Andrejs parasti ņēma pats līdzi: kastīte, prāva sudraba ceļa lādīte, divas turku pistoles un platasmens zobens — tēva dāvana, ko tas bija atvedis no Očakovas. Visi šie ceļa piederumi kņazam Andrejam bija vislabākajā kārtībā: viss bija jauns, tīrs, vadmalas pārvalkos, rūpīgi sasiets ar aukliņām.

Aizceļošanas un dzīves pārmaiņu brīžos cilvēkiem, kas spēj pārdomāt savu rīcību, parasti uznāk nopietns noskaņojums. Šādos brīžos arvien mēdz atskatīties pagātnē un izstrādāt nākotnes plānus. Kņaza Andreja seja bija ļoti domīga un maiga. Rokas uz muguras salicis, viņš strauji soļoja pa istabu no viena kakta uz otru, raudzīdamies savā priekšā, un domīgi kratīja galvu. Vai viņam bija bail doties karā, vai skumji atstāt sievu — varbūt kā viens, tā otrs, tikai, acīmredzot nevēlēdamies, ka viņu šādā stāvoklī kāds ieraudzītu, izdzirdis priekšnamā soļus, viņš steigšus nolaida rokas, apstājās pie galda, it kā siedams ciet kastītes pārvalku, un atkal pieņēma savu parasto, mierīgo, neizdibināmo izskatu. Tie bija kņazes Marjas smagie soļi.

Man stāstīja, ka tu jau esot licis iejūgt, — viņa aizelsusies runāja (acīmredzot viņa bija skrējusi), — bet man tā gribējās vēl ar tevi parunāties divatā. Dievs zina, uz cik ilgu laiku atkal šķiramies. Tu neļaunojies, ka es atnācu? Tu esi ļoti pārvērties, Andrjuša, — viņa piebilda, it kā paskaidrodama savu jautājumu.

Viņa pasmaidīja, izrunādama vārdu «Andrjuša». Redzams, viņai pašai šķita ērmoti iedomāties, ka šis stingrais, skaistais vīrietis bija tas pats Andrjuša, sīkais, draiskais zēns, bērnības biedrs.

Bet kur Lise? — viņš jautāja, vienīgi ar smaidu atbildēdams uz viņas jautājumu.

Viņa bija tā nogurusi, ka iemiga manā istabā uz

dīvāna. Ak, Andrē\ Quel tresor de femme vous avez,1 12 Visu saprast ir visu piedot. Kāda tev brīnišķīga sieva, Andrej,— viņa sacīja, apsēzdamās uz dīvāna iepretim brālim. —• Viņa ir tīrais bērns, tik jauks, jautrs bērns. Esmu viņu tā iemīļojusi.

Kņazs Andrejs klusēja, taču kņaze pamanīja ironisko un nicīgo vaibstu, kas pavīdēja viņa sejā.

Vajag taču būt iecietīgam pret mazām vājībām; kuram gan to nav, Andre. Neaizmirsti, ka viņa ir audzināta un uzaugusi augstākajā sabiedrībā. Un turklāt viņas stāvoklis patlaban nav nekāds rožainais. Vajag iejusties ikviena stāvoklī. Tout comprendre, c'est tout pardonner.2 Padomā vien, kā gan viņai, nabadzītei, ir ap sirdi pēc tās dzīves, pie kādas viņa pieradusi, šķirties no vīra un palikt vienai uz laukiem un turklāt vēl viņas stāvoklī! Tas ir ļoti grūti.

Kņazs Andrejs smaidīja, raudzīdamies uz rnāsu, kā mēdz smaidīt, klausoties cilvēkos, kurus domājamies redzam caur un cauri.

Tu taču dzīvo uz laukiem, un tev šī dzīve nešķiet drausmīga, — viņš iebilda.

Man ir citādi. Ko nu par mani runāt! Es citas dzīves nevēlos un arī nevaru vēlēties, tāpēc ka nekādas citas dzīves nepazīstu. Bet padomā jel, Andre, jaunai augstāko aprindu sievietei pašos labākajos gados aprakt sevi laukos vienai pašai, tāpēc ka tētiņš vienmēr nevaļīgs, bet es.., tu jau mani pazīsti… cik es esmu nabaga en res- sourses33 — interesēm. sievietei, kas pieradusi pie labākas sabiedrības. Vienīgi m-lle Bourienne.,,

Viņa man ļoti nepatīk, jūsu Bourienne, — kņazs Andrejs pārtrauca.

Ai, nē! Viņa ir ļoti jauka un laba, un galvenais, — žēlojama meitene. Viņai neviena, neviena nav. Taisnību sakot, man viņa ne tikvien nav vajadzīga, bet pat traucē. Tu zini, es vienmēr esmu bijusi tīrā mežone, bet tagad vēl vairāk. Man tīkas būt vienai… Mon pere44 — tētiņš. viņu ļoti mīl. Viņa un Mihails Ivaničs, tie ir divi cilvēki, pret kuriem viņš vienmēr ir laipns un labs, tāpēc ka viņš tiem abiem darījis daudz laba; kā Stērns saka: «Mēs mīlam cilvēkus

ne tik daudz par to labo, ko viņi darījuši mums, cik par to labo, ko mēs esam darījuši viņiem.» Mon pere pacēla viņu, bārenīti, sur le pave, [142] [1] — uz ielas. un viņa ir ļoti laba. Un mon pere labprāt klausās, kā viņa lasa. Viņa pa vakariem lasa tam priekšā. Viņa brīnum jauki lasa.

Nu, bet, atklāti sakot, Marie, man šķiet, ka tēva raksturs tev dažbrīd grūti panesams? — kņazs Andrejs pēkšņi ievaicājās.

Kņaze Marja vispirms izbrīnījās, tad nobijās par šo jautājumūv

Man?… Man?!… Man grūti?! — viņa stostījās.

Viņš jau vienmēr bijis skarbs, bet tagad, man liekas, kļūst nepanesams, — sacīja kņazs Andrejs acīmredzot tīšām, lai mulsinātu vai pārbaudītu māsu, tik pavirši atsaukdamies par tēvu.

Tu visādi esi labs, Andre, taču tavas domas ir tādas augstprātīgas, — kņaze teica, vairāk sekodama savam domu plūdumam nekā sarunas gaitai, — un tas ir liels grēks. Vai tad maz iespējams spriest par tēvu? Un, ja arī būtu iespējams, tad kādas gan citas jūtas kā vien veneralion [143] var modināt tāds cilvēks kā mon pere? Un es esmu tik apmierināta un laimīga ar viņu. Es tikai vēlētos, lai jūs visi būtu tik laimīgi kā es.

Brālis neticīgi nogrozīja galvu.

Vienīgais, kas mani nospiež, — es tev teikšu patiesību, Andrč, — tie ir tēva uzskati reliģijas jautājumos. Es nesaprotu, kā gan cilvēks ar tik gaišu prātu var neredzēt to, kas ir skaidrs kā diena, un var tā aloties. Lūk, tās ir manas vienīgās bēdas. Taču arī te es pēdējā laikā vēroju tikko manāmu labošanos. Pēdējā laikā viņa zobgalības nav vairs tik dzēlīgas, un ir kāds mūks, ko viņš pieņēma un ilgi ar to sarunājās.

Nu, mans draugs, bīstos, ka jūs ar mūku velti šķiežat savu pulveri, — kņazs Andrejs zobgalīgi, taču laipni piebilda.

Ah! mon ami! [144] [1] — ak, mans draugs! es tikai lūdzu dievu un ceru, ka viņš mani uzklausis. — Andrē, — viņa, brītiņu klusējusi, bikli atsāka, — man pie tevis liels lūgums,

Kas tad, mans draugs?

Bet apsoli man, ka tu nenoraidīsi. Tas tev neprasīs nekādas pūles, un tur nebūs nekā tevis necienīga. Tu tikai mani nomierināsi! Apsoli jel, Andrjuša, — viņa lūdza, iebāzusi roku somiņā un turēdama tur kaut ko, taču vēl nerādīdama, it kā tas, ko viņa turēja rokā, arī būtu viņas lūguma objekts un it kā viņa nevarētu šo kaut ko ņemt ārā no somiņas, iekām nebūs saņēmusi solījumu lūgumu izpildīt.

Viņa bikli, lūdzošu skatienu raudzījās brālī,

Ja arī tas man sagādātu lielas pūles… — it kā nojauzdams, par ko viņa runā, kņazs Andrejs atbildēja.

Domā, kā vien gribi! Es zinu, tu esi tāds pats kā mon pere. Domā, ko gribi, bet izdari to manis dēļ. Lūdzu, izdari! To vēl mans tēvatēvs, mūsu vectētiņš, nēsājis visos karos… — Viņa joprojām vēl neņēma ārā no somiņas to, ko turēja rokā. — Tātad tu apsoli?

•— Protams, kas tad ir?

Andre, es tevi svētīšu ar svētbildi, un apsoli jel man, ka nekad to nenoņemsi… Vai apsoli?

Ja tā nesver divi pudi un nenovilks man kaklu… Tev par prieku … — kņazs Andrejs iesāka, taču tai pašā mirklī, pamanījis sarūgtinājumu, ko šis joks izraisīja māsas sejā, viņš to nožēloja. — Ļoti priecājos, tiešām ļoti priecājos, mans draugs, — viņš piebilda.

Pret tavu gribu viņš glābs un apžēlos tevi un atgriezīs pie sevis, jo vienīgi viņā ir patiesība un mierinājums, — viņa sacīja aiz saviļņojuma drebošā balsī, ar svinīgu žestu abām rokām turēdama brālim priekšā ovālu, senlaicīgu svētbildīti — melnu, sudrabā ietvertu pestītāja seju — smalki izstrādātā sudraba važiņā.

Viņa pārmeta krustu, noskūpstīja svētbildīti un pasniedza to Andrejam.

•— Lūdzu, Andre, manis dēļ…

No viņas lielajām acīm staroja laba un kautra gaisma. Šīs acis apgaismoja visu slimīgo, vājo seju un darīja to brīnum daiļu. Brālis dzīrās ņemt svētbildīti, taču viņa to atturēja. Andrejs saprata, pārmeta krustu un noskūpstīja Svētbildīti. Viņa seja bija reizē maiga (viņš jutās aizkustināts) un zobgalīga.

s— Mērci, mon ami. [145] [1] — Paldies, mans draugs,

Viņa noskūpstīja brāli uz pieres un atkal apsēdās uz dīvāna. Abi klusēja.

Tātad, es tev teicu, Andre, esi jel labs un augstsirdīgs, kāds tu allaž esi bijis. Netiesā bargi Lise, — viņa atsaka. — Viņa ir tik jauka, tik laba, un viņas stāvoklis patlaban ir ļoti grūts.

Liekas, Masa, es nekad tev neesmu teicis, ka savai sievai ko pārmestu vai būtu ar viņu nemierā. Kālab tu man visu to saki?

Kņaze Marja lāsumaini nosarka un apklusa, it kā juzdamās vainīga.

Es nekā tev neesmu teicis, bet tev jau ir stāstījuši. Un tas mani skumdina.

Sarkanie lāsumi vel spilgtāk iekvēlojās kņazei Marjai uz pieres, kakla un vaigiem. Viņa gribēja ko; teikt, bet nevarēja parunāt. Brālis uzminēja: mazā kņaziene pēc pusdienām bija raudājusi, stāstījusi, ka paredzot nelaimīgas dzemdības, baidoties no tām, un žēlojusies par savu likteni, par vīratēvu un vīru. Izraudājusies viņa bija iemigusi. Kņazam Andrejam kļuva māsas žēl.

Zini tikai to, Maša, es nekā nevaru pārmest, neesmu pārmetis un nekad nepārmetīšu savai sievai un arī pats sev nekā nevaru pārmest attiecībā pret viņu; un tā tas būs vienmēr, lai kādos apstākļos es būtu. Bet, ja tu gribi zināt patiesību … gribi zināt, vai esmu laimīgs? Nē. Vai viņa ir laimīga? Nē. Kāpēc tas tā? Nezinu …

To teikdams, viņš piecēlās, piegāja pie māsas un pieliecies noskūpstīja to uz pieres. Viņa skaistās acis mirdzēja gudrā, labsirdīgā, neparastā spožumā, taču viņš raudzījās nevis uz māsu, bet pāri tās galvai atvērto durvju tumsā.

Iesim, pie viņas, laiks atvadīties. Vai airī ■— ej iu viena, pamodini viņu, bet es tūdaļ nākšu. Petruška! — viņš uzsauca kambarsula inirn. — Nac šurp, nes ara!. So liec sēdeklī, to labajā pusē.

Kņaze Marja piecēlās un devās uz durvīm. Viņa apstājās.

Andre, si vous avez la foi, vous vous seriez adresse ā dieu, pour qu'il vous donne l'amour, que vous ne sentez pas et votre priere aurait ete exaucee. [146] [1] — Andrej, ja tu ticētu, tu lūgtu dievu, lai viņš tev dāvā mīlu, kuru tu nejūti, un tava lūgšana tiktu uzklausīta,

Jā, varbūt gan! — kņazs Andrejs noteica. — Ej, Maša, es tūliņ nākšu.

Ceļā uz māsas istabu, galerijā, kas savienoja vienu mājas spārnu ar otru, kņazs Andrejs sastapa vēlīgi smaidošo m-lle Bourienne, kas šodien jau trešo reizi ar jūsmas pilnu un naivu smaidu pagadījās viņam ceļā vientulīgās vietās.

Ah! je vous croyais chez vous, [147] — ai, es domāju, ka jūs esat savā istabā.— viņa iesaucās, nez kāpēc sarkdama un nolaizdama acis.

Kņazs Andrejs stingri pavērās viņā. Kņaza Andreja sejā pēkšņa pavīdēja niknums. Viņš nekā neteica, bet, acīs neskatīdamies, paraudzījās uz viņas pieri un matiem tik nicīgi, ka francūziete nosarka un aizgāja, nekā nesacījusi. Kad viņš nonāca pie māsas istabas, kņaziene jau bija pamodusies un viņas līksmā balstiņa skanēja pa vaļējām durvīm, ar skubu bērdama vārdu pēc vārda. Viņa runāja tā, it kā pēc ilgas atturības viņai gribētos atgūt nokavēto laiku.

Non, mais figurez-vous, la vieille comtesse Zouboff avec de f auss es boucles et la boucke pleine de fausses dents, comme si elle voulait defier ies annees,., Ha, ha, ha, Marie] [148] — nē, iedomājieties jel, vecā grāfiene Zufeova ar neīstām sprogām un pilnu muti lieko zobu, it kā gribēdama spītēt saviem gadiem.,

Taisni šo pašu frāzi par kņazieni Zubovu un šos pašus smieklus kņazs Andrejs jau reizes piescas bija dzirdējis no savas sievas citu klātbūtnē. Viņš klusu iegāja istabā. Kņaziene, apaļīga, sārta, ar rokdarbu klēpī, sēdēja atzveltnī un čaloja bez mitas, pārcilādama Pēterburgas atmiņas un pat izteicienus. Kņazs Andrejs piegāja viņai klāt, noglaudīja galvu un apvaicājās, vai viņa atpūtusies no ceļa. Viņa atbildēja un turpināja aizsāktās valodas.

Kariete sešjūgā jau stāvēja pie durvīm. Arā bija tumša rudens nakts. Kučieris nevarēja saredzēt karietes dīseli. Uz lieveņa rosījās kalpotāji ar laternām. Milzīgā ēka laistījās lielo logu ugunīs. Priekšistabā pulcējās saimes ļaudis, kas vēlējās atvadīties no jaunā kņaza; zālē stāvēja visi mājinieki: Mihails Ivanovičs, m-lle Bourienne, kņaze Marja un kņaziene. Kņazs Andrejs bija iesaukts kabinetā pie tēva, kas gribēja no viņa atvadīties zem četrām acīm. Visi gaidīja viņus iznākam.

Kad kņazs Andrejs iegāja kabinetā, vecais kņazs, brillēm uz acīm, kā parasts veciem cilvēkiem, un baltos rītasvārkos, kuros viņš nevienu nepieņēma kā vien dēlu, sēdēja pie galda un rakstīja. Viņš atskatījās.

Ceļa jūtīs? — Un viņš atkal sāka rakstīt.

Ienācu atvadīties.

Noskūpsti te, — vecais parādīja uz vaigu, — paldies, paldies.

Par ko jūs man pateicaties?

Par to, ka nevilcinies, neturies pie sievas brunčiem. Dienests pirmajā vietā. Paldies, paldies! — Un viņš rakstīja tālāk, ka šļakatas vien šķīda no čirkstošās spalvas.

Ja tev kas sakāms, runā vien. Es šos divus darbus varu darīt reizē, — viņš piebilda.

Par sievu.,. Man jau tā kauns, ka atstāju viņu jums uz kakla ..»

Ko mels! Runā, kas vajadzīgs.

Kad sievai pienāks laiks dzemdēt, sūtiet uz Maskavu pēc akušiera … Lai tas būtu klāt.

Vecais kņazs pārtrauca rakstīšanu un it kā nesaprazdams bargām acīm ieurbās dēlā.

Es zinu, ka palīdzēt neviens nevar, ja daba pati nepalīdzēs, — kņazs Andrejs manāmi samulsis runāja.

Neapstrīdu, ka no miljona gadījumiem tikai viens mēdz būt nelaimīgs, taču tā ir viņas un arī mana iedoma. Viņai sastāstījuši, viņa nosapņojusi, un viņa baidās.

Hm… hm,,. — vecais kņazs pie sevis norūca, turpinādams pabeigt aizsākto rindu. — Izdarīšu.

Viņš ar plašu vēzienu parakstījās, tad uzreiz strauji pagriezās pret dēlu un iesmējās.

Nelāga būšana, ko?

Kas nelāgs, tēt?

Sieva! — vecais kņazs īsi un svarīgi noskaldīja.

Nesaprotu, — kņazs Andrejs sacīja.

Neko darīt, draudziņ, — kņazs piebilda, — tādas viņas visas, vaļā netiksi. Nebaidies, es nevienam neteikšu; bet tu pats zini.

Viņš satvēra un pakratīja dēla roku ar savu mazo, kaulaino plaukstu, ielūkojās tam taisni sejā ar savām šaudīgajām acīm, kas šķita redzam cilvēku caur un cauri, un atkal iesmējās savu salto smieklu.

Dēls nopūtās, ar šo nopūtu atzīdamies, ka tēvs viņu sapratis. Vecais, turpinādams locīt un zīmogot vēstules ar savu parasto skubu, tvēra un atkal svieda projāfn laku, zīmogu un papīru.

Ko lai dara? Skaista! Es visu izdarīšu. Esi mierīgs, — viņš zīmogodams aprauti runāja.

Andrejs klusēja: viņam bija gan patīkami, gan nepatīkami, ka tēvs viņu sapratis. Vecais piecēlās un pasniedza dēlam vēstuli.

Paklau, — viņš teica, — par sievu neraizējies: ko būs iespējams darīt, tas tiks darīts. Tagad klausies: vēstuli atdod Mihailam llarionovičam. Es rakstu, lai viņš tevi norīko labās vietās un lai ilgi par adjutantu nepatur: nejēdzīgs amats! Saki viņam, ka es viņu atceros un mīlu. Un atraksti, kā viņš tevi saņems. Ja būs labs, kalpo. Aiz žēlastības Nikolaja Andrejiča Bolkonska dēls nevienam nekalpos. Nu, un tagad panāc šurp.

Viņš bēra tik ātri, ka pusi vārdu neizrunāja līdz galam, taču dēls bija pieradis viņu saprast. Viņš pieveda dēlu pie rakstāmpults, atvāza vāku, pavilka atvilktni un izņēma no tās burtnīcu, kas bija pierakstīta ar viņa prāvo, slaido un saspiesto rokrakstu.

Droši vien man būs pirms tevis jānomirst. Tad zini, te ir mani memuāri, tie pēc manas nāves jānodod ķeizaram. Un te, rau, lombarda zīme un vēstule: prēmija tam, kas uzrakstīs Suvorova karu vēsturi. Nosūti akadēmijai! Un te manas piezīmes, pēc manas nāves izlasi, tev noderēs.

Andrejs neapgalvoja tēvam, ka tas droši vien dzīvos vēl ilgi. Viņš saprata, ka par to nav jārunā.

Visu izpildīšu, tēt, — viņš sacīja.

—• Nu, tagad ardievu! — Vecais jāva dēlam noskūpstīt roku un apskāva viņu. — Paturi prātā vienu, kņaz Andrej: ja tevi nogalinās, man, vecam vīram, sāpēs sirds … — Viņš negaidot apklusa un pēkšņi kliedzošā balsī turpināja: — Bet, ja dabūšu zināt, ka esi uzvedies, kā Nikolaja Bolkonska dēlam neklājas, man būs,,, kauns! — viņš iespiedzās.

To jūs varējāt man nesacīt, tēt, — dēls smaidīdams atteica.

Vecais apklusa.

t- Vēl ko gribēju jums lūgt, — kņazs Andrejs turpināja, — ja es kritīšu un ja man būs dēls, nelaidiet viņu no sevis projām, kā es jums vakar minēju, lai viņš uzaug pie jums .., lūdzu.

Sievai neatdot? — vecais vaicāja un iesmējās.

Viņi klusu ciezdami stāvēja viens otram pretim, Vecā šaudīgās acis urbās taisni dēla acīs. Kaut kas iedrebējās vecā kņaza sejas lejas daļā.

Atvadījušies esam,., ej! •— viņš pēkšņi izgrūda. — Ej! — viņš uzkliedza piktā un skaļā balsī, vērdams kabineta durvis.

Kas ir, ko? — jautāja kņaziene un kņaze, ieraudzījušas kņazu Andreju un veco kņazu, kas, dusmīgā balsī kliegdams, uz mirkli parādījās durvīs, ģērbies baltos rītasvārkos, bez parūkas un ar veca cilvēka brillēm uz acīm.

Kņazs Andrejs nopūtās un nekā neatbildēja.

Nu, — viņš teica, pievērsdamies sievai, un šis «nu» sfcanēja kā salts izsmiekls, it kā viņš teiktu: «Tagad nu rādiet savus niķīšus.»

Andre, dejā? [149] [1]

[1] — Sveika, Marī.— Andrej, vai jau?— izdvesa mazā kņaziene, nobālēdama un ar bailēm raudzīdamās vīrā.

Viņš to apskāva. Viņa iekliedzās un bez samaņas saļima vīram uz pleca.

Viņš piesardzīgi atvirzīja plecu, uz kura tā gulēja, ielūkojās sievai sejā un saudzīgi nosēdināja viņu atzveltnī.

Adieu, Marie, [150] — viņš klusu teica māsai, sadevies ar viņu rokās, saskūpstījās un ašiem soļiem izsteidzās no istabas.

Kņaziene gulēja atzveltnī, m-lle Bourienne berzēja viņai deniņus. Kņaze Marja, balstīdama svaini, ar saraudātajām, skaistajām acīm joprojām raudzījās uz durvīm, pa kurām bija izgājis kņazs Andrejs, un meta viņam krustus. No kabineta skanēja bieži atkārtotas, šāvienam līdzīgas skaņas, vecajam vīram pikti šņaucot degunu. Tikko kņazs Andrejs bija izgājis, kabineta durvis spēji atdarījās un tajās parādījās vecā bargais stāvs baltajos rītasvārkos.

Aizbrauca? Nu, un labi, — viņš sacīja, dusmīgi pavēries uz paģībušo mazo kņazieni, pārmetoši nogrozīja galvu un aizcirta durvis.

OTRĀ DAĻA

I

Tūkstoš astoņi simti piektā gada oktobri krievu karaspēks stāvēja Austrijas erchercogistes ciemos un pilsētās, un no Krievijas nāca klāt aizvien jauni pulki un, ar savu uzturēšanos kļūdami iedzīvotājiem par nastu, apmetās pie Braunavas cietokšņa, Braunavā bija virspavēlnieka Kutuzova galvenā mītne,

1805. gada vienpadsmitajā oktobrī viens no kājnieku pulkiem, kas tikko bija ieradušies pie Braunavas, stāvēja pusjūdzi no pilsētas, gaidīdams virspavēlnieku uz skati. Kaut gan apvidū un situācijā nebija nekā krieviska (augļu dārzi, akmens žogi, kārniņu jumti, tālē redzamie kalni, un ari ļaudis, kas ziņkāri vēroja zaldātus, nebija krievi), pulkam bija gluži tāds pats izskats kā kuram katram krievu pulkam, kas gatavojas skatei kaut kur Krievijas vidienē. Jau vakarā pēdējā pārgājienā bija saņemta pavēle, ka virspavēlnieks pārbaudīšot pulku tieši gājienā. Kaut gan pavēles vārdi pulka komandierim šķita neskaidri un radās jautājums, kā tie saprotami: kaujas ietērpā vai ne? — bataljonu komandieru apspriedē nolēma pulku stādīt priekšā parādes tērpā, pamatojoties uz to, ka allaž labāk pārcensties nekā pietiekami nepacensties. Un zaldāti pēc trīsdesmit verstu garā pārgājiena neaizvēra ne acu, visu nakti lāpījās un tīrījās; adjutanti un rotu komandieri rēķināja un kārtoja, un pret rītu pulks vairs nebija tas izstieptais, nekārtīgais bars kā dienu iepriekš, pēdējā pārgājiena laikā, bet saskaņota divtūkstoš vīru masa, kurā ikviens zināja savu vietu, savu uzdevumu, kur ikvienam ik podziņa un ik siksniņa bija savā vietā un mirdzēt mirdzēja no spodrības. Kārtībā bija ne vien ārpuse, bet, ja virspavēlniekam labpatiktos ieskatīties zem mundieriem, tad ikvienam viņš redzētu vienlīdz tīru kreklu un katrā somā atrastu likumā noteikto mantu skaitu, kā zaldāti mēdz teikt, «gan kniepītes, gan ziepītes». Bija tikai viens apstāklis, par kuru neviens nevarēja būt mierīgs. Tie bija apavi. Vairāk nekā pusei no visiem zābaki bija noplīsuši. Taču šis trūkums nebija cēlies pulka komandiera vainas pēc, jo, nevērojot vairākkārtīgos pieprasījumus, Austrijas kara resors apavus nebija izsniedzis, bet pulks bija nogā- ļjis tūkstoš verstu.

Pulka komandieris bija pavecs, sangvinisks ģenerālis ar iesirmām uzacīm un vaigubārdu, drukns un no muguras līdz krūtīm platāks nekā no viena pleca līdz otram. Ģērbies viņš bija gluži jaunā, tikko šūdinātā mundierī, •kurā vēl varēja manīt iegulējušās krokas, ar masīviem zelta uzplečiem, kas šķita viņa druknos plecus nevis spiežam uz leju, bet ceļarn uz augšu. Pulka komandieris izskatījās kā cilvēks, kas laimīgi veic vienu no vissvinīgākajiem dzīves uzdevumiem. Viņš staigāja gar ierindu uz priekšu un atpakaļ un staigādams pie katra soļa drebelējās, maz- Uiet izliekdams muguru. Varēja redzēt, ka pulka komandieris tīksmi vēro savu pulku, ir laimīgs par to un ka visi viņa dvēseles spēki pievērsti vienīgi pulkam; taču, par spīti tam, viņa drebelīgā gaita it kā liecināja, ka bez militārajām interesēm viņa sirdī ne mazums vietas ierādīts arī sabiedriskās dzīves interesēm un sievietēm.

Nu, cienījamo Mihailo Mitrie, — viņš uzrunāja kādu bataljona komandieri (bataljona komandieris smaidīdams pavirzījās uz priekšu; varēja redzēt, ka viņi bija laimīgi), — sadeva mums piparus šonakt. Bet nu, šķiet, nekas, pulks nav zemē metams… Ko?

Bataljona komandieris saprata jautro ironiju un iesmējās.

Pat no Carienes laukuma projām netriektu.

Ko? — komandieris pārjautāja.

Tobrīd uz pilsētas ceļa, kur bija nostādīti signalizētāji, parādījās divi jātnieki. Tie bija adjutants un kazaks, kas jāja nopakaļ.

Adjutants bija sūtīts no galvenā štāba apstiprināt pulka komandierim to, kas vakardienas pavēlē bija pateikts neskaidri, proti, ka virspavēlnieks vēloties redzēt pulku gluži tādā stāvoklī, kādā tas bijis ceļā, šineļos, pārvalkos un bez jebkādas sagatavošanās. *

Iepriekšējā dienā pie Kutuzova bija ieradies galma kara padomes loceklis no Vīnes ar priekšlikumiem un prasībām — cik iespējams ātrāk savienoties ar erchercoga Ferdinanda un Maka armiju, un Kutuzovs, atzīdams šo savienošanos par neizdevīgu, starp pārējiem pierādījumiem par sava uzskata pareizību bija nodomājis parādīt austriešu ģenerālim, cik bēdīgā stāvoklī atradās pulki, kas nāca no Krievijas. Šādā nolūkā viņš arī gribēja doties pulkam pretim, un, jo sliktāks būtu pulka stāvoklis, jo virspavēlniekam būtu patīkamāk. Kaut gan adjutants šos sīkumus nezināja, viņš tomēr nodeva pulka komandierim kategorisku virspavēlnieka prasību, lai ļaudis būtu šineļos un pārvalkos un ka pretējā gadījumā virspavēlnieks būšot nemierā.

Uzklausījis šos vārdus, pulka komandieris nokāra galvu, klusēdams paraustīja plecus un ar sangvinisku žestu noplātīja rokas.

Nu esat gan savārījuši! — viņš noteica. Es taču jums teicu, Mihailo Mitrič, ja jau kā pārgājienā, tātad šineļos, — viņš pārmeta bataljona komandierim. — Ak tu kungs un dievs! — viņš piebilda un apņēmīgi izgāja priekšā. — Rotas komandieru kungi! — viņš iekliedzās komandēt pieradušā balsī. — Feldfēbeļus!… Vai drīz labpatiks ierasties? — viņš vaicāja atjājušajam adjutantam ar goddevīgu pieklājību, kas acīmredzot attiecās uz to personu, par kuru viņš runāja.

Pēc kādas stundas, rnan šķiet.

Vai pagūsim pārģērbt?

Nezinu, ģenerāl…

Pulka komandieris, pats apstaigādams rindas, norīkoja atkal pārģērbties šineļos. Rotu komandieri izklīda pa rotām, feldfēbeļi sāka rosīties (šineļi bija ne visai labā kārtībā), un tai pašā mirklī iepriekš kārtīgie, klusie četrstūri saviļņojās, izstiepās un iedunējās čalā. Visās malās zaldāti gan skrēja projām, gan skrēja klāt, ar pleciem pasviezdami, pāri galvai rāva nost somas, ņēma ārā šineļus un, augstu rokas slaistīdami, vilka tos mugurā.

Pēc pusstundas viss atkal bija iepriekšējā kārtībā, tikai četrstūri no melniem bija pārvērtušies pelēkos. Pulka komandieris atkal drebelīgā gaitā izgāja pulka priekšā un iztālēm to aplūkoja. . ,v

Kas tad tas? Kas tas? — viņš apstādamies iekliedzās. — Trešās rotas komandieri! .«.

Trešās rotas komandieri pie ģenerāļa! Komandieri pie ģenerāļa, trešās rotas pie komandiera!.., — pa rindām aizskanēja balsis, un adjutants skrēja sameklēt aizkavējušos oficieri.

Kad centīgo balsu klaigas, sagrozīdamas pavēli, kas tagad jau skanēja «ģenerāli uz trešo rotu», sasniedza mērķi, aicinātais oficieris atradās un, kaut gan bija jau pavecāks vīrs un nepieradis skriet, neveikli zābaku purniem zemē ķeroties, teciņus devās pie ģenerāļa. Kapteiņa seja pauda nemieru kā skolniekam, kam liek atbildēt nesagatavotu uzdevumu, Sarkanajā sejā (kas liecināja par nesātību) parādījās plankumi, un mute raustījās. Pulka komandieris noskatīja kapteini no galvas līdz kājām, kamēr tas, jo tuvāk, jo gausāk likdams soli, aizelsies pienāca gluži klāt.

Jus drīz sāksiet karavīrus ģērbt sarafānos! Ko tas nozīmē? — pulka komandieris bļāva, apakšžokli uz priekšu pastiepis un norādīdams trešās rotas rindās uz zaldātu fabrikas vadmalas šinelī, kas pēc krāsas atšķīrās no pārējiem. — Kur jūs pats bijāt? Gaidām virspavēlnieku ierodamies, bet jūs atstājat savu vietu? Ko? ,,. Es jūs gan mācīšu, uz parādi zaldātus ģērbt sieviešu lindrakos,,. Ko?…

Rotas komandieris, acu no priekšnieka nenovērsdams, cieSc, un ciešāk spieda divus pirkstus pie cepures naga, it kā pašlaik šai spiedienā saskatītu savu glābiņu.

Nu, ko klusējat? Kurš jums tur ir par ungāru saposts? — bargi jokoja pulka komandieris,

Jūsu ekselence,,.

Nu ko — «jūsu ekselence»? Jūsu ekselence! Jūsu ekselence! Bet ko jūsu ekselence — neviens nezina,

Jūsu ekselence, tas ir Dolohovs, degradētais … — kapteinis klusu sacīja,

Ko, vai viņš par feldmaršalu degradēts jebšu vai par zaldātu? Bet, ja zaldāts, tad jābūt apģērbtam kā visiem, pēc noteikumiem,

Jūsu ekselence, jūs paši viņam atļāvāt, ceļā.

Atļāvu? Atļāvu? Jūs, re, vienmēr tā, jaunie cilvēki,— pulka komandieris, jau mazliet aprimdams, norūca. — Atļāvu? Pateiksi jums kaut ko, bet jūs tūdaļ,,, — Pulka komandieris uz brītiņu apklusa. — Pateiksi jums kaut ko, bet jūs… Ko? — viņš atsāka, no jauna iekaisdams. — Papūlieties apģērbt ļaudis pieklājīgi…

Un pulka komandieris, uz adjutantu atskatīdamies, savā drebelīgajā gaitā devās pie pulka. Varēja redzēt, ka sapīkums viņam pašam pa prātam un ka viņš, apstaigādams pulku, meklē savām dusmām vēl kādu ieganstu. Sabrāzis vienu oficieri par nenospodrinātu zīmotni, kādu citu par nekārtīgu ierindu, viņš piegāja pie trešās rotas.

Kā-ā-ā tu stāvi? Kur tev kāja? Kāja kur? — pulka komandieris iebrēcās cietēja balsī vēl cilvēku piecu atstatumā ro Dolohova, kas bija ģērbies zilganā šinelī.

Dolohovs gausi izstiepa saliekto kāju un ar savu gaišo un nekautro skatienu pavērās ģenerālim tieši sejā.

Kāpēc zils šinelis? Nost! … Feldfēbeli Pārģērbt viņu, draņ… — viņš nepaguva izteikt līdz galam.

Ģenerāl, mans pienākums ir izpildīt pavēles, bet ne paciest… — Dolohovs steidzīgi ierunājās.

Ierindā nerunāt!.., Nerunāt, nerunāt!,..

Nevis paciest apvainojumus, — skaļi un skanīgi nobeidza Dolohovs.

Ģenerāļa un zaldāta acis sastapās. Ģenerālis apklusa, dusmīgi saraustīdams uz leju cieši savilkto ķrūšu lentu.

Papūlieties pārģērbties, lūdzu, — viņš aiziedams noteica.

II

— Brauc! — šai brīdī iekliedzās signalizētājs.

Pulka komandieris nosarcis pieskrēja pie zirga, drebošām rokām satvēra kāpsli, uzmetās zirgam mugurā, sakārtojās, izrāva zobenu un laimīgu, apņēmīgu seju, muti iešķībi pavēris, sagatavojās kliegt. Pulks noskurinājās kā putns, taisīdamies uzlidot, un sastinga.

Mier-r-r-rā! — iekliedzās pulka komandieris sirdi satricinošā balsī, kas šķita līksma sev pašam, barga pulkam un vēlīga atbraucējam priekšniekam.

Pa plato, kokiem apstādīto lielceļu, viegli atsperes šūpodams, straujos rikšos tuvojās sešjūgs ar augstu, gaišzilu Vīnes karieti. Karietei nopakaļ auļoja svīta un kroatu konvojs. Līdzās Kutuzovam sēdēja austriešu ģenerālis baltā mundierī, kas starp krievu melnajiem mundieriem izskatījās dīvains. Kariete apstājās pie pulka. Kutuzovs un austriešu ģenerālis par kaut ko klusu sarunājās, un Kutuzovs mazliet pasmaidīja, smagi celdams kāju no karietes kāpšļa, it kā te nemaz nebūtu šo divtūkstoš cilvēku, kas, elpu aizturējuši, vērās viņā un pulka komandierī.

Atskanēja komandas sauciens, atkal pulks šķindēdams nodrebēja, tverot šautenes «godam sveikt». Nāves klusumā kļuva dzirdama virspavēlnieka vārgā balss. Pulks norēca: «Vēlam veselību, jūsu ek-se-se-se-se-ce!» Un atkal viss sastinga. Sākumā Kutuzovs stāvēja uz vietas, kamēr pulks kustējās; tad Kutuzovs kopā ar balti ģērbto ģenerāli svītas pavadībā sāka apstaigāt rindas.

No tā, kā pulka komandieris salutēja virspavēlniekam, urbdamies tajā acīm, izstiepdamies un raustīdamies, kā viņš, uz priekšu salīcis, staigāja ģenerāļiem pakaļ pa rindām, tikko apvaldīdams drebelīgās kustības, kā salēcās pie katra virspavēlnieka vārda un katras kustības, — varēja redzēt, ka viņš savus apakšnieka pienākumus pilda ar vēl lielāku patiku nekā priekšnieka pienākumus. Pateicoties sava komandiera stingrībai un centībai, pulks bija ļoti labā stāvoklī, ja to salīdzināja ar citiem pulkiem, kas tai pašā laikā ieradās pie Braunavas. Iepakaļ palikušo un slimo bija tikai divi simti septiņpad- simt cilvēku. Un viss bija labā kārtībā, atskaitot apavus.

Kutuzovs izstaigāja pa rindām, retumis apstādamies un uzbilzdams pa laipnam vārdam oficieriem, kurus pazina no turku kara, un dažkārt arī zaldātiem. Allaž vien uzmezdams skatienu apaviem, viņš vairākkārt bēdīgi nogrozīja galvu un rādīja uz tiem austriešu ģenerālim ar tādu seju, ka, lai nu arī viņš nevienam to nepārmet, taču nevar neredzēt, cik tas nelāgi, Pulka komandieris pie tam ikreiz paskrējās uz priekšu, baidīdamies palaist garām kādu virspavēlnieka vārdu par viņa pulku. Kutuzovam nopakaļ tādā atstatumā, lai varētu sadzirdēt katru klusi teiktu vārdu, gāja cilvēku divdesmit liela svīta. Svītas kungi sarunājās savā starpā un lāgiem smējās. Tūliņ aiz virspavēlnieka viņam vistuvāk gāja skaists adjutants. Tas bjja kņazs Bolkonskis. Tam līdzās soļoja viņa biedrs Ņes- viekis, gara auguma štāba virsnieks, pārlieku resns, ar labsirdīgu, smaidīgu, glītu seju un valgām acīm. Ņesvic- kis tikko valdīja smieklus, vērodams melnīgsnējo huzāru oficieri, kas soļoja viņam blakām. Huzāru oficieris nepasmaidīdams, nemainīdams acu stingo izteiksmi, ar nopietnu seju lūkojās pulka komandiera mugurā un atdarināja katru tā kustību. Ikreiz, kad pulka komandieris nodrebēja un paliecās uz priekšu, gluži tāpat, uz mata tāpat nodrebēja un paliecās uz priekšu huzāru oficieris. Ņesvic- kis smējās un piegrūda citiem, lai skatās uz jokdari»

Kutuzovs lēni un gurdi gāja gar tūkstošiem acu, kas vai no pieres sprāga laukā, vērojot priekšnieku. Nonācis pret trešo rotu, viņš piepeši apstājās. Svīta, neparedzējusi šo apstāšanos, neviļus uzgrūdās viņam virsū.

Ā, Timohins! — iesaucās virspavēlnieks, pazinis sarkandeguni kapteini, kas bija dabūjis brāzienu zilā šineļa dēļ.

Šķita, ka nav iespējams vēl vairāk izstiepties, nekā bija izstiepies Timohins, kad pulka komandieris viņu rāja. Taču šobrīd, kad viņu uzrunāja virspavēlnieks, kapteinis izstiepās tā, ka likās, ja virspavēlnieks vēl kādu brītiņu uz viņu skatītos, kapteinis neizturētu; un tāpēc Kutuzovs, acīmredzot sapratis viņa stāvokli un vēlēdams kapteinim visu labu, steigšus novērsās. Pār Kutuzova tuklo, rētas izkropļoto seju pārskrēja tikko jaušams smaids.

Vēl viens Izmailas biedrs, — viņš teica. — Drošsirdīgs oficieris! Vai esi ar viņu mierā? — Kutuzovs vaicāja pulka komandierim.

Un pulka komandieris, pašam to neredzot, kā spoguli atspoguļodamies huzāru oficierī, nodrebēja, pagājās uz priekšu un noskaldīja;

Ļoti mierā, jūsu augstā ekselence!

Ikvienam mums ir savas vājības, — Kutuzovs noteica, smaidīdams un iedams tālāk. — Vinš. bija pieķēries Bakham.

Pulka komandieris nobijās, vai tikai viņš nav pie tā vainīgs, un nekā neatbildēja. Sai brīdī oficieris pamanīja kapteini ar sarkano degunu un cieši sajozto vēderu un tik veiksmīgi atdarināja viņa seju un stāju, ka Ņesvickis nespēja valdīt smieklus. Kutuzovs pagriezās atpakaļ. Varēja redzēt, ka oficieris spēj valdīt pār savu seju kā vien gribēdams: tai mirklī, kad Kutuzovs griezās apkārt, oficieris paguva izvaibstīt seju, bet tūliņ uz vietas pieņemt visnopietnāko, godbijīgāko un nevainīgāko izskatu.

Trešā rota bija pēdējā, un Kutuzovs nogrima domās, acīmredzot pūlēdamies ko atcerēties, Kņazs Andrejs atstāja svītu un franciski klusu pateica: S — Jūs pavēlējāt atgādināt par degradēto Dolohovu šajā pulkā.

Kur te ir Dolohovs? — Kutuzovs jautāja.

Dolohovs, jau pārģērbies pelēkā zaldātu šinelī, negaidīja, lai viņu izsauc, Slaids, gaišmatains zaldāts ar dzidrām, zilām acīm iznāca no ierindas. Viņš tuvojās virspavēlniekam un nostājās «godam sveikt».

Pretenzijas? —* Kutuzovs, mazliet samācies, noprasīja.

Tas ir Dolohovs, — kņazs Andrejs paskaidroja.

Ā! — Kutuzovs iesaucās. — Ceru, ka šī mācība tevi labos, kalpo krietni. Ķeizars ir žēlīgs. Arī es tevi neaizmirsīšu, ja būsi pelnījis.

Zilās, dzidrās acis lūkojās uz virspavēlnieku tikpat pārgalvīgi kā uz pulka komandieri, ar savu izteiksmi it kā saplosīdamas konvencionālo aizkaru, kas tik tālu šķīra virspavēlnieku no zaldāta.

Lūdzu tikai vienu, jūsu augstā ekselence, — viņš sacīja savā skanīgajā, noteiktajā, nesteidzīgajā balsī. — Lūdzu, dodiet man izdevību izlīdzināt savu vainu un pierādīt savu padevību kungam un ķeizaram un Krievijai.

Kutuzovs novērsās. Viņa acīs pavīdēja tas pats smaids kā tobrīd, kad viņš novērsās no kapteiņa Timohina. Viņš novērsās un saviebās, it kā gribēdams ar to rādīt, ka visu, ko Dolohovs viņam sacīja un ko varēja sacīt, viņš jau sen, sen zina, ka tas viss viņam apnicis un nepavisam nav tas, kas vajadzīgs. Viņš pagriezās un devās uz karieti.

Pulks sadalījās rotās un virzījās uz paredzētajām mītnēm netālu no Braunavas, kur cerēja saņemt apavus un apģērbus un atpūsties pēc grūtajiem pārgājieniem.

Vai jūs uz mani nedusmojaties, Prohor Ignatje- vič? — pulka komandieris vaicāja, pasteigdamies garām trešajai rotai, kas virzījās uz tai paredzēto vietu, un piejādams klāt kapteinim Timohinam, kas gāja rotai pa priekšu. Pulka komandiera seja pēc laimīgi noritējušās skates pauda nevaldāmu prieku. — Ķeizara dienests… nedrīkst… gadās dažkārt ierindā sabrāzt… Pats atvainošos pirmais, jūs mani pazīstat… Ļoti pateicos! — Un viņš sniedza rotas komandierim roku.

Apžēlojieties, ģenerāl, vai tad es drīkstu! — attrauca kapteinis, degunam sarkstot, smaidīdams, pie tam kļuva redzams, ka viņam trūkst divu priekšējo zobu, kas bija izsisti ar šautenes laidi pie Izmailas.

Un Dolohova kungam pasakiet, ka es viņu neaizmirsīšu, lai nebēdā. Jā, sakiet lūdzami, es vienmēr esmu gribējis pajautāt, kā viņš uzvedas. Un vispār,.,

Dienestā ļoti kārtīgs, jūsu ekselence,, ♦ bet raksturs … — Timohins novilka.

Kā, kas ar raksturu? — pulka komandieris taujāja.

Uznāk, jūsu ekselence, dažudien, — kapteinis stāstīja, — tepat ir prātīgs, ir mācīts, ir lādzīgs. Bet tad atkal tīrais zvērs. Polijā tikko žīdu nenosita, ja gribat zināt…

Nu jā, nu jā, — pulka komandieris pārtrauca, — vajag tomēr jaunu cilvēku nelaimē pažēlot. Taču augsti sakari … Tad jūs nu …

Klausos, jūsu ekselence, — uzķēra Timohins, ar smaidu likdams manīt, ka saprot priekšnieka vēlēšanos.

Nu jā, nu jā.

Pulka komandieris sameklēja rindās Dolohovu un pieturēja zirgu.

Līdz pirmajai kaujai — uzplečus, — viņš tam pateica.

Dolohovs atskatījās, neteica ne vārda, un viņa smaidošā mute paturēja savu zobgalīgo izteiksmi.

Nu, labi, — pulka komandieris turpināja. — Ļaudīm no manis pa mēriņam degvīna, — viņš piebilda, lai zaldāti dzirdētu. — Pateicos visiem! Paldies dievam! — Un viņš, pasteidzies rotai garām, piejāja pie citas.

Neko sacīt, viņš tiešām lāga vīrs, ar tādu var sadzīvot, — Timohins teica subalternoficieriin, kas soļoja viņam līdzās.

Ar vārdu sakot — sirds karalis (pulka komandieris bija iedēvēts par sirds karali)! — smiedamies atsaucās subalternoficieris.

Priekšniecības labā oma pēc skates pielipa arī zaldātiem. Rota soļoja ņipri. Visās malas tērzējot sasaucās zaldātu balsis.

Bet kā tad daudzināja, Kutuzovs esot ar vienu aci?

Vai tad nav? Pagalam vienacis.

Nekā… brāl, acīgaks par tevi. Zābakus ij autus — visu aplūkoja.

Kā viņš, brālīt, paskatījās man uz kājām.,, nu! es domāju …

Bet tas otrs, austriķis, kas bija viņam līdzi, taisni vai ar krītu noziests. Balts kā vieni milti. Laikam jau šo tikpat kā amunīciju tīra!

Kā tur bija, Fedešov,,, vai tika teicis, kad isti sākšoties kaušanās? Tu tur tuvāk stāvēji? Runāja jau, ka Braunavā pats Bunaparte stāvot,

-— Bunaparte stāvot! Eka nu muld, aunagalva! Pats nezina! Tagadiņ prūsis dumpojas. Austriķis viņu, teikt,

ņemas pievaldīt. Kad tas būs rāms, tad tik ies vaļā karš ar Bunaparti. Bet šis te melš — Brunavā Bunaparte stāvot! Tūliņ redz, ka muļķis. Tu labāk klausies!

Ekur velni, tie korteļnieki! Piektā rota vej kur jau ciemā griež iekšā, tie paspēs biezputru izvārīt, kad mēs vēl nebūsim galā.

Dod sausiņu, velns!

Bet vai tu man vakar tabaku devi? Tebe nu, brāl. Nu še, dievs ar tevi!

Būtu jel piestājuši, citādi vēl verstis piecas sukāsim neēduši.

Kā tad, jauki būtu bijis, ja vācieši mums karietes piebraukuši. Laid, sak, kā kungsl

Bet šite, brālīt, pagalam mežonīga tauta. Tur vēl tā kā poļi bija, tikpat jau krievu valdības ļauži, bet taga- dīt, brāl, tīri vācieši vien.

Dziedātāji, uz priekšu! — noskanēja kapteiņa sauciens.

Un rotas priekšgalā no dažādām rindām saskrēja cilvēku divdesmit. Bundzinieks — dziesmas sācējs — pagriezās ar seju pret dziedātājiem un, roku pavicinājis, uzvilka gauduligu zaldātu dziesmu, kas sākās ar vārdiem «Vai tur ausmiņa, saulīte iedegās…» un beidzās «Tad ta, brāļi, slavu gūsim lidz ar tēvu Kamenski…». Sī dziesma bija sacerēta Turcijā, un tagad to dziedāja Austrijā, tikai ar to pārmaiņu, ka «tēvu Kamenski» vietā iesprauda vārdus «tēvu Kutuzovu».

Norāvis pa zaldātu paražai šos pēdējos vārdus un sa- vicinājis rokas, it kā kaut ko zemē mezdams, bundzinieks, kalsns un skaists gadu četrdesmit vecs zaldāts, stingri aplūkoja dziedātājus un samiedza acis. Tad, pārliecinājies, ka visu skatieni pievērsti viņam, it kā piesardzīgi pacēla abās rokās pāri galvai kādu neredzamu, dārgu lietu, paturēja tā dažus acumirkļus un piepeši pārgalvīgi nosvieda:

Ak tu, lievenīti manu!

«Manu jauno lievenīt…» divdesmit balsis uztvēra, un karotnieks ar visu savu smago amunīciju draiski izskrēja priekšā un gāja atmuguriski rotai pa priekšu, plecus gorīdams un ar savām karotēm nez kam draudēdams. Zaldāti, dziesmas taktī rokas mētādami, lika platu soli, neviļus reizē cilādami kājas. Rotas aizmugurē atskanēja riteņu graboņa, atsperu ņirkstēšana, zirgu pakavu di- poņa. Kutuzovs ar svītu griezās atpakaļ uz pilsētu. Virspavēlnieks pamāja, lai ļaudis tālāk iet brīvi, un viņa sejā un visās viņa pavadoņu sejās paplaiksnījās prieks, dzirdot dziesmas skaņas, vērojot dejojošo zaldātu un rotu, kas soļoja jautri un mundri. Otrās rindas labajā spārnā, gar kuru kariete brauca rotai garām, neviļus vērību saistīja zilacainais zaldāts Dolohovs, kas sevišķi braši un graciozi soļoja dziesmas taktī un raudzījās garāmbraucējiem sejā ar tādu izteiksmi, it kā viņš nožēlotu visus, kas patlaban nesoļoja rotā. Huzāru kornets no Kutuzova svītas, kas bija ākstījies, atdarinādams pulka komandieri, palika karietei iepakaļ un piejāja pie Dolohova.

Huzāru kornets Zerkovs kādu laiku Pēterburgā bija piederējis pie tās trakulīgās sabiedrības, kuru vadīja Dolohovs. Ārzemēs Zerkovs bija sastapis Dolohovu kā zaldātu, taču nebija turējis par vajadzīgu to pazīt. Tagad, pēc Kutuzova sarunas ar degradēto, viņš to uzrunāja līksmi kā senu draugu.

Draugs mīļais, kā iet? — viņš tam uzsauca, dziesmai skanot, sava zirga soļus pielāgodams rotas gaitai.

Kā iet? — Dolohovs vēsi atjautāja. — Kā redzi.

Straujā dziesma piešķīra sevišķu nozīmi vaļīgās jautrības noskaņai, ar kādu runāja Zerkovs, un Dolohova atbilžu tīšajam vēsumam.

Nu, kā satiec ar priekšniecību? — Zerkovs apjautājās.

Nekas, lāga cilvēki. Kā tad tu štābā esi ielavījies?

Esmu piekomandēts, dežurēju.

Viņi laiciņu klusēja.

«Izsalaida vanagu no platās-i piedurknes,» stāstīja dziesma, neviļus modinādama žirgtu, līksmu noskaņu. Viņu saruna droši vien būtu gluži citāda, ja tie nerunājusi, dziesmai skanot.

Ko, vai tiesa, ka austrieši esot sakauti? — Dolohovs apjautājās.

•— Velns viņus sazina, tā runā.

Man prieks, — Dolohovs atteica īsi un skaidri, kā to prasīja dziesma.

Kas ir, atnāc pie mums kādu vakaru, saspēlēsim, — Zerkovs aicināja.

Jums laikam daudz naudas saviesies?

Atnāc.

Nevar. Svēti nosolījos. Nedzeru un nespēlēju, ka- mēr netikšu paaugstināts.

Kas tur nu, līdz pirmajai kaujai..,

Gan jau redzēs.

Atkal viņi brīdi klusēja.

Iegriezies gan, ja ko vajag, štābā allaž palīdzēs ,«, — teica Zerkovs.

Dolohovs pavīpsnāja.

Labāk neraizējies! Ja man ko vajag, es lūgties neeju, paņemu pats.

Lai nu, lai, es tikai tāpat vien ..,

Nu, es ari tāpat,

Sveiks.

Paliec sveiks ..,

…Gana augstu, gana tālu Prom uz dzimto zemi trauc ,, ,

Zerkovs piespieda piešus zirgam, kas reizes trīs tramīgi pārcilāja kājas, nezinādams, ar kuru sākt, tad attapa un tāpat dziesmas taktī aizlaidās auļos garām rotai, lai panāktu karieti.

III

Atgriezies no skates, Kutuzovs, austriešu ģenerāļa pavadīts, iegāja savā kabinetā un, pasaucis adjutantu, lika tam padot dažus papīrus ar ziņām par ieradušos karapulku stāvokli un vēstules, kas bija saņemtas no ercher- coga Ferdinanda, priekšējās armijas pavēlnieka. Kņazs Andrejs Bolkonskis iegāja virspavēlnieka kabinetā ar pieprasītajiem papīriem. Pie galda, noliekušies pār izklāto plānu, sēdēja Kutuzovs un Austrijas galma kara padomes loceklis.

A… — izmeta Kutuzovs, atskatīdamies uz Bol- konski, it kā ar šo skaņu aicinādams adjutantu pagaidīt, un turpināja franciski iesākto sarunu.

Es saku tikai to, ģenerāl, — Kutuzovs runāja ar tīkamu eleganci izteiksmē un intonācijā, kas lika ieklausīties ikvienā nesteidzīgi teiktajā vārdā. Varēja redzēt, ka Kutuzovs arī pats ar patiku klausījās sevī. — Es saku

tikai to, ģenerāl, ja šis pasākums būtu atkarīgs no manas personīgās vēlēšanās, tad viņa majestātes ķeizara Franča griba sen būtu izpildīta. Es jau sen būtu pievienojies erchercogam. Un ticiet manam goda vārdam, ka man personīgi būtu liels prieks nodot augstāko armijas vadību par mani gudrākam un izveicīgākam ģenerālim, kuru Austrijā ir tāda pārpilnība, un novelt no saviem pleciem visu šo smago atbildību. Taču apstākļi dažkārt ir par mums stiprāki, ģenerāl.

Un Kutuzovs pasmaidīja, it kā teikdams: «Jums ir pilnīgas tiesības man neticēt, un man pat ir gluži vienalga, vai jūs man ticat vai ne, taču jums nav iemesla man to sacīt. Tur jau ir tas joks.»

Austriešu ģenerālis izskatījās neapmierināts, taču viņš nevarēja atbildēt Kutuzovam citādi kā tādā pašā tonī.

Gluži otrādi, — viņš teica īdzīgā un piktā balsī, kas bija krasā pretrunā viņa vārdu glaimīgajam saturam, — gluži otrādi, viņa majestāte augstu vērtē jūsu ekselences līdzdalību kopējā lietā; taču mēs domājam, ka pašreizējā vilcināšanās krievu slavenajiem karapulkiem un to virspavēlniekiem laupa izdevību gūt laurus, ko tie paraduši plūkt kaujās, — viņš nobeidza acīmredzot jau iepriekš sagatavoto frāzi.

Kutuzovs palocījās aizvien vēl ar to pašu smaidu.

Bet es esmu pārliecināts un, pamatojoties uz pēdējo vēstuli, ar ko mani pagodināja viņa augstība erchercogs Ferdinands, domāju, ka Austrijas karapulki tik izveicīga palīga vadībā, kāds ir ģenerālis Maks, tagad jau izcīnījuši galīgu uzvaru un tiem mūsu palīdzība vairs nav vajadzīga, — Kutuzovs sacīja.

Ģenerālis sarauca pieri. Kaut arī nebija noteiktu ziņu par austriešu sakāvi, taču bija pārāk daudz apstākļu, kas apstiprināja vispārējās nelabvēlīgās baumas; un tāpēc Kutuzova izteiktā doma par austriešu uzvaru stipri izklausījās pēc izsmiekla. Taču Kutuzovs rāmi smaidīja, joprojām ar to pašu izteiksmi, kas liecināja, ka viņam ir tiesības tā domāt. Tiešām, pēdējā vēstule, ko viņš bija saņēmis no Maka armijas, ziņoja viņam par uzvaru un visai izdevīgu armijas stratēģisko stāvokli.

Padod šurp to vēstuli, — sauca Kutuzovs, vērsda- mies pie kņaza Andreja. — Lūk, esiet tik laipns, — un Kutuzovs ar zobgalīgu smīnu lūpu kaktiņos vāciski nolasīja ģenerālim sekojošo vietu no erchercoga Ferdinanda vēstules: «\Vir haben vollkommen zusammengehaltene Krāfte, tiahe an 70 000 Mann, um den Feind, wenn er denn Lech passierte, cingreifen utid schlagen zu konnen, Wir konnen, da wir Meister von Ulm sind, den Vortheil, auch von beiden Ufern der Donati Meister zu bleiben, nicht verlieren; mithin auch jeden Augenblick, wenn der Feind den Lech nicht passierte, clie Donau ūbersetzen, uns auf seine Communikations-Linie werfen, die Donau unterhalb repassieren und dem Feinde, wenn er sich gegen unsere treue Alliierte mit ganzer Macht wenden wollte, seine Absicht alsbatd vereiteln. Wir werden auf solche Weise dem Zeitpunkt, wo die Kaisertich-Russische Armee aus- geriisiel sein wird, muthig entgegenharren, und sodann leicht gemeinschaftlich die Moglichkeit finden, dem Feinde das Schicksal zuzubereiten, so er uerdient.» [151] [1] «Mums ir pilnīgi sakopoti spēki, ap 70 000 vīru, lai varētu ienaidniekam uzbrukt un to sakaut, ja tas celtos pāri Lehai. Tā kā Ulma ir jau mūsu rokās, mēs varam paturēt priekšrocību pārvaldīt abus Donavas krastus; tātad jebkurā brīdī, ja arī ienaidnieks nepārietu Lehu, mēs varam pārcelties pāri Donavai, uzbrukt viņa komunikācijas līnijai, lejāk pāriet atkal atpakaļ pār Donavu un, ja ienaidnieks ar visu savu spēku vērstos pret mūsu uzticamajiem sabiedrotajiem, viņa nolūku tūdaļ aizkavēt. Tādā kārtā mēs ar drošu sirdi gaidīsim to brīdi, kad ķeizariskā krievu armija būs pilnīgi apbruJ ņota, un tad kopīgi viegli atradīsim iespēju sagatavot ienaidniekām tādu likteni, kādu tas pelnījis.»

Beidzis šo teikumu, Kutuzovs smagi nopūtās un uzmanīgi un vēlīgi pavērās uz galma kara padomes locekli.

Bet jūs taču zināt, jūsu ekselence, gudro mācību, kas ieteic vienmēr iepriekš iedomāties Jaunāko, — teica austriešu ģenerālis, acīmredzot vēlēdamies izbeigt jokus un ķerties pie lietas.

Viņš neapmierināts atskatījās uz adjutantu.

Atvainojiet, ģenerāl, — Kutuzovs viņu pārtrauca un arī pagriezās pret kņazu Andreju. — Lūk, ko, mans mīļais, paņem no Kozlovska visus mūsu izlūku ziņojumus. Te būs divas vēstules no grāfa Nostica, te vēstule no viņa augstības erchercoga Ferdinanda, te vēl, — viņš teica, sniegdams tam dažus papīrus. — Un no visa tā glīti franču valodā sastādi memorandum, rakstiņu, lai visas ziņas, kādas mums bija par austriešu armijas darbību, būtu pārskatāmas. Nu tā, un tad pasniedz viņa ekselencei.

Kņazs Andrejs nolieca galvu par zīmi, ka ar pirmajiem vārdiem sapratis ne vien to, ko Kutuzovs viņam teica, bet arī to, ko tas būtu vēlējies teikt. Viņš savāca papīrus un palocījies, klusu soļodams pa paklāju, izgāja pieņemamā istabā.

Kaut gan vēl nebija pagājis nekāds ilgais laiks, kopš kņazs Andrejs atstāja Krieviju, viņš pa šo laiku bija stipri pārvērties. Sejas izteiksmē, kustībās, gaitā gandrīz nemaz nevarēja manīt agrāko izlikšanos, gurdumu un laiskumu; viņš izskatījās kā cilvēks, kam nav vaļas domāt par iespaidu, kādu tas atstāj uz citiem, un ko aizrāvis tīkams un interesants darbs. Viņa seja pauda vairāk apmierinātības ar sevi un apkārtējiem; smaids un skatiens bija jautrāks un pievilcīgāks.

Kutuzovs, ko viņš panāca jau Polijā, saņēma viņu ļoti laipni, apsolīja neaizmirst, deva viņam priekšroku starp citiem adjutantiem, ņēma līdzi uz Vīni un uzticēja nopietnākus uzdevumus. No Vīnes Kutuzovs rakstīja savam vecajam biedram, kņaza Andreja tēvam.

«Jūsu dēls,» viņš rakstīja, «dod cerības kļūt par oficieri, kas ar savu darbību, stingrību un centību izcelsies pāri vidusmēram. Uzskatu sevi par laimīgu, ka manā rīcībā ir šāds padotais.»

Kutuzova štābā starp dienesta biedriem un vispār armijā kņazam Andrejam, gluži tāpat kā Pēterburgas sabiedrībā, bija divas pilnīgi pretējas reputācijas. Vieni, mazākums, atzina kņazu Andreju par kaut ko pavisam citādu nekā paši un visi pārējie cilvēki, gaidīja, ka viņš gūs lielus panākumus, klausīja viņu, jūsmoja par viņu un atdarināja viņu; un satiksmē ar šiem cilvēkiem kņazš Andrejs bija vienkāršs un patīkams. Citi, vairākums, kņazu Andreju neieredzēja, uzskatīja par uzpūtīgu, saltu un nepatīkamu cilvēku. Taču attiecībā pret šiem ļaudfm kņazs Andrejs prata sevi nostādīt tā, ka viņu cienīja Urt pat baidījās no viņa.

Iznācis no Kutuzova kabineta pieņemamā istabā, kņazs Andrejs ar papīriem piegāja pie sava biedra, dežurējošā adjutanta Kozlovska, kas ar grāmatu rokā sēdēja ļMē loga.

Nu, kas ir, kņaz? — Kozlovskis iejautajas,

Pavēlēts sastādīt rakstu, kāpēc neejam uz priekšu.

Un kāpēc?

Kņazs Andrejs paraustīja plecus.

Vai nav ziņu no Maka? — Kozlovskis vaicāja.

Nav.

Ja būtu taisnība, ka viņš sakauts, tad būtu atsūtīts ziņojums.

Droši vien, — kņazs Andrejs noteica un devās uz ārdurvīm; bet tobrīd viņam pretim, durvis aizcirzdams, pieņemamā istabā strauji ienāca stalts austriešu ģenerālis, acīm redzami tikko atbraucis, ģērbies svārkos, ar melnu lakatu apsietu galvu un Marijas Terēzes ordeni kaklā. Kņazs Andrejs apstājās.

Ģenerālanšefs Kutuzovs? — atbraukušais ģenerālis aši nobēra krasi vāciskā izrunā, paraudzīdamies uz abām pusēm, un neapstājies devās uz kabineta durvīm.

Ģenerālanšefs aizņemts, — Kozlovskis sacīja, steigšus tuvodamies nepazīstamajam ģenerālim un nostādamies tam ceļā uz durvīm. — Kā pavēlēsiet pieteikt?

Nepazīstamais ģenerālis nicīgi no augšas uz leju noskatīja augumā nelielo Kozlovski, it kā brīnīdamies, ka viņu var nepazīt.

Ģenerālanšefs aizņemts, — Kozlovskis mierīgi atkārtoja.

Ģenerāļa seja apmācās, lūpas noraustījās un ietrīsējās. Viņš izņēma piezīmju grāmatiņu, aši kaut ko uzskrīpsnāja ar zīmuli, izplēsa lapiņu, atdeva, straujiem soļiem piesteidzās pie loga, sviedin nosvieda savu augumu uz krēsla un pārlaida skatienu istabā esošajiem, it kā jautādams: kāpēc gan tie uz viņu skatās? Tad ģenerālis pacēla galvu, izstiepa kaklu, šķiet, dzīrās ko teikt, taču tūdaļ, it kā sākdams savā nodabā nevērīgi ko dungot, izgrūda dīvainu skaņu, kas turpat arī aprāvās. Kabineta durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās Kutuzovs. Ģenerālis ar apsieto galvu, it kā bēgdams no briesmām, salīcis, aši cilādams izstīdzējušās kājas, lieliem soļiem piegāja pie Kutuzova.

Vous voyez le malheureux Mack, [152] [1] — Jūs redzat nelaimīgo Maku.— viņš teica aizlauztā balsī,

Kutuzovs stāvēja kabineta durvīs, un viņa vaigs dažus acumirkļus palika gluži nekustīgs. Tad kā vilnis pār viņa seju pārslīdēja grumba, piere izlīdzinājās; viņš godbijīgi nolieca galvu, pievēra acis, klusēdams palaida garām Maku un, iegājis pats, aizdarīja durvis,

Jau agrāk izplatījušās baumas par austriešu sakāvi pie Ulmas un visas armijas padošanos gūstā izrādījās patiesas. Pēc pusstundas jau dažādos virzienos tika izsūtīti adjutanti ar pavēlēm; tas pierādīja, ka drīzumā arī krievu karapulkiem, kas līdz šim kavējās bezdarbībā, būs jāsastopas ar ienaidnieku.

Kņazs Andrejs bija viens no tiem retajiem štāba oficieriem, ko galvenokārt interesēja vispārējā kara norises gaita. Ieraudzījis Maku un dabūjis dzirdēt sīkumus par tā sakāvi, viņš saprata, ka puse kampaņas zaudēta, saprata, cik grūtā stāvoklī atrodas krievu karapulki, un dzīvi iedomājās, kas gaidāms armijai, kā arī lomu, kāda tajā būs lemta viņam. Neviļus viņš juta saviļņojuma pilnu prieku, domājot par pašpaļāvīgās Austrijas apkaunojumu un par to, ka varbūt pēc nedēļas viņam nāksies redzēt krievu sadursmi ar frančiem, pirmo kopš Suvorova, un pašarn tajā piedalīties. Taču viņš baidījās no Bona- parta ģēnija, kas varēja izrādīties spēcīgāks par visu krievu karaspēka drošsirdību, un reizē ar to nevarēja pieļaut sava varoņa kaunu.

Šo domu saviļņots un satraukts, kņazs Andrejs steidzās savā istabā, lai rakstītu tēvam, kuram viņš mēdza rakstīt ik dienas. Gaitenī viņš sagrūdās ar savu istabas biedru Ņesvicki un jokupēteri Zerkovu; viņi kā parasti par kaut ko smējās.

Ko tu tik drūms? — apjautājās Ņesvickis, pamanījis kņaza Andreja bālo seju un spožumu acīs.

Nav par ko līksmot, — Bolkonskis atteica.

Tobrīd, kad kņazs Andrejs sagrūdās ar Ņesvicki un Zerkovu, no gaiteņa otra gala viņiem pretim nāca štrauhs, austriešu ģenerālis, kas bija piekomandēts Kutuzova štābam, lai uzraudzītu krievu armijas apgādi ar pārtiku, un galma kara padomes loceklis; abi bija ieradušies tikai vakar. Platajā gaitenī bija vietas diezgan, lai ģenerāļi ērti tiktu garām trim oficieriem, taču Zerkovs, atgrūzdams ar roku Ņesvicki, aizelsies iesaucās:

Nāk!.,, Nāk!,,, Paejiet pie malas, grieziet ceļu! Lūdzu, ceļu!

Ģenerāļi gāja garām, redzami vēlēdamies izvairīties no apgrūtinošiem pagodinājumiem. Jokupētera Zerkova sejā pēkšņi ieplaiksnījās muļķīgs prieka smaids, ko viņš, šķiet, nespēja apvaldīt.

Jūsu ekselence, — viņš vāciski teica, pavirzīdamies priekšā un uzrunādams austriešu ģenerāli. — Man ir tas gods jūs apsveikt.

Viņš nolieca galvu un neveikli kā bērns, kas mācās dejot, sāka pievilkt drīz vienu, drīz otru kāju.

Ģenerālis, galma kara padomes loceklis, bargi paraudzījās viņā; taču, pamanījis muļķīgā smaida nopietnību, nespēja liegt mirkli uzmanības. Viņš piemiedza acis, rādīdams, ka klausās.

Man ir tas gods jūs apsveikt, ģenerālis Maks ieradies gluži sveiks, tikai te mazliet ieskrambāts, — Zerkovs piebilda, starodams smaidā, un rādīja sev uz galvu.

Ģenerālis sabozās, novērsās un gāja tālāk.

Gott, wie naiv! [153] [1] —- Ak dievs, cik vientiesīgi!— paspēris dažus soļus, viņš pikti norūca.

Ņesvickis, skaļi smiedamies, apskāva kņazu Andreju, bet Bolkonskis, vēl vairāk nobālis, ar niknu seju atgrūda viņu un pievērsās Zerkovam. Nervozais satraukums, kādā viņu bija novedis Maka izskats, ziņa par tā sakāvi un domas par likteni, kas sagaida krievu armiju, izlauzās sa- niknojumā par Zerkova nevietā palaisto joku.

Ja jūs, cienītais kungs, — viņš dzēlīgi ierunājās, apakšžoklim viegli drebot, — gribat būt āksts, tad es nevaru jums to liegt; bet ņemiet vērā, ja jūs vēlreiz uzdrošināsieties ākstīties, man klātesot, tad es jūs pamācīšu, kā uzvesties.

Ņesvickis un Zerkovs bija tik pārsteigti par šo izlēcienu, ka, ne vārda nebilzdami, acis iepletuši, blenza uz Bolkonski.

r— Kas tur nu, es taču tikai apsveicu, — Zerkovs taisnojās.

Es ar jums nejokoju, lūdzu, klusējiet! — Bolkonskis uzkliedza un, paņēmis Ņesvicki pie rokas, aizgāja no Zerkova, kas neattapa, ko atbildēt.

Nu, ko tu, brāl, — Ņesvickis mierinādams teica.

Kā — ko? — kņazs Andrejs atjautāja, aiz uztraukuma apstādamies. Saproti jel, kas mēs esam — oficieri, kas kalpo savam caram un tēvzemei un priecājas par kopējiem panākumiem, un skumst par kopēju neveiksmi, vai ari sulaiņi, kam nav nekādas daļas gar kungu darīšanām. Ģuarante miltes hommes massacrēs et l'armee de nos allies dētreuite, et vous trouvez lā le mot pour rire, — viņš teica, it kā ar šo franču frāzi apstiprinādams savus uzskatus. — C'est bien pour un gargon de rten, comme cet individu dont vous avez fait un ami, mais pas pour vous, pas pour vous. [154] [1] Četrdesmit tūkstoši cilvēku gājuši bojā, un mūsu sabiedroto armija iznicināta, un jūs vēl varat jokot. Tas ir piedodams tikai tādam pienapuikam kā šis sprukstiņš, ko jūs uzskatāt par savu draugu, bet ne jums, ne jums.Tā jokus dzīt var tikai zeņķi, — kņazs Andrejs piebilda krieviski, izrunādams šo vārdu ar franču akcentu, pamanījis, ka Zerkovs vēl var viņu dzirdēt.

Viņš pagaidīja, vai kornets ko neatbildēs. Taču kornets pagriezās un izgāja no gaiteņa.

IV

Pavlogradas huzāru pulks stāvēja divas jūdzes no Braunavas. Eskadrons, kurā par junkuru kalpoja Nikolajs Rostovs, bija izvietots vācu ciemā Zalceneka. Eskadrona komandierim rotmistram Deņisovam, ko visā kavalērijas divīzijā pazina ar Vaskas Deņisova vārdu, bija ierādītas labākās telpas visā ciemā. Junkurs Rostovs, kopš bija panācis pulku Polijā, dzīvoja kopā ar eskadrona komandieri.

Vienpadsmitajā oktobrī, tai pašā dienā, kad galvenajā mītnē ziņa par Maka sakāvi bija visus sacēlusi kājās, eskadrona štābā karalauka dzīve mierīgi ritēja pa vecam. Deņisovs, kas visu nakti bija spēlējis kārtis, vēl nebija pārnācis, kad Rostovs rīta agrumā jāšus atgriezās no furāžas sagādes. Rostovs, ģērbies junkura mundierī, piejāja pie lieveņa, spēji apturējis zirgu, ar lokanu un vingru kustību pārsvieda kāju, brītiņu pastāvēja kāpslī, it kā negribēdams šķirties no zirga, beidzot nolēca zemē un pasauca ziņnesi.

Ei, Bondarenko, mīļo draudziņ, — viņš uzsauca hu- zāram, kas pa kaklu pa galvu steidzās pie zirga. — Pavadā, draudziņ, — viņš palūdza ar to brālīgo un līksmo maigumu, kādā ar visiem mēdz runāt krietni jauni cilvēki, kad tie jūtas laimīgi.

Klausos, jūsu gaišība, — atbildēja mazkrievs, jautri papurinādams galvu.

Pielūko tikai, izvadā krietni!

Arī otrs huzārs metās pie zirga, taču Bondarenko jau bija pārsviedis laužņu pavadu. Varēja manīt, ka junkurs mēdz dot krietnu dzeramnaudu un ka izdevīgi viņam pakalpot. Rostovs noglāstīja zirgam kaklu, pēc tam skaustu un apstājās uz lieveņa.

«Vareni! Kas tas būs par zirgu!» viņš pats sev teica un, smaidīdams un zobenu pieturēdams, piešiem šķindot, uzskrēja uz lieveņa. Vācu zemnieks adītā vamzī ar benīti galvā un mēslu dakšām rokā pabāza galvu no kūts, kur tikko bija mēzis. Rostovu ieraugot, vācieša seja uzreiz noskaidrojās. Viņš līksmi pasmaidīja un pamirkšķināja ar acīm. «Sclidn, gut Morgen! Schdn, gut Morgen!» [155] [1] — laburītu! Laburītu!viņš atkārtoja, acīmredzot būdams priecīgs apsveicināt jaunekli.

Schon fleifiig? [156] [1] — jau tik čakli?— atņēma rostovs joprojām ar to pašu priecīgo, brālīgo smaidu, kas nedzisa viņa mundrajā sejā. — Hoch Oestreicher! Hoch Russen! Kaiser Alexan- der hoch! [157] [1] — Lai dzīvo austrieši! Lai dzīvo krievi! Ķeizaram Aleksandram

urāl— viņš uzsauca vācietim, atkārtodams vārdus, ko saimnieks bieži mēdza daudzināt.

Vācietis sāka smieties, iznāca pavisam laukā no kūts, norāva savu benīti un, savicinājis to pāri galvai, iesaucās:

Und die ganze \Velt hoch! [158]

Arī Rostovs pats gluži tāpat kā vācietis savicināja pār galvu cepuri un smiedamies nokliedza: «Und Vivat die ganze Welt!»[1] — Un visai pasaulei urā! Kaut gan ne vācietim, kas tīrīja kūti, ne Rostovam, kas bija braukājis ar vadu pēc siena, nebija nekāda sevišķa iemesla priecāties, abi šie cilvēki laimīgā ielīksmē un brālīgā mīlestībā pavērās viens otrā, pamāja ar galvu, apliecinādami savstarpēju mīlestību, un smaidīdami devās katrs uz savu pusi — vācietis uz kūti, bet Rostovs uz istabu, kurā dzīvoja kopā ar Deņisovu.

Kur kungs? — viņš jautāja Deņisova sulainim Lav- ruškam, visā pulkā pazīstamam blēdim.

Kopš vakar vakara nav rādījušies. Droši vien būs nospēlējušies, — Lavruška atbildēja. — Es jau zinu, ja iespēlē, tad ir laikus klāt izlielīties, bet, ja līdz rītam nav, tad ir pametuši, pārnāks dusmīgi. Vai pavelesiet padot kafiju?

Dod, dod!

Pēc desmit minūtēm Lavruška atnesa kafiju.

Nāk! — viņš ziņoja. — Nu būs vējš!

Rostovs paskatījās pa logu un ieraudzīja atgriežamies Deņisovu. Deņisovs bija mazs vīriņš ar sarkanu seju, spožām, melnām acīm, pinkainām, melnām ūsām un tādiem pašiem matiem. Mugurā viņam bija atpogāts huzāru kamzolis, noš]ukušas, platas, krokotas bikses, pakausī atmesta saburzīta huzāru cepurīte. Drūmi, galvu nokāris, viņš tuvojās lievenim.

Lavruška, — viņš iekliedzās skali un pikti, mēli piesizdams uz r skaņas. — Nu, ņem nost, lempi!

Tad es jau ņemu, — Lavruškas balss atsaucās.

Ā! tu jau esi kājās, — teica Deņisovs, nākdams iekšā.

Sen, — Rostovs atņēma, — es jau biju pēc siena un redzēju Matildes jaunkundzi.

Ak tā! Bet es, brāl, vakar nospēlējos pa tīro! — Deņisovs sūrojās. — Tavu nedienu! Tavu nedienu!… Līdzko tu biji projām, tā arī gāja vaļā. Ei, tēju!

Deņisovs saviebies it kā smaidīja, rādīdams savus īsos, spēcīgos zobus, abas rokas matos ieķēris, sāka ar strupajiem pirkstiem bužināt melnās, biezās pinkas, kas slējās kā mežs.

Velns mani dīdīja līst pie tā žurkas (oficiera palama), — viņš sirdījās, abām rokām pieri un seju berzēdams. — Vari iedomāties, nevienas kārts, nevienas vienīgas kārts neļāva iespēlēt!

Deņisovs paņēma viņam sniegto aizsmēķēto pīpi, sa- miedza to dūrē un, sprikstis šķiezdams, trieca pret grīdu, joprojām klaigādams:

Vienkāršais man, dubulto sit; vienkāršais man, dubulto sit!

Viņš izbārstīja sprikstis, sadauzīja pīpi un nometa to. Tad brīdi neteica ne vārda un pēkšņi ar savām spožajām, melnajām acīm jautri pavērās Rostovā.

Bijušas kaut vai sievietes! Citādi te nekā ko darīt kā vien dzert. Tiktu jel drīzāk kauties!

Ei, kas tur ir? — viņš pagriezās pret durvīm, izdzii> dis aiz tām apstājamies smagu zābaku sojus, piešu šķindu un godbijīgu krekšķināšanu.

Vahmistrs! — sacīja Lavruška.

Deņisovs saviebās vēl vairāk.

Draņķīgi, — viņš norūca, pasviezdams maku ar dažiem zelta gabaliem. — Rostov, saskaiti, mīļais, cik tur palicis, un pabāz maku zem spilvena, — viņš sacīja un izgāja pie vahmistra.

Rostovs paņēma naudu un, mehāniski atlikdams un līdzinādams atsevišķi vecos un jaunos zelta gabalus, sāka tos skaitīt,

Ā! Tejaņins! Sveiks! Aptīrīja mani vakar, — no otras istabas skanēja Deņisova balss.

Pie kā? Pie Bikova, tā žurkas?… Es zināju, — atņēma otra, sīka balstiņa, un tūliņ pēc tam istabā ienāca poručiks Teļaņins, mazs tā paša eskadrona oficierītis.

Rostovs pasvieda naudas maku zem spilvena un paspieda viņam sniegto mazo, miklo roku. Teļaņins, karam sākoties, bija kaut kāda iemesla dēļ pārcelts no gvardes. Pulkā viņš uzvedās teicami; taču viņu neieredzēja, un sevišķi Rostovs nespēja ne uzveikt, ne apslēpt savu nedibināto riebumd pret šo oficieri.

Nu, jauno kavalērist, kā jums mans Krauķītis labi kalpo? — viņš apjautājās. (Par Krauķīti sauca jājamo zirgu, ko Teļaņins bija pārdevis Rostovam.)

Poručiks nekad neskatījās tieši acīs cilvēkam, ar ko runāja; viņa skatiens nemitīgi šaudījās no viena priekšmeta uz otru.

Es redzēju, jūs šorīt izjājāt…

Nekas, zirgs labs, — Rostovs atbildēja, kaut gan šis zirgs, ko viņš bija pircis par septiņsimt rubļiem, nebija ne pusi šās naudas vērts. — Sācis pieklibot ar kreiso priekškāju ,, , — viņš piebilda.

Nags ieplaisājis! Tas nekas. Es pamācīšu, parādīšu, kā sakniedēt,

Jā, parādiet, lūdzu, — Rostovs sacīja.

Parādīšu, parādīšu, nav nekāds noslēpums. Bet par zirgu vēl paldies teiksiet.

Tad es likšu atvest zirgu, — Rostovs teica, gribēdams tikt vaļā no Teļaņina, un izgāja parīkot, lai atved zirgu.

Priekšnamā Deņisovs ar pīpi zobos sakumpis sēdēja uz sliekšņa pretim vahmistram, kas viņam kaut ko ziņoja. Ieraudzījis Rostovu, Deņisovs saviebās un, pamadams ar īkšķi pār plecu uz istabu, kur sēdēja Teļaņins, sarauca seju un riebumā noskurinājās.

E, nepatīk man šis sprukstiņš, — viņš teica, nekautrēdamies no vahmistra klātbūtnes.

Rostovs paraustīja plecus, it kā teikdams: «Man arī ne, bet ko lai dara!» — un, nodevis rīkojumu, atgriezās pie Teļaņina.

Teļaņins sēdēja aizvien vēl tai pašā laiskajā pozā, kādā to bija atstājis Rostovs, un berzēja mazās, baltās rokas.

«Cik pretīgas gan var būt sejas,» Rostovs, istabā ienākdams, nodomāja.

Nu, vai likāt atvest zirgu? — Teļaņins vaicāja, pieceldamies un nevērīgi apkārt lūkodamies.

Liku.

Tad iesim arī paši. Es taču iegriezos tikai pajautāt Deņisovam par vakardienas pavēli. Vai esat saņēmuši, Deņisov?

Vēl ne. Bet kurp jūs iedami?

Rau, gribu jaunajam cilvēkam ierādīt, kā zirgs ap- kaļams, — Teļaņins atteica.

Viņi izgāja uz lieveņa un no turienes devās uz stalli. Poručiks parādīja, kā izdarāms kniedējums, un aizgāja uz mājām.

Kad Rostovs atgriezās, uz galda stāvēja pudele ar degvīnu un desa. Deņisovs sēdēja pie galda un skrapstināja spalvu. Viņš drūmi pavērās Rostovam sejā.

Viņai rakstu, — viņš sacīja.

Ar spalvu rokā viņš atbalstīja elkoņus uz galda un, acīmredzot priecādamies par izdevību ātrāk izteikt vārdos visu, ko gribēja rakstīt, izklāstīja Rostovam savas vēstules saturu.

Redzi, draugs, — viņš skaidroja. — Mēs snaužam, kamēr nemīlam. Mēs esam pīšļi un pelni… bet iemīlies, un tu kļūsti dievs, tu esi tīrs kā pirmajā radīšanas dienā… Kas tur atkal? Triec to pie velna! Nav vaļas! — viņš uzbļāva Lavruškam, kas tuvojās viņam bez mazākā bikluma.

Kas tur var būt? Paši vēlējāt. Vahmistrs atnācis pēc naudas.

Deņisovs saviebās, gribēja ko uzkliegt, bet apklusa.

Nelāga būšana, — viņš nomurmināja. — Cik naudas palicis makā? — viņš jautāja Rostovam.

Septiņi jaunie un trīs vecie.

Ak, nelāgi! Nu, ko tu stāvi, mūlāps tāds, sūti šurp vahmistru! — Deņisovs uzkliedza Lavruškam.

Lūdzu, Deņisov, paņem naudu no manis, man taču ir, — Rostovs sarkdams piedāvāja.

Netīk man no pašu jaudīm aizņemties, netīk, — Deņisovs atrūca.

Ja tu neņemsi naudu no manis kā no biedra, tu mani aizvainosi. Tiešām gan, man taču ir, — Rostovs atkārtoja.

Tad nē jel.

Un Deņisovs piegāja pie gultas, lai no spilvena apakšas paņemtu maku.

Kur tu noliki, Rostov?

Zem apakšējā spilvena.

Bet nav.

Deņisovs nosvieda abus spilvenus uz grīdas. Maka ne-' bija.

Tad ta brīnums!

Pag, vai nebūsi nometis zemē? — minēja Rostovs, pa vienam paceldams spilvenus un tos pakratīdams.

Viņš norāva un nopurināja segu. Maka nebija.

Vai tad es būtu aizmirsis? Nē, es vēl nodomāju, ka tu it kā naudas zutni slēp pagalvī, — Rostovs sacīja. — Es te noliku maku. Kur tas ir? — viņš noprasīja Lavruškam.

Es netiku iekšā nācis. Kur likāt, tur arī vajag būt.

Bet nav.

Jūs aizvien tā, nez kur paši nomētāt un aizmirstat. Paraugieties kabatās!

Nē, ja es vēl nebūtu par naudas zutni iedomājies, — Rostovs teica, — bet es labi atceros, ka noliku.

Lavruška izrakņāja visu gultu, paskatījās pagultē, zem galda, pārmeklēja visas malas un palika stāvam istabas vidū. Deņisovs klusēdams vēroja Lavruškas kustības un, kad tas izbrīnā noplātīja rokas, teikdam's, ka nekur neesot, atskatījās uz Rostovu.

Rostov, tu neblēņojies …

Rostovs, juzdams sev pievērsto Deņisova skatienu, pacēla acis un tajā pašā mirklī atkal nodūra. Visas asinis, kas bija sastrēgušas kaut kur lejpus kakla, ar šalti iesitās viņam sejā un acīs. Viņam aizrāvās elpa.

Un istabā neviena cita nebija, tik kā poručiks un jūs paši. Tepat vajag būt, — Lavruška runāja.

Nu tu, sātana gabals, kusties jel, meklē, — Deņi-

sovs pēkšņi uzbrēca, tumši piesarcis un ar draudošu kustību mezdamies kalpotājam virsū. — Tā kā lai maks butu rokā, citādi samizošu. Visus samizošu.

Rostovs, vairīdamies paskatīties uz Deņisovu, sāka pogāt ciet svārkus, piesprādzēja zobenu un uzlika cepuri.

Es tev saku, lai maks būtu rokā, — Deņisovs bjāva, purinādams denščiku aiz pleciem un grūstīdams pret sienu.

Deņisov, liec viņu mierā; es zinu, kas paņēmis, — Rostovs ierunājās, tuvodamies durvīm un acu nepaceldams.

Deņisovs apstājās, padomāja un, redzams, sapratis Rostova mājienu, sagrāba viņu aiz rokas.

Muļķības! — viņš iekliedzās tā, ka dzīslas tam uz kakla un pieres uzpampa kā virves. — Es tev saku, tu esi prātu zaudējis, to es tev neļaušu. Maks ir šeit; noraušu šim nelietim ādu pār acīm, un būs rokā.

Es zinu, kas paņēmis, — Rostovs drebošā balsī atkārtoja un devās uz durvīm.

Bet es tev saku, neuzdrīksties to darīt, — Deņisovs kliedza, klupdams junkuram klāt, lai to atturētu.

Taču Rostovs izrāva savu roku un ar tādu niknumu, it kā Deņisovs būtu viņa lielākais ienaidnieks, taisni un stingri pavērās tam acīs.

Vai tu saproti, ko runā? — viņš iesaucās drebošā balsī. — Bez manis neviena istabā nebija. Tātad, ja ne tā, tad…

Viņš nespeja izrunāt līdz galam un izskrēja no istabas.

Ak, velns lai parauj tevi un visus citus, — bija pēdējie vārdi, ko Rostovs dzirdēja.

Rostovs iedrāzās Teļaņina dzīvoklī.

Kunga nav mājās, aizjāja uz štābu, — Teļaņina denščiks ziņoja. — Jebšu kas noticis? — viņš piebilda, brīnīdamies par junkura satraukto seju.

Nē, nekas.

Tikko kā aizjāja, — denščiks sacīja.

štābs atradās trīs verstis no Zalcenekas. Rostovs, mājās neiegriezies, paņēma zirgu un jāja uz štābu. Ciemā, kur mitinājās štābs, bija traktieris, ko mēdza apmeklēt oficieri. Rostovs jāja uz traktieri; pie lieveņa viņš ieraudzīja Teļaņina zirgu.

Traktiera dibenistabā sēdēja poručiks pie desiņām un pudeles vīna.

A, jūs arī esat iegriezies, jaunekli, — viņš teica, smaidīdams un augstu uzraudams uzacis.

Jā, — teica Rostovs, it kā šis vārds būtu izdabūjams ar lielām pūlēm, un apsēdās pie blakus galda.

Abi klusēja; istabā sēdēja divi vācieši un kāds krievu oficieris. Visi klusēja, varēja dzirdēt nažus šķindam pret šķīvjiem un poručiku čāpstinām. Kad Teļaņins bija beidzis brokastot, viņš izvilka no kabatas divkāršo maku, maziem, baltiem, augšup izliektiem pirkstiem atbīdīja riņ- ķīšus, izņēma zelta gabalu un, uzacis saraucis, atdeva naudu apkalpotājam.

Lūdzami, žiglāk, — viņš steidzināja.

Zelta gabals bija jauns. Rostovs piecēlās un piegāja Teļaņinam klāt.

Atļaujiet man apskatīt naudas maku, — viņš palūdza klusā, tikko dzirdamā balsī.

Šaudīgām acīm, bet aizvien vēl uzrauktām uzacīm Teļaņins pasniedza maku.

Jā, glīts maciņš … Jā,… jā … — viņš teica un pēkšņi nobāla. — Apskatiet vien, jaunekli, — viņš piebilda.

Rostovs paņēma maku rokas un aplūkoja to un naudu, kas tajā atradās, un paraudzījās Teļaņinā. Poručiks pa savam paradumam pameta skatienu visapkārt un šķita piepeši kļuvis ļoti jautrs.

Kad būsim Vīnē, tur visu notriekšu, bet te šais draņķīgajās pilsētelēs nav pat kur likt, — viņš sacīja. — Nu, dodiet šurp, jaunekli, es iešu.

Rostovs klusēja.

Un ko tad jūs? Ari brokastot? Te kārtīgi baro, — Teļaņins turpināja. — Dodiet nu!

Viņš pastiepa roku un ķērās pie maka. Rostovs palaida to vaļā, Teļaņins paņēma maku un lēnām bāza bikšu kabatā, un viņa uzacis nevērīgi uzraucās, bet mute mazliet pavērās, it kā viņš sacītu: «Jā, jā, lieku kabatā savu naudas maku, un tas ir viss, un nevienam gar to nav daļas.»

Nu, kas ir, jaunekli? — viņš iejautājās, nopūties un no uzrauto uzacu apakšas pavēries Rostovam acīs. Savāds spožums ar elektriskās dzirksteles ātrumu pārskrēja no Teļaņina acīm uz Rostova acīm un atpakaļ, tad atpakaļ un vēlreiz atpakaļ — viss vienā mirklī.

Panāciet šurp, — Rostovs izdabūja, tverdams Teļa- ņinu aiz rokas. Viņš gandrīz vilkšus aizvilka to pie loga.

— Tā ir Deņisova nauda, jūs to paņēmāt,.. — viņš no- čukstēja tam pie auss.

Ko? .,. Ko? … Kā jūs drīkstat? Ko? … — Teļaņins izgrūda.

Taču šie vārdi skanēja kā žēls izmisuma kliedziens un lūgums piedot. Tiklīdz Rostovs izdzirda šo balss skaņu, milzīgais šaubu akmens novēlās viņam no sirds. Viņš sajuta prieku, un tai pašā mirklī viņam kļuva žēl nelaimīgā cilvēka, kas stāvēja viņa priekšā; taču vajadzēja uzsākto novest galā.

Te cilvēki var nodomāt diezin ko, — Teļaņins murmināja, tverdams cepuri un dodamies uz nelielo, tukšo blakus istabu, — mums jāizskaidrojas …

Es to zinu, un es to pierādīšu, — Rostovs neatlaidās.

Es …

Teļaņina izbiedētajā, bālajā sejā sāka drebēt visi muskuļi; acis joprojām tapat šaudījās apkārt, bet kaut kur pa apakšu, nepaceldarnās līdz Rostova sejai, un atskanēja šņuksti.

Grāf!… Nepazudiniet jaunu cilvēku… te ir tā nelaimīgā nauda, ņemiet to … — Viņš nosvieda maku uz galda. — Man ir vecs tēvs, māte!…

Rostovs paņēma naudu, vairīdamies no Teļaņina skatiena, un, ne vārda neteicis, gāja ārā no istabas. Taču pie durvīm viņš apstājās un pagriezās atpakaļ.

Ak mans dievs, — viņš teica ar asarām acīs, — kā jās varējāt to izdarīt! .

Grāf, — ierunājās Teļaņins, tuvodamies junkuram.

Nepieskarieties man, — Rostovs atvairīja, pavirzīdamies nost. — Ja jūs spiež trūkums, tad ņemiet šo naudu. — Viņš pasvieda tam maku un izskrēja no traktiera.

V

Tās pašas dienas vakarā Deņisova dzīvoklī starp eskadrona oficieriem ritēja dzīva saruna.

— Bet es jums saku, Rostov, ka jums jāatvainojas pulka komandierim, — garš štāba rotmistrs ar iesirmiem matiem, milzīgām ūsām un rupjiem grumbainās sejas vaibstiem teica tumši piesarkušajam, satrauktajam Rostovam.

Štāba rotmistrs Kirstens bija goda lietu dēļ divreiz degradēts par zaldātu un divreiz atkal uzkalpojies.

Es nevienam nejaušu man sacīt, ka es meloju! — Rostovs iesaucās. — Viņš man teica, ka es melojot, un es atbildēju, ka viņš pats melo. Tā tas arī paliks. Dežūrā mani var norīkot kaut katru dienu un arī arestā turēt, bet atvainoties mani neviens nepiespiedīs, ja jau viņš kā pulka komandieris tur zem sava goda dot man gandarījumu, tad …

Pagaidiet jel, mīļais, uzklausiet mani, — štāba rotmistrs viņu pārtrauca savā basa balsī, mierīgi braucīdams garās ūsas. — Jūs, citiem oficieriem dzirdot, sakāt pulka komandierim, ka oficieris nozadzis …

Nav mana vaina, ka saruna iznāca, citiem oficieriem klātesot, Varbūt nevajadzēja runāt, viņiem dzirdot, bet es neesmu diplomāts. Tāpēc jau arī iestājos huzāros, domāju, ka te nekādi smalkumi nav vajadzīgi, bet viņš man saka, ka es melojot.,, tad lai dod man gandarījumu …

Tas viss ir labi, neviens nedomā, ka jūs esat gļēvulis, bet runa jau nav par to. Pajautājiet Deņisovam, pēc kā tas izskatās, ka junkurs prasa pulka komandierim gandarījumu.

Deņisovs, ūsu zobos iekodis, drūmu seju klausījās sarunā, redzams, negribēdams tajā piedalīties. Uz štāba rot- mistra jautājumu viņš noraidot pakratīja galvu.

Jūs, oficieriem dzirdot, stāstāt pulka komandierim par šo cūcību, — štāba rotmistrs turpināja. — Bogda- ničs (par Bogdaniču saukāja pulka komandieri) tad jūs pārtrauca.

Nevis pārtrauca, bet teica, ka es sakot nepatiesību.

Nu jā, un jūs sarunājāt viņam muļķības, un vajag atvainoties.

Neparko! — Rostovs iekliedzās.

Nebiju to no jums gaidījis, — štāba rotmistrs nopietni un stingri teica. — Jūs negribat atvainoties, bet jūs taču, mans mīļais, ne tikvien viņa, bet visa pulka priekšā, mūsu visu priekšā esat vainīgs caur un cauri. Tā ja: būtu jūs padomājis un aprunājies, kā šai gadījumā rīkoties, bet jūs taisni acīs un vēl, oficieriem dzirdot, šaujat tik vaļā. Ko tad pulka komandierim tagad darīt? Nodot oficieri tiesai un aptraipīt visu pulku? Viena paša nelieša dēļ apkaunot visu pulku? Vai tā, vai, jūsuprāt? Bet mūsuprāt vis ne.

Un Bogdaničs rīkojās pareizi, ja jums pateica, ka runājat nepatiesību. Nav patīkami, bet neko darīt, cienījamais, pats esat iepiņķējies. Un tagad nu, kad lietu grib noklusēt, jūs nez kādas aplamas uzpūtības dēļ negribat atvainoties, bet gribat visu izstāstīt. Jums nepatīk, ka jūs padežurēsiet, bet kas gan tur liels — atvainoties veca un cienījama oficiera priekšā! Lai nu Bogdaničs kāds, tomēr godīgs un drosmīgs vecs pulkvedis; jūs nu jūtaties aizvainots; bet aptraipīt pulka godu, tas jums nekas! — Štāba rot- mistra balss sāka drebēt. — Jūs, cienījamais, pulkā vēl neesat ne degunu apsildījis; šodien te, rīt aizlidosiet kur citur par adjutantiņu; jums uz to nospļauties, ka runās: «Starp Pavlogradas pulka oficieriem ir zagļi!» Bet mums nav vienalga. Vai ne, Deņisov? Nav taču vienalga?

Deņisovs joprojām klusēja un pat nepakustējās, retumis paraudzīdamies ar savām spožajām, melnajām acīm uz Rostovu.

Jums dārga sava aplamā uzpūtība, negribas atvainoties, — štāba rotmistrs turpināja, — bet mums, večiem, kas esam pulkā uzauguši un, dievs dos, pulkā nomirsim, mums pulka gods ir dārgs, un Bogdaničs to zina. Ai, cik dārgs, mīļais! Bet tas nav labi, nav labi! Ņemiet nu ļaunā vai kā, bet es allaž tiešu taisnību teikšu. Nav labi!

Un štāba rotmistrs piecēlās un novērsās no Rostova.

Taisnība, velns parāvis! — iekliedzās Deņisovs, kājās pietrūkdamies. — Nu, Rostov, nu!

Rostovs sarkdams un bālēdams lūkojās drīz uz vienu, drīz uz otru oficieri.

Nē, kungi, nē… nedomājiet… es ļoti labi saprotu, jūs velti domājat par mani tā… es… man… es par pulka godu … nu, ko tur! Es ar darbiem pierādīšu, ka man karoga gods… nu, vienalga, tiesa, esmu vainīgs!… — Acīs viņam bija asaras. — Esmu vainīgs caur un cauri! Nu, ko jūs vēl gribat? …

Nu, re nu, grāf, — atkal pret viņu pagriezies, iesaucās štāba rotmistrs un uzsita viņam uz pleca ar savu lielo roku.

Es tev saku, — kliedza Deņisovs, — viņš ir krietns zēns.

Tā būs labāk, grāf, — štāba rotmistrs atkārtoja, it kā par viņa atzīšanos sākdams to godināt ar titulu. — Ejiet un atvainojieties, jūsu gaišība, jā.

Kungi, es darīšu visu, neviens no manis ne vārda nedzirdēs, — Rostovs runāja lūdzošā balsī, — bet atvainoties es nevaru, dieva vārds, nevaru, dariet, ko gribat? Kā lai es atvainojos, lai lūdzu piedošanu kā mazs puika?.

Deņisovs iesmējās.

Jo ļaunāk jums pašam. Bogdaničs ir atriebīgs, dabūsiet ciest par savu stūrgalvību, — Kirstens brīdināja.

Tā nav stūrgalvība, nudien! Nevaru jums izstāstīt, kas tās ir par jūtām, nevaru …

Nu, kā gribat, — štāba rotmistrs noteica. — Bet kur tad tas nelietis ielīdis? — viņš jautāja Deņisovam.

Teicās esot slims, — ir rīkojums rīt ar pavēli izslēgt, — Deņisovs stāstīja.

Tā ir slimība, citādi nevar izskaidrot, — štāba rotmistrs sacīja.

Lai nu tā ir slimība vai kas, bet acīs viņš man lai nerādās — nositīšu! — Deņisovs asinskāri nokliedza.

Istabā ienāca Zerkovs.

Kā tu te gadījies? — oficieri uzreiz pievērsās ienācējam.

Dodamies kaujās, kungi. Maks padevies gūstā ar visu armiju, pavisam.

Melo!

Pats redzēju.

Kā? Maku dzīvu redzēji! Ar rokām, ar kājām?

Kaujā, kaujā! Dodiet viņam pudeli par tādu jaunu ziņu. Kā tad tu šurp nokļuvi?

Atkal uz pulku atsūtīja tā paša velna Maka dēļ. Austriešu ģenerālis nosūdzējis. Es viņu apsveicu ar Maka ierašanos … Ko tu, Rostov, tīri kā no pirts?

Te, brāl, mums jau otro dienu tāda jezga.

Ienāca pulka adjutants un apstiprināja vēsti, ko bija atvedis Zerkovs. Pavēlēts rīt doties ceļā.

Uz kauju, kungi!

Nu, paldies dievam, sēžam jau pārāk ilgi uz vietas.

VI

Kutuzovs atkāpās uz Vīni, iznīcinādams aiz sevis tiltus pār Innu (Braunavā) un Traunu (Linčā). 23. oktobrī krievu karapulki pārcēlās pār Ensas upi. Krievu vezumnieki, artilērija un karaspēka kolonnas dienas vidū virzījās cauri Ensai šaipus un viņpus tilta.

Bija silta, lietaina rudens diena. Plašā perspektīva, kas pavērās no augstienes, kur stāvēja krievu baterijas, apsargādamas tiltu, te pēkšņi pagaisa aiz slīpā lietus muslīna aizkara, te pēkšņi izplētās, un priekšmeti saules gaismā kļuva tālu un skaidri saredzami un šķita nolakoti. Lejā pletās pilsētiņa ar saviem baltajiem namiem un sarkanajiem jumtiem, ar katedrāli un tiltu; abpus tiltam drūzmēdamās plūda krievu karaspēka masas, Donavas līkumā vīdēja kuģi un sala, un pils ar parku, ko, Donavā ieplūz- dami, apņēma Ensas ūdeņi, slējās klinšainais, priežu mežiem apaugušais Donavas kreisais krasts ar zaļo virsotņu noslēpumainajām tālēm un zilgojošām aizām. Aiz pirmatnējā, šķietami neskartā priežu sila rēgojās klostera torņi, un tālu priekšā uz kalna viņpus Ensas varēja manīt ienaidnieka jātnieku patruļas.

Augstienē starp lielgabaliem pašā priekšā stāvēja ar- jergarda priekšnieks ģenerālis ar svītas oficieri, tālskatī vērodami apvidu. Mazliet tālāk uz lafetes snuķa sēdēja Ņesvickis, ko virspavēlnieks bija atsūtījis uz arjergardu. Kazaks, kas pavadīja Ņesvicki, pasniedza viņam somu un blašķi, un Ņesvickis cienāja oficierus ar pīrādziņiem un īstu dubultķimeli. Oficieri bija ielenkuši viņu jautrā lokā, dažs piemeties uz ceļiem, cits sēdēdams pa turku paražai slapjajā zālē.

Jā, nav bijis muļķis tas austriešu firsts, kas te pili uzcēlis. Varena vieta. Kāpēc jūs neēdat, kungi? — Ņesvickis mudināja.

Ļoti pateicos, kņaz, — kāds no oficieriem atsaucās, labpatikā sarunādamies ar tik svarīgu štāba ierēdni. •— Jauka vieta. Mēs nācām tieši gar pašu parku, divus briežus redzējām, un kas par brīnišķīgu ēku!

Paskatieties, kņaz, — ieteicās kāds cits, kuram ļoti gribējās ņemt vēl vienu pīrādziņu, bet bija kauns, un kurš tāpēc izlikās vērojam apvidu, — paskatieties, tur jau iekļuvuši mūsu kājnieki. Rau, tur pļaviņā viņpus ciema trīs vīri kaut ko stiepj. Tie nu gan patīrīs šo pili, — viņš nobeidza ar manāmu atzinību.

Kā tad, kā tad, — Ņesvickis piekrita. — Nē, bet ko es vēlētos, — viņš piebilda, gremodams pīrādziņu savā skaistajā, valgajā mutē, — tas ir, iekļūt, rau, tuf.

Viņš pamāja uz klosteri ar torņiem, ko redzēja vīdam kalnā. Viņš pasmaidīja, acis viņam samiedzās un iezal- gojās.

Tas tik būtu jauki, kungi!

Oficieri sāka smieties.

Kaut vai pabaidīt šīs mūķenes. Stāsta, itālietes esot, jauninas. Patiešām gan, pieci gadi no mūža būtu ar mieru atdot!'

Ar viņām taču garlaicīgi, — smiedamies iemeta kāds oficieris, kas bija drošāks.

Pa tam svītas oficieris, kas stāvēja priekšā, kaut ko rādīja ģenerālim; ģenerālis lūkojās tālskatī.

Nu, tā jau ir, tā jau ir, — ģenerālis pikti sacīja, atņemdams tālskati no acīm un plecus raustīdams, — tā jau ir, sāks apšaudīt pāreju. Un ko gan viņi tur tūļājas!

Otrā pusē pat ar neapbruņotu aci varēja saskatīt ienaidnieku un viņa bateriju, no kuras pacēlās dūmu mākulītis, balts kā piens. Tūliņ pēc dūmu mākuliša nodunēja tāls šāviens, un varēja redzēt, kā mūsu karaspēks pie pārejas sāka steigties. Ņesvickis nosēcies piecēlās un smaidīdams tuvojās ģenerālim.

Vai jūsu ekselence nevēlētos ko iebaudīt? — viņš vaicāja.

Nav labi, — ģenerālis teica, viņam neatbildēdams, — mūsējie aizkavējušies.

Vai neaizjāt turp, jūsu ekselence? — Ņesvickis piedāvājās.

Jā, aizjājiet gan, lūdzu, — ģenerālis sacīja, atkārtodams to, kas jau reiz bija visos sīkumos pavēlēts, — un pasakiet huzāriem, lai viņi iet pāri paši pēdējie un aizdedzina tiltu, kā esmu pavēlējis, un lai degvielas uz tilta vēlreiz pārbauda.

Ļoti labi, — Ņesvickis atbildēja.

Viņš pasauca kazaku ar zirgu, lika pievākt somiņu un blašķi un ar savu smago stāvu viegli iemetās seglos.

Nudien, iejāšu pie mūķenēm, — viņš teica oficieriem, kas smaidīdami viņā nolūkojās, un jāja pa līkumaino taciņu no kalna lejā.

Nu, cik tālu ķers, kaptein, speriet vaļā! — ģenerālis teica, pievērsdamies artilēristam. — Pajokojiet aiz gara laika.

Apkalpe, pie lielgabaliem! — oficieris nokomandēja, un mirkli vēlāk artilēristi līksmi saskrēja no ugunskuriem un pielādēja lielgabalus.

*-> Pirmo! — atskanēja komanda.

Pirmais numurs vingri atlēca nost. Metāliski, apdullinoši iedunējās lielgabals, un pāri mūsējo galvām svilpdama ielejā aizlidoja granāta un, ne tuvu nesa sniegus i ienaidnieku, nokrita zemē un sasprāga, ar dūmu mutulīli parādīdama vietu, kur krīt.

Dzirdot šo skaņu, zaldātu un oficieru sejas kļuva jautrākas; visi sacēlās kājās un sāka vērot mūsu karaspēka kustības, kas lejā bija redzamas kā uz delnas, un priekšā — ienaidnieka tuvošanos. Šai brīdī saule pilnīgi iznira no mākoņiem, un šā vientulīgā šāviena skaistā skaņa un spožās saules mirdzums saplūda kopā spirgtā un līksmā iespaidā.

VII

Pār tiltu jau bija pārlidojušas divas ienaidnieka liel- gaballodes, un uz tilta notika drūzmēšanās. Tilta vidū, nokāpis no zirga un ar visu savu drukno stāvu piespiests pie margām, stāvēja kņazs Ņesvickis. Viņš smiedamies raudzījās atpakaļ uz savu kazaku, kas, divus zirgus aiz pavadām turēdams, stāvēja dažus soļus aiz viņa. Tiklīdz kņazs Ņesvickis gribēja virzīties uz priekšu, tūliņ zaldāti un pajūgi atkal dzinās viņam virsū un atkal spieda pie margām, un viņam neatlika nekas cits kā smaidīt.

E, kāds tu gan, brālīt, esi, — kazaks vārdoja vezumnieku, kas ar savu pajūgu dzinās virsū kājniekiem, kuri drūzmējās turpat pie pašiem riteņiem un zirgiem, — e, kāds tu gan esi! Nevar ne pagaidīt; redzi tak, ģenerālim jātiek cauri.

Taču vezumnieks, nelikdamies par ģenerāļa vārdu ne zinis, uzkliedza zaldātiem, kas aizsprostoja viņam ceļus

Ei! Savi ļaužil Turas pa kreisi, pagaidī

Taču savi ļauži, spiezdamies plecu pie pleca, durkļiem ķeroties, vienā blīvā masā nepārtraukti virzījās pa tiltu uz priekšu. Palūkojies pāri margām lejup, kņazs Ņesvickis redzēja straujos, šalcošos, nelielos Ensas viļņus, kas, kopā saplūzdami, virmodami un šļākdamies ap tilta pāļiem, steidzās cits citam garām. Pametis skatienu uz tiltu, viņš redzēja tikpat vienmuļi viļņojam dzīvo zaldātu masu, pušķus, ķiveres ar pārvalkiem, mugursomas, durkļus, garas šautenes un zem ķiverēm sejas platiem vaigu kauliem, iekritušiem vaigiem un bezrūpīgi gurdiem vaibstiem, un kājas, kas kustējās pa lipīgajiem, uz tiita dē|iem sanestajiem dubļiem. Dažbrīd starp vienmuļajiem zaldātu viļņiem kā baltu putu šalts Ensas viļņos iespraucās oficieris apmetnī, ar gluži citādu seju nekā zaldātiem; dažbrīd kā skaidiņu, kas virpuļoja upē, kājnieku vilnis aiznesa pa tiltu kādu no zirga nokāpušu huzāru, denščiku vai vietējo iedzīvotāju; dažbrīd kā baļķis pa upi, no visām pusēm ielenkti, pa tiltu aizīrās līdz augšai piekrauti un ādām nosegti rotas vai oficieru rati.

Pavej, kas viņu, tīri kā dambis būtu pārrauts, — kazaks runāja, bezcerīgi apstādamies. — Vai tur vēl daudz?

•— Milijons bezmaz!—cieši garām iedams, acis pamirkšķinājis, izmeta jautrs zaldāts skrandainā šinelī un tūdaļ pazuda; tam nopakaļ nāca cits, vecs zaldāts.

Kad viņš (viņš — ienaidnieks) tagadītiņ ņemsies lāktīt pa tiltu, — vecais zaldāts īgni skaidroja biedram, —• tad ij kasīties aizmirsīsi.

Un zaldāts bija garām. Aiz viņa kāds cits zaldāts brauca ratos, j

Kur tu, velns, tos kājautus esi nogrūdis? — sodījās denščiks, pajūgam pakaļ skriedams un ratu pakaļā gramstīdams'. 1 ,

Un arī šis ratos pabrauca garām.

Šim sekoja jautri un redzami iesiluši zaldāti. yr~* Un kā nu viņš, cilvēciņ, velk šim ar šautenes laidi taisni pa zobiem… — priecīgi stāstīja kāds zaldāts augstu atspraudītā šinelī, ar roku plaši vēzīdamies.

Tebe nu, kas par brangu šķiņķi, — otrs smiedamies atbildēja.

Un viņi aizgāja garām, tā ka Ņesvickis nedabūja zināt, kam salikuši pa zobiem un kādā sakarībā minēts šķiņķis.

Eka nu diedz! Ka viņš palaidis auksto, tad nu domā, visus tā ij apsitīs, — unteroficieris pikti un pārmetoši runāja.

Kā šī man drāž garām, tēvocīt, šitā pati bumba, — tikko smieklus valdīdams, stāstīja jauns zaldāts ar milzīgi lielu muti, — tā es turpat vai pamiru. Jānudien, tā pārbijos, ka vai gals! — zaldāts klāstīja, it kā lielīdamies, ka tā nobijies.

Un arī šis pagāja garām. Tam sekoja rati, gluži citādi nekā tie, kas līdz šim te bija braukuši. Tas bija vāciešu divzirgu pajūgs, kurā, šķiet, bija sakrauta visa iedzīve; aiz pajūga, ko vadīja vācietis, bija piesieta skaista, raiba govs ar milzīgu tesmeni. Uz pēļiem sēdēja sieviete ar zīdaini, vecene un jauna, sārta, veselīga vācu meiča. Redzams, šie izbraucēji bija izlaisti ar īpašu atļauju. Visu zaldātu skatieni pievērsās sievietēm, un, kamēr rati brauca garām, soli pa solim virzīdamies uz priekšu, visas zaldātu piezīmes attiecās tikai uz abām sievietēm. Visās sejās bija gandrīz viens un tas pats neķītrais smīns par šo sievieti,

Edz, desainis arī lasās projām!

Pārdod jel māmuļu, — pēdējo balsienu uzsvērdams, kāds cits zaldāts uzsauca vācietim, kas, acis nodūris, pikts un notrūcies gāja platu soli.

Tu re, kā uzcirtusies! Ir gan velni!

Tev, āre, Fedotov, derētu pie viņām piestāt!

Uz kurieni tad jūs? — jautāja kājnieku oficieris, ēzdams ābolu, arī vīpsnādams un uzlūkodams skaisto meiču.

Vācietis, acis aizvēris, rādīja, ka nesaprotot.

Ja gribi, ņem, — oficieris piedāvāja, sniegdams meičai ābolu.

Meiča pasmaidīja un paņēma. Ņesvickis, tāpat kā visi, kas atradās uz tilta, nenolaida ne acu no sievietēm, kamēr tās pabrauca garām. Kad tās bija garām, nāca atkal tādi paši zaldāti ar tādām pašām sarunām, un beidzot visi apstājās. Kā jau bieži mēdz gadīties, rotas pajūga zirgi bija iestrēguši tilta galā, un visam pūlim vajadzēja gaidīt.

Nu, ko viņi tur tūcās? Nekādas kārtības nav! — zaldāti pukojās. — Kur dzenies? Sātans! Nevar pagaidīt! Būs vēl sliktāk, kad viņš aizdedzinās tiltu. Skat, pat oficieri piežmieguši, — piestājušie pūļi runāja no visām malām, blenzdami cits citā, un tikai spiedās uz priekšu, uz tilta galu.

Paskatījies zem tilta Ensas ūdeņos, Ņesvickis pēkšņi izdzirda viņam vēl svešu skaņu: kaut kas ātri tuvojās… kaut kas liels un žļakstēdams iegāzās ūdenī.

Vai tu re, kur spārda! — turpat tuvumā stingri noteica kāds zaldāts, atskatīdamies uz troksni.

Patramda, lai ašāk tiek pāri, — otrs nemierīgi atņēma.

Pūlis atkal sakustējās, Ņesvickis saprata, ka tā bijusi lode.

Ei, kazak, zirgu šurp! — viņš sauca. — Nu, jūs! Pagriežas, pašķiras! Dod ceļu!

Ar lielām pūlēm viņš aizspraucās pie zirga. Vienā laidā klaigādams, viņš virzījās uz priekšu. Zaldāti saspiedās ciešāk, lai pašķirtu ceļu, bet tūdaļ atkal dzinās virsū, tā ka nomina viņam kāju, taču tuvākie nebija vainīgi, jo tos pašus spieda vēl stiprāk.

Ņesvicki! Ņesvicki! Tu, mūli! — tobrīd viņam aiz muguras noskanēja aizsmakusi balss,

Ņesvickis atskatījās un ieraudzīja soļu piecpadsmit atstatumā aiz dzīvas, plūstošas kājnieku masas sarkanu, melnu un pinkainu — Vasku Deņisovu ar pakausī pasistu cepuri, braši uz pleca uzmestu apmetni.

Pavēli taču viņiem, velniem, sātaniem, lai griež ceļu, — kliedza Deņisovs, acīmredzot īstā iekarsuma lēkmē, zibsnīdams un valbīdams ogļu melnās acis ar iekaisušajiem baltumiem un vicinādams no maksts neiz- vilkto zobenu savā kailajā, mazajā rokā, kas bija tikpat sarkana kā seja.

Ei! Vasja! — Ņesvickis priecīgi atsaucās. — Ko tad tu?

Eskadrons netiek cauri, — kliedza Vaska Deņisovs, nikni atņirdzis baltos zobus, piecirzdams piešus savam skaistajam melnim Beduīnam, kas smailēja ausis, vairīdamies no durkļiem, kuriem allaž uzgrūdās, sprauslo- dams, šķiezdams visapkārt putas no laužņiem, dimdinādams dauzīja ar pakaviem tilta dēļus un, šķita, būtu gatavs mesties pāri tilta margām, ja vien jātnieks tam ļāvis.

Kas te notiek? Tādi kā auni! Nu, gatavie auni! Nost… griez ceļu! Stāvi uz vietas, tu tur ratos, velns! Ar zobenu sakapāšu! — viņš bļāva, tiešām izrāvis kailu zobenu un sākdams to vicināt.

Zaldāti izbiedētām sejām saspiedās cits pie cita, un Deņisovs piebiedrojās Ņesvickim.

f— Kā tad tu šodien neesi pilnā? — Ņesvickis iejautājās Deņisovam, kad tas piejāja viņam līdzās.

Pat piedzerties neļauj vaļas! — Vaska Deņisovs atkliedza. — Augu dienu vazā apkārt pulku, gan šurp, gan turp. Ja kauties, tad kauties. Bet tas ir velns sazina kas!

Kāds tu šodien švīts — Ņesvickis ieteicās, aplūkodams viņa jauno apmetni un seglu segu.

Deņisovs pasmaidīja, izvilka no somiņas iesmaržotu mutautu un piebāza Ņesvickim pie deguna,

Citādi nevar, eju kaujā! Noskuvos, iztīrīju zobus un iesmaržojos.

Ņesvicka staltais stāvs kazaka pavadībā un apņēmība, ko izrādīja Deņisovs, zobenu vicinādams un neganti klaigādams, bija tik iedarbīgi, ka viņi izspraucās otrpus tilta un apturēja kājniekus. Tilta galā Ņesvickis atrada pulkvedi, kuram bija jānodod pavēle, un, izpildījis uzdevumu, griezās atpakaļ.

Attīrījis ceļu, Deņisovs apstājās pie tilta uzejas. Bez piepūles valdīdams ērzeli, kas rāvās pie savējiem un ar kāju kārpīja zemi, viņš vēroja eskadronu, kas virzījās viņam pretim. Uz tilta dēļiem ieskanējās skadra pakavu dipoņa, it kā auļotu vairāki zirgi, un eskadrons ar oficieriem priekšgalā, pa četri cilvēki rindā, izstiepās pa visu tiltu un sāka jau iziet otrā malā.

Apturētie kājnieki, drūzmēdamies tilta galā izstampā- tajos dubļos, ar to īpašo nelabvēlīgo svešību un zobgalību, ar kādu palaikam mēdz sastapties dažādas ieroču šķiras, noraudzījās tīrajos, švītīgajos huzāros, kas stalti jāja viņiem garām.

Uzcirtušies puikas! Tādus tikai uz Podnovinku!

Kāds no šiem labums! Izrādīšanai vien vadā! — otrs noteica.

Kājnieki, neceliet putekļus! — jokoja huzārs, kura zirgs dīdīdamies apšļāca kājnieku ar dubļiem.

Patrenkāt tevi ar mugursomu savus divus pārgājienus, tad arī tev aukliņas apdiltu, — pukojās kājnieks, dubļus no sejas ar piedurkni norausdams, — bet tā jau nemaz pēc cilvēka, sēž tīri kā tāds putns!

Kā tad, būtu tevi, Zikin, zirgā uzsēdinājuši, vai, kur tu būtu veikls, — jefreitors zobojās par vāju, zem mugursomas smaguma salīkušu zaldātiņu.

Iemiedz milnu kājstarpā, būs tev zirgs pašā laikā, — atsaucās huzārs.

VIII

Pārējie kājnieki steidzīgi soļoja pa tiltu, sasprūzdami pie uzejas kā piltuvē. Beidzot visi pajūgi bija garām, drūzmēšanās atslāba un pēdējais bataljons uzgāja ūz tilta. Tikai Deņisova eskadrona huzāri palika viņpus tilta pret ienaidnieku. Ienaidnieks, ko no pretējā kalna varēja tālumā saskatīt, no lejas, no tilta, vēl nebija redzams, jo, raugoties no ieplakas, pa kuru tecēja upe, apvārsnis izbeidzās ar pretējo augstieni ne tālāk par pusversti. Priekšā bija klaja vieta, pa kuru šur tur pulciņiem kustējās mūsu kazaku patruļas. Pēkšņi ceļa pretējā paaugstinājumā parādījās zaldāti zilos ietērpos un artilērija. Tie bija franči. Kazaku patruļa rikšos laida no kalna lejā. Visi Deņisova eskadrona oficieri un zaldāti, kaut arī centās runāt par ko citu un skatīties apkārt, nemitīgi domāja tikai par to, kas notiks tur uz kalna, un visu laiku nepārtraukti un cieši vēroja plankumus, kuri parādījās apvāršņa malā un kuros viņi pazina ienaidnieka karapulkus. Pēcpusdienā laiks atkal bija noskaidrojies, saule spoži slīga pār Do- navu un apkārtējiem tumšajiem kalniem. Bija kluss, un no viņa kalna retumis atlidoja ienaidnieka kliedzieni un tauru skaņas. Starp eskadronu un ienaidnieku nebija vairs nekā cita kā vien sīkas patruļas. Viņus šķīra tukšs laukums ap trīssimt asu platībā. Ienaidnieks vairs nešāva, un tāpēc jo skaidrāk bija jaušama tā stingrā, bargā, nepieejamā un netveramā robeža, kas šķir divus naidīgus karaspēkus.

i «Viens solis pāri šai robežai, kas atgādina to robežu, kura šķir dzīvos no mirušajiem, un tad — neziņa, ciešanas un nāve. Un kā ir tur? Kas ir tur? Tur, aiz šā lauka un koka, un saules apmirdzētā jumta? Neviens nezina, taču gribas zināt; un ir baigi pāriet šo robežu un gribas to pāriet; un tu zini, ka agri vai vēlu tā būs jāpāriet un jāuzzina, kas ir tur, viņpus šās robežas, gluži tāpat kā neatvairāmi jāuzzina, kas ir tur, viņpus nāves. Bet pats tu esi spēcīgs, vesels, līksms un satraukts, un tev apkārt ir tādi paši veseli un satraukti, rosīgi cilvēki.» Tā, ja nu ne domā, tad jūt ikviens, atrazdamies aci pret aci ar ienaidnieku, un šī sajūta piešķir sevišķu spožumu un prieka pilnu asumu visam, kas notiek šais brīžos.

Uz paugura ienaidnieka pusē parādījās šāviena dūmi, un lielgaballode svilpdama pārlidoja pāri huzāru eskad- ronam. Oficieri, kas bija stāvējuši vienkopus, devās katrs uz savu vietu. Huzāri sāka rūpīgi līdzināt zirgus ierindā. Eskadronā viss apklusa. Visi raudzījās drīz uz priekšu, uz ienaidnieku, drīz uz eskadrona komandieri, gaidīdami komandu. Pārlidoja otra, trešā lode. Bija skaidrs, ka tēmē uz huzāriem; taču lode, vienmērīgi strauji svilpdama, pārlidoja pāri huzāru galvām un nokrita kaut kur aiz muguras. Huzāri neskatījās atpakaļ, taču ikreiz, kad dūkdama pāri lidoja lode, viss eskadrons ar savām vienmuļi dažādajām sejām it kā pēc komandas, elpu aizturēdams, pacēlās kāpšļos un atkal noplaka. Zaldāti, galvas nepagriezdami, šķielēja cits uz citu, ziņkāri pētīdami, kā to uzņem biedri. Ikvienā sejā, no Deņisova līdz taurētājam, ap lūpām un zodu iezīmējās visiem vienāds cīņas iekar- suma un uztraukuma vaibsts. Vahmistrs, uzlūkodams zaldātus, rauca pieri, it kā piedraudēdams ar sodu. Junkurs Mironovs, lodei pāri lidojot, ikreiz noliecās. Rostovs kreisajā flangā uz sava, lai arī maitātām kājām, taču izskatīgā Krauķīša atgādināja laimīgu skolnieku, kas izsaukts plašas publikas priekšā uz eksāmenu, par kuru pārliecināts, ka to izturēs teicami. Viņš skaidru un gaišu skatienu lūkojās apkārt uz visiem, it kā aicinādams pievērst uzmanību tam, cik mierīgi viņš izturas, lodēm dūcot. Taču arī viņa sejā pret paša gribu ap lūpām iezīmējās tas pats šķietami jaunais un stingrais vaibsts.

Kas tur tā klanās? Junkur Mironov! Tas neder, paskaties uz mani! — iekliedzās Deņisovs, kas nevarēja no- stilt uz vietas un ar savu zirgu grozījās eskadronam pa priekšu.

Vaskas Deņisova melni noaugusī seja ar uzrauto degunu un viss viņa sīkais, vingrais stāvs un dzīslaina plauksta (ar strupiem, spalvainiem pirkstiem), kurā viņš žņaudza kailā zobena spalu, bija gluži tādi paši kā allaž, it sevišķi pret vakaru pēc divām izdzertām pudelēm. Viņš tikai bija vēl sarkanāks nekā parasti un, atmetis pinkaino galvu, kā dara putni, kad dzer, ar savām mazajām kājām nežēlīgi iecirtis piešus krietnajam Beduīnam sānos, it kā atpakaļ krizdams, auļoja uz eskadrona otru flangu un aizsmakušā balsī kliedza, lai pārbaudot pistoles. Viņš piejāja pie Kirstena. Štāba rotmistrs platas un cienīgas ķēves mugurā soļos jāja Deņisovam pretim. Štāba rotmistrs ar savām garajām ūsām bija nopietns kā aizvien, tikai acis viņam mirdzēja spožāk nekā parasti.

— Kā šķiet? — viņš uzrunāja Deņisovu. — Līdz kautiņam jau nenonāks. Redzēsi, kā aiziesim atpakaļ.

Velns viņu sazina, kas darās! — Deņisovs norūca. — Ā! Rostovs! — viņš uzsauca junkuram, pamanījis tā līksmo seju. — Nu, sagaidīji.

Un viņš atzinīgi pasmaidīja, redzams, priecādamies par junkuru. Rostovs jutās pilnīgi laimīgs. Tobrīd uz tilta parādījās priekšnieks. Deņisovs auļoja pie viņa.

Jūsu ekselence! Atļaujiet iet uzbrukumā! Es viņus notriekšu.

Kas te ko uzbrukt? — priekšnieks atņēma nīgrā balsī, viebdamies kā no uzbāzīgas mušas. — Un kālab jūs te stāvat? Redziet, flankētāji jau atkāpjas. Vediet eskadronu atpakaļ.

Eskadrons pārgāja pār tiltu un izkļuva no trāpījumu joslas, nezaudējis neviena vīra. Tam nopakaļ pārgāja arī otrs eskadrons, kas bija stāvējis ķēdē, un pēdējie kazaki atstāja pretējo krastu.

Divi pavlogradiešu eskadroni, pārgājuši pār tiltu, viens pēc otra devās atpakaļ uz kalnu. Pulka komandieris Kārlis Bogdanovičs Šuberts, piejājis pie Deņisova eskadrona, jāja soļos netālu no Rostova, nepievērsdams tam ne mazāko uzmanību, kaut gan pēc notikušās saskriešanās Teļaņina dēļ viņi tagad sastapās pirmo reizi. Rostovs, juzdamies frontē tā vīra varā, kura priekšā viņš šobrīd uzskatīja sevi par vainīgu, nenovērsa ne acu no pulka komandiera atlētiskās muguras, gaišmatainā pakauša un sarkanā kakla. Lāgiem Rostovam šķita, ka Bogdaničs tikai izliekas nevērīgs un ka tā nolūks patlaban ir pārbaudīt junkura drosmi, un viņš stalti saslējās un jautri vērās apkārt; te atkal viņam likās, ka Bogdaničs tīšām jāj tik tuvu, lai parādītu Rostovam savu drošsirdību. Brīžam viņam iešāvās prātā, ka viņa ienaidnieks tagad tīšām sūtīs eskadronu pārdrošā triecienā, lai sodītu viņu, Rostovu. Tad atkal likās, ka pēc kaujas tas pienāks pie viņa, ievainota, un izlīgdams augstsirdīgi pasniegs roku.

Pie puika komandiera piejāja pavlogradiešiem pazīstamais Žerkovs ar augstu uzrautiem pleciem (viņš nesen bija aizgājis no viņu pulka). Padzīts no galvenā štāba, Žerkovs nebija palicis pulkā, teikdams, ka neesot tāds muļķis, lai vilktu frontes jūgu, kad štābā, nekā nedarīdams, saņemšot vairāk apbalvojumu, un pamanījās iekārtoties par raitnieku pie kņaza Bagrationa. Viņš bija atjājis pie sava bijušā priekšnieka ar arjergarda priekšnieka pavēli.

Pulkvedi, — viņš ziņoja drūmā nopietnībā, vērsda- mies pie Rostova ienaidnieka un uzlūkodams biedrus, — pavēlēts apstāties, aizdedzināt tiltu.

Kurš pavēlēts? — pulkvedis īgni noprasīja.

Es jau nu nezinu, pulkvedi, kurš pavēlēts, — kornets nopietni atbildēja, — bet tikai kņazs mani norīkoja: «Aizjāj un pasaki pulkvedim, lai huzāri ātrāk griežas atpakaj un aizdedzina tiltu.»

Tūliņ pēc Zerkova pie huzāru pulkveža piejāja svītas oficieris ar to pašu pavēli. Pēc svītas oficiera uz kazaku zirga, kas tikko spēja nest savu jātnieku, pieauļoja resnais Ņesvickis.

Kas tur ir, pulkvedi, — viņš vēl jādams sauca, — es jums teicu tiltu aizdedzināt, bet nu kāds ir saputrojis; tur visi kā bez prāta, nekā nevar saprast.

Pulkvedis bez steigas apturēja pulku un pievērsās Ņesvickim.

Par degvielām jūs man teicāt, — viņš sacīja, — bet par to, ka būs aizdedzināt, jūs man neko neir teikuš.

Nu, kā nu ne, mīļais, — apstājies atgādināja Ņesvickis, noņemdams cepuri un ar tuklo roku pieglauzdams sviedros samirkušos matus, — kā tad neteicu, ka tilts jāaizdedzina, kad degvielas būs saliktas.

Es jums neir nekāds «mīļais», štāba oficiera kungs, un jūs man neir sacījuš, ka tiltu būs aizdedzināt! Es dienest zin, un man ir paraduš pavēles stingri izpildīt. Jūs sacīj, ka tiltu būs aizdedzināt, bet, kas būs aizdedzināt, to es no svēta gara nevaru būt zinājuš ..,

Nu, tā jau ir vienmēr, — Ņesvickis atmeta ar roku. — Kā tad tu te? — viņš uzrunāja Zerkovu.

Arī tā paša pēc. Bet tu esi gluži saslapis, ļauj, es tevi izgriezīšu!

Jūs sacīj, štāba oficiera kungs,,, — pulkvedis aizvainotā balsī turpināja.

Pulkvedi, — svītas oficieris pātrauca, — ir jāpasteidzas, citādi ienaidnieks pievirzīs lielgabalus kartečas šāviena atstatumā.

Pulkvedis klusēdams paraudzījās uz svītas oficieri, uz resno štāba oficieri, uz Zerkovu un sarauca pieri.

Es būs aizdedzināt tiltu, — viņš sacīja svinīgā balsī, it kā gribēdams teikt, ka, par spīti visām viņam sagādātajām nepatikšanām, viņš tomēr darīs, kas jādara.

Iecirtis zirgam ar savām garajām, muskuļainajām kājām, it kā zirgs būtu pie visa vainīgs, pulkvedis izjāja priekšā un nokomandēja otrajam eskadronam, tam pašam, kurā, Deņisovam padots, kalpoja Rostovs, griezties atpakaļ uz tiltu.

«Nu kā tad,» Rostovs nodomāja, «viņš grib mani pārbaudīt!» Sirds viņam sažņaudzās un asiņu šalts iesitās sejā. «Lai tad paskatās, vai esmu gļēvulis,» viņš nodomāja.

Atkal visu eskadrona vīru jautrajās sejās parādījās tas nopietnais vaibsts, kāds tajās bija tolaik, kad viņiem pāri lidoja lielgaballodes. Rostovs, acu nenovērsdams, raudzījās uz savu ienaidnieku, pulka komandieri, gribēdams saskatīt tā sejā apstiprinājumu saviem minējumiem; taču pulkvedis ne reizi nepameta skatienu uz Rostovu, bet, kā daždien frontē, lūkojās stingri un svinīgi. Atskanēja komanda.

Aši! Aši! — steidzināja vairākas balsis viņa tuvumā. Zobeniem ķeroties pavadās, huzāri, piešus šķindinādami, steigā kāpa zemē no zirgiem, paši nezinādami, ko darīs. Huzāri meta krustus. Rostovs vairs nevēroja pulka komandieri, — viņam nebija vaļas. Viņš baidījās, sirdij pamirstot, baidījās palikt huzāriem iepakaļ. Roka viņam drebēja, nododot zirgu uzraugam, un viņš juta, kā asinis dunēdamas saplūst sirdī. Deņisovs, atpakaļ atgāzies un nez ko klaigādams, pajāja viņam garām. Rostovs nekā neredzēja kā vien huzārus, kas, piešiem ķeroties un zobeniem šķindot, skrēja viņam līdzās.

Nestuves! — kāda balss aiz muguras iekliedzās.

Rostovs nepadomāja, ko nozīmē, ja prasa nestuves; viņš

skrēja, cenzdamies tikai būt visiem priekšā; taču pie paša tilta, uz kājām neskatīdamies, iekļuva lipīgos, samīcītos dubļos un paklupis nokrita uz rokām. Citi aizskrēja viņam garām.

Pa abej pusēm, rotmistr, — viņš izdzirda saucam pulka komandieri, kas, pajājis uz priekšu, ar uzvarētāja izteiksmi jautrajā sejā apturēja zirgu netālu no tilta.

Rostovs, notrieptās rokas pie biksēm slaucīdams, atskatījās uz savu ienaidnieku un dzīrās skriet tālāk, domādams, ka, jo tālāk uz priekšu viņš aizkļūs, jo būs labāk. Taču Bogdaničs, kaut arī neskatījās un nepazina Rostovu, uzkliedza tam:

Kas tur skrien pa tilta vidu? Uz labai pusi! Junkur, atpakaļ! — viņš nikni iekliedzās un pagriezās pret Deņi- sovu, kas, dižodamies ar savu drosmi, jāšus uzjāja uz tilta.

Kāpēc riskeit, rotmistr! Būt kāpuš zemē, — pulkvedis teica.

E! Gan atradīs vainīgo, — seglos pagriezdamies, atteica Vaska Deņisovs.

Pa tam Ņesvickis, Zerkovs un svītas oficieris stāvēja bariņā ārpus šāvienu joslas un raudzījās drīz uz šo nelielo, dzeltenās ķiverēs, tumšzaļos, aukliņām apšūtos svārkos un zilās biksēs tērpto vīru pūlīti, kas mudžēja pie tilta, drīz uz viņu pusi, kur tālumā tuvojās franču zilie ietērpi un grupas ar zirgiem, kurās viegli varēja sazīmēt lielgabalus.

«Aizdedzinās tiltu vai neaizdedzinās? Un kurš papriekš? Vai viņi piesteigsies un aizdedzinās tiltu, vai arī franči pievirzīsies kartečas šāviena atstatumā un viņus apšaus?» Sos jautājumus, sirdij pamirstot, neviļus apsvēra ikviens tajā milzīgajā karaspēkā, kas stāvēja augšpus tilta un spilgtajā novakares gaismā vēroja tiltu un huzārus, un viņpus upes tuvojošos zili tērptos stāvus ar durkļiem un lielgabaliem.

f- Vai! Nu gan huzāri dabūs! — Ņesvickis runāja. ■— Nupat nav vairs tālāk par kartečas šāvienu.

Velti viņš tik daudz cilvēku paņēma līdzi, — sacīja svītas oficieris.

Tiešām gan, — Ņesvickis piekrita. — Varēja aizsūtīt divus brašus puišus, tikpat vien būtu.

Ak, jūsu gaišība, — iejaucās Zerkovs, acu no huzā- riem nenovērsdams, joprojām savā parastajā vientiesībā, no kuras nevarēja noskārst, vai viņš runā nopietni vai ne. — Ak, jūsu gaišība! Kā jūs tā varat spriest! Aizsūtīs divus vīrus, bet kas tad mums dos Vladimiru ar lentu? Bet tā, ja arī mazliet iepērs, taču eskadronu varēs ieteikt apbalvošanai un arī pats dabūt lentīti. Mūsu Bogdaničs kārtību zina.

V— Nu, — iesaucās svītas oficieris, — tā ir karteča!

Viņš norādīja uz franču lielgabaliem, ko ar skubu cēla nost no priekšratiem, un steigā brauca projām.

Franču pusē grupās, kurās bija lielgabali, uzvirmoja dūmu mākulītis, otrs, trešais, gandrīz vienlaikus, un tai pašā mirklī, kad atlidoja pirmā šāviena troksnis, parādījās ceturtais. Divi grāvieni viens pēc otra, tad trešais.

Ā, vai! — novaidējās Ņesvickis it kā degošās sāpēs, tverdams aiz rokas svītas oficieri. — Palūk, nokrita viens, nokrita, nokrita!

Šķiet, divi?

•— Ja es būtu cars, nemūžam nekarotu, — Ņesvickis novērsdamies teica.

Franču lielgabalus atkal steigā pielādēja. Kājnieki zilajos ietērpos skriešus tuvojās tiltam. Atkal, bet ar dažādiem starplaikiem uzvirmoja dūmu mākulīši, un uz tilta nosprakstēja un nograbēja karteča. Taču šoreiz Ņesvickis nevarēja redzēt, kas notika uz tilta. No tilta cēlās biezi dūmi. Huzāri bija paspējuši aizdedzināt tiltu, un franču baterijas šāva uz viņiem ne vairs tādēļ, lai aizkavētu, bet gan tāpēc, ka lielgabali bija nostatīti un bija, uz ko šaut.

Franči paguva izšaut trīs karteču zalves, iekām huzāri atgriezās pie zirgu uzraugiem. Divas zalves bija notēmētas aplam, un kartečas pārlidoja pāri, toties pēdējais šāviens trāpīja huzāru bara vidū un nogāza trīs vīrus.

Rostovs, norūpējies par savām attiecībām ar Bogdaniču, apstājās uz tilta, neattapdams, ko darīt. Kam cirst (tā viņš allaž bija iztēlojies kauju) neviena nebija, palīdzēt tilta aizdedzināšanā viņš arī nevarēja, jo nebija kā citi zaldāti paķēris līdzi salmu grīstes. Viņš stāvēja un skatījās apkārt, kad pēkšņi uz tilta sāka grabēt, it kā būtu pabiruši rieksti, un kāds huzārs, kas atradās viņam vistuvāk, ievaidēdamies nokrita uz margām. Rostovs kopā ar citiem pieskrēja tam klāt. Atkal kāds iekliedzās: «Nestuves!» Huzāru satvēra četri vīri un cēla augšā.

— Vai-a-a-ai!… Neaiztieciet, dieva dēļ, — ievainotais kliedza, bet viņu tomēr pacēla un noguldīja.

Nikolajs Rostovs novērsās un, it kā ko meklēdams, sāka lūkoties tālē, Donavas ūdeņos, debesīs, saulē. Cik jaukas šķita debesis, cik dzidri zilas, mierīgas un dziļas! Cik spoža un svinīga grimstošā saule! Kādā glāsmainā vizmā mirgoja ūdens tālajā Donavā! Un vēl skaistāki bija tālie kalni, kas zilgmoja aiz Donavas, klosteris, noslēpumainās aizas, līdz pašām galotnēm miglas pielijušie priežu sili… tur klusums, laime.,. «Nekā, nekā es nevēlētos, it nekā nevēlētos, ja vien varējis būt tur,» Rostovs domāja. «Manī vienā pašā un šai saulē ir tik daudz laimes, bet te.,. vaidi, ciešanas, bailes un šī neskaidrība, šī skuba… Klau, atkal kliedz, un atkal visi skries kaut kur atpakaļ, un es skriešu tiem līdzi, un, lūk, viņa, lūk, viņa, nāve, virs manis, ap mani… Viens mirklis, un es nekad vairs neredzēšu šo sauli, šos ūdeņus, šo aizu …»

Sai brīdī saule sāka pamazām slīdēt aiz mākoņiem; Rostovam priekšā parādījās vēl citas nestuves. Un bailes no nāves un no nestuvēm un mīla uz sauli un dzīvi — viss saplūda vienā slimīgi satrauktā noskaņā.

«Kungs dievs! Tu, kas tur mīti šajās debesīs, piedod man, glāb un pasargi mani!» Rostovs klusībā nočukstēja.

Huzāri pieskrēja pie zirgu uzraugiem, viņu balsis kļuva skaļākas un mierīgākas, nestuves pazuda skatienam.

I\o, brāl, vai paostīji pulveri? … — viņam pie pašas auss nokliedza Vaskas Deņisova balss.

«Viss ir beidzies, taču es esmu gļēvulis, jā gan, esmu gļēvulis,» Rostovs nodomāja un, smagi nopūzdamies, saņēma no zirgu uzrauga rokām savu Krauķīti, kas stāvēja, kāju atmetis, un kāpa seglos.

Kas tas bija, vai karteča? — viņš jautāja Deņisova m.

Un kāda vēl! — Deņisovs atkliedza. Strādājām braši! Bet darbs draņķīgs! Trieciens — tas ir ko vērts: kapā tik pa purnu, bet te velns sazina kas, šauj kā mērķī.

Un Deņisovs aizjāja pie grupas, kas bija apstājusies netālu no Rostova; tur bija pulka komandieris, Ņesvickis, Žerkovs un svītas oficieris.

«Šķiet tomēr, ka neviens nepamanīja,» Rostovs klusībā domāja. Un tiešām, neviens nekā nebija manījis, jo ikviens pats pazina tās jūtas, kas pirmajā reizē pārņēma ložu krusas nenorūdīto junkuru.

Te jums būs arī relācija, — ieteicās Zerkovs, — kas zina, ari mani par podporučiku paaugstinās.

Ziņojiet kņazam, ka es tiltu aizdedzināju, — pulkvedis svinīgi un līksmi teica.

Bet ja nu jautā par zaudējumiem?

Sīkums! — pulkvedis noducināja. — Divi huzārs ievainots un viens uz vietas pagalam, — viņš teica ar redzamu prieku, nespēdams atvairīt laimīgo smaidu, skanīgi noskaldīdams skaisto vārdu pagalam.

IX

Simttūkstoš vīru lielās, Bonaparia vadītās franču armijas vajāta, naidīgi noskaņoto iedzīvotāju sagaidīta, neuzticēdamās vairs saviem sabiedrotajiem, ciezdama pārtikas trūkumu un spiesta darboties ārpus visiem iepriekš paredzētajiem kara apstākļiem, trīsdesmit piecu tūkstošu vīru lielā krievu armija Kutuzova vadībā steigšus atkāpās lejup gar Donavu, apstādamās tur, kur ienaidnieks to bija pārsteidzis, un atvairīdarnās ar arjergarda kaujām tikai par tik, cik bija nepieciešams, lai atkāptos, nezaudējot smago bruņojumu. Notika sadursmes pie Lambahas, Am- štetenas un Melkas; taču, kaut gan krievi cīnījās drošsirdīgi un neatlaidīgi, ko atzina pat ienaidnieks, šo sadursmju sekas bija tikai vēl straujāka atkāpšanās. Austriešu karapulki, kas pie Ulmas bija izvairījušies no gūsta un pie Braunavas pievienojušies Kutuzovam, tagad nošķīrās no krievu armijas, un Kutuzovs bija pamests viens ar saviem vājajiem, nogurdinātajiem spēkiem.

Aizstāvēt vēl ilgāk Vīni nebija vairs ko domāt. Dziļi apdomātā, pēc jaunās zinātnes — stratēģijas likumiem izstrādātā uzbrukuma kara vietā, kura plānu, Kutuzovam uzturoties Vīnē, tam bija nodevusi Austrijas galma kara padome, vienīgais un gandrīz neaizsniedzamais mērķis Kutuzovam tagad šķita — neaizlaižot bojā armiju, kā tas bija noticis Makam pie Ulmas, savienoties ar karapulkiem, kas nāca no Krievijas.

Divdesmit astotajā oktobrī Kutuzovs ar armiju pārgāja uz Donavas kreiso krastu un pirmoreiz apstājās, atstājis Donavu starp sevi un franču galvenajiem spēkiem. Trīsdesmitajā viņš spējā triecienā uzbruka Mortjē divīzijai, kas atradās Donavas kreisajā krastā, un sakāva to. Sai kaujā tika iegūtas pirmās trofejas: karogs, lielgabali un divi ienaidnieka ģenerāļi. Pirmoreiz pēc divu nedēļu ilgas atkāpšanās krievu karapulki apstājās un pēc cīņas ne tikvien paturēja kaujas lauku, bet aiztrieca frančus. Kaut gan karaspēks bija vāji apģērbts, novārdzis un par trešo tiesu smazinājies noklīdušo, ievainoto, kritušo un slimo dēļ; kaut gan viņpus Donavas bija pamesti slimie un ievainotie ar Kutuzova rakstu, kurā tos novēlēja ienaidnieka cilvēkmīlai; kaut gan lielie Kremsas hospitāļi un par lazaretēm pārvērstie nami vairs nespēja uzņemt visus slimos un ievainotos, — ar visu to apstāšanās pie Kremsas un uzvara pār Mortjē manāmi uzlaboja karaspēka kaujas garu. Visā armijā un galvenajā mītnē klīda visai priecīgas, kaut arī nepatiesas baumas par to, ka no Krievijas it kā tuvojoties jaunas kolonnas, par nez kādu uzvaru, ko izcīnījuši austrieši, un par izbiedētā Bonaparia atkāpšanos.

Kņazs Andrejs kaujas laikā bija atradies pie austriešu ģenerāļa Šmita, kas šai sadursmē krita. Viņam ievainoja zirgu un pašam ar lodi viegli ieskrambāja roku. Virspavēlnieks, izrādīdams sevišķu labvēlību, sūtīja viņu ar ziņojumu par šo uzvaru uz Austrijas galmu, kas vairs neatradās franču karapulku apdraudētajā Vīnē, bet Brinnā. Kaujas naktī satraukts, bet ne noguris (kaut gan no izskata ne visai spēcīgs, kņazs Andrejs varēja panest fizisko nogurumu daudz labāk par visstiprākajiem vīriem), kņazs Andrejs bija jāšus ieradies ar Dohturova ziņojumu Kremsā pie Kutuzova, un tanī pašā naktī viņu norīkoja par kurjeru uz Brinnu. Sūtīšana par kurjeru nozīmēja ne vien apbalvojumu, bet arī svarīgu soli uz paaugstinājumu.

Nakts bija tumša, zvaigžņota; ceļš melni aizvijās pa balsnējo sniegu, kas bija sasnidzis vakar, kaujas dienā. Gan pārcilādams notikušās kaujas iespaidus, gan līksmi iztēlodamies, kādu iespaidu atstās viņa ziņojums par uzvaru, kņazs Andrejs trauca pasta ratos, atcerēdamies, kā virspavēlnieks un biedri bija viņu izvadījuši ceļā, un juzdamies kā cilvēks, kas ilgi gaidījis un pēdīgi sasniedzis ilgotās laimes sākumu. Tiklīdz viņš pievēra acis, ausīs skanēja šauteņu un lielgabalu šāvieni, kas saplūda ar riteņu graboņu un uzvaras iespaidiem. Brīžam viņam sāka likties, ka krievi bēg, ka viņš pats kritis; bet tad viņš steigā modās, laimīgs, it kā no jauna apjēdzis, ka nekā tamlīdzīga nav bijis un ka, gluži otrādi, bēguši franči. Viņš atkal atcerējās visus uzvaras sīkumus, savu mierīgo vīrišķību kaujas laikā un nomierinājies iesnaudās.., Pēc tumšās, zvaigžņotās nakts atausa spožs, spirgts rīts. Sniegs kusa saulē, zirgi strauji auļoja, un pa labi un kreisi vienā laidā slīdēja garām daždažādi aizvien jauni meži, lauki, ciemi.

Kādā no piestātnēm viņš panāca vezumu rindu ar ievainotiem krievu zaldātiem. Krievu oficieris, kas vadīja transportu, priekšējos ratos atgāzies, nez ko klaigāja, rupjiem vārdiem lamādams zaldātu. Pa akmeņaino ceļu garos vāciešu pajūgos kratījās katrā pa seši un vairāk bālu, pārsietu un netīru ievainoto. Daži no tiem runājās (viņš dzirdēja krievu valodu), citi ēda maizi, vissmagāk ievainotie ar biklu un sāpīgu, bērnišķīgu interesi klusēdami nolūkojās uz garām traucošo kurjeru.

Kņazs Andrejs lika pieturēt un apjautājās zaldātam, kurā kaujā tie ievainoti.

— Aizvakar pie Donavas, — zaldāts atbildēja. Kņazs Andrejs salūkoja naudas maku un iedeva zaldātam trīs zelta gabalus.

Tas visiem, — viņš piebilda, paskaidrodams pienākušajam oficierim. — Veseļojieties, zēni, — viņš uzsauca zaldātiem, — vēl daudz kauju priekšā.

Nu, adjutanta kungs, kādas ziņas? — jautāja oficieris, redzami vēlēdamies ievadīt sarunu.

Labas! Uz priekšu! — viņš uzsauca pasta puisim un traucās tālāk.

Bija jau gluži tumšs, kad kņazs Andrejs iebrauca Brinnā-un ieraudzīja ap sevi augstus namus ar apgaismotiem logiem, veikalu un laternu ugunis, greznas ekipāžas, kas rībināja ielas bruģi, un sajuta, ka viņu apņem lielas, rosmīgas pilsētas atmosfēra, kas karavīram pēc nometnes allaž šķiet tik valdzinoša. Nevērojot straujo braucienu un negulēto nakti, kņazs Andrejs, tuvodamies pilij, jutās vēl možāks nekā vakar. Tikai acis mirdzēja drudžainā spožumā un domas mainījās ārkārtīgi strauji un ar lielu skaidrību. Viņš atkal spilgti atcerējās visus kaujas sīkumus, ne vairs miglaini, bet noteikti, īsā pārskatā, ko viņš savā iztēlē sniedza ķeizaram Francim. Viņš spilgti iedomājās iespējamos jautājumus, ko tam varbūt izteiks, un atbildes, kadas viņš uz tiem dos. Viņš domāja, ka viņu tūliņ stādīs priekšā ķeizaram. Bet pie pils parādes durvīm viņam pretim izsteidzās ierēdnis un, uzzinājis, ka viņš ir kurjers, pavadīja viņu uz otrām durvīm.

No gaiteņa pa labi, tur, Euer Hochgeboren1 Jūsu augstdzimtība atradīsiet dežurējošo flīģeladjutantu, — ierēdnis viņam paskaidroja. — Tas jūs pavadīs pie kara ministra.

Dežurējošais flīģeladjutants, kas saņēma kņazu Andreju, palūdza uzgaidīt un iegāja pie kara ministra. Pēc piecām minūtēm flīģeladjutants atgriezās un, sevišķi pieklājīgi palocīdamies un palaizdams kņazu Andreju sev pa priekšu, pavadīja viņu pa gaiteni uz kabinetu, kur strādāja kara ministrs. Flīģeladjutants ar savu izmeklēto pieklājību, likās, gribēja norobežoties no krievu adjutanta varbūtējās familiaritātes. Kņaza Andreja priecīgā izjūta manāmi noplaka, kad viņš tuvojās kara ministra kabineta durvīm. Viņš jutās aizvainots, un aizvainojums tai pašā mirklī, viņam pašam nemanot, pārvērtās ne ar ko nepamatotā nicinājumā. Taču viņa atjautīgais prāts tai pašā brīdī pateica viņam priekšā viedokli, no kura viņam bija tiesības nicināt ir adjutantu, ir kara ministru. «Tiem, jādomā, šķitīs visai viegli gūt uzvaras, pulveri nepaostīju- šiem!» viņš nodomāja. Acis viņam nicīgi samiedzās; viņš uzsvērti gausā gaitā iegāja kara ministra kabinetā. Sī izjūta vēl vairāk pastiprinājās, kad viņš ieraudzīja kara ministru, kas sēdēja, noliecies pie liela galda, un pirmās divas minūtes nepievērsa ienācējam ne mazāko uzmanību. Kara ministrs, noliecis starp divām svecēm savu plikpaura galvu ar sirmajiem deniņiem, lasīja papīrus, malās ar zīmuli atzīmēdams. Galvu nepacēlis, viņš lasīja pēdējās rindas, kad atvērās durvis un atskanēja soļi.

Ņemiet tos un nododiet, — kara ministrs teica savam adjutantam, sniegdams papīrus un joprojām nelikdamies par kurjeru ne zinis.

Kņazs Andrejs juta, ka vai nu no visām lietām, kas nodarbināja kara ministru, Kutuzova armijas darbība viņu varēja interesēt vismazāk, vai arī vajadzēja krievu kurjeram likt to sajust. «Bet man tas ir gluži vienalga,» viņš nodomāja. Kara ministrs pastūma pārējos papīrus vienuviet, nolīdzināja malu pie malas un pacēla galvu. Viņam bija gudra un zīmīga seja. Taču tai pašā mirklī, kad viņš pievērsās kņazam Andrejam, kara ministra gudrā un stingrā sejas izteiksme, redzams, pierasti un apzināti pārvērtās: viņa sejā sastinga muļķīgs, neslēpti liekuļots smaids, kāds mēdz būt cilvēkam, kas citu pēc cita pieņem daudz lūdzēju.

No ģenerālfeldmaršala Kutuzova? — viņš jautāja. — Ceru, ka labas vēstis? Bija sadursme ar Mortjē? Uzvara? Ir laiks!

Viņš paņēma tam adresēto depešu un ar skumju izteiksmi sāka lasīt.

Ak mans dievs! Mans dievs! Smits! — viņš vāciski iesaucās. — Kāda nelaime, kāda nelaime!

Steigā pārlasījis depešu, viņš nolika to uz galda un uzlūkoja kņazu Andreju, acīmredzot kaut ko apsvērdams.

Ak, kāda nelaime! Kauja, jūs sakāt, izšķiroša? Mortjē tomēr nav sagūstīts. (Viņš padomāja.) Ļoti priecājos, ka esat atvedis labas vēstis, kaut gan Smita nāve ir dārga maksa par uzvaru. Viņa majestāte droši vien vēlēsies jūs redzēt, taču ne šodien. Pateicos jums, atpūtieties. Ierodieties uz pieņemšanu rīt pēc parādes. Kaut gan es jums vēl došu ziņu.

Sarunas laikā nozudušais muļķīgais smaids atkal iegūla kara ministra sejā.

— Uz redzēšanos, ļoti pateicos. Kungs un ķeizars droši vien vēlēsies jūs redzēt, — viņš atkārtoja un nolieca galvu.

Izgājis no pils, kņazs Andrejs sajuta, ka visu interesi un laimi, ko viņam bija sagādājusi uzvara, viņš tagad ir pametis un nodevis vienaldzīgajās kara ministra un pieklājīgā adjutanta rokās. Visas viņa domas acumirklī pārmainījās; kauja viņam šķita sena, tāla atmiņa.

X

Kņazs Andrejs apmetās Brinnā pie sava paziņas krievu diplomāta Biļibina.

— A, mīļo kņaz, jūs esat vispatīkamākais viesis, — iesaucās Biļibins, iznākdams kņazam Andrejam pretim. — Franci, kņaza lietas manā guļamistabā, — viņš izrīkoja kalpotāju, kas pavadīja Bolkonski. — Ko, vai uzvaras vēstnesis? Jauki. Bet es nīkstu slims, kā redzat.

Kņazs Andrejs nomazgājies un pārģērbies iegāja greznajā diplomāta kabinetā un sēdās pie sagatavotajām pusdienām. Biļibins mierīgi apsēdās pie kamīna.

Kņazs Andrejs ne tikvien pēc ceļojuma, bet pēc visām kara gaitām, kuru laikā tam bija trūcis jebkādu ērtību attiecībā uz tīrību un dzīves daiļumu, juta tīkamu atpūtu šajos greznas dzīves apstākļos, pie kādiem bija pieradis kopš bērnības. Turklāt pēc pieņemšanas pie austriešiem viņam bija patīkami parunāties, ja arī ne krieviski (viņi runāja franciski), taču ar krievu cilvēku, kurš, kā viņš domāja, sajuta pret austriešiem tādu pašu riebumu (kas tagad bija it īpaši manāms) kā visi krievi.

Biļibins bija gadus trīsdesmit piecus vecs, neprecējies, no tām pašām aprindām kā kņazs Andrejs. Būdami pazīstami jau Pēterburgā, viņi bija vēl tuvāk iepazinušies kņaza Andreja pēdējā braucienā uz Vīni kopā ar Kutuzovu. Kā kņazs Andrejs bija jauns cilvēks ar lielām izredzēm militārajā laukā, tā un pat vēl vairāk Biļibins bija ar izredzēm diplomātijas laukā. Viņš bija vēl jauns gados, taču ne vairs jauns diplomāts, jo bija sācis kalpot jau no .sešpadsmit gadiem, bijis Parīzē, Kopenhāgenā un tagad ieņēma diezgan svarīgu posteni Vīnē. Tiklab kanclers, kā arī mūsu vēstnieks Vīnē viņu pazina un augstu vērtēja. Viņš nepiederēja pie tā lielā vairuma diplomātu, no kuriem prasa tikai negatīvus tikumus, nedarīt zināmas lietas un runāt franciski, lai tie būtu teicami diplomāti; viņš bija viens no tiem diplomātiem, kam patīk un kas prot strādāt, un, par spīti savai kūtrībai, dažreiz caurām naktīm nosēdēja pie rakstāmgalda. Viņš strādāja vienlīdz labi, lai darba jēga bija kāda būdama. Viņu neinteresēja vis jautājums «kādēļ?», bet gan jautājums «kā?». Kāda bija diplomātiskās lietas būtība, tas viņam bija viena alga, bet veikli, labi un daiļi sastādīt cirkulāru, memorandu vai ziņojumu viņam sagādāja lielu baudu. Biļibina nopelnus vērtēja ne vien pēc rakstu darbiem, bet arī pēc viņa prasmes izturēties un runāt augstākajās aprindās.

Biļibinam tikās saruna, tāpat kā viņam tikās darbs, tikai tad, ja saruna varēja būt eleganti atjautīga. Sabiedrībā viņš pastāvīgi gaidīja izdevību pateikt ko vērā liekamu un iesaistījās sarunā ne citādi kā vien šādos apstākļos. Biļibina runa allaž bija piebārstīta oriģināli asprātīgām, veikli noapaļotām frāzēm, kas varēja visus interesēt. Šīs frāzes tika darinātas Biļibina iekšējā laboratorijā it kā tīši portatīvas, lai niecīgie augstākās sabiedrības ļaudis tās viegli varētu iegaumēt un pārnēsāt no vienas viesistabas uz otru. Un tiešām, les mots de Bilibine se colportaient dans les salons de Viennekā [1] Biļibina asprātības apstaigāja visas Vīnes viesistabas.mēdza teikt, un bieži vien ietekmēja tā saucamās svarīgās lietas.

Viņa kalsnā, novārgusī, dzeltenīgā seja bija no vienas vietas izvagota dziļām grumbām, kas vienmēr šķita tik tīri un rūpīgi izmazgātas kā pirkstu galiņi pēc pirts. Šo grumbu kustības bija galvenā vaibstu rotaļa viņa sejā. Te viņam piere raucās platās krunkās, uzacis cēlās uz augšu, te uzacis slīdēja lejup un pie vaigiem iegriezās prāvas grumbas. Dziļi iegrimušās, nelielās acis allaž raudzījās klaji un līksmi.

Nu, tagad pastāstiet mums par saviem varoņdarbiem, — viņš sacīja.

Bolkonskis visai kautri, ne reizi nepieminēdams sevi, pastāstīja par kauju un par audienci pie kara ministra.

Ils m'ont rēgu. avec ma nouvelle, comme un chien dans un jeu de quilles, [159] [1] — Viņš uzņēma mani ar šo jauno vēsti kā suni, kas jauc ķegju

spēli.— viņš nobeidza.

Biļibins pavīpsnāja un ļāva izzust grumbām sejā.

Cependant, mon cher, — viņš sacīja, iztālēm vērodams savu nagu Un savilkdams grumbu virs kreisās acs, — malgre la haute estime que je professe pour le «krievu pareizticīgo karaspēku», j'auoue que votre victoire n'est pas des plus viclorieuses. [160] [1] — Un tomēr, mans mīļais, kaut gan es augsti cienu krievu pareizticīgo karaspēku, man šķiet, ka jūsu uzvara nav no visspožākajām.

Viņš turpināja joprojām tāpat franču valodā, krieviski izrunādams tikai tos vārdus, ko gribēja nicīgi uzsvērt.

Kā nu ne? Jūs ar visiem saviem spēkiem brukāt virsū nelaimīgajam Mortjē, kam bija tikai viena divīzija, un šis Mortjē izsprūk jums no rokām? Kur tad te uzvara?

Lai nu kā, taču, nopietni runājot, — kņazs Andrejs atbildēja, »— mēs tomēr varam bez lielīšanās sacīt, ka tas ir mazliet labāk par Ulmu …

Kāpēc tad jūs nesagūstījāt mums vienu, kaut vai vienu maršalu?

Tāpēc, ka ne viss notiek tā, kā domā, un ne tik regulāri kā parādē. Mēs bijām nodomājuši, kā jau jums teicu, nokļūt aizmugurē ap septiņiem no rīta, bet neno- nācām tur pat piecos vakarā.

Kāpēc tad jūs nenokļuvāt septiņos no rīta? Jums vajadzēja nokļūt septiņos no rīta, — vīpsnādams noteica Biļibins, — vajadzēja nokļūt septiņos no rīta.

Kāpēc jūs diplomātiskā ceļā neiedvesāt Bonapartam, ka viņam būtu labāk atstāt Dženovu? — kņazs Andrejs tādā pašā noskaņā atsaucās.

Es zinu, — Biļibins viņu pārtrauca, — jūs domājat, ka ir ļoti viegli gūstīt maršalus, sēžot uz dīvāna kamīna priekšā. Tas tiesa, bet tomēr — kāpēc jūs viņu nesagūstījāt? Un nebrīnieties, ka ne vien kara ministrs, bet arī visaugstākais ķeizars un karalis Francis nebūs visai aplaimots par jūsu uzvaru; un pat es, nelaimīgais krievu sūtniecības sekretārs, nejūtu nekādu sevišķu prieku.,,

Viņš paraudzījās kņazam Andrejam tieši sejā, un grumbas pierē pēkšņi izlīdzinājās.

Tagad, mans mīļais, ir mana kārta jautāt jums «kāpēc?», — Bolkonskis sacīja. — Es jums atzīšos, ka nesaprotu, varbūt te slēpjas kādi diplomātiski smalkumi, kas stāv pāri manai vājajai saprašanai, taču man nav skaidrs: Maks zaudē veselu armiju, erchercogs Ferdinands un erc- hercogs Kārlis nerāda nekādas dzīvības zīmes un nodara kļūdu pēc kļūdas, beidzot vienīgi Kutuzovs panāk īstenu uzvaru, iznīcina franču charme\[1] — neuzvaramības oreolu. un kara ministrs pat neizrāda nekādu interesi, lai dabūtu zināt visu sīkāk,

Tieši tāpēc, mans mīļais. Voyez-vous, mon cher: [161] [1] redziet, mans mīļais. urā! par caru, par Krievzemi, par ticību! Tout ga est bel et bon [162] [1] tas viss ir jauki un labi., bet kas gan mums, es saku, Austrijas galmam, daļas gar jūsu uzvarām? Atvediet mums labu vēsti par erchercoga Kārļa vai Ferdinanda uzvaru — un archiduc vaut t'autre, [163] [1] — viens erchercogs ir otra vērts. — kā jūs zināt, — kaut vai pār Bonapartes ugunsdzēsēju komandu, un tas būs gluži kas cits, mēs rībināsim lielgabalus. Bet šī vēsts kā par spīti var mūs tikai kaitināt. Erchercogs Kārlis nedara nekā, erchercogs Ferdinands tiek apkrauts ar kaunu. Vīni jūs atstājat, neaizsargājat vairs, comme si vous nous disiez: [164] [1] — it kā jūs mums teiktu. ar mums ir dievs, bet dievs ar jums, ar jūsu galvaspilsētu. Bija viens ģenerālis, ko mēs visi mīlējām, Šmits: to jūs raidāt lodei pretim un apsveicat mūs ar uzvaru!… Atzīstieties, ka ziņu, kas mūs kaitinātu vairāk par to, ko jūs mums atvedat, nevar pat izdomāt. C'est comme un fait exprēs, comme un fait exprēs. [165] [1] tas ir it kā tišām darīts, it kā tīšām. Bez tam, nu, kaut ari jūs būtu guvuši tiešām spožu uzvaru, kaut uzvaru būtu guvis pat erchercogs Kārlis, ko gan tas grozītu vispārējā cīņu gaitā? Tagad ir jau par vēlu, kad franču karapulki ieņēmuši Vīni.

Kā — ieņēmuši? Vai Vīne ieņemta?

Ne tik vien ieņemta, bet Bonaparte ir Sēnbrunnā, un grāfs, mūsu mīļais grāfs Vrbna dodas pie viņa pēc pavēlēm.

Bolkonskis pēc ceļa noguruma un audiences iespaidiem un it īpaši pēc ieturētajām pusdienām juta, ka viņš lāgā neaptver dzirdēto vārdu nozīmi.

Šorīt te bija grāfs Lihtenfelss, — Biļibins turpināja, — un rādīja man vēstuli, kurā sīki aprakstīta franču parāde Vīnē. Le prince Murat et tout le tremblement ., J[1] Princis Mirats un visa tā kņada..,

Jūs redzat, ka jūsu uzvara nav nekāda iepriecinošā un ka 'jūs nevar sagaidīt kā glābēju …

Tiešām, man vienalga, gluži vienalga! — sacīja kņazs Andrejs, sākdams saprast, ka viņa ziņojumam par Kremsas kauju patiešām bijusi maza nozīme salīdzinājumā ar tādiem notikumiem kā Austrijas galvaspilsētas ieņemšana. — Kā tad Vīne ieņemta? Bet tilts un slavenais tēte de pont\ — tilta nocietinājums, un firsts Auerspergs? Pie mums klīda baumas, ka firsts Auerspergs aizsargājot Vīni, — viņš sacīja.

Firsts Auerspergs stāv šinī, mūsu pusē, un aizsargā mūs; es domāju, ka aizsargā ļoti vāji, tomēr aizsargā. Bet Vīne ir viņā pusē. Nē, tilts vēl nav ieņemts, un, es ceru, to arī neieņems, jo tas ir mīnēts un ir pavēle to uzspridzināt. Pretējā gadījumā mēs sen jau būtu Bohēmi- jas kalnos un jūs ar savu armiju būtu pavadījuši nelādzīgu stundas ceturksni starp divām ugunīm.

Bet tas taču vēl nenozīmē, ka kampaņa būtu galā,— kņazs Andrejs iebilda.

Es gan domāju, ka galā. Un tā domā arī šejienes dižvīri, taču nedrīkst to sacīt. Būs tā, kā es jau teicu kampaņas sākumā, ka nevis jūsu ēchauffourēe de Dtiren- steint [166] ,[1] dīrenšteinas sadursme, vispār, nevis pulveris izšķirs karu, bet tie, kas to izgudrojuši, — sacīja Biļibins, atkārtodams vienu no savām mots [167] 8 asprātībām., izgludinādams grumbu pierē un uz brītiņu ap- klusdams. — Jājautā tikai, ko dos ķeizara Aleksandra sastapšanās ar prūšu karali Berlīnē. Ja Prūsija iesaistīsies savienībā, on forcera la maln a l'Autriche [168] [1]e Kampo Formio (ciems Itālijā, kur 1797. gadā Bonaparts noslēdza Tad Austriju piespiedīs. un būs karš. Ja turpretim ne, tad atliek tikai vienoties, kur sastādīt jauna Campo Formio [169] pirmuzmetuma pantus.

Bet kas par neparastu ģenialitāti! — kņazs Andrejs pēkšņi iesaucās, savilkdams dūrē savu mazo roku un uzsizdams ar to uz galda. — Un kas šim cilvēkam par laimi!

Buonaparie? — Biļibins iejautājās, raukdams pieri un ar to likdams manīt, ka tūdaļ sekos un mot. Buona- parte? — viņš atkārtoja ar sevišķu uzsvaru uz u. — Es tomēr domāju, ka tagad, kad viņš no Sēnbrunnas diktē Austrijai likumus, it faut lui faire grāce de l'u1.1 vajag viņu atbrīvot no u. Es noteikti ievedu jauninājumu un saucu viņu Bonaparte taut court22 vienkārši par Bonapartu..

Nē, bez jokiem, — vaicāja kņazs Andrejs, — vai tiešām jūs domājat, ka kampaņa beigusies?

Es domāju tā. Austrija palikusi ar garu degunu, bet viņa nav pie tā pieradusi. Un viņa atmaksā. Bet viņa palikusi ar garu degunu tāpēc, ka, pirmkārt, provinces izpostītas (on dit le pareizticīgais est terrible pour le pillage33 (stāsta, ka… neganti laupot)), armija sakauta, galvaspilsēta ieņemta, un tas viss Sardīnijas majestātes pour les beaux yeux44 skaisto acu dēļ.. Un tāpēc — entre nous, mon cher56 starp mums runājot, mans mīļais. 8 — , es nojaušu, ka mūs krāpj, es nojaušu sakarus ar Franciju un miera, slepena, atsevišķi noslēgta miera projektus.

Tas nevar būt! — kņazs Andrejs iebilda. — Tas būtu pārak nekrietni.

Qui vivra verra,GKad dzīvosim, tad redzēsim. — noteica Biļibins, atkal izlīdzinādams sejas grumbas par zīmi, ka saruna beigusies.

Kad kņazs Andrejs bija iegājis viņam sagatavotajā istabā un, tīru veļu apvilcis, iegūlās pēļos un smaržīgos, sasildītos spilvenos, viņš juta, ka kauja, par kuru atvedis ziņojumu, ir jau tālu, tālu. Viņa domas nodarbināja Prūsijas savienība, Austrijas nodevība, jaunais Bonaparta triumfs, rītdienas gājiens un parāde, un audience pie ķeizara Franča.

Viņš aizvēra acis, taču tai pašā mirklī ausīs viņam sāka dunēt kanonāde, šāvieni, ekipāžas riteņu rīboņa, un atkal, rau, no kalna lejup stiepjas garas musketieru rindas un franči šauj, un viņš jūt, kā nodreb sirds, un viņš izjāj uz priekšu līdzās Šmitam, un visapkārt līksmi svelpj lodes, un viņš izjūt to desmitkāršoto dzīves prieku, kādu nav jutis kopš pašas bērnības.

Viņš pamodās.

«Jā, tas viss bija!,,.» viņš noteica laimīgi, bērnišķi pats sev uzsmaidīdams, un iemiga cietā jauna cilvēka miegā.

XI

Otrā dienā viņš pamodās vēlu. Atjaunodams bijušā iespaidus, viņš vispirms atcerējās, ka šodien jāstādās priekšā ķeizaram Francim, atcerējās kara ministru, austriešu pieklājīgo un laipno flīģeladjutantu, Biļibinu un vakar vakara sarunu. Apģērbies braucienam uz pili pilnā parādes formā, ko jau sen nevalkāja, viņš spirgts, mundrs un skaists, ar saitē pakārtu roku iegāja Biļibina kabinetā. Kabinetā atradās četri diplomātiskā korpusa kungi. Ar kņazu Ipolitu Kuraginu, kas tagad bija sūtniecības sekretārs, Bolkonskis bija pazīstams; ar citiem viņu iepazīstināja Biļibins.

Šie kungi, kas mēdza apmeklēt Biļibinu, jauni, bagāti, jautri augstāko aprindu cilvēki, tiklab Vīnē, kā arī šeit bija sagrupējušies īpašā pulciņā, ko Biļibins, kas bija šā pulciņa galva, sauca par mūsējiem, les notres. Šim pulciņam, kas sastāvēja gandrīz vienīgi no diplomātiem, redzams, bija savas intereses, kurām nebija nekā kopēja ar karu un politiku, bet kuras aptvēra augstāko sabiedrību, attieksmes pret dažām sievietēm un dienesta kancelejisko pusi. Šie kungi acīm redzami labprāt kā savējo (gods, kādu parādīja nedaudziem) uzņēma savā vidū kņazu Andreju. Aiz pieklājības un lai ievadītu sarunu, viņam šo to pajautāja par armiju un kauju, un saruna atkal sadrumstalojis juceklīgos, jautros jokos un tenkās.

Bet sevišķi jauki, — viens teica, atstāstīdams sava biedra diplomāta neveiksmi, — sevišķi jauki ir tas, ka kanclers viņam tieši pateicis, ka norīkojums uz Londonu esot paaugstinājums un lai viņš to par tādu uzskatot. Vai jūs varat iedomāties viņa seju tai brīdī? …

Bet kas par visu ļaunāk, kungi, es jums apsūdzēšu Kuraginu: cilvēkam uzbrukusi nelaime, un šis donžuāns, šis briesmonis to nu izmanto!

Kņazs Ipolits zvilnēja Voltēra krēslā, pārmetis kāju pār sānatbalstni. Viņš iesmējās.

' — Pariez moi de ga1 — Nu jel, nu.— viņš sacīja.

Ai, kāds donžuāns! Ai, kas par čūsku! — atskanēja balsis.

Jūs nemaz nezināt, Bolkonski, — Biļibins uzrunāja kņazu Andreju, — ka visas franču armijas (es gandrīz izteicu — krievu armijas) šausmas nav itin nekas salīdzinājumā ar to, ko šis cilvēks nodarījis sievietēm,

La femme est la compagne de l'homme,2 2 — Sieviete ir vīrieša biedrene.— kņazs Ipolits teica un sāka caur lorneti aplūkot savas augšup saslietās kājas.

Biļibins un mūsējie smējās pilnā kaklā, raudzīdamies Ipolitam acīs. Kņazs Andrejs redzēja, ka šis Ipolits, uz kuru viņš (jāatzīstas) bija gandrīz greizsirdīgs sievas dēļ, ir šīs sabiedrības āksts.

Nē, man jūs jāpacienā ar šo Kuraginu, — Biļibins klusu teica Bolkonskim. — Viņš ir lielisks, kad spriež par politiku, ir vērts redzēt šo uzpūtību.

Viņš apsēdās pie Ipolita un, saraucis pieri parastajās grumbās, ievadīja sarunu par politiku. Kņazs Andrejs un pārējie apstāja abus.

Le cabinet de Berlin ne peut pas exprimer un senii- ment d'alliance, — Ipolits uzsāka, visus svarīgi uzlūkodams, — sans exprimer… comme dans sa derniēre note … vous comprenez… vous comprenez… et puis si sa Majestē l'Empereur ne dēroge pas au principe de notre alliance .. .33 — Berlīnes kabinets nevar izteikt savas domas par savienību, neizteicot… kā savā pēdējā notā… jūs saprotat… jūs saprotat… un, ja viņa majestāte ķeizars negroza mūsu savienības principus…

Attendez, je n'ai pas fini… — viņš teica kņazam Andrejam, satverdams to aiz rokas. — Je suppose que l'intervention sera plus forle que la non-intervention. Et… — Viņš brītiņu klusēja. — On ne pourra pas impu- ter ā la fin de non-recevoir notre dēpēche du 28 novem- bre. Voilā comment tout ceļa finira,44— Pagaidiet, es vēl neesmu beidzis… Es domāju, ka iejaukšanās būs stiprāka par neiejaukšanos. Un… Nevar uzskatīt lietu par izbeigtu ar to, ka nav pieņemta mūsu 28. novembra deneša. Lūk. ar ko tas viss beigsies.

Un viņš palaida vajā Bolkonska roku, ar to rādīdams, ka tagad nu ir visu pateicis.

Demosthenes, je te reconnais au caillou que tu as cache dans ta bouche d'or/' 1 — Dēmosten, es tevi pazīstu no tā akmentiņa, ko tu esi paslēpis savā zelta mutē!— sacīja Biļibins, kuram viss matu cekuls salīgojās aiz tīksmes.

Visi sāka smieties. Ipolits smējās skaļāk par visiem. Viņš acīm redzami cieta, slāpa vai nost, taču nevarēja turēties pretim mežonīgajiem smiekliem, kas izstiepa garumā viņa allaž nekustīgo seju.

Nu redziet, kungi, — Biļibins teica, — Bolkonskis ir viesis tiklab manā mājā, kā arī te Brinnā, un es gribētu cik vien varēdams piedāvāt viņam visus šejienes dzīves priekus. Dzīvotu mēs Vīnē, tas mums būtu viegli; taču šeit, dans ce villain trou morave,22 — šai nejaukajā Morāvijas alā. , 8 Viņam jāparāda Brinna. , tas ir grūtāk, un es lūdzu jūs visus talkā. 11 faut tui faire les honneurs de Brūnn.3 Jūs iepazīstināsiet ar teātri, es — ar sabiedrību, jus, Ipolit, protams, ar sievietēm.

Jāparāda viņam Amēlija, tas ir kas jauks! — pirkstu galiņus skūpstīdams, ieteicās viens no mūsējiem.

Vispār šis asinskārais karavīrs, — sacīja Biļibins, — jāatgriež pie humānākiem uzskatiem.

Šaubos, kungi, vai varēšu izmantot jūsu viesmīlību, arī patlaban man laiks braukt, — Bolkonskis teica, ieskatīdamies pulkstenī.

Kurp?

Pie ķeizara.

O! o! o! ' . ,

Nu, uz redzēšanos, Bolkonski! Uz redzēšanos, kņaz, atbrauciet jel laikāk pusdienas, — atskanēja balsis. — Mēs par jums parūpēsimies.

Papūlieties cik iespējams vairāk slavēt pārtikas piegādes un maršrutu kārtību, kad runāsiet ar ķeizaru, — mācīja Biļibins, pavadīdams Bolkonski līdz priekšnamam.

Vēlētos gan slavēt, taču nevaru, cik es par to zinu,— Bolkonskis smaidīdams atteica.

Nu, un vispār, runājiet cik iespējams vairāk. Viņa kaislība ir audiences, taču pats viņš, kā redzēsiet, nemīl un neprot runāt.

Galma pieņemšanā ķeizars Francis tikai vērīgi ielūkojās sejā kņazam Andrejam, kas stāvēja ierādītajā vietā starp austriešu oficieriem, tad pamāja tam ar savu garo galvu. Bet pēc pieņemšanas vakarējais flīģeladjutants ar laipnu pieklājību paziņoja Bolkonskim ķeizara vēlēšanos pieņemt viņu audiencē. Ķeizars Francis sagaidīja viņu, stāvēdams istabas vidū. Pirms saruna bija sākusies, kņazu Andreju pārsteidza, ka ķeizars it kā samulsa, nezinādams, ko sacīt, un nosarka.

Sakiet, — kad sākās kauja? — viņš steigšus iejautājās.

Kņazs Andrejs atbildēja. Sim jautājumam sekoja citi tikpat vienkārši jautājumi: «Vai Kutuzovs vesels? Cik sen, kopš viņš atstājis Kremsu?» — u. tml. Ķeizars runāja ar tādu izteiksmi, it kā viņa vienīgais nolūks būtu izteikt zināmu daudzumu jautājumu. Bija pārāk skaidri redzams, ka atbildes uz šiem jautājumiem nevarēja viņu interesēt.

Ap cikiem sākās kauja? — ķeizars jautāja.

Nevaru, jūsu majestāte, ziņot, ap cikiem sākās kauja frontē, bet Dīrenšteinā, kur es tobrīd atrados, karaspēks devās triecienā ap sešiem vakarā, — Bolkonskis stāstīja, atdzīvodamies un šobrīd cerēdams, ka viņam izdosies sniegt jau galvā sakārtoto patiesīgo aprakstu par visu, ko viņš zināja un bija redzējis.

Taču ķeizars pavīpsnāja un pārtrauca viņu:

Cik jūdžu?

No kurienes līdz kurienei, jūsu majestāte?

No Dīrenšteinas līdz Kremsai.

Trīsarpus jūdzes, jūsu majestāte.

Vai franči atstāja kreiso krastu?

Kā izlūki ziņoja, nakti ar plostiem pārcēlušies pēdējie.

Vai zirgu barības Kremsā pietiek?

Zirgu barība netika piegādāta tādā daudzumā…

Ķeizars viņu pārtrauca:

Ap cikiem krita ģenerālis Šmits?.

Liekas, pulksten septiņos.

Septiņos? Ļoti bēdīgi! Ļoti bēdīgi!

Ķeizars sacīja, ka viņš pateicoties, un palocījās. Kņazs Andrejs izgāja, un tūdaļ viņu no visām pusēm ielenca galminieki. No visām pusēm viņā raudzījās vēlīgas acis un skanēja laipni vārdi. Vakarējais flīģeladjutants pārmeta, kāpēc viņš neesot apmeties pilī, un piedāvāja savu namu. Pienāca kara ministrs un apsveica viņu ar Marijas Terēzes 3. pakāpes ordeni, ko ķeizars viņam piešķīris. Ķeizarienes kambarkungs aicināja kņazu pie viņas majestātes. Ari erchercogiene vēlējās viņu redzēt. Viņš nezināja, kam atbildēt, un dažus mirkļus nopūlējās, sakopodams domas. Krievu sūtnis satvēra viņu aiz pleca, aizveda pie loga un uzsāka ar viņu sarunu.

Pretēji Biļibina izteiktajām domām ziņu, ko Bolkonskis bija atvedis, uzņēma ar prieku. Nolika pateicības dievkalpojumu. Kutuzovu apbalvoja ar Marijas Terēzes lielo krustu un arī visai armijai piešķīra apbalvojumus. Bolkonskis no visām pusēm saņēma ielūgumus, un visu rītu viņam vajadzēja pavadīt vizītēs pie Austrijas galvenajiem valstsvīriem. Beidzis savas vizītes ap pieciem vakarā, domās sacerēdams tēvam vēstuli par kauju un par savu braucienu uz Brinnu, kņazs Andrejs devās mājup pie Biļibina. Pie Biļibina apdzīvojamā nama lieveņa stāvēja līdz pusei ar mantām piekrauti rati, un Francis, Biļibina sulainis, nāca ārā pa durvīm, smagi stiepdams čemodānu. (Braukdams pie Biļibina, kņazs Andrejs bija iegriezies grāmatu veikalā iegādāties karagājienam grāmatas un bija tur pailgāk uzkavējies.)

Kas tad nu? — Bolkonskis jautāja.

Ach, Erlaucht! — atbildēja Francis, ar pūlēm celdams čemodānu ratos. — Wir ziehen noch weiter. Der Bosewicht ist schon wieder hinter uns her/'[1] — Ak, jūsu gaišība! Mēs dodamies vēl tālāk. Ļaundaris mums

atkal ir uz pēdām!

Kas tad ir? Ko? — kņazs Andrejs taujāja.

Biļibins iznāca Bolkonskim pretim. Viņa allaž mierīgajā sejā bija satraukums.

Non, non avouez que c'est charmant, — viņš runāja, — cette histoire du pont de Thabor (tilts Vīnē). Ils l'ont passe sans coup ļerir. [170] [1] — nē, nē, atzīstieties, ka tas ir brīnišķīgs, šis gadījums ar Taboras

tiltu. Viņi to ir pārgājuši bez kaujas.

Kņazs Andrejs nekā nesaprata.

No kurienes tad jūs nākat, ja nezināt to, ko zina visi ormaņi pilsētā?

No erchercogienes. Tur es nekā netiku dzirdējis.

Un neredzējāt, ka visur kravājas?

Neredzēju … Bet kas tad noticis? — kņazs nepacietīgi jautāja.

Kas noticis? Noticis tas, ka franči pārgājuši pār tiltu, kuru aizsargāja Auerspergs, un tilts nav uzspridzināts, tā ka Mirats patlaban steidz Brinnas virzienā un, ja ne šodien, tad rit būs šeit.

Kā šeit? Kā tad tiltu neuzspridzināja, ja tas bija mīnēts?

To es jautāju jums. Neviens, pat pats Bonaparte, to nezina.

Bolkonskis paraustīja plecus.

Bet, ja tilts pāriets, tātad arī armija pagalam: tai nogriezīs ceļu, — viņš sacīja.

Tur jau ir tas joks, — Biļibins atbildēja. — Klausieties. Franči ieiet Vīnē, kā es jums teicu. Viss ļoti labi. Otrā dienā, tas ir, vakar, maršalu kungi — Mirats, Lanns un Bcljārs sēžas zirgos un jāj uz tiltu. (Ielāgojiet, visi trīs gaskonieši.) «Kungi,» viens saka, «jūs zināt, ka Ta- boras tilts ir mīnēts un kontrmīnēts un ka pie uzejas ir bargs tēte de pont [171] [1] — tilta nocietinājums. un piecdesmit tūkstoši karaspēka, kam pavēlēts uzspridzināt tiltu un nelaist mūs pāri. Bet mūsu valdniekam imperatoram Napoleonam būs patīkami, ja mēs šo tiltu ieņemsim. Jāsim un trijatā ieņemsim šo tiltu.» — «Jāsim,» citi atsaucas, un viņi dodas un ieņem tiltu, pāriet pa to un patlaban ar visu armiju šaipus Donavas virzās uz mums, uz jums un jūsu satiksmes ceļiem.

Rimstiet jel jokot, — kņazs Andrejs skumji un nopietni iebilda.

Sī vēsts kņazu Andreju apbēdināja, bet reizē arī iepriecināja. Tiklīdz viņš dabūja zināt, ka krievu armija atrodas tik bezcerīgā stāvoklī, viņam iešāvās prātā, ka taisni viņam lemts izglābt krievu armiju no šā stāvokļa, ka te, lūk, ir tā Tulona, kas viņu aizvedīs no nepazīstamu oficieru rindām un pavērs pirmo ceļu uz slavu! Klausīdamies Biļibina, viņš jau prātoja, ka atgriezīsies armijā, kara padomē izteiks domas, kas vienīgās spēs glābt armiju, un kā viņam vienam uzticēs šo plānu izpildīt.

Rimstiet jel jokot, — viņš atkārtoja.

Es nejokoju, Biļibins turpināja, — nav nekā patiesāka un bēdīgāka. Šie kungi vieni paši aizjāj uz tiltu un paceļ baltus lakatiņus; viņi apgalvo, ka esot pamiers un ka viņi, maršali, jājot aprunāties ar firstu Auerspergu. Dežurējošais oficieris ielaiž viņus au tēte de pont [172] . Viņi sastāsta tam tūkstoš gaskoniešu muļķību: saka, ka karš esot beidzies, ka ķeizars Francis nolicis satikšanos ar Bonapartu, ka viņi vēloties sastapt firstu Auerspergu utt, Oficieris aizsūta pēc Auersperga; šie kungi apkampj oficierus, joko, sēžas uz lielgabaliem, bet pa to laiku franču bataljons nepamanīts uznāk uz tilta, sasviež maisus ar degvielām ūdenī un nokļūst pie tēte de pont. Pēdīgi ierodas pats ģenerālleitnants, mūsu mīļais firsts Auerspergs fon Mauterns. «Mīļo ienaidnieki Austriešu karaspēka zieds, turku kara varoni! Ienaids ir beidzies, mēs varam sniegt cits citam roku … imperators Napoleons deg nepacietībā iepazīties ar firstu Auerspergu.» Vārdu sakot, šie kungi kā daždien gaskonieši tā apber Auerspergu skaistiem vārdiem, viņš jūtas tik glaimots par strauji nodibinājušos tuvību ar franču maršaliem, viņu tā apžilbinājusi Mirata mantija un strausa spalvas, qu'it n'y voil que du jeu, et oublie celui qu'il devait faire, faire sur l'ennemi [173] .[1] ka viņš neredz neko citu kā vien viņu uguni un aizmirst to, kas tam būtu raidāma pret ienaidnieku.

(Kaut gan Biļibins runāja lielā steigā, viņš tomēr neaizmirsa apstāties pēc šā mot, lai dotu laiku to novērtēt.) Franču bataljons ieiet tēte de pont, aizsit lielgabalus ciet, un tilts ir ieņemts. Nē, kas tas visjaukākais, — viņš tur- pināja, mierinādams savu uztraukumu ar stāstījuma burvīgumu, — tas ir tas, ka seržants, kas bijis nolikts pie lielgabala, pēc kura signāla vajadzēja aizdedzināt mīnas un uzspridzināt tiltu, šis seržants, ieraudzījis franču karaspēku skrienam uz tiltu, jau gribējis šaut, bet Lanns atvairījis viņa roku. Seržants, kas acīmredzot bijis gudrāks par savu ģenerāli, iet Auerspergam klāt un saka: «First, jūs krāpj, re, kur franči!» Mirats redz, ka spēle zaudēta, ja ļaus seržantam runāt. Viņš liekuļotā izbrīnā (īsts gaskonietis) vēršas pie Auersperga. «Es te neredzu visā pasaulē izslavētās austriešu disciplīnas,» viņš saka, «un jūs atļaujat apakšniekam tā ar jums runāt!» C'est gēniat. Le prince d'Auersperg se pique d'honneur et fait mettre le sergent aux arrēts. Non, mais avouez que c'est

chartnant toute cette histoire du pont de Thabor. Ce n'est ni bētise, rii lāchete..[1] Tas ir ģeniāli. Firsts Auerspergs jūtas aizvainots un liek seržantu arestēt. Nē, jums jāatzīst, ka šis gadījums ar Tabora tiltu ir lielisks. Tā nav ne īsti muļķība, nc īsti nelietība …

C'est trahison, peut-ētre, [174] — varbūt nodevība.— ieminējās kņazs Andrejs, dzīvi iedomādamies pelēkos šineļus, brūces, pulvera dūmus, šāvienu troksni un slavu, kas viņu gaida.

Non plus. Ceļa met la cour dans de trop mauvais draps, — Biļibins turpināja. — Ce n'est ni trahison, ni lāchete, ni bētise; c'est comme ā Ulm… — Viņš it kā kļuva domīgs, meklēdams izleicienu, — c'est… c'est du Mack. Nous sommes rnackēs, [175] 8 — Arī ne. Tas nostāda galmu visaplamākajā stāvoklī. Tā nav ne nodevība, ne nelietība, ne stulbums; tas ir kā pie Ulmas… tas ir … tas ir makisms. Mēs esam apmakojušies.— viņš nobeidza, juzdams, ka pateicis un mot un svaigu mot, tādu mot, ko drīz vien dzirdēs atkārtojam.

Pa tām piere sarauktās grumbas aši izlīdzinājās, kas liecināja par viņa labsajūtu, un viņš, viegli smaidīdams, sāka aplūkot savus nagus.

Kurp tad jūs? — viņš piepeši iejautājās kņazam Andrejam, kas piecēlies devās uz savu istabu.

Es braucu.

Kurp?

Uz armiju.

Jūs taču gribējāt palikt vēl divas dienas?

Bet nu es braucu tūliņ.

Un kņazs Andrejs, devis rīkojumu par aizbraukšanu, aizgāja uz savu istabu.

Ziniet ko, mans mīļais, — sacīja Biļibins, ieiedams pie viņa. — Esmu par jums domājis. Kādēļ jums jābrauc?

Un par pierādījumu, ka šis arguments neapgāžams, visas grumbas izgaisa no viņa sejas.

Kņazs Andrejs jautājoši pavērās savā sarunu biedrā un nekā neatbildēja.

Kādē] jums jābrauc? Es zinu, jūs domājat, ka jūsu pienākums ir traukties uz armiju patlaban, kad armija briesmās. Es to saprotu, mon cher, c'est de l'hēroisme. [176] * — mans mīļais, tā ir varonība.

Nepavisam, — kņazs Andrejs noraidīja.

'— Jūs taču esat un philosophe\ esiet jel tas pilnā mērā, paraugieties uz apstākļiem no otras puses, un jūs redzēsiet, ka, gluži otrādi, jūsu pienākums ir sevi saudzēt. Atstājiet to tādiem, kas nekam citam neder… Jums nav rīkojuma doties atpakaļ, un no šejienes jūs neesat atlaists; tātad jūs varat palikt un braukt kopā ar mums, kurp mūsu nelaimīgais liktenis mūs vedīs. Runā, ka braukšot uz Olmicu. Bet Olmica ir ļoti jauka pilsēta. Un mēs abi mierīgi brauksim manā karietē.

Nedzeniet jokus, Biļibin, — Bolkonskis apsauca.

Es jums saku no sirds un kā draugs. Apdomājiet. Uz kurieni un kālab gan jums steigties patlaban, kad varat palikt šeit? Jūs sagaida viens no diviem (viņš sarauca grumbas virs kreisajiem deniņiem): vai nu jūs neizkļūsiet līdz armijai un tiks noslēgts miers, vai arī sakāve un kauns kopā ar visu Kutuzova armiju.

Un Biļibins izlīdzināja grumbas, juzdams, ka viņa dilemma nav apgāžama.

Par to es nevaru spriest, — kņazs Andrejs salti atteica un nodomāja: «Braucu, lai glābtu armiju.»

Mon cher, vous etes un heros, [177] [1] — mans mīļais, jūs esat varonis.— Biļibins noteica.

XIII

To pašu nakti, atvadījies no kara ministra, Bolkonskis izbrauca uz armiju, pats nezinādams, kur to atradīs, un baidīdamies, ka ceļā uz Kremsu viņu nesagūsta franči.

Brinnā visi galma ļaudis kravājās aizbraukšanai, un bagāža jau bija ceļā uz Olmicu. Pie Ecelsdorfas kņazs Andrejs nokļuva uz lielceļa, pa kuru ar vislielāko skubu un vislielākajā nekārtībā virzījās krievu armija. Ceļš bija tā aizsprostots pajūgiem, ka ekipāžā braukt nebija iespējams. Paņēmis no kazaku priekšnieka zirgu un kazaku, kņazs Andrejs izsalcis un noguris steidzās garām vezumu rindām sameklēt virspavēlnieku un savu pajūgu. Ceļā viņam nāca ausīs visļaunākās baumas par armijas stāvokli, un nekārtībā bēgošās armijas izskats šīs baumas apstiprināja.

«Ceite armēe russe que l'or de l'Angleterre a trans- portee des extremites de l'univers, nous allons lui faire eprouver le mēme sort (le sort de l'armee d'Ulm),»x Šai krievu armijai, ko Anglijas zelts atdzinis šurp no pasaules

gala, mēs liksim piedzīvot to pašu likteni (Ulmas armijas likteni).»viņš atcerējās Bonaparta pavēles vārdus savai armijai pirms kampaņas sākuma, un šie vārdi izraisīja viņā vienlīdz apbrīnu par ģeniālo varoni, aizvainotu lepnumu un cerību uz slavu. «Bet ja nu atliek tikai mirt?» viņš domāja. «Nu lai, ja jau tā vajag! Es to veikšu ne sliktāk par citiem.»

Kņazs Andrejs ar nicināšanu vēroja šos bezgalīgos, juceklīgos pulkus, ratus, parkus, artilēriju un atkal ratus un ratus, visdažādākos ratus, kas steidza citi citiem garām un trīs četrās rindās aizsprostoja dubļaino ceļu. No visām pusēm, aiz muguras un priekšā, cik tālu vien dzirde sniedza, skanēja riteņu graboņa, kulbu, ratu un lafešu dārdoņa, zirgu soļu dipoņa, pātagu cirtieni, mudinājuma kliedzieni, zaldātu, denščiku un oficieru lamas. Ceļa malās visgarām bija redzami gan krituši zirgi, kā nodīrāti, tā nenodīrāti, gan salauzti rati, pie kuriem, nez ko gaidīdami, sēdēja atsevišķi zaldāti, gan no savām daļām nošķīrušies zaldāti, kas bariem vien devās uz tuvējiem ciemiem un stiepa no turienes vistas, aunus, sienu vai nez ar ko piebāztus maisus. Nogāzēs un piekalnēs drūzma sablīva, tur skanēja nemitīga kliedzienu duna. Zaldāti, stigdami līdz ceļiem dubļos, ar rokām stūma lielgabalus un ores, plīkšķēja pātagas, zirgiem slīdēja kājas, trūka atsaites, kliedzieni plēsa pušu krūtis. Oficieri, kas kārtoja kustību, jādelēja starp vezumu rindām gan uz priekšu, gan atpakaļ. Vispārējā dunā viņu balsis bija vāji sadzirdamas, un varēja redzēt, ka tie zaudējuši cerību apturēt šo nekārtību.

«Voilā le cher [178] lūk, šīs mīļaispareizticīgais karaspēks,» nodomāja Bolkonskis, atcerēdamies Biļibina vārdus.

Gribēdams kādam no šiem cilvēkiem pajautāt, kur atrodas virspavēlnieks, viņš piejāja klāt vezumu rindai. Taisni viņam iepretim brauca ērmota vienjūga ekipāža, redzams, zaldātu pašu darināta, kaut kas vidējs starp vienkāršiem ratiem, kabrioletu un karieti. Ekipāžu vadīja zaldāts, un tanī zerri ādas pārjūma sēdēja sieviete, viscaur lakatos savīstījusies. Kņazs Andrejs piejāja tuvāk un jau dzīrās iztaujāt zaldātu, kad viņa vērību saistīja kulbā sēdošās sievietes izmisuma kliedzieni. Oficieris, kas pārzināja vezumus, dauzīja zaldātu, kas vadīja šos rate- ļus, tāpēc ka tas gribēja pabraukt citiem garām, un pletne ķēra pa ekipāžas aizklāju. Sieviete griezīgi spiedza. Ieraudzījusi kņazu Andreju, viņa pabāza galvu gar aizklāja malu un, vēcinādama kalsnās rokas, kas izšāvās no seģenes apakšas, kliedza:

Adjutanti Adjutanta kungs!… Dieva dēļ… aizsargājiet! Kas gan te īsti notiek? … Es esmu septītā jēgeru pulka ārsta sieva… nelaiž; mēs esam palikuši iepakaļ, pazaudējuši savējos …

Miltos saberzīšu, griez apkārt! … — pārskaities oficieris bļāva uz zaldātu. — Griez apkārt ar to savu padauzu!

Adjutanta kungs, aizsargājiet jel! Kas te īsti notiek? — kliedza ārsta sieva.

Laidiet garām šos ratus! Vai tad jūs neredzat, ka tā ir sieviete? — kņazs Andrejs uzsauca, piejādams pie oficiera.

Oficieris paraudzījās uz viņu un neatbildējis atkal pagriezās pret zaldātu: — Es tev gan rādīšu garām braukt! … Atpakaļ!

Laidiet garām, es jums saku! — kņazs Andrejs, lūpas sakniebis, atkārtoja.

Un kas tu tāds esi? — oficieris pēkšņi sacirtās pret viņu skurbā niknumā. — Kas tu tāds esi? Tu (viņš sevišķi uzsvēra tu) kāds priekšnieks esi, vai? Seit es esmu priekšnieks, nevis tu. Atpakaļ, — viņš atkārtoja,— miltos saberzīšu!

Sis teiciens, redzams, oficierim bija iepaticies.

Vareni atbāza adjutantiņam, — kāda balss aiz muguras nopriecājās.

Kņazs Andrejs redzēja, ka oficieri pārņēmusi tā dzērāju beziemesla trakuma lēkme, kad cilvēki paši neapjēdz, ko runā. Viņš redzēja, ka kulbā sēdošās ārsta sievas aizstāvēšana slēpj sevī to, no kā viņš baidījās vairāk par visu pasaulē, to, ko mēdz dēvēt par ridiculet[1] — smieklīgu,aču viņa instinkts runāja ko citu. Oficieris vēl nebija paguvis izteikt pēdējos vārdus, kad kņazs Andrejs niknumā pāršķiebtu seju piejāja tam gluži klāt un pacēla pletni. t,

Lai-diet ga-rām!

Oficieris atmeta ar roku un steigšus jāja projām.

Viss nāk no šiem te, štāba kundziņiem, visa nekārtība, — viņš nopurpināja. — Dariet, kā zināt!

Kņazs Andrejs ar skubu, acis nepacēlis, steidzās projām no ārsta sievas, kas viņu dēvēja par savu glābēju, un, ar riebumu atcerēdamies šās pazemojošās ainas sīkumus, auļoja tālāk uz ciemu, kur, kā viņam bija teikts, atradās virspavēlnieks.

Ciemā iejājis, viņš nokāpa no zirga un devās uz pirmo māju kaut brītiņu atpūsties, kaut ko ieēst un sakārtot visas šīs aizvainojuma pilnās domas, kas viņu mocīja. «Tas taču ir neliešu bars, nevis karaspēks,» viņš domāja, tuvodamies pirmās mājas logam, kad kāda pazīstama balss pasauca viņu vārdā.

Viņš paskatījās apkārt. Pa mazu lodziņu raudzījās Ņes- vicka skaistā seja. Ņesvickis, kaut ko garšīgu gremodams un ar rokām mādams, aicināja viņu pie sevis.

Bolkonski, Bolkonski! Vai tu nedzirdi, vai? Nāc žiglāk! — viņš sauca.

Iegājis mājā, kņazs Andrejs ieraudzīja Ņesvicki un vēl otru adjutantu kaut ko uzkožam. Viņi steigšus klupa virsū Bolkonskim ar jautājumiem, vai viņš nezinot ko jaunu. Viņu tik pazīstamajās sejās kņazs Andrejs lasīja satraukumu un nemieru. Sevišķi manāms tas bija Ņesvicka 'parasti smejošajā sejā.

Kur virspavēlnieks? — Bolkonskis jautāja.

Tur, tanī mājā, — adjutants atbildēja.

Nu, kā tad ir, vai taisnība, ka miers un kapitulācija? — Ņesvickis vaicāja.

To es jautāju jums. Es zinu vienīgi to, ka ar mokām atkūlos līdz šejienei.

Bet kas pie mums notiek, brāl! Šausmas! Atzīstos, brāl, par Maku smējāmies, bet pašiem klājas vēl ļaunāk, — stāstīja Ņesvickis. — Taču sēdies jel, — ieēd kaut ko.

Tagad, kņaz, ne ratu, nekā neatradīsiet, un dievs zina, kur jūsu Pjotrs, — otrs adjutants piebilda. Kur tad ir galvenā mītne?

Pa nakti paliekam Cnaimā.

Es atkal visu sev nepieciešamo pārkrāvu uz diviem zirgiem, — Ņesvickis stāstīja, — un saiņus man iztaisīja pamatīgus. Mūc kaut vai Bohēmijas kalniem pāri. Slikti, brāl! Bet kas tev, vai esi nevesels, ka tā drebi? — Ņesvickis iejautājās, pamanījis, ka kņazs Andrejs saraujas, it kā būtu pieskāries Leidenes traukam.

Nekas, — kņazs Andrejs atteica.

Viņš šai brīdī atcerējās neseno sastapšanos ar ārsta sievu un vezumnieku oficieri.

Ko virspavēlnieks šeit dara? — viņš apjautājās.

Nekā nesaprotu, — Ņesvickis atbildēja.

Es saprotu tikai to, ka viss ir nejēdzīgi, nejēdzīgi un nejēdzīgi, — kņazs Andrejs teica un devās uz namu, kur bija apmeties virspavēlnieks.

Pagājis garām Kutuzova ekipāžai, nomocītajiem svītas jājamzirgiem, kazakiem, kas skaļi sarunājās, kņazs Andrejs ienāca priekšnamā. Pats Kutuzovs, kā kņazam Andrejam tika teikts, atradās istabā kopā ar kņazu Bagra- tionu un Veiroteru. Veiroters bija austriešu ģenerālis, iecelts kritušā Smita vietā. Priekšnamā rakstvedim iepretī bija piemeties mazais Kozlovskis. Rakstvedis, mundiera piedurkņu atlokus atrotījis, uz apgāzta toverīša kaut ko steidzīgi rakstīja. Seja Kozlovskim bija novārgusi, redzams, arī viņš nakti nebija gulējis. Viņš paraudzījās uz kņazu Andreju un pat ar galvu nepamāja.

Otrā līnija … Vai uzrakstīji? — viņš turpināja, diktēdams rakstvedim. — Kijevas grenadieru, Podolijas …

Netieku līdz, jūsu augstlabdzimtība, — rakstvedis iebilda pikti un bez jebkādas godbijības, paceldams acis uz Kozlovski.

Aiz durvīm tai pašā laikā varēja dzirdēt možo un neapmierināto Kutuzova balsi, ko pārtrauca kāda cita, nepazīstama balss. No šo balsu skaņas, no nevērīgā skatiena, ko Kozlovskis viņam uzmeta, no izvārgušā rakstveža ne- godbijības, no tā, ka rakstvedis un Kozlovskis sēdēja uz grīdas pie toverīša tik tuvu virspavēlniekam, un no tā, cik kazaki, aiz loga zirgus turēdami, skaļi smējās, no visa tā kņazs Andrejs noskārta, ka vajadzēja būt notikušam kaut kam svarīgam un neveiksmīgam.

Kņazs Andrejs uzstājīgi pievērsās Kozlovskim ar jautājumiem.

Tūliņ, kņaz, — Kozlovskis atsaucās. — Dispozīcija Bagrationam.

Un kapitulācija?

Nav nekādas; ir rīkojums doties kaujā.

Kņazs Andrejs tuvojās durvīm, aiz kurām skanēja balsis. Taču tobrīd, kad viņš gribēja atvērt durvis, balsis istabā apklusa, durvis pašas atdarījās un uz sliekšņa parādījās Kutuzovs ar savu ērgļa degunu tuklajā sejā. Kņazs Andrejs stāvēja taisni pretim Kutuzovam; taču virspavēlnieka vienīgās redzīgās acs izteiksmē bija lasāms, ka domas un rūpes viņu tik stipri nodarbina, ka tās it kā aizsedz viņa redzi. Viņš raudzījās savam adjutantam tieši sejā un nepazina to.

Nu, kā ir, vai beidzi? — viņš novaicāja Kozlovskim.

Acumirkli, jūsu augstā ekselence.

Virspavēlniekam sekoja Bagrations, neliela auguma

kalsnējs, vēl pajauns vīrs ar stingru un nekustīgu austrumnieka tipa seju.

Man ir tas gods ierasties, — kņazs Andrejs c'iezgan skaļi atkārtoja, sniegdams aploksni.

A, no Vīnes? Labi. Vēlāk, vēlāk!

Kutuzovs ar Bagrationu izgāja uz lieveņa.

Nu, ardievu, kņaz, — viņš teica Bagratlonam. — Dievs lai stāv tev klāt! Svētīju tevi lielam varoņdarbam.

Kutuzova seja negaidot atmaiga, un acīs viņam sakāpa asaras. Ar kreiso roku viņš pievilka Bagrationu sev klāt, bet ar labo, ko rotāja gredzens, acīm redzami pierastā kustībā pārmeta tam krustu un sniedza tuklo vaigu, taču Bagrations noskūpstīja viņu uz kakla.

Lai dievs stāv tev klāt! — Kutuzovs atkārtoja un piegāja pie karietes. — Sēdies arī tu, — viņš aicināja BoL konski.

Jūsu augstā ekselence, es vēlētos būt noderīgs šeit Atļaujiet man palikt kņaza Bagrationa nodaļā!

Sēdies, — Kutuzovs pavēlēja un, pamanījis Bolkonski vilcināmies, piebilda, — labi oficieri man pašam vajadzīgi, pašam vajadzīgi.

Viņi iekāpa karietē un klusēdami brauca kādu brītiņu.

Priekšā vēl daudz daudz visa kā, — viņš teica ar veca vīra asredzību, it kā izpratis visu, kas notika Bolkonska dvēselē. — Ja no viņa nodaļas rīt atgriezīsies kaut desmitā daļa, es teikšu paldies dievam, — Kutuzovs piebilda, it kā runādams pats ar sevi.

Kņazs Andrejs pavērās Kutuzovā, un turpat pusaršīnas atstatumā viņa uzmanību neviļus saistīja tīri izmazgātās krociņas ap rētu Kutuzova deniņos, kur Izmailas lode bija caururbusi tam galvu, un viņa iztecējusi acs. «Jā, viņam ir tiesības tik mierīgi runāt par šo cilvēku bojā eju!» Bolkonskis nodomāja.

— Tāpēc jau arī es lūdzu norīkot mani šai nodaļā, — viņš sacīja.

Kutuzovs neatbildēja. Viņš šķita jau aizmirsis to, ko bija teicis, un sēdēja, domās nogrimis. Pēc piecām minūtēm Kutuzovs, līgani šūpodamies uz karietes mīkstajām atsperēm, uzrunāja kņazu Andreju. Viņa sejā nebija ne ēnas no uztraukuma. Ar smalku zobgalību viņš visos sīkumos iztaujāja kņazu Andreju par tā satikšanos ar ķeizaru, par atsauksmēm, ko tas galmā dzirdējis par Kremsas kauju, un par dažām abiem pazīstamām sievietēm.

XIV

Pirmajā novembrī Kutuzovs no sava izlūka saņēma vēsti, kas nostādīja viņa komandējamo armiju gandrīz vai bezizejas stāvoklī. Izlūks ziņoja, ka franči ar milzu spēkiem, pāriedami Vīnes tiltu, devušies uz satiksmes ceļu, kur Kutuzovam vajadzēja savienoties ar karapulkiem, kas nāca no Krievijas. Ja Kutuzovs izšķirtos palikt Krēmsā, tad Napoleona pusotra simta tūkstošu vīru lielā armija nogrieztu viņam visus ceļus, ielenktu viņa novārgušo četrdesmit tūkstošu vīru lielo armiju un viņš atrastos tādā pašā stāvoklī kā Maks pie Ulmas. Ja Kutuzovs nolemtu atstāt ceļu, uz kura vajadzēja satikt no Krievijas nākošos karapulkus, tad viņam būtu jādodas bez ceļa nepazīstamajos Bohēmijas kalnu novados, aizsargājoties no spēkos pārākā ienaidnieka, un jāatmet jebkura cerība uzņemt sakarus ar Bukshevdenu. Ja Kutuzovs nolemtu atkāpties pa ceļu no Kremsas uz Olmicu, lai apvienotos ar pulkiem no Krievijas, viņš riskētu ar to, ka franči, pārgājuši pār tiltu Vīnē, aizsteigtos uz šā ceļa viņam priekšā, un viņš būtu spiests pieņemt kauju pārgājienā, ar kravu un vezumiem un turklāt pret trīskārt pārāku ienaidnieku, kas ielenc viņu no divām pusēm.

Kutuzovs izvēlējās šo pēdējo izeju.

Franči, kā ziņoja izlūks, pārgājuši pār tiltu Vīnē, pastiprinātā gaitā steidzās uz Cnairnu, kas atradās uz Kutuzova atkāpšanās ceļa vairāk nekā simt verstu viņam priekšā. Sasniegt Cnaimu, iekām tur nokļuvuši franči, nozīmēja iegūt lielu cerību glābt armiju; ļaut frančiem nonākt Cnaimā pirmajiem nozīmēja pakļaut visu armiju tādam pašam kaunam kā pie Ulmas vai ari vispārējai bojā ejai. Taču tikt frančiem priekšā ar visu armiju nebija iespējams. Frančiem ceļš no Vīnes līdz Cnaimai bija īsāks un labāks nekā krieviem no Kremsas līdz Cnaimai.

Saņēmis šo vēsti, Kutuzovs tai pašā naktī sūtīja četrtūkstoš vīru lielo Bagrationa avangardu pa labi pār kalniem no Kremsas—Cnaimas ceļa uz Vīnes—Cnaimas ceļu. Bagrationam vajadzēja veikt šo pārgājienu bez atpūtas, apstāties ar seju pret Vīni un ar muguru pret Cnaimu un, ja viņam izdotos nokļūt tur pirms frančiem, tad aizturēt tos, cik vien bija iespējams. Kutuzovs pats ar visiem vezumiem virzījās uz Cnaimu.

Nogājis ar izsalkušiem, basiem zaldātiem bez ceļa pa kalniem vētrainā naktī četrdesmit piecas verstis, pazaudējis trešo daļu, kas nespēja tikt līdzi, — Bagrations pie Holabrunas iznāca uz Vīnesr-Cnaimas ceļa dažas stundas pirms frančiem, kas tuvojās Holabrunai no Vīnes. Kutuzovam ar saviem vezumiem bija vēl veselu dienu un nakti ko iet līdz Cnaimai, un tāpēc, lai glābtu armiju, Bagrationam ar četriem tūkstošiem izsalkušu, novārgušu zaldātu vajadzēja veselu diennakti aizturēt visu ienaidnieka armiju, ar ko viņš sastapās Holabrunā, un tas bija acīm redzami neiespējami. Taču dīvainais liktenis neiespējamo padarīja iespējamu. Veiksmīgā viltība, kas bez kaujas bija Vines tiltu nodevusi franču rokās, pamudinaja Miratu pamēģināt tāda pašā veidā apmānīt arī Kutuzovu. Mirats, sastapis uz Cnaimas ceļa vājo Bagrationa nodaļu, nodomāja, ka tā ir visa Kutuzova armija. Lai droši satriektu šo armiju, viņš gaidīja pienākam ceļā no Vīnes iepakaļ palikušos karapulkus un šai nolūkā piedāvāja uz trim dienām pamieru ar noteikumu, lai ne viens, ne otrs karaspēks negrozītu savu stāvokli un nekustētos ne no vietas. Mirats apgalvoja, ka esot jau ievadītas miera sarunas un ka tālab, vairīdamies no veltas asins izliešanas, viņš piedāvājot pamieru. Austriešu ģenerālis grāfs Nos- tics, kas stāvēja priekšpostenī, noticēja Mirata parlamentāra vārdiem un atkāpās, atsegdams Bagrationa nodaļu. Otrs parlamentāris aizjāja pie krievu karaspēka ķēdes paziņot to pašu vēsti par miera sarunām un piedāvāt pamieru uz trim dienām. Bagrations atbildēja, ka viņš nevarot pamieru nedz pieņemt, nedz atraidīt, un ar ziņojumu par pamiera piedāvājumu aizsūtīja pie Kutuzova savu adjutantu.

Pamiers Kutuzovam bija vienīgais līdzeklis, kā iegūt laiku, ļaut atpūsties novārgušajai Bagrationa nodaļai un izvadīt vezumus un kaujas kravu (kuru kustība frančiem nebija zināma) kaut vienu lieku pārgājienu līdz Cnaimai. Pamiera piedāvājums deva vienīgo un negaidīto iespēju glābt armiju. Saņēmis šo ziņu, Kutuzovs nekavējoties aizsūtīja savu ģenerāladjutantu Vincengerodi uz ienaidnieka nometni. Vincengerodem vajadzēja ne vien pieņemt pamieru, bet arī iesniegt kapitulācijas noteikumus, un pa to laiku Kutuzovs sūtīja savus adjutantus atpakaļ pasteidzināt cik iespējams visu armijas vezumnieku virzīšanos uz priekšu pa Kremsas—Cnaimas ceļu. Novārdzinātajai, izsalkušajai Bagrationa nodaļai vajadzēja vienai pašai palikt nekustīgai astoņas reizes stiprākā ienaidnieka priekšā, sedzot vezumnieku un visas armijas pārvirzīšanu.

Kutuzova cerības piepildījās tiklab tai ziņā, ka kapitulācijas priekšlikumi, neuzlikdami nekādus pienākumus, varēja dot laiku kādai daļai vezumu pakļūt uz priekšu, kā arī tai ziņā, ka Mirata pārskatīšanos vajadzēja visai drīz pamanīt. Tiklīdz Bonaparts, kas atradās Šēnbrunnā, divdesmit piecas verstis no Holabrunas, saņēma Mirata ziņojumu un pamiera un kapitulācijas projektu, viņš saskatīja viltību un uzrakstīja Miratam šādu vēstuli:

«Au prince Murat. Schoenbrunn, 25 brumaire en 1805 ā huit heures du matin.

II m'est impossible de trouver des termes pour vous exprimer mon meconlenlement. Vous ne commandez que mon avant-garde et vous n'avez pas le droit de faire d'armistice sans mon ordre. Vous me faites perdre le fruit d'une campagne. Rompez l'armistice sur-le-champ et mar- chez ā iennemi. Vous lui ferez dēclarer, que le general qui a signe celle capitulalion, n'avait pas le droit de le faire, qu'il n'ij ar que l'Empereur de Russie qui ait ce droit.

Toutes les fois cependant que l'Empereur de Russie ratifierait la dite convenlion, je la ratifierai; mais ce n'est qu'une ruse. Marchez, detruisez l'armee russe… vous etes en position de prendre son bagage et son artil- lerie.

L'aide-de-camp de l'Empereur de Russie est un… Les officiers ne sont rien quand ils n'ont pas de pouvoirs: ce-lui-ci n'en avait point… Les Aurlichiens se sont laissē jouer pour le passage du pont de Vienne, vous vous lais- sez jouer par un aide-de-camp de l'Empereur.

Napoleon.»]

[1] «Princim Miratani. Sēnbrunnā 1805. g. 25. brimērā, pulksten 8 no rīta.

Neatrodu vārdus, lai izteiktu Jums savu neapmierinātību. Jūs komandējat tikai manu priekšpulku, un Jums nav tiesību slēgt pamieru bez mana rikojuma. Jūs liekat man zaudēt veselas kampaņas panākumus. Nekavējoties pārtrauciet pamieru un dodieties pretim ienaidniekam. Jūs tam paziņosiet, ka ģenerālim, kas parakstījis šo kapitulāciju, nebija tiesību to darīt un ka šādu tiesību nav nevienam citam kā vien Krievijas ķeizaram.

Tomēr gadījumā, ja Krievijas ķeizars minētajiem noteikumiem piekritīs, arī es būšu ar mieru, taču tā ir tikai viltība. Ejiet iznīciniet krievu armiju… Jums ir iespēja sagrābt tās vezumus un artilēriju.

Krievijas ķeizara ģenerāladjutants ir… Oficieri neko nenozīmē, ja tiem nav pilnvaru: arī šim to nav … Austrieši ļāva sevi pievilt, mums pārejot pār Vīnes tiltu, bet Jūs ļaujat sevi piekrāpt kādam ķeizara adjutantam.

Napoleons.»

Bonaparta adjutants auļoja, cik zirgam jaudas, ar šo bargo vēstuli pie Mirata. Pats Bonaparts, neuzticēdamies saviem ģenerāļiem, ar visu gvardi virzījās uz kaujas lauku, baidīdamies palaist garām jau gatavo kumosu, bet Bagrationa četrtūkstoš vīru lielā nodaļa bezbēdīgi kūra sārtus, žāvējās, sildījās, pirmoreiz pēc trim dienām vārīja biezputru, un neviens no šās nodaļas cilvēkiem nezināja un nedomāja par to, kas viņus sagaida.

XV

Ap četriem vakarā kņazs Andrejs, panācis, ka Kutuzovs ievēroja viņa lūgumu, ieradās Gruntā un devās pie Bagrationa. Bonaparta adjutants vēl nebija paguvis nokļūt līdz Bagrationa nodaļai, un kauja nebija sākusies. Bagrationa nodaļā nekā nezināja par apstākļu vispārējo norisi, runāja par mieru, taču neticēja tā iespējai. Runāja par kauju un arī neticēja, ka kauja tuvu.

Bagrations, zinādams, ka Bolkonskis ir Kutuzova labi ieredzēts un uzticību ieguvis adjutants, pieņēma to ar īpašu pagodinājumu un labvēlību, paskaidroja tam, ka droši vien šodien vai rīt būs kauja, un atļāva pilnīgu brīvību kaujas laikā atrasties vai nu pie viņa, vai arī arjer- gardā uzmanīt, lai atkāpšanās noritētu kārtīgi, «kas arī bija visai svarīgi».

Taču šodien, jādomā, kaujas vēl nebūs, — Bagrations, it kā kņazu Andreju mierinādams, piebilda.

«Ja tas ir kāds no parastajiem štāba frantiņiem, ko sūta, lai tas dabūtu krustu, tad viņš apbalvojumu saņems arī arjergardā, bet, ja viņš vēlas palikt pie manis, lai paliek… ja ir dūšīgs oficieris, noderēs,» Bagrations nodomāja. Kņazs Andrejs nekā neatbildēja, lūdza atļauju apjāt pozīcijas un izdibināt karapulku novietojumu, lai, uzdevumu saņēmis, zinātu, kurp doties. Nodaļas dežūras oficieris, skaists, švītīgi ģērbies vīrs, kas radītāja pirkstā valkāja dimanta gredzenu un vāji, bet labprāt runāja franciski, piedāvājas kņazu Andreju pavadīt.

Visās malās grozījās izmirkuši, sadrūmuši oficieri, kas šķita ko meklējam, un zaldāti, kas no cierna stiepa durvis, solus un žogus.

Nevaram un nevaram, kņaz, tikt galā ar šiem brāļiem, — štāba oficieris sūrojās, norādīdams uz zaldātiem. — Komandieri izlaiž. Bet šeit, — viņš pamāja pret uzslieto markitanta telti, — salasās un kvern. šorīt visus iztriecu: paraugieties, pilna atkal. Vajadzēs piejāt, kņaz, viņus patramdīt. Vienu acumirkli!

Piejāsim, es arī paņemšu sieru un baltmaizi, — piekrita kņazs Andrejs, kas vēl nebija paguvis ieturēt azaidu.

Kāpēc tad jūs neteicāt, kņaz? Es būtu piedāvājis savu sal' ar maizi.

Viņi nokāpa no zirgiem un iegāja markitanta teltī. Daži oficieri piesarkušām un gurdām sejām sēdēja pie galdiem, ēda un dzēra.

Nu, kas tad tas nu ir, kungi! — štāba oficieris teica ar pārmetumu balsī kā cilvēks, kas jau vairākkārt atkārtojis vienu un to pašu. — Tā taču nevar aiziet. Kņazs pavēlēja, lai te neviena nebūtu. Nu, kaut vai jūs, štāba kapteiņa kungs, — viņš uzrunāja sīku, novārtījušos, kalsnēju artilērijas oficieri, kas bez zābakiem (tos viņš bija iedevis markitantam izžāvēt) vienās zeķēs piecēlās ienācējiem pretim, ne visai dabiski smaidīdams.

Nu, kā jums, kapteini Tušin, nav kauna? — štāba oficieris turpināja. — Jums kā artilēristam, šķiet, vajadzētu būt par paraugu, bet jūs sēžat bez zābakiem. Izcelsies trauksme, tad ta jūs būsiet jauks bez zābakiem. (Štāba oficieris pasmīnēja.) Esiet tik laipni, kungi, dodieties uz savām vietām, visi, visi, — viņš priekšnieka balsī piebilda.

Kņazs Andrejs neviļus pavīpsnāja, paraudzījies uz štāba kapteini Tušinu. Ne vārda neteikdams, smaidīdams, no vienas basās kājas uz otru mīņādamies, Tušins lielām, gudrām un labsirdīgām acīm jautājoši vērās te kņazā Andrejā, te štāba oficierī.

Zaldāti mēdz teikt: «Basikņi, veicīgāk!» — kapteinis Tušins smaidīdams un mulsdams ieminējās, redzami vēlēdamies ar jokiem izkļūt no neveiklā stāvokļa.

Taču, vēl līdz galam neizteicis, juta, ka viņa joks noraidīts un nav izdevies. Viņš apjuka.

Esiet tik laipni, pazūdiet, — štāba oficieris atgādināja, pūlēdamies saglabāt nopietnību.

Kņazs Andrejs vēlreiz uzmeta skatienu artilērista nelielajam stāvam. Tajā bija kaut kas īpašs, nepavisam kā karavīram, mazliet jocīgs, bet ārkārtīgi pievilcīgs.

Štāba oficieris un kņazs Andrejs sēdās zirgos un jāja tālāk.

Izjājuši ārpus ciema, nemitīgi panākdami un sastap- dami dažādu komandu zaldātus un oficierus, viņi pa kreisi ieraudzīja sarkanā, tikko izraktā, svaigā mālā ceļam nocietinājumus. Šais nocietinājumos kā baltas skudras ņudzēja vairāki bataljoni zaldātu, kas, nevērodami salto vēju, bija izmetušies vienos kreklos; no vaļņa viņas puses, neredzamu roku sviestas, nemitīgi lidoja lāpstas ar sarkanu mālu. Viņi piejāja pie nocietinājuma, aplūkoja to un devās tālāk. Aiz paša nocietinājuma tie uzdūrās dažiem desmitiem zaldātu, kas, pastāvīgi mainīdamies, skraidīja lejā no vaļņa. Vajadzēja aizspiest degunu un palaist zirgus rikšos, lai tiktu ārā no smirdoņas.

Voilā l'agrement des camps, tnonsieur de prince, [180] [1] — Te nu ir nometnes ērtības, kņaza kungs.— noteica dežurējošais štāba oficieris.

Viņi uzjāja pretējā kalnā. No šā kalna jau varēja redzēt frančus. Kņazs Andrejs apturēja zirgu un sāka vērot.

Rau, tur stāv mūsu baterija, — štāba oficieris stāstīja, rādīdams uz visaugstāko vietu, — komandē tas pats savādnieks, kas sēdēja bez zābakiem; no turienes viss pārredzams, aizjāsim, kņaz.

Padevīgi pateicos, es tagad aizjāšu viens pats, — atteica kņazs Andrejs, vēlēdamies tikt vaļā no štāba oficiera, — lūdzu, nepūlieties!

Štāba oficieris nošķīrās, un kņazs Andrejs jāja viens.

Jo tālāk viņš virzījās uz priekšu, tuvāk ienaidniekam, jo kārtīgākas un mundrākas izskatījās karaspēka daļas. Vislielākā nekārtība un nomāktība bija tais vezumniekos pie Cnaimas, kuriem kņazs Andrejs bija jājis garām šorīt un kuri atradās desmit verstu attālumā no frančiem. Arī Gruntā varēja manīt tādu kā satraukumu un bailes nez no kā. Taču, jo vairāk kņazs Andrejs tuvojās franču ķēdei, jo pašapzinīgāki sāka izskatīties, mūsējo pulki. Izkārtoti ierindā, stāvēja zaldāti šineļos, un feldfēbelis un rotas komandieris skaitīja tos, bakstīdami ar pirkstu krūtīs nodaļas galā stāvošajam un pavēlēdami tam pacelt roku; pa visu klajumu izkaisītie zaldāti stiepa malku un žagarus un slēja teltis, jautri triekdami un smiedamies; pie ugunskuriem sēdēja gan apģērbušies, gan kaili zaldāti, žāvēdami kreklus un autus vai lāpīdami zābakus un šineļus, drūzmējās ap katliem un pavāriem. Kādā rotā pusdienas jau bija gatavas un zaldāti kārām acīm skatījās uz kūpošajiem katliem un gaidīja, kamēr uzturzinis pienesa koka bļodiņā ēdienu nogaršot oficierim, kas sēdēja uz baļķa iepretim savai teltij.

Citā, laimīgākā rotā — jo ne jau visām bija degvīns, — zaldāti drūzmējās ap bakurētainu, plecīgu feldfēbeli, kss, mučeli piegāzis, lēja pēc kārtas pasniegtajos blašķu vāciņos. Zaldati svētbijīgām sejām cēla mēriņus pie lūpām, apsvieda un, degvīnu mutē guldzinādami un šineļa piedurknēs slaucīdamies, ielīksmoti atgāja no feldfēbeļa. Visas sejas bija tik mierīgas, it kā viss notiktu nevis turpat ienaidnieka acu priekšā pirms kaujas, kurā vismaz pusei no nodaļas būs jāpaliek uz vietas, bet gan kaut kur dzimtenē, gaidot iziešanu mierīgā nometnē. Pajājis garām jēgeru pulkam, Kijevas grenadieru rindās starp brašajiem vīriem, kuri noņēmās ar tādām pašām miera laika darīšanām, kņazs Andrejs netālu no pulka komandiera augstās telts, kas atšķīrās no citām, uzgrūdās grenadieru vada ierindai, kuras priekšā gulēja kails cilvēks. Divi zaldāti viņu turēja, un divi cilāja lokanas rīkstes un vienmērīgi sita pa kailo muguru. Sodāmais bļāva nelabā balsī. Resns majors staigāja gar ierindu un, nelikdamies ne zinis par kliedzieniem, vienā laidā atkārtoja:

Zaldātam zagt, tas ir kauns, zaldātam jābūt godīgam, krietnam un drošsirdīgam; bet, kas savu paša biedru apzadzis, tam goda nav, tas ir nelietis. Vēl, vēl!

Un joprojām švīkstēja slaidie sitieni un izmisīgie, taču liekuļotie kliedzieni.

Vēl, vēl! — majors nerimās.

Jauns oficieris neizpratnē un sāpēs savilktu seju atkāpās no sodāmā, jautājoši pavērdamies uz adjutantu, kas jāja garām.

Kņazs Andrejs, izkļuvis priekšējā līnijā, jāja gar fronti. Kreisajā un labajā flangā mūsējā un ienaidnieku ķēde stāvēja tālu viena no otras, bet vidū, tai vietā, kur no rīta bija satikušies parlamentāri, ķēdes sagāja tik tuvu kopā, ka varēja saskatīt sejas un savā starpā sarunāties. Bez zaldātiem, kas šai vietā atradās ķēdē, tiklab vienā, kā otrā pusē stāvēja daudz ziņkārīgo, kas smiedamies aplūkoja dīvainos un tiem svešos ienaidniekus.

Kopš paša agra rīta, kaut gan ķēdei tuvoties bija aizliegts, priekšnieki nevarēja atkauties no ziņkārīgajiem. Zaldāti, kas stāvēja ķēdē, kā cilvēki, kas rāda ko neparastu, vairs nelūkojās uz frančiem, bet gan vēroja pienācējus un garlaikodamies gaidīja maiņu. Kņazs Andrejs pieturēja, lai aplūkotu frančus.

Pavej, ek, pavej, — kāds zaldāts sacīja biedram, rādīdams uz krievu zaldātu — musketieri, kas kopā ar oficieri piejāja pie ķēdes un lielā skubā nez ko dedzīgi runāja ar franču grenadieri. — Dzi, kur tekoši buldurē! Sprancūzis ij ne līdzi netiek. Nu, tagadīt tu, Sidorov!

Paga, paklausies! Edz, kur manīgi! — atteica Sido- rovs, ko daudzināja par meistaru runāt franču mēlē.

Zaldāts, uz kuru smējēji rādīja, bija Dolohovs. Kņazs Andrejs viņu pazina un sāka ieklausīties sarunā. Dolohovs kopā ar savu rotas komandieri bija piegājis pie ķēdes no kreisā flanga, kur stāvēja viņu pulks.

Nu, vēl, vēl! — mudināja rotas komandieris, noliekdamies uz priekšu un pūlēdamies nepalaist garām nevienu

viņam nesaprotamu vardu. — Lūdzams, vairāk. Ko viņš saka?

Dolohovs neatbildēja rotas komandierim; viņš dedzīgi strīdējās ar franču grenadieri. Viņi, kā tam arī jābūt, runāja par kampaņu. Francūzis, jaukdarris austriešus ar krieviem, apgalvoja, ka krievi padevušies un bēguši no pašas Ulmas; Dolohovs ņēmās pierādīt, ka krievi nav padevušies, bet gan sakāvuši frančus.

Mums pavēlēts jūs no šejienes aiztriekt, un mēs aiztrieksim, — Dolohovs runāja.

Pielūkojiet tikai, ka mēs jūs nesaņemam ar visiem jūsu kazakiem, — dižojās grenadieris — francūzis.

Skatītāji un klausītāji — franči — sāka smieties.

Jūs dancinās tāpat, kā dancojāt Suvorova laikā (on vous fera danser)', (liks jums dancot). — sacīja Dolohovs.

— Qu'est-ce qu'il chant'e? [181] [1] — ko viņš tur dzied?— iejautājās kāds francūzis.

De l'histoire ancienne, [182] [1] — vecs stāsts.— piebilda kāds cits, noskārzdams, ka runa ir par agrākajiem kariem. — L'Empe- reur va lui ļaire voir a votre Souvara, comme aux oulres.. . [183] [1] — imperators gan parādīs jūsu Suvaram tāpat kā citiem.,i

Bonaparte… — jau uzsāka Dolohovs, bet francūzis viņu partrauca.

Nav nekāds Bonaparte. Ir imperators! Sacre nom .. , [184] — Velns parāvis! …— viņš pikti uzkliedza.

Velns lai viņu parauj, jūsu imperatoru!

Un Dolohovs krieviski, rupji, pa zaldātu modei izlamājās un, uzmetis šauteni plecos, atgāja nost.

Iesim, Ivan Lukič, — viņš vedināja rotas komandieri.

Eku rauj vaļā pa spranciski, — sāka tērgāt zaldāti ķēdē. — Nu tagadīt tu, Sidorov!

Sidorovs pamirkšķināja un, pagriezies pret frančiem, sāka aši buldurēt nesaprotamus vārdus.

Kari, malā, tafā, safī, muter, kaskā, — viņš bēra, cenzdamies piešķirt savai balsij izteiksmīgas intonācijas.

— Ho, ho, ho! Ha, ha, ha! Ehe-he! — starp zaldātiem atskanēja tik veselīgu un līksmu smieklu brāzma, kas pārsviedās arī uz frančiem, ka pēc tās gan, šķiet, būtu vajadzējis izlādēt šautenes, uzspridzināt lādiņus un visiem ar skubu izklīst pa mājām.

Taču šautenes palika pielādētas, šaujamlūkas namos un nocietinājumos tikpat draudīgi vērās uz priekšu, un, tapat kā iepriekš, cits pret citu vērsti, stāvēja no priekšratiem noceltie lielgabali.

XVI

Apjājis visu karaspēka līniju no labā flanga līdz kreisajam, kņazs Andrejs devas augšā uz to bateriju, no kuras, kā bija teicis štāba oficieris, varēja pārredzet visu lauku. Te viņš nokāpa no zirga un apstajās pie malējā no četriem lielgabaliem, kas bija nocelti no priekšratiem. Lielgabaliem pa priekšu soļoja sardzes artilērists, kas jau grasījās pieņemt stāju, taču, saņēmis no oficiera mājienu, atsāka savu vienmērīgo, apnicīgo staigāšanu. Viņpus lielceļa stāvēja priekšrati, vēl tālāk slita un artilēristu ugunskuri. Pa kreisi netālu no malējā lielgabala atradās neliela, jauna, pīta telts, no kuras dzirdēja skanam mundras oficieru balsis.

Un patiesi, no baterijas pavērās skats gandrīz uz visiem izvietotajiem krievu karapulkiem un lielāko daļu ienaidnieka spēku. Taisni pretim baterijai uz pretējā paugura pret apvārsni iezīmējās Šēngrābenas ciems; pa kreisi un pa labi trijās vietās starp ugunskuru dūmiem varēja samanīt franču karaspēka masas, kuru lielākā daļa acīmredzot atra'dās pašā ciemā un viņpus kalna. Pa kreisi no ciema dūmos vīdēja kaut kas līdzīgs baterijai, taču ar neapbruņotu aci lāgā nebija saskatāms. Mūsu labais flangs bija novietojies diezgan stāvā augstienē, kas pacēlās pari franču pozīcijām. Tur bija izvietoti mūsu kājnieki, un pašā malā varēja redzēt dragūnus. Centrā, kur atradās Tušina baterija, no kuras kņazs Andrejs vēroja pozīciju, bija visnolaidenākā un taisnākā noeja pa krauju uz strautu, kas mūs šķīra no Šēngrābenas. Pa kreisi mūsu karapulki piesliecās mežam, kur mūsu kājnieki cirta malku un kur dūmoja viņu ugunskuri. Franču līnija bija platāka par mūsējo, un bija skaidrs, ka franči var viegli apiet mūs no abām pusēm. Mūsu pozīcijas aizmugurē bija stāva un dziļa grava, pa kuru artilērijai un jātniekiem būtu grūti atkāpties. Kņazs Andrejs, ar elkoņiem uz lielgabala atbalstījies un salūkojis kabatas portfeli, uzski- cēja sev karaspēka izvietojuma plānu. Divās vietās viņš ar zīmuli uzmeta atzīmes, lai tās paziņotu Bagrationam. Viņš domāja, pirmkārt, ka visa artilērija savelkama centrā, otrkārt, kavalērija pārvācama atpakaļ, otrpus gravas. Kņazs Andrejs, pastāvīgi atrazdamies virspavēlnieka tuvumā, sekodams masu kustībām un vispārējiem rīkojumiem un nemitīgi pētīdams vēsturiskos kauju aprakstus, arī šajā gaidāmajā kaujā neviļus apsvēra kara darbības turpmāko gaitu tikai vispārējos vilcienos. Viņš iztēlojās vienīgi šāda veida lielas varbūtības. «Ja ienaidnieks vērsīs triecienu pret labo flangu,» viņš pats sev teica, «Kijevas grenadieru un Podolijas jēgeru pulkam vajadzēs noturēt savu pozīciju līdz tam laikam, kamēr tiem piesteigsies centra rezerves. Šai gadījumā dragūni var brukt virsū flangam un tos satriekt. Turpretim gadījumā, ja uzbrukums virzīsies uz centru, mēs šajā augstienē novietosim centrālo bateriju un tās aizsegā savilksim kreiso flangu un veseliem ešeloniem atkāpsimies līdz gravai,» viņš prātoja …

Kavēdamies baterijā pie lielgabala, viņš visu laiku, kā tas bieži mēdz būt, dzirdēja teltī oficieru balsis, taču nesaprata neviena vārda no tā, ko viņi runāja. Pēkšņi balss no telts pārsteidza viņu ar tik sirsnīgu noskaņu, ka viņš neviļus sāka ieklausīties.

Nekā, mīlīt, — runāja tīkama un kņazam Andrejam it kā pazīstama balss, — es saku, ja vien būtu iespējams zināt, kas būs pēc nāves, tad mēs neviens nāves nebaidītos. Tā gan, mīlīt.

Kāda cita, jauneklīgāka balss viņu pārtrauca:

Bīsties vai nebīsties, tik un tā neizbēgsi.

Bet bailes ir un ir! Ek, jūs — skolotie, — abus pārtraukdama, iejaucās kāda trešā, vīrišķīga balss. — Aiz to jau jūs, artilēristi, esat tik skoloti, ka visu varat līdzi izvazāt, gan šnabuli, gan uzkodiņu.

Un vīrišķīgās balss īpašnieks, redzams, kājnieku oficieris, iesmējās.

Bet bailes ir un ir, — turpināja pirmā, pazīstamā balss. — Bailes no nezināmā, tur jau ir tas joks. Stāsti, cik gribi, ka dvēsele nokļūst debesīs… mēs taču zinām, ka debesu nav, ir tikai gaiss.

Atkal vīrišķīgā balss pārtrauca artilēristu.

Nu, Tušin, pacienājiet jel ar savu zāļu šņabi, — viņš teica.

«Ā, tas ir tas pats kapteinis, kas bez zābakiem stāvēja markitanta teltī,» kņazs Andrejs nodomāja, apmierināts, ka pazinis patīkamo, filozofējošo balsi.

Zāļu šņabīti var, — atsaucās Tušins, — un tomēr izdibināt nākamo dzīvi… — Viņš neizrunāja līdz galam.

Šai brīdī gaisā atskanēja švīkstoņa; tuvāk, tuvāk, ašāk un dzirdamāk, dzirdamāk un ašāk, un lielgaballode, it kā neizteikuši visu, ko vajadzēja, ar pārcilvēcisku spēku šķiezdama smilšu pītes, iedrāzās zemē netālu no telts. Zeme it kā novaidējās no drausmīgā trieciena.

Tai pašā mirklī no telts izklupa vispirms mazais Tušins ar zobos šķībi iekostu pīpīti; viņa labsirdīgā, gudrā seja bija mazliet nobālusi. Viņam sekoja vīrišķīgās balss īpašnieks, brašs kājnieku oficieris, un, steigā pogādamies, metās skriet uz savu rotu.

XVII

Kņazs Andrejs sēdēja zirgā pie baterijas, vērodams dūmus ap lielgabalu, no kura bija izlidojusi lode. Viņa skatiens šaudījās pa visu plašo apkaimi. Viņš tikai redzēja, ka visas iepriekš nekustīgās franču masas saviļņojās un ka pa kreisi tiešām bija baterija. Virs tās vēl plēnēja dūmu mākulītis. Pār kalnu pārauļoja divi franču jātnieki, jādomā, adjutanti. Kalna pakājē, laikam ienaidnieka ķēdes pastiprināšanai, skaidri saskatāma virzījās neliela kolonna. Pirmā šāviena dūmi vēl nebija izgaisuši, kad parādījās otrs dūmu mutulītis un atskanēja šāviens. Kauja sākās. Kņazs Andrejs pagrieza zirgu un auļoja atpakaļ uz Gruntu uzmeklēt kņazu Bagrationu. Viņš dzirdēja kano- nādi aiz muguras kļūstam biežāku un stiprāku. Redzams, mūsējie sāka atbildēt. Lejā, tai vietā, kur bija jājuši parlamentāri, dzirdēja sprakstam šauteņu zalves.

Lemoruā (Lemorrois) bija tikko atauļojis pie Mirata ar Bonaparta bargo vēstuli, un apkaunotais Mirats, gribēdams izlabot savu kļūdu, tūdaļ pat virzīja savus karapulkus uz centru un mēģināja apiet abus flangus, cerēdams vēl līdz vakaram un iekām ieradīsies ķeizars satriekt niecīgo karaspēka daļu, kas stāvēja viņa priekšā.

«Sācies. Te nu tas ir!» kņazs Andrejs domāja, juzdams asinis straujāk plūstam uz sirdi. «Bet kur un kā gan izpaudīsies mana Tulona?» viņš domāja.

Jādams cauri tām pašām rotām, kas pirms ceturtdaļstundas ēda biezputru un dzēra degvīnu, viņš visur redzēja vienas un tās pašas straujās kustības, zaldātiem stājoties ierindā un kārtojot šautenes, un visās sejās saskatīja to pašu možumu, kas virda viņa paša sirdī. «Sācies! Te nu tas ir! Baigi un līksmi!» pauda ikviena zaldāta un oficiera seja.

Vēl neaizjājis līdz jaunceļamajam nocietinājumam, viņš samākušās rudens dienas nokrēslī pamanīja virzāmies pretim dažus jātniekus. Priekšējais apmetnī, jērādiņas cepuri galvā jāja uz balta zirga. Tas bija kņazs Bagrations. Kņazs Andrejs apstājās, viņu gaidīdams. Kņazs Bagrations pieturēja zirgu un, pazinis kņazu Andreju, pamāja tam ar galvu. Viņš joprojām raudzījās uz priekšu, kamēr kņazs Andrejs stāstīja viņam, ko bija redzējis.

Izteiksme «Sācies! Te nu tas ir!» bija pat stingrajā, brūnajā kņaza Bagrationa sejā ar pievērtajām, miglainajām, it kā neizgulēta miega pilnajām acīm. Kņazs Andrejs nemierīgā ziņkārē vēroja šo nekustīgo seju, un viņam gribējās zināt, vai šis cilvēks šobrīd domā un jūt un ko domā, ko jūt šis cilvēks šajā brīdī. «Vai tur aiz šīs nekustīgās sejas vispār kaut kas slēpjas?» kņazs Andrejs jautāja sev, tajā lūkodamies. Kņazs Bagrations nolieca galvu par zīmi, ka ir vienis prātis ar kņazu Andreju, un noteica: «Labi,» — ar tādu izteiksmi, it kā viss, kas notika un ko viņam ziņoja, būtu tieši tas, ko viņš jau paredzējis. Kņazs Andrejs, aizelsies no straujā jājiena, runāja ātri. Kņazs Bagrations izrunāja vārdus ar savu austrumniecisko akcentu sevišķi gausi, it kā gribēdams pārliecināt, ka nav kurp steigties. Tomēr viņš palaida savu zirgu rikšos virzienā uz Tušina bateriju. Kņazs Andrejs ar svītu sekoja viņam. Kņazam Bagrationam nopakaļ jāja svītas oficieris, kņaza personīgais adjutants Žerkovs, raitnieks, dežurējošais štāba oficieris uz skaista anglizēta zirga un civilierēdnis, auditors, kas aiz ziņkāres bija izlūdzies atļauju piedalīties kaujā. Auditors, drukns vīrs ar tuklu seju, naivi un priecīgi smaidīdams, lūkojās apkārt, kratīdamies zirga mugurā, un savā kamlota mēteli, vezumnieku seglos sēdēdams, izskatījās diezgan ērmīgs huzāru, kazaku un adjutantu vidū.

Tarī grib kauju redzēt, — Žerkovs sacīja Bolkonskim, rādīdams uz auditoru, — bet pašam droši vien jau stilbi dreb.

Nu, mitējieties jel, — atvairījās auditors ar starojošu, vientiesīgu un reizē viltīgu smaidu, it ka viņš justos giaimots, ka kļuvis par Zerkova joku objektu, un tīšām censtos izlikties muļķīgāks, nekā patiesībā bija.

Tres drole, mon monsieur prince, [185] — Ļoti jocīgi, kņaza kungs*— teica dežurējošais štāba oficieris. (Viņš atcerējās, ka franču valodā titulu kņazs izrunā kaut kā īpaši, un nekādi nevarēja attapt.)

Tobrīd visi jau tuvojās Tušina baterijai un viņiem priekšā zemē ietriecās lielgaballode.

Kas tur tāds nokrita? — auditors, vientiesīgi smaidīdams, iejautājās.

Franču plāceņi, — Zerkovs atsaucās.

Tātad ar to šauj? — auditors pārvaicāja. — Kādas šausmas!

Un viņš, likās, kusa vai ārā aiz patikas. Tikko viņš bija to izteicis, kad atkal atskanēja negaidīti drausmīgs svilpiens, kas pēkšņi pārtrūka, triekdamies pret kaut ko šķidru, un — ž-ž-žļākt — kazaks, kas jāja mazliet pa labi un iepakaļ auditoram, ar visu zirgu nogāzās zemē. 2erkovs un dežurējošais štāba oficieris noliecās pie segliem un pagrieza zirgus projām. Auditors apstājās iepretim kazakam, aplūkodams to vērīgā ziņkārē. Kazaks bija pagalam, zirgs vēl raustījās.

Kņazs Bagrations, acis piemiedzis, atskatījās un, ierau* dzijis apjukuma cēloni, vienaldzīgi novērsās, it kā teikdams: «Vai gan vērts nodarboties ar muļķībām!» Viņš ar laba jātnieka paņēmienu apturēja zirgu, mazliet paliecās un atkabināja aiz apmetņa aizķērušos zobenu. Zobens bija senlaicīgs, ne tads, kādus nēsāja tagad. Kņazs Andrejs atcerējās nostāstu par to, kā Suvorovs Itālijā atdavinājis savu zobenu Bagrationam, un šobrīd viņam šis atmiņas bija sevišķi tīkamas. Viņi piejāja pie tās pašas baterijas, pie kuras bija stāvējis Bolkonskis, vērodams kaujas lauku.

" — Kā rota? — kņazs Bagrations jautāja feierverkeram, kas stāvēja pie kastēm.

Viņš jautāja: «Kā rota?» — taču īstenībā viņš bija jautājis: «Vai tikai jums te nav bail?» Un feierverkers to saprata.

Kapteiņa Tušina, jūsu ekselence, — izstiepies līksmā balsī atkliedza rudais zaldāts ar vasaras raibumiem nosēto seju.

Tā, tā, — Bagrations novilka, kaut ko apsvērdams, un garām priekšratiem piejāja pie malējā lielgabala.

Tai pašā brīdī, kad viņš piejāja, no šā lielgabala, viņu un svītu apdullinādams, atskanēja šāviens, un dūmos, kas piepeši ietina lielgabalu, varēja manīt artilēristus, kas satvēra lielgabalu un ar skubu, sasprindzinādami spēkus, ieritināja to atpakaļ iepriekšējā vietā. Plecīgs milzīga auguma zaldāts, 1. numurs, ar garkāta slauķi, kājas plaši iepletis, atlēca pie riteņa, 2. numurs drebošu roku lika šāviņu stobrā. Neliels, mazliet sakumpis vīriņš, oficieris Tušins, paklupis uz lafetes snuķa, ģenerāli nepamanīdams, izskrēja uz priekšu un skatījās, mazo rociņu pār acīm paslējis.

Vēl divas līnijas pieliec, tad būs pašā laikā, — viņš iesaucās sīkā balstiņā, cenzdamies piešķirt tai brašumu, kas nesaderējās ar viņa augumu. — Otru! — viņš nopīkstēja. — Gāz, Medvedev!

Bagrations uzsauca oficierim, un Tušins ar mulsu un neveiklu kustību, pavisam ne tā, kā mēdz salutēt karavīri, bet tā, kā garīdznieki svētī ļaudis, pielicis trīs pirkstus pie cepures naga, piegāja pie ģenerāļa. Kaut gan Tušina lielgabali bija domāti ieplakas apšaudīšanai, viņš šāva ar degbumbām uz priekšā redzamo Šēngrābenas ciemu, šaipus kura virzījās lielas franču masas.

Neviens Tušinam nebija pavēlējis, kurp un ar ko šaut, un viņš, apspriedies ar savu feldfēbeli Zaharčenku, pret kuru juta lielu cienību, bija nolēmis, ka labi būtu aizdedzināt ciemu. «Labi!» noteica Bagrations uz oficiera ziņojumu un it kā apsvērdams sāka aplūkot visu kaujas lauku, kas pavērās viņa priekšā. No labās puses franči bija pienākuši vistuvāk. Mazliet uz leju no augstienes, uz kuras stāvēja Kijevas pulks, upītes ielejā skanēja sirdi plosoša, nemitīga šauteņu sprakstoņa, un krietni tālāk pa labi aiz dragūniem svītas oficieris norādīja kņazam uz franču kolonnu, kas sāka apiet mūsu flangu. Pa kreisi ;ipvārsni ieskāva tuvējais mežs. Kņazs Bagrations pavēlēja diviem bataljoniem no centra iet un pastiprināt labo flangu. Svītas oficieris uzdrošinājās iebilst kņazam, ka, šiem bataljoniem aizejot, lielgabali paliks bez seguma. Kņazs Bagrations pagriezās pret svītas oficieri un, ne vārda neteicis, pavērās viņā savām nespodrajām acīm. Kņazam Andrejam likās, ka svītas oficiera piezīme bijusi pareiza un pret to tiešām nav ko iebilst. Taču tobrīd pie- aujoja adjutants no pulka komandiera, kas stāvēja ieplakā, ar ziņu, ka lejā tuvojoties milzīgas franču masas, ka pulks esot saārdīts un atkāpjoties uz Kijevas grenadieru pusi. Kņazs Bagrations nolieca galvu, apliecinādams savu atzinību un piekrišanu. Viņš soļos jāja uz labo pusi un sūtīja adjutantu pie dragūniem ar pavēli triecienā uzbrukt frančiem. Taču turp aizsūtītais adjutants atgriezās pēc pusstundas ar ziņu, ka dragūnu pulka komandieris jau atkāpies viņpus gravas, jo pret viņu bijusi vērsta spēcīga uguns un viņš veltīgi zaudējis cilvēkus un tāpēc pavēlējis strēlniekiem kāpt zemē no zirgiem un atiet mežā.

— Labi! — Bagrations noteica.

Kad viņš atstāja bateriju, arī pa kreisi mežā atskanēja šāvieni, un, tā kā līdz kreisajam flangam bija pārāk tālu, lai pats paspētu aizjāt laikā, kņazs Bagrations sūtīja turp Zerkovu pateikt vecākajam ģenerālim, tam pašam, kas Braunavā bija pulku stādījis priekšā Kutuzovam, lai tas cik spēdams steidzīgāk atkāptos viņpus gravas, tāpēc ka labais spārns droši vien nespēšot ilgi atturēt ienaidnieku. Par Tušinu un bataljonu, kas to sedza, pavisam aizmirsa. Kņazs Andrejs vērīgi ieklausījās kņaza Bagrationa sarunās ar priekšniekiem un viņa dotajās pavēlēs un pārsteigts manīja, ka nekādas pavēles patiesībā netika dotas, bet ka kņazs Bagrations tikai centās izlikties, ka itin viss, kas notika aiz nepieciešamības, nejaušības un atsevišķu priekšnieku gribas, ka tas viss tiek darīts ja arī ne pēc viņa pavēles, taču saskaņā ar viņa nodomiem. Kņazs Andrejs ievēroja, ka, kaut gan notikumi risinājās nejauši un neatkarīgi no priekšnieka gribas, kņazs Bagrations ar savu taktu panāca, ka viņa klātbūtne nozīmēja ārkārtīgi daudz. Priekšnieki, kas bija piejājuši pie kņaza Bagrationa satrauktām sejām, nomierinājās, zaldāti un oficieri viņu līksmi apsveica un viņa klātbūtnē kļuva možāki, un redzami lepojās viņa priekšā ar savu drošsirdību.

XVIII

Kņazs Bagrations, uzjājis mūsu labā flanga visaugstākajā vietā, sāka jāt lejup, kur dārdēja nepārtraukti šāvieni un aiz pulvera dūmiem nekas nebija saskatāms. Jo tuvāk viņi nāca ieplakai, jo mazāk varēja saredzēt, taču jo jūtamāks kļuva paša īstā kaujas lauka tuvums. Viņi sastapa ievainotos. Kādu ar asiņainu galvu un bez cepures divi zaldāti vilka zem rokām. Tas gārdza un spļaudījās. Acīmredzot lode bija trāpījusi mutē vai rīklē. Kāds cits, ko viņi satika, dūšīgi gāja viens pats, bez šautenes, skaļi stenēdams un skaudrās sāpēs vicinādams roku, no kuras ka no pudeles plūda asinis uz viņa šineļa. Viņa seja šķita vairāk izbaiļu nekā sāpju pārņemta. Sis bija ievainots pirms maza brītiņa. Pārkļuvuši pāri ceļam, viņi sāka jāt lejup pa stāvu nogāzi un ieraudzīja tur guļam vairākus cilvēkus; viņiem pretim nāca bars zaldātu, starp kuriem bija arī neievainoti. Zaldāti kāpa kalnā, smagi pūzdami un nevērodami ģenerāli, skaļi sarunājās un plātījās rokām. Priekšā dūmos jau varēja saskatīt pelēku šineļu rindas, un oficieris, pamanījis Bagrationu, kliegdams sāka skriet pakaļ zaldātu baram, prasīdams, lai tie griežas atpakaļ. Bagrations piejāja pie rindām, kurās- drīz te, drīz tur cits pēc cita sprakstēja šāvieni, apslāpēdami čalu un komandas saucienus. Viss gaiss bija pulvera dūmu piesātināts. Zaldātu sejas no pulvera gluži nokvēpušas un mundras. Vieni rīkojās ar lāstukiem, otri bēra pulveri uz lēzenēm, vilka no somām lādiņus, trešie šāva. Taču, uz ko viņi šāva, tas vēja neklīdinātajos pulvera dūmos nebija redzams. Diezgan bieži atskanēja patīkama sīkšana un svilpoņa. «Kas gan tas ir?» kņazs Andrejs domāja, piejādams pie šā zaldātu bara. «Tā nevar but ķēde, jo viņi ir visi čupā! Nevar būt trieciens, tāpēc ka viņi nekustas; nevar būt karē: tā viņi nestāv.»

Kalsnējs nevarīga izskata večuks, pulka komandieris ar patīkamu smaidu, ar plakstiem, kas pāri pusei sedza viņa vecīgās acis, piešķirot tām lēnprātīgu izteiksmi, piejāja pie kņaza Bagrationa un saņēma to kā namatēvs dārgu viesi. Viņš ziņoja kņazam Bagrationam, ka pret viņa pulku vērsts franču jātnieku triecienuzbrukums un, kaut arī trieciens atsists, pulks zaudējis vairāk par pusi cilvēku. Pulka komandieris teica, ka trieciens atsists, apzīmēdams ar šo kara terminu to, kas noticis viņa pulkā; taču patiesībā viņš pats nezināja, kas šajā pusstundā norisinājās viņam uzticētajās karaspēka daļās, un nevarēja noteikti pasacīt, vai trieciens atsists, vai ari viņa pulks triecienā sakauts. Kaujas sākumā viņš zināja tikai to, ka pār visu viņa pulku sāka lidot lodes un granātas un trāpīt cilvēkiem, ka pēc tam kāds iekliedzās: «Jātnieki,» — un mūsējie sāka šaut. Un šāva līdz pat šim laikam nevis vairs uz jātniekiem, kas bija nozuduši, bet uz franču kājniekiem, kas parādījās ieplakā un šāva uz mūsējiem. Kņazs Bagrations nolieca galvu par zīmi, ka viss noticis taisni tā, kā viņš vēlējies un domājis. Pievērsies adjutantam, viņš tam pavēlēja atvest no kalna divus 6. jēgeru pulka bataljonus, kuriem viņi tikko bija jājuši garām. Kņazu Andreju šai mirklī pārsteidza pārmaiņa, kas notika kņaza Bagrationa sejā. Viņa vaigs pauda to koncentrēto un laimīgo apņēmību, kāda mēdz būt cilvēkam, kas karstā dienā grasās lēkt ūdenī un izdara pēdējo ieskrējienu. Nebija ne neizgulēta miega pilno, nespodro acu, ne liekulīgi dziļdomīgā izskata: apaļas, stingras vanaga acis jūsmīgi un mazliet nicīgi raudzījās uz priekšu, it kā ne pie kā neapstādamās, kaut arī viņa kustībās bija palicis agrākais gausums un ritmiskums.

Pulka komandieris lūgšus lūdza kņazu Bagrationu jāt atpakaļ, jo šeit bija pārāk bīstami. «Apžēlojieties, jūsu gaišība, dieva dēļ!» viņš runāja, ar skatienu lūgdams apstiprinājumu no svītas oficiera, kas no viņa novērsās. «Lūdzu, paskatieties!» Viņš aizrādīja uz lodēm, kas nemitīgi sīca, dziedāja, svilpoja viņiem apkārt. Viņš runāja tādā lūdzošā' un pārmetuma pilnā balsī, kādā namdaris runā ar kungu, kas ķēries pie cirvja: «Mums tā ir parasta lieta, bet jūs tikai tulznās iedzīvosieties.» Viņš runāja tā, it kā viņu pašu šīs lodes nevarētu nogalināt, un puspievērtās acis piešķīra viņa vārdiem jo pārliecinošāku izteiksmi. Štāba oficieris pievienojās pulka komandiera uzskatiem; taču kņazs Bagrations neatbildēja viņiem un tikai pavēlēja pārtraukt šaušanu un pārkārtoties tā, lai dotu vietu pienākošajiem diviem bataljoniem. Viņam vēl runājot, no uznākušā vēja, it kā neredzamas rokas vilkts, no labās uz kreiso pavērās dūmu aizkars, kas bija slēpis ieplaku, un atsedza viņu priekšā pretējo kalnu, pa kuru kustējās franči. Visu acis neviļus pievērsās šai franču kolonnai, kas virzījās uz viņiem, izlocīdamās pa nogāzes iedobumiem. Jau kļuva redzamas zaldātu pinkainās cepures; jau varēja atšķirt oficierus no ierindniekiem; varēja redzēt, kā viņu karogs plandās ap kātu.

— Vareni soļo, — Bagrationa svītā kāds ierunājās.

Kolonnas priekšgals bija jau noslīdējis ieplakā. Sadursmei vajadzēja notikt šaipus nogāzes …

Atliekas no mūsu pulka, kas bija piedalījies kaujā, steigā kārtodamās, atgāja uz labo pusi; aiz tām, izdzenādami pakaļ palikušos, saliedēti tuvojās divi 6. jēgeru pulka bataljoni. Viņi vēl nebija tikuši līdz Bagrationam, kad jau kļuva dzirdama smago, svarīgo soļu duna, visai ļaužu masai taktī sperot kāju. No kreisā flanga vistuvāk Bagrationam soļoja rotas komandieris, stalts vīrs ar muļķīgu un laimīgu izteiksmi apaļajā sejā, tas pats, kas bija izskrējis no telts. Viņš acīmredzot šobrīd nedomāja ne par ko citu kā vien par to, cik braši viņš nosoļos garām priekšniecībai.

Ierindnieka pašapmierinātībā viņš viegli soļoja ar savām muskuļainajām kājām, tīri kā peldēja, izstiepdamies bez mazākās piepūles un ar šo vieglumu atšķirdamies no zaldātiem, kas nāca viņa pēdās smagu soli. Gar kāju nostiepis no maksts izvilktu smalcinu, šauriņu zobenu (liektu zobentiņu, kas nemaz neizskatījās pēc kaujas ieroča) un atskatīdamies te uz priekšniecību, te atpakaļ, soli nejaukdams, viņš lunkani grozījās ar visu savu spēcīgo augumu. Šķita, visi viņa dvēseles spēki bija vērsti uz to, lai braši jo braši paietu garām priekšniecībai, un, juzdams, ka veic to labi, viņš bija laimīgs. «Kreiso… kreiso… kreiso…» viņš šķita iekšēji atkārtojam ik pēc soļa, un šai ritmā ar nevienādi stingrām sejām blīvā rindā, virzījās somām un šautenēm apkrautie zaldātu stāvi, it kā ikviens no šiem zaldātu simtiem domās ik pie soļa skaitītu: «Kreiso … kreiso … kreiso …» Resns majors, tusnīdams un mainīdams soli, apmeta līkumu krūmam, kas gadījās ceļā; iepakaļ palicis zaldāts, aizelsies, redzami izbijies par savu nolaidību, teciņus centās panākt rotu; lode, šķeldama gaisu, pārlidoja kņazam Bagrationam un svītai pār galvām un taktī: «Kreiso — kreiso!» ietriecās kolonnā, «Saslēgties!» atskanēja rotas komandiera vīzīgā balss. Zaldāti lokā apgāja kaut kam apkārt tai vietā, kur bija nokritusi lielgaballode, un vecs kavalieris, flanga unteroficieris, aizkavējies pie kritušajiem, panāca savu rindu, palēcās, pārmainīja kāju, ietika solī un pikti atskatījās. «Kreiso,., kreiso,,, kreiso.,.» šķita skanam draudīgajā klusumā un vienlaikus pret zemi piesperamo kāju vienmuļajā dunā.

Braši, zēni! — kņazs Bagrations paslavēja. «Prieks … ek-se-se-se-ce!» pa rindām noskanēja. Drūma

izskata zaldāts kreisajā pusē kliegdams pameta uz Bagrationu tādu skatienu, kas it kā teica: «Paši zinām.» Kāds cits neatskatīdamies, it kā baidīdamies izklaidēties, muti iepletis, kliedza un aizgāja garām. Tika pavēlēts apstāties un noņemt somas. Bagrations apjāja garām pagājušās rindas un nokāpa no zirga. Viņš pasvieda pavadu kazakam, noņēma apmetni un atdeva arī to, izstaipīja kājas un sakārtoja cepuri uz galvas. Aiz kalna parādījās franču kolonnas priekšgals ar oficieriem pirmajās rindās.

Ar dieva palīgu! — Bagrations teica stingrā, skaidri sadzirdamā balsī, vienu mirkli pagriezās pret fronti un, viegli rokām mētādamies, neveiklā kavalērista gaitā it kā ar pūlēm devās uz priekšu pa nelīdzeno lauku. Kņazs Andrejs manīja, ka nepārvarams spēks velk viņu uz priekšu, un izjuta lielu laimi.1

Franči jau bija tuvu: kņazs Andrejs, iedams līdzās Bagrationam, jau skaidri saskatīja plecu lentes, sarkanus uzplečus, pat franču sejas. (Viņš skaidri redzēja kādu vecu franču oficieri, kas kleinām, puszābakos autām kājām, pie krūmiem turēdamies, ar pūlēm vilkās kalnā.) Kņazs Bagrations nedeva jaunu pavēli un joprojām tāpat klusēdams gāja rindām pa priekšu. Pēkšņi franču vidū nosprakstēja šāviens, viens, otrs, trešais… un pa visām izjukušajām ienaidnieka rindām noplīvoja dūmi un sāka sprēgāt šāvieni. Vairāki no mūsējiem krita, arī tas virsnieks ar apaļo seju, kurš bija tik jautri un centīgi soļojis. Taču tai pašā mirklī, kad atskanēja pirmais šāviens, Bagrations atskatījās un iesaucās: «Urā!»

1 Te notika tas triecienuzbrukums, par kuru Tjērs raksta: «Les russes se condulsirent vaillamment, et chose rare ā la guerre, on vit deux rnasses d'infanterie marcher resolument l'une contre l'autre sans qu'aucune des deux ceda avant d'etre abordee,» bet Napoleons Svētās Helēnas salā teicis: «Quelques bataillons russes monirērent de l'intrepidiU.» Tulkojums: «Krievi izturējās drošsirdīgi, un, kas karā reti atgadās, — divas kājnieku masas apņēmīgi devās viena pret otru, neviena no abām nepiekāpās, iekām notika sadursme.» Napoleona vārdi: «Daži krievu bataljoni izrādīja bezbailību.»

«Urā-ā-ā-ā!» — gari stiepts kliedziens pāršalca mūsu līniju, un, skubā skriedami garām kņazam Bagrationam un cits citam, nekārtīgā, bet jautrā un kustīgā barā mūsējie brāzās no kalna lejā pakaļ apjukušajiem frančiem.

XIX

6. jēgeru pulka triecienuzbrukums nodrošināja atkāpšanos labajam flangam. Centrā aizmirstā Tušina baterija, kas bija paspējusi aizdedzināt Sēngrābenu, ar savu darbību apturēja franču kustību. Franči dzēsa ugunsgrēku, kas izplatījās vējā, un deva laiku atkāpties. Centra atkāpšanās pāri gravai notika steigā un ar troksni; tomēr karapulki atkāpdamies nejauca komandas. Taču kreisais flangs, kas sastāvēja no Azovas un Podolijas kājnieku un Pavlogradas huzāru pulkiem, tika izārdīts, jo pret to vērsa triecienu vareni franču spēki Lanna vadībā, reizē apiedami to arī no sāniem. Bagrations sūtīja Zerkovu pie kreisā flanga ģenerāļa ar pavēli nekavējoties atkāpties.

Zerkovs braši, roku no cepures neatņemdams, palaida zirgu auļos un aizdrāzās. Bet, tikko viņš bija pajājis gabaliņu projām no Bagrationa, spēki viņu atstāja. Viņam uzmācās nepārvaramas bailes, un viņš nespēja jāt turp, kur draudēja briesmas.

Nokļuvis pie kreisā flanga karapulkiem, viņš nejāja vis uz priekšu, kur notika apšaudīšanās, bet sāka meklēt ģenerāli un priekšniekus tur, kur to nevarēja būt, un tāpēc pavēli nenodeva.

Saskaņā ar dienesta pakāpi kreiso flangu vajadzēja komandēt tā paša pulka komandierim, kurš pie Braunavas bija stādīts priekšā Kutuzovam un kurā par zaldātu kalpoja Dolohovs. Turpretim pašu malējo kreiso flangu komandēt bija uzdots Pavlogradas pulka komandierim, kura pulkā kalpoja Rostovs, un no tā nu radās pārpratums. Abi priekšnieki bija stipri sanīdušies, un tai pašā laikā, kad labajā flangā kauja sen gāja pilnā sparā un franči bija sākuši uzbrukumu, abi priekšnieki noņēmās ar pārrunām, kuru mērķis bija vienam otru apvainot. Turklāt pulki, tiklab kavalērijas, kā arī kājnieku, bija visai vāji sagatavoti nākamajai kaujai. Pulka ļaudis no zaldāta līdz pat ģenerālim negaidīja kauju un rāmā garā nodevās miera laika darīšanām: jātnieki baroja zirgus, kājnieki vāca malku.

Ir viņš vecāks par man iekš dienesta pakāpi, — vācietis — huzāru pulkvedis — sarkdams sacīja piejājušajam adjutantam, — tad atstāj viņam darīt, kā viņam gribēt. Es savus huzārus upurēt nevar. Taurētāji Pūt atkāpšanu!

Taču kauja lika pasteigties. Kanonāde un šauteņu šāvieni, kopā saplūstot, rībēja pa labi un centrā, un Lanna strēlnieku franču mēteļi jau tuvojās pa dzirnavu dambi un kārtojās šai pusē divu šautenes šāvienu attālumā. Kājnieku pulkvedis drebelīgā gaitā piegāja pie zirga un, uzrāpies tam mugurā un saslējies ļoti taisns un stalts, jāšus tuvojās Pavlogradas pulka komandierim. Pulku komandieri sajāja kopā, pieklājīgi sasveicinādamies un sirdi slēpdami niknumu.

Un tomēr, pulkvedi, — ģenerālis runāja, — es nevaru atstāt pusi no saviem ļaudīm mežā. Es jūs lūdzu, es jūs lūdzu, — viņš atkārtoja, — ieņemt pozīciju un sagatavoties uzbrukumam.

Bet es jūs lūdzu nemaiseit svešā darīšanā, — iekaisis atcirta pulkvedis. — Kad jūs būt bijuš kavalērist…

Es, pulkvedi, neesmu kavalērists, bet esmu krievu ģenerālis, un, ja jums tas nav zināms …

Ļoti zināms, jūsu ekselence, — pulkvedis pēkšņi iekliedzās, tumši piesarkdams un paskubinādams zirgu. — Vai būsiet laipni ierasties pirmā līnijā un redzeit, ka šo pozīcij nekur nederīgs. Es negrib iznīcinait sava pulka par jūsu patikšan.

Jūs aizmirstaties, pulkvedi. Es nerīkojos savas patikas dēļ un neļaušu tā runāt.

Ģenerālis, pieņemdams pulkveža izaicinājumu uz drošsirdības turnīru, krūtis izriezis un sabozies, jāja kopā ar to uz priekšējo līniju, it kā viņu nesaskaņām vajadzētu izšķirties tur, priekšējās rindās zem lodēm. Viņi atjāja pirmajā līnijā, pār galvām tiem nosvilpa dažas lodes, un viņi klusēdami apstājās. Ko skatīties tur nekā nebija, jo arī no tās vietas, kur viņi stāvēja iepriekš, bija skaidrs, ka pa krūmiem un gravām kavalērijai nav iespējams izvērsties un ka franči apiet kreiso flangu. Ģenerālis un pulkvedis stingri un nozīmīgi vērās viens otrā kā divi gaiļi, kas grasās plūkties, veltīgi gaidīdami viens otrā gļēvuma pazīmes. Abi pārbaudījumu izturēja. Tā kā runājams nekas nebija un nevienam no viņiem negribējās dot otram iemeslu sacīt, ka tas pirmais atstājis ložu apdraudēto vielu, viņi būtu tur vēl ilgi stāvējuši, pārbaudīdami viens otra drošsirdību, ja tobrīd mežā turpat vai viņiem aiz muguras neatskanētu šauteņu sprakstoņa un dobjš, nepārtraukts kliedziens. Franči bija uzbrukuši zaldātiem, kas mežā vāca malku. Huzāriem jau vairs nebija iespējams atkāpties kopā ar kājniekiem. Franču ķēde kreisajā pusē bija nogriezusi tiem atkāpšanos. Tagad nu, kaut arī apvidus bija nepiemērots, vajadzēja iet uzbrukumā, lai izlauztu sev ceju.

Eskadrons, kurā kalpoja Rostovs, tikko paguvis sasēs- ties zirgos, tika apturēts vaigu vaigā ar ienaidnieku. Atkal, tāpat kā uz Ensas tilta, starp eskadronu un ienaidnieku neviena nebija un tos šķīra tā pati baigā neziņas un baiļu robeža, kas it kā atdalīja dzīvos no mirušajiem. Visi juta šo robežu, un jautājums par to, vai viņi pāries robežlīniju un kā tiks tai pāri, viņus satrauca.

Pie ierindas piejāja pulkvedis, pikti kaut ko atbildēja uz oficieru jautājumiem un kā cilvēks, kas izmisīgi uztiepj savu, deva kādu pavēli. Neviens nekā noteikta nebija sacījis, taču pa eskadronu paklīda valodas par uzbrukumu. Atskanēja komanda kārtoties, tad iedžinkstējās no makstīm izvilktie zobeni. Taču joprojām neviens vēl nekustējās. Kreisā flanga karapulki, tiklab kājnieki, kā huzāri, juta, ka priekšniecība pati nezina, kas darāms, un priekšnieku nenoteiktība pielipa arī karaspēkam.

«Kaut jel ātrāk, ātrāk!» domāja Rostovs, juzdams, ka pēdīgi pienācis laiks izbaudīt uzbrukuma tīksmi, par ko viņš tik daudz bija dzirdējis no saviem biedriem huzāriem.

Ar dieva palīgu, zēni! — noskanēja Deņisova balss. — Rikšos, marš!

Priekšējā rindā sakustējās zirgu krusti. Krauķītis savilka pavadu un pats sāka iet.

Pa labi Rostovs redzēja savu huzāru pirmās rindas, un vēl tālāk priekšā bija samanāma tumša josla, ko viņš nevarēja saskatīt, bet domāja, ka tas ir ienaidnieks. Bija dzirdami šāvieni, taču tāluma.

Ātrāk, rikšos! — skanēja komanda, un Rostovs juta, ka viņa Krauķītis pasviež dibenu gaisā, pāriedams auļos.

Viņš jau iepriekš nojauta zirga kustības, un viņam kļuva aizvien līksmāk un līksmāk. Viņš pamanīja priekšā vientuļu koku. Sākumā šis koks bija priekšā, tās robežlīnijas vidū, kas šķita tik baiga. Bet, lūk, viņi rr jau pārgājuši šo robežu, kas bija likusies tik baiga, un ne tikvien nekas briesmīgs nenotika, bet kļuva aizvien jautrāk un mundrāk. «Ak, kā es viņu kapāšu,» Rostovs domāja, sažņaugdams rokā zobena spalu.

— Urā-ā-ā! — balsis iedunējās.

«Nu, lai tikai panāk priekšā, vienalga, kas tas būtu,» Rostovs domāja, piecirzdams Krauķītim piešus, un, citiem garām steigdamies, palaida to pilnos auļos. Priekšā jau varēja redzēt ienaidnieku. Pēkšņi nez kas it kā ar platu slotu uzšāva eskadronam. Rostovs pacēla zobenu, grasīdamies cirst, taču tai pašā brīdī zaldāts Ņikitenko, kas lēkšoja viņam pa priekšu, attālinājās no viņa, un Rostovs kā sapnī juta, ka joprojām nedabiskā ātrumā joņo uz priekšu un tomēr paliek turpat uz vietas. No mugurpuses viņam uzgrūdās pazīstamais huzārs Bandarčuks un dusmīgi paskatījās. Bandarčuka zirgs pasitās sāņus, un tas aizdrāzās garām.

«Kas tad tas? Es netieku uz priekšu? Esmu nokritis, esmu pagalam …» Rostovs vienā mirklī jautāja un atbildēja. Viņš jau bija viens pats uz lauka. Viņš vairs neredzēja traucošos zirgus un huzāru muguras, to vietā visapkārt bija nekustīga zeme un rugāji. Viņš sajuta zem sevis siltas asinis. «Nē, es esmu ievainots, un zirgs pagalam.» Krauķītis dzīrās paslieties uz priekškājām, taču atkrita atpakaļ, piespiezdams jātniekam kāju. Zirgam no galvas plūda asinis. Zirgs raustījās un nevarēja tikt uz kājām. Rostovs gribēja piecelties un arī pakrita: karšu somiņa bija aizķērusies aiz segliem. Kur bija mūsējie, kur bija franči — viņš nezināja. Visapkārt neviena nemanīja.

Atbrīvojis kāju, viņš piecēlās. «Kur, kurā pusē tagad atradās, tā robežlīnija, kas tik krasi šķīra divus karaspēkus?» Viņš sev jautāja un nevarēja atbildēt. «Vai tikai ar mani nav noticis kas ļauns? Vai mēdz būt tādi gadījumi, un kas tādos gadījumos jādara?» viņš pieceldamies sev jautāja un šai brīdi sajuta, ka pie viņa notirpušās kreisās rokas karājas kaut kas lieks. Tās plauksta bija kā sveša. Viņš aplūkoja roku, veltīgi meklēdams uz tās asinis. «Nu, rau, arī cilvēki,» viņš priecīgi nodomāja, ieraudzījis vairākus cilvēkus skrienam uz viņa pusi. «Tie man palīdzēs!» Šiem cilvēkiem pa priekšu skrēja kāds vīrs ērmotā ķiverē un zilā šinelī, melns, iededzis, ar kumpu degunu. Vēl divi un vēl daudzi skrēja tam nopakaļ. Viens no tiem teica kaut ko dīvainu, kas neizklausījās^ krieviski. Starp pēdējiem tādiem pašiem cilvēkiem ar tādām pašām ķiverēm stāvēja kāds krievu huzārs. To turēja aiz rokām; aiz viņa kāds turēja tā zirgu.

«Droši vien mūsējais, saņemts gūstā… Jā. Vai tiešām arī mani saņems? Kas tie par cilvēkiem?» Rostovs joprojām domāja, neticēdams savām acīm. «Vai tiešām franči?» Viņš skatījās uz šiem frančiem, kas nāca aizvien tuvāk, un, kaut gan viņš pirms maza brīža bija auļojis tikai tālab, lai notvertu šos frančus un sakapātu gabalos, tagad viņam to tuvums šķita tik baismīgs, ka viņš neticēja savām acīm. «Kas viņi ir? Kālab tie skrien? Vai tiešām pie manis? Un kādēļ? Lai mani nogalinātu? Mani, ko visi tā mīl?» Viņš atcerējās, kā viņu mīlēja māte, ģimene, draugi, un viņam šķita neiespējami, ka ienaidniekam varētu būt nolūks to nogalināt. «Bet var būt arī, ka nenogalinās!» Vairāk nekā desmit sekundes viņš stāvēja, nekustēdamies ne no vietas un neapjēgdams savu stāvokli. Priekšējais francūzis ar kumpo degunu bija pieskrējis tik tuvu, ka jau varēja redzēt tā sejas izteiksmi. Un šā vīra iekaisusī, svešā fizionomija, kad tas, elpu aizturēijs, ar durkli izstieptajās rokās viegli skrēja viņam klāt, izbiedēja Rostovu. Viņš paķēra pistoli un nevis izšāva, bet svieda ar to francūzim un pats, cik jaudas, sāka skriet uz krūmiem. Nevis tādās šaubās un cīņas pacilātībā, ar kādām bija traucies uz Ensas tiltu, bet tā, kā jož zaķis, bēgdams no suņa. Viena vienīga nedalīta baiļu izjūta par savu jauno, laimīgo dzīvību bija pārņēmusi visu viņa būtni. Knaši lēkdams pāri ežām tādā pašā trauksmē kā dažkārt bija skrējis, spēlējot pēdējo pāri, viņš joņoja pa lauku, retumis pagriezdams atpakaļ savu bālo, labsirdīgo, jauneklīgo seju, un pār muguru viņam skrēja auksti šermuļi. «Nē, labāk neskatīties,» viņš nodomāja, taču, nonācis pie krūmiem, vēlreiz atskatījās. Franči bija palikuši iepakaļ, un tai pašā brīdī, kad viņš atskatījās, priekšējais tikko bija riksi apmainījis pret rāmu soli un, atpakaļ pagriezies, kaut ko skaļi kliedza pakaļējam biedram. Rostovs apstājās. «Kaut kas te nav tā,» viņš nodomāja, «nevar būt, ka tie gribēja mani nogalināt.» Bet kreisā roka viņam bija tik smaga, it kā tai būtu piekārta divu pudu smaga svaru bumba. Viņš nevarēja tālāk paskriet. Arī francūzis apstājās un mērķēja. Rostovs piemiedza acis un noliecās. Viena, otra lode sīkdama aizspindza viņam garām. Viņš saņēma pēdējos spēkus, sakampa kreiso roku labajā un noskrēja līdz krūmiem. Krūmos bija krievu strēlnieki.

XX

Mežā pārsteigtie kājnieku pulki skrēja ārā no meža, un rotas, sajaukdamās ar citām rotām, devās projām nekārtīgiem bariem. Kāds zaldāts izbailēs bija izgrūdis nejēdzīgo un karā baigo vārdu: «Nogriezti!» Un vārds līdz ar baiļu sajūtu pielipa visai masai.

— Ielenkti! Nogriezti! Pagalam! — kliedza bēgošie.

Pulka komandieris to pašu brīdi, kad izdzirda aiz muguras šāvienus un kliegšanu, saprata, ka ar viņa pulku noticis kas šausmīgs, doma, ka viņš, priekšzīmīgs, ilgus gadus kalpojis un nekādi nevainojams oficieris, varēja, būt apgrēkojies pret priekšniecību ar savu pārsteidzību vai neizdarību, viņu tā satrieca, ka tai pašā brīdī, aizmirsis ir nepaklausīgo pulkvedi kavalēristu, ir savu ģenerāļa cienīgumu un, galvenais, pilnīgi aizmirsis briesmas un pašaizsardzības jūlas, viņš, turēdamies pie seglu loka un ar piešiem mudinādams zirgu, zem ložu krusas", kas par laimi viņu neķēra, auļoja uz pulku. Viņš vēlējās tikai vienu: uzzināt, kas īsti noticis, un palīdzēt, un, lai tur vai kas, izlabot kļūdu, ja tāda bijusi no viņa puses, lai tikai viņš, priekšzīmīgais oficieris, kas divdesmit divus gadus kalpojis bez vienas vienīgas piezīmes, paliktu bez vainas.

Laimīgi izauļojis cauri franču rindām, viņš piebrāzās pie lauka, kurš pletās viņpus meža un pa kuru bēga mūsējie, kas, neklausīdami komandu, laidās no kalna lejā. Tuvojās tas morālās svārstīšanās brīdis, kas mēdz izšķirt kauju likteni: vai šie sajukušie zaldātu pūļi paklausīs sava komandiera balsij vai arī, pametuši uz viņu acis, bēgs tālāk. Nevērojot izmisīgos kliedzienus, ko raidīja pulka komandieris, kas ar savu bargumu agrāk zaldātiem bija iedzinis bijāšanu, nevērojot viņa saniknoto, tumši piesarkušo, dusmu izķēmoto seju un zobena vicināšanu, zaldāti joprojām bēga, klaigāja, šāva gaisā un neklausīja komandu. Morālā svārstīšanās, kas izšķīra kauju likteni, acīm redzami nosvērās uz baiļu pusi.

No kliegšanas un pulvera dūmiem ģenerālim uznāca klepus, un viņš izmisumā apstājās. Viss šķita zaudēts, taču to pašu brīdi franči, kas bija dzinušies mūsējiem virsū, bez kāda redzama iemesla sāka skriet atpakaļ, pazuda no mežmalas, un mežā parādījās krievu strēlnieki.

Tā bija Timohina rota, kas vienīgā bija mežā noturējusies kārtībā un, apmetusies mežmalas grāvī, negaidīti uzbruka frančiem. Timohins brāzās frančiem virsū vienīgi ar zobentiņu rokā, taču ar tik briesmīgiem kliedzieniem un ar tā du neprātīgu un skurbu apņēmību, ka franči, nepaguvusi attapties, nometa ieročus un metās bēgt. Dolohovs, kas skrēja Timohinam līdzās, nocirta uz vietas kādu francūzi nn pirmais paķēra aiz apkakles oficieri, kas padevās. Bēgošie atgriezās, bataljoni sakārtojās, un frančus, kas mūsu kreisā flanga spēkus jau gandrīz bija sašķēluši divās daļās, uz brīdi atspieda atpakaļ. Rezerves daļas paguva apvienoties, un bēgošie apstājās. Pulka komandieris ar majoru Ekonomovu stāvēja pie tilta, laizdams garām atejošās rotas, kad pie viņa pienāca zaldāts, saņēma to aiz seglu kāpšļa un gandrīz piekļāvās tam klāt. Zaldātam mugurā bija zilgans fabrikas vadmalas šinelis, somas un ķiveres nebija, galva apsieta un pār plecu karājās franču lādiņu soma. Rokās viņš turēja oficiera zobenu. Zaldāts bija bāls, viņa gaišzilās acis izaicinoši raudzījās pulka komandierim sejā, bet mute smaidīja. Kaut gan pulka komandieris bija aizņemts, dodot pavēles majoram Ekono- movam, viņš nevarēja nepievērst uzmanību šim zaldātam.

Jūsu ekselence, te būs divas trofejas, — sacīja Dolohovs, norādīdams uz franču zobenu un somu. — Esmu saņēmis gūstā oficieri. Es apturēju rotu. — Dolohovs aiz- kusumā smagi dvesa; viņš runāja ar pārtraukumiem. — Visa rota var apliecināt. Lūdzu, atcerieties, jūsu ekselence!

Labi, labi, — teica pulka komandieris un atkal pievērsās majoram Ekonomovam.

Taču Dolohovs negāja projām; viņš atraisīja lakatu, parāva to un parādīja matos sarecējušās asinis.

Durkļa brūce, bet es paliku ierindā. Neaizmirstiet, jūsu ekselence.

Par Tušina bateriju bija piemirsuši, un tikai pašās kaujas beigās kņazs Bagrations, aizvien vēl dzirdēdams centrā kanonādi, aizsūtīja turp dežurējošo štāba oficieri un tad kņazu Andreju, lai liktu baterijai cik iespējams ātrāk atkāpties. Aizsegs, kas pirmāk stāvēja pie Tušina lielgabaliem, nez ar kā pavēli bija aizvirzījies uz kaujas lauka vidu; taču baterija šāva joprojām, un franči to nebija sagrābuši vienīgi tāpēc, ka ienaidnieks nevarēja iedomāties tādu pārdrošību kā šaušanu no četriem neviena neaizsargātiem lielgabaliem. Taisni otrādi, no šās baterijas enerģiskās darbības viņš secināja, ka šeit» centrā, savilkti visi krievu galvenie spēki, un divas reizes, mēģināja uzbrukt šim punktam, un abas reizes to bija aizdzinuši kartečas šāvieni, ko raidīja četri šai augstienē vientuļi stāvošie lielgabali.

Drīz pēc kņaza Bagrationa aizjāšanas Tušinam bija izdevies aizdedzināt šēngrābenu.

Re, kā sāk mudžēt! Deg! Edzr kas par dūmiem! Smalki! Vareni! Vai, tavu dūmu, tavu dūmu! — sarosījusies sāka čalot apkalpe.

Visi lielgabali, nenogaidot pavēli, šāva ugunsgrēka virzienā. Zaldāti it kā mudinādami katru šāvienu pavadīja saucieniem: «Smalki! Re, tā, tā! Pavej tik… vareni!» Uguns, vēja nesta, ātri izplatījās. Franču kolonnas, kas bija parādījušās aiz ciema, atvilkās atpakaļ, taču, it kā atriebdamies par šo neveiksmi, ienaidnieks pa labi no ciema nostatīja desmit lielgabalus un sāka ar tiem lādēt virsū Tušinam.

Bērnišķīgajā priekā, ko bija izraisījis ugunsgrēks,, un aizrāvušies ar veiksmīgo ienaidnieka apšaudīšanu, mūsu artilēristi šo bateriju pamanīja tikai tad, kad divas lodes un pēc tam vēl četras ietriecās starp mūsu Helgabāliem un viena nogāza zemē divus zirgus, bet otra norāva kāju kravas vedējam. Rosība, reiz uzliesmojusi, tomēr neapsīka, tikai mainīja virzienu. Zirgus apmainīja pret citiem no rezerves lafetes, ievainotos novāca un četrus lielgabalus pagrieza pret desmit lielgabalu bateriju. Oficieris, Tušina biedrs, bija kritis pašā kaujas sākumā, un stundas laikā no četrdesmit apkalpes cilvēkiem bija izgājuši no ierindas septiņpadsmit, taču artilēristi joprojām bija tikpat jautri un mundri. Divas reizes viņi pamanīja netālu no tiem lejā parādāmies frančus, un tad viņi tos grāva ar kartečām.

Sīkais vīriņš ar nevarīgajām, neveiklajām kustībām nemitīgi pieprasīja denščikam vēl viena pīpiti par šito, kā viņš teica, un, dzirksteles no tās šķiezdams, atkal un atkal izskrēja priekšā un, mazo plaukstu pār acīm turēdams, vēroja frančus.

Salaiž, zēni! — viņš mudināja un pats ķērās lielgabaliem riteņos un grieza vaļā skrūves.

Dūmos, gluži apdullis no nemitīgajiem šāvieniem, kas tam ikreiz lika nodrebēt, Tušins, savu sujķiti no mutes neizlaizdams, skraidīja no viena lielgabala pie otra, gan tēmēdams, gan skaitīdams lādiņus, gan izrīkodams nogalināto un ievainoto zirgu apmainīšanu un pārjūgšanu, un klaigāja savā vājajā, sīciņajā un nedrošajā balstiņā. Viņa seja kļuva aizvien dzīvāka un dzīvāka. Tikai kad nogalināja vai ievainoja cilvēkus, viņš viebās un, novērsies no kritušā, pikti uzbļāva ļaudīm, kuri kā parasti kavējās pacelt ievainoto vai līķi. Zaldāti, lielāko tiesu glīti un braši zēni (kā jau allaž baterijas rotā, divu galvas tiesu garāki par savu oficieri un divtik resni kā tas), visi kā bērni grūtā brīdī raudzījās uz savu komandieri, un tā pati izteiksme, kas bija tā sejā, nemainīgi atspoguļojās arī viņējās.

Sai briesmīgajā dunoņā un troksnī, šai uzmanības un darbības sasprindzinājumā Tušins nejuta it nekādu nepatīkamu baiļu, un domas, ka viņu varētu nogalināt vai smagi ievainot, viņam nenāca ne prātā. Gluži otrādi, viņam kļuva aizvien līksmāks un līksmāks prāts. Viņam šķita, ka ir jau ļoti sen, — varbūt tas bijis pat vakar, — kopš viņš ieraudzījis ienaidnieku un raidījis pirmo šāvienu, un ka lauka gabaliņš, uz kura viņš stāv, ir sen pazīstama, dzimta vieta. Kaut arī viņš visu atcerējās, visu apjēdza, darīja visu, ko vien šādā situācijā varētu darīt viskrietnākais oficieris, viņš atradās tādā stāvoklī, kas līdzinājās drudža murgiem vai dzēruma skurbulim.

No savu lielgabalu apdullinošās dunas, kas viņu apņēma no visām pusēm, no ienaidnieka šāviņu svilpieniem un triecieniem, no sviedriem klātās, sasarkušās ap- kaloes, kas steigā rosījās ap lielgabaliem, no cilvēku un zirgu asinīm, no ienaidnieka dūmu mākulīšiem viņā pusē (kuriem uzvērpjoties atlidoja lode un ietriecās zemē, ķēra kādu cilvēku, lielgabalu vai zirgu) — no visiem šiem iespaidiem viņam galvā bija izveidojusies sava fantastiska pasaule, kas šobrīd sagādāja viņam baudu. Ienaidnieka lielgabali viņa iztēlē nebija vis lielgabali, bet pīpes, no kurām neredzams smēķētājs retiem mutuļiem izpūta dūmus.

— Re, nodvesās atkal, — Tušins klusībā nočukstēja, kad no kalna uzšāvās dūmu mutulis un, vēja dzīts, garā sloksnē aizstiepās pa kreisi, — nu tikai sagaidīt bumbiņu, lai var sviest atpakaļ.

Ko pavēlēsiet, jūsu labdzimtība? — iejautājās feier- verkers, kas stāvēja turpat tuvumā un bija dzirdējis viņu nez ko murminām.

Nekā, granātu … — viņš atbildēja.

«Nu jel, mūsu Matvevna,» viņš klusu murmināja. Par Matvevnu viņš savā iztēlē iedomājās lielo, malējo veca lējuma. lielgabalu. Franči pie saviem lielgabaliem viņam šķita kā skudras. Otrā lielgabala pirmais numurs, skaistulis un dzērājs, viņa pasaulē bija tēvocis; Tušins biežāk par citiem raudzījās uz to un priecājās par katru tā kustību. Šauteņu šāvienu trokšņi, kas kalna pakājē drīz noklusa, drīz atkal pieņēmās, viņam likās kādas būtnes elpa. Viņš klausījās šīs skaņas pierimstam un atkal iedegamies.

«Dzi, sāk atkal elpot, sāk elpot,» viņš klusītēm runāja.

Sevi pašu viņš iztēlojās par milzīga auguma vīru, kas abām rokām sviež frančiem virsū lodes.

Nu, Matvevna mīļā, nepamet kaunā! — viņš lūdzās, atiedams no lielgabala, kad viņam virs galvas atskanēja svešāda, nepazīstama balss:

Kapteini Tušin! Kapteini!

Tušins iztrūcies atskatījās. Tas bija štāba oficieris, kas viņu bija izdzinis no Gruntas. Tas aizelsies kliedza viņam:

Ko jūs darāt, prātu esat zaudējis, vai? Jums divas reizes pavēlēts atkāpties, bet jūs …

«Nu, par ko viņi mani tā? …» Tušins klusībā domāja, bailēs raudzīdamies uz priekšnieku.

Es… neko… — viņš izdabūja, piegrūzdams divus pirkstus pie cepures naga. — Es …

Taču pulkvedis nepaguva pateikt visu, ko bija gribējis. Tuvu pārlidojusī lode lika viņam noliekties un pieplakt pie zirga. Viņš apklusa, un, tiklīdz gribēja vēl ko sacīt, lode viņu atkal apturēja. Viņš apgrieza zirgu un auļoja projām.

Atkāpties! Visiem atkāpties! — viņš iztālēm nokliedza.

Zaldāti sāka smieties. Pēc brītiņa atjāja adjutants ar tādu pašu pavēli.

Tas bija kņazs Andrejs. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, iejādams laukumā, kur atradās Tušina lielgabali, bija izjūgts zirgs ar pārsistu kāju, kas stāvēja starp iejūgtajiem un zviedza. No kājas tam plūda asinis kā no avota. Starp priekšratiem gulēja daži kritušie. Lode pēc lodes lidoja viņam pāri, kamēr viņš piejāja, un viņš juta pār mugura skrienam nervozas trīsas. Taču jau doma vien par to, ka viņš baidās, viņu atkal uzpurināja. «Es nedrīkstu baidīties,» viņš nodomāja un gausi nokāpa no zirga starp lielgabaliem. Viņš nodeva pavēli, taču no baterijas projām nejāja. Viņš bija apņēmies pats sekot, lai lielgabalus noņem no pozīcijām un aizved. Kopā ar Tu- šinu, kāpdams pār līķiem un šausmīgā franču ieroču ugunī, viņš ķērās pie lielgabalu novākšanas.

Te jau nupat atjāja priekšniecība, tad aši vien laida ļekas vaļā, — feierverkers stāstīja kņazam Andrejam, — nevis tā kā jūsu labdzimtība.

Kņazs Andrejs nekā nerunāja ar Tušinu. Abi bija tik nodarbināti, ka, likās, pat neredzēja viens otru. Kad viņi, novietojuši uz priekšratiem divus lielgabalus, kas bija palikuši pāri no četriem, virzījās no kalna lejup (vienu sadauzītu lielgabalu un vienradzi atstāja turpat), kņazs Andrejs piejāja pie Tušina.

Nu, uz redzēšanos, — kņazs Andrejs teica, sniegdams Tušinam roku.

Uz redzēšanos, mīlīt, — Tušins atņēma, — jaukā dvēsele! Ardievu, mīlīt, — viņš atkārtoja ar asarām, kas viņam nez kāpēc pēkšņi sakāpa acīs.

XXI

Vējš bija norimis, melni mākoņi zemu noslīga pār kaujas vietu, apvāršņa malā saplūzdami ar pulvera dūmiem. Metās tumsa, un jo skaidrāk divās vietās atplaiksnīja ugunsgrēka atblāzma. Kanonāde kļuva vājāka, taču šauteņu sprakstoņa aiz muguras un pa labi skanēja biežāk un tuvāk. Līdzko Tušins ar saviem lielgabaliem, līkumodams ap ievainotajiem un uzgrūzdamies tiem virsū, bija izkļuvis no uguns un nojājis gravā, viņu saņēma priekšniecība un adjutanti, starp kuriem bija arī štāba oficieris un Zerkovs, kas divas reizes bija sūtīts un ne reizi nebija aizjājis līdz Tušina baterijai. Visi viņi, cits citu pārtraukdami, ziņoja pavēles un rīkoja, kā un kurp doties, un izteica viņam pārmetumus un piezīmes. Tušins nekādus rīkojumus nedeva, baidīdamies runāt, jo pie katra vārda viņš bija gatavs apraudāties, pats nezinādams, kāpēc, un ar savu artilērijas kleperi klusēdams jāja nopakaļ. Kaut gan ievainotos bija vēlēts pamest, daudzi no tiem vilkās karaspēkam pa pēdām un lūdzās, lai tos ņemot uz lielgabaliem. Tas pats brašais kājnieku oficieris, kas pirms kaujas bija izklupis no Tušina telts, ar lodi vēderā gulēja uz Matvevnas lafetes. Lejā bāls huzāru junkurs, vienu roku ar otru pieturēdams, pienāca pie Tušina un lūdza atļauju sēsties ratos.

Kapteini, dieva dēļ, man kontuzēta roka, — viņš bikli teica. — Dieva dēļ, es nevaru paiet. Dieva dēļ!

Varēja redzēt, ka šis junkurs jau ne vienu reizi vien lūdzis, lai viņam ļauj kaut kur piemesties, un visur noraidīts. Viņš lūdza nedrošā un žēlā balsī:

Pavēliet uzņemt, dieva dēļ.

Uzņemiet, uzņemiet, — Tušins rīkoja. — Paliec šineli apakšā, ei, tēvoc, — viņš mudināja savu iemīļoto zaldātu. — Bet kur ievainotais oficieris?

Izlikām, nomira, — kāds atbildēja.

Uzņemiet! Sēdieties, mīlīt, sēdieties! Paklāj šineli, Antonov!

Sis junkurs bija Rostovs. Viņš ar vienu roku turēja otru, bija bāls, un apakšžoklis viņam raustījās drudža drebuļos. Viņu apsēdināja uz Matvevnas, uz tā paša lielgabala, no kura bija noņēmuši mirušo oficieri. Uz paklātā šineļa bija asinis, kurās Rostovam notriepās bikses un rokas.

Ko, vai esat*ievainots, mīlīt? — Tušins jautāja, pieiedams pie lielgabala, uz kura sēdēja Rostovs.

Nē, kontuzēts.

Bet kā tad lafete ar asinīm? — Tušins jautāja.

To oficieris, jūsu labdzimtība, nošķiedis, — atbildēja zaldāts artilērists, apslaucīdams asinis šineļa piedurknē un it kā atvainodamies par netīrību, kādā atradās lielgabals.

Ar mokām, kājniekiem piepalīdzot, lielgabalus uzvilka kalnā, un, nonākuši pie Guntersdorfas ciema, visi apstājās. Bija jau tā satumsis, ka desmit soļu atstatumā nevarēja izšķirt zaldātu mundierus, un apšaudīšanās sāka norimt. Pēkšņi no labās puses pavisam tuvu atkal atskanēja kliedzieni un šaušana. Tumsa spīgoja no šāvieniem. Tas bija pēdējais franču uzbrukums, uz kuru atbildēja ciema mājās novietojušies zaldāti. Atkal visi bruka ārā no ciema, taču Tušina lielgabali netika ne no vietas, un artilēristi, Tušins un junkurs klusēdami saskatījās, sagaidīdami savu likteni. Apšaudīšanās sāka noklust, un no sānieliņas, dzīvi triekdami, bira ārā zaldāti.

Vai vesels, Petrov? — kāds jautāja.

Sadevām, brāl, sutu. Tagadiņ nu vairs nelīdīs, — otrs atsaucās.

Nekā nevar saredzēt. Tad ta gan viņi savējos noslānīja! Nekas nav redzams, akla tumsa, brālīši. Vai nav ko nodzerties?

Frančus pēdējo reizi atsita. Un atkal pilnīgā tumsā Tušina lielgabali, dūcoša kājnieku bara ietverti, virzījās kaut kur uz priekšu.

Tumsā it kā plūda neredzama, drūma upe vienmēr vienā virzienā, dūkdama čukstos, čalā, pakavu un riteņu dunā. Kopējā dūkoņā cauri visām citām skaņām visskaidrāk izdalījās ievainoto balsis un vaidi nakts tumsā. Viņu vaidi un šās nakts tumsa — tas bija viens un tas pats. Pēc kāda laika uz priekšu plūstošajā pūlī radās satraukums. Kāds aizjāja garām ar svītu, uz balta zirga un, garām jādams, kaut ko teica.

Ko teica? Kurp tagad? Vai stāvēt uz vietas? Vai pateicās, vai? — no visām pusēm bira kāri jautājumi, un visa plūstošā masa sāka spiesties pati sev virsū (redzams, priekšējie bija apstājušies), un paklīda baumas, ka esot vēlēts apstāties. Visi palika stāvam, k^ bija gājuši, dubļainā ceļa vidū.

Iemirdzējās ugunis, un čala kļuva skaļāka. Kapteinis Tušins, izrīkojis rotu, aizsūtīja kādu no zaldātiem sameklēt junkuram pārsiešanas punktu vai ārstu un apsēdās pie uguns, ko zaldāti bija sakūruši uz ceļa. Arī Rostovs pievilkās pie uguns. No sāpēm, aukstuma un mitruma visu miesu viņam kratīja drudža drebuļi. Viņam neizturami nāca miegs, taču aizmigt nevarēja aiz mokošām sāpēm rokā, kas smeldza un nekādi nebija novietojama. Viņš gan vēra acis ciet, gan raudzījās ugunī, kas tam šķita kvēli sarkana, gan uz pakumpo, nevarīgo Tušina stāvu, kurš pēc turku paražas bija nometies viņam līdzās. Tušina labsirdīgās un gudrās acis vērās viņā līdzjūtīgi un līdzcietīgi. Viņš redzēja, ka Tušins no visas sirds gribēja un nekā nevarēja viņam palīdzēt.

Visās malās skanēja garāmgājēju un braucēju, un visapkārt apmetušos kājnieku soļi un valodas. Baisu čala, soļu dipoņa, pakavu žļakstēšana dubļos, zirgiem cilājot kājas, tuva un tāla malkas sprakstoņa sakusa kopā vienā bangojošā dunā.

Nu jau vairs neplūda kā iepriekš tumsā neredzama upe, bet, it kā aprimdama pēc vētras, murdēja drūma jūra. Rostovs stulbi skatījās un klausījās, kas notika viņam priekšā un apkārt. Kāds kājnieku zaldāts pienāca pie ugunskura, pietupās, pastiepa roku virs uguns un novērsa seju.

Vai var, jūsu labdzimtība? — viņš jautājoši uzrunāja Tušinu. — Esmu, ek, noklīdis no rotas, jūsu labdzimtība; pats nezinu, kur atrodos. Ķeza!

Reizē ar zaldātu pie ugunskura pienāca kājnieku oficieris ar apsietu vaigu un lūdza Tušinu likt mazlietiņ pastumt lielgabalus, lai var tikt garām ar pajūgu. Pēc rotas komandiera ugunskuram uzdrāzās virsū divi zaldāti. Viņi nešpetni lamājās un plūcās, stīvēdamies ap nez kādu zābaku.

Kā tad, tu jau gan pacēli! Edz, kur nadzīgs! — viens kliedza aizsmakušā balsī.

Tad pienāca kalsns, bāls zaldāts ar asiņainu kājautu apsietu kaklu un piktā balsī prasīja artilēristiem ūdeni.

Vai lai beidzos nost kā suns, vai? — viņš teica.

Tušins lika iedot viņam ūdeni. Pēc tam pieskrēja jautrs

zaldāts, lūgdams, lai iedodot kājniekiem uguntiņu.

Karstu uguntiņu kājniekiem! Palieciet veseli, sāb- rīšī, tencinām par uguntiņu, atdosim ar procenti, — viņš mēļoja, aiznesdams kaut kur tumsā sarkani kvēlojošu pagali.

Kad šis bija projām, ugunskuram garām pagāja četri zaldāti, nesdami uz šineļa kaut ko smagu. Viens no viņiem paklupa.

Ek, sātani, sagāzuši malku uz ceļa, — viņš norūca.

Pagalam ir, kas šo vairs ko nest! — viens no viņiem ieteicās.

Eita nu!

Un viņi pazuda tumsā ar savu nesamo.

Ko? Vai sāp? — Tušins čukstus ievaicājās Rostovam.

Sāp.

Jūsu labdzimtība, pie ģenerāļa. Tepat mājā ir, — ziņoja feierverkers, pienākdams pie Tušina.

Tūliņ, mīlīt.

Tušins piecēlās un, šineli pogādams un kārtodamies, atgāja nost no ugunskura …

Necik tālu no artilēristu ugunskura viņam īpaši iekārtotā zemnieku mājā kņazs Bagrations sēdēja pie pusdienām, sarunādamies ar dažiem daļu priekšniekiem, kas bija sapulcējušies pie viņa. Te sēdēja večuks ar puspievērtām acīm un kāri krimta jēra kaulu, te bija nevainojamais divdesmit divus gadus kalpojušais ģenerālis, gluži sa- sasarcis no glāzītes degvīna un pusdienām, un štāba oficieris ar iniciāļiem greznotu gredzenu, un Zerkovs, kas visus nemierīgi vēroja, un kņazs Andrejs, bāls, sakniebtām lūpām un drudžaini mirdzošām acīm.

Istabas kaktā bija piesliets frančiem atņemtais karogs, un auditors ar vientiesīgo seju taustīja karoga audumu un neizpratnē kratīja galvu, varbūt tāpēc, ka viņu patiešām interesēja karogs, bet varbūt arī tāpēc, ka viņam, izsalkušam, bija grūti noraudzīties pusdienās, pie kurām tam bija pietrūcis vietas. Blakus mājā atradās dragūnu sagūstītais franču pulkvedis. Viņu aplūkodami, tam apkārt drūzmējās mūsu oficieri. Kņazs Bagrations pateicās atsevišķiem priekšniekiem un sīki iztaujāja par kauju un par zaudējumiem. Pulka komandieris, kas bija stādījies priekšā pie Braunavas, ziņoja kņazam, ka, tiklīdz sākusies kauja, viņš atkāpies no meža, savācis malkas cirtējus, palaidis tos garām, ar diviem bataljoniem meties durkļu cīņā un satriecis frančus.

Tiklīdz ieraudzīju, jūsu gaišība, ka pirmais bataljons izjucis, es nostājos uz ceļa un domāju: «Palaidīšu šos garām un saņemšu ar triecienuguni,» — tā arī izdarīju.

Pulka komandierim tik ļoti bija gribejies to izdarīt, viņam bija tik žēl, ka to nepaguvis, ka pašam likās, it kā viss taisni tā noticis. Un var jau būt, ka patiešām tā arī bija. Vai tad šai jūklī maz varēja izšķirt, kas bija un kas nebija?

Turklāt man jāpiebilst, jūsu gaišība, — viņš turpināja, atcerēdamies Dolohova sarunu ar Kutuzovu un savu pēdējo sastapšanos ar degradēto, — ka par ierindnieku pazeminātais Dolohovs, man redzot, saņēma gūstā franču oficieri un izturējās sevišķi varonīgi.

Te arī, jūsu gaišība, es redzēju pavlogradiešu uzbrukumu, — nemierīgi apkārt lūkodamies, iejaucās Zerkovs, kas todien nepavisam nebija huzārus redzējis, bet likai dzirdējis par tiem no kājnieku oficiera. — Divus karē sadragāja lupatās, jūsu gaišība.

Zerkovam runājot, daži pasmīnēja, kā parasti gaidīdami no viņa kādu joku; taču, pamanījuši, ka tas, ko viņš stāsta, arī pauž mūsu ieroču un šās dienas slavu, taisīja nopietnas sejas, kaut gan daudzi gluži labi zināja, ka tas, ko Zerkovs stāstīja, bija salti meli. Kņazs Bagrations pagriezās pret veco pulkvedi.

Pateicos visiem, kungi, visas daļas cīnījās varonīgi: kājnieki, kavalērija un artilērija. Bet kā gadījies, ka centrā atstāti divi lielgabali? — viņš iejautājās, meklēdams kādu ar acīm. (Kņazs Bagrations neprasīja par kreisā flanga lielgabaliem; viņš jau zināja, ka tur pašā kaujas sākumā pamesti visi lielgabali.) — Es, šķiet, lūdzu, — viņš pievērsās dežurējošajam štāba oficierim.

Vienu sašāva, — dežurējošais štāba oficieris atbildēja, — bet otrs — nevaru saprast; es pats tur visu laiku biju un rīkoju un līdzko aizjāju… Karsti tur gāja, tas tiesa, — viņš kautri piebilda.

Kāds ieminējās, ka kapteinis Tušins atrodoties tepat ciema tuvumā un ka tam jau aizsūtīts pakaļ.

Bet jūs taču tur bijāt, — kņazs Bagrations uzrunāja kņazu Andreju.

Kā tad, daudz netrūka, ka mēs būtu sastapušies, — iejaucās dežurējošais štāba oficieris, vēlīgi uzsmaidīdams Bolkonskim.

Man nebija tas prieks jūs redzēt, — dzestri un aprauti atņēma kņazs Andrejs. Neviens nekā nepiebilda.

Uz sliekšņa parādījās Tušins, bikli spraukdamies gar ģenerāļu mugurām. Mezdams līkumu ap ģenerāļiem šaurajā istabiņā, samulsis, kā allaž, priekšniecībai klātesot, Tušins nepamanīja karoga kātu un paklupa pār to. Daži balsī iesmējās.

Kā tas noticis, ka pamesti lielgabali? — Bagrations jautāja, sabozies ne tik daudz par kapteini Tušinu, cik par smējējiem, starp kuriem visskaļāk dzirdēja Zerkova balsi.

Tušinam tikai tagad, redzot bargo priekšniecību, atausa savas briesmīgās vainas apziņa un kauns par to, ka, pats palikdams dzīvs, zaudējis divus lielgabalus. Viņš bija tik satraukts, ka līdz pat šim brīdim nebija paguvis par to padomāt. Oficieru smiekli viņu vēl vairāk samulsināja.

Viņš stāvēja Bagrationa priekšā drebošu apakšžokli un ar mokām izspieda:

Nezinu… jūsu gaišība… cilvēku nebija, jūsu gaišība.

Būtu varējuši paņemt no aizsega!

Ka aizsega nebija, to Tušins nepateica, kaut gan tā bija skaidra patiesība. Viņš baidījās ar to iegāzt kādu citu priekšnieku un klusēdams stingām acīm raudzījās Bagrationam taisni sejā, kā apjucis skolnieks raugās acīs eksaminētājam.

Klusums ilga labu brīdi. Kņazs Bagrations, redzami nevēlēdamies būt bargs, neattapa, ko teikt; pārējie neuzdrīkstējās sarunā iejaukties. Kņazs Andrejs caur pieri lūkojās Tušinā, un roku pirksti viņam nervozi kustējās.

Jūsu gaišība, — kņazs Andrejs ar savu spalgo balsi pārtrauca klusumu, — jums labpatika mani sūtīt uz kapteiņa Tušina bateriju. Es tur biju un redzēju, ka divas trešdaļas cilvēku un zirgu nogalināti, divi lielgabali sadragāti un aizsega nekāda.

Kņazs Bagrations un Tušins vienādi neatlaidīgi vērās Bolkonskī, kas runāja apvaldīti un saviļņoti.

Un, ja, jūsu gaišība, atļaujat man izteikt savas domas, — viņš turpināja, — tad par šāsdienas panākumiem mums visvairāk jāpateicas šās baterijas darbībai un kapteiņa Tušina un viņa rotas varonīgajai izturībai, — teica kņazs Andrejs un, atbildi negaidīdams, tūdaļ piecēlās un aizgāja no galda.

Kņazs Bagrations paskatījās uz Tušinu un, redzams, nevēlēdamies izrādīt neticību Bolkonska krasajam spriedumam un reizē arī nespēdams tam pilnīgi ticēt, nolieca galvu un sacīja Tušinam, ka viņš varot iet. Kņazs Andrejs izgāja tam pakaļ.

Nu, paldies, izpestīji, mīlīt, — Tušins viņam teica.

Kņazs Andrejs noskatīja Tušinu un, ne vārda neteicis,

gāja projām. Kņazam Andrejam bija skumji un smagi. Tas viss bija tik dīvaini, gluži citādi, nekā viņš bija cerējis.

«Kas tie tādi ir? Kādēļ viņi te? Ko viņiem vajag? Un kad tas viss beigsies?» domāja Rostovs, raudzīdamies ēnās, kas mainījās viņa priekšā. Sāpes rokā kļuva aizvien skaudrākas. Miegs mācās virsū neizturami, acīs lēkāja sarkani riņķi, un iespaids no šīm balsīm un šīm sejām un vientulības izjūta saplūda kopā ar sāpju sajūtu. Tie bija viņi, šie zaldāti, ievainotie un neievainotie, — viņi bija tie, kas spieda un smacēja un rāva ārā dzīslas, un dedzināja miesu viņa salauztajā rokā un plecā. Lai no tiem paglābtos, viņš aizvēra acis.

Uz mirkli viņš ielaidās miegā, taču šajā īsajā aizmirstības brīdī viņš sapnī redzēja bezgala daudz: redzēja savu māti un viņas lielo, balto roku, redzēja Soņas kalsnos pleciņus, Natašas acis un smieklus un Deņisovu ar tā balsi un ūsām, un Teļaņinu, un savu sadursmi ar Te- ļaņinu un Bogdaniču. Viss šis atgadījums un tas zaldāts ar griezīgo balsi bija viens un tas pats, un taisni šis atgadījums un taisni šis zaldāts tik mokoši, tik neatlaidīgi turēja, spieda un vilka viņa roku visu laiku uz vienu un to pašu pusi. Viņš pūlējās no tiem atvairīties, bet tie ne par matu un ne uz mirkli nelaida vaļā viņa plecu. Tas nesāpētu, tas būtu vesels, ja viņi to tā nestiepuši; taču nevarēja no tiem atkratīties.

Viņš atvēra acis un palūkojās uz augšu. Nakts melnā sagša nokarājās kādu aršīnu virs ogļu gaismas. Šai gaismā lidinājās krītošā sniega pārsliņas. Tušins negriezās atpakaļ, ārsts nenāca. Viņš bija viens, tikai viņpus uguns tagad sēdēja kāds kails zaldātiņš un sildīja savas vājās, dzeltenās miesas.

«Nevienam es neesmu vajadzīgs,» Rostovs domāja. «Nav, ne kas palīdz, ne kas pažēlo. Bet arī es taču kādreiz biju mājās, spēcīgs, līksms, mīlams.» Viņš nopūtās un reizē ar nopūtu neviļus ievaidējās.

— Laikam kas sāp? — ievaicājās zaldātiņš, purinādams virs uguns savu kreklu, un, atbildi negaidīdams, no- krekstējies piebilda: — Vai nu mazumu ļautiņu pa šito dienu pamaitājuši, — taisni briesmas!

Rostovs zaldātā neklausījās. Viņš vēroja virs uguns lidojošās sniega pārsliņas un atcerējās Krievijas ziemu ar silto, gaišo māju, pūkaino kažoku, straujām kamanām, veselu miesu un visu ģimenes mīlestību un rūpību. «Un kālab gan es devos šurp!» viņš domāja.

Otrā dienā franči uzbrukumu neatkārtoja un Bagrationa nodaļas atliekas pievienojās Kutuzova armijai.

TREŠĀ DAĻA

I

Kņazs Vasilijs nemēdza savus plānus apdomāt. Vēl mazak viņš domāja darit cilvēkiem ļaunu, lai gūtu sev labumu. Viņš tikai bija augstāko aprindu cilvēks ar panākumiem sabiedrībā un bija šos panākumus padarījis it kā par savu paradumu. Raugoties pēc apstākļiem, viņam satiksmē ar cilvēkiem pastāvīgi radās dažādi plāni un apsvērumi, kurus viņš pats īsti labi neapzinājās un kuri tomēr bija viss viņa dzīves saturs. Ne viens un ne divi šācli plāni un apsvērumi viņam parasti bija apgrozībā, bet desmitiem, no kuriem vienus viņš nule sāka iecerēt, otri patlaban bija sasniedzami, trešie tapa iznīcināti. Viņš, piemēram, neteica sev: «Sis cilvēks pašlaik ir pie varas, man jāiegūst viņa uzticība un draudzība un ar viņa starpniecību jālūko dabūt sev vienreizējs pabalsts,» vai ari viņš nesacīja sev: «Pjērs ir bagāts, jāpievilina, lai apprec manu meitu, un jāaizņemas man vajadzīgie četrdesmit tūkstoši,» — taču, satiekot cilvēku, kas bija pie varas, instinkts viņu tai pašā mirklī uzvedināja uz domām, ka šis cilvēks var būt viņam noderīgs, un kņazs Vasilijs sagājās ar to tuvāk un pie pirmās izdevības, bez sagatavošanās, instinkta vadīts, glaimoja tam, kļuva familiārs, runāja par to, par ko vajadzēja.

Pjērs bija viņam pie rokas Maskavā, un kņazs Vasilijs nokārtoja tā iecelšanu par kambarjunkuru, kas tolaik līdzinājās valsts padomnieka dienesta pakāpei, un uzstāja, lai jaunais cilvēks reizē ar viņu brauc uz Pēterburgu un apmetas viņa namā. It kā izklaidīgi un līdz ar to neapšaubāmā pārliecībā, ka tam tā jābūt, kņazs Vasilijs darīja visu, kas bija vajadzīgs, lai apprecinātu Pjēru ar savu meitu. Ja kņazs Vasilijs savus plānus būtu iepriekš apdomājis, viņš nevarētu izturēties tik dabiski un būt tik vienkāršs un familiārs attiecībās ar visiem cilvēkiem, gan par viņu augstākiem, gan zemākiem. Kaut kas viņu pastāvīgi vilka pie cilvēkiem, kas bija par viņu stiprāki un bagātāki, un viņš bija apveltīts ar reti sastopamo mākslu notvert tieši to acumirkli, kad vajadzēja un varēja cilvēkus izmantot.

Pjērs, gluži nejauši k|uvis par bagātnieku un grāfu Bezuhovu, pēc nesenējās vientulības un bezrūpības jutās tādā mērā ielenkts un nodarbināts, ka viņam tikai gultā izdevās palikt vienam ar sevi. Viņam vajadzēja parakstīt papīrus, kārtot darīšanas ar tiesu iestādēm, par kuru nozīmi tam nebija skaidras sajēgas, jautāt nez ko galvenajam pārvaldniekam, braukāt uz muižu Maskavas tuvumā un pieņemt lielu daudzumu cilvēku, kas agrāk nebija likušies par viņu ne zinis, bet tagad justos aizvainoti un sarūgtināti, ja viņš negribētu tos redzēt. Visi šie daždažādie ļaudis — tie, kas nāca darīšanās, radinieki, paziņas, — visi bija pret jauno mantinieku vienlīdz labi, vēlīgi noskaņoti, visi tie acīm redzami un neapšaubāmi bija pārliecināti par Pjēra cildenajām īpašībām. Viņš nemitīgi dzirdēja vārdus: «Ar jūsu neparasto labsirdību» vai: «Ar jūsu brīnišķīgo sirdi», vai: «Jūs, grāf, pats esat tik nevainojams…», vai: «Ja viņš būtu tik gudrs kā jūs» u. tml., tā ka arī viņš pats sāka sirsnīgi ticēt, ka ir neparasti labs un neparasti gudrs, jo vairāk tāpēc, ka sirds dziļumos viņam allaž bija šķitis, ka viņš patiešām ir ļoti labs un ļoti gudrs. Pat cilvēki, kas agrāk bija izturējušies ļauni un acīm redzami naidīgi, kļuva pret viņu maigi un mīļi. Tik visai piktā vecākā kņaze ar garo vidukli un kā lellei pieglaustajiem matiem pēc bērēm ienāca Pjēra istabā. Acis nodūrusi un nemitīgi sarkdama, viņa tam teica, ka ļoti nožēlojot viņu starpā bijušos agrākos pārpratumus un tagad jūtot, ka tai neesot tiesību nekā lūgt, varbūt tikai atļauju pēc pārdzīvotā trieciena palikt dažas nedēļas namā, kuru viņa tā mīlējusi un kur nesusi tik daudz upuru. Viņa nespēja savaldīties un pie šiem vārdiem apraudājās. Aizkustināts, ka šī statujai līdzīgā kņaze varējusi tā pārvērsties, Pjērs saņēma viņas roku un atvainojās, pats nezinādams, par ko. No šās dienas kņaze sāka adīt Pjēram svītrainu kaklautu un pilnīgi mainīja savu izturēšanos pret viņu.

— Izdari to viņas labā, mon cher-, viņa tomēr no aizgājēja daudz cietusi, — kņazs Vasilijs teica, dodams parakstīt kādu papīru par labu kņazei.

Kņazs Vasilijs bija nolēmis, ka šis kauls, šis vekselis par trīsdesmit tūkstošiem, tomēr jāpasviež nabaga kņazei, lai tai neienāktu prātā skandināt par kņaza Vasilija līdzdalību notikumā ar mozaīkas portfeli. Pjērs parakstīja vekseli, un kopš tā laika kņaze kjuva vēl mīlīgāka. Arī jaunākās māsas kļuva pret viņu laipnas, jo sevišķi visjaunākā, glītā, ar dzimumzīmīti, bieži mulsināja Pjēru ar saviem smaidiem un ar savu mulsumu, viņu satiekot.

Pjēram šķita tik dabiski, ka visi viņu mīl, un tik nedabiski liktos, ja kāds viņu nemīlētu, ka viņš nevarēja neticēt apkārtējo cilvēku sirsnībai. Turklāt viņam nebija vaļas taujāt sev, cik šie ļaudis atklāti vai liekulīgi. Viņš pastāvīgi bija nevaļīgs, pastāvīgi juta liegu un līksmu skurbumu. Viņš jutās kā nez kādas svarīgas vispārējas kustības centrs; juta, ka no viņa pastāvīgi kaut ko gaida; ka, neizdarījis to un to, viņš apbēdinās daudzus un pievils to gaidas, bet vajag tikai izdarīt to un to, un viss būs labi, — un viņš darīja to, ko no viņa prasīja, bet šis kaut kas labais joprojām palika vēl priekšā.

Vairāk par visiem citiem šai pirmajā laikā tiklab Pjēra darīšanas, kā arī viņu pašu bija pārņēmis savā ziņā kņazs Vasilijs. Kopš. grāfa Bezuhova nāves viņš neizlaida Pjēru no rokām. Kņazs Vasilijs izskatījās kā cilvēks, kas apkrauts ar darbiem, noguris, pārmocījies, taču aiz līdzcietības nevar pamest likteņa un blēžu varā šo nevarīgo jaunekli, kas, lai nu kā, tomēr ir viņa drauga dēls, apres tout,1 — galu galā. un ar tik milzīgu bagātību. Tanīs nedaudzajās dienās, ko viņš pēc grāfa Bezuhova nāves pavadīja Maskavā, viņš aicināja Pjēru pie sevis vai arī pats gāja pie tā un diktēja tam, kas darāms, tik gurdā un pārliecinātā balsī, it kā ikreiz piebilzdams:

«Vous savez, que je suis accable d'affairēs et que ce n'est que par pure charite, que je m'occupe de vous, et puis vous savez bien, que ce que je vous propose est la seule chose faisable.»2[1] «Tu zini, cs esinu tik apkrauts darbiem, un tas ir aiz skaidras līdzcietības, ja es tevi neatstāju, un ņem vērā, tas, ko es tev ieteicu, ir vienīgi iespējamais.»

— Nu, mans draugs, rīt mēs beidzot braucam, — viņš kādu dienu Pjēram teica, acis pievēris, knibinādamies ap

Pjēra elkoni, un tādā tonī, it kā tas, ko viņš runāja, būtu viņu starpā sen jau nolemts un to nevarētu pārlemt citādi.

Rīt mēs braucam, un es tev dodu vietu savā karietē. Esmu ļoti priecīgs. Seit mums viss svarīgākais ir paveikts. Un man jau sen laiks. Lūk, ko esmu saņēmis no kanclera. Es viņam lūdzu par tevi, un tu esi ieskaitīts diplomātiskajā korpusā un iecelts par kambarjunkuru. Tagad nu diplomāta ceļš tev vaļā.

Kaut gan šie vārdi tika teikti tik gurdā un pārliecinātā balsī, Pjērs, kas ilgi bija domājis par savu karjeru, jau dzīrās ko iebilst. Taču kņazs Vasilijs pārtrauca viņu tai dūdojošajā basā, kas izslēdza jebkuru iespēju apturēt viņa runu un ko viņš mēdza lietot gadījumos, kad bija nepieciešami katrā ziņā pārliecināt.

Mais, mon cher, [186] — es to darīju sevis labad, savas sirdsapziņas labad, un nav par ko pateikties. Nekad neviens nav sūdzējies, ka būtu par daudz mīlēts; turklāt tu esi brīvs, pamet to kaut vai rīt. Gan Pēterburgā pats visu redzēsi. Un tev jau sen laiks tikt tālāk projām no šīm baigajām atmiņām. — Kņazs Vasilijs nopūtās. — Tā gan, mans mīļais. Bet mans kambarsulainis lai brauc tavā karietē. Ak jā, es gandrīz piemirsu, — kņazs Vasilijs vēl piebilda, — tu zini, mon cher, mums ar nelaiķi bija savi rēķini, tad no Rjazaņas muižas es esmu saņēmis un paturēšu: tev jau nevajag. Gan norēķināsimies.

Tas, ko kņazs Vasilijs dēvēja «no Rjazaņas muižas», bija daži tūkstoši nomas, ko kņazs Vasilijs bija paturējis sev.

Pēterburgā, tāpat kā Maskavā, Pjēru apņēma maigu, mīlošu cilvēku atmosfēra. Viņš nevarēja atteikties no vietas vai drīzāk gan no stāvokļa (jo darīt viņš nekā nedarīja), ko kņazs Vasilijs tarn bija pagādājis, bet pazīšanos, ielūgumu un sabiedrisku darīšanu bija tik daudz, ka Pjērs vēl vairāk nekā Maskavā izjuta skurbumu, steigu un kaut ko labu, kas joprojām tuvojās, taču nepiepildījās.

No viņa agrākās jauno cilvēku sabiedrības daudzu Pēterburgā vairs nebija. Gvarde bija devusies kara gaitās. Dolohovs degradēts, Anatols atradās armijā, provincē, kņazs Andrejs ārzemēs, un tāpēc Pjēram neizdevās ne naktis pavadīt tā, kā tam senāk bija ticies tās pavadīt, ne retumis veldzēt sirdi draudzīgā sarunā ar vecāku, cienījamu draugu. Viss laiks viņam pagāja mielastos, ballēs un visvairāk gan pie kņaza Vasilija — tā sievas, resnās kņazienes, un skaistules Elēnas sabiedrībā.

Anna Pavlovna Serera, tāpat kā citi, lika Pjēram manīt, kā pārmainījies sabiedrības uzskats par viņu.

Agrāk Pjērs, Annai Pavlovnai klātesot, pastāvīgi bija jutis, ka tas, ko viņš runā, ir nepieklājīgi, netaktiski, nav tas, ko vajag; ka viņa runas, kas tam pašam šķiet gudras, kamēr viņš tās sacerē savā iztēlē, kļūst muļķīgas, līdzko tās izsaka skaļi, un ka turpretim Ipolitam visstulbākās valodas iznāk gudras un jaukas. Tagad viss, lai viņš runāja ko runādams, iznāca charmantP[1] — brīnišķīgi. Pat ja Anna Pavlovna to nepateica, viņš redzēja, ka tā gribēja to sacīt un tikai, cienīdama viņa kautrīgumu, atturējās.

1805./6. gada ziemas sākumā Pjērs saņēma no Annas Pavlovnas parasto sārto vēstulīti ar ielūgumu un piezīmi: «Fot^s trouverez chez moi la belle lielene, qu'on ne se lasse jamais voir.» [187] [1] «jūs sastapsiet pie manis skaisto Elēnu, kurā nevar vien diezgan noskatīties.»

Lasīdams šo vietu, Pjērs pirmoreiz juta, ka starp viņu un Elēnu izveidojies kāds citu atzīts sakars, un šīs domas viņu gan baidīja, it kā tam būtu uzlikts pienākums, ko viņš nespēj izpildīt, gan tai pašā reizē viņam arī patika kā jocīga iedoma.

Viesības pie Annas Pavlovnas bija gluži tādas pašas kā pirmās, tikai pārsteigums, ar ko Anna Pavlovna šoreiz cienāja savus viesus, nu vairs nebija Mortemars, bet diplomāts, kas bija atbraucis no Berlīnes un atvedis pašas jaunākās un sīkākās ziņas par ķeizara Aleksandra uzturēšanos Potsdamā un par to, kā divi visaugstie draugi tur zvērējuši nesatricināmā apvienībā aizstāvēt taisnīgo lietu pret cilvēces ienaidnieku. Pjēru Anna Pavlovna saņēma skumjā noskaņojumā, kas acīmredzot attiecās uz neseno zaudējumu, ko jaunais cilvēks bija pārdzīvojis, grāfa Bezuhova nāvi (visi turēja par savu pienākumu iegalvot Pjēram, ka tēva nāve to gauži apbēdinājusi, kaut gan viņš tēvu gandrīz nebija pazinis), — šīs skumjas bija gluži tādas pašas kā tās viscēlākās skumjas, kas izpaudās, pieminot viņas augsto majestāti ķeizarieni Mariju Fjodo- rovnu. Pjērs jutās glaimots. Anna Pavlovna ar savu parasto veiklību grupēja viesus. Lielākā grupa, kurā ietilpa kņazs Vasilijs un ģenerāļi, dabūja savā rīcībā diplomātu. Otra grupa novietojās pie tējas galdiņa. Pjērs gribēja pievienoties pirmajai, bet Anna Pavlovna, kas atradās tādā uzbudinājuma stāvoklī kā karavadonis kaujas laukā, kad rodas tūkstošiem jaunu, lielisku domu, kuras tikko pagūst realizēt, Anna Pavlovna, pamanījusi Pjēru, pieskārās ar pirkstu viņa piedurknei:

Attendez, j'ai des vues sur vous pour ce soir, [188] — Pagaidiet, man šovakar ar jums īpaši nodomi.— viņa pameta skatienu uz Elēnu un uzsmaidīja tai.

Ma bonne Helēne, il jaut que vous soyez charitable pour ma pauvre tante, qui a une adoralion pour vous. Allez lui ienir cotnpagnie pour 10 minūtes. [189] — Manu labo Elēn, esiet jel mīļa pret manu nabaga krustmāti, kas

jūs dievina. Pakavējieties pie viņas minūtes desmit.Bet, lai jums nebūtu pārāk garlaicīgi, tad te ir mūsu jaunais grāfs, kas neatteiksies jūs pavadīt.

Skaistule devās pie krustmāmiņas, bet Pjēru Anna Pavlovna vēl aizturēja pie sevis, izlikdamās, ka tai vēl dodams pēdējais nepieciešamais norādījums.

Viņa ir burvīga, vai nav tiesa? — Anna Pavlovna teica Pjēram, pamādama uz majestātisko skaistuli, kas cēlā gaitā aizpeldēja. — FA quelle tenue/ [190] un kas par iznesību!tik jaunai meitenei tāds takts, tik meistarīga prasme izturēties! Tas nāk no sirds! Laimīgs būs tas, kas viņu iegūs. Ar viņu pat visnesabiedriskākais vīrs negribot iegūs sabiedrībā visspožāko stāvokli. Vai ne tā? Es tikai gribēju zināt jūsu domas, — un Anna Pavlovna atlaida Pjēru.

Pjērs no visas sirds atbildēja Annai Pavlovnai apstiprinoši uz viņas jautājumu par Elēnas prasmi izturēties. Ja viņš kādreiz domāja par Elēnu, tad domāja taisni par viņas skaistumu un par šo neparasto, mierīgo prasmi būt sabiedrībā tik klusi cēlai.

Krustmāmiņa pieņēma abus jauniešus savā kaktiņā, taču, kā likās, vēlējās Elēnai slēpt savu dievināšanu, vairāk izrādot bailes no Annas Pavlovnas. Viņa meta savai krustmeitai nemierīgus skatienus, it kā jautādama, ko lai iesāk ar šiem cilvēkiem. Atstādama viņu, Anna Pavlovna atkal pieskārās ar pirkstiņu Pjēra piedurknei un sacīja:

J'espēre, qu.e vous ne direz plus qu'on š'ennuie chez moi,] [1] — Ceru, jūs citreiz neteiksiet, ka pie manis ir garlaicīgi.— un paraudzījās Elēnā.

Elēna pasmaidīja ar tādu izskatu, kas liecināja, ka viņa nepieļauj varbūtību, ka, viņu redzēdams, kāds varētu nebūt sajūsmināts. Krustmāmiņa noklepojās, norija siekalas un franču valodā pateica, ka ļoti priecājoties redzēt Elēnu; tad apsveicināja Pjēru ar tādiem pašiem vārdiem un tādu pašu sejas izteiksmi. Garlaicīgās un grumbuļainās sarunas vidū Elēna atskatījās uz Pjēru un uzsmaidīja viņam to pašu dzidro, skaisto smaidu, kādu mēdza veltit ikvienam. Pjērs bija tā pieradis pie šā smaida, tik maz tas viņam izteica, ka viņš nepievērsa tam nekādu uzmanību. Krustmāmiņa tobrīd stāstīja par tabakdožu kolekciju, kas piederējusi Pjēra nelaiķa tēvam grāfam Bezuhovam, un parādīja savu tabakdozi. Kņaze Elēna lūdza atļauju aplūkot krustmāmiņas vīra ģīmetni, kas bija uzgleznota uz šās tabakdozes.

To droši vien gleznojis Viness, — ierunājās Pjērs, nosaukdams pazīstamo miniatūristu, pārliekdamies pār galdu, lai paņemtu rokās tabakdozi, un ieklausīdamies sarunā pie otra galda.

Viņš piecēlās, gribēdams apiet apkārt, bet krustmāmiņa sniedza viņam tabakdozi taisni pāri Elēnai, tai aiz muguras. Elēna paliecās uz priekšu, lai dotu vietu, un smaidīdama atskatījās. Viņa kā daždien viesībās bija ģērbusies pēc toreizējās modes — priekšā un uz muguras dziļi izgrieztā tērpā. Viņas krūtis, kas Pjēram allaž bija šķitušas kā marmors, atradās tik tuvu tā acīm, ka ar visu savu tuvredzību tas neviļus saskatīja viņas plecu un kakla dzīvo jaukumu, un tik tuvu savām lūpām, ka vajadzēja tikai mazliet noliekties, lai tam pieskartos. Pjērs juta viņas ķermeņa siltumu, smaržas, dzirdēja korseti ņirkstam, viņai pakustoties. Viņš redzēja nevis Elēnas marmora skaistumu, kas saplūda vienkop ar tērpu, viņš redzēja un juta visu viņas miesas jaukumu, ko sedza vienīgi drānas. Un, reiz to ieraudzījis, viņš vairs nespēja redzēt citādi, gluži tāpat kā mēs nevaram vairs atgriezties pie reiz izkliedētiem maldiem.

«Tātad jūs līdz šim nebijāt pamanījis, cik es esmu daiļa?» Elēna it kā runāja. «Jūs nebijāt pamanījis, ka esmu sieviete. Jā gan, es esmu sieviete, kas var piederēt ikvienam, arī jums,» runāja viņas skatiens. Un tai pašā mirklī Pjērs sajuta, ka Elēna ne vien varēja kļūt, bet ka tai arī jākļūst viņa sievai un ka citādi nemaz nevar būt.

Viņš to zināja šai brīdī tikpat skaidri, kā būtu zinājis, stāvot ar viņu pie altāra. Kā tas būs? Un kad? — viņš nezināja; nezināja pat, vai tas būs labi (viņam pat bija tāda sajūta, ka tas diez kāpēc nav labi), taču viņš zināja, ka tā būs.

Pjērs nodūra acis, atkal pacēla tās un gribēja no jauna ieraudzīt viņu tādu pašu, tālu, svešu skaistuli, kādu to bija redzējis ik dienas agrāk; taču to viņš vairs nevarēja. Nevarēja kā cilvēks, kas, iepriekš miglā skatījies uz zāļu stiebru un noturējis to par koku, saredzējis zāļu stiebru, nevar vairs saskatīt tajā koku. Viņa bija tam briesmīgi tuva. Viņa jau valdīja pār to. Un starp viņiem abiem vairs nebija nekādu šķēršļu kā vien tie, ko cēla viņa paša griba.

Bon je vous laisse dans votre petit coin. Je vois, que vous y ētes tres bien, [191] — Labi, es jūs atstāšu jūsu kaktiņā. Redzu, ka jūs tur jūtaties

visai labi.— teica Annas Pavlovnas balss.

Un Pjērs, ar bailēm taustīdams atmiņā, vai nav šodien izdarījis ko peļamu, sarkdams paraudzījās visapkārt. Viņam likās, ka visi, tāpat kā viņš pats, zina, kas ar viņu noticis.

Pēc kāda laiciņa, kad viņš jau bija piegājis pie lielākās grupas, Anna Pavlovna viņam teica:

On dit que vous embellissez votre maison de Petersbourg. [192] — stāsta, ka jūs uzpošot savu Pēterburgas namu,

(Tā bija taisnība: arhitekts bija ieteicis, ka tas vajadzīgs, un Pjērs, pats nezinādams, kādēļ, greznoja savu milzīgo Pēterburgas namu.)

C'est bien, mais ne demenagez pas de chez le prince Basile. II est bon d'avoir un ami comme le prince, — Tas ir labi, taču neatstājiet tādēļ kņazu Vasiliju. Labi, ja ir tāds draugs kā kņazs. Man par to šis tas zināms. Vai nav tiesa?— viņa sacīja, uzsmaidīdama kņazam Vasilijam. — J'en sais quelque chose. N'est-ce pas? [193] Un jūs vēl esat tik jauns.

Jums nepieciešams padoms. Nedusmojieties uz mani, ka es izmantoju vecu sievu tiesības. — Viņa apklusa, kā sievietes parasti klusē, kaut ko gaidīdamas, pēc tam, kad pieminējušas savus gadus. — Ja jūs apprecēsieties, tad cita lieta. — Un viņa ietvēra tos abus vienā skatienā. Pjērs neskatījās uz Elēnu, nedz arī tā uz viņu. Taču tā joprojām bija viņam tikpat briesmīgi tuva. Viņš kaut ko noņurdēja un pietvīka.

Atgriezies mājās, Pjērs ilgi nevarēja iemigt, domādams par to, kas ar viņu noticis. Kas tad ar viņu bija noticis? Nekas. Viņš tikai bija sapratis, ka sieviete, ko viņš pazinis ka bērnu, par kuru izklaidīgi mēdza sacīt «jā gan, glīta», kad viņam atgādināja, ka Elēna esot skaistule, viņš bija sapratis, ka šī sieviete var viņam piederēt.

«Bet viņa ir mujķe, es pats esmu teicis, ka viņa ir muļķe,» viņš domāja. «Ir kaut kas riebīgs tais jūtās, ko viņa manī izraisījusi, kaut kas neatļauts. Man stāstīja, ka viņas brālis Anatols bijis viņā iemīlējies un arī viņa iemīlējusies brālī, ka tur iznācis vesels skandāls un ka Anatolu tāpēc aizsūtījuši. Ipolits ir viņas brālis… Tēvs — kņazs Vasilijs… Tas ir nelāgi,» viņš domāja; un tai pašā laikā, kamēr viņš tā prātoja (šie prātojumi vēl palīka nenobeigti), viņš notvēra sevi smaidām un apjauta, ka aiz šiem pirmajiem prātojumiem iznirusi virkne citu, ka viņš vienlaikus domā par viņas niecīgumu un sapņo par to, ka Elēna būs viņa sieva, ka tā var viņu iemīlēt, ka tā var kļūt gluži citāda un ka tas viss, ko viņš par Elēnu domājis un dzirdējis, var nebūt taisnība. Un viņš atkal redzēja to nevis kā kņaza Vasilija meitu, bet skatīja visu viņas miesu, ko tikko sedza pelēkais tērps. «Taču nē, kāpēc gan man agrāk šādas domas nenāca prātā?» Un viņš atkal teica sev, ka tas nav iespējams, ka šī laulība būs kaut kas riebīgs, pretdabisks, kā viņam šķita, negodīgs. Viņš atcerējās tās agrākos vārdus, skatienus, atce- rējās, ko teikuši un kā raudzījušies cilvēki, kas viņus redzēja kopā. Viņš atcerējās Annas Pavlovnas vārdus un skatienus, kad tā viņam pieminēja par namu, atcerējās tūkstošiem citu aplinku mājienu no kņaza Vasilija un citu puses, un viņu pārņēma šausmas, vai tikai viņš nav jau šā vai tā iesaistījies pasākumā, kas acīmredzot nav labs un ko viņam nevajag darīt. Taču tai pašā reizē, kad viņš sey noskaidroja šo apņemšanos no otras puses, dvēselē iznira Elēnas tēls visā tā sievišķīgajā daiļumā.

1805. gada novembri kņazam Vasilijam bija jābrauc izdarīt revīziju četrās guberņās. Viņš iekārtoja sev šo komandējumu, lai pie viena apmeklētu savas paputinātās muižas un, garām braucot, paņēmis līdzi dēlu Anatolu (no tās vietas, kur stāvēja viņa pulks), kopā ar to iegrieztos pie kņaza Nikolaja Andrejeviča Bolkonska, lai saprecinātu savu dēlu ar šā bagātā veča meitu. Taču pirms aizbraukšanas un šīm jaunajām darīšanām kņazam Vasilijam vēl bija šis tas nokārtojams ar Pjēru, kas, tiesa gan, pēdējā laikā augas dienas pavadīja mājās, proti, pie kņaza Vasilija, pie kura viņš dzīvoja, un Elēnas klātbūtnē bija smieklīgs, satraukts un stulbs (kādam daždien klājas būt tam, kas iemīlējies), tomēr bildināt vēl aizvien nebildināja.

«Tout ga est bet et bon, mais il faut que ga fintsse [1] «Tas viss ir jauki un labi, taču beidzot tam jādara gals.»kādu rītu kņazs Vasilijs ar skumju nopūtu teica pats sev, apzinādamies, ka Pjērs, kas viņam tik daudz pateicības parādā (nu, lai dievs ar viņu!), šai ziņā izturas ne visai labi. «Jaunība … vieglprātība … nu, dievs ar viņu,» kņazs Vasilijs nodomāja, tīksminādamies ar savu labsirdību, «mais il faut que ga finisse Parit Ļoļai vārdadiena, es paaicināšu vienu otru, un, ja viņš nepratīsies, kas darāms, tad tā jau būs mana darīšana. Jā gan, mana darīšana. Es esmu tēvs!»

Pusotra mēneša pēc Annas Pavlovnas viesībām un pēc tam sekojošās satrauktās bezmiega nakts, kad bija nolēmis, ka precības ar Elēnu būtu viņa nelaime un ka viņam jāvairās no tās un jābrauc projām, pēc šā lēmuma Pjērs tomēr neaizvācās no kņaza Vasilija mājas un ar šausmām juta, ka ļaužu acīs viņš jo dienas jo ciešāk saistās ar Elēnu, ka nekādi nevar atgriezties pie sava iepriekšējā uzskata par Elēnu, ka nevar arī no tās atraisīties, ka tas gan būs šausmīgi, bet viņam tomēr būs jāsaista ar to savs liktenis. Iespējams, ka viņš arī būtu varējis atturēties, bet nepagāja ne diena, kad pie kņaza Vasilija (kas reti mēdza pieņemt) nebūtu viesības, kurās vajadzēja piedalīties ari Pjēram, ja tas negribēja sabojāt vispārējo prieku un pievilt visu gaidas. Kņazs Vasilijs tais retajos brīžos, kad bija mājās, iedams Pjēram garām, paraustīja viņa roku uz leju, izklaidīgi sniedza skūpstam noskūto, grumbaino vaigu un sacīja vai nu «līdz rītam», vai «līdz pusdienām, citādi es tevi nedabūšu redzēt», vai arī «tevis dēļ palieku» u. tml. Un, kaut gan kņazs Vasilijs, palicis Pjēra dēļ (kā pats izteicās), nepārmija ar viņu ne divu vārdu, Pjērs nejutās spējīgs pievilt viņa cerības. Katru dienu viņš atkārtoja sev vienu un to pašu: «Vajag taču beidzot izprast Elēnu un noskaidrot, kas viņa ir. Vai esmu maldījies agrāk vai maldos tagad? Nē, viņa nav muļķe; nē, viņa ir lieliska meitene!» viņš dažkārt sev iegalvoja. «Nekad un nekur viņa nekļūdās, nekad nav teikusi nekā muļķīga. Viņa maz runā, taču tas, ko viņa saka, vienmēr ir vienkāršs un skaidrs. Tātad muļķe viņa nav. Nekad tā nav samulsusi un nesamulst. Tātad viņa nav ļauna sieviete!» Bieži vien notika, ka viņš uzsāka ar to pārspriest, skaļi domāt, un ikreiz tā viņam atbildēja vai nu ar īsu, īstā vietā teiktu piezīmi, kas rādija, ka tas viņu neinteresē, vai arī ar mēmu smaidu un skatienu, kas visjūtamāk parādīja Pjēram viņas pārākumu. Viņai bija taisnība, kad viņa atzina visus prātojumus par blēņām salīdzinājumā ar šo smaidu.

Viņa mēdza to uzrunāt vienmēr ar priecīgu, paļāvīgu smaidu, kurš bija domāts tikai viņam vien un kurā slēpās kaut kas nozīmīgāks par to, ko izteica parastais smaids, kas allaž rotāja viņas seju. Pjērs zināja, ka visi to vien gaida, lai viņš beidzot teiktu vienu vārdu, pārkāptu zināmo robežlīniju, un viņš zināja, ka agri vai vēlu io pārkāps; bet, jau domājat vien par Šo baigo soli, viņu pārņēma neizprotamas šausmas. Tūkstošiem reižu šā pusotra mēneša laikā, kamēr viņš jutās aizvien dziļāk un dziļāk ierauts šai bezdibenī, kas viņu baidīja, Pjērs teica pats sev: «Ko gan tas nozīmē? Nepieciešama apņēmība! Vai tad man tās trūkst?»

Viņš gribēja izšķirties, taču ar šausmām juta, ka šai gadījumā viņam trūkst tās apņēmības, kādu viņš sevī apzinājās un kas viņam tiešām arī piemita. Pjērs piederēja pie tiem cilvēkiem, kas ir stipri tikai tad, kad jūtas pilnīgi tīri. Bet kopš tās dienas, kad viņu bija pārņēmusi iekāre, ko viņš izjuta Annas Pavlovnas viesistabā, noliecies pār tabakdozi, šās tieksmes izraisītā neapzinātā vainas sajūta paralizēja viņa apņemšanos.

Eiēnas vārdadienā pie kņaza Vasilija vakariņoja neliela vistuvāko cilvēku sabiedrība, kā kņaziene izteicās, radi un draugi. Visiem šiem radiem un draugiem bija likts nojaust, ka šodien jāizšķiras gavilnieces liktenim. Viesi sēdēja pie vakariņām. Kņaziene Kuragina, masīva, kādreiz skaista, izskatīga sieviete, sēdēja namamātes vietā. Viņai abās pusēs sēdēja viscienījamākie viesi — vecs ģenerālis, viņa sieva un Anna Pavlovna Šerera; galda galā sēdēja jaunāki un mazāk cienījami viesi un turpat arī mājinieki, Pjērs un Elēna — abi līdzās. Kņazs Vasilijs vakariņas neēda: viņš apstaigāja galdu, jautrā omā piesēzdamies te pie viena, te pie otra viesa. Ikvienam viņš pameta nevērīgu un laipnu vārdu, izņemot Pjēru un Elēnu, kuru klātbūtni likās neievērojam. Kņazs Vasilijs visus uzmundrināja. Spulgi dega vaska sveces, laistījās trauku sudrabs un kristāls, dāmu tērpi un uzpleču zelts un sudrabs; ap galdu šaudījās kalpotāji sarkanos kaftā- nos; šķindēja naži, glāzes, šķīvji, un sprēgāja dzīvas sarunas. Varēja dzirdēt, ka vienā galda galā vecais kambarkungs apliecināja vecajai baronesei savu dedzīgo mīlestību, un kā viņa smējās; otrā galā trieca par kādas Marijas Viktorovnas neveiksmi. Galda vidū kņazs Vasilijs bija, saistījis ap sevi klausītājus. Ar drastisku smaidu uz lūpām viņš dāmām atstāstīja pēdējo — trešdienas valsts padomes sēdi, kurā Sergejs Kuzmičs Vjazmitinovs, jaunais Pēterburgas kara ģenerālgubernators, lasījis priekšā no armijas saņemto ķeizara Aleksandra Pavloviča tolaik slaveno resķriptu, kurā ķeizars, vērsdamies pie Sergeja Kuzmiča, vēstīja, ka viņš no visām pusēm saņemot tautas padevības apliecinājumus un ka šāds apliecinājums no Pēterburgas viņam esot it īpaši patīkams, ka viņš lepojoties ar godu būt tādas nācijas galva un centīšoties būt šā goda cienīgs. Sis reskripts sākās ar vārdiem: Sergej Kuzmič! No visām maļam man nāk ziņas

— Un tā arī netika tālāk par «Sergej Kuzmič»? — kāda dāma pārvaicāja.

. — Jā, jā, ne par matu, — smiedamies atbildēja kņazs Vasilijs. — «Sergej Kuzmič… no visām malām. No visām malām, Sergej Kuzmič…» Nabaga Vjazmitinovs nekādi nevarēja tikt tālāk. Vairākkārt viņš no jauna ķērās pie vēstules, bet, tiklīdz pasaka Sergej… šņuksti… Ķuz … mi… Č — asaras .,. un no visām malām apslāpst skaļās raudās, un tālāk viņš nevarēja. Un atkal mutauts, un atkal «Sergej Kuzmič, no visām malām …», un asaras … Tā kā pēdīgi lūdza, lai nolasa kāds cits.

Kuzmič… no visām malām… un asaras… — kāds smiedamies atkārtoja.

Neesiet jel tik ļauns, — Anna Pavlovna no galda viņa gala padraudēja ar pirkstu, — c'est un si brave et excellent homme noire bori Viasmitinoff..[1] — viņš ir tik krietns un jauks, mūsu labais Vjazmitinovs..,Visi ļoti smējās. Galda goda galā visi šķita jautri un daudzu un dažādu možu noskaņu ietekmēti; tikai Pjērs un Elēna klusēdami sēdēja līdzās gandrīz pašā galda otrā galā; abu sejās plaiksnījās apvaldīts, starojošs smaids, kas nebija atkarīgs no Sergeja Kuzmiča, smaids, kas liecināja, ka tie kaunas par savām jūtām. Lai citi runāja ko runādami, lai kā tie smējās un jokojās, lai cik gardi tie baudīja gan reinvīnu, gan sotē, gan saldējumu, lai kā tie vairījās palūkoties uz šo pāri, lai cik vienaldzīgi, cik nevērīgi izturējās pret to, no dažiem, viņiem retumis uzmestiem skatieniem nez kāpēc bija jūtams, ka gan anekdote par Sergeju Kuzmiču, gan smiekli, gan ēšana — tas viss ir izlikšanās, bet visas šās sabiedrības spraigā uzmanība pievērsta tikai šim pārim — Pjēram un Elēnai. Kņazs Vasilijs tēloja Sergeja Kuzmiča šņukstus, un tai pašā laikā viņa skatiens šaudījās ap meitu; viņam smejoties, sejas izteiksme pauda: «Tā, tā, viss rit labi, šodien viss izšķirsies.» Anna Pavlovna draudēja viņam par notre bon Viasmitinoff, bet viņas acīs, kas šai mirklī, garām slīdot, uzzibsnīja Pjēram, kņazs Vasilijs izlasīja, ka tā viņu apsveic ar nākamo znotu un meitas laimi. Vecā kņaziene, ar skumju nopūtu piedāvādama savai blakus sēdētājai vīnu un pametusi meitai dusmīgu skatienu, ar šo nopūtu it kā teica: «Jā, mana mīļā, tagad mums abām nekas vairāk nav atlicis kā dzert saldu vīnu; tagad nu ir šo jauniešu reize būt tik nekautrīgi izaicinoši laimīgiem.» — «Tās taču ir tīrās muļķības, ko es stāstu, it kā tas mani interesētu,» domāja diplomāts, uzlūkodams mīlētāju laimīgās sejas, «lūk, tā ir laime!»

Niecīgi sīku, neīstu interešu lokā, kas saistīja šo sabiedrību, bija nokļuvusi skaistu un veselīgu cilvēku — vīrieša un sievietes — vienkāršā tieksme vienam pret otru. Un šīs cilvēciskās jūtas nomāca visu un lidinājās pāri visiem viņu mākslotajiem šļupstiem. Joki bija nodrāzti, jaunās ziņas neinteresantas, jautrība acīm redzami liekuļota. Ne tikvien viņi, bet arī sulaiņi, kas apkalpoja pie galda, likās, izjuta to pašu un aizmirsa darāmo, nevarēdami vien noskatīties uz skaistuli Elēnu ar starojošo seju un Pjēra sārto, tuklo, laimīgo un nemierīgo vaigu. Šķita, ka pat sveču ugunis koncentrētas tikai uz šīm divām laimīgajām sejām.

Pjērs juta, ka viņš ir visa centrs, un šis apstāklis viņu gan iepriecināja, gan mulsināja. Viņš jutās kā cilvēks, kas iedziļinājies kādā darbā. Viņš nekā skaidri neredzēja, nesaprata un nedzirdēja. Tikai retumis viņa dvēselē nejauši pazibēja aprautas domas un īstenības iespaidi.

«Tātad viss jau galā?» viņš domāja. «Un kā gan tas viss notika? Tik ātri! Tagad es zinu, ka ne viņas dēļ vien, ne manis dēļ vien, bet ari viņu visu dēļ tam neatvairāmi jānoliek. Viņi visi to gaida, ir tik pārliecināti, ka tas notiks, ka es nevaru, nevaru viņus pievilt. Taču kā tas būs? Nezinu, bet būt būs, visādā ziņā būs!» Pjērs domāja, lūkodamies šais plecos, kas vizēja turpat viņam acu priekšā.

Te pēkšņi viņam nez par ko sametās kauns. Viņam bija neveikli, ka viens pats saista visu uzmambu, ka viņš citu acīs šķiet laimes bērns, ka viņš ar savu neglīto seju ir nez kāds Parīds, kam pieder Helena. «Bet tā droši vien allaž mēdz būt, un tā vajag,» viņš sevi mierināja. «Un jāsaka, ko gan es tā labā esmu darījis? Kad tas sākās? No Maskavas es atbraucu reizē ar kņazu Vasiliju. Tad vēl nekā nebija. Un tad kāpēc gan man nebūtu vajadzējis pie viņa apmesties? Pēc tam es spēlēju ar Elēnu kārtis un parasti pacēlu viņas rokassomiņu, braucu kopā ar viņu vizināties. Bet kad gan sākās tas, kad tas viss radās?» Un te nu viņš sēž tai līdzās kā līgavainis; dzird, redz, jūt viņas tuvumu, viņas elpu, viņas kustības, viņas daiļumu. Te pēkšņi viņam šķiet, ka nevis viņa, bet viņš pats ir tik neparasti skaists, ka tāpēc arī uz viņu tā skatās, un viņš, vispārēja apbrīna glaimots, izriež krūtis, paceļ galvu un priecājas par savu laimi. Piepeši atskan kāda balss, kāda pazīstama balss un jau kuro reizi saka viņam kaut ko. Taču Pjērs ir tik aizņemts, ka nesaprot, ko viņam saka.

— Es tev jautāju, kad tu saņēmi vēstuli no Bolkonska, — kņazs Vasilijs atkārto trešo reizi. — Cik tu esi izklaidīgs, mans mīļais.

Kņazs Vasilijs smaida, un Pjērs redz, ka visi, visi uzsmaida viņam un Elēnai. «Nu, ko tur, ja jau jūs visi zināt,» Pjērs saka pats sev. «Nu, ko tur! Taisnība jau ir,» un viņš smaida savu rāmo, bērnišķīgo smaidu, un arī Elēna smaida.

Kad tad tu saņēmi? No Olmicas? — atkārto kņazs Vasilijs, kam tas it kā jāzinot, lai izšķirtu strīdu.

«Nu, kā gan var runāt un domāt par tādiem niekiem?» Pjērs domā.

Jā, no Olmicas, — viņš nopūzdamies atbild.

Pēc vakariņām Pjērs savu dāmu veda citiem līdzi viesistabā. Viesi sāka izklīst, un daži brauca projām, neatvadījušies no Elēnas. It kā nevēlēdamies atraut viņu no nopietna darba, daži piegāja uz brītiņu un ātrāk steidzās projām, nejaudami tai sevi pavadīt. Diplomāts skumji klusēja, atstādams viesistabu. Viņš apjēdza visu savas diplomātiskās karjeras niecīgumu salīdzinājumā ar Pjēra laimi. Vecais ģenerālis pikti atrūca sievai, kad tā apjautājās par viņa kāju. «Ak, vecā muļķe,» viņš nodomāja. «Rau, Je- ļenā Vasiļjcvna, tā arī piecdesmit gadu vecumā būs skaistule.» !r:'

Šķiet, ka varu jūs apsveikt, — Anna Pavlovna iečukstēja kņazienei un to cieši noskūpstīja. — Ja mani nemocītu migrēna, es vēl paliktu.

Kņaziene nekā neatbildēja. Viņu māca skaudība par meitas laimi.

Kamēr pavadīja viesus, Pjērs ilgi palika viens ar Elēnu mazajā viesistabā, kur viņi bija apsēdušies. Viņš bieži vien arī agrāk pēdējos pusotra mēnešos bija palicis viens ar Elēnu, taču nekad nebija ieminējies tai par mīlu. Tagad viņš juta, ka tas nepieciešams, taču nekādi nevarēja saņemties un spert šo pēdējo soli. Viņam bija kauns; viņam šķita, ka te blakus Elēnai viņš ieņem kāda cita vietu. «Šī laime nav domāta tev,» viņam sacīja kāda iekšēja balss. «Šī laime pienakas tiem,, kam nav tā, kas pieder tev.» Taču vajadzēja kaut ko sacīt, un viņš ierunājās. Viņš jautāja Elēnai, vai tā esot apmierināta ar šo vakaru* Viņa kā allaž savā vienkāršībā atbildēja, ka šī vārdadiena bijusi viena no vispatīkamākajām.

Viens otrs no vistuvākajiem radiem vēl palika. Tie sēdēja lielajā viesistabā. Kņazs Vasilijs laiskiem soļiem piegāja pie Pjēra. Pjērs piecēlās un ieminējās, ka esot jau vēls. Kņazs Vasilijs stingri un jautājoši pavērās viņā, it kā tas, ko Pjērs teica, bijis tik dīvains, ka nevar pat saklausīt. Bet tūliņ viņa stingrā izteiksme pārvērtās, kņazs Vasilijs parāva Pjēra roku uz leju, apsēdināja viņu un vēlīgi pasmaidīja.

Nu, Ļoļa? — viņš tūdaļ uzrunāja meitu tai nevarīgajā, pierasta maiguma pilnajā balsī, kādā mēdz runāt vecāki, kas no mazām dienām mīlinājuši savus bērnus, kaut gan kņazs Vasilijs to tikai nojauta, atdarinādams citus vecākus.

Un viņš atkal pievērsās Pjēram.

Sergej Kuzmič, no visām malām, — viņš atsāka, pogādams vaļā vestei augšējo pogu.

Pjērs pasmaidīja, un no viņa smaida varēja redzēt, ka viņš sapratis: ne jau anekdote par Sergeju Kuzmiču šobrīd interesē kņazu Vasiliju; arī kņazs Vasilijs saprata, ka Pjērs to saprot. Kņazs Vasilijs pēkšņi nez ko nomurmināja un izgāja. Pjēram pat šķita, ka kņazs Vasilijs samulsis. Sā vecā augstāko aprindu vīra mulsums Pjēru aizkustināja; viņš pavērās Elēnā — arī viņa, kā likās, bija samulsusi, un viņas skatiens teica: «Ko lai dara, pats esat vainīgs.»

«Katrā ziņā jātiek pāri, taču es nevaru, es nevaru,» Pjērs domāja un atkal sāka runāt par blakus lietām, par Sergeju Kuzmiču, jautāja, kas tā par anekdoti, jo viņš to neesot dzirdējis. Elena smaidīdama atteica, ka arī viņa nezinot.

Kad kņazs Vasilijs iegāja viesistabā, kņaziene ar pusmūža dāmu klusi sarunajas par Pjēru.

Protams, c'est un parli tres brillant, mais le bon- heur, ma chere ..[1] — tā ir lieliska partija, taču laime, mana mīlā.,.

Les mariages se font dans les cieux,2 [1] — Laulības tiek slēgtas debesīs.— pusmūža dāma atbildēja.

Kņazs Vasilijs, it kā dāmās neklausīdamies, aizgāja attālākajā kaktā un apsēdās uz dīvāna. Viņš aizvēra acis un šķita snaužam. Galva viņam strauji noslīga, un viņš atguvās.

Alinē, — viņš teica sievai, — allez voir ce qu'ils foni38 — Aliņa, ej paskaties, ko viņi dara!

Kņaziene piegāja pie durvīm, pastaigāja gar tām ar svarīgu un vienaldzīgu izskatu un palūkojās viesistabā. Pjērs un Elēna tāpat sēdēja un tērzēja.

Aizvien vēl tāpat, — viņa atbildēja vīram.

Kņazs Vasilijs sarauca seju, savieba muti uz vienu pusi, viņa vaigi sāka raustīties ar tam īpatno, nepatīkamo, rupjo izteiksmi; viņš uzpurinājies piecēlās, atmeta galvu un apņēmīgiem soļiem dāmām garām devās mazajā viesistabā. Knašiem soļiem viņš līksmi tuvojās Pjēram. Kņaza seja bija tik neparasti svinīga, ka Pjērs, to ieraudzījis, izbijies pietrūkās kājās.

Paldies dievam! — kņazs iesaucās. — Sieva man visu pateica! — Viņš ar vienu roku apskāva Pjēru, ar otru — meitu. — Ļoļa, manu draudziņ! Es ļoti, ļoti priecājos. — Balss viņam iedrebējās. — Es mīlēju tavu tēvu… un viņa būs tev laba sieva… lai dievs jūs svētī! …

Viņš apkampa meitu, tad atkal Pjēru un noskūpstīja to ar savu vecišķo muti. Asaras tiešām rasināja viņa vaigus.

Kņazien, nāc jel šurp! — viņš sauca.

Kņaziene ienāca un arī apraudājās. Arī pusmūža dāma slaucījās mutautiņā. Pjēru skūpstīja, un viņš pats vairākkārt skūpstīja skaistajai Elēnai roku. Pēc kāda brītiņa viņus atkal atstāja vienus. ,

«Tam visam tā bija jānotiek, un citādi nevarēja būt,» Pjērs domāja, «tāpēc nav ko taujāt, vai tas ir labi vai slikti. Labi tāpēc, ka ir skaidrība un nav iepriekšējo mokpilno šaubu.» Pjērs klusēdams turēja savas līgavas roku un raudzījās uz viņas skaistajām krūtīm, kas cēlās un plaka.

Elēn! — viņš skaļi ierunājās un aprāvās.

«Ko gan šādos gadījumos tādu sevišķu mēdz teikt?» viņš domāja un nekādi nevarēja atcerēties, ko īsti šādās reizēs runā. Viņš pavērās tai sejā. Viņa pievirzījās tam tuvāk. Sārtums iesitās viņai sejā.

Ak, noņemiet jel šīs… nu, tās… — viņa norādīja uz brillēm.

Pjērs noņēma brilles, un viņa acis raudzījās ne vien dīvaini, kā parasti cilvēkiem, kas tikko noņēmuši brilles, bet izbijušās un jautādamas. Viņš gribēja noliekties pie Elēnas rokas un to noskūpstīt; bet viņa ar strauju un rupju galvas kustību uztvēra viņa lūpas un piekļāva tās savējām. Viņas seja pārsteidza Pjēru ar savu pārmainījušos, nepatīkami apjukušo izteiksmi.

«Tagad nu jau ir par vēlu, viss ir galā; un es taču arī mīlu viņu,» Pjērs nodomāja.

Je vous aime! [194] — viņš izteica, atcerējies, kas šādās reizēs jāsaka; taču šie vārdi noskanēja tik kaili, ka viņam sametās kauns par sevi.

Pēc pusotra mēneša viņus salaulāja, un viņš, kā visi runāja, laimīgais skaistas sievas un miljonu īpašnieks, apmetās lielajā, par jaunu iekārtotajā grāfu Bezuhovu Pēterburgas namā.

Vecais kņazs Nikolajs Andrejevičs Bolkonskis 1805. gada decembrī saņēma vēstuli no kņaza Vasilija, kas ziņoja viņam, ka atbraukšot kopā ar dēlu. («Es braucu uz revīziju, un, protams, simt verstis man nav nekāds līkums, lai apciemotu Jūs, manu augsti godājamo labvēli,» viņš rakstīja, «un mans Anatols pavada mani un dodas uz armiju; un es ceru, ka Jūs atļausiet viņam personīgi apliecināt Jums to dziļo cieņu, kādu viņš, līdzīgi savam tēvam, jūt pret Jums.»)

Lūk, nu, Marī nav pat jāved ļaudīs: līgavaiņi paši brauc pie mums, — mazā kņaziene, to padzirdējusi, neuzmanīgi ieminējās.

Kņazs Nikolajs Andrejičs saviebās un neteica ne vārda.

Divas nedēļas pēc vēstules saņemšanas kādu vakaru atbrauca kņaza Vasilija kalpotāji, bet otrā dienā ieradās arī viņš pats ar dēlu.

Vecais Bolkonskis no sākta gala bija ne visai augstās domās par kņaza Vasilija raksturu, un jo vairāk pēdējā laikā, kad kņazs Vasilijs, jaunajiem ķeizariem Pāvilam un Aleksandram valdot, bija uzdienējies augstos amatos un ticis lielā godā. Un tagad no vēstulē minētajiem un mazās kņazienes izmestajiem mājieniem viņš noprata tā nolūkus, un ne visai labās domas par kņazu Vasiliju kņaza Nikolaja Andrejiča sirdī pārvērtās nīgrā nicināšanā. Viņš pastāvīgi sprauslāja, to pieminēdams. Todien, kad vajadzēja ierasties kņazam Vasilijam, kņazs Nikolajs Andrejičs bija sevišķi īdzīgs un nelāgā omā. Vai viņš tāpēc bija nelāgā omā, ka atbrauks kņazs Vasilijs, vai ari tāpēc sevišķi saīga par kņaza Vasilija ierašanos, ka nebija labā omā, taču oma viņam bija nelāga, un jau no rita Tihons bija arhitektam devis padomu neiet pie kņaza ar ziņojumu.

Dzirdiet, kā staigā, — teica Tihons, vērsdams arhitekta uzmanību uz kņaza soļu klaudzoņu. — Iet, papēdi piesperdams, mēs jau gan zinām …

Tomēr kņazs kā parasti pulksten deviņos izgāja pastaigāties, ģērbies savā samta kažociņā ar sabuļādas apkakli un tādu pašu cepuri galvā. Vakar vakarā bija uzsnidzis sniegs. Celiņš, pa kuru kņazs Nikolajs Andrejičs mēdza staigāt uz oranžēriju, bija notīrīts, izsvaidītajā sniegā varēja redzēt slotas svītras, un lāpsta bija iesprausta irdenajā sniega vālā, kas stiepās abpus celiņa. Sabozies un nerunīgs kņazs apstaigāja oranžērijas, kalpu māju un jaunbūves.

Bet vai ar kamanām izbraukt var? — viņš apjautājās cienīga izskata pārvaldniekam, kas viņu pavadīja līdz mājai un ar seju un manierēm atgādināja saimnieku.

Dziļš sniegs, jūsu gaišība. Es jau prešpektu liku noslaucīt.

Kņazs nolieca galvu un piegāja pie lieveņa. «Paldies dievam,» pārvaldnieks nodomāja, «negaiss pāri!»

Grūti bija izbraukt, jūsu gaišība, — pārvaldnieks piebilda.

Dzird, jūsu gaišība, ka ministrs braucot pie jūsu gaišības?

Kņazs pagriezās pret pārvaldnieku un, acis saraucis, ieurbās viņā.

Ko? Ministrs? Kas par ministru? Kas lika? — viņš ierunājās savā spalgajā, asajā balsī. — Nevis kņazei, manai meitai, ceļu tīrījuši, bet ministram? Man nekādu ministru nav!

Jūsu gaišība, es domāju …

Tu domāji! — kņazs sāka kliegt, aizvien ašāk un nesakarīgāk bērdams vārdus. — Tu domāji… Laupītāji! Nelieši! … Es tev mācīšu domāt! — Un, pacēlis nūju, viņš atvēzējās ar to pret Alpatiču un būtu iesitis, ja pārvaldnieks instinktīvi neizvairījies no sitiena, .-h Domāji! . .. Nelieši! … — viņš aizgūtnēm kliedza. Taču, kaut gan Alpatičs, pats nobijies par savu pārdrošību — izvairīties 110 sitiena, atkal tuvojās kņazam, padevīgi noliecis viņa priekšā savu pliko pauri, vai arī taisni tāpēc, kņazs, joprojām kliegdams: «Nelieši!… Aizbērt ceļu!» — nūju otrreiz nepacēlis, ieskrēja iekšā.

Pirms pusdienām kņaze un m.-lle Bourienne, zinādamas, ka kņazs piktā prātā, stāvēja, viņu gaidīdamas: m-lle Bourienne ar starojošu seju, kas pauda: «Es nekā nezinu, esmu tāda pati kā aizvien,» — un kņaze Marja — bāla, izbijusies, nolaistām acīm. Visgrūtākais kņazei Marjai bija tas, ka viņa zināja: šādās reizēs jāizturas tā, kā to dara m-lle Bourienne, taču nespēja to izdarīt. Viņai šķita: «Ja es izlikšos nepamanām, viņš nodomās, ka nejūtu viņam līdzi; ja izlikšos, ka pati esmu noskumusi un nelāgā omā, viņš teiks, kā daždien, ka esmu nokārusi degunu» u. tml.

Kņazs paraudzījās uz meitas izbijušos seju un iespraus- lojās.

Nel… vai muļķe! … — viņš noteica.

«Tās arī nav! Tai arī jau sapūtuši,» viņš nodomāja par mazo kņazieni, kas nebija ieradusies ēdamistabā.

Un kur kņaziene? — viņš noprasīja. — Slēpjas?…

Viņa nav gluži vesela, — jautri smaidīdama, attrauca m-lle Bourienne, — viņa nenāks. Tas ir tik saprotami viņas stāvoklī.

Hm! hm! khe! khe! — kņazs norūca un sēdās pie galda.

Šķīvis viņam likās netīrs; viņš parādīja uz traipu un aizsvieda šķīvi. Tihons uztvēra to un pasniedza bufetes pārzinim. Mazā kņaziene nebija slima; taču viņa tik nepārvarami baidījās no kņaza, ka, padzirdējusi viņu esam ļaunā omā, nolēma nerādīties.

Es baidos par bērnu, — viņa paskaidroja m-lle Bourienne, — dievs zina kas var notikt no izbailēm.

Vispār mazā kņaziene Kailajos Kalnos dzīvoja vienās bailēs no vecā kņaza, izjuzdama pret viņu pastāvīgu antipātiju, ko pati neapzinājās, jo bailes bija tādā pārsvarā,- ka viņa nespēja to apjēgt. Arī kņazs juta antipātiju, taču to nomāca nicināšana. Kņaziene, apradusi Kailajos Kalnos, sevišķi iemīļoja m-lle Bourienne, augas dienas pavadīja ar to kopā, lūdza pie sevis pārgulēt un bieži pārrunāja ar viņu par vīratēvu un nosodīja to.

II nous arrive du tnonde, mon prince,x [1] — Mums būšot viesi, kņaz.— ierunājās m-lle Bourienne, ar savām sārtajām rociņām atlocīdama balto servjeti. — Son excellence le prince Kouraguine avec son fils, ā ce que j'ai entendu dire? [195] [1] — Viņa gaišība kņazs Kuragins ar dēlu, kā dzirdēju?— viņa jautājoši teica.

Hm… šis excellence ir zeņķis… es viņu iekārtoju kolēģijā, — kņazs aizvainots norūca. — Bet, kālab līdzi dēls, nevaru saprast. Varbūt kņaziene Lizaveta Karlovna un kņaze Marja zina; es nezinu, kālab viņš ved šurp dēlu. Man viņa nevajag. — Un viņš paraudzījās uz nosarkušo meitu.

Vai nevesela, vai? Aiz bailēm no ministra, kā šodien teica tas nelga Alpatičs.

Nē, mon pere. [196]

Lai cik neizdevīgi m-lle Bourienne bija izvēlējusies sarunu vielu, viņa neaprima un pļāpāja par oranžērijām, par jaunās, nupat uzziedējušās puķes skaistumu, un pēc zupas kņazs kļuva laipnāks.

Pēc pusdienām viņš iegāja pie vedeklas. Mazā kņaziene sēdēja pie neliela galdiņa un tērzēja ar istabmeitu Mašu. Ieraudzījusi vīratēvu, viņa nobāla.

Mazā kņaziene bija ļoti pārvērtusies. Tagad viņa bija drīzāk neglīta nekā skaista. Vaigi nokārušies, lūpa uzrauta, zem acīm loki.

Jā, tāds kā grūtums uznācis, — viņa atbildēja uz kņaza jautājumu, kā viņa jūtoties.

Vai ko nevajag?

Nē, mērci, mon pere. [197] 5 paldies, tēt.— Nu, labi, labi.

Viņš izgāja un aizstaigāja līdz oficiantu istabai. Tur, galvu nokāris, stāvēja Alpatičs.

Vai ceļš aizbērts?

Aizbērts, jūsu gaišība; piedodiet, dieva dēļ, aiz tīrās muļķības iznāca.

Kņazs viņu pārtrauca un iesmējās savus nedabiskos smieklus.

Nu, labi, labi.

Viņš pastiepa roku, ko Alpatičs noskūpstīja, un iegāja kabinetā.

Vakarā atbrauca kņazs Vasilijs. Viņu uz prešpekta (tā dēvēja prospektu) sagaidīja kučieri un oficianti un klaigādami aizvadīja viņa kuražas un kamanas pa tīšām ar sniegu aizbērto ceju līdz nama spārnam.

Kņazam Vasilijam un Anatolam ierādīja atsevišķas istabas.

Anatols, kamzoli novilcis un rokas sānos iespiedis, sēdēja pie galda, smaidīdams un neatlaidīgi un reizē izklaidīgi pievērsis tā stūrim savas skaistās, lielās acis. Uz visu savu dzīvi viņš raudzījās kā uz nepārtrauktu izpriecu, ko nezin kas un nezin kādēļ bija uzņēmies viņam sagādāt. Tāpat viņš arī tagad raudzījās uz savu braucienu pie īdzīgā veča un bagātās un neglītās mantinieces. Tas viss, pēc viņa domām, varēja iznākt visai labi un amizanti. «Un kāpēc gan neapprecēties, ja viņa ir ļoti bagāta? Tas nekad nav par ļaunu,» Anatols prātoja.

Viņš noskuvās un iesmaržojās tik rūpīgi un švītīgi, kā bija paradis, un ar iedzimto labsirdīgo uzvarētāja izteiksmi, augstu izslējis savu skaisto galvu, iegāja istabā pie tēva. Ap kņazu Vasiliju, to ģērbdami, rosījās viņa divi kambarsulaiņi; viņš pats mundri lūkojās apkārt un, dēlam ienākot, jautri pamāja, it kā teikdams: «Tā, tāds tu man esi vajadzīgs!»

Nē, bez jokiem, tēt, vai viņa ir drausmīgi neglīta? Ko? — viņš franciski iejautājās, it kā turpinādams ceļojuma laikā ne vienu reizi vien risinātu sarunu.

Nu, ko tu! Muļķības! Galvenais — centies būt godbijīgs un prātīgs pret veco kņazu.

Ja viņš rāsies, es iešu projām, — Anatols sacīja. — Es šos večus nevaru ieredzēt ne acu galā.

Atceries, ka tev no tā atkarīgs viss.

Tai pašā laikā meitistabā ne tikvien zināja, ka atbraucis ministrs ar dēlu, bet arī viņu abu ārējais izskats jau bija sīki aprakstīts. Kņaze Marja sēdēja viena pati savā istabā un veltīgi pūlējās pārvarēt iekšējo satraukumu.

«Kādēļ gan viņi rakstīja, kādēļ Liza man par to stāstīja? Tas taču nevar būt?» viņa sev sacīja, ielūkodamās spogulī. «Kā lai es eju viesistabā? Pat ja viņš man patiktu, es tagad nevarētu izturēties pret viņu nepiespiesti.» Jau domas vien par tēva skatienu iedvesa viņai šausmas.

Mazā kņaziene un m-lle Bourienne jau bija saņēmušas no istabmeitas Mašas visas vajadzīgās ziņas par to, kāds skaistulis esot ministra dēls, sārtiem vaigiem un melnām uzacīm, un kā viņa tētiņš ar mokām vilcis kājas pa kāpnēm, bet viņš kā ērglis pa trim kāpieniem uzreiz devies tam pakaļ. Ievākušas šīs ziņas, mazā kņaziene un m-lle Bourienne, jau gaitenī sadzirdamas ar savu žadzināšanu, ienāca kņazes istabā.

Ils sont arrivēs, Marie, [198] jūs zināt? — sauca mazā kņaziene, gāzelēdamās ar savu vēderu un smagi ieslīgdama atzveltnī.

Viņa vairs nebija ģērbusies tai blūzē, kas viņai bija mugurā šorīt, bet vienā no saviem labākajiem tērpiem; mati rūpīgi sakārtoti un sejā možums, kas tomēr nevarēja apslēpt atslābušos un līķa bālos vaibstus. Tērpā, kurā viņa parasti mēdza rādīties Pēterburgas sabiedrībā, varēja vēl vairāk manīt, cik daudz neglītāka viņa kļuvusi. Ari m-lle Bourienne tērpam jau, gluži nemanot, bija radies kāds papildinājums, kas piešķīra viņas glītajai, svaigajai sejiņai vēl vairāk pievilcības.

Eh, bien, et vous resiez comme vous ētes, chere princesse? — viņa ierunājās. — On va venir annoncer, que ces messieurs sont au salon; il faudra descendre, et vous ne failes pas un petit brin de toilette! [199] [1] — ko, un jūs vēl tai pašā tērpā, dārgā kņaze? Tūliņ nāks pieteikt, ka kungi jau viesistabā; būs jāiet lejā, bet jūs kaut vai drusciņ būtu uzposusies!

Mazā kņaziene piecēlās no atzveltņa, pazvanīja istabmeitai un jautri un steigā ņēmās gudrot, kādā rotā sapost kņazi Marju. Kņaze Marja jutās aizvainota savā pašcieņā, ka viņai apsolītā līgavaiņa atbraukšana viņu satraukusi, un vēl vairāk viņu aizvainoja tas, ka abas viņas draudzenes pat neiedomājās, ka varētu būt citādi. Pateikt tām, cik ļoti viņai kauns sevis un viņu dēļ, nozīmēja nodot savu satraukumu; turklāt, ja viņa atteiktos uzposties, kā viņu mudināja, tas izraisītu ilgu jokošanos un pierunāšanu. Viņa pietvīka, viņas skaistās acis apdzisa, seja pārklājās plankumiem, un ar to neglīto izteiksmi, kas visbiežāk sastinga viņas sejā, atgādinot upur- jēru, kņaze atdevās m-lle Bourienne un Lizas varā. Abas sievietes no visas sifds rūpējās par to, lai padarītu viņu skaistu. Viņa bija tik neglīta, ka nevienai no tām ne prātā nevarēja ienākt domas par sacensību ar viņu, tāpēc tās gluži sirsnīgi, ar sievietēm piemītošo naivo un stingro pārliecību, ka tērps var seju padarīt skaistu, ņēmās vinu ģērbt.

Ne, patiesi, ma bonne amie, [200] [1] — manu labo draudziņ.šis tērps nav labs, — sacīja Liza, pa gabalu iesāņus aplūkodama kņazi, — liec padot, tev tur ir kas mēļi sarkans! Patiešām! Te taču varbūt izšķiras liktenis visam mūžam. Bet šis ir pārak gaišs, nav labs, nē, šis neder!

Nelabs bija nevis tērps, bet gan kņazes seja un viss augums, taču m-lle Bourienne un mazā kņaziene to neapjēdza, viņām joprojām šķita, ka vajag tikai uz augšu sasukātajos matos iespraust gaišzilu lenti un Jaut platajai, gaišzilajai jostai nokarāties pār brūno tērpu utt. un viss būs labi. Viņas aizmirsa, ka nevarēja pārvērst izbijušos seju un augumu, un tāpēc, lai kā tās mainīja šās sejas ietvaru un rotājumu, pati seja bija un palika nožēlojama un neskaista. Pēc divām vai trim pārmaiņām, kurām kņaze Marja padevīgi ļāvās, tai brīdī, kad mati viņai bija atsu- kāti atpakaļ (matu sakārtojums, kas pilnīgi pārvērta un sabojāja viņas seju), kad viņai mugurā bija greznais, mēļi sārtais tērps ar gaišzilo jostu, mazā kņaziene reizes divas apgāja viņai apkārt, ar mazo rociņu te sakārtoja tērpa krokas, tur paraustīja jostu un, galvu piešķiebusi, aplūkoja viņu gan no vienas, gan no otras puses.

Nē, tā nevar, — viņa, rokas sasitusi, apņēmīgi noteica. — Non, Marie, decudement ga ne vous va pas. Je vous aime mieux dans volre petite robe grise de tous les jours. Non, de grāce, faites ceļa pour moi. [201] [1] — nē, marī, patiešām,1 tas jums nepiestāv. Jūs man labāk patikat savā pelēkajā ikdienas kleitiņā. Lūdzu; dariet to manis dēļ.Katja, — viņa uzsauca istabmeitai, — atnes kņazei pelēko kleitu, un pa- raugieties, m-lle Bourienne, kā es to izdarīšu, — viņa piebilda, smaidīdama mākslinieciska prieka priekšizjūtā.

Taču, kad Katja atnesa prasīto tērpu, kņaze Marja joprojām nekustīgi sēdēja pie spoguļa, raudzīdamās savā sejā, un spogulī pamanīja, ka acis viņai pilnas asaru un mute dreb, tuvu raudām.

Voyons, chere princesse, — sacīja m-lle Bourienne, — encore un petit effort. [202] [1] — nu, mīļā kņaze, vēl nelielu piepūli.

Mazā kņaziene, paņēmusi no istabmeitas rokām tērpu, tuvojās kņazei Marjai. •

Nē, tagad mes izdarīsim vienkārši un jauki, — viņa teica.

Viņas, m-lle Burjēnas un Katjas balsis, tai nez par ko iesmejoties, saplūda jautrā čalā, kas atgādināja putnu vidžināšanu.

Non, laissez-moi, [203] — nē, lieciet mani mierā.— kņaze atvairīja.

Un viņas balsī skanēja tāda nopietnība un sāpes, ka putnu vidžināšana acumirklī apklusa. Viņas pavērās lielajās, skaistajās, asaru pilnajās, domīgajās acīs, kas dzidri un lūgdamās raudzījās uz viņām, un saprata, ka uztiept būtu veltīgi un pat cietsirdīgi.

Au moins changez de coiffure, — lūdza mazā kņaziene. — Je vous disais, — viņa pārmetoši piebilda, vērs- damās pie m-lle Bourienne, — Marie a une de ces figurēs, auxquelles ce genre de coiffure ne va pas du tout. Mais du tout, du tout. Changez de grāce. [204] — Vismaz matus sakārtojiet citādi. Es jau jums teicu, ka Marī

ir viena no tām sejām, kam šāda veida malu sakārtojums nepavisam nepiestāv. Bet nu nemaz, it nemaz. Lūdzu, pārkārtojie[1]

Laissez-moi, laissez-moi, tout ga m'est parfaitement egal,z [1] — Lieciet mani mierā, lieciet jel mani mierā, man ir pilnīgi vienalga.

— atbildēja balss, tikko valdīdama asaras.

M-lle Burjēnai un mazajai kņazienei bija jāatzīstas sev pašām, ka kņaze Marja šādā izskatā ir Joti neglīta, neglītāka nekā jebkad, taču bija jau par vēlu. Viņa raudzījās uz tām ar to izteiksmi, ko tās jau pazina, domīgi un skumji. Sī izteiksme neiedvesa viņām bailes no kņazes Marjas (šo sajūtu kņaze neizraisīja nevienam). Bet viņas zināja, ka tad, kad kņazes sejā parādījās šī izteiksme, viņa bija nerunīga un savā apņēmībā nelokāma.

Vous changerez, n'est-ce pas? [205]

* — Jūs sakārtosiet citādi, vai ne?— Liza sacīja un, kad kņaze Marja viņai nekā neatbildēja, izgāja no istabas.

Kņaze Marja palika viena. Viņa neizpildīja Lizas vēlēšanos un ne vien nepārmainīja matu sakārtojumu, bet pat nepaskatījās spogulī. Bezspēcīgi acis un rokas nolaidusi, viņa klusēdama sēdēja un domāja. Viņa iedomājās vīru, vīrieti, spēcīgu, pārāku un neizprotami pievilcīgu būtni, kas viņu pēkšņi pārnestu savā, gluži citā, laimīgā pasaulē. Viņa iedomājās pie savas krūts bērnu, savu bērnu, tādu, kā vakar bija redzējusi aukles meitai. Virs stāv un maigi noraugās uz viņu un bērnu. «Bet nē, tas nav iespējams, es esmu pārāk neglīta,» viņa domāja.

— Lūdzu uz tēju! Kņazs tūlīt nāks, — aiz durvīm atskanēja istabmeitas balss.

Viņa atģidās, viņu pārņēma šausmas par to, ko bija domājusi. Viņa piecēlās un, iekams devās lejā, iegriezās svētbilžu kambarī, un, pievērsusi skatienu melnajam, svēt- lampiņas apgaismotajam vaigam lielajā pestītāja svētbildē, pakavējās kādu brīdi tās priekšā saliktām rokām. Kņazes Marjas dvēseli māca mokpilnas šaubas. Vai viņai iespējams mīlas prieks, ko dod pasaulīga mīla pret vīrieti? Domājot par laulību, kņaze Marja sapņoja gan par ģimenes laimi, gan par bērniem, taču viņas galvenais, pats spēcīgākais un slēptākais ilgojums bija pasaulīga mīla. Šīs jūtas bija jo spēcīgākas, jo vairāk viņa centās tās slēpt no citiem un pat no sevis pašas. «Mans dievs,» viņa lūdzās, «kā man apspiest savā sirdī šīs sātaniskās domas? Kā man uz visiem laikiem atteikties no Jaunām iekārēm, lai mierīgi pildītu tavu gribu?» Un, tikko viņa bija šo jautājumu izteikusi, kad dievs jau deva viņai atbildi viņas pašas sirdī: «Nevēlies nekā sev pašai, nemeklē, neuztraucies, neskaud. Cilvēku nākamība un savs liktenis tev nav jāzina, bet dzīvo tā, lai būtu gatava uz visu. Ja dievam labpatiks tevi pārbaudīt laulības pienākumos, esi gatava izpildīt viņa prātu.» Ar šādām mierinošām domām (un tomēr vēl cerēdama uz sava aizliegtā, pasaulīgā sapņa piepildīšanos) kņaze Marja nopūtusies pārmeta krustu un gāja lejā, nedomādama ne par savu tērpu, ne par matu sukājumu, ne par to, kā viņa ieies un ko sacīs. Kāda gan tam visam bija nozīme salīdzinājumā ar to, ko iepriekš nolēmis dievs, bez kura ziņas cilvēkam nenokrīt ne mats no galvas.

IV

Kņazei Marjai ienākot, kņazs Vasilijs ar dēlu jau sēdēja viesistabā, tērzēdami ar mazo kņazieni un m-lle Bourienne. Kad viņa ienāca savā smagajā gaitā, papēžus piesperdama, vīrieši un m-lle Bourienne piecēlās, un mazā kņaziene, uz viņu norādīdama, teica viesiem: —• Voilā

Marie! [206] — Kņaze Marja redzēja viņus visus un redzēja visos sīkumos. Viņa redzēja kņaza Vasilija seju, kas, kņazi ieraugot, uz mirkli sastinga nopietnībā un tad tūdaļ izplūda smaidā, un mazās kņazienes vaibstus, kura ziņkārē vēroja viesu sejās iespaidu, kādu uz tiem atstās Marie. Tā redzēja arī m-lle Bourienne ar lenti un skaisto seju un viņam pievērsto skatienu, kas bija tik sprigans kā vēl nekad; taču tā nevarēja saredzēt viņu, tā redzēja tikai kaut ko lielu, spilgtu un brīnišķīgu, kas tuvojās viņai, kad tā iegāja istabā. Vispirms pie viņas pienāca kņazs Vasilijs, un viņa noskūpstīja kailo galvvidu, kas noliecās pār viņas roku, un atbildēja uz tā vārdiem, ka, taisni otrādi, ļoti labi viņu atceroties. Tad pienāca Anatols. Viņa; vēl aizvien to neredzēja. Viņa tikai sajuta maigu roku, kas cieši satvēra viņējo, un vāri pieskārās baltajai pierei, virs kuras kuploja ar pomādi ieziesti skaisti, gaišbrūni mati. Kad viņa to uzlūkoja, tā daiļums viņu pārsteidza. Anatols, labās rokas īkšķi aiz sapogātā mundiera pogas aizmetinājis, izrieztām krūtīm un ieliektu muguru, vienu atpakaļ atmesto kāju viegli šūpodams un galvu mazliet pieliecis, klusēdams jautri lūkojās uz kņazi, acīmredzot it nemaz par viņu nedomādams. Anatols nebija ne atjautīgs, ne veikls, ne daiļrunīgs tērzētājs, toties viņam piemita sabiedrībā augstu vērtējama spēja saglabāt mieru un ne ar ko nesatricināmu paļāvību. Ja bikls cilvēks pie pirmās iepazīšanās apklusīs un izrādīs, ka apzinās, cik nepieklājīgi tā klusēt, un lūkos ko sagrābstīt, iznāks nelāgi, bet Anatols klusēja un šūpoja kāju, jautri vērodams kņazes matu sakārtojumu. Varēja redzēt, ka viņš tik mierīgi klusēt spēj ļoti ilgi. «Ja kādam tā klusēt liekas neveikli, tad runājiet, bet man negribas,» šķita paužam viņa izskats. Turklāt attieksmē pret sievietēm Anatolam piemita izturēšanās veids, kas sievietēm visvairāk iedveš ziņkāri, bailes un pat mīlu, — paradums nicīgi izrādīt savu pārākuma apziņu. Ar savu izskatu viņš tām it kā teica: «Pazīstu jūs, pazīstu, bet kas man ar jums ko noņemties? Jūs jau gan gribētu!» Var jau būt, ka viņš tā nemaz nedomāja, satikdamies ar sievietēm (pat droši vien ne, jo viņš vispār maz domāja), taču tāds viņš izskatījās un tāda bija viņa maniere. Kņaze to sajuta un, it kā vēlēdamās viņam parādīt, ka neuzdrošinās pat iedomāties, ka varētu pakavēt viņam laiku, pievērsās vecajam kņazam. Saruna bija vispārēja un ritēja dzīvi, par to gādāja mazās kņazienes balstiņa un ar pūciņu klātā lūpiņa, kas cilājās virs viņas baltajiem zobiem. Viņa saņēma kņazu Vasiliju ar to rotaļīgo manieri, kas bieži vien raksturīga jautriem un pļāpīgiem cilvēkiem un iezīmīga ar to, ka starp sevi un cilvēku, pret kuru tādā veidā izturas, liek nojaust nez kādu sen nodibinājušos rotaļīgumu un līksmas, citiem pa daļai nezināmas amizantas atmiņas, kaut gan nekādu atmiņu nav, tāpat kā to nebija arī mazajai kņazienei ar kņazu Vasiliju. Kņazs Vasilijs labprāt pieskaņojās šim tonim; mazā kņaziene ievilka šais nekad nebijušo jocīgo atgadījumu atmiņās arī Anatolu, ko gandrīz nemaz nepazina. Arī m-lle Bourienne pievienojās šīm kopējām atmiņām, un pat kņaze Marja ar patiku jutās iesaistīta šinīs līksmajās atmiņās.

—t Nu, tagad vismaz mēs jūs pilnā mērā izmantosim, mīļo kņaz, — mazā kņaziene sacīja, protams, franciski, kņazam Vasilijam, — tas nebūs tā kā mūsu vakaros pie Annetle, kur jūs allaž aizmukāt. Atcerieties cette cliere Annette!1

Ak, tikai nesāciet man runāt par politiku kā Annettel

Un mūsu tējas galdiņš?

Ak jā!

Kāpēc jūs nekad nerādījāties pie Annetle? — mazā kņaziene jautāja Anatolam. — A! Zinu, zirni, — viņa iesaucās, tam pamirkšķinājusi, — jūsu brālis Ipolits man stāstīja par jūsu dēkām. Ai! — Viņa padraudēja tam ar pirkstiņu. — Zinu jau jūsu Parīzes nedarbus!

Bet vai viņš, Ipolits, tev netika stāstījis, — kņazs Vasilijs vaicāja (pagriezdamies pret dēlu un satvēris aiz rokas kņazieni, it kā tā dzīrusies aizbēgt un viņš to tikko paguvis aizturēt), — vai viņš tev netika stāstījis, kā viņš pats, Ipolits, tvīcis pēc jaukās kņazienes un kā viņa le meliait ā la porte2?2 to izmetusi pa durvīm?

Oh! C'est la perle des femmes, princesse!3 3 — Ai, tā ir pērle starp sievietēm, kņaze!■— viņš teica kņazei.

M-ll.e Bourienne savukārt nepalaida garām izdevību, kad pieminēja Parīzi, iesaistīties atmiņu raisītajā vispārējā sarunā.

Viņa atļāvās jautāt, vai Anatols sen kamēr atstājis Parīzi un kā tam šī pilsēta patikusi. Anatols visai labprāt atbildēja francūzietei un, smaidot viņā lūkodamies, tērzēja ar to par viņas tēvzemi. Ieraudzījis glīto Bourienne, Anatols nolēma, ka arī šeit, Kailajos Kalnos, nebūs garlaicīgi. «Nav zemē metama!» viņš domāja, to vērodams. «Nav zemē metama, šī demoiselle de compagnie [207] . Ceru, ka viņa ņems to līdzi, kad būsim apprecējušies,» viņš nodomāja, «/a petite est gentitte. [208] »

Vecais kņazs kabinetā nesteigdamies ģērbās, bozda- mies un pārdomādams, ko darīt. So viesu ierašanās viņu kaitināja. «Kas man kņazs Vasilijs un viņa dēliņš? Kņazs Vasilijs ir lielībnieks, tukšgalvis, tad jau nu arī dēls būs labais,» viņš purpināja. Viņu kaitināja tas, ka šie viesi atbraukdami uzvandīja viņa dvēselē neizšķirtu jautājumu, ko viņš pastāvīgi centās apslāpēt, — jautājumu, kurā vecais kņazs allaž pats sevi mānīja. Tas bija jautājums, vai viņš jebkad saņemsies šķirties no kņazes Marjas un atdot to vīram. Kņazs nekad nebija iedrošinājies uzdot sev šo jautājumu tieši, jau iepriekš zinādams, ka atbildētu taisnīgi, bet taisnība runātu pretim ne tikvien viņa jūtām, bet vel vairāk — visai viņa dzīves iespējai. Dzīvi bez kņazes Marjas kņazs Nikolajs Andrejičs nespēja iedomāties, kaut arī viņš, kā likās, meitu ne visai augstu vērtēja. «Un kālab gan viņai jāprecas?» kņazs domāja. «Droši vien lai kļūtu nelaimīga. Rau, Liza ar Andreju (labāku vīru tagad, šķiet, grūti atrast), bet vai viņa ir apmierināta ar savu likteni? Un kas gan viņu precēs aiz mīlestības? Neizskatīga, neveikla. Ņems sakaru dēļ, bagātības dēļ. Un vai tad tāpat nedzīvo meitās? Vēl laimī- gāk!» Tā ģērbdamies domāja kņazs Nikolajs Andrejičs, bet reizē ar to aizvien atliekamais jautājums prasīja, lai to nekavējoties izšķir. Kņazs Vasilijs bija atvedis savu dēlu acīmredzot ar nolūku bildināt kņazi un, jādomā, šodien vai rīt prasīs tiešu atbildi. Vārds, stāvoklis sabiedrībā pieklājīgs. «Nu, ko tur, man nav nekas pretim,» kņazs pats sev teica, «bet tad lai viņš ir tās vērts. Nu, to mēs vēl redzēsim.»

To mēs vēl redzēsim, — viņš skaļi atkārtoja. — To mēs redzēsim.

Un viņš kā vienmēr mundriem soļiem iegāja viesistabā, aši aptvēra ar acīm visus, pamanīja gan to, ka mazajai kņazienei mugurā cits tērps, gan Bourienne lentīti, gan kņazes Marjas ķēmīgo matu sakārtojumu, gan Bourienne un Anatola smaidus, gan savas kņazes vientulību vispārīgajā sarunā. «Uzposusies kā muļķe!» viņš nodomāja, nikni paskatījies uz meitu. «Kauna nav! Bet viņš par to neliekas ne zinis!»

Viņš piegāja pie kņaza Vasilija.

Nu sveiks, sveiks, priecājos redzēt.

Kad brauc pie drauga, tad līkumu nevēro, — kņazs Vasilijs uzsāka kā allaž strauji, pašapzinīgi un familiāri.

Te mans jaunākais, lūdzu, ņemiet par labu.

Kņazs Nikolajs Andrejičs aplūkoja Anatolu.

Brašs, brašs! — viņš paslavēja. — Nu, nāc noskūpsti, — un viņš sniedza tam vaigu.

Anatols noskūpstīja veco vīru un ziņkāri un gluži mierīgi raudzījās tajā, gaidīdams, vai drīz nāks tēva solītās ērmības.

Kņazs Nikolajs Andrejičs apsēdās savā parastajā vietā dīvāna stūrī, pievilka klāt atzveltnes krēslu un pamāja uz to kņazam Vasilijam, un saka taujāt par politisko stāvokli un jaunākajiem notikumiem. Viņš šķila uzmanīgi klausāmies kņaza Vasilija stāstījumu, taču atkal un atkal uzmeta skatienu kņazei Marjai.

Tātad jau raksta no Potsdamas? — viņš atkārtoja kņaza Vasilija pēdējos vārdus un, pēkšņi piecēlies, piegāja pie meitas.

Vai viesu dēļ tā esi uzcirtusies, vai? — viņš sacīja.

Jauka, ļoti jauka. Viesu dēļ esi pa jaunai modei matus sasukājusi, bet es, viesiem dzirdot, tev saku, ka turpmāk neuzdrīksties bez manas ziņas pārģērbties.

Tur es, mon pere — esmu vainīga, — sarkdama metās aizstāvēt mazā kņaziene.

Jūs dariet, kā gribat, — kņazs Nikolajs Andrejevičs teica, vedeklas priekšā paklanīdamies, — bet viņai nav ko sevi ķēmot, — jau tā neglīta diezgan.

Un viņš atkal apsēdās savā vietā, vairs nevērodams meitu, ko bija novedis līdz asarām.

Gluži otrādi, šis sasukājums kņazei ļoti piestāv, — kņazs Vasilijs iebilda.

Nu, draudziņ, jauno kņaz, kā taču viņu sauc? — kņazs Nikolajs Andrejevičs uzrunāja Anatolu. — Panācies jel šurp, aprunāsimies, iepazīsimies.

«Nupat jau sākas joki,» Anatols nodomāja un vīpsnādams apsēdās vecajam kņazam līdzās.

Nu tad tā: jūs, mans mīļais, stāsta, esot ārzemēs audzināts. Ne tā kā mums ar tavu tēvu psalmotājs grāmatu mācīja. Sakiet jel, mans mīļais, — vai jūs tagad kalpojat jātnieku gvardē? — vecais noprasīja, tuvu un vērīgi ielūkodamies Anatolā.

Nē, esmu pārgājis uz armiju, — atbildēja Anatols, tikko smieklus valdīdams. :

Ahā! Tas ir labi! Tātad gribat, mans mīļais, kalpot caram un tēvzemei? Kara laiks. Tādam brašam jauneklim jākalpo, jākalpo. Kā tad, vai frontē?

Nē, kņaz. Mūsu pulks ir jaū projām. Bet es skaitos …. Kur es skaitos, tēt? — Anatols smiedamies jautāja tēvam. [209] .. <

Vareni kalpo, vareni! Kur es skaitos! Ha-ha-ha! kņazs Nikolajs Andrejičs iesmējās.

Arī Anatols saka smieties vēl skaļāk. Pēkšņi kņazs Nikolajs Andrejičs sabozās.

Nu ej! — viņš teica Anatolam.

Anatols smaidīdams atgriezās pie dāmām.

Tu taču viņus tur ārzemēs audzināji, kņaz Vasilij? Ko? — vecais kņazs novaicāja kņazam Vasilijam.

Es darīju, ko varēju; un es jums teikšu, ka turienes audzināšana daudz labāka par mūsējo.

Jā, tagad jau viss citādi, viss pa jaunam. Brašs jauneklis! Brašs! Nu, iesim manā istabā!

Viņš paņēma kņazu Vasiliju zem rokas un veda kabinetā.

Kņazs Vasilijs, palicis zem četrām acīm ar kņazu, tūdaļ paziņoja tam savu vēlēšanos un cerības.

Ko tad tu domā, — vecais kņazs pikti sacīja, — ka cs viņu turu, nespēju šķirties? Izdomājuši! — viņš pukojas. — Manis pēc kaut vai rīt! Tikai to es tev teikšu, ka es savu znotu gribu labāk pazīt. Tu zini manus principus: visu atklati! Es rit, tev klātesot, noprasīšu: ja viņa gribēs, tad lai viņš te padzīvo. Lai padzīvo, es paskatīšos. — Kņazs nosprauslājās. — Lai precas, man vienalga, viņš iekliedzās tai spalgajā balsī, kādā bija kliedzis, atvadīdamies no dēla.

Es jums teikšu atklāti, — kņazs Vasilijs teica viltīga cilvēka balsī, kurš pārliecinājies, ka ar vērīgu sarunu biedru nav ko mānīties. — Jūs taču cilvēkus redzat caur un cauri. Anatols nav nekāds ģēnijs, bet godīgs, krietns zēns, lielisks dēls un radinieks.

Nu, nu, labi, gan redzēsim.

Kā allaž mēdz būt vientuļām sievietēm, kas ilgi nodzīvojušas bez vīriešu sabiedrības, Anatolam ierodoties, visas trīs sievietes kņaza Nikolaja Andrejiča mājā vienādi sajuta, ka viņu dzīve līdz šim nav bijusi dzīve. Spēja domāt, just, novērot visām viņām vienā mirklī desmitkār- šojās, it kā viņu dzīvi, kas līdz šim bija noritējusi tumsā, pēkšņi būtu apmirdzējusi jauna, nozīmīga gaisma.

Kņaze Marja nepavisam neatcerējās un nedomāja par savu seju un matu sasukājumu. Skaistā un atklātā seja, piederēdama cilvēkam, kas varbūt būs viņas vīrs, saistīja visu viņas uzmanību. Viņš tai likās labs, drosmīgs, apņēmīgs, vīrišķīgs un augstsirdīgs. Viņa bija par to pārliecināta. Tūkstošiem sapņu par nākamo ģimenes dzīvi nemitīgi plauka viņas iztēlē. Viņa vairīja tos projām un centās slēpt.

«Vai tikai es neesmu pārāk dzedra pret viņu?» kņaze Marja domāja. «Es pūlos sevi apvaldīt, jo sirds dziļumos jūtos viņam jau pārāk tuva; bet viņš taču nezina visu, ko es par viņu domāju, un var nodomāt, ka ir man netīkams.»

Un kņaze Marja centās un neprata būt laipna pret jauno viesi.

«La pauvre fille! Elle est diablement laide,» [210] domāja par viņu Anatols.

M-lle Bourienne, ko arī Anatola ierašanās bija visaugstākā mērā satraukusi, domāja pavisam citādi. Protams, daiļa jauna meitene bez noteikta stāvokļa sabiedrībā, bez radiem un draugiem un pat bez dzimtenes nedomāja savu dzīvi veltīt rūpēm par kņazu Nikolaju Andrejeviču, priekšā lasīšanai un draudzībai ar kņazi Marju. M-lle Bourienne sen jau gaidīja to krievu kņazu, kas uzreiz pratīs novērtēt viņas pārākumu par neglītām, bezgaumīgi ģērbtām, neveiklām krievu kņazēm, iemīlēsies viņā un aizvedīs sev līdzi, un, lūk, šis krievu kņazs beidzot ir klāt. M-lle Bourienne zināja kādu nostāstu, ko bija dzirdējusi no krustmātes, pati sacerējusi tarn beigas un labprāt mēdza atkārtot savā iztēlē. Tas bija stāsts par to, kā pavestai meitenei parādījusies tās nabaga māte, sa pauvre mēre, un pārmetuši tai, ka tā bez laulības atdevusies vīrietim. M-lle Bourienne bieži vien bija līdz asarām aizkustināta, savā iztēlē stāstīdama viņam, pavedējam, šo stāstu. Tagad nu šis viņš, īsts krievu kņazs, bija ieradies. Viņš to aizvedīs, tad parādīsies ma pauvre mēre [211] , un tad viņš to apprecēs. Tā m-lle Bourienne galvā veidojās visa viņas turpmākā dzīve, kamēr viņa ar kņazu tērzēja par Parīzi. Ne jau aprēķini vadīja m-lle Bourienne viņa pat ne mirkli nepārdomāja, ko darīt), bet tas viss jau sen bija viņā nobriedis un tagad tikai sasaistījās ap ieradušos Anatolu, kuram tā vēlējās un centās cik iespējams labāk patikt.

Mazā kņaziene kā vecs pulka zirgs, kas padzirdis taures skaņas, neapzināti un savu stāvokli aizmirsusi, gatavojās pierastajiem koķetības auļiem bez jebkādām blakus domām vai cīņas — naivā, vieglprātīgā jautrībā.

Kaut gan Anatols sieviešu sabiedrībā parasti mēdza uzstāties kā cilvēks, kam apnicis, ka sievietes skrien viņam pakaļ, viņš juta uzpūtīgu tīksmi, redzēdams savu ietekmi uz šīm trim sievietēm. Turklāt viņš manīja rodamies pret glītiņo un valšķīgo Bourienne tās kaislās, dzīvnieciskās jūtas, kas viņam dažkārt uznāca ārkārtīgi strauji un mudināja viņu uz visrupjāko un drošāko rīcību.

Pēc tējas sabiedriba pārgāja uz dīvānu istabu un lūdza kņazi paspēlēt klavihordu. Anatols atbalstījās ar elkoņiem viņai iepretim, līdzās Bourienne, un viņa acis smiedamās un priecādamās lūkojās uz kņazi Marju. Kņaze Marja skaudrā un priecīgā saviļņojumā juta sev pievērstu viņa skatienu. Iemīļotā sonāte pārnesa viņu sirsnīguma apdvestā, dzejiskā pasaulē, un skatiens, ko tā juta, piešķīra šai pasaulei vēl vairāk dzejiskuma. Taču Anatola skatiens, kaut arī pievērsts kņazei, tomēr nebija veltīts tai, bet gan m-lle Bourienne kustīgajai kājiņai, ko viņš tobrīd zem klavihorda skāra ar savējo. Arī m-lle Bourienne raudzījās uz kņazi, un arī viņas skaistajās acīs staroja kņazei Marjai jauna satraukta prieka un cerības izteiksme.

«Kā viņa mani mīl!» kņaze Marja domāja. «Cik es tagad esmu laimīga, un cik laimīga varu būt ar tādu draudzeni un tādu vīru! Vai tiešām vīru?» viņa domāja, neuzdrošinādamās palūkoties viņa sejā, juzdama joprojām to pašu uz sevi vērsto skatienu.

Vakarā, kad pēc vakariņām visi sāka izklīst, Anatols noskūpstīja kņazei roku. Viņa pati nezināja, kur ņēma drosmi, bet viņa pavērās taisni šai skaistajā sejā, tepat pret viņas tuvredzīgajām acīm. Pēc kņazes viņš noliecās pār m-lle Bourienne roku (tas bija nepieklājīgi, bet viņš visu darīja tik droši un vienkārši), un m-lle Bourienne pietvīka un iztrūkusies pavērās kņazē.

«Quelle delicalesse,»' kņaze nodomāja. «Vai tiešām Amelie (tā sauca m-lle Bourienne) domā, ka es varu būt uz viņu greizsirdīga un nevērtēt viņas tīro maigumu un padevību man?» Viņa piegāja pie m-lle Bourienne un cieši to noskūpstīja. Anatols noliecās pār mazās kņazienes roku.

— Non, non, non! Quand uolre pere m'ēcrira, que vous vous conduisez bien, je vous donnerai ma main ā baiser. Pas avant. [212] [1] — Nē, nē, nē! Kad jūsu tēvs man atrakstīs, ka jūs uzvedaties labi, tad es jums došu noskūpstīt roku. Agrāk ne.

— Un, pirkstiņus pacēlusi un smaidīdama, viņa izgāja no istabas.

V

Visi izklīda, un, izņemot Anatolu, kas, tikko nolicies gultā, uz vietas aizmiga, nevienam šonakt ilgi nenāca miegs.

«Vai tiešām viņš būs mans vīrs, taisni šis svešais, skaistais, labais vīrietis, galvenais — labais,» domāja kņaze Marja, un viņu pārņēma bailes, kas gandrīz nekad nemēdza viņai uzmākties. Viņa baidījās paskatīties apkārt, viņai šķita, ka tur kāds stāv aiz aizkariem tumšajā kaktā. Un šis kāds bija viņš — sātans un viņš — šis vīrietis ar balto pieri, melnajām uzacīm un sārto muti.

Viņa pazvanīja istabmeitai un palūdza to apgulties viņas istabā.

M-lle Bourienne tovakar ilgi staigāja pa ziemas dārzu, velti kādu gaidīdama un gan kādam uzsmaidīdama, gan juzdamās līdz asarām aizkustināta par iedomātajiem vārdiem, ar kādiem pauvre tnere pārmeta viņai krišanu.

Mazā kņaziene pukojās uz istabmeitu par to, ka gulta nebija labi uzklāta. Nevarēja nekādi apgulties, ne uz sāniem, ne uz krūtīm. Visādi bija grūti un neērti. Vēders viņu traucēja. Tas traucēja taisni šovakar vairāk nekā jebkad, tāpēc ka Anatola klātbūtne bija viņu pēkšņi pār- nesusi citā laikā, kad tā vel nebija un viņai aizvien bija viegli un jautri. Viņa sēdēja atzveltnī ar jaciņu mugurā un naktscepuri galvā. Katja, miegaina un ar izpūrušu matpīni, kaut ko murminādama, jau trešo reizi pārpuri- nāja un grozīja smago pēli.

— Es tev teicu, ka viss vienos kalnos un bedrēs, —• mazā kņaziene nerimās, — es pati tik labprāt būtu aizmigusi, tātad es neesmu vainīga. — Un balss viņai iedre- bejas kā bērnam, kas grasās raudat.

Arī vecais kņazs negulēja. Tihons pa miegam dzirdēja, kā viņš pikti soļoja un sprauslāja. Vecajam kņazam likās, ka viņš meitas dēļ aizvainots. Aizvainojums bija visai sāpīgs, tāpēc ka vērsās nevis pret viņu, bet pret kādu citu, pret meitu, ko viņš mīlēja vairāk nekā sevi pašu. Viņš sev sacīja, ka visu pārdomās, atradīs, kas pareizi un kas darāms, taču ar visu to sevi tikai vēl vairāk saērcināja.

«Parādijas pirmais pretimnācējs — un tēvs un viss cits vairs ne prāta, skrien tikai, atsukā matus atpakaļ un luncina asti, vairs pati pēc sevis neizskatās! Atstās tēvu ar mīļu prātu! Un zināja, ka es pamanīšu. Fr … ir . . . fr … Un vai tad es neredzu, ka tas stulbenis blenž tikai uz Burjēnieti (jātriec viņa ratā)! Un lepnuma ne tik, lai to atjēgtu! Kaut nu arī ne sevis dēļ, ja jau nav lepnuma, tad vismaz manis labad. Jāparāda viņai, ka šis nelga par viņu pat nedomā, bet bola acis tikai uz Bourienne. Nav viņai lepnuma, bet es tai parādīšu …» » . i

Vecais kņazs zināja, ka, pateicis meitai, ka viņa maldās un ka Anatols lakstojas ap Bourienne, viņš aizskars kņazes Marjas patmīlību un panāks savu (lai nav jāšķiras no meitas), un tāpēc ar to arī apmierinājās. Viņš pasauca Tihonu un sāka izģērbties.

«Pats velns viņus attriccis!» viņš domāja, kamēr Tihons uzmeta naktskreklu viņa kalsnajam, vecišķajam stāvam, kas uz krūtīm bija noaudzis ar sirmu spalvu. «Es viņus neesmu aicinajis. Sabraukuši bendēt manu dzīvi. Cik nu tās vairs atlicis!»

Pie velna! — viņš ierūcās, kamēr galvu vēl sedza krekls.

Tihons pazina kņaza paradumu lāgiem skaļi izteikt savas domas un tāpēc ari savā parastajā vienaldzībā sastapa jautājoši pikto skatienu, ko tam uzmeta no krekla apakšas izlīdusi seja.

Vai apgūlās? — kņazs novaicāja.

Tihons kā visi labi sulaiņi ar nojautu uztvēra kunga domu gaitu. Viņš uzminēja, ka jautā par kņazu Vasiliju un dēlu.

Labpatika apgulties, arī uguni nodzēsa, jūsu gaišība.

Nav te ko meklēt, nav ko meklēt… — kņazs aši nobēra un, iebāzis kājas tupelēs un rokas rītasvārkos, devās pie dīvāna, uz kura viņš parasti gulēja.

Kaut gan Anatols un m-lle Bourienne nebija pārmijuši savā starpā ne vārda, viņi pilnīgi saprata viens otru attiecībā uz romāna pirmo daļu, līdz tam, kad ierodas pauvre mere, saprata, ka tiem daudz kas slepeni pārrunājams, un tālab kopš rīta meklēja izdevību satikties vienatnē. Kamēr kņaze parastajā laikā iegāja pie tēva, m-lle Bourienne sastapās ar Anatolu ziemas dārzā.

Kņaze Marja todien tuvojās kabineta durvīm ar sevišķām trīsām. Viņai šķita, ka visi ne vien zina, ka šodien izšķirsies viņas liktenis, bet ka zina arī, ko viņa par to domā. Viņa lasīja šo izteiksmi Tihona sejā, tāda pati bija arī kņaza Vasilija kambarsulainim, kas nāca pretim pa gaiteni, nesdams karstu ūdeni, un, kņazi sastapis, tai zemu paklanījās.

Vecais kņazs šorīt pret meitu izturējās ārkārtīgi laipni un uzmanīgi. Kņaze Marja labi pazina šo uzmanību. Tā bija tā pati izteiksme, kas dažkārt pavīdēja viņa sejā tais brīžos, kad viņa kalsnās rokas savilkās dūrēs aiz dusmām par to, ka kņaze Marja nesaprata aritmētikas uzdevumu, un viņš piecēlies atgāja gabaliņu nost un klusā balsī vairākkārt atkārtoja vienus un tos pašus vārdus.

Viņš tūdaļ ķērās pie lietas un uzsāka sarunu, uzrunādams meitu ar «jūs».

Man izteica priekšlikumu attiecībā uz jums, — viņš teica, nedabiski smaidīdams. — Jūs, es domāju, būsiet uzminējusi, — viņš turpināja, — ka kņazs Vasilijs atbraucis šurp un atvedis līdzi savu audzēkni (kņazs Nikolajs Andrejičs nez kāpēc sauca Anatolu par audzēkni) ne jau manu skaisto acu dēj. Man vakar izteica priekšlikumu attiecībā uz jums. Bet, tā kā jūs pazīstat manus principus, es runāju ar jums.

Kā man jūs jāsaprot, mon pere? — kņaze izdabūja sarkdama un bālēdama.

Kā jāsaprot? — tēvs pikti iesaucās. — Kņazs Vasilijs atzīst tevi par savai gaumei piemērotu vedeklu un bildina tevi savam audzēknim. Tā, lūk, jāsaprot, kā jāsaprot?! … Bet es jautāju tev.

Es nezinu, kā jūs domājat, mon pere, — kņaze nočukstēja.

Es? Es? Kas tad man? Mani nu atstājiet malā! Neba es iziešu pie vīra. Ko domājat jūs? — lūk, ko būtu vēlams zināt.

Kņaze redzēja, ka tēvs ar nepatiku uzņem šo bildinājumu, taču tai pašā mirklī viņai iešāvās prātā, ka tagad vai nekad izšķirsies viņas liktenis. Viņa nodūra acis, lai neredzētu skatienu, kura ietekmē juta, ka nespēj domāt, bet var tikai pa paradumam paklausīt.

Es vēlos tikai vienu — izpildīt jūsu gribu, — viņa sacīja, — taču, ja man būtu jāizsaka sava vēlēšanās…

Viņa nepaguva izrunāt līdz galam. Kņazs viņu pārtrauca.

Nu, lieliski! — viņš iekliedzās. — Viņš paņems tevi ar pūru un piedevām m-lle Bourienne. Tā būs sieva, bet tu …

Kņazs aprāvās. Viņš pamanīja, kādu iespaidu šie vārdi atstāj uz meitu. Viņa nolieca galvu un bija tuvu asarām.

Nu, nu, es jokoju, jokoju, — viņš teica. — Atceries tikai to, kņaze: es turos pie principa, ka jaunavai ir pilnīgas tiesības izvēlēties. Un jauju tev brīvību. Atceries tikai to: no tava lēmuma atkarīga tavas dzīves laime. Par mani nav ko runāt.

Es nezinu … mon pere.

Nav ko runāt! Viņam liek, un viņš precēs ne tikai tevi, bet ko vien gribi; taču tu esi brīva un vari izvēlēties… Ej savā istabā, pārdomā un pēc stundas atnāc pie manis un, viņam dzirdot, pasaki: jā vai nē. Es zinu, tu lūgsi dievu. Nu, manis pēc, lūdz ari. Tikai jo labi apdomā. Ej!

Jā vai nē, jā vai nē, jā vai nē! — viņš kliedza vēl tad, kad kņaze kā miglā, grīļodamās jau bija atstājusi kabinetu.

Viņas liktenis izšķīrās un izšķīrās laimīgi. Taču tas, ko tēvs teica par m-lle Bourienne, šis mājiens bija šausmīgs. Pieņemsim, ka tas nav tiesa, bet tas tomēr bija šausmīgi, viņa nevarēja par to nedomāt. Viņa gāja taisni uz priekšu caur ziemas dārzu, nekā neredzēdama un nedzirdēdama, kad pēkšņi viņu atmodināja m-lle Bourienne pazīstamie čuksti. Viņa pacēla acis un pāris soļu atstatumā ieraudzīja Anatolu, kas, apskāvis francūzieti, tai kaut ko čukstēja. Anatols ar briesmīgu izteiksmi skaistajā sejā atskatījās uz kņazi Marju un pirmajā mirklī nelaida vaļā m-lle Bourienne, kura kņazi neredzēja.

«Kas tur ir? Kāpēc? Pagaidiet!» šķita sakām Anatola seja. Kņaze Marja klusēdama raudzījās viņos. Viņa nevarēja to saprast. Pēdīgi m-lle Bourienne iekliedzās un aizskrēja. Anatols ar jautru smaidu palocījās kņazei Marjai, it kā aicinādams viņu pasmieties par šo dīvaino gadījumu, un, plecus paraustījis, izgāja pa durvīm, kas veda uz viņa istabām.

Pēc stundas nāca Tihons pasaukt kņazi Marju. Viņš aicināja to pie kņaza un piebilda, ka arī kņazs Vasilijs Sergejevičs esot tur. Tihonam ienākot, kņaze sēdēja savā istabā uz dīvāna un turēja apkamptu raudošo m-lle Bourienne. Kņaze Marja liegi glaudīja viņai galvu. Kņazes skaistās acis ar visu savu agrāko mieru un mirdzumu, maigas mīlas un žēluma pilnas, vērās m-lle Bourienne glītajā sejiņā.

Non, princesse, je suis perdue pour toujours dans votre coeur, [213] — m-lle Bourienne šņukstēja.

Pourquoi? Je vous aime plus, que jamais, — sacīja kņaze Marja, — et je tācherai de faire tout ce qui est en mon pouvoir pour votre bonheur. [214]

Mais vous me mēprisez, vous si pure, vous ne com- prendrez jamais cet egaremenl de la passion. Ah, ce n'est que ma pauvre mēre .. .3

Je comprends tout — Es visu saprotu.— kņaze Marja atbildēja, skumji smaidīdama. — Apmierinieties, mans draugs. Es iešu pie tēva, — viņa teica un izgāja.

Kņazs Vasilijs, vienu kāju pār otru pārmetis, ar tabakdozi rokās un it kā visaugstākajā mērā aizkustināts, it kā pats nožēlodams un smiedamies par savu jūtīgumu, sēdēja ar aizgrābtības pilnu smaidu sejā, kad ienāca kņaze Marja. Viņš steigšus pacēla pie deguna šņaucienu tabakas.

Ah, ma bonne, ma bontie, [215] [1] — ai, mana labā, mana labā.— viņš iesaucās, pieceldamies un satverdams kņazi aiz abām rokām. Tad nopūtās un piebilda: — Le sort de mon fils est en vos maitis. Decidez, ma bonne, ma chere, ma douce Marie, qui j'ai toujours aimee, comme ma file. [216] i — Mana dēla liktenis ir jūsu rokās. Leiniet, mana laba, mana

dārgā, mana maigā Marī, ko es vienmēr esmu mīlējis kā savu meitu.

Viņš pagāja pie malas. īsta asara pamirdzēja viņa acīs.

Fr .., fr … — kņazs Nikolajs Andrejičs sprauslāja. — Kņazs sava audzēkņa… dēla vārdā bildina tevi. Vai tu gribi vai negribi būt kņaza Anatola Kuragina sieva? Saki: jā vai nē! — viņš iekliedzās. — Un tad es vēl paturu tiesību izteikt arī savas domas. Jā gan, savas domas un tikai savas domas, — kņazs Nikolajs Andrejičs piebilda, vērsdamies pie kņaza Vasilija un atbildēdams uz tā lūdzošo skatienu. — Jā vai nē?

Mana vēlēšanās, mon pere, ir nekad jūs neatstāt, nekad neatraut savu dzīvi no jūsējās. Es negribu iziet pie vīra, — viņa noteikti sacīja, pavērusies ar savām skaistajām acīm uz kņazu Vasiliju un tēvu.

Blēņas, muļķības! Blēņas, blēņas, blēņas! — sarauktu seju kliedza Nikolajs Andrejičs, saņēmis meitu aiz rokas, pievilka sev klāt un nenoskūpstīja, tikai, pieliecis savu pieri pie viņējās, pieskārās tai un tā saspieda viņas roku savā plaukstā, ka viņa saviebās un iekliedzās.

Kņazs Vasilijs piecēlās.

Ma chere, je vous dirai, que c'est un moment que je n'oublierai jamais, jamais; mais, ma bonne, est-ce que vous ne nous donnerez pas un peu d'espērance de toucher ce coeur si boti, si genereux. Dites, que peut-etre.., L'avenir est si grand. Dites: peut-etre. [217] — mana mīļā, es jums teikšu, ka šis ir tāds brīdis, ko es nekad, nekad neaizmirsīšu; taču, mana labā, vai tiešām jūs nedosiet kaut mazu cerību, ka mums izdosies aizkustināt šo sirdi, kas ir tik laba, tik cēla. Sakiet, ķa varbūt… Nākotne ir tik liela. Sakiet: varbūt.

[1] — Mans labais draugs?

Kņaz, tas, ko es teicu, ir viss, ko jūt mana sirds. Es pateicos par godu, taču nekad nebūšu jūsu dēla sieva.

Nu, un vairāk nekā, mans mīļais. Ļoti priecājos tevi redzēt, ļoti priecājos tevi redzēt. Ej savā istabā, kņaze, ej, — vecais kņazs mudināja. — Ļoti, ļoti priecājos tevi redzēt, — viņš atkārtoja, apkampdams kņazu Vasiliju.

«Man ir cits aicinājums,» kņaze Marja klusībā domāja, «mans aicinājums ir apmierināties ar citādu laimi, ar mīlas un ziedošanās laimi. Un, lai tas man maksātu ko maksādams, es panākšu nabaga Amelie laimi. Viņa to tik kvēli mīl.. Viņa tik sirsnīgi nožēlo. Es darīšu visu, lai viņš to apprecētu. Ja viņš nav bagāts, es došu tai līdzekļus, es.lūgšu tēvu, es lūgšu Andreju. Es būšu tik laimīga, kad tā kļūs viņa sieva. Viņa ir tik nelaimīga, visiem sveša, vientuļa, .bezpalīdzīga! Un, mans dievs, cik kvēli viņa to mīl, ja varēja tā aizmirsties. Varbūt es būtu rīkojusies tāpat…» kņaze Marja domāja.

VI

Rostoviem ilgi nebija ziņu par Nikolušku, tikai ap ziemas vidu grāfam nodeva vēstuli, kuras adresē viņš pazina dela rokrakstu. Saņēmis vēstuli, grāfs satrūcies un steidzīgi, cenzdamies palikt nepamanīts, uz pirkstgaliem ielavījās savā kabinetā, aizvēra durvis un sāka lasīt. Anna Mihailovna, dabūjusi zināt (kā jau viņa zināja visu, kas notika mājā), ka saņemta vēstule, klusiem soļiem ieslīdēja pie grāfa un atrada to ar vēstuli rokās raudam un reizē smejamies,

Anna Mihailovna joprojām dzīvoja pie Rostoviem, kaut gan viņas apstākļi bija uzlabojušies.

— Mon bon ami? [218] — anna mihailovna jautājoši un skumji ierunājās, gatava izrādīt jebkuru līdzjūtību. Grāfs sāka šņukstēt vēl stiprāk.

Nikoluška… vēstule… ievainots… bi… bijis… ma chere … ievainots … mans mīlulītis … grāfienīte … iecelts par oficieri… paldies dievam … Kā lai grāfienītei pasaka? …

Anna Mihailovna apsēdās grāfam līdzās, savā mutautiņā noslaucīja asaras viņam no acīm, no vēstules, kas bija appilējusi, un arī pati savas asaras, izlasīja vēstuli, apmierināja grāfu un nolēma, ka līdz pusdienām un līdz tējas laikam viņa grāfieni sagatavos, bet pēc tējas ar dieva palīgu visu paziņos.

Visu laiku pie pusdienu galda Anna Mihailovna runāja par kara ziņām, par Nikolušku; divas reizes apjautājās, kad no viņa saņemta pēdējā vēstule, kaut gan zināja to jau iepriekš, un minēja kā ļoti iespējamu, ka arī šodien varētu pienākt vēstule. Ikreiz, kad pie šādiem aplinkiem mājieniem grāfiene sāka kļūt nemierīga un bažīgi uzlūkot drīz grāfu, drīz Annu Mihailovnu, Anna Mihailovna gluži nemanāmi novērsa sarunu uz nenozīmīgām lietām. Nataša, kas vairāk nekā citi ģimenes locekļi bija apveltīta ar spēju uztvert intonāciju, skatienu un vaibstu noskaņas, no pašu pusdienu sākuma kļuva uzmanīga un nojauta, ka viņas tēvam un Annai Mihailovnai ir kas slēpjams un ka. tas attiecas uz brāli, un ka Anna Mihailovna sagatavo. Par spīti visai savai drosmei (Nataša zināja, cik viņas ināte jūtīga pret visu, kam bija sakars ar ziņām par Nikolušku), viņa neuzdrīkstējās pie pusdienu galda tieši pajautāt un aiz nemiera pusdienās nekā neēda un grozījās krēslā, neklausīdamās audzinātājas piezīmēs. Pēc pusdienām viņa pa kaklu pa galvu drāzās Annai Mihailovnai pakaļ dīvānu istabā un ar joni metās tai ap kaklu.

Krustrnāmiņ, labiņā, pasakiet, — kas noticis?

Nekas, mans draugs.

Nē, sirsniņ, mīļā dūjiņ, labulīt, es neatkāpšos, es zinu, ka jūs zināt.

Anna Mihailovna papurināja galvu.

Vous ētes une fine mouche, mon enfanl, [219] — viņa teica.

No Nikoļiņkas vēstule? Droši! — Nataša iesaucās, izlasījusi Annas Mihailovnas sejā apstiprinošu atbildi.

Bet, dieva dēļ, esi uzmanīgāka: tu zini, kā tas var satriekt tavu maman.

Būšu, būšu, tikai izstāstiet. Nestāstīsiet? Nu, tad es tūliņ iešu un pateikšu.

Anna Mihailovna īsos vārdos pastāstīja Natašai vēstules saturu, ar noteikumu, ka tā nevienam neizpaudīs.

Goda vārds, — krustus mezdama, Nataša dievojās,

nevienam neteikšu, — un uz karstām pēdām drāzās pie Soņas.

Nikoļiņka . .. ievainots … vēstule … — viņa svinīgi un priecīgi vēstīja.

Nicolas! — Soņa tikko izdvesa, acumirklī nobālēdama.

Nataša, ieraudzījusi, kādu iespaidu uz Soņu atstāj vēsts par braļa ievainojumu, tikai tagad apjauta šās ziņas bēdīgo pusi.

Viņa metās pie Soņas, apskāva to un sāka raudāt.

Mazliet ievainots, bet paaugstināts par oficieri; viņš tagad ir vesels, viņš pats raksta, — viņa, asarām plūstot, runāja.

Te nu var redzēt, ka jūs, sievietes, visas esat rau- dules, — sacīja Petja, lieliem, apņēmīgiem soļiem staigādams pa istabu. — Es gan esmu ļoti priecīgs, nu, tiešām, ļoti priecīgs, ka brālim tā veicies. Jūs visas esat pinkšķēs! Nekā nesaprotat.

Nataša caur asarām pasmaidīja.

Vai tu vēstuli nelasīji? — Soņa jautāja.

Neesmu lasījusi, bet viņa teica, ka viss esot garām un viņš jau esot oficieris …

Paldies dievam, — Soņa, krustus mezdama, sacīja.

Bet varbūt viņa tevi mānījusi. Iesim pie maman.

Petja klusēdams soļoja pa istabu.

Bijis es Nikoluškas vietā, es vēl vairāk šo franču būtu apkāvis, — viņš dižojās, — viņi ir tik nejauki! Es viņu būtu apkāvis tik daudz, ka kaudzi no tiem samestu, — Petja turpināja.

Klusi jel, Petja, kāds tu gan esi muļķis!.,.

Es vis neesmu muļķis, muļķes ir +ās. kas nar niekiem dīc, — Petja turējās.

Vai. tu viņu atceries? — brītiņu klusējusī, Nataša pēkšņi ievaicājās. Soņa pasmaidīja.

Vai es atceros Nicolas?

Nē, Soņa, vai tu viņu atceries tā, lai labi atcerētos, lai atcerētos visu, — Nataša teica ar saspringtu kustību, acīm redzami vēlēdamās piešķirt saviem vārdiem visnopietnāko nozīmi. — Arī es atceros Nikoļeņku, atceros, — viņa sacīja. — Bet Borisu neatceros. Nemaz neatceros …

Kā? Neatceries Borisu? — Soņa izbrīnījusies jautāja. i

Ne tā, ka neatceros, — es zinu, kāds viņš ir, taču neatceros tā kā Nikoļeņku. Viņu es, acis aizvērusi, redzu, bet Borisu ne (viņa aizvēra acis), jā, nav — nekā!

Ak, Nataša! — iesaucās Soņa, aizgrābti un nopietni vērdamās savā draudzenē, it kā uzskatīdama to par necienīgu dzirdēt, kas viņai sakāms, un it kā stāstīdama to kādam citam, ar ko nevar jokot. — Esmu reiz iemīlējusi tavu brāli, un, lai ar viņu vai ar mani notiktu kas notikdams, es nekad visu savu mūžu nemitēšos viņu mīlēt.

Nataša izbrīnā ziņkārīgām acīm raudzījās Soņā un nesacīja ne vārda. Viņa juta, ka tas, ko Soņa teica, bija patiesība, ka bija tāda mīla, par kādu runāja Soņa; taču Nataša nekā tāda vēl nebija izjutusi. Viņa ticēja, ka' tā var būt, bet saprast to nesaprata.

Tu viņam rakstīsi? — viņa jautāja.

Soņa kļuva domīga. Jautājums, kā rakstīt Nicolas un vai rakstīt, bija jautājums, kas viņu mocīja. Tagad, kad viņš jau bija oficieris un ievainots varonis, vai būtu labi atgādināt sevi un it kā to pienākumu, ko tas attieksmē pret viņu uzņēmies?

Nezinu; es domāju, ja viņš raksta, — arī es uzrakstīšu, — viņa sarkdama teica.

* — Un tev nebūs kauns viņam rakstīt?

Sona pasmaidīja.

Nē.

Bet man būs kauns rakstīt Borisam, un es nerakstīšu.

Kāpēc tad kauns?

Tāpat vien, es nezinu. Neveikli, kauns,

Es gan zinu, kāpēc viņai būs kauns, — iejaucās Petja, aizvainots par Natašas pirmītējo piezīmi, — tāpēc, ka viņa bija iemīlējusies tai resnajā ar brillēm (tā Petja saukāja savu vārdabrāli, jauno grāfu Bezuhovu); tagad atkal iemīlējusies tai dziedātājā (Petja runāja par itālieti, Natašas dziedāšanas skolotāju), tāpēc viņai arī kauns.

Petja, tu esi muļķis! — Nataša iesaucās.

Muļķīgāks par tevi jau nu ne, cienītā, — atcirta de

viņus gadus vecais Petja, tīri ka kad viņš bijis vecs brigadieris.

Grāfieni Annas Mihailovnas mājieni pusdienu laikā bija sagatavojuši. Aizgājusi savā istabā, sēdēdama atzveltnes krēslā, viņa ne acu nenolaida no miniatūrās dēla ģīmetnes, kas bija iestiprināta tabakdozē, un asaras riesās viņai acīs. Anna Mihailovna ar vēstuli rokās uz pirkstu galiem tuvojās grāfienes istabai un apstājās.

Nenāciet iekšā, — viņa brīdināja veco grāfu, kas tai sekoja, — vēlāk, — un iegājusi aizvēra durvis.

Grāfs pielika ausi pie atslēgas cauruma un sāka klausīties.

Sākumā viņš dzirdēja vienaldzīgas valodas, tad tikai Annu Mihailovnu sakām garu runu, tad iekliegšanos, tad klusumu, pēc tam atkal abas balsis reizē priecīgā noskaņa, un vispēdīgi atskanēja soļi un Anna Mihailovna atvēra viņam durvis. Annas Mihailovnas sejā laistījās tāds lepnums kā ķirurgam, kas beidzis smagu amputāciju un ieved skatītājus, lai tie varētu novērtēt viņa mākslu.

C'est fait!1 — viņa teica grāfam, ar svinīgu žestu norādīdama uz grāfieni, kas vienā rokā turēja tabakdozi ar ģīmetni un otrā vēstuli un spieda pie lūpām te vienu, te otru.

Ieraudzījusi grāfu, viņa izstiepa tam pretim abas rokas, apskāva viņa pliko pauri un pāri Šim plikajam paurim atkal paraudzījās uz vēstuli un ģīmetni, un, lai varētu tās piespiest pie lūpām, viegli atgrūda pliko pauri. Vera, Nataša, Soņa un Petja ienāca istabā, un sākās lasīšana. Vēstulē bija īsi aprakstīts karagājiens un divas kaujas, kurās Nikoluška piedalījies, viņa iecelšana par oficieri un sacīts, ka viņš skūpstot rokas maman un papa, izlūgdamies viņu svētību, un skūpstot Veru, Natašu, Petju. Bez tam viņš sveicinot m-r Sellingu un m-me Sosu, un aukli un bez tam lūdzot noskūpstīt dārgo Soņu, kuru viņš joprojām tāpat mīlot un kuru tāpat pieminot. To izdzirdējusi, Soņa tā nosarka, ka viņai acīs saskrēja asaras. Un, nespēdama izturēt tai pievērstos skatienus, viņa izspurdza zālē, sāka skraidīt, griezties apkārt un, tērpam gaisīgi piepūšoties, sasarkusi un smaidoša apsēdās uz grīdas. Grāfiene raudāja.

Par ko gan jūs raudat, maman? — Vera ieteicās. — Par visu, ko viņš raksta, vajadzētu priecāties un nevis raudāt.

Tas bija pilnīgi pareizi, tomēr ir grāfs, ir grāfiene, ir Nataša — visi ar pārmetumu paskatījās Verā. «Kurā gan viņa tāda atsitusies!» grāfiene nodomāja.

Nikoluškas vēstuli pārlasīja simtiem reižu, un tiem, ko atzina par cienīgiem to dzirdēt, bija jānāk pie grāfienes, kas vēstuli nelaida ārā no rokām. Nāca mājskolotāji, aukles, Mitjeņka, daži paziņas, un grāfiene atkal un atkal lasīja vēstuli, ikreiz ar jaunu baudu, un ikreiz atklāja savā Nikoluškā jaunas, cēlas īpašības. Cik dīvaini, neparasti, priecīgi viņai bija, ka viņas dēls — tas pats dēls, kas pirrns divdesmit gadiem ar sīkiem loceklīšiem tikko manāmi kustējās viņā pašā, tas pats dēls, kura dēj viņa bija saķildojusies ar draiskuli grāfu, tas pats dēls, kas pirms bija iemācījies izrunāt «bumba» un tikai tad «mārna», ka šis dēls tagad tur, svešā zemē, svešā vidē, vīrišķīgs karotājs, viens, bez palīdzības un vadības veic tur kaut kādu savu, vīra darbu. Visa pasaulplašā, mūžos krātā pieredze, kas norāda, ka bērni nemanāmi izaug no šūpuļa un kļūst par vīriem, grāfienei neeksistēja. Dēla veidošanās par vīru ikkatrā šās veidošanās posmā bija viņai tikpat neparasta, it kā nekad nebūtu bijis miljoniem cilvēku, kas gluži tāpat veidojušies par vīriem. Kā pirms divdesmit gadiem bija šķitis neticami, ka tā mazā būtne, kas mita kaut kur viņai zem sirds, varētu sākt brēkt un zīst krūti un varētu sākt runāt, tā arī tagad viņa nespēja ticēt, ka šī pati būtne varēja būt tas stiprais, drošsirdīgais vīrietis, dēla un cilvēka paraugs, kāds tas nu bija, spriežot pēc šās vēstules.

Kas par štilu, cik jauki viņš apraksta! — viņa jūsmoja, lasīdama vēstules aprakstošo daļu. — Un kas par cēlu dvēseli! Par sevi nekā … it nekā! Par nez kādu Deņisovu, bet pats droši vien dūšīgāks par viņiem visiem. Nekā neraksta par savām ciešanām. Kas par sirdi! Kā es viņu pazīstu! Un kā visus atcerējies! Nevienu nav aizmirsis. Es vienmēr, vienmēr esmu teikusi, jau kad viņš, lūk, tādiņš bija, es vienmēr esmu teikusi…

Vairāk nekā nedēļu taisījās, rakstīja uzmetumus un pārrakstīja tīrā vēstules Nikoluškam no visas mājas; grāfienes uzraudzībā un grāfam rūpējoties, vāca kopā vajadzīgās mantiņas un naudu jaunieceltā oficiera ietērpam

un iedzīvei. Anna Mihailovna kā daždien praktiska sieviete bija pratusi sagādāt sev un savam dēlam protekciju armijā, pat lai sarakstītos. Viņai bija izdevība nosūtīt savas vēstules lielkņazam Konstantīnam Pavlovičam, kas komandēja gvardi. Rostovi domāja, ka krievu gvarde ārzemēs ir pilnīgi noteikta adrese un ja vēstule nokļūs līdz lielkņazam, kas komandē gvardi, tad nav nekāda iemesla, lai tā nenonāktu Pavlogradas pulkā, kam jābūt turpat tuvumā; un tālab tika nolemts sūtīt vēstules un naudu ar lielkņaza kurjeru Borisam, un gan jau tad Boriss tās nogādās Nikoluškam. Vēstules bija no vecā grāfa, no grāfienes, no Petjas, no Veras, no Soņas un, beidzot, seši tūkstoši naudā formas tērpam un dažādas mantas, ko grāfs sūtīja dēlam.

VII

12. novembrī Kutuzova kaujas armija, kas stāvēja nometnē pie Olmicas, gatavojās nākamās dienas skatei, kuru vajadzēja pieņemt diviem ķeizariem — Krievijas un Austrijas. Gvarde, kas tikko bija ieradusies no Krievijas, nakšņoja piecpadsmit verstis no Olmicas un otrā dienā pulksten desmitos tieši uz skati iesoļoja Olmicas laukumā.

Nikolajs Rostovs todien saņēma zīmīti no Borisa, kas ziņoja, ka Izmailas pulks nakšņojot piecpadsmit verstu attālumā no Olmicas un ka Boriss gaidot viņu, lai nodotu vēstuli un naudu. Nauda Rostovam bija it sevišķi vajadzīga pašlaik, kad pulki, no karagājiena atgriezušies, apmetās pie Olmicas un kad labi apgādājušies markitanti un austriešu žīdi pārplūdināja nometni, piedāvādami dažādas kārdinošas lielas. Pavlogradieši rīkoja dzīres pēc dzīrēm, svinīgi atzīmēja kaujās saņemtos apbalvojumus un braukāja uz Olmicu, kur atkal bija ieradusies Ungārijas Karolīna un atvērusi traktieri ar sieviešu personālu. Rostovs nesen bija nosvinējis savu ieskaitīšanu kornetos, nopircis Deņisova zirgu Beduīnu un bija līdz kaklam parādos biedriem un markitantiem. Saņēmis Borisa zīmīti, Rostovs ar kādu biedru devās uz Olmicu, tur paēda pusdienas, izdzēra pudeli vīna un viens pats jāja uz gvardes nometni uzmeklēt savu bērnības biedru. Rostovs vēl nebija paspējis iegādāties formas tērpu. Viņam mugurā bija padiluši junkura svārki ar zaldātu krustu, tādas pašas jātnieka bikses ar nobružātu ādas apšuvumu un oficiera zobens ar pušķi; viņš jāja uz Donas zirga, ko bija pircis pārgājiena laikā no kāda kazaka; saņurcītā huzāru cepurīte bija bramanīgi pasista uz sāniem un atmesta pakausī. Tuvodamies Izmailas pulka nometnei, viņš domāja par to, kā pārsteigs Borisu un visus tā biedrus gvardus ar savu kaujās rūdīta huzāra izskatu.

Gvarde visu ceļu bija nogājusi kā pastaigā, lepodamās ar savu tīrību un disciplīnu. Pārgājieni bija īsi, mugursomas veda pajūgos, oficieriem austriešu priekšniecība visos pārgājienos gatavoja lieliskas pusdienas. Pulki iesoļoja pilsētās un izsoļoja no tām ar mūziku, un visu karagājiena laiku (ar ko gvardi lepojās) zaldāti pēc lielkņaza pavēles gāja solī un oficieri kājām savās vietās. Boriss visu gājiena laiku bija soļojis un stāvējis līdzās Bergam, kas tagad jau bija rotas komandieris. Bergs, karagājiena laikā dabūjis rotu, ar savu izdarību un akurātību bija paguvis izpelnīties priekšniecības uzticību un visai izdevīgi nokārtojis savu ekonomisko pusi; Boriss ceļā bija ievadījis pazīšanos ar daudziem cilvēkiem, kas viņam varēja būt noderīgi, un, izmantojot Pjēra ieteikuma vēstuli, ko bija atvedis līdzi, iepazinies ar kņazu Andreju Bolkonski, ar kura starpniecību cerēja dabūt vietu virspavēlnieka štābā. Bergs un Boriss, tīri un kārtīgi ģērbušies, atpūtušies pēc pēdējās dienas pārgājiena, sēdēja viņiem ierādītajā spodrajā dzīvoklī pie apaļa galda un spēlēja šahu. Bergs turēja starp ceļiem kūpošu pīpīti. Boriss ar tam piemītošo akurātību baltām, smalkām rokām krāva dambretes kauliņus piramīdveida kaudzītē, gaidīdams Berga gājienu, un lūkojās savam partnerim sejā, acīmredzot domādams par spēli, tāpat kā viņš arvien domāja tikai par to, ar ko patlaban bija nodarbināts.

Nu, kā jūs tagad izkulsieties? — viņš sacīja.

Pacentīsimies, — atteica Bergs, pieskardamies ban- diniekam un atkal nolaizdams roku.

Sai brīdī atvērās durvis.

Te nu viņš beidzot ir! — Rostovs iesaucās. — Un arī Bergs tepat! Ak tu pelizanfan, alē kušē dormirl\ — viņš iesaucās, atkārtodams aukles vārdus, par kuriem tie abi ar Borisu kādreiz bija smējušies.

Ak, debestiņ, kā tu esi pārvērties! — Boriss piecēlās Rostovam pretim, tomēr celdamies neaizmirsa pieturēt un atlikt vietā krītošās šaha figūras un grasījās draugu apskaut, taču Nikolajs atvirzījās no viņa. Ar to īpašo sajūtu, kāda piemīt jaunībai, kas vairās no iebrauktiem ceļiem, grib, citus neatdarinot, jaunā veidā pēc sava prāta izpaust savas jūtas, lai tikai nebūtu tā, kā tās bieži vien liekuļoti izsaka vecāki cilvēki, Nikolajs gribēja, satiekoties ar draugu, izdarīt ko sevišķu: gribēja kaut vai iekniebt Borisam, pagrūst to, tikai ne skūpstīties, kā mēdza darīt visi. Turpretim Boriss mierīgi un draudzīgi apskāva un trīs reizes noskūpstīja Rostovu.

Viņi gandrīz pusgadu nebija redzējušies; un tai vecumā, kad jaunieši sper pirmos soļus dzīves ceļā, abi atrada viens otrā milzīgas pārvērtības, saskatīja pilnīgi jaunā veidā atspoguļotas tās aprindas, kurās bija spēruši savus pirmos soļus dzīvē. Abi bija stipri pārvērtušies kopš pēdējās tikšanās, un abi vēlējās jo drīzāk parādīt viens otram viņos notikušās pārmaiņas.

Ak jūs, sasodītie parketa slīpētāji tādi! Tīriņi, spirg- tini, gluži kā no pastaigas, pavisam kas cits nekā mēs, nabaga karavīri, — Rostovs runāja ar Borisam svešu baritona pieskaņu balsī un karavīra manierēm, norādīdams uz savām dubļiem apšļakstītajām jājambiksēm.

Saimniece vāciete pabāza galvu pa durvīm, izdzirdusi Rostova skaļo balsi.

Glīta, vai ne? — viņš pamirkšķinājis noteica.

Ko tu tā kliedz? Tu viņus izbaidīsi, — Boriss apsauca. — Bet es tevi šodien vēl negaidīju, — viņš piebilda. — Vakar tikai nosūtīju zīmīti ar kādu pazīstamu Kutuzova adjutantu — Bolkonski. Necerēju, ka viņš tik drīz to nogādās… Nu, kā tev klājas, ko? Jau ar kaujas rūdījumu? — Boriss taujāja.

Rostovs neatbildēja, papurināja zaldāta Jura krustu, kas tam karājās pie mundiera aukliņām, un, norādīdams uz kaklā pakārto roku, smaidīdams pavērās Bergā.

Kā redzi, — viņš sacīja.

Vai tu re, jā, jā! — smaidīdams teica Boriss. — Bet arī mēs veicām varenu karagājienu. Tu taču zini, troņmantnieks visu laiku turējās kopā ar mūsu pulku, tā ka mums bija visas ērtības un priekšrocības. Kas Polijā bija par uzņemšanu, kas par pusdienām, ballēm — nevaru tev nemaz izstāstīt! Un troņmantnieks bija ļoti laipns pret visiem mūsu oficieriem.

Un abi draugi stāstīja viens otram — viens par savām huzāru uzdzīvēm un kaujas apstākjiem, otrs par to, cik patīkami un izdevīgi kalpot zem augstu stāvošu personu komandas, u. tml.

Ai, gvarde! — sacīja Rostovs. — Bet, paklau, aizsūti jel pēc vīna.

Boriss saviebās.

Ja tu katrā ziņā vēlies, — viņš teica.

Un, piegājis pie gultas, izvilka no tīro spilvenu apakšas naudas maku un lika atnest vīnu.

Jā, jāatdod tev nauda un vēstule, — viņš piebilda.

Rostovs paņēma vēstuli un, nometis naudu uz dīvāna,

ar abām rokām atbalstījās uz galda un sāka lasīt. Viņš izlasīja dažas rindas un nikni pablenza uz Bergu. Sastapis viņa skatienu, Rostovs aizsedza seju ar vēstuli.

Naudas gan jums atsūtījuši labu žūksni, — ieteicās Bergs, vērodams smago, dīvānā iegrimušo naudas maku.

Mēs tā tikai ar algu sitamies cauri, grāf. Es jums teikšu par sevi…

Ziniet ko, mans mī|ais Berg, — Rostovs pārtrauca.

Kad jūs saņemsiet no mājām vēstuli un satiksieties ar tuvu cilvēku, kuram jums gribēsies par visu iztaujāt, un, ja es tur gadīšos, es uz pēdām aiziešu, lai jūs netraucētu. Paklausieties, ejiet projām, lūdzu, kaut kur, kaut kur… pie velna! — viņš iekliedzās un tūdaļ, satvēris to aiz pleca un mīlīgi lūkodamies tam sejā, acīmredzot pūlēdamies mīkstināt savu vārdu rupjo skarbumu, piebilda: — Jūs, zināt, nedusmojieties; draudziņ mīļo, es ar jums runāju atklāti kā ar mūsu senu paziņu.

Ak, ko jūs, grāf, es ļoti labi saprotu, — sacīja Bergs, pieceldamies un runādams iekšup vērstā rīkles balsī.

Ieejiet pie saimniekiem: viņi jūs aicināja, — Boriss piebilda.

Bergs uzvilka tīrus jo tīrus svārkus bez traipiņa, bez gruzīša, spoguļa priekšā sasukāja matus deniņos uz augšu, kā valkāja Aleksandrs Pavlovičs, un, no Rostova skatiena pārliecinājies, ka viņa svārki pamanīti, patīkami smaidīdams, izgāja no istabas.

Ak, kāds es tomēr esmu lops! — Rostovs, vēstuli lasīdams, iesaucās.

Kas noticis?

Vai, kāds es tomēr esmu cūka, ka ne reizi netiku rakstījis un esmu viņus tā nobaidījis. Vai, kāds es esmu cūka! — viņš atkārtoja, piepeši nosarcis. — Kas ir, aizsūti Gavrilu pēc vīna! Lai notiek, iekampsim! — viņš noteica.

Tuvinieku vēstulēs bija vēl ielikta kņazam Bagrationam adresēta ieteikuma vēstule, ko pēc Annas Mihailovnas padoma vecā grāfiene bija caur paziņām sadabūjusi un sūtīja dēlam, lūgdama nonest pēc piederības un izmantot.

Kas par muļķībām! Liela man vajadzība! — pukojās Rostovs, sviezdams vēstuli pagaldē.

Kāpēc tu to nometi? — Boriss jautāja.

Nez kāda ieteikuma vēstule, kāda velna pēc man vajadzīga vēstule!

Kā tā — kāda velna pēc vajadzīga? — vēstuli pacēlis un lasīdams adresi, iebilda Boriss. — Sī vēstule tev ļoti vajadzīga.

Man nekā nevajag, un par adjutantu es ne pie viena neiešu.

Kāpēc tā? — Boriss jautāja.

Sulaina amats!

Tu aizvien vēl esi tāds pats sapņotājs, es skatos, — galvu grozīdams, teica Boriss.

Un tu aizvien vēl tāds pats diplomāts. Nu, bet tas jau nav svarīgi… Nu, un kā tev klājas? — Rostovs jautāja.

Kā redzi. Līdz šim viss labi; taču atzīstos, es ļoti vēlētos kļūt par adjutantu un nevis palikt frontē.

Kādēļ?

Tadeļ, ka, reiz jau nu tu cilvēks esi uzsācis karadienesta karjeru, tad jācenšas taisīt šo karjeru iespējami spožu.

Ak, lūk, kā! — noteica Rostovs, acīm redzami domādams par ko citu.

Viņš vērīgi un vaicājoši paraudzījās draugam acīs, redzams, veltīgi meklēdams kāda jautājuma atrisinājumu.

Vecais Gavrila atnesa vīnu.

Vai neaizsūtīt tagad pēc Alfonsa Karliča? — Boriss jautāja. — Viņš iedzers kopā ar tevi, bet es nevaru.

Aizsūti, aizsūti! Nu, un ko šis vācietēns? — Rostovs ieprasījās, nicīgi smīnēdams.

Viņš ir ļoti, ļoti krietns, godīgs un patīkams cilvēks, — Boriss sacīja.

Rostovs vēlreiz cieši pavērās Borisam acīs un nopūtās. Bergs atgriezās, un pie vīna pudeles saruna starp trim oficieriem kļuva dzīvāka. Gvardi stāstīja Rostovam par savu karagājienu, par to, kā viņi sumināti Krievijā, Polijā un ārzemēs. Pārrunāja, ko teicis un kā rīkojies viņu komandieris lielkņazs, stāstīja anekdotes par viņa labsirdību un straujo dabu. Bergs klusēja kā parasti, kad valodas neskāra viņu pašu, taču, anekdotēs pieminot lielkņaza straujo dabu, ar baudu pastāstīja, kā Galicijā viņam izdevies runāt ar lielkņazu, kad tas jājis aplūkot pulkus un pukojies par aplam novirzītu kustību. Ar patīkamu smaidu sejā viņš izstāstīja, kā lielkņazs ļoti pārskaities piejājis viņam klāt un bļāvis: «Arnauti!» (Ar- nauti — troņmantnieka iemīļotais sakāmais dusmu brīžos) un pieprasījis rotas komandieri.

Ticat vai neticat, grāf, es nemaz nenobijos, jo zināju, ka man taisnība. Es, ziniet, grāf, bez lielības varu sacīt, ka pulka pavēles zinu no galvas un arī reglamentu protu tikpat kā Mūsu tēvs debesis. Tāpēc man, grāf, rotā nekādu nolaidību nemēdz būt. Tātad mana sirdsapziņa ir tīra. Es ierados. (Bergs piecēlās un dramatiski attēloja, kā viņš ieradies ar roku pie cepures. Patiešām, grūti būtu parādīt sejā vairāk godbijības un pašapmierinātības.) Tad nu gan viņš mani strostēja, kā mēdz teikt, strostēja, strostēja, strostēja, kā saka, uz velna paraušanu: gan «arnauti», gan «velni», gan «uz Sibīriju», — Bergs stāstīja, iecietīgi smaidīdams. — Es zinu, ka man taisnība, un tāpēc ciešu klusu, vai ne tā, grāf? «Ko tu, mēms esi, vai?» viņš sāk kliegt. Es joprojām ciešu klusu. Un ko jūs domājat, grāf? Otrā dienā pat pavēlē nebija; redziet, ko nozīmē neapjukt! Tā gan, grāf, — Bergs nobeidza, aizkūpinādams pīpi un pūzdams dūmu gredzentiņus.

Jā, tas ir vareni, — Rostovs smīnēdams noteica.

Taču Boriss, pamanījis, ka Rostovs taisās par Bergu

pazoboties, ar gudru ziņu novirzīja sarunu. Viņš palūdza Rostovu pastāstīt, kur un kā viņš ievainots. Rostovam tas bija patīkami, un viņš sāka stāstīt, stāstot aizvien vairāk un vairāk iejūsminādamies. Viņš stāstīja tiem par savu Šēngrābenas kauju uz mata tā, kā parasti par kaujām mēdz stāstīt cilvēki, kas tajās piedalījušies, proti, tā, kā viņiem gribētos, lai būtu bijis, tā, kā dzirdējuši stāstām citus, un tā, kā bija skaistāk, taču gluži citādi, nekā īstenībā bijis. Rostovs bija patiesīgs jauneklis, un viņš neparko ar nodomu nebūtu teicis nepatiesību. Viņš sāka stāstīt, apņēmies attēlot visu gluži tā, kā bijis, taču nemanot, neviļus un neatvairāmi iestiga nepatiesībā. Ja viņš būtu stāstījis tīru patiesību šiem klausītājiem, kas, tāpat kā viņš pats, bija jau daudzkārt dzirdējuši par triecienuzbrukumiem un guvuši noteiktu jēdzienu par to, kas īsti ir triecienuzbrukums, un gaidīja gluži tādu pašu nostāstu, — tie vai nu nenoticētu viņam, vai arī, kas vēl ļaunāk, nodomātu, ka Rostovs pats vainīgs, ja ar viņu nav noticis tas, kas parasti mēdz notikt ar tiem, kas stāsta par kavalērijas uzbrukumiem. Viņš nevarēja tiem stāstīt tik vienkārši, ka visi bija laiduši rikšos un viņš nokritis no zirga, izmežģījis roku un, cik jaudas, mucis no frančiem mežā. Turklāt, lai attēlotu visu, kā bijis, vajadzēja sevi pārvarēt un stāstīt tikai to, kas patiešām bijis. Stāstīt patiesību ir ļoti grūti, un jauni cilvēki reti kad to spēj. Klausītāji gaidīja stāstu par to, kā viņš, pats sevi neapjēgdams, dedzis kā ugunī, kā vētra brāzies virsū četrstūrim, kā iecirties tajā, kapājis pa labi un pa kreisi; kā zobens dabūjis baudīt dzīvas miesas, kā viņš bezspēkā pakritis un tamlīdzīgi. Un viņš tiem visu tā arī stāstīja.

Stāsta vidū, tai brīdī, kad viņš sacīja: «Tu nevari iedomāties, kāds dīvains trakums pārņem cilvēku uzbrukuma laikā,» — istabā ienāca kņazs Andrejs Bolkonskis, ko Boriss gaidīja. Kņazs Andrejs, kam patika ņemt aizbildniecībā jaunus cilvēkus, glaimots, ka pie viņa griezušies pēc protekcijas, un labi ieredzēdams Borisu, kas vakar bija pratis viņam iepatikties, labprāt gribēja izpildīt jaunekļa vēlēšanos. Kutuzova atsūtīts ar papīriem pie troņmantnieka, viņš iegriezās pie jauna cilvēka, cerēdams sastapt to vienu pašu. Istabā ienācis un ieraudzīdams armijas huzāru (ļaužu suga, ko kņazs Andrejs nevarēja ieredzēt ne acu galā) stāstām kara piedzīvojumus, viņš laipni uzsmaidīja Borisam, saviebās, acis piemiedzis, pavērās Rostovā un, viegli palocījies, gurdi un laiski apsēdās uz dīvāna. Viņam bija nepatīkami, ka iekļuvis nelāgā sabiedrībā. Rostovs, to sapratis, pietvīka. Viņam bija vienalga: tas bija svešs cilvēks. Taču, uzmetis skatienu Borisam, viņš pamanīja, ka arī tas it kā kaunas par armijas huzāru. Par spīti kņaza Andreja nepatīkamajam, zobgalīgajam tonim, par spīti vispārējai nicinašanai, kādu Rostovs no sava armijas karavīra viedokļa juta pret visiem šiem štāba adjutantiņiem, pie kuriem acīmredzot piederēja arī ienācējs, Rostovs jutās samulsis, nosarka un apklusa. Boriss apjautājās, kas jauns štābā un kas, ja atļauts jautāt, dzirdams par mūsu nodomiem.

Droši vien iesim uz priekšu, — Bolkonskis atbildēja, redzams, negribēdams, svešiem klātesot, vairāk izteikties.

Bergs izmantoja gadījumu sevišķi pieklājīgi pajautāt, vai tagad, kā bijis dzirdams, armijas rotas komandieriem izsniegšot elpi divkāršos apmēros. Uz to kņazs Andrejs pavīpsnājis atbildēja, ka viņš nevarot spriest par tik svarīgiem valdības rīkojumiem, un Bergs priecīgi iesmējās.

Par jūsu lietu, — kņazs Andrejs atkal pievērsās Borisam, — mēs parunāsim vēlāk, — un viņš atskatījās uz Rostovu. — Atnāciet pie manis pēc skates, mēs darīsim visu, kas būs iespējams.

Un, aplūkojis istabu, viņš pagriezās pret Rostovu, kura bērnišķīgo, nepārvaramo samulsumu, kas vērtās niknumā, viņš pat neturēja par vajadzīgu ievērot, un sacīja:

Jūs laikam stāstījāt par Šēngrābenas kauju? Vai jūs tur bijāt?

Es tur biju, — Rostovs saniknots atcirta, it kā ar to vēlēdamies aizvainot adjutantu.

Bolkonskis pamanīja huzāra noskaņu, un tā viņam likās amizanta. Viņš mazliet nicīgi pavīpsnāja.

Jā, tagad daudz stāsta par šo kauju.

Jā gan, stāsta! — Rostovs skaļi atņēma, pēkšņi niknuma pieplūdušām acīm raudzīdamies te uz Borisu, te uz Bolkonski. — Jā gan, stāsta daudz, bet tam, ko stāstām mēs, kas paši bijuši ienaidnieka ugunīs, tam ir svars un nevis tam, ko stāsta štāba sprukstiņi, kas saņem apbalvojumus, nekā nedarīdami.

Pie kuriem, pēc jūsu domām, arī es piederu? — mierīgi un sevišķi laipni smaidīdams, papildināja kņazs Andrejs.

Dīvains saniknojums un reizē ar to cieņa pret šā cilvēka mieru šai mirklī saplūda kopā Rostova dvēselē.

Es nerunāju par jums, — viņš sacīja, — es jūs nepazīstu un, atzīstos, nevēlos pazīt. Es runāju vispār par štāba ļaudīm.

Bet ziniet, ko es jums teikšu, — kņazs Andrejs viņu pārtrauca ar rāmu nosvērtību balsī. — Jūs gribat mani aizvainot, un es esmu gatavs jums piekrist, ka to var ļoti viegli izdarīt, ja jums nebūs pietiekami daudz cieņas pašam pret sevi; taču atzīstieties, ka tiklab laiks, kā arī vieta tam ir visai vāji izraudzīti. Tuvākās dienās mums visiem būs jāpiedalās lielā, nopietnā divkaujā, un bez tam Drubeckis, kas sakās esam jūsu sens draugs, it nemaz nav vainīgs, ka manai fizionomijai bijusi tā nelaime jums nepatikt. Starp citu, — viņš pieceldamies piebilda, — jūs zināt manu uzvārdu un zināt, kur mani atrast; taču neaizmirstiet, — viņš piebilda, — ka es ne drusciņ neuzskatu par apvainotu ne sevi, ne jūs, un kā gados vecāks par jums ieteicu pārvilkt tam visam krustu. Tātad piektdien pēc parādes es jūs gaidīšu, Drubecki; uz redzēšanos, — kņazs Andrejs nobeidza un, abiem palocījies, izgāja.

Ko viņam butu vajadzējis atbildēt, to Rostovs attapa tikai tad, kad Bolkonskis jau bija aiz durvīm. Un viņš vēl vairāk piktojās, ka aizmirsis to pateikt. Rostovs tūliņ uz vietas lika atvest savu zirgu un, vēsi atvadījies no Borisa, jāja atpakaļ. Vai viņam rīt jāt uz galveno mītni un izaicināt šo uzpūtīgo adjutantu vai patiešām pamest visu šo lietu tāpat? — šis jautājums viņu mocīja visu ceļu. Te viņš niknumā domāja par to, ar kādu prieku gan viņš būtu ieraudzījis šā sīkā, vājā un lepnā cilvēciņa bailes viņa pistoles priekšā, te ar izbrīnu juta, ka no visiem cilvēkiem, ko vien viņš pazina, nevienu tik ļoti nebūtu vēlējies sev par draugu kā šo nīstamo adjutantiņu.

VIII

Otrā dienā pēc Borisa sastapšanās ar Rostovu notika parāde austriešu un krievu karapulkiem, tiklab tiem, kas nule bija ieradušies no Krievijas, kā arī tiem, kas ar Kutuzovu atgriezušies no kaujas operācijām. Abi ķeizari — Krievijas ķeizars ar troņmantnieku un Austrijas ar erchercogu — pieņēma apvienotās astoņdesmit tūkstošu vīru lielās armijas parādi.

No paša agra rīta lepni nospodrinātie un uzpostie karapulki sāka kustēties, kārtodamies laukā pie cietokšņa. Te cilājās tūkstošiem kāju un durkļu ar plīvojošiem karogiem un pēc oficieru komandas apstājās, griezās apkārt un kārtojās intervālos, apiedami citas tādas pašas kājnieku masas citādos mundieros; te vienmērīgā dipoņā un žvadzoņā skanēja greznā kavalērija zilos, sarkanos, zaļos izšūtos mundieros ar izrotātiem muzikantiem priekšgalā uz melniem, rudiem un sirmiem zirgiem; te ar savu nospodrināto, mirdzošo, uz lafetēm trīsošo lielgabalu vara šķindoņu, ar savu degļu smaku starp kājniekiem un kava- lēriju lēni virzījās artilērija un izkārtojās iepriekš norādītajās vietās. Ne tikvien ģenerāļi pilnā parādes formā, līdz pēdējam sažņaugtiem resniem un tieviem vidukļiem un piesarkušiem, apkakļu balstītiem kakliem, ar lentēm un visiem ordeņiem, ne tikvien sapomādējušies, izgreznojušies oficieri, bet arī ikviens zaldāts ar spirgtu, nomazgātu un noskūtu seju un līdz pēdējai iespējai nospodrināto amunīciju, ikkatrs tik rūpīgi apkoptais zirgs, ka spalva tam zalgoja kā atlass un astrs pie astra gulēja samitrinātās un nosukātās krēpēs, — visi juta, ka tas, kas te notiek, nav vis pa jokam ņemams, bet ir kaut kas nozīmīgs un svinīgs. Ikviens ģenerālis un zaldāts juta savu niecīgumu, apzinādamies sevi par smilšu graudiņu šai ļaužu jūrā, un reizē sajuta savu varenību, apzinādamies sevi par šā milzu veselā daļu.

No agra rīta bija sākusies saprindzināta rosība, un pulksten desmitos viss bija vajadzīgajā kārtībā. Milzīgajā laukā virknējās rindas. Visa armija bija izstiepusies trijās līnijās. Priekšā kavalērija, aiz tās artilērija, vēl aiz tās kājnieki.

Starp katru karapulku rindu bija tāda kā iela. Krasi cita no citas atšķīrās trīs šās armijas daļas: Kutuzova kaujas armija (kuras labajā flangā un priekšējā līnijā stāvēja pavlogradieši), no Krievijas ieradušās armijas un gvardes pulki un austriešu karaspēks. Taču visi stāvēja vienā līnijā, vienas priekšniecības pārziņā un vienādā kārtībā.

Kā vējš pa lapām pāršalca satraukts čuksts: «Jāj! Jāj!» Varēja dzirdēt izbijušās balsis, un pār visiem karapulkiem kā vilnis pārvēlās pēdējā sagatavošanās kņada.

Priekšā no Olmicas virzījās kāda grupa. Un tai pašā brīdī, kaut gan diena bija bez vēja, pār armiju pārslīdēja viegla gaisa pūsma un tikko manāmi saplivināja šķēpu karodziņus un atrotījušos karogus, kas sāka plandīties ap kātiem. Likās, ka pati armija ar šo liego kustību pauž savu prieku, ķeizariem tuvojoties. Atskanēja kāda balss: «Mierā!» Tad kā gaiļi rītausmā sasaucās balsis visās malās. Un viss apklusa.

Nāves klusumā varēja dzirdēt tikai zirgu pakavu di- poņu. Tur jāja ķeizaru svīta. Ķeizari piejāja pie flanga, tin atskanēja ģenerālmaršs, ko spēlēja pirmā kavalērijas pulka pūtēji. Šķita, ka nevis pūtēji, bet pati armija, priecādamās par ķeizaru tuvošanos, sveicina tos ar šīm skaņām. Cauri šīm skaņām varēja skaidri dzirdēt ķeizara Aleksandra jauneklīgo, laipno balsi. Viņš teica apsveikuma vārdus, un pirmais pulks norēca «urā!» tik apdullinoši skaļi, stiepti un līksmi, ka cilvēki paši pārbijās par tās milzu masas daudzumu un spēku, kurā viņi ietilpa.

Rostovs, stāvēdams pirmajās rindās Kutuzova armijā, pie kuras ķeizars piejāja vispirms, izjuta to pašu, ko izjuta ikviens cilvēks šai armijā, — aizmiršanos, lepnu savas varenības apziņu un kvēlu pieķeršanos tam, kas bija šā svinīguma cēlonis.

Viņš juta, ka no viena vienīga šā cilvēka vārda atkarīgs, lai viss šis milzenis (un arī viņš — ar to saistīts sīks smilšu graudiņš) dotos ugunī un ūdenī, noziegumā, nāvē vai arī vislielākajā varonībā, un tāpēc viņš nespēja nedrebēt un nepamirt, jauzdams tuvojamies šo vārdu. ,

— Urā! Urā! Urā! — dārdēja visās malās, un viens pulks pēc otra saņēma ķeizaru ar ģenerālmarša skaņām; tad «urā!», ģenerālmaršs un atkal «urā!» un «urā!», kas, aizvien pastiprinādamies un pieaugdami, saplūda apdullinošā grāvienā.

Kamēr ķeizars vēl nebija piejājis, ikviens pulks savā klusumā un nekustīgumā šķita nedzīvs ķermenis; tiklīdz ķeizars piejāja tam līdzās, pulks atdzīvojās un iedārdējās, pievienodamies rēkoņai, kas plūda no visas tās līnijas, kur ķeizars jau bija jājis garām, šai drausmajā, apdullinošajā balsu rēkoņā nekustīgo, it kā savos četrstūros sastingušo karaspēka masu vidū nevērīgi, bet simetriski un, galvenais, brīvi kustējās simtiem svītas jātnieku un to priekšgalā divi cilvēki — ķeizari. Pie viņiem tad arī koncentrējās visas šās ļaužu masas apvaldīti kvēlā uzmanība.

Skaistais, jaunais ķeizars Aleksandrs jātnieku gvardes mundierī, galvā trīsstūreni ar malu uz priekšu ar savu patīkamo seju un skanīgo, rāmo balsi saistīja visu spraigo uzmanību.

Rostovs stāvēja netālu no pūtējiem un ar savu aso redzi jau iztālēm sazīmēja ķeizaru un vēroja to tuvojamies. Kad tas bija piejājis divdesmit soļu atstatumā un Nikolajs skaidri līdz pēdējam sīkumam saskatīja valdnieka brīnum skaisto, jauno un laimīgo seju, viņš izjuta tādu maigumu un aizgrābtību, kādu nebija izjutis vēl nekad. Ik vaibsts ķeizara sejā, ik kustība — viss viņam šķita brīnum jauks.

Apstājies iepretim Pavlogradas pulkam, ķeizars franciski kaut ko teica Austrijas ķeizaram un pasmaidīja.

Ieraudzījis šo smaidu, Rostovs pats neviļus sāka smaidīt un juta vēl stiprāku mīlas uzplūdu pret savu valdnieku. Viņam gribējās kaut kā parādīt tam savu mīlu. Viņš zināja, ka tas nav iespējams, un viņam gribējās raudāt. Ķeizars paaicināja pulka komandieri un pateica tam dažus vārdus.

«Mans dievs! Kas gan ar mani notiktu, ja valdnieks mani uzrunātu!» Rostovs domāja. «Es nomirtu aiz laimes.»

Ķeizars uzrunāja oficierus:

Visiem jums, kungi (ik vārds Rostovam šķita kā skaņa no debesīm), pateicos no visas sirds.

Cik laimīgs būtu Rostovs, ja varējis tagad mirt par savu caru!

Jūs esat izpelnījušies Jura karogus un būsiet to cienīgi.

«Mirt, tikai mirt par viņu!» Rostovs domaja.

Ķeizars vēl kaut ko teica, ko Rostovs nesadzirdēja, un zaldāti no pilnas krūts kliedza «urā!».

Kliedza arī Rostovs, pie segliem noliecies, kliedza no visa spēka, vēlēdamies ar šo kliegšanu nodarīt sev pāri, lai tikai jo pilnīgāk izpaustu savu sajūsmu par valdnieku.

Ķeizars dažus acumirkļus it kā šaubās pakavējās iepretim huzāriem.

«Kā gan viņš var šaubīties?» Rostovs nodomāja, bet pēc tam pat šīs šaubas Rostovam šķita majestātiskas un burvīgas kā it viss, ko ķeizars darīja.

Ķeizara šaubas ilga vienu mirkli. Viņa kāja ar šauro, smailo zābaka purnu, kā tolaik valkāja, piedūrās angli- zētās bērās ķēves paslēpenei; viņa roka baltā cimdā savilka pavadu, un viņš jāja projām, nekārtībā viļņojošās adjutantu jūras pavadīts. Viņš aizjāja aizvien tālāk un tālāk, apstādamies pie citiem pulkiem, un pēdīgi Rostovs redzēja vairs tikai viņa cepures balto spalvu pušķi pavīdam valdniekus ielenkušajā svītā.

Starp svītas kungiem Rostovs pamanīja ari Bolkonski laiski un izlaidīgi sēžam zirga mugurā. Rostovam ienāca prātā viņu vakarējā ķilda un uzmācās jautājums — vajag vai nevajag viņu izaicināt? «Protams, nevajag,» Rostovs tagad nodomāja … «Un vai tad ir vērts par to domāt un runāt tādā bridi kā patlaban? Ko gan nozīmē visas mūsu ķildas un aizvainojumi tādas mīlas, aizgrābtības un pašaizliedzības brīdī!? Es tagad visus mīlu, visiem piedodu,» Rostovs domāja.

Kad ķeizars bija apjājis gandrīz visus pulkus, karaspēks sāka soļot tam garām ceremonijas maršā, un Rostovs tikko no Deņisova pirktā Beduīna mugurā jāja sava eskadrona noslēgumā, proti, gluži viens pats un ķeizaram taisni acu priekšā.

Neaizjājis līdz ķeizaram, Rostovs, būdams lielisks jātnieks, divreiz iecirta piešus savam Beduīnam un laimīgi noveda to līdz trakajam, apvaldītajam riksim, kādā Beduīns iekaisis mēdza soļot. Putām klāto purnu pie krūtīm pieliecis, ar saslietu asti, it kā lidodams gaisā un zemei nepieskardamies, graciozi un augstu sviezdams kājas un mīņādamies, Beduīns, kas arī juta sev pievērstu ķeizara skatienu, nosoļoja nevainojami.

Rostovs pats, atspēries un vēderu ierāvis, juzdamies kā ar zirgu kopā saaudzis, sarauktu un svētlaimīgu seju ka pats velns, Deņisova vārdiem runājot, traucās ķeizaram garām.

— Braši zēni pavlogradieši! — ķeizars paslavēja.

«Mans dievs! Cik laimīgs gan es būtu, ja viņš man pašlaik pavēlētu mesties ugunī,» Rostovs nodomāja.

Kad parāde bija beigusies, oficieri, gan jaunieradušies, gan no Kutuzova armijas, sāka lasīties kopā grupās un izraisījās valodas par apbalvojumiem, par austriešiem un viņu mundieriem, par viņu fronti, par Bonaparti un par to, cik tam tagad klāsies plāni, sevišķi, kad pienāks Esena korpuss un Prūsija nostāsies mūsu pusē.

Taču visvairāk visos pulciņos runāja par ķeizaru Aleksandru, atstāstīdami katru viņa vārdu, kustību un jūsmodami par viņu.

Visi vēlējās tikai vienu: ķeizara vadībā drīzāk doties pretim ienaidniekam. Pašam ķeizaram komandējot, varēja uzvarēt jebkuru ienaidnieku, — tā pēc parādes domāja Rostovs un vairums oficieru.

Pēc parādes visi bija vairāk pārliecināti par uzvaru, nekā varētu būt pēc divām sekmīgi veiktām kaujām.

Otrā dienā pēc parādes Boriss, apģērbies labākajā mundieri un sava biedra Berga vēlējumu pavadīts, devās uz Olmicu pie Bolkonska, cerēdams izmantot tā labvēlību un nodrošināt sev vislabāko stāvokli, tiešāk izsakoties, kādas svarīgas personas adjutanta vietu, kas viņam armijā likās it īpaši vilinoša. «Rostovam, kam tēvs sūta pa desmit tūkstošu, ir labi spriedelēt par to, ka viņš nevēlas nevienam klanīties un neies ne pie viena par sulaini; taču man, kam nekā vairāk nav kā vien sava galva, jātaisa karjera un nav jāpalaiž garām izdevība, bet gan tā jāizmanto.»

Olmicā viņš todien kņazu Andreju nesatika. Taču 01- mica, kur atradās galvenā mītne, diplomātiskais korpuss un kur dzīvoja abi ķeizari ar savām svītām — galma ļaudīm, tuvu stāvošām personām, tikai jo vairāk pastiprināja viņa vēlēšanos piederēt pie šās augstākās pasaules.

Viņš neviena nepazina, un, nevērojot viņa lepno gvarda mundieri, visi šie augstāk stāvošie ļaudis, kas braukāja pa ielām greznās ekipāžās, spalvām, lentēm un ordeņiem apkārušies, visi šie galminieki un militārās personas šķita stāvam tik neizmērojami augstu pāri viņam, gvardes ofi- cierītim, ka ne tikvien negribēja, bet arī nevarēja atzīt viņa eksistenci. Virspavēlnieka Kutuzova mājoklī, kur viņš prasīja pēc Bolkonska, visi šie adjutanti un pat denščiki skatījās uz viņu tā, it kā gribētu iedvest, ka tādu oficieru kā viņš te vazājas ļoti daudz un ka» tie visi jau sen apriebušies. Par spīti tam vai arī taisni tāpēc viņš otrā dienā, piecpadsmitajā datumā, pēc pusdienas atkal jāja uz Olmicu un, iegājis namā, kur bija apmeties Kutuzovs, prasīja pēc Bolkonska. Kņazs Andrejs bija mājās, un Borisu ieveda lielā zālē, kurā, jādomā, agrāk bija dejots, bet tagad atradās piecas gultas un dažādas mēbeles: galds, krēsli un klavihords. Kāds adjutants persiešu rītasvārkos sēdēja pie galda durvju tuvumā un rakstīja. Otrs, sārtais, resnais Ņesvickis, zvilnēja gultā, rokas zem galvas salicis, un smiedamies trieca ar oficieri, kas bija pie viņa apsēdies. Trešais spēlēja uz klavihorda Vīnes valsi, ceturtais, pret klavihordu atzvēlies, dziedāja līdzi. Bolkonska nebija. Neviens no šiem kungiem, pamanot Borisu, pat nepakustējās. Tas, kas rakstīja un ko Boriss uzrunāja, īdzīgi pagriezās un pateica, ka Bolkonskis dežurējot, ja viņam vajagot to satikt, lai ejot pa kreisi pieņemamā istabā. Boriss pateicās un devās turp. Pieņemamā istabā bija kāds desmits oficieru un ģenerāļu.

Tobrīd, kad Boriss iegāja, kņazs Andrejs, nicīgi acis piemiedzis (ar to īpašo pieklājīgo noguruma izteiksmi, kas skaidri liecināja, ka, nebijis tas mans pienākums, es ne mirkli ar jums nerunātu), klausījās vecā, ordeņotā krievu ģenerālī, kas gandrīz vai uz pirkstgaliem, taisni izslējies, ar zaldāta padevību tumši sārtajā sejā nez ko ziņoja kņazam Andrejam.

Ļoti labi, esiet tik laipns, uzgaidiet, — viņš teica ģenerālim krieviski tajā franču izrunā, kādā parasti runāja, kad gribēja runāt nicīgi, un, Borisu pamanījis un vairs nevērodams ģenerāli (kas pazemīgi skraidīja viņam pakaļ, lūgdams vēl ko uzklausīt), ar jautru smaidu un galvas mājienu pievērsās Borisam.

Boriss šai mirklī jau skaidri saprata to, ko bija no- jautis sen agrāk, — proti, ka armijā bez tās subordināci- jas un disciplīnas, kas rakstīta reglamentā un ko pulkā zināja visi un zināja arī viņš, bija vēl cita, jo svarīgāka subordinācija, tā, kas lika šim sajoztajam ģenerālim ar tumši sārto seju godbijīgi gaidīt, kamēr kapteinis kņazs Andrejs sava prieka pēc atrada par ērtāku tērzēt ar pra- porščiku Drubecki. Ciešāk nekā jebkad Boriss apņēmās turpmāk kalpot nevis pēc reglamentā rakstītās, bet gan pēc šās nerakstītās subordinācijas. Viņš tagad juta, ka tikai tāpēc, ka rekomendēts kņazam Andrejam, uzreiz jau kļuvis augstāks par ģenerāli, kas citos gadījumos, frontē, varēja iznīcināt viņu, gvardes praporščiku. Kņazs Andrejs pienāca viņam klāt un saņēma aiz rokas.

Ļoti žēl, ka jūs vakar mani nesastapāt. Es augu dienu noņēmos ar vāciešiem. Jājām ar Veiroteru pārbaudīt dispozīciju. Kad vācieši nāk ar savu akurātību, nav vairs nekāda gala!

Boriss pavīpsnāja, it kā sapratis to, par ko kņazs Andrejs ieminējās kā par vispār zināmu. Taču viņš pirmoreiz dzirdēja ir Veirotera uzvārdu, ir pat vārdu dispozīcija.

Nu kā, mans mīļais, aizvien vēl gribat tikt par adjutantu? Es pa šo laiku esmu par jums padomājis.

Jā, — neviļus nez kāpēc sarkdams, Boriss atbildēja, — es biju domājis lūgt virspavēlnieku; viņam par mani rakstīja kņazs Kuragins; es gribēju lugt tikai tāpēc, —* viņš piebilda, it kā atvainodamies, — ka baidos, gvarde neies kaujās.

Labi! Labi! Mēs par to visu pārrunāsim, — kņazs Andrejs sacīja, — ļaujiet tikai man pieteikt šo kungu, un es būšu jūsu rīcībā.

Kamēr kņazs Andrejs gāja pieteikt tumši sārto ģenerāli, šis ģenerālis, acīmredzot neatzīdams Borisa izpratni par nerakstītās subordinācijas priekšrocībām, tā ieurbās acīm nekautrīgajā praporščikā, kas bija traucējis viņam līdz galam izrunāties ar adjutantu, ka Borisam kļuva neērti. Viņš novērsās un nepacietīgi gaidīja kņazu Andreju atgriežamies no virspavēlnieka kabineta.

Tā, mans mīļais, es par jums esmu domājis, — kņazs Andrejs atsāka, kad viņi iegāja lielajā zālē ar klavihordu. — Pie virspavēlnieka jums nav ko iet, — kņazs Andrejs turpināja, — viņš sarunās jums veselu kaudzi laipnību, aicinās jūs pie sevis pusdienot («Tas nemaz nebūtu slikti, kalpojot pēc tās subordinācijas,» Boriss nodomāja), taču vairāk nekas no tā neiznāks; mūsu, adjutantu un rait- nieku, drīz būs vesels bataljons. Bet mēs darīsim tā: man ir labs draugs, ģenerāladjutants un brīnišķīgs cilvēks, kņazs Dolgorukovs; un, kaut gan jūs to varat nezināt, taču patiesība ir tāda, ka patlaban Kutuzovs ar savu štābu un mēs visi itin nekā nenozīmējam: viss tagad koncentrējas ap ķeizaru; un mēs tad nu iesim pie Dolgoru- kova, man tik un tā pie viņa jāpieiet, es viņam jau tiku par jums runājis; tad nu paraudzīsim, vai viņš neatradīs par iespējamu iekārtot jūs pie sevis kaut kur tur, tuvāk saulei.

Kņazs Andrejs allaž kļuva sevišķi rosīgs, kad viņam nācās vadīt kādu jaunekli un palīdzēt tam gūt panākumus sabiedrībā. Ar ieganstu, ka sniedz kādam palīdzību, ko aiz lepnuma nekad nebūtu pieņēmis sev, viņš grozījās to aprindu tuvumā, kuras deva panākumus un saistīja viņu pie sevis. Viņš visai labprāt uzņēmās Borisam izpalīdzēt un kopa ar to devās pie kņaza Dolgorukova.

Bija jau vēls vakars, kad viņi iegāja Olmicas pilī, kur mājoja ķeizari ar tiern tuvu stāvošajam personām.

Tai pašā dienā notika kara padome, kurā piedalījās visi galma kara padomes locekļi un abi ķeizari. Padomē pretēji veču — Kutuzova un kņaza Švarcenberga domām nolēma nekavējoties iet uzbrukumā un dot Bonapartam ģe- nerālkauju. Kara padome tikko bija beigusies, kad kņazs Andrejs, Borisa pavadīts, ieradās pilī uzmeklēt kņazu Dolgorukovu. Galvenajā mītnē visi vēl atradās šodien notikušās kara padomes iespaidā, jūsmodami par uzvaru, ko padomē guvusi jauno partija. Balsis, kas deva padomu vēl nogaidīt un neuzbrukt, tika tik vienprātīgi apklusinātas un viņu argumenti atspēkoti ar tik neapšaubāmiem pierādījumiem par uzbrukuma priekšrocībām, ka tas, par ko bija spriedusi padome, proti, nākamā kauja un, bez šaubām, arī uzvara, likās ne vairs nākamība, bet jau pagātne. Visas priekšrocības bija mūsu pusē. Milzu spēki, kas, bez šaubām, pārsniedza Napoleona spēkus, bija savilkti vienuviet; karapulkus iedvesmoja ķeizaru klātbūtne, un tie rautin rāvās kaujā; stratēģisko punktu, kur nāksies izvērst operāciju, līdz pēdējam sīkumam pārzināja austriešu ģenerālis Veiroters, kas vadīja karaspēku (it kā aiz laimīgas sagadīšanās austriešu karapulki pagājušajā gadā bija atradušies manevros taisni tajos laukos, kur tagad paredzēja kaujas ar frančiem); tuvākā apkaime bija līdz vispēdīgajarn sīkumam izpētīta un uz kartēm atzīmēta, un Bonaparts, redzami novājināts, nekā neuzsāka.

Dolgorukovs, viens no visdedzīgākajiem uzbrukuma piekritējiem, tikko bija atgriezies no padomes, noguris, nomocījies, taču rosmes pilns un lepns par izcīnīto uzvaru. Kņazs Andrejs stādīja tam priekšā protežējamo oficieri, bet kņazs Dolgorukovs, pieklājīgi un cieši paspiedis viņam roku, Borisam nekā nesacīja un, acīmredzot nespēdams novaldīties, neizteicis domas, kas viņu šobrīd nodarbināja vairāk par visu, franciski uzrunāja kņazu Andreju.

Nu, mans mīļais, tā tik bija kauja, ko mēs izcīnījām! Lai dievs dod, ka nākamā, kas tai sekos, būtu tikpat veiksmīga. Tomēr, mans mīļais, — viņš runāja aprauti un dzīvi, — man jāatzīst sava vaina austriešu un it īpaši Veirotera priekšā. Kāda precizitāte, kāds pamatīgums, kāda apvidus pazīšana, kāda prasme paredzēt visas iespējas, visus apstākļus, visniecīgākos sīkumus! Nē, mans mīļais, izdevīgākus apstākļus par tiem, kādos patlaban atrodamies, ne gudrodams nevar izgudrot. Austriešu noteiktība, apvienota ar krievu drošsirdību, — ko gan jūs vēl gribat?

Tātad uzbrukums ir galīgi nolemts? — Bolkonskis vaicāja.

Un vai zināt, mans mīļais, man šķiet, ka Buona- parte noteikti zaudējis savu latīnismu. Jūs zināt, ka šodien saņemta viņa vēstule ķeizaram? — Dolgorukovs zīmīgi pasmīnēja.

Ak tā! Ko tad viņš raksta? — Bolkonskis jautāja.

Ko viņš var rakstīt? Trādirīdirā un tamlīdzīgi, viss tikai, lai iegūtu laiku. Es jums saku, ka viņš ir mums rokā: droši! Taču visjocīgākais, — viņš teica, pēkšņi labsirdīgi iesmiedamies, — ir tas, ka nekādi nevarējām izgudrot, kā viņam adresēt atbildi. Ja jau ne konsulam, tad, pats par sevi saprotams, arī ne ķeizaram, bet, manuprāt, ģenerālim Buonapartem.

Bet neatzīt par ķeizaru ir tomēr kas cits nekā saukt par ģenerāli Buonaparti, — Bolkonskis iebilda.

Tur jau ir tas joks, — smiedamies un viņu pārtraukdams, aši bēra Dolgorukovs. — Jūs pazīstat Biļibinu, tas ir ļoti gudrs vīrs, viņš ieteica adresēt «uzurpatoram un cilvēces ienaidniekam».

Dolgorukovs jautri un skaļi iesmējās.

Un vairāk nekā? — Bolkonskis ieminējās.

Lai nu kā, Biļibins tomēr izdomāja nopietnu titulu adresei. Asprātīgs un gudrs cilvēks …

Kādu tad?

Franču valdības galvam, au chef du gouvernement frangais, — nopietni un ar patiku stāstīja Dolgorukovs. — Labi, vai nav tiesa?

Labi, taču viņam ļoti nepatiks, — Bolkonskis piebilda.

Un kā vēl! Mans brālis viņu pazīst: viņš dažu labu reizi pusdienojis pie tā, pie tagadējā ķeizara, Parīzē un stāstīja man, ka neesot redzējis otra tik izsmalcināta un viltīga diplomāta: ziniet, franču veiklības apvienojums ar itāliešu aktiera spējām! Vai jūs zināt anekdotes par viņu un grāfu Markovu? Vienīgi grāfs Markovs pratis ar viņu apieties. Vai jūs zināt gadījumu ar mutautiņu? Burvīgi!

Un valodīgais Dolgorukovs, vērsdamies drīz pie Borisa, drīz pie kņaza Andreja, pastāstīja, kā Bonaparts, vēlēdamies pārbaudīt mūsu sūtni Markovu, tīšām ļāvis nokrist viņa priekšā mutautiņam un apstājies, lūkodamies uz viņu, jādomā, gaidīdams no Markova pakalpojumu, un kā Markovs tūliņ pat ļāvis nokrist arī savam mutautiņam un pacēlis savējo, nepaceldams Bonaparta mutautiņu.

Charmant — iesaucās Bolkonskis. — Bet redziet, kņaz, esmu atnācis pie jums kā lūdzējs šā jaunā cilvēka dēļ. Redziet…

Taču kņazs Andrejs nepaguva izrunāt līdz galam, kad istabā ienāca adjutants, kas aicināja kņazu Dolgorukovu pie ķeizara.

Ak, cik nepatīkami! — iesaucās Dolgorukovs, ar skubu celdamies un spiezdams roku kņazam Andrejam un Borisam. — Jūs zināt, es ar prieku darīšu visu, kas no manis atkarīgs, ir jūsu, ir šā jaukā jaunā cilvēka labā. — Viņš vēlreiz labsirdīgi, sirsnīgi, mundri un pārgalvīgi paspieda Borisam roku. — Taču jūs redzat… līdz citai reizei!

Borisu satrauca domas par šo tuvumu augstākajai varai, kādā viņš patlaban jutās. Šeit viņš apzinājās esam saskarē ar tiem dzinējspēkiem, kas virzīja visas milzīgās masas, kuru sīka, padevīga un niecīga daļiņa viņš jutās savā pulkā. Viņi izgāja kņazam Dolgorukovam nopakaļ gaitenī un redzēja iznākam (pa ķeizara istabas durvīm, pa kurām gāja iekšā Dolgorukovs) pamaza auguma cilvēku civilā uzvalkā, ar gudru seju un krasi izteiktu, uz priekšu izvirzītu žokļa līniju, kas, nebojādama viņa seju, piešķīra tai sevišķi dzīvu un manīgu izteiksmi. Šis nelielais cilvēks pamāja Dolgorukovam kā savējam un ar vērīgu, dzedru skatienu ņēmās pētīt kņazu Andreju, iedams taisni tam virsū un, redzams, gaidīdams, lai kņazs Andrejs sveicina viņu vai arī griež ceļu. Kņazs Andrejs nedarīja ne vienu, ne otru; viņa sejā pavīdēja niknums, un jaunais cilvēks novērsies aizgāja pa gaiteņa malu.

Kas tas tāds? — Boriss jautāja.

Tas ir viens no visievērojamākajiem, bet man ārkārtīgi nepatīkamiem cilvēkiem. Tas ir ārlietu ministrs kņazs Ādams Cartorižskis.

Redziet, šie cilvēki, — Bolkonskis teica ar nopūtu, ko nespēja apspiest, kamēr viņi gāja ārā no pils, — šie ir tie cilvēki, kas lemj tautu likteņus.

Otrā dienā karapulki devās pārgājienā, un Boriss līdz pašai Austerlicas kaujai nepaguva aiziet ne pie Bolkonska, ne pie Dolgorukova un pagaidām palika vēl Izmailas pulkā.

Sešpadsmitā novembra rītausmā Deņisova eskadrons, kurā kalpoja Nikolajs Rostovs un kurš ietilpa kņaza Bagrationa nodaļā, atstāja naktsmītnes un, kā mēdza teikt, devās operācijā, un, nogājis kādu versti nopakaļ citām kolonnām, tika apturēts uz lielceļa. Rostovs redzēja, kā viņam garām uz priekšu dodas kazaki, pirmais un otrais huzāru eskadrons, kājnieku bataljoni ar artilēriju un aizjāj ģenerāļi Bagrations un Dolgorukovs ar adjutantiem. Visas bailes, ko viņš tāpat kā agrāk izjuta pirms kaujas, visa iekšējā cīņa, ar kuru viņš lūkoja šīs bailes pārvarēt, visi viņa sapņi par to, ka viņš kā īsts huzārs parādīs sevi šai kaujā, — tas viss izgaisa vējā. Viņu eskadronu atstāja rezervē, un Nikolajs Rostovs, gara laika un skumju mākts, šo dienu nonīka. Ap deviņiem no rīta viņš izdzirda priekšā šāvienus, «urā» kliedzienus, redzēja vedam atpakaļ ievainotos (to nebija daudz) un pēdīgi redzēja, kā kazaku simta vidū aizved garām veselu nodaļu franču kavalēristu. Acīmredzot kauja bija beigusies, un acīmredzot tā bijusi neliela, taču veiksmīga. Zaldāti un oficieri, kas nāca atpakaļ, stāstīja par spožu uzvaru, kurā ieņemta Višavas pilsēta un sagūstīts vesels franču eskadrons. Pēc stipras nakts salnas diena bija skaidra, saulaina, un rudens dienas līksmais mirdzums sakrita ar uzvaras vēsti, ko pauda ne vien tās dalībnieku nostāsti, bet ari zaldātu, oficieru, ģenerāļu un adjutantu priecīgās sejas, tiem dodoties turp un atpakaļ Rostovam garām. Un Nikolajam, kas kaujas gaidās veltīgi bija pārcietis visas bailes un visu šo līksmo dienu nīcis bezdarbībā, jo sāpīgāk smeldza sirds.

Rostov, panāc šurp, iedzersim uz tām bēdām! — sauca Deņisovs, apsēdies ceļa malā pie blašķes un uzkodas.

Oficieri salasījās pūlītī, iekozdami un tērzēdami pie Deņisova ceļa lādītes.

Re, kur vēl vienu ved! — iesaucās kāds oficieris, norādīdams uz sagūstīto franču dragūnu, ko kājārn veda divi kazaki.

Viens no tiem veda pavadā gūsteknim atņemtu staltu un skaistu franču zirgu.

Pārdod zirgu! — Deņisovs uzsauca kazakam.

Esiet tik labi, jūsu labdzimtība .,.

Oficieri piecēlās un apstāja kazakus un sagūstīto francūzi. Franču dragūns bija brašs, jauns puisis, elzasietis, kas runāja franciski ar vācu akcentu. Aizelsies no uztraukuma, sarkanu seju, izdzirdis franču valodu, viņš, vārdus bērdams, sāka runāt ar oficieriem, vērsdamies drīz pie viena, drīz pie otra. Viņš stāstīja, ka viņu nebūtu sagūstījuši, ka viņš neesot vainīgs, ja saņemts gūstā, bet vainīgs esot le caporal, kas viņu sūtījis paķert zirgu segas, ka viņš to brīdinājis, ka krievi ir jau tur. Un ik pēc vārda piebilda: «Mais qu'on ne fasse pas de mal ā mon petit cheval,» [220] — un glaudīja savu zirgu. Varēja redzēt, ka viņš lāgā nesaprot, kur atrodas. Te viņš atvainojās, ka sagūstīts, te, iedomādamies redzam savu priekšniecību, izrādīja savu zaldāta kārtīgumu un rūpes par dienestu. Viņš atnesa mūsu arjergardā mums tik svešā franču karaspēka atmosfēru visa tās svaigumā.

Kazaki atdeva zirgu par diviem dukātiem, un to nopirka Rostovs, kas tagad, saņēmis naudu, bija pats bagātākais no oficieriem.

Mais qu'on ne fasse pas de mal ā mon petit cheval, — elzasietis labsirdīgi atgādināja Rostovam, kad zirgs bija nodots huzāram.

Rostovs smaidīdams apmierināja dragūnu un iedeva viņam mazliet naudas.

Alē, alē! — mudināja kazaks, paraustīdams gūstekni aiz rokas, lai iet tālāk.

Ķeizars! Ķeizars! — pēkšņi atskanēja huzāru barā.

Visi sāka skraidīt, steigties, un Rostovs ieraudzīja aizmugurē pa ceļu tuvojamies vairākus jātniekus ar baltu spalvu pušķiem pie cepurēm. Vienā mirklī visi bija savās vietās un gaidīja.

Rostovs neatcerējās un nejuta, kā bija noskrējis līdz savai vietai un uzlēcis zirgā. Vienā mirklī bija pazudusi viņa nožēla par to, ka nav varējis piedalīties kaujā, viņa darbdienīgā noskaņa apnikušu cilvēku vidu, vienā mirklī bija izgaisusi jebkura doma par sevi pašu; viņu visu pārņēma laimes izjūta, ko izraisīja ķeizara tuvums. Ar šo tuvumu vien viņš jutās atalgots par zaudēto dienu. Viņš bija laimīgs kā mīlētājs tuvas satikšanās gaidās. Nedrīkstēdams ierindā skatīties apkārt un neatskatīdamies, viņš ar jūsmas pilnu nojausmu juta viņa tuvošanos. Un viņš to juta ne tikvien no aizvien skaidrāk sadzirdamās zirgu pakavu dipoņas, bet juta to tāpēc, ka līdz ar šo tuvošanos viss ap viņu kļuva gaišāks, līksmāks, nozīmīgāks un svinīgāks. Aizvien tuvāk un tuvāk Rostovam nāca šī saule, kaisīdama ap sevi rāmas un majestātiskas gaismas starus, un, lūk, viņš jau jūt sevi šo staru apņemtu, dzird viņa balsi — šo laipno, mierīgo, cēli svinīgo un reizē tik vienkāršo balsi. Kā jau tam pēc Rostova nojautas vajadzēja būt, iestājās nāves klusums, un šai klusumā atskanēja ķeizara balss.

Les huzards de Pavlograd? [221] — viņš jautāja.

Le rēserve, sire! [222] — atbildēja kāda balss, tik cilvēciska pēc tās pārcilvēciskās, kas bija teikusi: «Les huzards de Pavlograd?»

Ķeizars piejāja līdzās Rostovam un apturēja zirgu. Aleksandra seja bija vēl skaistāka nekā aizvakar skatē. Tā laistījās tādā līksmē un jauneklībā, tik nevainīgā jauneklībā, ka atgādināja četrpadsmit gadus veca zēna draiskulību un reizē ar to bija arī majestātiska ķeizara seja. Aplūkojot eskadronu, ķeizara acis nejauši sastapās ar Rostova acīm un pakavējās pie tām ne ilgāk par pāris sekundēm. Vai ķeizars saprata, kas notika Rostova dvēselē (Rostovam likās, ka tas visu sapratis), bet sekundes divas viņš ar savām gaiši zilajām acīm vērās Rostovam sejā. (Maigi un rāmi lija gaisma no šīm acīm.) Tad pēkšņi viņš sarauca uzacis, ar krasu kreisās kājas kustību iecirta zirgam un auļos devās uz priekšu.

Jaunais ķeizars nevarēja pārvarēt vēlēšanos būt klāt kaujā un, nevērodams visas galma ļaužu ierunas, pulksten divpadsmitos, atstājis trešo kolonnu, pie kuras bija turējies, auļoja uz avangardu. Viņš vēl nebija nokļuvis līdz huzāriem, kad daži adjutanti saņēma viņu ar vēsti par laimīgu kaujas iznākumu.

Kauja, kurā nebija noticis nekas vairāk kā sagūstīts viens franču eskadrons, tika iztēlota kā spoža uzvara pār frančiem, un tāpēc ķeizars un visa armija, sevišķi tikmēr, kamēr kaujas laukā vēl nebija izklīduši pulvera dūmi, ticēja, ka franči uzvarēti un atkāpjas pret savu gribu. Dažas minūtes pēc tam, kad ķeizars bija aizjājis garām, pavlogradiešu divizionu prasīja izvirzīt uz priekšu. Pašā

Višavā, mazā vācu pilsētiņā, Rostovs vēlreiz ieraudzīja ķeizaru. Pilsētas laukumā, kur pirms ķeizara ierašanās bija notikusi diezgan spēcīga apšaudīšanās, gulēja daži kritušie un ievainotie, kurus vēl nebija paspējuši aizvākt. Ķeizars, militāro un civilpersonu svītas ielenkts, jāja uz rudas, anglizētas ķēves, jau uz citas nekā skatē, un, uz sāniem noliecies, ar graciozu žestu turēdams pie acs zelta lorneti, aplūkoja caur to zaldātu, kas gulēja uz mutes, bez ķiveres, asiņainu galvu. Ievainotais zaldāts bija tik netīrs, rupjš un riebīgs, ka Rostovu aizvainoja tā tuvums ķeizaram. Rostovs redzēja, kā nodrebēja ķeizara mazliet sakumpušie pleci, it kā tiem būtu pārskrējusi salta dvesma, kā viņa kreisā kāja sāka ar piesi krampjaini dauzīt zirga sānus un kā iedīdītais zirgs vienaldzīgi skatījās apkārt un nekustējās ne no vietas. No zirga nokāpušais adjutants satvēra zaldātu un pūlējās to noguldīt uz pagādātajām nestuvēm. Zaldats ievaidējās.

Lēnāk, lēnāk, vai tad nevar lēnāk? — ķeizars noteica, acīm redzami ciezdams vairāk nekā mirstošais zaldāts, un jāja projām.

Rostovs redzēja asaras ķeizara acīs un dzirdēja, kā viņš aizjādams franciski teica Cartorižskim:

Cik šausmīgs gan ir karš, cik šausmīgs! Quclle ter- rible chose que la guerre!

Avangarda karapulki novietojās šaipus Višavas, pretī ienaidnieka ķēdei, kas pie mazakās apšaudīšanās visu dienu kāpās atpakaļ, atstājot mums savas pozīcijas. Avangardam izteica ķeizara atzinību, apsolīja apbalvojumus un zaldātiem izsniedza divkāršu degvīna devu. Vēl jautrāk nekā pagājušajā naktī sprēgāja nometņu ugunskuri un skanēja zaldātu dziesmas. Deņisovs šonakt svinēja savu paaugstināšanu par majoru, un Rostovs, jau krietni ieskurbis, dzīru beigās ierosināja tostu uz ķeizara veselību, taču ne «uz kunga un ķeizara veselību, kā mēdz uzsaukt oficiālos mielastos,» viņš teica, «bet uz valdnieka, labā, apburošā un diženā cilvēka veselību; dzersim uz viņa veselību un drošu uzvaru pār frančiem!».

Ja mēs agrāk kāvāmies un nepalaidām frančus bez pēriena kā pie Šēngrābenas, kas tad gan būs tagad, kad viņš ir priekšgalā? Mēs visi mirsim, ar prieku mirsim par viņu. Vai ne tā, kungi? Varbūt es runāju, ko nevajag, esmu daudz dzēris; taču es tā jūtu un jūs arī. Uz Aleksandra Pirmā veselību! Urā!

Urā! — skanēja sajūsminātas oficieru balsis.

Un vecais rotmistrs Kirstens kliedza tikpat sajūsmināti un ne mazāk sirsnīgi kā Rostovs ar saviem divdesmit gadiem.

Kad oficieri bija iztukšojuši un sasituši glāzes, Kirstens pielēja citas un vienos kreklos un jātnieka biksēs, ar glāzi rokā tuvojās zaldātu ugunskuriem un majestātiskā pozā, roku augšup paslējis, ar savām garajām, sirmajām ūsām, baltajām krūtīm, ko atsedza vajā pavēries krekls, apstājās ugunskura gaismā.

Zēni, uz kunga un ķeizara veselību, uz uzvaru pār ienaidnieku, urā! — viņš iesaucās savā brašajā, vecišķajā huzāra baritonā.

Huzāri sadrūzmējās kopā un vienprātīgi atbildēja ar skaļu kliedzienu.

Vēlu naktī, kad visi bija izklīduši, Deņisovs ar savu strupo roku papurināja savu mīluli Rostovu aiz pleca.

Nūjā, karā nav kāmī iemīlēties, šis ņēmis un iemīlējies carā, — viņš noteica.

Deņisov, ar to tu nejoko, — Rostovs iesaucās, — tās ir tik cēlas, tik skaistas jūtas, tik …

Ticu, ticu, draudziņ, un atzīstu, un pievienojos…

Nē, tu nesaproti!

Un Rostovs piecēlās un devās klaiņot starp ugunskuriem, sapņodams par to, kāda laime būtu mirt, ne jau glābjot viņa dzīvību (par to viņš neuzdrīkstējās pat sapņot), bet vienkārši nomirt ķeizara acu priekšā. Viņš patiešām bija iemīlējies carā un krievu ieroču slavā, un nākamā triumfa cerībā. Un viņš jau nebija vienīgais, kas pārdzīvoja šīs jūtas tais neaizmirstamajās dienās pirms Austerlicas kaujas; deviņas desmitdaļas no krievu armijas vīriem, kaut arī mazāk jūsmīgi, tolaik bija iemīlējušies savā carā un krievu ieroču slavā.

XI

Nākamajā dienā ķeizars apstājās Višavā. Pie viņa vairākkārt izsauca galma ārstu Viljē. Galvenajā mītnē un tuvākajās karaspēka daļās izplatījās ziņa, ka ķeizars esot savārdzis. Kā stāstīja tuvu stāvošas personas, viņš nekā neēdot un šonakt esot slikti gulējis. Šā savārguma cēlonis bija stiprais iespaids, ko ķeizara jūtīgajā dvēselē atstājuši ievainotie un kritušie.

novembra rītausmā no priekšposteņiem uz Višavu atveda franču oficieri, kas bija ieradies ar parlamentāra flagu, pieprasīdams satikšanos ar krievu ķeizaru. Šis oficieris bija Savarī. Ķeizars tikko bija iemidzis, tāpēc oficierim vajadzēja gaidīt. Pusdienā viņu ielaida pie ķeizara, un pēc pusstundas viņš kopā ar kņazu Dolgorukovu jāja uz franču armijas priekšposteņiem.

Kā dzirdēja runājam, Savarī bija sūtīts ar priekšlikumu ķeizaram Aleksandram satikties ar Napoleonu. Par prieku un lepnumu visai armijai personīgu satikšanos noraidīja un ķeizara vietā francūzim Savarī lidzi aizsūtīja kņazu Dolgorukovu, kas bija uzvarējis kaujā pie Višavas, pilnvarojot viņu sarunām ar Napoleonu, ja šo sarunu nolūks būtu nopietna miera griba, kam gan neviens neticēja.

Pret vakaru Dolgorukovs atgriezās, iegāja tieši pie ķeizara un ilgi palika ar viņu vienatnē.

un 19. novembrī karapulki pavirzījās vēl par diviem pārgājieniem uz priekšu, un ienaidnieka priekšposteņi pēc īsas apšaudīšanās atkāpās. 19. novembrī ap pusdienu armijas augstākajās sfērās sākās stipra, satraukta un rosīga kustība, kas turpinājās līdz nākamās dienas, 20. novembra, rītam, kad notika neaizmirstamā Austerlicas kauja.

Līdz 19. novembra pusdienai kustība, dzīvas sarunas, skraidīšana, rīkojumi adjutantiem aprobežojās tikai ar ķeizara galveno mītni vien, šās pašas dienas pēcpusdienā kustība pārsviedās uz Kutuzova galveno mītni un kolonnu priekšnieku štābiem. Vakarā adjutanti šo kustību izplatīja uz visām armijas malām un daļām, un naktī no 19. uz 20. visa astoņdesmit tūkstošu vīru lielā sabiedroto karaspēka masa cēlās no naktsmītnēm, iedunējās čalā un saviļņojās, un sakustējās kā deviņu verstu garš milzu audekls.

Koncentrētā kustība, kas no rīta bija sākusies ķeizaru galvenajā mītnē un devusi ierosmi visai tālākajai kustībai, atgādināja pirmo centrālā riteņa kustību liela torņa pulksteņa mehānismā. Lēni iekustējās viens ritenis, pagriezās otrs, trešais, un aizvien ātrāk un ātrāk sāka griezties riteņi, bloki, zobrati, sāka spēlēt kuranti, lēkāt figūras, un vienmērīgā ritumā sāka virzīties rādītāji, atzīmēdami kustības rezultātu.

Tāpat kā pulksteņa mehānismā, arī kara mehānismā reiz uzsāktā kustība tikpat neapturami rit līdz pēdējam rezultātam un tikpat vienaldzīgi nekustīgas līdz pat kustības pārraidījuma mirklim paliek tās mehānisma dajas, ko ierosme vēl nav skārusi. Uz asīm švīkst riteņi, zobu zobā ķerdamies, strauji griezdamies, šņāc bloki, bet blakus ritenis vēl tikpat mierīgs un nekustīgs, it kā gatavs simtiem gadu nostāvēt šai nekustīgumā; taču pienāk mirklis, kad to aizķer svira, un, padodamies kustībai, ritenis pagriezdamies nokrakšķ un iekļaujas kopējā darbībā, kuras rezultāts un mērķis tam nav saprotams.

Gluži kā pulkstenī dažādu neskaitāmo riteņu un bloku sarežģītā kustība liek tikai gausi un vienmērīgi kustēties rādītājam, kas iezīmē laiku, tā arī visu šo simt sešdesmit tūkstošu krievu un franču sarežģīto cilvēcisko kustību rezultāts — visu šo cilvēku kaislību, vēlēšanos, nožēlu, pazemojumu, ciešanu, lepnuma, baiļu un jūsmas uzliesmojumu rezultāts bija tikai Austerlicas kaujas, tā dēvētās triju ķeizaru kaujas zaudējums, proti, gausa pasaules vēstures rādītāja kustība pa cilvēces vēstures ciparnīcu.

Kņazs Andrejs todien dežurēja un nepārtraukti atradās pie virspavēlnieka.

Ap pulksten sešiem vakarā Kutuzovs ieradās ķeizara galvenajā mītnē un, neilgi pakavējies pie ķeizara, iegāja pie oberliofmaršala grāfa Tolstoja.

Bolkonskis izmantoja šo laiku, lai iegrieztos pie Dolgo- rukova un uzzinātu sīkāk par gaidāmo kauju. Kņazs Andrejs juta, ka Kutuzovs par kaut ko satraukts un neapmierināts un ka galvenajā mītnē ir nemierā ar viņu, un ka visas personas ķeizara galvenajā mītnē izturas pret viņu tā, it kā zinātu kaut ko tādu, ko citi nezina; un tāpēc kņazam Andrejam gribējās aprunāties ar Dolgorukovu.

Nu, sveiki, mon cher, — teica Dolgorukovs, dzerdams tēju ar Biļibinu. — Rīt svētki. Ko jūsu vecais? Nelāgā omā?

Neteikšu, ka nelāgā omā, bet viņam, šķiet, gribētos, lai villu uzklausa.

Viņu jau uzklausīja kara padomē un klausīsies atkal, kad viņš runās prātīgi; bet vilcināties un nez ko gaidīt tagad, kad Bonaparts vairāk par visu baidās ģe- nerālkaujas, — nav iespējams.

Bet jūs taču viņu redzējāt? — kņazs Andrejs iejautājās. — Nu, ko domā Bonaparts? Kādu iespaidu viņš jums atstāja?

Jā gan, redzēju un pārliecinājos, ka viņš baidās ģenerālkaujas vairāk par visu pasaulē, — Dolgorukovs atkārtoja, acīm redzami piešķirdams lielu nozīmi šim vispārējam secinājumam, ko bija guvis no tikšanās ar Napoleonu. — Ja viņš nebaidītos no kaujas, tad kālab gan viņam būtu vajadzējis pieprasīt šo tikšanos, vest sarunas un, galvenais, atkāpties, kaut gan atkāpšanās pilnīgi runā pretim visai viņa karošanas metodei? Ticiet man: viņš baidās, baidās no ģenerālkaujas, viņa stunda ir situsi. To es jums saku.

Bet pastāstiet jel, — kāds viņš ir? — kņazs Andrejs vēlreiz jautāja.

Tas ir cilvēks pelēkos svārkos, ļoti vēlas, lai to uzrunā «jūsu majestāte», taču sev par sarūgtinājumu nesagaidīja no manis nekādu titulu. Lūk, kas viņš par cilvēku, un vairāk nekas, — Dolgorukovs atbildēja, smaidot paraudzīdamies uz Biļibinu.

Kaut arī es visai cienu veco Kutuzovu, — viņš turpināja, — tā tik nu vēl trūka, lai mēs gaidītu nez ko un dotu Napoleonam izdevību aiziet vai mūs pievilt, kamēr tagad viņš droši ir mūsu rokās. Nē, nevajag aizmirst Suvorovu un viņa principu: neļaut, lai tev uzbrūk, bet uzbrukt pašam. Ticiet man, karā bieži vien jauno enerģija rāda pareizāku ceļu nekā visa veco kunktatoru pieredze.

Bet kādās pozīcijās tad mēs viņam uzbruksim? Es šodien biju priekšposteņos, un nevar izšķirt, kur īsti viņš stāv ar saviem galvenajiem spēkiem, — kņazs Andrejs iebilda.

Viņam gribējās izklāstīt Dolgorukovam savu paša izstrādāto triecienuzbrukuma plānu.

Ak, tas ir gluži vienalga, — Dolgorukovs strauji ierunājās, pieceldamies un izklādams karti uz galda. — Visi gadījumi ir paredzēti: ja viņš stāv pie Brinnas …

Un kņazs Dolgorukovs ātri un neskaidri izstāstīja Vei- rotera flangu kustības plānu.

Kņazs Andrejs ņēmās iebilst un pierādīt savu plānu, kas varēja būt tikpat labs kā Veirotera plāns, tikai ar to trūkumu, ka Veirotera plāns jau bija pieņemts. Līdzko kņazs Andrejs sāka pierādīt tā neizdevīgumu un savējā priekšrocības, kņazs Dolgorukovs viņā vairs neklausījās un izklaidīgi raudzījās ne vairs uz karti, bet kņazam Andrejam sejā.

Starp citu, pie Kutuzova šodien būs kara padome: tur jūs varat visu to izteikt, — Dolgorukovs sacīja.

*— To es arī darīšu, — kņazs Andrejs pateica, atiedams no kartes.

Un par ko gan jūs raizējaties, kungi? — iejaucās Biļibins, līdz šim ar jautru smīnu klausījies viņu sarunā un tagad, redzams, nolēmis pajokot. — Vai nu rīt būs uzvara, vai sakāve, krievu ieroču slava ir nodrošināta. Atskaitot jūsu Kutuzovu, neviens kolonnas priekšnieks nav krievs. Priekšnieki: Herr General Wimpfen, le compte de Langeron, le prince de Lichtenstein, le prince de Ho- henloe et enfin Prsch … prsh… et ainsi de saite, comme tous les noms polonais

Taisez vous, mauvaise langue, [223] — apsauca dolgorukovs. — Nav tiesa, tagad ir jau divi krievi: Milorado- vičs un Doliturovs, un būtu vēl trešais, grāfs Arakčejevs, bet tam ir vāji nervi.

Bet nu Mihails Ilarionovičs, šķiet, jau būs iznācis,— teica kņazs Andrejs. — Vēlu jums, kungi, laimi un veiksmi, — viņš piebilda un, paspiedis Dolgorukovam un Bi- ļibinam roku, izgāja.

Atgriezies mājās, kņazs Andrejs nevarēja nociesties, neapjautājies Kutuzovam, kas klusu ciezdams sēdēja viņam līdzās, ko tas domā par rītdienas kauju.

Kutuzovs stingri pavērās savā adjutantā un, brītiņu vilcinājies, atbildēja:

Es domāju, ka mēs kauju zaudēsim, un tā arī pateicu grāfam Tolstojam, un lūdzu viņu darīt to zināmu ķeizaram. Un kā tu domā, ko viņš man atbildēja? Eh, mon cher gēnēral, je me mēle de riz et des cotelettes, mēlez vous des af jāir es de la guerre, [224] Jā… Re, ko man atbildēja!

Ap pulksten desmitiem vakarā Veiroters ar saviem plāniem aizbrauca uz Kutuzova mītni, kur arī bija nolikta kara padome. Visi kolonnu priekšnieki bija uzaicināti pie virspavēlnieka, un, izņemot kņazu Bagrationu, kas bija atteicies ierasties, visi noteiktajā stundā bija klāt.

Veiroters, gaidāmās kaujas pilntiesīgs rīkotājs, ar savu rosīgumu un steigu bija krass pretstats īdzīgajam un miegainajam Kutuzovam, kas nelabprāt tēloja kara padomes priekšsēdētāja un vadītāja lomu. Veiroters acīmredzot jau jutās esam neapturamās kustības priekšgalā. Viņš bija kā iejūgts zirgs, kas ar vezumu sācis skriet no kalna lejā. Vai viņš vilka vai viņu dzina, — to viņš nezināja; taču viņš brāzās ar visu iespējamo ātrumu, un viņam vairs nebija laika pārlikt, kurp šis skrējiens novedīs. Veiroters šovakar bija divreiz devies pats savām acīm aplūkot ienaidnieka līniju, divreiz bijis pie ķeizariem — krievu un austriešu — ar ziņojumiem un paskaidrojumiem un atkal savā kancelejā, kur diktēja vācu dispozīciju. Tagad nu viņš nomocījies ieradās pie Kutuzova.

Viņš acīmredzot bija tik nodarbināts, ka aizmirsa pat cieņu pret virspavēlnieku: viņš to atkārtoti pārtrauca, runāja ātri, neskaidri, neskatīdamies sarunu biedram sejā, neatbildēdams uz viņam uzdotajiem jautājumiem, bija nošķiests dubļiem un izskatījās nožēlojams, nomocījies, apjucis un reizē ar to pašapzinīgs un lepns.

Kutuzovs bija apmeties nelielā muižnieku pilī netālu no Ostralicas. Lielajā, par virspavēlnieka kabinetu pārvērstajā viesistabā bija sapulcējušies: Kutuzovs pats, Veiroters un kara padomes locekļi. Viņi dzēra tēju. Gaidīja tikai kņazu Bagrationu, lai sāktu kara padomi. Ap pulksten astoņiem atjāja kņaza Bagrationa raitnieks ar vēsti, ka kņazs nevarot ierasties. Kņazs Andrejs ienāca paziņot to virspavēlniekam un, izmantodams Kutuzova agrāk doto atļauju būt klāt kara padomē, palika istabā.

— Tā kā kņaza Bagrationa nebūs, tad varam sākt, — sacīja Veiroters, ar skubu pieceldamies no savas vietas un tuvodamies galdam, uz kura bija izklāta milzīga Brinnas apkārtnes karte.

Kutuzovs atpogātā mundierī, pār kura apkakli vaļīgi vēlās viņa ļumīgais kakls, sēdēja Voltēra krēslā, simetriski salicis tuklās, vecišķās rokas uz krēsla elkoņu balstiem, un gandrīz gulēja. Ieskanoties Veirotera balsij, viņš ar pūlēm atvēra savu vienīgo aci.

—- Jā, jā, lūdzu, jau tā ir vēls, — viņš noteica un, pa- mājis ar galvu, atkal to nokāra un aizvēra acis.

Ja no sākuma padomes locekļi domāja, ka Kutuzovs izliekas aizmidzis, tad skaņas, kas plūda no viņa deguna turpmākās lasīšanas laikā, pierādīja, ka šobrīd virspavēlniekam bija kas svarīgāks nekā vēlēšanās izrādīt savu nicināšanu dispozīcijai vai kam citam: bija neatvairāmi apmierināma cilvēciska vajadzība — miegs. Viņš patiešām gulēja. Veiroters ar tādu kustību kā cilvēks, kas pārāk aizņemts, lai zaudētu kaut mirkli laika, pavērās Ku- tuzovā un, pārliecinājies, ka tas guļ, paņēma papīru Un skaļā, vienmuļā balsī sāka lasīt nākamās kaujas dispozīciju ar šādu virsrakstu, ko arī nolasīja:

«Dispozīcija triecienuzbrukumam ienaidnieka pozīcijai aiz Kobeļņicas un Sokoļņicas 1805. gada 20. novembrī.»

Dispozīcija bija ļoti sarežģīta un grūta. Dispozīcijas oriģinālā stāvēja rakstīts:

Da der Feind mii seinem linken Fluegel an die mit Wald bedecklen Berge leiint und sich mit seinem rechten Fluegel laengs Kobelnilz und Sokolnitz hinter die dort befihd- lichen Teiche zieht, wir im Gegenlheil mit unserem linken Fluegel seinen rechten sehr debordiren, so ist es vortheil- haft letzteren Fluegel des Feindes zu attakiren, besonders wenn wir die Doerfer Sokolnitz und Kobelnitz im Besitze haben, wodurch wir dem Feind zugleich in die Flanke ļcillen und ihn auf der Flaeche zwischen Schlapanitz und dem Thuerassa-Walde verfolgen koennen, indēm wir dem Defileen von Schlapanitz und Bellowilz ausweichen, wel- che die feindliche Front clecken. Zu diesem Endzwecke ist es noethig … Die erste Kolonne marsehirt… die zweile Kolonne marsehirt… die dritte Kolonne marsehirt…! [1] Tā kā ienaidnieks ar savu kreiso spārnu balstās mežiem klātos kalnos, bet ar labo spārnu stiepjas gar Kobeļņicu un Sokoļgicu aiz tur esošajiem dīķiem, mums turpretim mūsu kreisais spārns ir spēcīgāks par viņa labo, tad mums ir izdevīgi uzbrukt šim ienaidnieka pēdējam spārnam, sevišķi, ja mēs ieņemsim Sokoļņicas un Kobeļņicas ciemu, gūdami iespēju uzbrukt ienaidnieka flangam un vajāt to līdzenumā starp Šlapanicu un Tirasas mežu, reizē vairoties noutt., — Veiroters lasīja. Ģenerāļi, kā likās, nelabprāt klausījās grūto dispozīciju. Ģenerālis Bukshevdens, liela

auguma gaišmatis, stāvēja, atbalstījies ar muguru pret sienu, un, stingu skatienu raudzīdamies degošajā svecē, šķiet, neklausījās un pat negribēja, lai domātu, ka viņš klausās. Taisni pretī Veiroteram, pievērsis tam savas spožās, atklātās acis, kareiviskā pozā, rokas ar ārup izliektiem elkoņiem uz ceļiem atbalstījis, sēdēja sārtais Milora- dovičs ar augšup paslietām ūsām un uzrautiem pleciem. Viņš stūrgalvīgi klusēja, raudzīdamies Veiroteram sejā, un novērsa no viņa acis tikai tad, kad austriešu štāba priekšnieks apklusa. Tad Miloradovičs zīmīgi atskatījās uz citiem ģenerāļiem. Taču no šā zīmīgā skatiena nevarēja noskārst, vai viņš piekrīt dispozīcijai vai nepiekrīt, vai ir ar to apmierināts vai nav. Vistuvāk Veiroteram sēdēja grāfs Lanžerons un ar smalku smīnu, kas neapdzisa viņa dienvidfrancūža sejā visu lasīšanas laiku, vēroja savus tievos pirkstus, kas, aiz stūriem turēdami, veikli virpināja ar ģīmetni rotātu zelta tabakdozi. Kāda visgarākā perioda vidū viņš apturēja tabakdozes griešanos, pacēla galvu un ar nepatīkamu pieklājības vaibstu uz pašiem smalko lūpu galiņiem pārtrauca Veiroteru un gribēja ko teikt; bet austriešu ģenerālis, lasīšanu nepārtraukdams, dusmīgi sarauca uzacis un sāka vēcināties ar elkoņiem, it kā klusinādams: vēlāk jūs man pateiksiet savas domas, tagad esiet tik laipns, skatieties uz karti un klausieties. Lanžerons pacēla acis uz augšu, ar neizpratnes izteiksmi paskatījās uz Miloradoviču, it kā meklēdams izskaidrojumu, taču, sastapis Miloradoviča zīmīgo skatienu, kas nekā neizteica, skumji nodūra acis un atkal atsāka virpi- nāt tabakdozi.

— Une lecon de geographie — viņš noteica it kā pie sevis, taču pietiekami skaļi, lai viņu sadzirdētu.

Pržebiševskis, godbijīgā, tomēr pašcieņas pilnā pieklājībā ar roku pieliecis ausi pret Veiroteru, izskatījās kā pats uzmanības iemiesojums. Augumā sīkais Dohturovs Sēdēja tieši pretim Veiroteram ar centīgu un kautru izskaiti un, noliecies pār izplāto karti, apzinīgi pētīja dispozīciju un viņam svešo apvidu. Viņš vairākkārt lūdza defilē starp Slapanicu un Belovicu, kas sedz ienaidnieka fronti.

šim nolūkam nepieciešams… Pirmā kolonna maršē.,, otrā kolonna maršē … trešā kolonna maršē.,. 1 Ģeogrāfijas stunda.

Veiroteru atkārtot vārdus, ko nebija lāgā sadzirdējis, un grūtos ciemu nosaukumus. Veiroters izpildīja viņa vēlēšanos, un Dohturovs pierakstīja.

Kad lasīšana, ilgusi vairāk par stundu, bija pabeigta, Lanžerons, atkal apturējis tabakdozi un neraudzīdamies ne uz Veiroteru, ne arī atsevišķi uz kādu citu, sāka runāt par to, cik grūti realizējama šāda dispozīcija, kas paredz, ka ienaidnieka stāvoklis mums zināms, kamēr mēs šo stāvokli varam ari nezināt, jo ienaidnieks visu laiku pārvietojas. Lanžerona iebildumi bija pamatoti, taču varēja redzēt, ka šo iebildumu mērķis bija galvenokārt vēlēšanās likt sajust ģenerālim Veiroteram, kas tiem tik pašapzinīgi kā skolēniem bija lasījis savu dispozīciju, ka viņam nav vis darīšana tikai ar muļķiem vien, bet gan ar cilvēkiem, kas arī viņu var pamācīt kara mākslā. Kad Veirotera vienmuļā balss bija apklususi, Kutuzovs atvēra acis kā dzirnavnieks, kas pamostas, aprimstot dzirnavu ratu midzinošajai rūkoņai, ieklausījās, ko runāja Lanžerons, un, it kā teikdams: «Un jūs vēl aizvien par tām pašām muļķībām!» — steigšus aizvēra acis un vēl zemāk nokāra galvu.

Cenzdamies cik iespējams dzēlīgāk aizskart Veiroteru viņa militārā autora patmīlībā, Lanžerons ņēmās pierādīt, ka Bonaparte viegli var uzbrukt pats un nevis ļaut, lai tam uzbruktu, un ar to padarīt visu šo dispozīciju par pilnīgi veltīgu. Veiroters uz visiem iebildumiem atsaucās ar stingru, nicīgu smīnu, ko acīmredzot bija jau iepriekš sagatavojis jebkuram iebildumam neatkarīgi no tā, ko v\, am sacīs.

Ja viņš varētu mums uzbrukt, tad šodien būtu to darījis, — tas sacīja.

Jūs tātad domājat, ka viņš ir bezspēcīgs? — Lanžerons pētīja.

Viņam ir daudz ja četrdesmit tūkstošu karaspēka, — Veiroters atbildēja ar tādu smaidu kā ārsts, kuram nieka feldšerītis grib norādīt ārstēšanas līdzekļus.

Tādā gadījumā viņš iet pretim savam postam, gaidīdams mūsu uzbrukumu, — ar smalku, ironisku smīnu noteica Lanžerons un, apstiprinājumu meklēdams, atkal atskatījās uz tuvumā sēdošo Miloradoviču.

Taču Miloradovičs acīmredzot šinī mirklī vismazāk domāja par to, par ko strīdējās ģenerāļi.

Ma foi,1 — viņš teica, — rīt visu redzēsim kaujas laukā.

Veiroters atkal pasmīnēja, ar šo smīnu pauzdams, ka viņam šķiet smieklīgi un dīvaini saņemt iebildumus no krievu ģenerāļiem un pierādīt to, par ko ne tikvien viņš pats bija cieši pārliecināts, bet par ko bija pārliecinājis ari ķeizarus.

Ienaidnieks ir apdzēsis uguni, un viņu nometnē dzirdams nepārtraukts troksnis, — viņš teica. — Ko tas nozīmē? Vai nu viņš vācas projām, no kā vienīgā mums jābaidās, vai arī pāriet citās pozīcijās (viņš pavīpsnāja). Taču, pat ja viņš būtu ieņēmis pozīciju Tirasā, ar to viņš tikai aiztaupa mums daudz pūļu, un visi rīkojumi līdz visniecīgākajam sīkumam paliek tie paši.

Kā tad tā? … — iejautājās kņazs Andrejs, kas jau sen gaidīja izdevību pateikt savas šaubas.

Kutuzovs uzmodās, smagi noklepojās un pārlaida skatienu ģenerāļiem.

Kungi, dispozīciju rītdienai, pat šodienai (tāpēc ka pulkstenis iet jau uz vieniem) nevar pārgrozīt, — viņš teica. — Jūs to esat dzirdējuši, un mēs visi izpildīsim savu pienākumu. Bet pirms kaujas nekas nav svarīgāk (viņš mirkli klusēja) kā labi izgulēties.

Viņš izlikās, ka grib celties. Ģenerāļi atvadījās un atstāja istabu. Bija jau pāri pusnaktij. Kņazs Andrejs izgāja.

Kara padome, kurā kņazam Andrejam neizdevās izteikt savas domas, kā viņš bija cerējis, atstāja viņam neskaidrības un satrauktības sajūtu. Kam bija taisnība: Dolgorukovam ar Veiroteru vai Kutuzovam ar Lanžeronu un citiem, kas nepiekrita uzbrukuma plāniem, — viņš nezināja. «Bet vai tad tiešām Kutuzovs nevarēja ķeizaram klaji pateikt savas domas? Vai tiešām to nevar darīt citādi? Vai tiešām galma un personisku apsvērumi* dēf jāriskē ar desmitiem tūkstošu un ari ar manu, manu dzīvību?» viņš domāja.

«Jā gan, ļoti var būt, ka rit mani nogalinās,» viņš nodomāja. Un pēkšņi reizē ar šīm domām par nāvi viņa iztēlē uzplūda vesela virkne vissenāko un vissirsnīgāko atmiņu: viņš atcerējās pēdējo atvadīšanos no tēva un

1 — Nudien.

sievas; viņš atcerējās savas mīlas pirmos laikus; atcerējās sievas grūtniecību, un viņam sametās žēl gan sievas, gan sevis, un nervozi atmaigušā un satrauktā noskaņā viņš atstāja istabu, ko apdzīvoja kopā ar Ņesvicki, un sāka staigat mājas priekšā.

Nakts bija miglaina, un cauri miglai noslēpumaini lauzās mēness gaisma. «Jā, rīt, rīt!» viņš domāja. «Rīt varbūt man viss būs beidzies, visu šo atmiņu vairs nebūs, visas šis atmiņas man būs bez jebkādas jēgas. Rīt pat varbūt — pat droši vien rīt, es to nojaušu, — man beidzot vajadzēs pirmoreiz parādīt visu, ko spēju veikt.» Un viņš iztēlojās kauju, tās zaudēšanu, cīņas koncentrēšanos vienā punktā un visu priekšnieku apjukumu. Un te nu pēdīgi viņam paveras tas laimīgais brīdis, tā Tulona, ko viņš tik ilgi gaidījis. Viņš stingri un skaidri izsaka savas domas ir Kutuzovam, ir Veiroteram, ir ķeizariem. Visus pārsteidz viņa pareizie apsvērumi, taču neviens neuzņemas tos izpildīt, un tad nu viņš ņem pulku, divīziju, izkaulē noteikumu, lai neviens nejaucas viņa rīkojumos, un ved savu divīziju uz izšķirošo punktu un viens pats panāk uzvaru. «Bet nave un ciešanas?» kāda cita balss iejautājas. Taču kņazs Andrejs neatbild šai balsij un liek turpināties saviem panākumiem. Nākamās kaujas dispozīciju izstrādā viņš viens pats. Viņš saucas par armijas dežūr- oficieri pie Kutuzova, bet visu dara viens pats. Nākamajā kaujā uzvaru izcīna viņš viens pats. Kutuzovu atceļ, ieceļ viņu … «Nu, bet tad?» atkal runā cita balss. «Bet tad, ja tu jau pirms tam desmitkārt nebūsi ievainots, kritis vai piekrāpts; nu, bet kas tad pēc tam?» — «Nu, bet pēc tam…» pats sev atbild kņazs Andrejs, «es nezinu, kas būs pēc tam, negribu un nevaru zināt; bet, ja es to gribu, gribu slavu, gribu, lai cilvēki par mani zinātu, gribu, lai tie mani mīlētu, tad es taču neesmu vainīgs, ka es to gribu, ka vienīgi to es gribu, vienīgi tam dzīvoju. Jā gan, vienīgi tam! Es nekad nevienam to neteikšu, taču, mans dievs! — ko lai es daru, ja nekā cita nemīlu kā vien slavu, cilvēku mīlestību. Nāve, ievainojumi, ģimenes zaudēšana, nekas mani nebaida! Un, lai cik dārgi, cik mīļi man ir daudzi cilvēki, — tēvs, māsa, sieva — mani visdārgākie cilvēki, lai cik baismīgi un pretdabiski tas liekas, taču es tos visus uz vietas atdotu par mirkli slavas, triumfa pār cilvēkiem, par to, lai mani mīlētu cilvēki, kurus es nepazīstu un nepazīšu, luk, par šo cilvēku mīlestību,» viņš domāja,

Ieklausīdamies čalā Kutuzova pagalmā. Kutuzova pagalmā dzirdēja runājam denščikus, kas kravāja mantas; kāda balss — laikam kučiera, kas ķircināja veco Kutuzova pavāru, ko kņazs Andrejs pazina un ko sauca par Titu, — sacīja: «Tit, ei, Tit!»

Nu, — vecais atsaucās.

Tit, ņem spriguli un sit, — jokupēteris mēļoja.

Tpi, kad tevi tukšā! — atskanēja balss, ko pārmāca denščiku un kalpu skaļie smiekli.

«Un tomēr es mīlu un augstu vērtēju vienīgi triumfu pār viņiem visiem, augstu vērtēju šo noslēpumaino spēku un slavu, kas plīvo, lūk, šepat virs manis šai miglā!»

XII

Rostovs ar vadu šai naktī bija flankētāju ķēdē Bagrationa nodaļas priekšgalā. Viņa huzāri bija pa pāriem izvietoti ķēdē; pats viņš jāja gar šo ķēdes līniju, pūlēdamies atkauties no miega, kas neizturami mācās viru. Viņam aiz muguras milzīgā plašumā izkaisītus varēja redzēt miglā blāvi degam mūsu armijas ugunskurus; priekšā bija miglas pielijuši tumsa. Lai kā Rostovs izmēģinājās ielūkoties šai miglainajā tālē, viņš nekā neredzēja: kaut kas tur atēnojās drīz pelēks, drīz melns, drīz it kā uguntiņas paspīdēja tur, kur vajadzēja atrasties ienaidniekam; drīz viņam šķita, ka tikai $>ašam acīs mirgo. Acis viņam lipa ciet un iztēlē rādījās gan ķeizars, gan Deņisovs, gan Maskavas atmiņas, un viņš atkal steidzās atvērt acis un, zirga mugurā sēdēdams, turpat priekšā redzēja tā galvu un ausis, dažbrīd melnos huzāru stāvus, kad piejāja tiem sešu soļu atstatumā, bet tālē aizvien to pašu miglaino tumsu. «Kāpēc gan ne? Ļoti iespējams,» Rostovs domāja, «ka ķeizars, mani saticis, dos man kādu uzdevumu tāpat kā kuram katram oficierim, teiks: «Aizjāj, uzzini, kas tur ir.» Daudz taču tika stāstīts, ka gluži nejauši viņš tā iepazinis kādu oficieri un paturējis to savā tuvumā. Kā būtu, ja viņš mani ņemtu pie sevis! Ai, kā es viņu apsargātu, kā teiktu viņam visu patiesību, kā atmaskotu tos, kas viņu krāpj!» Un Rostovs, lai jo dzīvi iedomātos savu mīlu un uzticību ķreizaram, iztēlojās viltnieku vai ienaidnieku vācieti, ko viņš ar baudu ne tikvien nogalināja, bet pat sapļaukāja pa vaigiem ķeizara acu priekšā.

Pēkšņi tāls kliedziens atmodināja Rostovu. Viņš nodrebēja un atvēra acis.

«Kur es esmu? Ak, jā, ķēdē; lozungs un parok — dīsele, Olmica. Cik nepatīkami, ka mūsu eskadrons rīt būs rezervē…» viņš nodomāja. «Prasīšos kaujā. Sis varbūt ir vienīgais gadījums redzēt ķeizaru. Jā, nu vairs nav ilgi līdz maiņai. Apjāšu vēlreiz un, tiklīdz atgriezīšos, iešu pie ģenerāļa un palūgšu.» Viņš ierīkojās ērtāk seglos un paskubināja zirgu, lai vēlreiz nojātu gar saviem huzāriem. Viņam šķita, ka kļuvis gaišāks. Kreisajā pusē varēja samanīt lēzenu, apgaismotu nogāzi un iepretim tai melnu pauguru, kas izskatījās stāvs kā mūris. Uz šā paugura vīdēja balts plankums, ko Rostovs nekādi nevarēja izšķirt: vai tas bija mēness apspīdēts klajumiņš mežā vai vēl nenokusis sniegs, vai baltas ēkas? Viņam pat likās, ka pa šo balto plankumu sāk kaut kas kustēties. «Laikam tas ir sniegs, šis plankums; plankums — une tache,» Rostovs domāja. «Te tev nu bija ī ne taš …»

«Nataša, māsa, melnas acis. Na.».taša… (Tad gan brīnīsies, kad es viņai pastāstīšu, ka tiku redzējis ķeizaru!) Natašu… ņem jel tašu…» — «Vairāk uz labo, jūsu labdzimtība, te ir krūmi!» atskanēja kāda huzāra balss, kad Rostovs, miegā laizdamies, jāja tam garām. Rostovs pacēla galvu, kas jau bija noslīgusi zirgam līdz krēpēm, un pieturēja blakus huzāram. Veselīgs bērna miegs neatvairāmi mācās viņam virsū. «Jā, ko tad es īsti domāju? — ka neaizmirstas. Kā runāšu ar ķeizaru? Nē, tas nav tas — tas būs rīt. Jā, jā! Na-tašu, triecienu brašu … triekt — ko gan? Huzārus. Un huzāri un. ūsas arī… Pa Tveras ielu jāja huzārs ar ūsām, es vēl par viņu domāju taisni pret Gurjeva namu … Vecais Gur- jevs… Ai, lāga puisis tas Deņisovs! Jā gan, tas viss ir blēņas. Galvenais tagad, ka ķeizars ir šeit. Kā viņš uz mani skatījās un gribēja ko teikt, bet nedrīkstēja… Nē, tas biju es, kas nedrīkstēja. Ak, tās taču ir blēņas,, galvenais — neaizmirst, ko es tādu vajadzīgu domāju, jā. Natašu … triecienu brašu, jā, jā, jā. Tas ir labi.» Un. viņš atkal uzkrita ar galvu zirgam uz kakla. Pēkšņi viņam likās, ka uz viņu šauj. «Kas? Kas? Kas? … Cērt! Kas? …» Rostovs uztrūcies iesaucās. Tai mirklī, kad viņš atvēra acis, Rostovs izdzirdēja savā priekšā, tur, kur bija ienaidnieks, tūkstošu balsu gari stieptus kliedzienus. Zirgi, viņējais un huzāra, kas atradās līdzās, sāka ausīties no šiem kliedzieniem. Tai vietā, no kurienes plūda kliedzieni, iedegās un nodzisa viena uguntiņa, tad otra, un pa visu frarvou karaspēka līniju uz kalna sāka liesmot ugunis, un kliedzieni pieņēmās aizvien vairāk un vairāk. Rostovs dzirdēja franču valodas skaņas, taču nevarēja izšķirt vārdus. Pārāk daudz balsu dūca. Nu varēja dzirdēt tikai «aaaa!» un «rrr!».

Kas tas ir? Kā tu domā? — Rostovs uzrunāja huzāru, tfcas stāvēja viņarn līdzās. — Tas taču ir ienaidnieka pusē?

Huzārs nekā neatbildēja.

Kas ir, vai tu nedzirdi? — diezgan ilgi gaidījis atbildi, Rostovs vēlreiz vaicāja.

Ta kas viņu lai sazina, jūsu labdzimtība, — huzārs negribīgi atrūca.

Spriežot pēc vietas, jādomā, ka ienaidnieks? — Rostovs atkal atkārtoja.

Var ij būt, ka ir, var ij būt, ka tāpat vien, — huzārs noņurdēja, — nakts laiks. Nu! Ko dīdies! — viņš uzsauca savam zirgam, kas nestāvēja mierā.

Arī Rostova zirgs dīžājās, kārpīja ar kāju sasalušo zemi, atvsījās un tramīgi vēroja ugunis. Kliedzieni kļuva aizvien skaļāki un skaļaki un saplūda kopējā dunā, ko varēja radīt tikai daudzu tūkstošu armija. Ugunis izplatījās aizvien vairāk un vairāk, jādomā, pa visu franču nometni. Rostovam nu vairs nenāca miegs. Līksmās, gaviļu pilnās klaigas ienaidnieka armijā viņu satrauca. «Vive l'empe- reur, iemp>ereur!»x [1] «Lai dzīvo imperators, imperators!»— Rostovs tagad jau skaidri sadzirdēja.

Nav talu, — jādomā, viņpus strauta, — viņš sacīja huzāram sev līdzās.

Huzārs tikai nopūtās, nekā neatbildēdams, un pikti no- kremšjojās. Huzāru rindu pārskanēja pakavu dipoņa, kādam jājot rikšos, un no nakts miglas pēkšņi iznira huzāru umteroficiera stāvs, kas šķita milzīgs kā zilonis.

Jūsu labdzimtība, ģenerāļi! — ziņoja unteroficieris, piejādams klāt Rostovam.

Rostovs, joprojām atskatīdamies uz ugunīm un klaigām, kopā ar unteroficieri devās pretim dažiem jātniekiem, kas tuvojās pa līniju. Viens jāja uz balta zirga. Kņazs Bagrations ar kņazu Dolgorukovu un adjutantiem bija izjājuši palūkoties, ko nozīmē dīvainās ugunis un klaigas ienaidnieka armijā. Rostovs, piejājis pie Bagrationa, raportēja tam un pievienojās adjutantiem, ieklausīdamies, ko runā ģenerāļi.

Ticiet man, — kņazs Dolgorukovs sacīja, vērsdarnies pie Bagrationa, — ka tas nav nekas vairāk kā viltība; viņš ir atkāpies un licis arjergardā aizdedzināt ugunis un taisīt troksni, lai mūs apmānītu.

Diezin vai, — iebilda Bagrations, — es pievakarē redzēju viņus uz tā paugura; ja jau aizvākušies, tad arī no turienes būtu projām. Oficiera kungs, — kņazs Bagrations uzrunāja Rostovu, — vai tur vēl stāv vina flankē- tāji?

Vakara staveja, bet tagad nevaru zināt, jusu gaišība. Ja pavēlēsiet, es aizjāšu kopā ar huzāriem, — Rostovs piedāvājās.

Bagrations apstājās un neatbildēdams miglā raudzīja saskatīt Rostova seju.

Nu labi, papētiet, — viņš teica, brītiņu klusējis.

Klausos!

Rostovs piespieda zirgam piešus, pasauca unteroficieri Fedčenku un vel divus huzārus, lika tiem jāt nopakaļ un laida zirgu rikšos no kalna lejup uz to pusi, kur turpinājās kliedzieni. Rostovam bija gan baigi, gan līksmi jāt vienam pašam ar trim huzāriem turp, šai noslēpumainajā un bīstamajā, miglainajā tālē, kur neviens pirms viņa nebija bijis. Bagrations no kalna sauca viņam nopakaļ, lai nejājot tālāk par strautu, taču Rostovs izlikās viņa vārdus nedzirdam un neapstādamies jāja aizvien tālāk un tālāk, nemitīgi alodamies, noturēdams krūmus par kokiem un grambas par cilvēkiem un nemitīgi apjēgdams savu alošanos. Rikšos nojājis no kalna, viņš vairs neredzēja ne mūsējo, ne ienaidnieka uguņu, bet stiprāk un skaidrāk dzirdēja franču kliedzienus, ieplakā viņš savā priekšā ieraudzīja kaut ko tādu kā upi, taču, piejājis klāt, sazīmēja iebrauktu ceļu. Izjājis uz ceļa, viņš pieturēja zirgu, nevarēdams izšķirties: vai jat pa to vai laist šķērsam pāri un doties pa melno lauku kalnā. Jāt pa ceļu, kas balsnīja miglā, bija drošāk, jo drīzāk varētu saskatīt cilvēkus. «Man pakaļ!» viņš sauca, pārjāja pāri ceļam un auļoja kalnup uz to vietu, kur vakar bija atradies franču pikets.

Jūsu labdzimtība, re, kur viņš ir! — iesaucās aiz muguras viens no huzāriem.

Un Rosiovs vēl nebija paguvis saskatīt kaut ko, kas piepeši melni iezīmējās miglā, kad paspīdēja uguns, no- frprakstēja šāviens un lode, it kā par ko sūdzēdamās, ļfspindzējās augstu miglā un izgaisa dzirdei. Otra šau- Icue nešāva, bet uz lēzenes iezibējās uguns. Rostovs pagrieza zirgu un au|os laida atpakaļ. Ar dažādiem starplaikiem atskanēja vēl četri šāvieni, un kaut kur miglā dažādos toņos iedziedājās lodes. Rostovs pieturēja zirgu, k.is tāpat kā viņš pats no šāvieniem bija kļuvis tramīgs, nu jāja soļos. «Nu vēl, nu vēl!» viņa dvēselē skubināja l;ada līksma balss. Taču šāvienu vairāk nebija.

Tikai tuvojoties Bagrationam, Rostovs atkal palaida zirgu auļos un, turēdams roku pie cepures, piejāja viņam klat.

Dolgorukovs joprojām palika pie savām domām, ka Iranči atkāpušies un sakūruši ugunis tikai tālab, lai mūs maldinātu.

Ko tad tas pierāda? — viņš patlaban teica, kad Rostovs piejāja pie viņiem. — Viņi varēja atkāpties un atstāt piketus.

Redzams, nav vēl visi aizgājuši, kņaz, — iebilda Bagrations. — Līdz rītam visu dabūsim zināt.

Uz kalna ir pikets, jūsu gaišība, aizvien vēl turpat, vnr bija vakarā, — ziņoja Rostovs, uz priekšu saliekdamies, turēdams roku pie cepures un nespēdams apvaldīt līksmo smaidu, ko tatn bija izraisījis jājiens un galveno- <;irt ložu spindzoņa.

Labi, labi, — Bagrations atņēma, — pateicos, ofi- iera kungs.

Jūsu gaišība, — Rostovs ierunājās, — atļaujiet jums ko lūgt.

Ko tad?

Rīt mūsu eskadrons norīkots rezervē; atļaujiet jūs lūgt piekomandēt mani pirmajam eskadronam.

Kā uzvārds?

Grāfs Rostovs.

Nu labi. Paliec pie manis par raitnieku.

Vai Iļjas Andrejiča dēls? — apjautājās Dolgorukovs. Taču Rostovs viņam neatbildēja.

Tātad es cerēšu, jūsu gaišība.

Es pavēlēšu.

«Rīt, ļoti var būt, ka rīt mani sūtīs ar kādu pavēli pie ķeizara,» viņš domāja. «Paldies dievam!»

Klaigas un ugunis ienaidnieka armijā radās no tā, kaļ pa to laiku, kamēr karaspēkam lasīja Napoleona pavēli, pats ķeizars apjāja savas nometnes. Zaldāti, ieraudzījuši ķeizaru, aizdedzināja salmu kušķus un ar saucieniem «Vive l'empereurl» skrēja viņam pakaļ. Napoleona pavēle bija šāda:

«Zaldāti! Krievu armija nāk pret jums atriebt par aus-J triešu Ulmas armiju. Tie ir tie paši bataljoni, kurus jūs sakāvāt pie Holabrunas un kurus kopš tā laika esat ne-ļ pārtraukti vajājuši līdz pat šai vietai. Pozīcijas, kurās mēs stāvam, ir varenas, un, kamēr viņi virzīsies, lai manij apietu no labās puses, viņi pavērs man flangu! Zaldāti! Es pats vadīšu jūsu bataljonus. Es turēšos tālu no uguns,, ja jūs ar savu parasto drošsirdību radīsiet ienaidnieka rindās nekārtību un sajukumu; bet, ja kaut uz vienu mirkli modīsies šaubas par uzvaru, jūs redzēsiet savu im-ļ peratoru ejam pretim pirmajam ienaidnieka triecienam» tāpēc ka nevar būt šaubu par uzvaru, it īpaši šodien, kad' jautājums ir par franču infantērijas godu, no kura ati<a-I rīgs visas nācijas gods.

Neizjaukt rindas ar ieganstu, ka jāizved ievainotie! Laiļ ikviens domā vienīgi par to, ka jāuzvar šie Anglijas al-B gotņi, ko iedvesmojis tāds naids pret mūsu nāciju. Sī uz-B vara izbeigs mūsu kara gaitas, un mēs varēsim atgriezties! ziemas mītnēs, kur mūs saņems jauni franču karapulki, ko I, jau formē Francijā; un tad miers, ko es noslēgšu, būs manas tautas, jūsu un manis cienīgs.

Napoleons.» I

XIV

Piecos no rīta bija vēl gluži tumšs. Centra un rezerves pulki un Bagrationa labais flangs vēl stāvēja nekustīgi, bet kreisajā flangā jau sāka kustēties un celties no naktsguļas vietām kājnieku, kavalerijas un artilērijas kolonnas, kurām pirmajām vajadzēja atstāt augstieni, lai triecienā  uzbruktu franču labajam flangam un saskaņā ar dispozīciju atsviestu to uz Bohēmijas kalniem. Dūmi no ugunskuriem, kuros svieda visu lieko, koda acīs. Bija auksts un tumšs. Oficieri steigā dzēra tēju un brokastoja; zaldāti  krimta sausiņus, sildīdamies mīņājās kājām un drūzmējās ap uguni, sviezdami malkā telšu atliekas, krēslus, galdus, riteņus, toverīšus — visu lieko, ko nevarēja aizvest līdzi. Austriešu kolonnu vadītāji šaudījās pa krievu karaspēku, un tā bija zīrne, ka jāgatavojas gājienam,  īdzko pie pulka komandiera novietnes parādījās austriešu oficieris, pulks sāka rosīties: zaldāti atstāja ugunskurus, noglabāja pīpītes aiz zābakstulmiem, sasvieda maišejus ratos, sarīkoja šautenes un kārtojās gājienam. Oficieri saļogājās, apjozās zobenus, aplikās somas un uzkliegdami apstaigāja rindas; vezumnieki un denščiki jūdza zirgus, krāva un sēja vezumus. Adjutanti, bataljonu un pulku komandieri sēdās zirgos, meta krustus, deva pēdējās pavēlos, pamācības un uzdevumus palicējiem vezumniekiem, un atskanēja tūkstošu kāju vienmuļā dipoņa. Kolonnas virzījās, nezinādamas, kurp, un aiz apkārtējiem ļaudīm, ;iiz dūmiem un aiz miglas, kas pieņēmās aizvien biezākā, neredzēdamas ne to apvidu, no kura izgāja, ne ari to, kurā nonāca.

Zaldātam uz priekšu virzoties, viņu gluži tāpat apņem, ierobežo un rauj sev līdzi viņa pulks kā jūrnieku kuģis, uz. kura tas atrodas. Lai cik tālu viņš aizklīstu, lai cik dīvainos, nezināmos un bīstamos platuma grādos nonāktu, ap viņu — kā ap jūrnieku vienmēr un visur tie paši sava kuģa klāji, masti un tauvas — vienmēr un visur tie paši biedri, tās pašas rindas, tas pats feldfēbelis Ivans> Mitriēs, tas pats rotas šunelis Zučka, tā pati priekšniecība. Zaldāts reti kad vēlas izpazīt tos platuma grādus, kādos atrodas viss viņa kuģis; taču kaujas dienā dievs zina kā un no kurienes karaspēka morālajā pasaulē ieskanas visiem viena barga skaņa, kas iezvana ko izšķirošu un svinīgu un izraisa viņos neparastu ziņkāri. Kauju dienās zaldāti ^atraukti pūlas atraisīties no sava pulka interesēm, ieklausās, vēro un alkaini taujā par to, kas notiek ap viņiem.

Migla sablīva tik bieza, ka, lai arī svīda gaisma, tālāk par desmit soļiem nebija saredzams. Krūmi šķita esam milzu koki, līdzenumi — kraujas un nogāzes. Visur, visās malās varēja sagrūsties kopā ar desmit soļu atstatumā neredzamo ienaidnieku. Taču kolonnas ilgi soļoja šai pašā miglā, noslīdēdamas ielejās un paceldamās kalnos, garām dārziem un žogiem pa jaunu, neizprotamu apvidu, nekur nesadurdamās ar ienaidnieku. Gluži otrādi, gan priekšā, gan aiz muguras, visās malās zaldati uzzināja, ka šai pašā virzienā dodas mūsu, krievu kolonnas. Ikvienam zaldātam kļuva tīksmi ap sirdi, zinot, ka uz turieni patļ kurp viņš, proti, nez uz kurieni, iet vēl daudz, daudz mūsējai

Eku, vej, ari kurskieši aizgāja, — runāja rindās.

Šausmas, brālīt manu, kas mūsējo karaspēka salasi* jies! Vakarā skatījos, kad ugunis sakūra, ne gala, ne rna« las saredzēt. Tīrā Maskava!

Kaut arī neviens no kolonnu priekšniekiem nepiejāja pie rindām un ar zaldātiem neaprunājās (kolonnu priekš! nieki, kā redzējām kara padomē, bija nelāgā omā un nc^ mierā ar uzsākamo operāciju un tāpēc tikai izpildīja pa* vēlēs, bet nerūpējās par to, lai zaldātus uzmundrinātu), tomēr zaldāti soļoja jautri kā parasti, ejot kaujā, it īpaši uzbrukuma kaujā. Taču, nogājušai apmēram stundu visu laiku biezā miglā, karaspēka lielākajai daļai vajadzēja ap- stāties, un pa rindām izplatījās nepatīkamā apziņa par notiekošo nekārtību un bezjēdzību. Kādā veidā šī apziņa izplatās, visai grūti noteikt; taču nav apšaubāms, ka ta izplatās neparasti nekļūdīgi un plūst strauji, nemanāmi un neapturami kā ūdens pa ieplaku. Ja krievu karaspēks būtu viens pats bez sabiedrotajiem, tad varbūt paietu vēl labs laiks, iekām šī nekārtības apzināšanās kļūtu par vis-ļ pārēju pārliecību; turpretim tagad, ar sevišķu patiku un dabiskumu piedēvējot nekārtību cēloni nejēgas vāciešiem, visi bija pārliecināti, ka notiek kaitīgas jukas, ko sacēluši šie dulburi.

Ko tad nu tā apstājušies? Vai šķēršļiem uzskrējuši, vai? Jebšu vai francūzim uzgrūdušies?

Nē, nedzird vis. Tad jau būtu sācis šaut.

Eku gan steidzināja uz iešanu, bet, kā izgājām, tā ij mīcāmies bez jēgas klajā laukā, — allaž tie nolādētie vācieši jauc. Šitādi velna stulbeņi!

Vai, kā es gan būtu laidis viņus pa priekšu! Citādi tā vien spaidās pa aizmuguri. Stāvi nu tagad neēdis!

Kas tur ir, vai drīz būs? Dzird, kavalērija esot ceļu aizsprostojusi, — sacīja oficieris.

Ek, nolāpītie vācieši, paši savu zemi nepazīst! — sodījās otrs.

No kādas divīzijas jūs esat? — piejādams sauca adjutants.

Astuņpadsmitās.

Kādēļ tad jūs esat te? Jums sen vajadzēja būt priekšā, tagad līdz vakaram netiksiet galā.

— Tad ir gan muļķīgi rīkojumi; paši nezina, ko dara,— nhcicris nopukojās un jāja projām.

Pēc tam jāja garām ģenerālis un dusmīgi nez ko kliedza nesaprotamā valodā.

Tafa-lafa, bet, ko burkšķ, nekā nevar saprast, — rūti.ija zaldāts, mēdīdams aizjājušo ģenerāli. — Es viņus Initu apšāvis, neliešus tādus!

— Ap deviņiem vēlēts būt galā, bet mēs ne pusceļa neesam nogājuši, ir gan rīkojumi! — dzirdēja atkārtojam visas malās.

Un enerģija, ar kādu karaspēks bija izgājis, lai dotos taujā, sāka pārvērsties īgnumā un niknumā par bezjēdzīgajiem rīkojumiem un vāciešiem.

Sajukuma cēlonis bija tas, ka, virzoties austriešu ka- vnlērijai, kas gāja kreisajā flangā, augstākā priekšniecība apsvēra, ka mūsu centrs esot pārāk tālu no labā flanga, nu lika visai kavalērijai pāriet uz labo pusi. Vairāki tūkstoši kavalēristu aizvirzījās kājniekiem priekšā, un kājniekiem vajadzēja gaidīt.

Priekšā iznāca sadursme starp austriešu kolonnas vadīt aju un krievu ģenerāli. Krievu ģenerālis bļāva, prasīdams, lai aptur jātniekus; austrietis ņēmās pierādīt, ka vainīgs neesot viņš, bet augstākā priekšniecība. Karapulki pa tam stāvēja garlaikodamies un sāka zaudēt dūšu. Pēc stundu ilgas nīkšanas pulki beidzot virzījās tālāk, dodamies no kalna lejup. Migla, kas uz kalna bija izklīdusi, jo biezāk klājās ielejās, kur nokāpa karapulki. Priekšā, miglā, atskanēja viens otrs šāviens, sākumā nekārtīgi ar dažādiem starplaikiem: trata … ta, un tad aizvien ritmiskāk un biežāk, un sakās kauja pie Goklbahas upītes.

Nedomādami lejā pie upītes sastapt ienaidnieku un neviļus miglā tam uzgrūdušies, nedzirdēdami no augstākās priekšniecības neviena uzmundrinoša vārda, ar karaspēkā izplatījušos apziņu, ka ir jau par vēlu, un, galvenais, biezajā miglā ne priekšā, ne visapkārt nekā neredzēdami, krievi laiski un gausi apšaudījās ar ienaidnieku, virzījās uz priekšu un atkal apstājās, nesaņēmuši laikā rīkojumus no priekšniekiem un adjutantiem, kas maldījās pa miglu svešā apvidū, nevarēdami atrast savas karaspēka daļas. Tā sākās kauja pirmajai, otrajai un trešajai kolonnai, kas jau bija nokāpušas lejā. Ceturtā kolonna, pie kuras atra- das pats Kutuzovs, stāvēja Pracenas augstienē.

Ielejās, kur sākās kauja, joprojām vēl turējās biezi migla, augšā skaidrojās, taču aizvien vēl nekas nebij* redzams no tā, kas notika priekšā. Vai visi ienaidniclfl; spēki atradās, kā mēs to domājām, desmit verstu aili luīTiā no mums, vai ari tie bija šeit, šajā miglas joslā, to neviens nezināja līdz devītajai rīta stundai.

Pulkstenis bija deviņi no rīta. Migla pa ieleju pleti» kā jūra, bet pie S-l ap atticas ciema, augstienē, kur savu maršalu vidū stāvēja Napoleons, bija pilnīgi gaišs. Vir» viņa bija dzidra, zila debess, un varenā saules bumba ka milzīga, tukša, tumšsarkana boja šūpojās virs palsās migi las juras. Ne tikvien visi franču karapulki, bet arī paiļ Napoleons ar štābu neatradās vis viņpus Sokoļņicas tin Šlapanicas ciema upītēm un ielejām, aiz kurām mēs dzl- rārnies ieņemt pozīciju un uzsākt kauju, bet šinī pusē, tik tuvu mūsu karapulkiem, ka Napoleons ar neapbruņotu aci varēja mūsu karaspēkā atšķirt jātnieku no kājnieka. Napoleons neliela, sirma arābu zirga mugurā, ģērbies zilā šinelī, tai pašā, ko bija valkājis Itālijas kampaņas laika, turējās mazliet priekšā saviem maršaliem. Viņš klusu ciezdams vēroja paugurus, kuri it kā kāpa augšā no mi® las juras un pa kuriem tālumā virzījās krievu karapulki, un klausījās šāvienu troksnī ieplakā. Viņa tolaik vēl kalsnajā sejā neraustījās neviens muskulis; mirdzošās acis nekustīgi raudzījās uz vienu vietu. Viņa paredzējumi bija izrādījušies pareizi. Daļa krievu karapulku bija jau no- kāpuši ieplakā pie dīķiem un ezeriem, daļa atstāja Praceļ nas augstienes, kurām viņš bija domājis uzbrukt un kuras uzskatīja par pozīcijas atslēgu. Viņš redzēja caur miglu, kā pa iegori starp diviem kalniem netālu no Pracas ciern® vienmēr vienā virzienā — uz ieplakām, durkļiem zibināda» mas, plūst krievu kolonnas un cita pēc citas pazūd miglai jūrā. No vakarā saņemtajām ziņām, no naktī priekš» posteņos dzirdētās riteņu un soļu dimdoņas, no nekārti* bas, kadā virzījās krievu kolonnas, no visiem apsvēru- miem viņš skaidri redzēja, ka sabiedrotie domāja viņu esam tālu priekša, ka kolonnas, kas virzījās gar Pracenuļ bija krievu armijas centrs un ka centrs ir jau pietiekami novājināts, lai tam sekmīgi uzbruktu. Taču viņš vēl aizvien neuzsāka kauju.

Šodien viņam bija svinīga diena — viņa kronēšanas gadadiena. Rīta pusē viņš bija uz dažām stundām aizsnaudies un vesels, līksms, spirgts, tai brīnišķīgajā ga<

garastāvoklī, kad viss šķiet iespējams un viss izdodas, sēdies zirgam mugurā un izjājis uz lauka. Viņš stāvēja uz i vietas nekustēdamies, vērodams augstienes, kas rēgojās no miglas, un viņa saltajā sejā plaiksnījās tā īpašā I pašapzinīgas, pelnītas laimes atēna, kāda mēdz starot /i na sejā, kad tas iemīlējies un jūtas laimīgs. Maršali Ktavēja aiz viņa un neuzdrošinājās izklaidēt viņa uzmanību. Viņš vēroja gan Pracenas augstienes, gan sauli, kas peldēja ārā no miglas.

Kad saule pilnīgi iznira no miglas un šļāca žilbinošu mirdzumu pār laukiem un miglu (it kā viņš tikai to vien birtu gaidījis, lai sāktu kauju), viņš novilka cimdu no skaistās, baltās rokas, pamāja ar to maršaliem un deva pavēli sākt kauju. Maršali, adjutantu pavadīti, aiza.uļoja ii/, dažādām pusēm, un pēc pāris minūtēm franču armijas galvenie spēki strauji virzījās uz tām Pracenas augstienēm, kuras aizvien vairāk un vairāk atstāja krievu karapulki, kāpdami lejup pa kreisi ieplakā.

XV

Pulksten astoņos Kutuzovs izjāja uz Pracu ceturtās Miloradoviča kolonnas priekšgalā, tās pašas, kurai vajadzēja nomainīt Pržebiševska un Lanžerona kolonnas, kas jau bija nokāpušas lejā. Viņš apsveicinājās ar priekšējā pulka ļaudīm un deva pavēli doties ceļā, ar to rādīdams, ka nodomājis pats vadīt šo kolonnu. Izjājis pie Pracas ciema, viņš apstājās.

Kņazs Andrejs stāvēja aiz viņa tajā milzīgajā barā, kas izveidoja virspavēlnieka svītu. Kņazs Andrejs jutās saviļņots, satraukts un reizē apvaldīti mierīgs, kāds mēdz būt cilvēks, sen ilgotajam brīdim iestājoties. Viņš bija cieši pārliecināts, ka Šodien pienākusi viņa Tulonas vai viņa Arkolas tilta diena. Kā tas notiks, viņš nezināja, bet bija cieši pārliecināts, ka tā būs. Apvidu un mūsu karapulku stāvokli viņš pazina, cik jau nu tos varēja pazīt jebkurš no mūsu armijas. Sava paša stratēģisko plānu, kuru realizēt tagad acīmredzot nebija pat ko domāt, viņš bija aizmirsis. Tagad, jau iedzīvodamies Veirotera plānā, kņazs Andrejs apdomāja nejaušības, kas varēja atgadīties, un taisīja jaunus apsvērumus, tādus, kuros varētu ievajadzē- ties viņa ātrās attapības un apņēmības.

Lejā pa kreisi, miglā, varēja dzirdēt apšaudāmies nere dzamus karapulkus. Tur, kā kņazam Andrejam šķita, koncentrēsies kauja, tur radīsies šķēršļi un «turpu tad arī mani sūtīs», viņš domāja, «ar brigādi vai divīziju, un tur tad arī ar karogu rokā es došos uz priekšu un sadraj gāšu visu, kas vien nāks pretim».

Kņazs Andrejs nevarēja vienaldzīgi noraudzīties uz garāmejošo bataljonu karogiem. Vērdamies karogā, viņš visu laiku domāja: varbūt šis ir tas pats karogs, ar kuru man nāksies iet karapulku priekšgalā.

Uz rita pusi nakts migla atstāja augstienēs tikai sarmu, kas pārvērtās par rasu, turpretim ieplakās vēl pletās migla kā balta piena jūra. Nekā nevarēja saredzēt tai ieplakā pa kreisi, kurp bija nokāpuši mūsu karapulki un no kurienes skanēja šāvienu spraksti. Virs augstienēm bija tumša, skaidra debess un pa labi milzīga saules bumba. Priekšā, tālu, miglas jūras viņā krastā, redzēja slejamies mežainus pakalnus, uz kuriem vajadzēja būt ienaidnieka armijai, un kaut kas tur vīdēja. Pa labi skanēdama, soļiem dunot un riteņiem rībot, retumis durkļiem' pamirdzot, miglas jomā ienira gvarde; pa kreisi viņpus ciema tādas pašas kavalcrijas masas nāca un nozuda miglas jūrā. Priekšā un nopakaļ virzījās kājnieki. Virspa-1 vēlnieks kavējās ciema ceļa galā, laizdams garām kara-» pulkus. Kutuzovs šai rītā likās novārdzis un īdzīgs. Kājnieki, kas soļoja viņam garām, apstājās bez pavēles, acīin-R redzot tāpēc, ka priekšā viņus kaut kas aizturēja.

Pasakiet jel beidzot, lai bataljoni kārtojas kolonnās  un iet apkārt ciemam, — Kutuzovs pikti sacīja piejājušajam ģenerālim. — Kā gan jūs, ekselence, cienītais kungs,  nesaprotat, ka nedrīkst izstiepties šai ciema ielas defilē, ja  mēs ejam pretim ienaidniekam.

Es biju domājis sakārtoties otrpus ciema, jūsu augstā ekselence, — ģenerālis atbildēja.

Kutuzovs žultaini iesmējās.

Jauki gan jūs rīkosieties, izvērsdami fronti ienaidnieka acu priekšā, ļoti jauki!

Ienaidnieks vēl tālu, jūsu augstā ekselence. Saskaņā  ar dispozīciju …

Dispozīcija! — Kutuzovs nikni uzbrēca. — Kas tad  jums to teica? Esiet tik laipni, dariet, ko jums pavēl!

Klausos!

Mon cher, — Ņesvickis čukstēja kņazam Andrejam, — le vieux est d'une humeur de chieti. [225]

Pie Kutuzova pieauļoja austriešu oficieris baltā mundierī ar zaļu spalvu pušķi pie platās cepures un ķeizara vārdā jautāja: vai ceturta kolonna devusies kaujā?

Kutuzovs neatbildējis novērsās, un viņa skatiens neviļus skāra kņazu Andreju, kas atradās viņam līdzās, ieraudzījis Bolkonski, Kutuzovs mīkstināja skatiena ļauno un indīgo izteiksmi, it kā apzinādamies, ka viņa adjutants nav vainīgs pie tā, kas notiek. Un, neatbildēdams austriešu adjutantam, viņš uzrunāja Bolkonski:

Allez voir, mon cher, si la iroisiēme division a de- passē le village. Dites-lui de sarrēter el d'attendre mes ordres. [226]

Tiklīdz kņazs Andrejs sāka jāt, viņš to apturēja.

Et demandez-lui, si les tirailleurs sont posies, — viņš piebilda. — Ce (ju'ils font, ce cju'ils foni/ [227] — viņš klusu murmināja, joprojām neatbildēdams austrietim.

Kņazs Andrejs auļoja izpildīt uzdevumu.

Pasteidzies garām visiem priekšējiem bataljoniem, viņš apturēja trešo divīziju un pārliecinājās, ka patiešām mūsu kolonnu priekšā nebija strēlnieku ķēdes. Priekšgalā ejošā pulka komandieris bija ļoti pārsteigts, saņēmis virspavēlnieka rīkojumu izvietot strēlniekus. Pulka komandieris bija te stāvējis pilnīgā pārliecībā, ka viņam priekšā ir vēl karaspēka vienības un ka ienaidnieks nevar būt tuvāk par desmit verstīm. īstenībā priekšā nebija redzams nekas cits kā vien tuksnesīgs apvidus, kas, biezas miglas pielijis, lēzeni slīga lejup. Virspavēlnieka vārdā pavēlējis veikt nokavēto, kņazs Andrejs auļoja atpakaļ. Kutuzovs joprojām stāvēja tai pašā vietā un, ar savu tuklo ķermeni vecišķi sagurnis seglos, acis pievēris, ilgi žāvājās. Karaspēks vairs nekustējās, bet stāvēja ar šauteni pie kājas.

Labi, labi, — Kutuzovs teica kņazam Andrejam un pievērsās ģenerālim, kas, pulksteni rokā turēda ms, runaja, ka laiks būtu kustēties, jo visas kreisā flanga kolonnas jau nonākušas lejā.

— Gan pagūsim, jūsu ekselence, — Kutuzovs žāvādamies atrūca. — Pagūsim! — viņš atkārtoja.

Tobrīd Kutuzovam aiz muguras tālumā dzirdēja pulkus sveicinām, un šīs balsis sāka strauji tuvoties pa krievu kolonnu līniju visā tās garumā. Varēja noprast, ka tas, ar ko tur apsveicinājās, jāj ašā gaitā. Kad sāka kliegt tā pulka zaldāti, kura priekšgalā jāja Kutuzovs, viņš pavirzījās mazliet pie malas un saviebies atskatījās. Pa ceju no Pracenas auļoja it kā dažādu krāsu jātnieku eskadrons. Divi no tiem pilnos lēkšos laida citiem pa priekšu. Viens, ģērbies melnā mundierī ar baltu spalvu pušķi, sēdēja ruda, anglizēta zirga mugurā, otrs baltā mundierī uz melna zirga. Tie bija abi ķeizari ar svītu. Kutuzovs afektēti kā vecs karavīrs frontē nokomandēja stāvošajiem karapulkiem «mierā» un salutēdams piejāja pie ķeizara. Viss viņa stāvs un izturēšanās veids pēkšņi pārvērtās. Viņš pieņēma tādu izskatu kā cilvēks, kas padots priekšniecībai un pats neprāto. Ar pārspīlētu godbijību, kas acīmredzot nepatīkami pārsteidza ķeizaru Aleksandru, viņš piejāja tam klāt un salutēja.

Nepatīkamais iespaids tikai kā miglas plēnes pār skaidrām debesīm pārslīdēja pār ķeizara jauneklīgo un laimīgo seju un izgaisa. Pēc slimības viņš šodien izskatījās mazliet vājāks nekā Olmicas laukā, kur Bolkonskis viņu bija redzējis pirmoreiz ārzemēs; bet viņa skaistajās, pelēkajās acīs tas pats valdzinošais majestātiskuma un lēnprātības apvienojums un uz smalkajām lūpām tā pati dažādu izteiksmju iespējamība un pārsvarā bezrūpīgas, nevainīgas jaunības izteiksme.

Olmicas parādē viņš bija izskatījies majestātiskāks, šeit viņš likās jautrāks un enerģiskāks. Viņš bija mazliet piesārtis, auļos nojājis šīs trīs verstis, un, zirgu apturējis, atviegloti nopūtās un atskatījās uz savu svītu, kur redzēja tikpat dzīvas un tikpat jaunas sejas kā viņam pa- š?rn. Cartorižskis un Novosiļcevs, un kņazs Volkonskis, un Strogonovs, un citi, visi smalki ģērbušies jautri jauni cilvēki, brangos, labi koptos, staltos, nule mazliet sasvīdušos zirgos, tērzēdami un smaidīdami apstājās ķeizaram aiz muguras. Ķeizars Francis, sārts jauneklis ar iegarenu seju, pārlieku taisni izslējies, sēdēja skaista, melna ērzeļa mugurā un norūpējies un bez steigas vērās apkārt. Viņš pieaicināja kādu no saviem balti tērptajiem adjutantiem un kaut ko tam pajautāja. «Laikam, cikos viņi izjājuši,» kņazs Andrejs nodomāja, vērodams savu veco paziņu ar smīnu, ko nespēja apvaldīt, atceroties savu audienci. Ķeizaru svītā bija izlasīti braši raitnieki, krievi un austrieši, no gvardes un armijas pulkiem. Starp viņiem bereitori veda skaistus, izšūtām segām apklātus cara rezerves zirgus.

Gluži kā pa atvērtu logu piesmakuša istabā uzreiz ieplūst svaigs lauka gaiss, tā no šiem atauļojušajiem, mirdzošajiem jauniešiem drūmajam Kutuzova štābam pēkšņi uzdvesmoja jaunība, enerģija un pārliecība par panākumiem.

Kāpēc tad jūs nesākat, Mihail Larionovič? — ķeizars Aleksandrs steidzīgi uzrunāja Kutuzovu, tai pašā laikā pieklājīgi paraudzījies uz ķeizaru Franci.

Es nogaidu, jūsu majestāte, — Kutuzovs atbildēja, godbijīgi noliekdamies uz priekšu.

Ķeizars pielieca ausi, viegli saraukdams pieri un izlikdamies nesadzirdējis.

Nogaidu, jūsu majestāte, — Kutuzovs atkārtoja (kņazs Andrejs pamanīja, ka Kutuzovam nedabiski noraustījās virslūpa, kamēr viņš izrunāja šo «nogaidu»). — Vēl nav sapulcējušās visas kolonnas, jūsu majestāte.

Ķeizars dzirdēja gan, taču, redzams, šī atbilde viņam nebija pa prātam; viņš paraustīja mazliet sakumpušos plecus, pavērās Novosiļcevā, kas stāvēja līdzās, it kā ar šo skatienu sūdzēdamies par Kutuzovu.

Mēs taču neesam Carienes laukumā, Mihail Larionovič, kur nesāk parādi, iekām visi pulki nav sanākuši, — ķeizars teica, atkal paskatījies acīs ķeizaram Francim, it kā aicinādams ja nu ne piedalīties sarunā, tad vismaz ieklausīties, ko viņš runā; taču ķeizars Francis joprojām raudzījās apkārt un neklausījās.

Tāpēc jau arī nesāku, valdniek, — Kutuzovs teica skaļā balsī, it kā lai novērstu varbūtību, ka viņu nesadzirdēs, un viņa sejā vēlreiz kaut kas nodrebēja. — Tāpēc jau arī nesāku, valdniek, ka neesam parādē un neesam Carienes laukumā, — viņš izrunāja skaidri un saprotami.

Ķeizara svītā visi vienā mirklī saskatījās, un ik sejā varēja lasīt īgnumu un pārmetumu. «Lai arī cik viņš vecs, taču tā nu nevajadzēja, nekādā ziņā nevajadzēja tā runāt,» pauda šīs sejas.

Ķeizars cieši un vērīgi palūkojās Kutuzovam acīs, gaidīdams, vai tas vēl ko neteiks. Taču arī Kutuzovs no savas puses, godbijīgi galvu noliecis, tāpat, šķiet, gaidīja. Klusēšana ilga kādu minūti.

Tomēr, ja pavēlēsiet, jūsu majestāte, — Kutuzovs ieteicās, pacēlis galvu un atkal runādams iepriekšējā noskaņā kā truls ģenerālis, kas neprāto, bet paklausa.

Viņš lika zirgam iet un, paaicinājis pie sevis Milorado- viča kolonnas priekšnieku, nodeva tam pavēli sākt uzbrukumu.

Karaspēks no jauna sakustējās, un divi Novgorodas pulka bataljoni un Apšeronas pulka bataljons virzījās uz priekšu — ķeizaram garām.

Kad gāja garām šis Apšeronas bataljons, sārtais Milo- radovičs bez šineļa, mundierī ar ordeņiem un ar milzīgu spalvu pušķi greznotā trīsstūrenē, ko nēsāja uz vienas auss ar malu uz priekšu, viens divi, izauļoja un, braši salutēdams, apturēja zirgu ķeizara priekšā.

Ar dieva palīgu, ģenerāl, — ķeizars viņam novēlēja.

Ma ļoi, sire, nous feroris ce que qui sera dans notre possibilitē, sire! [228] — viņš jautri atbildēja, ar savu nelāgo franču izrunu tomēr izraisīdams ķeizara svītas kungiem zobgalīgu smīnu.

Miloraoovičs spēji pagrieza zirgu un apturēja mazliet aiz ķeizara. Apšeronieši, ko uztrauca ķeizara klātbūtne, braiu, vingru soli, kājas piesizdami, gāja garām ķeizaram u: viņa svītai.

Zēni! — pašapzinīgā un līksmā balsī sauca Milora- dovičs, kas šāvienu troksnī, kaujas gaidās un redzēdams brašos apšeroniešus, savus Suvorova laika biedrus, vingri soļojam garām ķeizaram, bija acīmredzot tik ļoti uztraucies, ka aizmirsa pat ķeizara klātbūtni. — Zēni, nebūs jau pirmais ciems jums ieņemams! — viņš sauca.

Prieks censties! — zaldāti atkliedza.

kara zirgs satrūkās no negaidītā kliedziena. Sis zirgs, kas bija nesis ķeizaru jau parādēs Krievijā, nesa savu jātnieku arī šeit, Austerlicas laukā, paciezdams viņa izklaidīgas kreisās kājas cirtienus, ausījās no šāvienu trokšņiem gluži tāpat, kā to bija darījis Marsa laukumā, nesaprazdams, ne ko nozīmē šie šāvieni un ķeizara Franča melnis tepat līdzās, ne arī, ko šodien runāja, domāja, juta tas, kas sēdēja viņam mugurā.

Ķeizars smaidīdams pievērsās kādam no saviem tuvākajiem pavadoņiem un, norādīdams uz brašajiem apšeronie- šiem, kaut ko tam pateica.

XVI

Kutuzovs, savu adjutantu pavadīts, soļos jāja aiz kara- binieriem.

Nojājis ap pusversti kolonnas pakaļgalā, viņš apstājās pie vientuļas, pamestas mājas (droši vien bijušā traktiera) divu ceļu zarojumā. Abi ceļi veda lejup, un pa abiem gāja karapulki.

Migla sāka izklīst, un pāris verstu attālumā uz pretējām augstienēm jau neskaidri bija samanāmi ienaidnieka karapulki. Pa kreisi lejā šāvieni kļuva dzirdamāki. Kutuzovs apstājās, runādamies ar austriešu ģenerāli. Kņazs Andrejs, turēdamies mazliet iepakaļ, vēroja viņus un, gribēdams palūgt tālskati, pagriezās pret adjutantu.

Skatieties, skatieties, — šis adjutants sauca, raudzīdamies nevis uz tālo karaspēku, bet turpat lejā savā priekšā. — Tie ir franči!

Divi ģenerāļi un adjutanti steidzās tvert tālskati, raudami to cits citam no rokām. Visas sejas pēkšņi pārvērtās un visas pauda šausmas. Frančus bija domājuši divu verstu attālumā, bet nu tie uzreiz negaidīti iznira mūsu priekšā.

Vai tas ir ienaidnieks?… Nē!… Taču skatieties jel, viņš… droši vien… Kas tad tas? — skanēja balsis.

Kņazs Andrejs ar neapbruņotu aci ieraudzīja, ka lejā pa labi, ne tālāk par piecsimt soļiem no tās vietas, kur stāvēja Kutuzovs, apšeroniešiern pretim blīvā kolonnā nāk franči.

«Tā, izšķirošais brīdis ir klāt! Situsi mana stunda,» kņazs Andrejs nodomāja un, uzšāvis zirgam, piejāja pie Kutuzova.

Jāaptur apšeronieši, jūsu augstā ekselence, — viņš sauca.

Taču tai pašā mirklī visu apklāja dūmi, tuvumā atskanēja šāvieni un vientiesīga, iztrūkusies balss pāris soļu atstatumā no kņaza Andreja iesaucās: «Nu, brālīši, pagalam ir!» Un šī balss bija it kā komanda. Atskanot šai balsij, visi metās bēgt.

Juceklīgi pūļi, aizvien pieaugdami, traucās atpakaļ uz to vietu, kur pirms piecām minūtēm karapulki bijai gājuši garām ķeizariem. Bija ne tikvien grūti apturēt šo pūli, bet nebija pat iespējams kopā ar pūli pašam nekāpties atpakaļ. Bolkonskis tikai raudzīja nepalikt tam iepakaļ un skatījās apkārt neizpratnē un nespēdams apjēgt to, kas notika viņa acu priekšā. Ņesvickis, sarkanu seju, pārskaities līdz nepazīšanai, kliedza Kutuzovam, ja tas> tūdaļ nejāšot projām, to droši saņemšot gūstā. Kutuzovs stāvēja tai paša vietā un neatbildēdams meklēja mutautu. No vaiga viņam tecēja asinis. Kņazs Andrejs aizspraucās. līdz viņam.

Jūs esat ievainots? — viņš jautāja, tikko valdīdams apakšžokļa drebēšanu.

Vaina nav šeit, bet gan tur! — Kutuzovs atteica, spiezdams mutautu pie ievainotā vaiga un rādīdams uz bēgošajiem.

Apturiet tos! — viņš iekliedzās un to pašu brīdi, droši vien pārliecinājies, ka nav iespējams tos apturēt, uzšāva zirgam un jāja projām pa labi.

No jauna uzpludušais bēgošo vilnis ietvēra viņu un rāva atpakaļ.

Karaspēks bēga tik blīvā pūlī, ka, reiz iekļuvušam pūļa vidū, bija grūti no tā izkļūt. Kāds kliedza: «Kusties jel, ko tūļājies!» Kāds turpat, atpakaļ pagriezies, šāva gaisā; kāds plītēja zirgu, kurā jāja pats Kutuzovs. Ar lielām mokām izkļuvis no pūļa straumes pa kreisi, Kutuzovs ar svītu, kas bija sarukusi vairāk nekā uz pusi, jāja tuvo lielgabalu šāvienu virzienā. Ticis ārā no bēgoša pūļa, kņazs Andrejs, cenzdamies neatpalikt no Kutuzova, ieraudzīja kalna nogāzē dūmos krievu bateriju vēl joprojām šaujot un tai tuvojošos frančus. Mazliet augstāk stāvēja krievu kājnieki, nekustēdamies ne uz priekšu — palīgā baterijai, ne atpakaļ — vienā virzienā ar bēgošajiem. Ģenerālis jāšus atstāja šos kājniekus un tuvojās Kutuzovam. No Kutuzova svītas bija palikuši tikai četri cilvēki. Visi bija bāli un klusu ciezdami vērās cits citā.

Apturēt šos neliešus! — Kutuzovs aizelsies sauca, pulka komandierim, norādīdams uz bēgošajiem; bet tai pašā brīdī it kā par sodu šiem vārdiem pāri pulkam un Kutuzova svītai kā sīku putnu bars pārlidoja lodes.

Franci triecienā bruka virsū baterijai un, pamanījuši Kutuzovu, šāva uz viņu. No šās zalves pulka komandieris tvēra sev pie kājas; krita daži zaldāti, un podpraporščiks, kas nesa karogu, izlaida to no rokām; karogs salīgojās un nokrita, aizķēries aiz līdzās stāvošo zaldātu šautenēm. Zaldāti, komandu negaidīdami, sāka šaut.

Va-ai-ai! — Kutuzovs izmisumā noīdējās un atskatījās. — Bolkonski, — viņš čukstēja, balsij drebot vecuma nespēka apziņā. — Bolkonski, — viņš čukstēja, norādīdams uz izjukušo bataljonu un uz ienaidnieku, — kas tad tas?

Taču, iekām viņš paguva izteikt šos vārdus, kņazs Andrejs, juzdams kaklā sakāpjam kauna un niknuma asaras, jau lēca zemē no zirga un traucās pie karoga.

Zēni, uz priekšu! — viņš iekliedzās bērnišķi spalgā balsī.

«Te nu tas ir!» kņazs Andrejs domāja, satvēris karoga kātu un ar baudu dzirdēdams svelpjam lodes, ko acīmredzot raidīja taisni viņam. Vairāki zaldāti pakrita.

Urā! — kņazs Andrejs iekliedzās, tikko spēdams noturēt rokās smago karogu, ūn skriešus devās uz priekšu nešaubīgā pārliecībā, ka viss bataljons dosies viņam līdzi.

Tiešām, viņš tikai dažus soļus paskrēja viens pats. Sakustējās viens, otrs zaldāts, un viss bataljons, kliegdams «urā!», sāka skriet uz priekšu un panāca viņu. Bataljona unteroficieris, piesteidzies klāt, paņēma karogu, kas aiz smaguma svārstījās kņaza Andreja rokās, taču tūdaļ krita. Kņazs Andrejs atkal satvēra karogu un, vilkdams to aiz kāta, skrēja kopā ar bataljonu. Priekšā viņš redzēja mūsu artilēristus, no kuriem daži cīnījās, citi pameta lielgabalus un skrēja viņam pretim; viņš redzēja ari franču kājniekus, kas tvarstīja artiiēristu zirgus un grozīja lielgabalus. Kņazs Andrejs ar bataljonu jau bija soļu divdesmit no lielgabaliem. Viņš dzirdēja lodes nepārtraukti sīcam sev pār galvu, un pa labi un kreisi no viņa nemitīgi vaidēja un krita zaldāti. Taču viņš uz tiem neraudzījās; viņš vēroja tikai to, kas notika viņa priekšā — baterijā. Viņš jau .skaidri saskatīja kāda rudmataina artilērista stāvu ar sāniski nošķiebtu ķiveri velkam pie viena gala lielgabala slauķi, kamēr franču zaldāts vilka slauķi aiz otra gala pie sevis. Kņazs Andrejs jau skaidri redzēja šo divu cilvēku apjukušās un reizē saniknotās sejas; acīmredzot tie paši neapjēdza, ko dara.

«Ko viņi dara?» kņazs Andrejs domāja, viņos lūkoda- ii;ies. «Kāpēc rudmatainais artilērists nebēg, ja viņam nav ieroča? Kāpēc francūzis viņu nedur? Nepaspēs aizbēgt, kad francūzis atcerēsies šauteni un nodurs viņu.»

Patiešām, otrs francūzis ar šauteni pār roku pieskrēja pie cīnītājiem, un rudmatainā artilērista liktenim vajadzēja izšķirties, kaut arī tas joprojām vēl neapjēdza, kas viņu sagaida, un uzvaras priekā pēdīgi izrāva slauķi. Taču kņazs Andrejs neredzēja, ar ko tas beidzās. Viņam šķita, it kā kāds no tuvākajiem zaldātiem būtu ar stipru nūju pilnā atvēzienā iebelzis viņam pa galvu. Bija mazliet sāpīgi un, galvenais, nepatīkami, tāpēc ka šī sāpe viņu izklaidēja un traucēja redzēt to, uz ko viņš skatījās.

«Kas tas? Es krītu? Man kājas grīļojas,» viņš nodomāja un nogāzās uz muguras. Viņš atvēra acis, cerēdams ieraudzīt, kā beigusies franču cīņa ar artilēristiem, un vēlēdamies zināt, vai rudmatainais artilērists nogalināts vai ne, vai lielgabali atņemti vai izglābti. Taču viņš nekā neredzēja. Pār viņu jau vairs nebija nekā cita kā vien debesis — augstas debesis, ne skaidras, bet tomēr neizmērojami augstas, ar lēni slīdošiem, pelēkiem mākoņiem. «Cik klusu, mierīgi un svinīgi slīd mākoņi, nepavisam ne tā, kā es skrēju,» kņazs Andrejs nodomāja, «ne tā, kā mēs skrējām, kliedzām un kāvāmies; pavisam ne tā, kā francūzis un artilērists ar izbiedētu seju rāva viens otram no rokām lielgabala slauķi, — pavisam citādi slīd mākoņi pa šīrri augstajām, bezgalīgajām debesīm. Kā gan es agrāk nebiju pamanījis šīs augstās debesis? Un cik laimīgs es jutos, ka beidzot esmu tās iepazinis. Jā gan! Viss ir nieki, viss ir māņi, izņemot šīs bezgalīgās debesis. Nekā, nekā nav kā vien tās. Taču nav jau pat to, nav it nekā, ir tikai klusums, miers. Un paldies dievam! …»

XV

Labajā flangā pie Bagrationa pulksten deviņos kauja vēl nebija sākusies. Nevēlēdamies piekrist Dologorukova prasībai uzsākt kauju un gribēdams atvairīt no sevis atbildību, kņazs Bagrations ieteica Dolgorukovam, lai aizsūtot kādu pajautāt par to virspavēlniekam. Bagrations zināja, ka, pat ja vēstnesi nenogalinās (kas bija ļoti iespējams) šai desmit verstu garajā gabalā no viena flanga līdz otram un pat ja tas sameklēs virspavēlnieku, kas gan bija visai grūti, tad līdz vakaram tas nepaspēs tikt atpakaļ.

Bagrations pārlaida pār svītu savas lielās, neizteiksmīgās, neizgulēta miega pilnās acis, un pirmais, pie kā viņa skatiens atdūrās, bija Rostova bērnišķīgā, satraukumā un cerībā neviļus sastingusi seja. Viņš sūtīja Rostovu.

Bet ja es satikšu viņa majestāti pirms virspavēlnieka, jūsu gaišība? — noprasīja Rostovs, turēdams roku pie cepures.

Varat ziņot viņa majestātei, — steigā pārtraukdams Bagrationu, iejaucās Dolgorukovs.

Ķēdē nomainīts, Rostovs bija paguvis pirms rītausmas dažas stundas nosnausties un jutās spirgts, drosmīgs, apņēmīgs, vingrām kustībām, pārliecināts par savu laimi un tādā noskaņā, kad viss šķiet viegls, līksms un iespe- jams.

Visas viņa vēlēšanās šai rītā piepildījās: notika ģenerāl- kauja, viņš tajā piedalījās; vēl vairāk, viņš jaja ar uzdevumu pie Kutuzova, bet varbūt ari pie paša ķeizara. Rīts bija skaidrs, zirgs labs. Ap sirdi bija priecīgi un līksmi. Saņēmis pavēli, viņš palaida zirgu auļos un traucās projām gar līniju. Sākumā viņš jāja gar Bagrationa pulkiem, kas vēl nebija devušies kaujā un stāvēja nekustīgi, tad iejāja laukumā, ko aizņēma Uvarova kavalērija, un šeit jau pamanīja kustību un gatavošanos kaujai; izjājis cauri Uvarova kavalērijai, viņš jau skaidri saklausīja priekšā lielgabalu šāvienus. Šaušana aizvien pastiprinājās.

Spirgtajā rīta gaisā šāvieni vairs neskanēja kā agrāk — pēc nevienādiem starpbrīžiem pa divi, trīs un tad viens vai divi lielgabalu grāvieni, — bet pa kalnu nogāzēm šaipus Pracenas varēja dzirdēt rībam šauteņu zalves, ko pārtrauca tik bieži lielgabalu grāvieni, ka dažbrīd tie vairs neatdalījās cits no cita, bet saplūda vienā kopējā dunā.

Varēja redzēt, kā pa nogāzēm šauteņu dūmu mākulīši it kā skraidīja, dzenādami cits citu, un kā lielgabalu dūmi mutuļoja, pletās un saplūda kopā ar citiem. Pēc durkļu mirdzuma dūmos varēja vērot virzāmies kājnieku masas un šauras artilērijas joslas ar zaļām kastēm.

Piekalnītē Rostovs uz brīdi apturēja zirgu, raudzīdamies saskatīt, kas tur notiek; taču, lai kā viņš sasprindzināja uzmanību, nekā nevarēja ne saprast, ne izšķirt: tur dūmos kustējās nez kādi cilvēki, kaut kādas karaspēka masas kustējās arī priekšā un aiz muguras; bet kādēļ?

kas? kurp? — nevarēja saprast. Šī aina un šis skaņas ne tikvien neizraisīja viņā kaut kādu nomāktību vai biklumu, bet, 'gluži otrādi, kāpināja viņa enerģiju un apņēmību.

«Nu vēl, vēl, saclod!» viņš domās mudināja šīs skaņas un 'atkal laidās auļos pa līniju, aizvien tālāk un tālāk iekaudams apvidū, ko aizņēma jau kaujā iesaistījušies karapulki.

«Kā tas īsti būs, nezinu, bet viss būs labi!» Rostovs domāja.

Pajājis garām dažiem austriešu pulkiem, Rostovs pamanīja, ka līnijā viņpus tiem (tur stāvēja gvarde) jau sākusies kauja.

«Jo ia'bāk! Palūkošos tuvumā,» viņš nodomāja.

Viņš jāja gandrīz pa priekšējo līniju. Daži jātnieki auļoja viņam pretim — tie bija mūsu leibulāni, kas nekārtīgās rindās atgriezās no triecienuzbrukuma. Rostovs pajāja tiem garām, neviļus pamanīja vienu no tiem asinīs un auļoja tālāk.

«Tā nav mana darīšana!» viņš nodomāja. Viņš vēl nepaguva nojāt dažus simtus soļu, kad pa kreisi viņam šķērsām priekšā visā lauka plašumā parādījās milzīgas kavalēristu masas uz melniem zirgiem, baltos, spožos mundieros un rikšos nāca taisni viņam virsū. Rostovs palaida zirgu pilnos lēkšos, lai tiktu šiem kavalēristiem nost no ceļa, un viņš arī būtu no tiem izvairījies, ja tie tuvojušies aizvien tai pašā riksī, bet viņi paātrināja gaitu tā, ka daži zirgi jau auļoja. Rostovam aizvien dzirdamāka un dzirdamāka kļuva viņu pakavu dimdoņa un ieroču šķinda un aizvien labāk saskatāmi viņu zirgi, stāvi un pat sejas. Tie bija mūsu kavalergardi, kas devās uzbrukumā franču kavalērijai, kura virzījās tiem pretim.

Kavalergardi auļoja, taču vēl pievaldīja zirgus. Rostovs jau redzēja viņu sejas un izdzirda komandu «marš, marš!», ko deva oficieris, palaizdams savu tīrasiņu zirgu pilna ga'itā, Rostovs, baidīdamies tikt samīts vai arī ierauts uzbrukumā frančiem, auļoja līdztekus frontei, cik vien zirgam bija jaudas, un tomēr nepaspēja tikt tiern garām.

Malējais kavalergards, milzīga auguma bakurētains vīrs, nikni sarauca seju, ieraudzījis sev priekšā Rostovu, ar kuru tam neizbēgami vajadzēja sadurties. Šis kavalergards 'katrā ziņā būtu nogāzis no kājām Rostovu ar viņa Beduīnu (Rostovs pats sev šķita gluži mazs un vājš salīdzinājumā ar šiem milzīgajiem cilvēkiem un zirgiem), ja viņš neattapis uzšaut ar pletni kavalergarda zirgam pa acīm. Smagais, piecus veršokus augstais melnis sacirtās un pieglauda ausis; bet bakurētainais kavalergards no visa spēka ietrieca tam sānos milzīgos piešus, un zirgs, pasitis asti un izstiepis kaklu, sāka joņot vēl ašāk. Tikko kavalergardi bija Rostovam garām, kad tas izdzirda viņus kliedzam «urā!» un atskatījies ieraudzīja, ka viņu priekšējās rindas jau sajaucas ar svešajiem, jādomā, franču ka- valēristiem ar sarkaniem uzplečiem. Tālāk nevarēja nekā saskatīt, jo tūliņ pēc tam nez no kurienes sāka šaut lielgabali un visu apņēma dūmi.

Kad kavalergardi, pajājuši viņam garām, nozuda dūmos, Rostovs svārstījās, vai viņam auļot tiem līdzi vai arī jāt turp, kurp vajadzēja. Sis bija tas spožais kavaler- gardu triecienuzbrukums, par kuru brīnījās pat franči. Rostovam pēc tam bija baigi dzirdēt, ka no visas šās stalto, skaisto cilvēku masas, no visiem šiem mirdzošajiem bagātniekiem, jaunekļiem, oficieriem un junkuriem, kas dārgu zirgu mugurā bija auļojuši viņam garām, pēc uzbrukuma palicis tikai astoņpadsmit vīru.

«Kas man ko skaust, mana tiesa nezudīs, un es varbūt tūliņ dabūšu redzēt ķeizaru!» Rostovs nodomāja, un auļoja tālāk.

Ticis līdzās gvardes kājniekiem, viņš pamanīja, ka tiem pāri un visapkārt lidoja lielgaballodes, pamani ja ne tik daudz tāpēc, ka būtu dzirdējis lodes dūcam, cik no zaldātu sejās redzamā nemiera un nedabiskā, kareiviskā svinīguma oficieru sejās.

Jādams gar gvardes kājnieku pulka līniju, viņš izdzirda kādu balsi saucam viņu v-ardā:

Rostov!

Ko? — viņš atsaucās, nepazīdams Borisu.

Ko tu teiksi, pirmajā līnijā esam nokļuvuši! Mūsu pulks gāja uzbrukumā! — stāstīja. Boriss ar to laimīgo smaidu, kādu mēdz smaidīt jauni cilvēki, kas pirmoreiz pabijuši ugunī.

Rostovs pieturēja.

Skat tik! — viņš sacīja. — Nu, un kā izdevās?

Atsists! — Boriss ņipri iesaucās, kļūdams pļāpīgs. — Vai vari iedomāties?

Un Boriss sāka stāstīt, kādā veidā gvarde, novietojušie» un ieraudzījusi priekšā karapulkus, noturējusi tos par austriešiem un tad uzreiz pēc lodēm, ko šie pulki raidījuši, aptvēruši, ka atrodas pirmajā līnijā, un negaidot bijis jadodas kaujā. Rostovs, nenoklausījies Borisā līdz galam, mudināja zirgu.

Kurp tu? — Boriss jautāja.

Pie viņa majestātes ar uzdevumu.

Rau, tur viņš ir! — rādīja Boriss, kas bija pārklau* sijies, ka Rostovam vajadzīga «viņa augstība» un nevis «viņa majestāte».

Un viņš tam norādīja uz lielkņazu, kas simt soļu atstatumā no viņiem ar bruņu cepuri galvā un kavalergardu apmetnī, plecus uzrāvis, uzacis saraucis, nez ko kliedza baltam un bālam austriešu oficierim.

Tas taču ir lielkņazs, bet man jātiek pie virspavēlnieka vai pie ķeizara, — noraidīja Rostovs un jau dzīrās jat.

Graf, graf! — sauca Bergs, tikpat ņiprs ka Boriss, pieskriedams no otras puses. — Grāf, es esmu ievainots labajā rokā (viņš stāstīja, rādīdams asiņainu, ar mutautiņu apsietu plaukstu), taču paliku frontē. Grāf, es turu zobenu kreisajā rokā: mūsu, fon Bergu dzimtā, grāf, visi bijuši bruņinieki.

Bergs vēl palika kaut ko stāstām, kad Rostovs, nenoklausījies viņā, jau jāja tālāk.

Nojājis garām gvardei un šķērsojis tukšo lauku, Rostovs, lai atkal nenokļutu pirmajā līnijā, kā bija nokļuvis kavalergardes triecienuzbrukumā, jāja pa rezervju līniju, mezdams lielu līkumu ap to vietu, kur skanēja viskarstākā apšaudīšanās un rībēja kanonāde. Pēkšņi sev priekšā un mūsu karapulku aizmugurē, tādā vietā, kur viņš nekādi nebūtu varējis iedomāties atrodamies ienaidnieku, Rostovs izdzirda tuvumā šautenes sprakstarn.

«Kas tas varētu būt?» Rostovs nodomāja. «Ienaidnieks mūsu karapulku aizmugurē? Nevar būt,» Rostovs prātoja, un viņu pēkšņi pārņēma šausmas ir par sevi, ir par visas kaujas iznākumu. «Lai tas būtu kas būdams,» viņš apņēmās, «tagad jau nu vairs nav ko jāt apkārt. Man jāmeklē virspavēlnieks šeit, un, ja viss pagalam, tad arī mans pienākums aiziet bojā kopā ar visiem.»

Ļaunā nojauta, kas Rostovam pēkšņi bija uzmākusies, apstiprinājās aizvien vairāk un vairak, jo tālāk viņš iejāja daždažādu karapulku aizņemtajā platībā viņpus Pracas ciema.

Kas te notiek? Kas te notiek? Uz ko šauj? Kas šauj? — Rostovs taujāja, nokļuvis pie krievu un austriešu zaldātiem, kas juceklīgiem pūļiem skrēja šķērsām viņam pār ceļu.

Tad velns viņus sazina! Visus sakāva! Lai put viss! — krievu, vācu un čehu valodās viņam atsaucās bēgošo pūļi, kas, gluži tāpat kā viņš, nesaprata, kas te notiek.

Sit vāciešus! — viens kliedza.

Rauj viņus velns — nodevējus!

Zum Henker diese Russen!.. . [229] — pie velna šos krievus!.,.— purpināja kāds vācietis.

Pa ceļu vilkās vairāki ievainotie. Lamas, kliedzieni, vaidi saplūda vienā kopējā dūkoņā, šaušana aprima, un, kā Rostovs vēlāk dabūja zināt, šāvuši bija cits uz citu krievu un austriešu zaldāti.

«Mans dievs! Ko gan tas nozīmē?» Rostovs domāja. «Un šeit, kur ķeizars kuru katru brīdi var tos pamanīt! . .. Taču nē, tie droši vien būs bijuši tikai daži nelieši. Tas pāries, tas nav tā, tas nevar būt,» viņš domāja. «Tikai ātrāk, ātrāk tikt tiem garām!»

Doma par sakāvi un bēgšanu Rostovam nevarēja ienākt ne prātā. Kaut arī viņš redzēja franču lielgabalus un karapulkus tieši uz Pracenas kalna, uz tā paša, kur viņam bija' uzdots sameklēt virspavēlnieku, viņš nevarēja un negribēja tam ticēt.

xvni

Rostovam bija pavēlēts meklēt Kutuzovu un ķeizaru Pracas ciema apkaimē. Taču šeit nebija ne tikvien viņu, bet pat neviena priekšnieka, bija tikai daždažādi izjukušu pulku pūļi. Viņš dzina savu jau piekusušo zirgu, lai drīzāk tiktu garām šiem pūļiem, bet, jo tālāk viņš virzījās, jo pūļi kļuva juceklīgāki. Pa lielceļu, uz kura viņš izjāja, drūzmējās karietes, visvisāda veida pajūgi, krievu un austriešu zaldāti no visām ieroču šķirām, ievainoti un neievainoti. Tas viss dunēja un ņudzēja vienā jūklī, un pāri tam, drūmi kaukdamas, lidoja lodes no Pracenas augstienēs novietotajām franču baterijām.

Kur ķeizars? Kur Kutuzovs? — Rostovs taujāja visiem, ko vien izdevās apturēt, un ne no viena nevarēja dabūt atbildi.

Pēdīgi, nogrābis aiz apkakles zaldātu, viņš piespieda to atbildēt.

Ē, brāl! Visi sen jau tur uz priekšu aizmukuši! — zaldāts Rostovam atteica, nez par ko smiedamies un raudamies ārā.

Atstājis šo zaldātu, kas acīmredzot bija piedzēries, Rostovs apturēja kādas svarīgas personas denščika vai berei- tora zirgu un sāka jājēju iztaujāt. Denščiks paziņoja Rostovam, ka ķeizaru pirms kādas stundas pa šo pašu ceļu līelā steigā aizveduši karietē un ka ķeizars bīstami ievainots.

Nevar būt, — Rostovs iesaucās, — droši vien tas būs bijis kāds cits.

Pats redzēju, — apliecināja denščiks, pašapzinīgi smīnēdams. — Neba es nu ķeizaru nepazīšu: nez cik reižu Pēterburgā, ače, šitā pat tiku redzējis. Sēž karietē tīri bāls. Četrjūgs meļņu tā saskubināts, ak, tu tētīt manu, tā ij aizdārdēja mums garām: neba es nu ķeizara zirgus un Iļju Ivaniču nepazīšu; kučieris Iļja laikam gan citu nevienu neved kā caru.

Rostovs palaida viņa zirgu va|ā un gribēja jāt tālāk. Kāds ievainots oficieris, garām iedams, viņu uzrunāja.

Ko tad jums īsti vajag? — oficieris jautāja. — Virspavēlnieku? Tas ir pagalam, lode ķēra krūtīs pie mūsu pulka.

Nav vis pagalam, tikai ievainots, — kāds cits oficieris pārlaboja.

Kurš tad? Kutuzovs? — Rostovs vaicāja.

Kutuzovs ne, bet kā taču viņu sauc, — nu, viena alga, dzīvu nav palicis daudz. Re, jājiet turp, āre, turp uz to ciemu, tur visa priekšniecība salasījusies, — teica šis oficieris, rādīdams uz Hostieradekes ciemu, un pagāja garām.

Rostovs jāja soļos, nezinādams, kālab un pie kā viņš tagad jās. Ķeizars ievainots, kauja zaudēta. Nu vairs nevarēja tam neticēt. Rostovs jāja tai virzienā, ko viņam bija norādījuši un kur tālumā vīdēja tornis un baznīca. Kurp gan viņam tagad steigties? Ko lai viņš tagad saka ķeizaram vai Kutuzovam, pat ja tie būtu dzīvi un neievainoti?

Jājiet pa šo ceļu, jūsu labdzimtība, bet tur uz vietas nošaus, — kāds zaldāts viņam uzsauca. — Tur nošaus!

E, ko nu runā! — iejaucās otrs. — Kur viņš tur jās? Tepat ir tuvāk.

Rostovs pārdomāja un devās taisni tai virzienā, par kuru bija teikuši, ka tur nošaus.

«Nu jau viss vienalga! Ja ķeizars ievainots, vai lai es sevi saudzēju?» viņš domāja. Viņš iejāja klajumā, kur, bēgot no Pracenas, bija aizgājis bojā visvairāk cilvēku. Franci šo vietu vēl nebija ieņēmuši, bet krievi, kas palikuši dzīvi vai ievainoti, sen to atstājuši. Laukā kā gubiņas labā tīrumā gulēja ik uz desetīnas pa desmit, piecpadsmit kritušo un ievainoto. Ievainotie bija salīduši pa divi, pa trīs kopā, un varēja dzirdēt viņu nepatīkamos un, kā Rostovam šķita, dažbrīd liekuļotos kliedzienus un vaidus. Rostovs palaida zirgu rikšos, lai neredzētu visus šos cilvēkus mokāmies, un viņam kļuva baigi. Viņš baidījās nevis par savu dzīvību, bet par drosmi, ko vajadzēja saglabāt, un zināja, ka tās viņam pietrūks, redzot šos nelaimīgos.

Franči, kas bija mitējušies apšaudīt šo līķiem un ievainotajiem klāto lauku, tāpēc ka dzīvo tur vairs nebija, ieraudzījuši pa to jājam adjutantu, pagrieza pret viņu lielgabalu un izsvieda dažas lodes. Jūtas, ko Rostovā izraisīja šīs baigās, svelpjošās skaņas un mirušie, kas gulēja visapkārt, saplūda kopā baismās un žēiumā pret sevi. Viņam ienāca prātā mātes pēdējā vēstule. «Ko gan viņa sajustu,» viņš domāja, «ja tagad redzētu mani šeit, šai laukā, un ar lielgabaliem, kas vērsti pret mani?»

Hostieradekes ciemā bija kaut arī pajukušas, taču mazliet labākā kārtībā saglabājušās krievu karaspēka daiļas, kas devās projām no kaujas iauka. Te jau vairs nesniedza franču lodes un šāvienu trokšņi šķita tāli. Šeit visi jau skaidri redzēja un runāja, ka kauja zaudēta. Rostovs varēja jautāt kam gribēdams, neviens nezināja viņam pateikt, ne kur atrodas ķeizars, ne kur atrodas Kutuzovs. Vieni runāja, ka baumas par ķeizara ievainojumu esot patiesas, citi teica, ka ne, un izskaidroja šīs izplatījušās baumas ar to, ka patiešām ķeizara karietē bāls un iztrūcies no kaujas lauka aizdrāzies oberhofmaršals grāfs Tolstojs, kas kopā ar citiem ķeizara svītā bijis ieradies kaujas laukā. Kāds oficieris pastāstīja Rostovam, ka viņpus ciema pa kreisi redzējis vienu otru no augstākās priekšniecības, un Rostovs jāja turp, gan vairs necerēdams nevienu atrast, bet vienīgi tādēļ, lai apmierinātu pats savu sirdsapziņu. Nojājis verstis trīs un ticis garām pēdējiem krievu pulkiem, Rostovs netālu no sakņu dārza, ap kuru bija izrakts grāvis, ieraudzīja divus jātniekus vienu pretim otram. Viens ar baltu spalvu pušķi pie cepures nez : kāpēc šķita Rostovam pazīstams; otrs, nepazīstams jātnieks stalta, ruda zirga mugurā (šis zirgs Rostovam likās ; redzēts) piejāja pie grāvja, piecirta zirgam piešus un, pavadu palaidis, viegli pārlēca pār sakņu dārza grāvi.  Smiltis vien nobruka no grāvmalas zirgam zem pakaļkājām. Strauji apgriezis zirgu, viņš vēlreiz pārlēca pāri grāvim atpakaļ un godbijīgi pievērsās jātniekam ar balto pušķi, acīmredzot aicinādams viņu darīt to pašu. Jātnieks, kura augums Rostovam likās pazīstams un nez kāpēc neviļus saistīja viņa uzmanību, noraidīdams papurināja galvu un atmeta ar roku, un no šās kustības Rostovs acumirklī pazina savu apraudāto, dievināmo valdnieku.

«Bet tas taču nevar būt viņš, viens pats šā klajā lauka vidū,» Rostovs nodomāja. Tobrīd Aleksandrs pagrieza galvu, un Rostovs ieraudzīja mīļos vaibstus, kas tik spilgti bija iespiedušies viņa atmiņā. Ķeizars bija bāls, viņa vaigi iekrituši un acis dziļi iegrimušas; toties jo vairāk burvīguma un lēnprātības bija viņa vaibstos. Rostovs jutās laimīgs, pārliecinājies, ka baumas par ķeizara ievainojumu bijušas nepatiesas. Viņš jutās laimīgs, ka to redzēja. Viņš zināja, ka varēja, ka pat vajadzēja griezties tieši pie ķeizara un ziņot to, ko Dolgorukovs bija pavēlējis ziņot.

Taču gluži kā iemīlējies jauneklis dreb un tvīkst, neuzdrīkstēdamies izteikt to, par ko sapņo caurām naktīm, un bikli raugās apkārt, meklēdams palīdzību vai iespēju izskaidrošanos atlikt vai bēgt, kad pienācis ilgotais brīdis un viņš atrodas vienatnē ar viņu, tā patlaban Rostovs, sasniedzis to, ko bija kārojis vairāk par visu pasaulē, nezināja, kā tuvoties ķeizaram, un viņam tēlojās tūkstošiem apsvērumu, kāpēc tas būtu neērti, nepieklājīgi un neiespējami.

«Ka! Es it ka priecātos izmantot gadījumu, ka viņš ir viens un nomākts. Viņam var likties netīkami un smagi redzēt svešu seju šai bēdu brīdī; turklāt, ko gan es viņam varu teikt patlaban, kad, tikai viņu redzot vien, man pamirst sirds un mute kļūst sausa?» Neviena 110 tām neskaitāmajām runām, ko viņš savā iztēlē, pie ķeizara vērs- damies, bija sacerējis, tagad nenāca viņam prātā. Tās runas pa lielākai daļai tika teiktas gluži citos apstākļos, galvenokārt uzvaru un svinību brīžos un visbiežāk gan, viņam ievainotam guļot uz nāves cisām, kamēr ķeizars pateicas viņam par varonīgo rīcību un viņš mirdams apliecina tam savu darbos pierādīto mīlu.

«Un tad, kā gan es prasīšu ķeizaram, lai dod pavēles labajam flangam, ja pulkstenis ir jau ap četriem pēcpusdienā un kauja zaudēta? Nē, nekādā ziņā nedrīkstu jāt viņam klāt, traucēt viņa pārdomas. Labāk tūkstoškārt mirt nekā saņemt no viņa nelabvēlīgu skatienu, nelabvēlīgu spriedumu,» Rostovs nolēma un ar skumjām un izmisumu sirdī jāja projām, nemitīgi atskatīdamies uz ķeizaru, kas joprojām vēl kavējās turpat, it kā nevarēdams par kaut ko izšķirties.

Kamēr Rostovs mocījās šādās pārdomās un bēdīgs attālinājās no ķeizara, kapteinis fon Tols nejauši uzkūlās tai pašai vietai un, ieraudzījis ķeizaru, jāja tam taisni klāt, piedāvāja savus pakalpojumus un pārvadīja kājām pāri grāvim. Ķeizars, vēlēdamies atpūsties un juzdamies nevesels, apsēdās zem ābeles, un Tols nostājās viņam līdzās. Rostovs iztālēm ar skaudību un nožēlu vēroja, kā fon Tols ilgi un dedzīgi ķeizaram kaut ko stāstīja, kā ķeizars, šķiet, sāka raudāt, aizsedza ar plaukstu acis un paspieda Tolam roku.

«Un es taču varēju būt viņa vietā!» Rostovs klusībā nodomāja un, tikko asaras valdīdams žēlumā par valdnieka likteni, pilnīgi izmisis jāja tālāk, pats nezinādams, kurp un kālab viņš tagad dodas.

Viņa izmisumu vēl pastiprināja sajūta, ka tikai paša nespēks bija viņa bēdu cēlonis.

Viņš būtu varējis… ne tikvien būtu varējis, bet viņam vajadzēja jāt ķeizaram klāt. Un tas bija vienīgais gadījums parādīt ķeizaram savu padevību. Bet viņš nebija to izmantojis… «Ko es esmu izdarījis?» viņš domāja. Un viņš apgrieza zirgu un auļoja atpakaļ uz to vietu, kur bija redzējis ķeizaru; taču viņpus grāvja vairs neviena nebija. Brauca tikai pajūgi un ekipāžas. No kāda vezumnieka Rostovs dabūja zināt, ka Kutuzova štābs atrodoties tuvējā ciemā, uz kurieni devās vezumu rindas. Rostovs jāja tām nopakaļ.

Viņam pa priekšu gāja Kutuzova bereitors, vezdams segām klātus zirgus. Aiz bereitora brauca pajūgs, un ratiem nopakaļ soļoja večuks no saimes ļaudīm, naģeni galvā, puskažociņā un likām kājām.

Tit, ei, Tit! — bereitors uzbilda.

Ko ta? — vecais izklaidīgi atsaucās.

Tit! Ņem spriguli un sit!

Ek, stulbenis, tpi tu! — večuks, pikti nospļāvies, atrūca. Kādu laiku visi virzījās klusēdami, tad atkal atkārtojās tas pats joks.

Ap pieciem vakarā kauja bija zaudēta visos punktos. Vairāk par simt lielgabalu jau atradās franču varā.

Pržebiševskis ar savu korpusu bija nolicis ieročus. Citas kolonnas, zaudējušas apmēram pusi cilvēku, aitkāpas nekārtīgos, sajukušos pūļos.

Lanžerona un Dohturova karapulku atliekas, kopā .sajaukušās, drūzmējās ap Augestas ciema dīķiem uz dambjiem un krastiem.

Ap pulksten sešiem vienīgi pie Augestas dambja vēl dzirdēja šāvienus: franči, izvietojuši lielu skaitu bateriju Pracenas augstieņu nogāzē, mūsu pulkiem atkāpjoties, pavadīja tos ar karstu kanonādi.

Arjergardā Dohturovs un citi, vākdami kopā bataljonus, atšaudījās no franču kavalērijas, kas vajāja mūsējos. Metās krēsla. Uz šaurā Augestas dambja, kur tik daudz gadu bija mierīgi ar makšķerēm sēdējis vecais dzirnavnieks adītu ccpurīti galvā, kamēr viņa mazdēls, krekla piedurknes atrotījis, cilāja pa lejkannu sudrabotas, drebošas zivis, uz šā dambja, pa kuru tik daudz gadu mierīgi bija braukājuši morāvi kviešiem piekrautos divzirgu ratos, ģērbušies zilās jakās un pūkainām cepurēm galvā, un pa to pašu dambi braukuši atpakaļ, miltiem apputējuši un ar baltiem vezumiem, — uz šā šaura dambja tagad starp kara ratiem un lielgabaliem, zem zirgiem un staTp riteņiem drūzmējās cilvēki nāves baiļu izķēmotām sejām, spiedās cits citam virsū, mira, kāpa pāri mirstošajiem un nogalināja cits citu vienīgi tādēļ, lai, pagājuši dažus soļus, gluži tāpat tiktu nogalināti.

ik pa desmit sekundēm, gaisu saspiezdama, šā blīvā pūļa vidū nokrita lielgaballode vai plīsa granāta, nogalinot un apšļācot ar asinīm tos, kas gadījās tuvuma. Dolohovs, ievainots rokā, kājām, ar desmit savas rotas zaldātiem (viņš jau bija oficieris), un viņa pulka komandieris jāšus vienīgie bija palikuši no visa puika. Pūļa rauti, viņi iestrēdza pie dambja uzejas un, no visām pusēm saspiesti, apstājās, jo priekšā zem lielgabala bija pakritis zirgs un pūlis vilka to ārā. Viena lode nogalināja kādu cilvēku viņiem aiz muguras, otra krita priekšā un apšļāca ar asinīm Dolohovu. Pūlis izmisīgi spiedās virsū, sablīva, pavirzījās dažus soļus un atkal apstājās.

«Noiesi šos simt soļus un droši būsi glābts; nostāvēsi vēl pāris minūšu un droši būsi pagalam,» ikviens domāja.

Dolohovs, kas stāvēja pūļa vidū, lauzās uz dambja rnalu, pasitis gar zemi divus zaldātus, un noskrēja uz slidenā ledus, kas klāja dīķi.

Griez virsū! — viņš iekliedzās, lēkādams pa ledu, kas krakšķēja viņam zem kājām. — Griez virsū! — viņš sauca lielgabalniekiem. — Iztur!…

Ledus viņu turēja, taču liecās un krakšķēja, un varēja redzēt, ka ne vien zem lielgabala vai zem ļaužu pūļa, bet arī zem viņa viena paša tas tūdaļ ielūzīs. Citi raudzījās uz viņu un spaidījās pa krastu, vēl neuzdrošinādamies kāpt uz ledus. Pulka komandieris zirga mugurā pie dambja uzeļas pacēla roku un, pagriezies pret Dolohovu, atvēra muti. Pēkšņi kāda lode iekaucās tik zemu virs pūļa, ka visi noliecās. Slapjumā kaut kas nožļakstēja, un ģenerālis ar zirgu nogāzās asins peļķē. Neviens uz ģenerāli pat nepaskatījās, nedomāja celt to augšā.

Ašāk uz ledus! Aiziet pa ledu! Aiziet! Griez virsū! Jebšu vai nedzirdi! Aiziet! — pēc lodes, kas bija ķērusi ģenerāli, piepeši sāka klaigāt neskaitāmas balsis, pašas nezinādamas, ko un kālab kliedz.

Viens no pakaļējiem lielgabaliem, kas bija uzbraucis uz dambja, nogriezās uz ledus. Zaldāti bariem sāka skriet no dambja lejā uz aizsalušo dīķi. Zem viena no priekšējiem zaldātiem ledus ielūza, un viņš ar vienu kāju iekrita ūdenī,; viņš gribēja izdabūt kāju laukā un iegāzās līdz jostas vietai. Tuvākie zaldāti saminstinājās» lielgabala vedējs apturēja savu zirgu, bet aiz muguras joprojām vēl skanēja kliedzieni: «Griež uz ledus, ko apstājas? Aiziet, aiziet!» Un burzmā atskanēja šausmu kliedzieni. Zaldāti, kas bija apstājuši lielgabalu, rokām vēcinādami, skubināja un dauzīja zirgus, lai tie nogrieztos un kustētos uz priekšu. Zirgi sāka iet nost no krasta. Ledus, kas bija turējis kājniekus, ielūza ar milzīgu gabalu, un cilvēku četrdesmit, kas bija uz ledus, klupa dažs uz priekšu, dažs atpakaļ, gremdēdami cits citu.

Lielgaballodes joprojām tikpat vienmērīgi kauca un žļakstēja uz ledus, ūdenī un visbiežāk pūlī, kas drūzmējās uz dambja, ap dīķiem un krastmalā.

XIX

Uz Pracenas kalna, tai pašā vietā, kur bija pakritis ar karoga kātu rokās, asinīm noplūzdams, gulēja Andrejs Bolkonskis un, pats to nemanīdams, kunkstēja klusiem un žēliem bērna kunkstiem.

Pret vakaru viņš mitējās kunkstēt un palika gluži klusu. Viņš nezināja, cik ilgi bija vilkusies nemaņa. Pēkšņi viņš atkal sajuta, ka ir dzīvs un dedzinoša sāpe plosa viņa galvu.

«Kur gan ir tās augstās debesis, ko es līdz šim nebiju pamanījis un šodien ieraudzīju?» bija viņa pirmā doma. «Un arī šo ciešanu nebiju pazinis,» viņš domāja. «Jā, līdz šim es nekā, it nekā neesmu zinājis. Bet kur es esmu?»

Viņš sāka ieklausīties un sadzirdēja tuvojošos zirgu pakavu klaboņu un Iranču valodas skaņas. Viņš atvēra acis. Pār viņu pletās atkal tās pašas augstās debesis ar vēl augstāk uzlidojušiem slīdošiem mākoņiem, kuriem cauri zilgoja bezgalība. Viņš nepagrieza galvu un neredzēja tos, kas, spriežot pēc pakavu klaboņas un baisu skaņas, piejāja un apstājās pie viņa.

Šie jātnieki bija Napoleons divu adjutantu pavadībā. Bonaparts, apjādams kaujas lauku, deva pēdējās pavēles pastiprināt baterijas, kuras apšaudīja Augestas dambi, un aplūkoja kritušos un ievainotos, kas bija palikuši kaujas laukā.

-— De beaux hommes! [230] — sacīja Napoleons, raudzīdamies uz kritušu krievu grenadieri, kas ar zemē iespiestu seju un samelnējušu pakausi gulēja uz vēdera, tālu atmetis vienu jau sastingušo roku.

— Les munitions des pieces de position sont epuisees, sire! [231] — tobrīd ziņoja adjutants, atjājis no baterijām, kas apšaudīja Augestu.

Failes avancer celle de la rēserve [1] — Lieciet atvest no rezervēm.— Napoleons pavēlēja un, pajājis dažus soļus, apstājās pie kņaza Andreja, kas gulēja augšpēdus ar turpat blakus nomestu karoga kātu (karogu jau kā trofeju bija pievākuši franči).

Volā une belle mori! [232] [1] — lūk, skaista nāve!— teica Napoleons, raudzīdamies uz Bolkonski.

Kņazs Andrejs noprata, ka tas teikts par viņu un ka teicējs ir Napoleons. Viņš dzirdēja, ka to, kurš sacīja šos vārdus, uzrunāja par sire [233] . taču viņš šos vārdus dzirdēja tā, kā būtu dzirdējis mušas sīkšanu. Viņš ne tikvien neinteresējās par tiem, bet pat neievēroja un tūdaļ tos aizmirsa. Galva viņam dega; viņš juta, ka noasiņo, un redzēja virs sevis tālas, augstas un mūžīgas debesis. Viņš zināja, ka tas bija Napoleons — viņa varonis, taču šobrīd Napoleons šķita viņam tik sīks, niecīgs cilvēks salīdzinājumā ar to, kas patlaban norisa starp viņa dvēseli un šīm augstajām, bezgalīgajām debesīm, pa kurām traucās mākoņi. Šobrīd viņam bija gluži vienalga, lai pie viņa stāvēja kas stāvēdams un lai runāja par viņu ko runādams; viņš bija priecīgs tikai par to, ka pie viņa apstājušies cilvēki, un vēlējās vienīgi tik daudz, lai šie cilvēki palīdzētu viņam un atgrieztu viņu dzīvē, kas viņam šķita tik skaista, tāpēc ka tagad viņš to izprata gluži citādi. Viņš saņēma visus spēkus, lai pakustētos un izdabūtu kādu skaņu. Viņš vārgi pakustināja kāju un izdvesa vāju, sāpīgu vaidu, kas viņu pašu iežēlināja.

A! Viņš ir dzīvs, — Napoleons iesaucās. — Pacelt šo jauno cilvēku, ce jeune homme, un aiznest uz pārsiešanas punktu!

To pateicis, Napoleons jāja tālāk pretim maršalam Lannam, kas, cepuri noņēmis, smaidīdams un apsveikdams ar uzvaru, piejāja pie ķeizara.

Tālāk kņazs Andrejs nekā neatcerējās: viņš zaudēja samaņu no briesmīgajām sāpēm, ko tam sagādāja novietošana uz nestuvēm, grūdieni pārnesot un brūces zondē- šana pārsiešanas punktā. Viņš atžilba tikai dienas beigās, kad viņu kopā ar citiem ievainotiem un gūstā saņemtiem krievu oficieriem nesa uz hospitāli. Šās pārnešanas laikā viņš jutās mazliet žirgtāks un varēja skatīties apkārt un pat runāt.

Pirmie vārdi, ko viņš izdzirdēja, bija franču konvoja oficiera vārdi, ko tas steigā runāja:

Te vajag apstāties: tūliņ jās garām imperators; viņam būs patīkami redzēt šos gūstā kritušos kungus.

Šodien ir tik daudz gūstekņu, tepat vai visa krievu armija, ka viņam droši vien tas apnicis, — kāds cits oficieris iebilda.

Nu tomēr! Šis, stāsia, esot visas ķeizara Aleksandra gvardes komandieris, — sacīja pirmais, norādīdams uz ievainotu krievu oficieri baltā kavalergarda mundieri.

Bolkonskis pazina kņazu Repņinu, ar kuru bija vairākkārt ticies Pēterburgas sabiedrībā. Tam līdzās stāvēja otrs, gadus deviņpadsmit vecs zēns, arī ievainots kava- lergardes oficieris.

Bonaparts pieauļojis atpurēja zirgu.

Kurš te vecākais? — viņš noprasīja, ieraudzījis gūstekņus.

Nosauca pulkvedi kņazu Repņinu.

Jūs esat ķeizara Aleksandra kavalergardes pulka komandieris? — Napoleons vaicāja.

Es komandēju eskadronu, — Repņins atbildēja.

Jūsu pulks godam izpildīja savu pienākumu, — Napoleons teica.

Diža karavadoņa uzslava ir labākais apbalvojums zaldātam, — Repņins atņēma.

Ar prieku jums to piešķiru, — sacīja Napoleons. — Kas ir šis jaunais cilvēks jums līdzās?

Kņazs Repņins nosauca poručiku Suhtelenu.

Paraudzījies uz viņu, Napoleons smaidīdams piebilda:

11 est venu bien jeune se frotter ā nous. [234] [1] — Jauns gan viņš nācis ar mums cīnīties.

Jaunība nekavē būt drošsirdīgam, — balsij aiztrūkstot, atbildēja Suhtelens.

Lieliska atbilde, — Napoleons paslavēja, — jaunais cilvēk, jūs tālu tiksiet!

Kņazs Andrejs, kas, papildinot gūstekņu rindas, arī bija novietots priekšā, ķeizaram pret aci, nevarēja nesaistīt viņa uzmanību. Napoleons acīmredzot atcerējās redzējis to uz lauka un, uzrunādams viņu, lietoja to pašu jaunā

cilvēka — jeune homme nosaukumu, ar kādu Bolkonskis pirmoreiz bija iespiedies viņa atmiņā.

Et vous, jeune homme? Nu, bet jūs, jaunais cilvēk? — viņš pievērsās tam. — Kā jūs jūtaties, mon brave?

Kaut gan pirms piecām minūtēm kņazs Andrejs bija varējis pateikt dažus vārdus zaldātiem, kas viņu nesa, tagad viņš, pavērsis skatienu taisni uz Napoleonu, cieta klusu… Tik niecīgas viņam šobrīd likās visas intereses, kas nodarbināja Napoleonu, pats viņa varonis ar šo sīko godkāri un uzvaras prieku šķita tik sīkumains salīdzinājumā ar tām augstajām, taisnīgajām un labajām debesīm, ko viņš redzēja un saprata, ka viņš nevarēja tam atbildēt.

Un arī viss cits likās tik nevajadzīgs un niecīgs salīdzinājumā ar to bargo un vareno domas plūdumu, kādu viņā izraisīja spēku pagurums no asiņu zaudējuma, sāpes un tuvās nāves gaidas. Raudzīdamies acīs Napoleonam, kņazs Andrejs domāja, cik niecīga gan ir visa varenība, cik niecīga ir dzīve, kuras nozīmi neviens nespēj apjēgt, un cik vēl daudz niecīgāka ir nāve, kuras jēgu neviens no dzīvajiem nevar izprast un izskaidrot.

Ķeizars, atbildi nesagaidījis, novērsās un, projām jādams, izrīkoja kādu no priekšniekiem:

Lai par šiem kungiem parūpējas un nogādā tos manā nometnē; lai mans ārsts Larē apskata viņu brūces. Uz redzēšanos, kņaz Repņin, — un viņš, paskubinājis zirgu, aujos aizjāja tālāk.

Viņa sejā staroja pašapmierinātība un laime.

Zaldāti, kas bija atnesuši kņazu Andreju un noņēmuši pa rokai pagadījušos zelta svētbildīti, ko kņaze Marja bija uzkārusi brālim kaklā, redzēdami, ar kādu laipnību ķeizars izturējās pret gūstekņiem, pasteidzās atlikt svētbildīti atpakaļ.

Kņazs Andrejs neredzēja, kas un kā viņam to atkal uzkāra, bet uz krūtīm virs mundiera piepeši atradās svēt- bildīte tievā zelta važiņā.

«Cik labi gan būtu,» kņazs Andrejs domāja, pavēries uz šo svētbildīti, ko māsa ar tik dziļām jūtārn un godbijību bija uzkārusi tam kaklā, «cik labi būtu, ja viss bijis tik skaidrs un vienkāršs, kā šķiet kņazei Marjai. Cik labi būtu zināt, kur meklējama palīdzība šai dzīvē un kas gaidāms pēc tās tur aiz kapa! Cik laimīgs un mierīgs es būtu, ja tagad varējis teikt: kungs, esi man žēlīgs!… Bet kam lai es to saku? Vai arī vara — nenoteiktā, neaptveramā vara, pie kuras es ne tikvien nevaru griezties, bet kuru nevaru pat izteikt vārdos, šis lielais viss vai nekas,» viņš pats sev vaicāja, «vai varbūt tas ir tas dievs, ko kņaze Marja iešuvusi, lūk, te, šai maisiņā? Nekas, it nekas nav droši zināms kā vien tas, ka niecīgs ir viss, ko es saprotu, bet liels ir kaut kas cits, ko es neizprotu un kas tomēr ir pats svarīgākais.»

Nestuves sakustējās. Pie katra satricinājuma viņš atkal juta neizturamas sāpes; drudzis pastiprinājās, un viņš sāka murgot. Tie sapņo jumi par tēvu, sievu, māsu un vēl nedzimušo dēlu un maigums, ko viņš bija izjutis naktī pirms kaujas, sīkā, niecīgā Napoleona stāvs un visam tam pāri augstās debesis — tie bija galvenie meti viņa drudža murgos.

Viņš iedomājās klusu dzīvi un mierīgu ģimenes laimi Kailajos Kalnos. Viņš jau baudīja šo laimi, kad pēkšņi parādījās mazais Napoleons ar savu vienaldzīgo, aprobežoto, par citu nelaimi laimīgo skatienu, un sākās šaubas, mokas, un tikai debesis solīja mierinājumu. Uz rīta pusi visi sapņojumi sajaucās un saplūda vienkop nemaņas un aizmirstības haosā un tumsā, kam, pēc paša Napoleona ārsta Larē domām, vajadzēja beigties drīzāk ar nāvi nekā ar izveseļošanos.

— C'est un sujet nerveux et bilieux, — Larē sacīja, —■ it n'en rechappera pas. [235] [1] — Tas ir nervozs un žultains cilvēks, viņš neizvesejosics.

Kņazu Andreju kopā ar citiem ievainotajiem, kam nebija cerību atlabt, nodeva iedzīvotāju gādībā.

OTRAIS SĒJUMS

.

PIRMĀ DAĻA

I

Tūkstoš astoņi simti sestā gada sākumā Nikolajs Rostovs devās atvaļinājumā. Arī Deņisovs brauca uz mājām, uz Voroņežu, un Rostovs pierunāja viņu braukt reizē līdz Maskavai un apmesties viņu mājās. Priekšpēdējā piestātnē, sastapis kādu biedru, Deņisovs kopā ar to izdzēra trīs pudeles vīna un, tuvojoties Maskavai, par spīti ceļa grambām, gulēja cietā miegā pasta kamanu dibenā līdzās Rostovam, ko pārņēma aizvien lielāka nepacietība, jo tuvāk viņi nāca Maskavai.

«Vai drīz? Vai drīz? Ak, šīs apnicīgās ielas, tirgotavas, veģi, laternas, ormaņi!» domāja Rostovs, kad viņi pie pilsētas vārtiem jau bija reģistrējuši savas atvaļinājuma zīmes un iebrauca Maskavā.

Deņisov, mēs esam klāt! Guļ! — viņš noteica, ar visu augumu sasvērdamies uz priekšu, it kā cerēdams ar šo kustību paātrināt kamanu skrējienu. Deņisovs neatsaucās.

Rau, tepat jau stūris — ielu krustojums, kur stāv ormanis Zahars; rau, arī pats Zahars un aizvien vēl tas pats zirgs. Rau, arī veikaliņš, kur parasti pirkām medus raušus. Vai drīz? Nu!

Pie kuras mājas piebraukt? — noprasīja pasta puisis.

Re kur, pašā galā, pie tās lielās, kā tu gan neredzi! Tā ir mūsu māja, — Rostovs sauca, — tā taču ir mūsuļ māja!

Deņisov! Deņisov! Tūliņ būsim galā.

Deņisovs pacēla galvu, noklepojās un nekā neatbildēja.!

Dmitrij, — Rostovs uzrunāja sulaini uz bukas. — Tā uguns taču ir pie mums?

Kā tad, un arī tētiņa kabinetā gaišs.

Vēl neguļ? Ko? Kā tu domā?

Pielūko tikai, neaizmirsti, tūliņ padabū man jaunos liuzāru svārkus, — Rostovs piebilda, taustīdams dīgstošās ūsas.

Nu, jel salaid! — viņš uzsauca pasta puisim. — Mosties taču, Vasja, — viņš pievērsās Deņisovam, kas atkal bija nokāris galvu.

Nu, salaid jel, trīs rubļi dzeramnaudas, salaid! — Rostovs iekliedzās, kad kamanas jau bija turpat mājas liīs no namdurvīm. Viņam šķita, ka zirgi nekustas. Pēdīgi Kamanas nogriezās pa labi pie parādes durvīm; virs galvas Rostovs ieraudzīja pazīstamo dzegu ar nodamzlk> apmetumu, lieveni, stabu ietves malā. Zirgiem vēl ejat, viņš i/lēca no kamanām un iesteidzās priekštelpā. Nams stāvēja tikpat nekustīgs un nemīlīgs, it kā tam nebūtu nelaidās daļas gar to., kas tajā ieradies. Priekštelpā neviena nebija. «Mans dievs, vai tikai nav kas noticis?» Rostovs domāja, sirdij pamirstot, uz mirkli apstājās un tūdaļ atkal skriešus devās tālāk pa priekštelpu un pierastajiem lodzī- gajiem pakāpieniem. Aizvien vēl tas pats apiu.p.ušais durvju tvereklis, par ko grāfiene dažkārt mēdza pukoties, tun gluži tāpat grabēdams vērās. Priekštelpā dega tauku svece.

Vecais Mihailo gulēja uz lādes. Vizīšu sulainis Proko- fijs, tas pats, kas bija tik stiprs, ka, aiz gala paķēris, cēla karieti augšā, sēdēja un adīja no lupatām čības. Durvīm veroties, viņš pacēla acis, un viņa vienaldzīgā, miegainā seja uzreiz atplauka priecīgā izbrīnā.

Dieviņ tētīt! Jaunais grāfs.! — viņš iesaucās, pazinis i?:uno kungu. — Kā tad tā? Manu balodīt! — Un "Prokofijs, aiz satraukuma drebēdams, metās uz viesistabas durvīm droši vien pieteikt, bet laikam atkal pārlika, atgriezās atpakaļ un pieklupa jaunā kunga plecam.

Vai visi veseli? — Rostovs vaicāja, pūlēdamies izraut savu roku no sulaiņa plaukstām.

Paldies dievam! Visi, paldies dieviņam! Tikko kā paēda! Ļauj jele sevi aplūkot, jūsu gaišība!

Un tiešam nekas nav noticis?

Paldies dievam, paldies dievam!

Pavisam piemirsis Deņiso-vu, nevēlēdamies ļaut nevienam aizsteigties sev priekšā, Rostovs nosvieda kažoku un uz pirkstgaliem iemetās tumšajā, lielajā zālē. Viss tāpat — tie paši kāršu galdi, tas pats kroņlukturis apvalkā; bet kāds jau bija pamanījis jauno kungu, un tas vēl nepaguva

aizskriet līdz viesistabai, kad pa sāndurvīm kāds iebrāzai strauji kā viesulis, apskāva viņu un sāka skūpstīt. V(l otrs, trešais tāds pats steidzās pa otrām, pa trešajām dur] vīm; vēl apkampieni, vēl skūpsti, vēl saucieni, prieka asam ras. Viņš nevarēja izšķirt, kur un kurš ir tēvs, kura Nataša, kurš Petja. Visi klaigāja, runāja un skūpstīja viņu vienā un tai pašā laikā. Tikai mātes starp tiem nebija -I i to viņš apjēdza.

Un es nemaz nezināju… Nikoluška, draudziņ!

Te nu viņš ir… mūsu pašu… Koļa, draudziņ… Kā pārvērties! Kur sveces? Tēju!

Mani arī taču noskūpsti!

Mīļumiņ … un mani.

Soņa, Nataša, Petja, Anna Mihailovna, Vera, vecais grafs — cits par citu viņu apkampa; arī saimes ļaudis un kalpones — to bija sanākusi pilna istaba — dvesa uti vāvuļoja.

Petja iekārās viņam kājās.

Un mani! — viņš kliedza.

Nataša, pieliekusi brāli sev klāt un no vienas vietas apklājusi viņa seju skūpstiem, atlēca atpakaļ un, turēdamās pie viņa svārku stūra, lēkāja kā kaza uz vienas vietas un skaļi spiedza.

Visapkārt bija prieka asarās mirdzošas, mīlas pilnas acis, no visām pusēm sniedzās lūpas, kas tiecās pēc skūpsta.

Arī Soņa, nosarkusi kā magone, turējās viņam pie rokas un starot staroja, svētlaimē kūstošām acīm tverdama viņa  skatienu. Soņai bija jau sešpadsmit gadu, un viņa izskatījās ļoti skaista, jo sevišķi šai laimes un aizgrābtības  brīdī. Tā raudzījās viņā, acu nenovērsdama, smaidīdama un elpu aizturējusi. Viņš to pateicīgi uzlūkoja, taču vēl " aizvien kādu gaidīja un meklēja. Vecā grāfiene vēl nenāca. Un nu durvīs atskanēja soļi. Tik aši soļi, ka tie nevarēja būt viņa mātes soļi.

Un tomēr tā bija viņa, jaunā tērpā, ko viņš vēl nebija  redzējis un kas bija pašūts, viņam prom esot. Visi viņul palaida vaļā, un viņš traucās pie mātes. Kad viņi sastapās, māte raudādama pieplaka pie dēla krūtīm. Viņa nespēja pacelt seju un tikai kļāva to cieši pie huzāru svārkuļļ saltajām auklām. Deņisovs, neviena nepamanīts ienācis! istabā, stāvēja turpat līdzās un, viņus vērodams, berzēja  acis.

Vasilijs Deņisovs, jūsu dēla draugs, — viņš nosauca fiavu vārdu grāfam, kas viņā jautājoši paskatījās.

Laipni lūdzu! Zinu, zinu, — grāfs sacīja, skūpstīdams un apkampdams Deņisovu. — Nikoluška rakstīja … Nataša, Vera, palūk, tas ir viņš, Deņisovs.

Tās pašas laimīgās, jūsmas pilnās sejas pievērsās pinkainajam Deņisovam un ielenca viņu.

Deņisov, mīlulīt! — Nataša iespiedzās aiz sajūsmas liii vai bez prāta, pielēca klāt, apskāva un noskūpstīja viņu. Natašas rīcība visus samulsināja. Arī Deņisovs nosarka, bet tad pasmaidīja un, satvēris Natašas roku, to noskūpstīja.

Deņisovu aizveda uz viņam sagatavoto istabu, bet visi Uostovi sapulcējās dīvānu istabā ap Nikolusku.

Vecā grāfiene sēdēja dēlam līdzās, nelaizdama vaļā viņa roku, ko ik mirkli skūpstīja; pārējie, sadrūzmējuŠies liem apkārt, tvēra katru viņa kustību, vārdu, skatienu un nenovērsa no viņa aizgrābtībā un mīlā starojošās acis. Brālis un māsas strīdējās un spiedās cits citam virsū, viņam tuvāk, plūcās par to, kurš lai atnes tēju, mutautiņu, pīpi.

Rostovu darīja ļoti laimīgu mīla, ar ko viņu apveltīja; lāču pats pirmais tikšanās mirklis bija dāvājis tādu svētlaimi, ka šās pašreizējās laimes viņam šķita par maz un viņš vēl aizvien kaut ko gaidīja, vēl un vēl.

Otrā rītā atbraucēji, ceļā izvārgušies, gulēja turpat vai līdz desmitiem.

Priekšējā istabā bija samesti zobeni, somas, karšu somiņas, vaļēji čemodāni, sabristi zābaki. Divi nospodrinātie pāri ar piešiem nupat kā bija novietoti sienmali. Kalpotāji stiepa mazgājamās bļodas, karstu ūdeni, ko skūties, un iztīrītos uzvalkus. Oda pēc tabakas un vīriešiem.

Ei, Griška, pīpi! — sauca Vaskas Deņisova piesma- knsī balss. — Rostov, celies!

Rostovs, berzēdams miega pilnās acis, pacēla savēlušos galvu no karstā spilvena.

Ko, vai jau vēls?

Vēls, drīz būs desmit, — atsaucās Natašas balss, un blakus istabā atskanēja sastīvināto tērpu čaukstoņa, meiteņu čuksti un smiekli, un pa mazliet pavērtajām durvīm pazibēja kaut kas gaiši zils, lentes, melni mati un līksmas sejas. Tur bija Nataša ar Soņu un Petja, atnākuši palūkot, vai viņš nav jau piecēlies.

Nikoļiņka, celies augšā! — pie durvīm atkal noskanēja Natašas balss.

Tūliņ!

Pa to laiku Petja pirmajā istabā, ieraudzījis un paķēris zobenus, sajūsmā, kādu parasti izjūt puikas, redzot kareivisko'vecāko brāli, un aizmirsis, ka māsām neklājas redzēt neapģērbušos vīriešus, atvēra durvis.

Vai tas tavs zobens? — viņš kliedza. Meitenes atlēca pie malas. Deņisovs izbaiļu pilnām acīm paslēpa savas spalvainās kājas segār ar skatienu lūgdams biedru palīgā. Durvis ielaida Petju un atkal aizvērās. Viņā pusē atskanēja smiekli.

Nikoļiņka, iznāc tāpat rītasvārkos, — Natašas balss lūdza.

Vai tas tavs zobens? — Petja vaicāja. — Vai varbūt jūsējais? — viņš ar padevīgu cieņu uzrunāja ūsaino, melnīgsnējo Deņisovu.

Rostovs steigā apāvās, uzvilka rītasvārkus un izgāja. Nataša bija uzāvusi vienu piešoto zābaku un nupat kāpa otrā. Soņa virpuļoja un patlaban grasījās izplest tērpu un taisīt reveransu, kad viņš iznāca. Abas bija vienādos jaunos, gaišzilos tērpos, svaigas, sārtas, līksmas. Soņa aizskrēja, bet Nataša paņēma brāli zem rokas un ieveda dīvānu istabā, un viņiem sākās saruna. Viņi aizgūtnēm jautāja un atbildēja viens otram par tūkstoš sīkumiem, kas varēja interesēt vienīgi viņus abus. Nataša smējās pie katra vārda, ko viņš teica un ko sacīja pati, ne tāpēc, ka tas, ko viņi runāja, būtu kas jocīgs, bet tāpēc, ka bija līksmi un viņa nespēja apvaldīt prieku, kas lauzās ārā smieklos.

Ai, cik jauki, lieliski! — viņa piebilda katra vārda galā. Rostovs juta, ka, šo kvēlo mīlas staru raisīts, viņa dvēselē pirmoreiz pēc pusotra gada atplaukst tas bērna smaids, ko viņš ne reizi nebija smaidījis kopš tā laika, kad atstāja māju.

Bet paklau, — Nataša teica, — tu taču tagad esi īsts vīrietis? Es briesmīgi priecājos, ka tu esi mans brālis. — Viņa pieskārās ta ūsām. — Man gribas zināt, kādi jūs, vīrieši, esat. Vai tādi paši kā mēs? Varbūt ne?

Kāpēc Soņa aizbēga? — Rostovs jautāja.

Jā. Tas jau ir vesels stāsts! Kā tu Soņu uzrunāsi? Tu vai jūs?

Kā iznāks, — Rostovs atbildēja.

Lūdzu, saki viņai jus, es velak tev pastāstīšu.

Ko tad?

Labi, es pateikšu tagad pat. Tu zini, ka Soņa ir mana draudzene, tāda draudzene, ka viņas dēļ esmu ar savu roku sadedzināt. Re, paskaties! — Viņa atrotīja muslīna piedurkni un parādīja sarkanu rētiņu uz savas slaikās, vājās un maigās rociņas pleca tuvumā, krietni augstāk par elkoni (tai vietā, ko sedz pat balles tērpi). — To es iededzināju, lai pierādītu viņai savu mīlestību. Tīri vienkārši — sakarsēju ugunī lineālu un piespiedu.

Sēdēdams savā agrākajā klases istabā uz dīvāna ar spilventiņiem apkrautiem roku atbalstņiem un raudzīdamies Natašas nebēdnīgi spriganajās acis, Rostovs atkal ietika savā ģimenes, savā bērnu dienu pasaulē, kas nevienam citam nekā nenozīmēja kā vien viņam pašam un kas sagādāja viņam vienu no viscēlākajām baudām dzīvē; arī rokas dedzināšana ar lineālu, lai pierādītu mīlestību, viņam nelikās aplama: viņš to saprata un nebrīnījās.

Un tad? Vairāk nekā? — viņš jautāja.

Jā, mēs esam tādas draudzenes, tādas draudzenes! Kas nu tas — ar lineālu — muļķības, bet mēs esam draudzenes uz visu mūžu. Ja Soņa kādu mīl, tad uz visiem laikiem; bet es to nesaprotu, es uz vietas aizmirstu.

Nu, un tad?

Jā, tā viņa mīl mani un tevi, — Nataša pēkšņi nosarka. — Nu, tu atceries, pirms tavas aizbraukšanas… Tātad viņa saka, lai tu to visu aizmirstot… Viņa teica: es viņu mīlēšu vienmēr, bet lai viņš ir brīvs. Vai nav tiesa, tas taču ir lieliski, cēli! Jā, jā? Ļoti cēli? Vai ne? — Nataša vaicāja tik nopietni un satraukti, ka varēja redzei: to, ko patlaban teica, viņa pirms tam bija runājusi ar asarām. Rostovs kļuva domīgs.

Es nekādā ziņā neņemu savu vārdu atpakaļ, — viņš sacīja. — Turklāt Soņa ir jauka, kurš gan būtu tāds muļķis, ka atteiktos no savas laimes?

Nē, nē, — Nataša iesaucās. — Mēs ar viņu par to jau runājām. Mēs zinājām, ka tu tā teiksi. Bet tā nevar, tāpēc ka, ja tu tā saki, ja tev liekas, ka esi saistīts ar doto vārdu, tad iznāk, ka to viņa it kā tīšām teikusi. Iznāk, ka tu tomēr par varēnt viņu apprecēsi, un iznāk pavisam kas cits.

Rostovs redzēja, ka viņas to visu labi izdomājušas. Soņa arī vakar bija viņu pārsteigusi ar savu daiļumu. Šodien, kad viņš to, garām ejot, ieraudzīja, tā viņam šķita vel daiļāka. Viņa bija brīnum jauka sešpadsmit gadus veca meitene, kas acīmredzot viņu kvēli mīlēja (par to viņš ne mirkli nešaubījās). Kāpēc gan lai viņš tagad to nemīlētu un pat neapprecētu, Rostovs domāja, taču … patlaban vēl tik daudz citu prieku un darbu! «Jā, to viņas lieliski izprātojušas,» viņš nodomāja, «jāpaliek brīvam.»

Nu, jauki, — viņš noteica, — vēlāk parunāsim. Ai, kā es par tevi priecājos! — viņš piebilda.

Bet kā tad tu, vai neesi kļuvusi Borisam neuzticīga? — brālis ievaicājās.

Kas par muļķībām! — Nataša smiedamās attrauca.

Ne par viņu, ne par kādu citu es nedomāju un negribu ne zināt.

Paskat tik! Kā tad tu tā?

Es? — Nataša pārjautāja, un laimīgs smaids apmirdzēja viņas seju. — Vai tu esi redzējis Duport?

Nē.

Neesi redzējis Diporu, slaveno dejotāju? Nu, tad tu nesapratīsi. Paskat, kas es esmu. — Nataša, rokas izlie- kusi, saņēma svārkus kā dejojot, paskrējās dažus soļus, apgriezās, izdarīja palēcienu, piesita kājiņu pie kājiņas un, nostājusies uz pašiem pirkstu galiņiem, pagājās dažus soļus. — Es taču stāvu? Vai redzi! — viņa sauca; tomēr uz pirkstgaliem nenoturējās. — Nu tu redzi, kas es esmu! Nekad ne ar vienu neprecēšos, bet kļūšu par dejotāju. Tikai nevienam nestāsti.

Rostovs sāka tik skaļi un jautri smieties, ka Deņisovani savā istabā sametās skaudība, arī Nataša nevarēja noturēties un smējās līdzi. — Nē, bet ir taču labi? — viņa joprojām nerimās.

Labi. Tātad ar Borisu vairs negribi precēties?

Nataša pietvīka.

Ne ar vienu negribu precēties. Es viņam to pašu pateikšu, kad satikšu.

Ak tad tā! — Rostovs novilka.

Nu jā, tas viss ir blēņas, — Nataša čaloja tālāk.

Bet vai Deņisovs ir jauks? — viņa ievaicājās.

Jauks.

Nu sveiks, ģērbies. Vai viņš ir briesmīgs, tas Deņisovs?

Kāpēc briesmīgs? — Nicolas atjautāja. — Nē, Vaska ir lielisks.

Tu viņu sauc par Vasku? … Ērmoti. Bet kā, vai viņš ir ļoti jauks?

Ļoti jauks.

Nu, nāc ātrāk tēju dzert. Visi kopā.

Un Nataša paslējās uz pirkstgaliem un iztipināja no istabas tā, kā mēdz tipināt dejotājas, bet smaidīdama tā, kā smaida tikai laimīgas piecpadsmit gadu vecas meitenes. Sastapies viesistabā ar Soņu, Rostovs nosarka. Viņš nezināja, kā pret to izturēties. Vakar viņi pirmajā atkalredzēšanās prieka mirklī bija saskūpstījušies, taču šodien viņš juta, ka to nedrīkst darīt; viņš juta, ka visi, gan māte, gan māsas, lūkojās viņā it kā jautājot un gaida, kā viņš pret Soņu izturēsies. Viņš noskūpstīja tai roku un uzrunāja jās — Soņa. Taču viņu acis sastapušās teica vienas otrām «tu» un maigi saskūpstījās. Viņa ar savu skatienu lūdza piedošanu, ka ar Natašas starpniecību uzdrīkstējusies atgādināt viņam solījumu, un pateicās par mīlu. Viņš ar skatienu pateicās par piedāvāto brīvību un apliecināja, ka, lai nu šā vai tā, nekad nemitēsies viņu mīlēt, jo nevar nemīlēt.

Cik tomēr dīvaini, — ieminējās Vera, izvēlējusies vispārējā klusuma brīdi, — ka Soņa ar Nikoļiņku tagad satiekas kā sveši un saka «jūs». — Veras piezīme bija pareiza, kā jau visas viņas piezīmes; taču tāpat kā gandrīz vienmēr no viņas piezīmēm visiem kļuva neveikli; un ne tikvien Soņa, Nikolajs un Nataša, bet pat vecā grāfiene, kas baidījās no šās dēla mīlestības pret Soņu, kuras dēļ tas varēja zaudēt spožu partiju, — arī grāfiene nosarka kā meitene. Deņisovs Rostovam par brīnumu ieradās viesistabā, ģērbies jaunā mundierī, sapomādējies un iesmaržojies — tāds pat švīts, kāds tas parasti bija kaujās, un tik laipns pret dāmām un tāds kavalieris, kādu Rostovs nekādi nebija cerējis viņu redzēt.

11

Kad Nikolajs Rostovs atgriezās no armijas Maskavā, mājinieki viņu saņēma kā vislabāko dēlu, varoni un acuraugu Nikolušku; radi — kā jauku, patīkamu un godprātīgu jaunu cilvēku; paziņas — kā skaistu huzāru poručiku, veiklu dejotāju un vienu no vēlamākiem līgavaiņiem visā Maskavā.

Paziņu Rostoviem bija pilna Maskava; naudas vecajam grāfam šogad netrūka, jo tika par jaunu ieķīlātas visas muižas, un tāpēc Nikoluška, iegādājies pats savu rikšotāju un vismodernākās jātnieku bikses, sevišķas, kādu Maskavā vēl nevienam nebija, un ari pašas jaunākās modes zābakus ar vissmailākajiem purniem un maziem sudraba piešiem, pavadīja laiku ļoti jautri. Rostovs, atgriezies mājās, izjuta tīksmi pēc zināma laika sprīža atkal pielāgoties vecajiem dzīves apstākļiem. Viņam pašam šķita, ka ir stipri nobriedis un izaudzis. Izmisums par neizturēto pārbaudījumu ticības mācībā, naudas aizņemšanās no Gavri- las, ko samaksāt ormanim, slepenā skūpstīšanās ar Soņu, — to visu viņš atcerējās kā bērnišķību, no kuras, tagad bija neizmērojami tālu. Tagad viņš ir huzāru poručiks sudrabotā jātnieku svārkā ar zemākās pakāpes Jura ordeni, apmāca savu rikšotāju sacīkstēm kopā ar slaveniem šā sporta mīļotājiem, padzīvojušiem, cienījamiem vīriem. Bulvārī viņam dzīvo pazīstama dāma, pie kuras viņš vakaros mēdz aizbraukt. Viņš vadīja mazurku Arha- rovu ballē, ar feldmaršalu Kamenski sprieda par karu, šad tad iegriezās Angļu kluba un bija uz tu ar kādu četrdesmit gadus vecu pulkvedi, ar ko viņu bija iepazīstinājis Deņisovs.

Viņa kvēle pret ķeizaru Maskavā mazliet atdzisa, jo viņš pa šo laiku nedabūja to redzēt. Tomēr viņš bieži stāstīja par ķeizaru, par savu mīlestību pret viņu, likdams noskārst, ka vēl nestāsta visu, ka viņa jūtās pret ķeizaru ir vēl kaut kas, ko katrs nevar saprast; un viņš no visas sirds pievienojās tai vispārējai dievināšanai, ar kādu tolaik Maskavā izturējās pret ķeizaru Aleksandru Pavloviču, ko dēvēja par «eņģeli cilvēka miesās».

5ai īsajā laikā, ko Rostovs pavadīja Maskavā pirms aizbraukšanas uz armiju, viņš netuvinājās Soņai, bet, gluži otrādi, attālinājās no tās. Soņa bija ļoti jauka, piemīlīga un acīmredzot kvēli iemīlējusies viņā; bet viņš bija tai jaunības laikaposmā, kad šķiet, ka ir tik daudz ko darīt, ka nav vaļas tam nodoties, un jaunais cilvēks baidās saistīties — augstu vērtē savu brīvību, kas tam vajadzīga daudz kam citam. Kad viņš, šoreiz uzturēdamies Maskavā, domāja par Soņu, viņš sev teica: «E! tur, kaut kur, ir un būs vēl daudz, daudz tādu, kuras es tagad nepazīstu. Vēl pagūšu, kad gribēšu, nodoties arī mīlai, bet patlaban man nav vaļas.» Turklāt sieviešu sabiedrību viņš izjuta kā kaut

ko pazemojošu savai vīrišķībai. Viņš apmeklēja balles un sieviešu sabiedrību, izlikdamies, ka dara to pret savu gribu. Zirgu skriešanās, Angļu klubs, uzdzīve ar Deņisovu, braucieni turp — tas bija kas cits: tas klājās brašam huzāra m..

Marta sākumā vecajam grāfam Iļjam Andrejičam Rostovam bija darba pilnas rokas, rīkojot pusdienas Angļu klubā kņaza Bagrationa uzņemšanai.

Grāfs, ģērbies rītasvārkos, staigāja pa zāli, dodams pavēles kluba ekonomam un slavenajam Feoktistam, Angļu kluba vecākajam pavāram, par sparģeļiem, svaigiem gurķiem, zemenēm, teļa cepeti un zivīm kņaza Bagrationa pusdienām. Kopš kluba dibināšanas dienas grāfs bija tā biedrs un vecākais. Viņam klubs bija uzdevis sarīkot svinības Bagrationam par godu;, jo reti kāds prata ar tik plašu vērienu un tik viesmīlīgi rīkot dzīres, sevišķi tāpēc, ka reti kāds prata un gribēja pielikt savu naudu, ja dzīru rīkošanai tās ievajadzējas. Pavārs un kluba ekonoms līksmām sejām klausījās grāfa pavēles, jo viņi zināja, ka ne pie viena cita nevarēja tik labi ieraut no pusdienām, kas maksāja vairākus tūkstošus.

Tātad pielūko, sekstītes, sieks tīt es pieliec zupai, zini!

Aukstos tātad trīs?… — pavārs noprasīja. Grafs pārdomāja.

Mazāk nevar, trīs… majonēze — viens, — viņš sacīja, pielikdams pirkstu.

Tad lielos sterletus pavēlēsiet ņemt? — ekonoms pārvaicāja..

Ko lai dara, ņem, ja neatlaiž. Jā, ak tu tētīt, es gandrīz vai piemirsu. Vajag taču vēl otru antrē uz galda. Ak tu kungs! — Viņš saķēra galvu. — Un kas tad man puķes pagādās? Mitjeņka! Ei, Mitjeņka! Tu, Mitjeņka, drāzies uz manu Maskavas muižu, — viņš pievērsās pārvaldniekam, kas bija ienācis uz viņa saucienu, — drāzies uz Maskavas muižu un tūdaļ liec dārzniekam Maksimkam izrīkot klaušas. Saki, lai visas oranžērijas stiepj šurp, lai ietin tūbās. Tā kā man uz piektdienu divi simti, podu būtu te.

Izdalījis vēl un vēl dažādas pavēles, viņš jau gribēja doties pie grāfienītes atpūsties, bet atcerējās vēl ko vajadzīgu, atgriezās pats, atsauca atpakaļ pavāru, un ekonomu un sāka atkal dot rīkojumus. Durvīs atskanēja viegli vīrieša soļi, piešu šķindēšana, un ienāca jaunais grāfs, skaists, sārts, ar melnām dīgstošām ūsiņām, mierīgā Maskavas dzīvē redzami atpūties un atkopies.

Ak, brālīt! Galva riņķī griežas, — vecais it kā kaunēdamies sacīja, uzsmaidīdams dēlam. — Būtu kaut vai tu palīdzējis! Vēl taču jāsadabū dziedātāji. Mūzika man ir, bet nez vai čigānus paaicināt, vai? Jūsu ļaudīm, karavīriem, tas patīk.

Tiešām gan, tēt, man liekas, kņazs Bagrations, gatavodamies Šēngrābenas kaujai, mazāk nopūlējās nekā jus patlaban, — dēls smaidīdams ieminējās.

Vecais grāfs izlikās noskaities.

Ja, prāto vien, bet pamēģini pats! — Un grāfs pievērsās pavāram, kas ar gudru un godbijīgu seju vērīgi un laipni lūkojās uz tēvu un dēlu.

Kādi gan tie jaunieši ir, Feoktist, ko? — viņš sacīja. — Smejas par mums, večiem.

Ko tur nu, jūsu gaišība, viņiem — kad tikai labi paēst, bet, kā (o visu savīkšt un servēt, tā nav viņu darīšana.

Tā, lā! — grāfs jautri iesaucās, satvēris dēlu aiz abām rokām. — Tā, nu tu man esi iekritis! Ņem tūdaļ divjūga kamanas un aizšauj pie Bezuhova, un saki, ka grāfs, sak, īļja Andrejičs sūtīja palūgt jums svaigus ananasus un zemenes. Ne pie viena cita jau nedabūs. Ja nav paša, ieej pasaki kņazēm, bet no turienes, zini, aizlaid uz Raz- guļaju — kučieris Ipatka zina, — sameklē tur čigānu Ijjušku, nu to, kas toreiz pie grāfa Orlova dejoja, atceries, baltā kazakīnā, un atstiep šurp pie manis.

Vai ar visām čigānietēm vest šurp? — Nikolajs smiedamies vaicāja.

Nu, nu! . . .

Tobrīd nedzirdamiem soļiem, ar lietišķu, norūpējušos un reizē kristīgi lēnprātīgu izskatu, kas viņu nekad neatstāja, istabā ienāca Anna Mihailovna. Kaut gan Anna Mihailovna grāfu katru dienu sastapa, ģērbušos rītasvārkos, viņš ikreiz tās klātbūtnē kautrējās un lūdza viņu atvainot par apģērbu.

Nekas, grāf, draudziņ, — viņa teica, lēnprātīgi acis aizvērdama. — Bet pie Bezuhova aizbraukšu es, — viņa piedāvājās. — Jaunais Bezuhovs ir pārbraucis, un nu mēs, graf, visu dabūsim no viņa oranžērijām. Man arī vajadzētu viņu satikt. Viņš man atsūtījis vēstuli no Borisa. Paldies dievam, Borja tagad ir štābā.

Grāfs bija priecīgs, ka Anna Mihailovna uzņemas daļu no viņa uzdevumiem, un lika, lai viņai iejūdz mazajā karietē.

Sakiet Bezuhovam, lai atbrauc. Es viņu pierakstīšu. Vai viņi abi ar sievu? — grāfs vaicāja.

Anna Mihailovna pavērsa skatienu augšup, un viņas seja pauda dziļas bēdas …

Ak, mans draugs, viņš ir ļoti nelaimīgs, — viņa stāstīja. — Ja taisnība, ko mēs esam dzirdējuši, tad tas ir šausmīgi. Vai gan mēs to domājām, kad tā priecājāmies par viņa laimi! Un tik cēla, debešķīga dvēsele, šis jaunais Bezuhovs! Jā, man no sirds viņa žēl, un es centīšos viņu mierināt, cik tas būs manos spēkos.

Kas tad īsti noticis? — jautāja abi Rostovi, vecākais un jaunākais.

Anna Mihailovna dziļi nopūtās.

Dolohovs, Marjas Ivanovnas dēls, — viņa noslēpumaini čukstēja, — stāsta, galīgi sakompromitējis viņa sievu. Grāfs palīdzējis tam izkulties uz augšu, ielūdzis Pēterburgā savā mājā, un te nu … Viņa atbraukusi šurp, un tas trakgalvis viņai seko. — Anna Mihailovna stāstīja, vēlēdamās izteikt savu līdzjūtību Pjēram, taču ar nevilšām intonācijām un tikko manāmu smaidu izpauzdatria līdzjūtību trakgalvim, kā viņa dēvēja Dolohovu. — Runā, ka Pjērs pats esot gluži satriekts.

Nu, tomēr sakiet viņam, lai atbrauc uz klubu, — viss izkūpēs. Dzīres būs varenas.

Otrā dienā, 3. martā, ap pulksten diviem pēc pusdienas divsimt piecdesmit cilvēku, Angļu kluba biedru, un piecdesmit viesu gaidīja uz pusdienām dārgo viesi un Austrijas karagājiena varoni kņazu Bagrationu. Pirmajā laikā pēc saņemtās ziņas par Austerlicas kauju Maskavu pārņēma neizpratne. Tolaik krievi bija tā pieraduši pie uzvarām, ka, saņemot vēsti par sakāvi, daži tīri vienkārši neticēja, citi raudzīja izskaidrot šo neparasto notikumu ar kaut kādiem īpašiem cēloņiem. Angļu klubā, kur mēdza sapulcēties visas ievērojamās personas, kam bija drošas ziņas un svars, decembra mēnesī, kad sāka pienākt šīs vēstis, nekā nerunāja par karu un par pēdējo kauju, it kā būtu vienojušās par to klusēt. Cilvēki, kas parasti noteica sarunu virzienu, kā grāfs Rastopčins, kņazs Jurijs Vla- dimirovičs Dolgorukijs, Valujevs, grāfs Markovs, kņazs

Vjazemskis, klubā nerādījās., bet salasījās kopā mājās savos intīmos pulciņos, un maskavieši, kas mēdza atgremot tikai dzirdēto (pie tādiem piederēja arī Iļja Andrejičs Rostovs), uz īsu laiku palika bez vadītājiem un bez noteikta sprieduma par kara gaitu. Maskavieši juta, ka kaut kas nav labi un ka apspriest šīs ļaunās vēstis ir grūti, un .tāpēc labāk klusēt. Taču pēc kāda laika, gluži kā zvērinātie iznāk no apspriežu istabas, parādījās arī dūži, kuru .domas nosacīja kluba uzskatus, un visi sāka runāt skaidri un noteikti. Bija atrasti cēloni tam neticamajam, nedzirdētajam un neiespējamam notikumam, ka krievi sakauti, un viss kļuva skaidrs, un visos Maskavas nostūros sāka runāt vienu un to pašu. S'ie cēloņi bija: austriešu nodevība, karaspēka vajā pārtika, poļa Pržebiševska un francūža Lan- žerona nodevība, Kutuzova neapdāvinātība un (kā paklusām runāja) arī tas, ka ķeizars, būdams jauns un nepieredzējis, uzticējies sliktiem un nespējīgiem cilvēkiem. Bet karapulki, krievu karapulki, kā visi atzina, bija izcili un ar savu drošsirdību darīja brīnumus. Zaldāti, oficieri, ģenerāļi bija varoņi. Taču visu varoņu varonis bija kņazs Bagrations, kas bija guvis slavu ar Šēngrābenas kauju un atkāpšanos no Austerlicas, kur viņš vienīgais izvedis savu kolonnu pilnā ierindā un veselu dienu turējies pret divkārt spēcīgāku ienaidnieku. To, ka Bagrationu Maskavā izraudzījās par varoni, sekmēja vēl tas apstāklis, ka viņam Maskavā nebija ne sakaru, ne pazīšanās. Viņa personā atdeva godu kaujās rūdītajam, vienkāršajam krievu zaldātam bez sakariem un intrigām, tam pašam, ko atmiņas par Itālijas karagājienu vēl saistīja ar Suvorova vārdu. Turklāt, apberot viņu ar šiem godinājumiem, vislabāk bija izpaužama nelabvēlība un neatzinība Kutuzovam.

— Ja Bagrationa nebūtu, il faudrait iinventer,x — mēļoja jokupēteris Sinšins, pārfrāzēdams Voltēra vārdus. Par Kutuzovu neviens nerunāja, un daži viņu paklusām lamāja, saukādami par galma vējarādītāju un par veco satīru.

1 — vajadzētu viņu izdomāt.

Pa visu Maskavu daudzināja kņaza Dolgorukova vārdus: «Nekļūdas tikai tas, kas nekā nedara,» ko tas bija teicis, mierinādamies mūsu sakāvē ar atmiņām par agrākajām uzvarām, un tika atkārtoti Rastopčina vārdi, ka franču zaldātus vajagot kaujai iedvesmot ar augsta stila frāzēm, ar vāciešiem esot loģiski jāapspriežas, pārliecinot tos, ka bēgt ir bīstamāk nekā iet uz priekšu, bet ka krievu zaldātus vajagot tikai pievaldīt un lūgt: lēnāk! No visām pusēm dzirdēja jaunus un jaunus nostāstus par atsevišķiem vīrišķības piemēriem, ko mūsu zaldāti un oficieri parādījuši pie Austerlicas. Šis bija izglābis karogu, tas nogalinājis piecus francūžus, vēi kāds viens pats apkalpojis piecus lielgabalus. Pieminēja arī Bergu — tie, kas viņu nepazina, ka viņš, ievainots labajā rokā, tvēris zobenu kreisajā un devies uz priekšu. Par Bolkonski nerunāja nekā, un tikai tuvie paziņas nožēloja, ka tas agri nomiris, atstādams sievu gaidībās un savādnieku tēvu.

III

3. martā Angļu kluba telpās skanēja balsu dūkoņa un kā bites pavasara izlietojumā šurpu turpu šaudījās, sēdēja, stāvēja, pulcējās kopā un atkal izklīda kluba biedri un viesi mundieros un frakās un vēl dažs labs ar pūderētu parūku un kaftānā. Livrejās tērpti sulaiņi ar pūderētām parūkām, garām zeķēm un kurpēm stāvēja pie katrām durvīm un sasprindzinātā uzmanībā centās uztvert katru kluba biedru vai viesu kustību, lai piedāvātu savus pakalpojumus. Vairums klātesošo bija veci, cienījami vīri pFa- tām, pašapzinīgām sejām, resniem pirkstiem, stingrām kustībām un skarbām balsīm. Šās kategorijas viesi un biedri sēdēja zināmās, pierastās vietās un pulcējās zināmās, pierastās grupās. Klātesošo mazākā daļa bija gadījuma viesi — galvenokārt jaunieši, starp kuriem bija Deņisovs, Rostovs un atkal par Semjonovskas pulka oficieri paaugstinātais Dolohovs. Jauniešu, it īpaši jauno karavīru sejas p>aiuda to nicīguma apdvesto cieņu pret večiem, kūma šķita sakām vecajai paaudzei: «Jūs cienīt un godāt mēs esam ar mieru, bet neaizmirstiet, ka mums tomēr pieder rrāikrotrre.»

Te bija arī Ņesvickis — vecs kluba biedrs. Pjērs, uz sievas pavēli uzaudzējis garus matus, atmetis brilles wn apģērbies pēc modes, taču skumjš un nomākts, klīda apkārt pa zālēm. Tāpat kā visur, viņu apņēma ļ,audīs, kas locījās viņa bagātības priekšā, un viņš pret tiem izturējās ar pierasto valdonīgo un izklaidīgo nicināšanu.

Spriežot pēc gadiem, viņam vajadzēja būt starp jaunajiem; pēc bagātības un sakariem viņš iederējās veco, cienījamo kluba viesu pulkā; un tāpēc viņš staigāja no viena pulciņa pie otra. Visievērojamākie vecie vīri izveidoja pulciņu centru, un tiem godbijīgi tuvojās pat nepazīstami cilvēki, lai paklausītos, ko runā slavenības. Visprāvākās grupas radās ap grāfu Rastopčinu, Valujevu un Nariškinu. Rastopčins stāstīja par to, kā krievus mīdījuši bēgošie austrieši un viņiem vajadzējis ar durkļiem lauzt ceļu cauri bēgļu burzmai.

Valujcvs konfidenciāli pastāstīja, ka Uvarovs atsūtīts no Pēterburgas, lai uzzinātu maskaviešu domas par Aus- ter lieti.

Trešajā pulciņā Nariškins attēloja Austrijas kara padomes sēdi, kurā Suvorovs par atbildi austriešu ģenerāļu muļķībai bija iedziedājies kā gailis. Sinšins, kas stāvēja turpat netālu, gribēja pajokot, teikdams, ka Kutuzovs acīmredzot pat šo vieglo prasmi — dziedāt gaiļa balsī — neesot varējis no Suvorova iemācīties, bet vecīši stingri paraudzījās uz jokotāju, ar to likdami manīt, ka šeit un šodien neklājas tā runāt par Kutuzovu.

Grāfs Iļja Andrejičs Rostovs noraizējies un nevaļīgs staigāja savos mīkstajos zābakos no ēdamistabas viesistaba, steigā un gluži vienādi sasveicinādamies ar svarīgām un nesvarīgām personām, kuras visas viņš pazina, un. lāgu lāgiem ar acīm uzmeklēdams savu smuidro, brašo dēlu, līksmi pakavējās pie tā ar skatienu un pamirkšķināja viņam. Jaunais Rostovs stāvēja pie loga blakus Doloho- vam, ar ko nesen bija iepazinies, un viņš šo pazīšanos augs-tu vērtēja. Vecais grāfs piegāja pie viņiem un paspieda Dolohova m roku.

— Lūdzu, apmeklē mūs, tak jau ar manu nebēdni esi pazīstams… kopā tur, kopā varoņdarbus strādājuši… AI Vasilijs lgnatjičs … sveiks, vecais, — viņš uzrunāja večuku, kas gaja garām, bet nepaguva vēl līdz galam izteikt apsveikuma vārdus, kad visapkārt viss sakustējās un ieskrējušais sulainis ar izbijušos seju pieteica: «Jau ieradušies!»

Šķindēja zvani; kluba vecākie metās uz priekšu; pa daudzām istabām izklīdušie viesi kā liekšķerē sakratīti rudzu graudi sabira čupā un apstājās lielajā viesistabā pie zāles durvīm.

Priekšistabas durvīs parādījās Bagrations bez cepures nn zobena, ko saskaņā ar kluba ierašām bija atstājis pie šveicara. Viņš nebija vis ar jērādas cepuri galvā un na- gaiku pār plecu, kādu Rostovs viņu bija redzējis naktī pirms Austerlicas kaujas, bet jaunā, šaurā mundierī ar krievu un ārzemju ordeņiem un ar Jura zvaigzni krūšu kreisajā pusē. Viņš, kā redzams, nupat, tikko pirms pusdienām, bija apcirpis matus un vaigubārdu, un tas nelabvēlīgi pārvērta viņa izskatu. Viņa sejā bija kaut kas naivi svinīgs, kas savienojumā ar stingrajiem, vīrišķīgajiem vaibstiem piešķīra viņa sejai pat mazliet komisku izteiksmi. Beklešovs un Fjodors Petrovičs Uvarovs, kas bija atbraukuši ar viņu reizē, apstājās durvīs, gribēdami, lai viņš kā galvenais viesis ietu pirmais. Bagrations apjuka, nevēlēdamies izmantot viņu pieklājību; durvīs iznāca mī- ņāšanās, un pēdīgi Bagrations tomēr ienāca pirmais. Kautri un neveikli, nezinādams, kur likt rokas, viņš gāja pa pieņemamās istabas parketu: ierastāk un vieglāk viņam šķita staigāt zem ložu krusas pa uzartu lauku, kā viņš bija gājis Kurskas pulka priekšgalā pie Šēngrābenas. Kluba vecākie sagaidīja viņu pie pirmajām durvīm; dažos vārdos izteikuši savu prieku redzēt tik dārgu viesi un nesagaidījuši atbildi, tie it kā sagūstījuši apstāja viņu un veda viesistabā. Pa viesistabas durvīm nebija iespējams tikt iekšā: tur drūzmējās kluba biedri un viesi, kas spiedās cits citam virsū un cits citam pār plecu pūlējās aplūkot Bagrationu, it kā tas bijis kāds rets zvērs. Grāfs Ijja Andrejičs enerģiskāk par visiem, smiedamies un atkārtodams: «Laid jel, mon cher, palaid, palaid!» — izgrūstīja pūli, ieveda viesus istabā un apsēdināja uz vidējā dīvāna. Dūži, kluba cienījamākie biedri, ielenca atnācējus. Grāfs lija Andrejičs, atkal lauzdamies cauri pūlim, izgāja no viesistabas un pēc brītiņa atgriezās ar otru kluba vecāko, nesdams lielu sudraba bļodu, ko pasniedza kņazam Bagrationam. Bļodā atradās varonim par godu sacerēti un iespiesti panti. Bagrations, ieraudzījis bļodu, satrūcies, it ka palīdzību meklēdams, pavērās apkārt. Bet visu acīs bija lasāma prasība, lai viņš padodas. Juzdamies viņu varā, Bagrations apņēmīgi ar abām rokām satvēra bļodu un dusmīgi, pārmetoši paskatījās uz grāfu, kas to bija pasniedzis. Kāds pakalpīgi izņēma Bagrationam no rokām bļodu (citādi viņš, likās, bija gatavs turēt to līdz vakaram un ar visu iet pie galda) un pievērsa viņa uzmanību pantiem. «Nu, tad izlasīšu arī,» Bagrations šķita sakāru un, pievērsis gurdās acis papīram, sāka koncentrēti un nopietni lasīt. Tad pantus paņēma pats autors un sāka lasīt priekšā. Kņazs Bagrations nolieca galvu un klausījās.

Cel godā Aleksandra laiku Un liec, lai litu troriī nosargājam, Bargs esi vadonis ar cilvēcīgu vaigu, Draugs allaž tēvzemei, bet Cēzars karotājam.

Tad laimīgais Napoleons, Kas matījis bus reiz, kāds muins Bagrations, Vairs nemaisīsies krievu Alkidiem pa kājām.

Taeu panti vēl nebija galā, kad namzinis pērkona balsī paziņoja: «Galds klāts!» Durvis atdarījās, ēdamzālē iedim- dējās polonēze: «Uzvara, kā pērkons dārdi, līksmo, drosmā krievu cilts», — un grāfs īļja Andrejičs, pikti paskatījies uz autoru, kas joprojām lasīja pantus, palocījās Bagrationa priekšā. Visi piecēlās, juzdami, ka pusdienas svarīgākas par pantiem, un atkal Bagrations visiem pa priekšu devas pie galda. Bagrationu nosēdināja goda vietā, starp diviem Aleksandriem — Beklešovu un Nariškinu, jo sakarā ar ķeizara vārdu ari tam bija nozīme; trīssimt cilvēku izvietojās ēdamzālē pēc dienesta pakāpēm un svarīguma: kas cienījamāks, tas tuvāk sumināmajam viesim, tikpat dabiski kā ūdens saplūst dziļāk tur, kur zemāka vieta.

Pirms pašas maltītes grāfs Iļja Andrejičs stādīja kņazam priekšā savu dēlu. Bagrations, viņu pazinis, pateica tam dažus vārdus, kas bija nesakarīgi un neveikli kā viss, ko viņš šodien runāja. Grāfs lija Andrejičs priecīgi un lepni uzlūkoja visus, kamēr Bagrations runāja ar viņa dēlu..

Nikolajs Rostovs kopā ar Deņisovu un jauno paziņu Dolohovu apsēdās gandrīz pret galda vidu. Viņiem pretī novietojas Pjērs, līdzās kņazam Ņesvickim. Grāfs īļja Andrejičs ar eiiiem kluba vecākajiem sēdēja iepretim Bagrationam un cienāja kņazu, iemiesodams sevī Maskavas viesmīlību.

Viņa pūles nebija šķiestas velti. Gan gaļas, gan gavēņa ēdieni bija lieliski, tomēr gluži mierīgs viņš nespēja būt līdz pat mielasta beigām. Viņš meta ar acīm bufetes pārzinim, čukstus rīkoja sulaiņus un ne bez satraukuma gaidīja katru viņam pazīstamo ēdienu. Viss bija teicami. Pie otrā ēdiena, kad pasniedza milzīgu sterletu (kuru ieraudzījis īļja Andrejičs nosarka aiz prieka un kautrības), sulaiņi jau sāka paukšķināt korķus un liet šampanieti. Pēc zivs, kas bija atstājusi zināmu iespaidu, grāfs īļja Andrejičs saskatījās ar citiem kluba vecākajiem. «Būs daudz tostu, laiks sākt!» viņš pačukstēja un, satvēris kausu, piecēlās. Visi apklusa un gaidīja, ko viņš teiks.

— Uz kunga un ķeizara veselību! — viņš iesaucās, un tai pašā mirklī viņa labsirdīgās acis kļuva valgas no prieka un aizgrābtības asarām. Tai pašā brīdī sāka spēlēt: «Uzvara, kā pērkons dārdi». Visi piecēlās kājās un ņēmās kliegt urā! Arī Bagrations sauca urā! tādā pašā balsī, kā bija saucis Šēngrābenas laukā. Jaunā Rostova jūsmas pilno balsi varēja atšķirt visā trīssimt balsu jūklī. Viņš gandrīz vai raudāja. — Uz kunga un ķeizara veselību' — viņš kliedza. — Urā! — Vienā paņēmienā iztukšojis kausu, viņš nosvieda to uz grīdas. Daudzi sekoja viņa piemēram. Un ilgi nerima skaļie saucieni. Kad balsis bija apklusušas, sulaiņi uzlasīja sasistos traukus un visi saka sēsties un sarunāties, vīpsnādami par savu klaigāšanu. Grāfs īļja Andrejičs atkal piecēlās, palūkojās zīmītē, kas atradās blakus viņa šķīvim, un uzsauca tostu uz mūsu pēdējās kampaņas varoņa kņaza Pjotra Ivanoviča Bagrationa veselību, un atkal grāfa gaišzilās acis savilga asarās. — Urā! — atkal kliedza trīssimt viesu balsis, un mūzikas vietā dziedātāji uzsāka Pāvila Ivanoviča Kutuzova sacerēto kantāti.

Kas gan krieviem pretī stāsies,

Drosme kaujā ceļu šķir,

Naidnieks pīšļiem līdzināsies.

Ja mums Bagrationi ir… utt.

Tikko dziedātāji bija beiguši, kad sekoja jauni un jauni tosti, pie kuriem grāfs Īļja Andrejičs aizvien vairāk un vairāk sajūsminājās, un aizvien vairāk tika dauzīts trauku un aizvien skaļāk kliegts. Dzēra uz Beklešova, Nariškina, Uvarova, Dolgorukova, Apraksina, Valujeva veselību, uz kluba vecāko veselību, uz rīkotāja veselību, uz visu kluba biedru veselību, uz visu kluba viesu veselību un beigās atsevišķi uz mielasta sarīkotāja grāfa Iļjas Andrcjiča veselību. Pie šā tosta grāfs izvilka mutautiņu un, ar to aizsedzis seju, no tiesas apraudājās.

Pjērs sēdēja pretim Dolohovam un Nikolajam Rostovam. Viņš daudz un kāri ēda un kā jau vienmēr daudz dzēra. Taču tie, kas viņu pazina tuvāk, manīja, ka šodien viņā notikusi kāda liela pārmaiņa. Viņš visu mielasta laiku klusēja un, acis miegdams un viebdamies, vērās apkārt vai arī, lūkodamies uz vienu vietu un izskatīdamies pavisam izklaidīgs, berzēja ar pirkstu deguna virsu. Seja viņam bija gurda un drūma. Viņš likās neredzam un nedzirdam, kas ap viņu notiek, un domāja par kaut ko vienu, smagu un neatrisinātu.

Šis neatrisinātais jautājums, kas viņu mocīja, bija kņazes Maskavā izteiktie aplinkie mājieni par Dolohova tuvību ar viņa sievu un šorīt saņemtā anonīmā vēstule, kurā ar to neķītro ņirgāšanos, kas raksturīga visām anonīmām vēstulēm, bija teikts, ka viņš caur savām brillēm vāji redzot un ka viņa sievas sakars ar Dolohovu esot noslēpums vienīgi viņam. Pjērs noteikti nenoticēja ne kņazes mājieniem, ne vēstulei, taču tagad viņš baidījās uzskatīt Dolohovu, kas sēdēja viņam pretim. Ikreiz, kad viņa skatiens nejauši sastapās ar Dolohova skaistajām, nekautrajam acīm, Pjērs juta savā dvēselē paceļamies ko drausmu un ķēmīgu un ašāk novērsās. Neviļus atcerēdamies visu sievas pagātni un viņas attiecības ar Dolohovu, Pjērs skaidri saredzēja, ka tas, kas bija rakstīts vēstulē, varēja būt patiesība, varēja vismaz likties patiesība, ja tas neskāris viņa sievu. Pjērs neviļus atcerējās, ka Dolohovs, pēc kampaņas visu atguvis, bija atgriezies Pēterburgā un ieradies pie viņa. Izmantodams savu uzdzīvotāja draudzību ar Pjēru, viņš tīri vienkārši atbrauca pie Pjēra mājās, un Pjērs viņu uzņēma un aizdeva viņam naudu. Pjērs atcerējās, kā Elēna smaidīdama izteica neapmierinātību par to, ka Dolohovs dzīvo viņu mājā, un kā Dolohovs viņam ciniski slavēja viņa sievas skaistumu, un kā viņš kopš tā laika līdz pat atbraukšanai uz Maskavu ne mirkli nebija no viņiem šķīries.

«Jā gan, viņš ir ļoti skaists,» Pjērs domāja, «es viņu pazīstu. Viņam sagādātu sevišķu baudu apkaunot manu vārdu un pasmieties par mani taisni tāpēc, ka es pūlējos viņa labā un uzņēmu viņu, palīdzēju viņam. Es zinu, es saprotu, cik pikantai viņa acīs vajadzētu būt šādai krāpšanai, ja tā būtu taisnība. Jā, ja tā butu taisnība; taču es ncticu, man nav tiesību un es nevaru ticēt.» Viņš atcerējās to izteiksmi, kādu palaikam pieņēma Dolohova seja, kad tam uznāca nežēlības brīži kā tolaik, kad tas bija sējis iecirkņa uzraugu uz lāča muguras un ielaidis ūdenī, vai kad tas bez kāda iemesla izaicināja cilvēku uz divkauju vai ar pistoli nošāva ormaņa zirgu. Šī izteiksme bieži parādījās Dolohova sejā, viņam uz to skatoties. «Jā gan, viņš ir kauslis,» Pjērs domāja, «viņam neko nenozīmē nogalināt cilvēku, viņam droši vien šķiet, ka visi no viņa baidās, jādomā, tas viņam ir tīkami. Viņam droši vien šķiet, ka arī es no viņa baidos. Un tiešām, es baidos no viņa,» Pjērs domāja un pie šim domām atkal juta ko baigu un ķēmīgu mostamies savā dvēselē. Dolohovs, Deņisovs un Rostovs tagad sēdēja Pjēram pretim un šķita ļoti jautri. Rostovs līksmi tērzēja ar abiem saviem draugiem, no kuriem viens bija brašs huzārs, otrs — pazīstams kauslis un nebēdnis, un laiku pa laikam zobgalīgi palūkojās uz Pjēru, kas šai mielastā pārsteidza ar sevī ierāvušos, izklaidīgo, masīvo augumu. Rostovs nelabvēlīgi noraudzījās uz Pjēru, pirmkārt, tāpēc, ka Pjērs viņa — huzāra acīs bija civilais, bagātnieks, skaistules vīrs un vispār bābietis; otrkārt, tāpēc, ka Pjērs, būdams izklaidīgs un aizņemts ar savām domām, nebija Rostovu pazinis un nebija atņēmis viņa sveicienu. Kad sāka dzert uz ķeizara veselību, Pjērs, domās nogrimis, nepiecēlās un netvēra kausu.

Ko tad jūs? — Rostovs viņam uzsauca, jūsmas pilnām, saniknotām acīm raudzīdamies uz viņu. — Vai jūs nodzirdat: uz kunga un ķeizara veselību! — Pjērs nopūties paklausīgi piecēlās, izdzēra savu kausu un, nogaidījis, kad visi bija apsēdušies, ar savu labsirdīgo smaidu pievērsās Rostovam.

Bet es jūs nemaz nepazinu, — viņš teica. Taču Rostovam nebija vaļas, viņš kliedza urā!

Ko tad tu neatjauno pazīšanos? — Dolohovs aizrādīja Rostovam.

Dievs ar viņu, muļķis, — Rostovs atteica.

Skaistu sieviešu vīrus vajag lutināt, — Deņisovs sacīja.

Pjērs nedzirdēja, ko tie runāja, taču zināja, ka runa par viņu. Viņš nosarka un novērsās.

Un tagad uz skaistu sieviešu veselību, — sauca Do- lohovs un ar nopietnu seju, bet lūpu kaktiņos slēptu smīnu, kausu satvēris, uzrunāja Pjēru.

Uz skaistu sieviešu un viņu mīļāko veselību, Pet- ruša, — viņš atkārtoja.

Pjērs, acis nodūris, dzēra no sava kausa, neskatīdamies uz Dolohovu un neatbildēdams tam. Sulainis, kas izdalīja Kutuzova kantāti, nolika lapiņu arī Pjēram kā cienījamākām viesim. Pjērs grasījās to ņemt, bet Dolohovs pasniedzās, izķēra lapiņu tam no rokām un sāka lasīt. Pjērs paraudzījās uz Dolohovu, viņa redzokli noslīga lejup: kaut kas baismīgs un ķēmīgs, kas visu mielasta laiku bija jaucis-viņam prātus, kāpa augšup un sagrāba viņu. Ar visu drukno stāvu viņš pārlika pāri galdam.

Neuzdrošinieties ņemt! — viņš uzbrēca.

Izdzirduši šo kliedzienu un ieraudzījuši, kam tas domāts,

Ņesvickis un kaimiņš pa labi izbijušies un steidzīgi pagriezās pret Bezuhovu.

Nu, nu, ko jūs! — čukstēja izbiedētas balsis. Dolohovs paraudzījās uz Pjēru gaišām, jautrām, nežēlīgām acīm, ar to pašu smīnu, it kā teikdams: «Oho, tas man patīk.»

Nedošu, — viņš uzsvērti noteica.

Bāls, lūpai drebot, Pjērs rāva lapu.

Jūs… jūs… esat nelietis!… es jūs izaicinu, — viņš izgrūda un, atstūmis krēslu, piecēlās no galda. Tai pašā mirklī, kad Pjērs to izdarīja un izteica šos vārdus, viņš juta, ka jautājums par to, vai sieva ir vai nav vainīga, jautājums, kas viņu bija mocījis šo pēdējo dienu un nakti, galīgi un neapšaubāmi izšķirts apstiprinoši. Viņš nīda sievu un jutās uz mūžu atrauts no tās. Nevērojot Deņisova lūgumus neiejaukties šai lietā, Rostovs bija ar mieru būt Dolohovam par sekundantu un pēc mielasta noruna ja ar Ņesvicki, Bezuhova sekundantu, divkaujas noteikumus. Pjērs aizbrauca uz mājām, bet Rostovs ar Dolohovu un Deņisovu līdz vēlam vakaram nosēdēja klubā, klausīdamies čigānus un dziedātājus.

Tātad līdz rītam Sokoļņikos, — Dolohovs sacīja, atvadīdamies no Rostova uz kluba lieveņa.

Un tu esi mierīgs? — Rostovs vaicāja.

Dolohovs apstājās.

Redzi, es tev pāris vārdos atklāšu visu divkaujas noslēpumu. Ja tu ej uz divkauju un raksti testamentus un maigas vēstules vecākiem, ja tu domā par to, ka tevi var nogalināt, tad tu esi muļķis un droši vien būsi pagalam; bet ej ar stingru apņemšanos jo ātrāk un jo drošāk nogalināt pretinieku, un viss būs kārtībā. Kā man imēdza teikt mūsu Kostromas lāču mednieks: kā tu, viņš saka, lāča nebaidīsies! Bet, tiklīdz ieraugi, tā arī bailes vējā, kad tikai neizsprūk! Nu, tāpat arī es. A demain, moa cherZ [236]

Otrā dienā pulksten astoņos no rīta Pjērs ar Ņesvicki atbrauca Sokoļņiku mežā un atrada Dolohovu, Deņisovu un Rostovu jau priekšā. Pjērs izskatījās kā cilvēks, ko nodarbina kaut kādi apsvērumi, kas it nemaz nesaistās ar nupat darāmo. Viņa sakritusī seja bija dzeltena. Redzams, viņš šonakt nebija gulējis. Viņš izklaidīgi lūkojās apkārt un rauca seju kā no spilgtas saules. Viņu nodarbināja tikai divi apsvērumi: sievas vainīgums, par ko viņam pēc bezmiega nakts vairs nebija palicis ne mazāko šaubu, un Dolohova nevainīgums, jo tam taču nebija nekāda iemesla saudzēt sveša cilvēka godu. «Varbūt es viņa vietā būtu darījis to pašu,» Pjērs domāja. «Pat droši vien būtu darījis to pašu; kam tad vajadzīga šī divkauja, šī slepkavība? Vai nu es nogalināšu viņu, vai arī viņš trāpīs man galvā, elkonī, celī. Aiziet no šejienes, bēgt, ierakties kaut kur,» viņam iešāvās prātā. Taču taisni tais brīžos, kad viņam mācās virsū šīs domas, viņš vaicāja ar sevišķi mierīgu un izklaidīgu izskatu, ar to iedvesdams cieņu tiem, kas viņu vēroja: «Vai drīz un vai viss gatavs?»

Kad viss bija sagatavots, zobeni iesprausti sniegā, apzīmējot barjeru, līdz kurai vajadzēja tuvoties, un pistoles pielādētas, Ņesvickis piegāja pie Pjēra.

Es nebūtu izpildījis savu pienākumu, grāf, — viņš biklā balsī teica, — un nebūtu attaisnojis to uzticību un godu, ko jūs man esat parādījis, izraudzīdamies mani par savu sekundantu, ja es šai svarīgajā mirklī, ļoti svarīgajā mirklī neteiktu jums visu patiesību. Es domāju, ka šai lietai nav pietiekamu iemeslu un ka tās dēļ nav vērts izliet asinis… Jūs bijāt netaisns, jūs pārsteidzāties…

Ak jā, briesmīgi muļķīgi, — Pjērs piekrita.

Tad atļaujiet man paziņot, ka jūs nožēlojat, un es esmu pārliecināts, ka mūsu pretinieki būs ar mieru pieņemt jusu atvainošanos, — Ņesvickis sacīja (tāpat kā citi šai lietā iejauktie un tāpat kā visi tamlīdzīgos gadījumos vēl neticēdams, ka varētu nonākt līdz īstai divkaujai). — Jūs zināt, grāf, daudz cildenāk ir atzīt savu kļūdu nekā nodarīt neizlabojamo. Pāridarījuma ne no vienas puses nav bijis. Atļaujiet man aprunāties …

Nē, kas tur ko runāt? — Pjērs pārtrauca. — Vienalga… Viss tātad kārtībā? — viņš piebilda. — Pasakiet tikai, kā un kurp iet un kurp šaut! — viņš teica, nedabiski lēnprātīgi smaidīdams. Viņš paņēma rokās pistoli, sāka iztaujāt, kādā veidā tā nospiežama, jo līdz šim vēl nebija pistoli rokā turējis, ko gan negribēja citiem rādīt. — Ak jā, tad tā, es zinu, biju tikai piemirsis, — viņš runāja.

Nekādas atvainošanās, itin nekādas, — noraidīja Dolohovs Deņisovu, kas arī no savas puses lūkoja samierināt, un arī piegāja pie apzīmētās vietas.

Vieta divkaujai bija izraudzīta soļus astoņdesmit no ceļa, kur palika kamanas, priežu silā uz neliela klajumiņa, ko sedza pēdējo dienu atkušņos saplacis sniegs. Pretinieki st īvēja soļu četrdesmit viens no otra klajumiņa malās. Sekundanti, atmērīdami atstatumu, bija pieminuši slapjo, dziļo sniegu no tās vietas, kur viņi stāvēja, līdz Ņesvicka un Deņisova zobeniem, kas bija iesprausti desmit soļu viens no otra un apzīmēja barjeru. Joprojām turējās atkusnis un migla; četrdesmit soļu attālumā nekā nevarēja saredzēt. Minūtes trīs jau viss bija gatavs, bet viņi tomēr vilcinājās sākt. Visi klusēja.

V

Nu, sākam! — Dolohovs teica.

Ko tad vairāk, — atsaucās Pjērs, aizvien vēl tāpat smaidīdams.

Kļuva baigi. Varēja redzēt, ka tas, kas tik viegli bija sācies, nu jau vairs nekādi nav novēršams, ka tas iet pats savu gaitu neatkarīgi no cilvēku gribas un ka tam jānotiek. Deņisovs pirmais izgāja uz priekšu līdz barjerai un paziņoja:

Tā kā pretinieki atteikušies izlīgt, varbūt būsiet tik laipni sākt: ņemiet pistoles un pie vārda trīs sāciet iet kopā.

•— V… iens! Divi! Trīs! — Deņisovs pikti nokliedza un pavirzījās pie malas. Abi gāja pa iemītajiem celiņiem aizvien tuvāk un tuvāk kopā, miglā sazīmēdami viens otru. Pretiniekiem bija tiesība, ejot vienotram pretī līdz barjerai, šaut, kad kurš iegribēs. Dolohovs gāja lēni, pistoli nepaceldams, ar savām gaišajām, spožajām, zilajām acīm lūkodamies pretiniekam sejā. Viņa mute kā allaž pauda ko līdzīgu smaidam.

Pie vārda trīs Pjērs ašiem soliem traucās uz priekšu, novirzīdamies no iemītās taciņas un soļodams pa neskarto sniegu. Pjērs turēja pistoli, labo roku uz priekšu izstiepis, redzami baidīdamies ar šo pistoli nogalināt pats sevi. Kreiso roku viņš centīgi turēja atpakaļ atmestu, tāpēc ka viņam gribējās ar to atbalstīt labo, bet viņš zināja, ka ta nedrīkst. Pagājis soļus sešus un novirzījies no celiņa sniegā, Pjērs paskatījās uz zemi, atkal aši pavērās Dolo- hovā un, pavilcis pirkstu, kā viņu bija mācījuši, izšāva. Nekādi negaidījis tik spēcīgu troksni, Pjērs nodrebēja no sava šāviena, tad pasmaidīja pats par gūto iespaidu un apstājās. Dūmi, kas miglā šķita sevišķi biezi, pirmajā acumirklī traucēja viņam redzēt; taču otrs šāviens, ko viņš bija gaidījis, nesekoja. Varēja dzirdēt tikai Dolohova steidzīgos soļus, un no dūmiem iznira viņa stāvs. Ar vienu roku viņš turēja kreisos sānus, otrā žņaudza lejup nolaisto pistoli. Viņa seja bija bāla. Rostovs pieskrēja viņam klāt un kaut ko teica.

Nē… nē, — Dolohovs caur zobiem izspieda, — nē, nav beigas, — un, klupdams un grīļodamies paspēris vel dažus soļus līdz pašam zobenam, pakrita tam blakus sniegā. Kreisā roka viņam bija asinīs, viņš to apslaucīja pie svārkiem un atbalstījās uz tās. Seja bija bāla, saraukta un drebēja.

Lū … — Dolohovs sāka, taču nevarēja uzreiz parunāt … — lūdzu, — viņš ar mokām izdvesa. Pjērs, tikko valdīdams raudas, skriešus metās pie Dolohova un jau gribēja pāriet laukumu, kas šķīra barjeras, kad Dolohovs uzkliedza: — Pie barjeras! — un Pjērs, sapratis, ko tas nozīmē, apstājās pie sava zobena. Viņus šķīra tikai desmit soļi. Dolohovs noslīga ar galvu kupenā, kāri ierija sniegu un atkal pacēla galvu, sapurinājās, pievilka kājas un apsēdās, meklēdams drošu atbalsta punktu. Viņš rija salto sniegu un sūkāja to; lūpas viņam drebēja, bet joprojām vēl smīnēja; acis mirdzēja piepūlē un pēdējo sakopoto spēku niknumā. Viņš pacēla pistoli un sāka tēmēt.

Sāniski, aizsedzieties ar pistoli, — mācīja Ņesvickis.

Aizsedzieties! — nenocietās pat Deņisovs un uzsauca savam pretiniekam.

Pjērs ar lēnīgu nožēlas un atzīšanās smaidu, nevarīgi iepletis kājas un rokas, taisni ar savām platajām krūtīm stāvēja Dolohova priekšā un skumīgi vērās viņā. Deņisovs, Rostovs un Ņesvickis aizmiedza acis. Vienā un tai pašā laikā viņi izdzirda šāvienu un Dolohova nikno iesau- cienu.

Garām! — Dolohovs iekliedzās un nevarīgi saļima uz mutes sniegā. Pjērs saķēra galvu un, atpakaļ pagriezies, gāja uz mežu, brizdams taisni pa sniegu un skaļi izmezdams nesakarīgus vārdus.

Muļķīgi… muļķīgi! Nāve … meli… — viņš viebdamies vienā laidā atkārtoja. Ņesvickis viņu apturēja un aizveda mājās.

Rostovs ar Deņisovu veda ievainoto Dolohovu.

Dolohovs klusēdams, aizvērtām acīm gulēja kamanās un neatbildēja ne vārda uz jautājumiem; taču, iebraucis Maskavā, viņš pēkšņi atžilba un, ar pūlēm pacēlis galvu, satvēra aiz rokas Rostovu, kas sēdēja viņam līdzās. Rostovu pārsteidza Dolohova gluži pārvērtusies un negaidīti maigā un aizgrābtā sejas izteiksme.

Nu, kā ir? Kā tu jūties? — Rostovs jautāja.

Nejauki! Bet tas nav galvenais. Mans draugs, — Dolohovs teica, balsij aiztrūkstot, — kur mēs esam? Mēs esam Maskavā, es zinu. Man nekas, bet es esmu nogalinājis viņu, nogalinājis… Viņa to nepārcietīs. Viņa nepārcietīs …

Kas? — Rostovs jautāja.

Mana māte. Mana māte, mans eņģelis, mans dievinātais eņģelis, mana māte, — un Dolohovs sāka raudāt, spiezdams Rostova roku. Mazliet apmierinājies, viņš paskaidroja Rostovam, ka dzīvojot kopā ar māti un, ja māte redzēšot viņu mirstam, viņa to ncpārcietīšot. Viņš lūdza Rostovu steigties pie tās un to sagatavot.

Rostovs aizbrauca pa priekšu izpildīt uzdevumu un sev par lielu brīnumu dabūja zināt, ka Dolohovs, šis kauslis, šis breters Dolohovs, dzīvo Maskavā kopā ar vecīti māti un kuprīti māsu un ir vismaigākais dēls un brālis.

Pjērs pēdējā laikā reti tikās ar sievu divatā vien. Gan Pēterburgā, gan Maskavā viņu māja pastāvīgi bija viesu pilna. Nakti pēc divkaujas viņš, kā jau bieži mēdza darīt, negāja guļamistabā, bet palika milzīgajā tēva kabinetā, tai pašā, kurā bija nomiris grāfs Bezuhovs.

Viņš atgūlās uz dīvāna un gribēja iemigt, lai aizmirstu visu, kas ar viņu bija noticis, taču nevarēja. Viņa dvēsele pēkšņi uzbangoja tāda jūtu, domu un atmiņu brāzma, ka viņš ne tikvien nevarēja gulēt, bet nespēja pat nosēdēt uz vietas un viņam vajadzēja lēkt augšā no dīvāna un ašiem soļiem staigāt pa istabu. Te viņš spilgti iedomājās sievu pirmajā laikā pēc apprecēšanās — ar kailiem pleciem un gurdu, kaislu skatienu un tūliņ pat tai līdzās skaisto, nekautro un nežēlīgi zobgalīgo Dolohova seju, kāda tā bija mielasta laikā, un to pašu seju, bālu, drebošu un mokpilnu, kāda tā bija, kad Dolohovs pagriezās un nogāzās sniegā.

«Kas tad noticis?» viņš pats sev jautāja. «Es nogalināju mīļāko, jā gan, nogalināju savas sievas mīļāko. Jā, tā bija. Kāpēc? Kā tas varēja notikt? — Tāpēc, ka tu viņu apprecēji,» atbildēja iekšējā balss.

«Bet ko tad es esmu noziedzies?» viņš jautāja. «To, ka tu apprecējies, viņu nemīlēdams, to, ka tu krāpi ir sevi, ir viņu, — un viņam spilgti atausa atmiņā tas brīdis pēc vakariņām pie kņaza Vasilija, kad viņš izteica šos vārdus, ko tik grūti bija dabūt pār lūpām: <rJe vous aime.»x1 Es jūs mīlu.

Ar to viss sākās. Arī toreiz es jutu, — viņš domāja, — es jutu toreiz, ka tas nav tas, ka man nav uz to tiesības. Tā arī iznāca.» Viņš atcerējās medus mēnesi un nosarka pie šīm atmiņām. Sevišķi spilgtas, aizvainojošas un apkaunojošas viņam bija atmiņas par to, kā reiz, drīz pēc kāzām, viņš ap pulksten divpadsmitiem dienā zīda rītasvārkos bija no guļamistabas iznācis kabinetā un tur sastapis galveno pārvaldnieku, kas goddevīgi palocījās, paraudzījās uz Pjēra seju, uz viņa rītasvārkiem un tikko manāmi pasmaidīja, it kā ar šo smaidu izteikdams godbijīgu līdzjūtību sava principāla laimei.

«Un cikreiz gan es ar viņu neesmu lepojies, lepojies ar viņas cildeno daiļumu, ar viņas sabiedrisko taktu,» Pjērs domāja, «lepojies ar šo savu māju, kurā viņa pieņēma visu Pēterburgu, lepojies ar viņas nepieejamību un daiļumu. Tad, lūk, ar ko es esmu lepojies! Tolaik es šķitos viņu nesaprotam. Cik bieži, pārdomādams viņas raksturu, es sev netiku teicis, ka esmu vainīgs, ja nesaprotu viņu, nesaprotu šo pastāvīgo mieru, apmierinātību un jebkādu tieksmju un vēlēšanos trūkumu, bet atrisinājums visam bija tai briesmīgajā vārdā, ka viņa ir netikla sieviete: pateicu sev šo briesmīgo vārdu, un viss kļuva skaidrs!

Anatols braukāja pie viņas aizņemties naudu un skūpstīja viņas kailos plecus. Naudu viņa tam nedeva, taču ļāva sevi skūpstīt. Tēvs jokodams mēģināja modināt viņā greizsirdību; viņa ar rāmu smaidu atteica, ka neesot tāda muļķe, lai būtu greizsirdīga: lai dara, ko grib, viņa sacīja par mani. Reiz es pajautāju, vai viņa nemana grūtniecības pazīmes. Viņa nicīgi iesmējās un sacīja, ka neesot muļķe, lai vēlētos bērnus, un ka no manis viņai bērnu nebūšot.»

Tad viņam ienāca prātā viņas rupjās un caurredzamās domas un vulgārie izteicieni, kas viņai tik raksturīgi, kaut gan tā audzinata augstākajās aristokrātu aprindās. «Es neesmu nekāda muļķe … ja gribi, pamēģini pats … aller vous promener\» viņa mēdza atcirst. Bieži vien, vērodams viņas panākumus vecu un jaunu vīriešu un sieviešu vidū, Pjērs nebija varējis saprast, kāpēc gan viņš to nemīlēja. «Un nekad neesmu mīlējis,» Pjērs pats sev teica, «es zināju, ka viņa ir netikle,» viņš atkal un atkal sev atkārtoja, «taču neuzdrīkstējos sev atzīties.

Un nu Dolohovs, rau, tur viņš sēž sniegā un ar mokām smaida, un varbūt mirst, ar kaut kādu mākslotu brašumu atbildēdams uz manu nožēlu!»

Pjērs bija viens no tiern cilvēkiem, kas, par spīti savam ārējam, tā saucamajam rakstura vājumam, nemeklē, kam uzticēt savas bēdas. Ar savām bēdām viņš lūkoja tikt galā viens pats.

«Viņa, vienīgi viņa ir pie visa, pie visa vainīga,» viņš pats sev iegalvoja. «Taču kāda tam nozīme? Kāpēc gan es ar viņu saistījos, kālab teicu viņai šo: «Je vous aime,» [237] —* kas bija meli un vēl ļaunāk nekā meli,» viņš sevi tirdīja. «Esmu vainīgs, un man jācieš… Kas īsti? Aptraipīts vārds, mūža nelaime? E, viss ir blēņas,» viņš 'domāja, «gan aptraipīts vārds, gan gods — viss ir relatīvs, nekas nav atkarīgs no manis.

Luiju XVI sodīja ar nāvi par to, ka viņi teica to esam bezgodi un noziedznieku (Pjēram iešāvās prātā), un viņiem no sava viedokļa bija taisnība, gluži tāpat, kā taisnība bija arī tiem, kas par viņu mira mocekļa nāvē un pieskaitīja viņu pie svētajiem. Vēlāk Robespjēru notiesāja par to, ka tas bija despots. Kam taisnība, kam ne? Nevienam. Bet, ja reiz esi dzīvs, tad dzīvo: rīt mirsi, kā es varēju nomirt pirms stundas. Un vai ir vērts mocīties, ja dzīvot atlicis viens mirklis salīdzinājumā ar mūžību?» Taču tobrīd, kad viņš jau šķitās sevi ar šādiem prātojumiem apmierinājis, Pjērs pēkšņi savā iztēlē ieraudzīja viņu — tādu kā tais brīžos, kad visstiprāk bija izrādījis tai savu neīsto mīlu, un viņš juta asinis iestrāvojam sirdi, un atkal viņam vajadzēja celties, kustēties un lauzt un plēst visu, kas pagadījās pa rokai. «Kādēļ gan es viņai teicu: «Je vous aime,»» viņš vēl un vēlreiz sev atkārtoja. Un, atkārtojis šo jautājumu desmito reizi, viņš atcerējās Moljēra: mais que diable atlait il faire dans cette galere?[[1] bet kāds velns viņu dzina šai galerā? (Red.) un sāka par sevi smieties.

Nakti viņš pasauca kambarsulaini un lika tam sakravā- ties, lai brauktu uz Pēterburgu. Viņš nevarēja palikt ar sievu zem viena jumta. Viņš nespēja iedomāties, kā gan tagad varētu ar to runāt. Viņš nolēma, ka rīt aizbrauks un atstās vēstuli, kurā paziņos savu apņemšanos uz visiem laikiem šķirties no viņas.

No rīta, kad kabinetā ienāca kambarsulainis, nesdams kafiju, Pjērs gulēja uz turku dīvāna ar atvērtu grāmatu rokā, cieši aizmidzis.

Viņš pamodās un satrūcies ilgi vērās apkārt, nespēdams apjēgt, kur atrodas.

— Grāfiene pavēlēja jautāt, vai jūsu gaišība mājās, — kambarsulainis ziņoja.

Taču Pjērs vēl nepaguva izšķirties, ko atbildēt, kad grāfiene pati baltā, ar sudrabu izšūtā rītatērpā un kailu galvu (divas resnas bizes en diademe [238] divām kārtām apvija viņas skaisto galvu) ienāca istabā mierīgi un majestātiski; tikai mazliet izliektajā marmora pierē iezīmējās dusmu grumbiņa. Viņa savā nesatraucamajā mierā nesāka runāt, kambarsulainim dzirdot. Viņa zināja par divkauju un bija nākusi runāt par to. Viņa pagaidīja, kamēr kambarsulainis nolika kafiju un izgāja. Pjērs bikli caur brillēm paraudzījās sievā, un, kā zaķis, kas, suņu ielenkts, ausis pieglaudis, paliek guļam savu ienaidnieku acu priekšā, tā-arī viņš mēģināja turpināt lasīšanu, taču juta, ka tas ir bezjēdzīgi un neiespējami, un atkal bikli pavērās viņā. Viņa joprojām stāvēja un ar nicīgu smīnu nolūkojās vīrā, gaidīdama, kamēr sulainis izies.

Kas nu vēl nebūs? Ko jūs esat savārījis, es jums prasu! — viņa stingri iesāka.

Es? Ko tad? — Pjērs atsaucās.

•— Tad ta drosminieks atradies! Nu, atbildiet, — kas tā par divkauju? Ko jūs ar to gribējāt pierādīt? Ko? Es jums jautāju. — Pjērs smagi pagriezās uz dīvāna, pavēra muti, taču nespēja atbildēt.

Ja jūs neatbildat, tad es jums pateikšu… — Elēna turpināja. — Jūs ticat visam, ko jums samelš. Jums sapūta.., — Elēna iesmējās, — ka Dolohovs esot mans mīļākais, — viņa franciski teica ar savu rupjo valodas precizitāti, izrunādama vārdu «mīļākais» gluži kā kuru katru citu vārdu, — un jūs noticējāt? Un ko tad jūs ar to pierādījāt? Ko jūs pierādījāt ar šo divkauju? To, ka jūs esat muļķis, que vous etes un sot\ bet to taču visi jau zināja! Kas ar to būs panākts? Tas, ka es kļūšu par apsmieklu visai Maskavai; tas, ka kurš katrs teiks, ka jūs piežūpojies, pats neapjēgdams, ko darāt, esat izaicinājis uz dueli cilvēku, uz kuru bez pamata esat greizsirdīgs, — Elēna aizvien vairāk un vairāk pacēla balsi un iekaisa, — un kurš ir labāks par jums visādā ziņā …

Hm … hm, — Pjērs īdēja viebdamies, neuzlūkodams viņu un nepakustinādams nevienu locekli.

Un kāpēc jūs varējāt noticēt, ka viņš ir mans mīļākais? … Kāpēc? Tāpēc, ka man patīk viņa sabiedrība? Bijis jūs gudrāks un patīkamāks, es dotu priekšroku jūsējai.

Nerunājiet ar mani… lūdzu, — Pjērs aizsmacis nočukstēja.

Kāpēc lai es nerunātu? Es varu runāt un droši teikšu, ka reta būs tā sieva, kas ar tādu vīru kā jūs neap- gādāsies sev mīļākos (des amants), — bet es to neesmu darījusi, — viņa teica. Pjērs gribēja ko iebilst, paraudzījās viņā ērmotām acīm, kuru izteiksmi tā nesaprata, un atkal apgūlās. Viņš fiziski cieta šajā brīdī: krūtis viņam žņaudza un trūka elpas. Viņš zināja, ka kaut kas jādara, lai izbeigtu šīs mokas, taču tas, ko viņš gribēja darīt, bija pārāk briesmīgs.

Mums labāk būtu šķirties, •— viņš aizžņaugtu balsi izdabūja.

Šķirties, lūdzu, ja vien jūs nodrošināt man īpašumu, — Elēna sacīja… — Šķirties, tad ta nu gan nobaidīja!

Pjērs pietrūkās no dīvāna un grīļodamies klupa viņai klāt.

Es tevi nositīšu! — viņš iekliedzas un, paķēris no galda marmora plāksni, ar pašam neapjaustu spēku paspēra soli un atvēzējās pret viņu.

Elēnas seja kļuva drausmīga: viņa iespiedzās un atlēca nost. Pjērā ierunājās tēva daba. Viņš sajuta trakuma aizrautību un burvīgumu. Viņš trieca plāksni pret grīdu, sasita to un, izplestām rokām iedams Elēnai virsū, ierēcās: «Ārā!» tik drausmīgā balsī, ka visā mājā ar šausmām izdzirda šo rēcienu. Dievs zina, ko Pjērs šai brīdī būtu izdarījis, ja Elēna neizskrējusi no istabas.

Pēc nedēļas Pjērs izdeva sievai pilnvaru pārvaldīt visas viņa Lielkrievijas muižas, kas sastādīja vairāk par pusi no viņa īpašumiem, un viens pats aizbrauca uz Pēterburgu.

VSI

Bija pagājuši divi mēneši, kopš Kailajos Kalnos saņēma ziņas par Austerlicas kauju un par kņaza Andreja bojā eju, un, nevērojot visas caur sūtniecību rakstītās vēstules un visus meklējumus, viņa līķis nebija atrasts un arī starp gūstekņiem viņa nebija. Visļaunākais viņa piederīgajiem šķita tas, ka palika tomēr cerība, ka vietējie iedzīvotāji būs viņu pacēluši kaujas laukā un ka viņš varbūt veseļojās, varbūt gulēja uz nāves cisām kaut kur viens pats svešos ļaudīs un nespēja dot par sevi ziņu. Avīzēs, no kurām vecais kņazs vispirms dabūja zināt par sakāvi pie Austerlicas, bija rakstīts, kā jau vienmēr īsi un nenoteikti, ka krieviem pēc spožām kaujām vajadzējis atkāpties un ka atkāpšanās noritējusi pilnīgā kārtībā. Vecais kņazs no šā oficiālā paziņojuma izlobīja, ka mūsējie sakauti. Nedēļu pēc tam, kad avīze bija atnesusi vēsti par Austerlicas kauju, pienāca vēstule no Kutuzova, kas ziņoja kņazam par viņa dēla likteni.

«Jūsu dēls manu acu priekšā,» rakstīja Kutuzovs, «ar karogu rokās pulka priekšgalā krita kā varonis, kasMr sava tēva un savas tēvzemes cienīgs. Man un visai armijai par nožēlošanu līdz pat šim laikam nav zināms, vai viņš ir pie dzīvības vai ne. Atļaujos sevi un jūs mierināt ar cerību, ka jūsu dēls ir dzīvs, jo pretējā gadījumā kaujas laukā atrasto oficieru starpā, kuru sarakstu man iesnieguši parlamentāri, arī viņa vārds būtu minēts tapis.»

Saņēmis šo ziņu vēlu vakarā viens pats savā kabinetā, vecais kņazs otrā dienā kā parasti izgāja savā rīta pastaigā, taču bija nerunīgs ar pārvaldnieku, dārznieku un arhitektu un, kaut gan izskatījās dusmīgs, nevienam nekā nebilda.

Kad parastajā laikā pie viņa ienāca kņaze Marja, viņš stāvēja pie virpas un virpoja, bet neatskatījās uz meitu kā dažkārt.

A! Kņaze Marja! — viņš pēkšņi nedabiskā balsī ierunājās un nometa kaltu. (Ritenis iešūpojies vēl griezās. Kņaze Marja ilgi atcerējās šo apklustošo riteņa čīkstoņu, kas viņai saplūda vienkop ar to, kas nu sekoja.)

Kņaze Marja pievirzījās tēvam tuvāk, ieraudzīja tā seju, un pēkšņi viņā kaut kas saplaka. Acis vairs nerādīja skaidri. No tēva sejas, kas nebija ne skumja, ne satriekta, bet nikna un slēpa sevī nedabisku piepūli, viņa redzēja, ka nupat, nupat viņu draud nospiest briesmīga nelaime, visļaunākā viņas mūžā, nelaime, kādu viņa vēl nav piedzīvojusi, neizlabojama, neaptverama nelaime, mīlama cilvēka nāve.

Mon pere! Andre?1

1 Tēt! Andrejs?

— negraciozā, neveiklā kņaze iesaucās ar tik neizsakāmu bēdu un pašaizmirstības burvīgumu, ka tēvs neizturēja viņas skatienu un iešņukstējies novērsās.

Saņēmu ziņu. Starp gūstekņiem nav, starp kritušajiem nav. Kutuzovs raksta, — viņš spalgi iekliedzās, it kā gribēdams kņazi aizbaidīt ar šo kliedzienu, — pagalam!

Kņaze nesaļima, viņa nepaģība. Viņa jau tā bija bāla, bet, dzirdot šos vārdus, viņas seja pārvērtās, kaut kas atmirdzēja starojošajās, skaistajās acīs. It kā prieks, visaugstākais prieks, kas nav atkarīgs no šās pasaules bēdām un priekiem, būtu pārlijis pāri tām dziļajām bēdām, kas bija viņā. Viņa aizmirsa visas bailes no tēva, piesteidzās, saņēma viņu aiz rokas, pievilka sev klāt un apskāva sauso, dzīslaino kaklu.

Mon pere, — viņa sacīja. — Nenovērsieties no manis, raudāsim kopā.

Riebekļi, nelieši! — vecais iekliedzās, atvirzīdams seju no viņas. — Dzīt postā armiju, pazudināt cilvēkus! Par ko? Ej, ej, pasaki Lizai.

Kņaze bezspēcīgi noslīga atzveltnī blakus tēvam un sāka raudāt. Tagad viņa redzēja brāli, kāds tas bija toreiz, kad ar savu maigo un reizē augstprātīgo seju atvadījās no viņas un Lizas. Viņa redzēja, kāds tas bija tobrīd, kad maigi un zobgalīgi kāra sev kaklā svētbildīti. «Vai viņš ticēja? Vai nožēloja savu neticību? Vai viņš tagad ir tur? Tur, mūžīgā miera un svētlaimes mājokļos?» viņa domās minēja. i

Mon pere, pastāstiet man, — kā tas noticis? -— viņa caur asarām jautāja.

Ej, ej; nogalināts kaujā, kurā veda nogalināt krietnākos krievu vīrus un krievu slavu. Ejiet, kņaze Marja. Ej un pastāsti Lizai. Es arī iešu.

Kad kņaze Marja atgriezās no tēva, mazā kņaziene sēdēja pie rokdarba un pavērās kņazē Marjā ar to īpašo, iekšup vērsto un laimīgi mierīgo skatienu, kāds mēdz būt vienīgi grūtniecēm. Varēja manīt, ka viņas acis neredzēja kņazi Marju, bet lūkojās dziļi sevī — vēroja sevī ko laimīgu un noslēpumainu, kas tur norisa.

Marie, —- viņa sacīja, atvirzīdamās no izšuvuma un atzvildama atpakaļ, — padod man savu roku. — Viņa satvēra kņazes roku un uzlika to sev uz vēdera.

Viņas acis gaidās smaidīja, pūkainā lūpiņa pacēlās uz augšu un bērnišķīgi laimīgi tāpat pacelta arī palika.

Kņaze Marja nometās viņas priekšā ceļos un paslēpa seju svaines tērpa krokās.

Klau, klau, vai jūti? Man ir tik savādi. Un zini, Marī, es viņu ļoti mīlēšu, — Liza sacīja, mirdzošām, laimīgām acīm vērdamās svainē. Kņaze Marja nevarēja pacelt galvu: viņa raudāja.

Kas tev kait, Maša?

Nekas.,, man tāpat vien kļuva skumji… skumji Andreja dēļ, —viņa atteica, slaucīdama asaras pie svaines ceļiem. Vairākkārt šaf rīta cēlienā kņaze Marja izmēģinājās sagatavot svaini, bet ikreiz apraudājās. Šīs asaras, kuru cēloni mazā kņaziene nesaprata, satrauca viņu, lai cik vāja novērotāja viņa bija. Viņa nekā nesacīja, tikai nemierīgi raudzījās apkārt, kaut ko meklēdama. Pirms pusdienām viņas istabā ienāca vecais kņazs, no kura viņa vienmēr baidījās, šoreiz ar sevišķi nemierīgu, niknu seju, un, ne vārda nebildis, atkal izgāja. Viņa palūkojās uz kņazi Marju, tad nogrima domās ar to iekšup vērsto uzmanību skatienā, kas raksturīga grūtniecēm, un pēkšņi sāka raudāt.

Vai esat saņēmuši ziņas no Andreja? — viņa vaicāja.

Nē, tu zini, vēl jau nevar būt, taču mon pere raizējas, un arī man ir bail.

— Tātad nekā?

Nekā, — kņaze Marja apstiprināja, starojošām acīrn stingri lūkodamās svainē. Viņa bija noņēmusies neteikt tai un pierunājusi tēvu slēpt vedeklai briesmīgo vēsti līdz dzemdībām, kam vajadzēja notikt tuvākajās dienās. Kņaze Marja un vecais kņazs katrs citādā veidā cieta un slēpa savas bēdas. Vecais kņazs negribēja cerēt: viņš bija nolēmis, ka kņazs Andrejs kritis, un, kaut gan bija aizvadījis ierēdni uz Austriju dzīt dēlam pēdas, pasūtīja Maskavā pieminekli, ko dzīrās novietot savā dārzā, un visiem stāstīja, ka dēls kritis. Viņš centās nemainīgi ieturēt agrāko dzīves kārtību, taču spēki viņu atstāja: viņš mazāk staigāja, mazāk ēda, mazāk gulēja un kļuva ar katru dienu vājāks. Kņaze Marja cerēja. Viņa lūdza dievu par brāli kā par dzīvu un ik mīļu brīdi gaidīja ziņu par viņa atgriešanos.

VIII

Ma bonne amie, [239] manu labo draudziņ.— mazā kņaziene sacīja 19. marta rītā pēc brokastīm, un viņas pūkainā lūpiņa pēc veca paraduma pacēlās uz augšu; taču, tā kā kopš dienas, kad bija saņemta baigā vēsts, šai mājā visur, ne tikvien smaidos, bet pat valodas skaņās un ikviena gaitā jaudās bēdas, kurām padevās arī mazā kņaziene, gan nezinādama to cēloni, tad ari patlaban viņas smaids bija tāds, kas vēl vairāk atgādināja kopējās bēdas.

— Ma bonne amie, je crains que le fruschtique (comme dit pavārs Foka) de ce matin ne m'aie pas fait du mal. [240] [1] manu draudziņ, es baidos, ka šīrīta azaids (kā saka pavārs Foka) būs nodarījis man ko ļaunu.

Bet kas tev kait, mīlulīt? Tu esi tik bāla. Ai, tu esi ļoti bāla, — izbijusies iesaucās kņaze Marja, saviem smagajiem, mīkstajiem soļiem piesteigdamās pie svaines.

Jūsu gaišība, vai neaizsūtīt pēc Marjas Bogdanov- nas? — ieteicās viena no istabmeitām, kas bija turpat. (Marja Bogdanovna bija apriņķa pilsētas vecmāte, kas dzīvoja Kailajos Kalnos jau otro nedēļu.)

Jā, tiešām, — uztvēra kņaze Marja, — varbūt gan, jā. Es iešu. Courage, mon ange! [241] [1] dūšu, manu eņģelīti — Viņa noskūpstīja Lizu un gribēja atstāt istabu.

Ai nē, nē! — Un mazās kņazienes sejā bez bāluma pavīdēja bērnišķas bailes no neatvairāmām fiziskām ciešanām.

Non, c'est Vestomac… dites que c'est l'eslomac, dites, Marie dites.. , [242] [1] Nē, tas ir no māgas,,, saki, ka tas ir no māgas, saki, Marī, saki,»«— Un kņaziene sāka bērnišķīgi sāpīgi, gražīgi un pat mazliet liekuļoti raudāt, lauzīdama mazās rociņas. Kņaze izskrēja no istabas pasaukt Marju Bogdanovnu.

Oh! Mon dieu! Mon dieut* — viņa dzirdēja aiz muguras novaidamies.

Tuklās, nelielās, baltās rokas berzēdama, viņai pretim ar svarīgu, rāmu seju jau nāca vecmāte.

Marja Bogdanovna! Šķiet, sācies, — sauca kņaze Marja, baiļu pilnām, ieplestām acīm raudzīdamās uz vecmāti.

Nu, paldies dievam, kņaze, — nepielikdama soli, atsaucās Marja Bogdanovna. — Jums, jaunavām, tas nav jāzina.

Bet kā tad ārsts no Maskavas vēl nav ieradies? — kņaze ieminējās. (Pēc Lizas un kņaza Andreja vēlēšanās, dzemdībām tuvojoties, bija sūtīts uz Maskavu pēc akušiera, un kuru katru brīdi gaidīja viņu ierodamies.)

Nekas, kņaze, neuztraucieties, — mierināja Marja Bogdanovna, — arī bez ārsta viss būs labi.

Pēc piecām minūtēm kņaze no savas istabas dzirdēja, ka nes ko smagu. Viņa palūkojās — oficianti nez kādai vajadzībai nesa guļamistabā ādas dīvānu, kas bija stāvējis kņaza Andreja kabinetā. Nesēju sejās jaudās kas svinīgs un kluss. fiLi

Kņaze Marja sēdēja viena pati savā istabā, ieklausīdamās skaņās, kas bija dzirdamas namā, lāgiem pavērdama durvis, kad kāds gāja garām, un vērodama, kas notiek gaitenī. Vairākas sievietes klusiem soļiem nāca un gāja turp un no turienes, atskatījās uz kņazi un novērsās. Viņa neuzdrīkstējās taujāt, vēra atkal durvis ciet, griezās atpakaļ savā istabā un drīz sēdās atzveltnī, drīz ķērās pie lūgšanu grāmatas, drīz metās ceļos svētbilžu priekšā. Par nelaimi un sev pašai par izbrīnu viņa juta, ka lūgšana neremdē viņas satraukumu. Pēkšņi istabas durvis klusu atdarījās un uz sliekšņa, lakatu apsējusies, parādījās viņas vecā aukle Praskovja Savišna, kas, klausīdama kņaza aizliegumam, gandrīz nekad nemēdza nākt kņazes istabā.

Atnācu, Mašeņka, pie tevis pasēdēt, — aukle sacīja, —• un, ek še, kņazu laulību sveces atnesu, manu eņģelīt, ko svētajam aizdedzināt, — viņa nopūtusies piebilda.

»— Ai, kā es priecājos, auklīti

-— Dievs ir žēlīgs, drostaliņ. — Aukle aizdedzināja svētbilžu skapja priekšā ar zeltu apvītas sveces un ar adīkli apsēdās pie durvīm. Kņaze Marja paņēma grāmatu un sāka lasīt. Tikai kad atskanēja soļi vai balsis, viņas pavērās viena otrā — kņaze izbiedēti, jautājoši, aukle mierinoši. Pa visu māju bija izlijušās un visus pārņēmušas tās pašas jūtas, ko pārdzīvoja kņaze Marja, sēdēdama savā istabā. Pēc sena ticējuma, jo mazāk cilvēku zina par dzemdētājas mokām, jo mazāk tā cieš, tāpēc visi centās izlikties nekā nezinām; neviens par to nerunāja, taču visos bez parastās, labu manieru diktētās nosvērtības un goddevības, kas valdīja kņaza mājās, varēja manīt kādas kopējas rūpes, sirds atmaigumu un apjautu par ko lielu, neaptveramu, kas šai brīdī norisinās.

Lielajā mcitislabā nedzirdēja smieklus. Oficiantu istabā visi sēdēja un klusēja, būdami uz kaut ko gatavi. Saimes kambarī dedzināja skalus un sveces un negāja gulēt. Vecais kņazs, papēžus piesperdams, staigāja pa kabinetu un sūtīja Tihonu pie Marjas Bogdanovnas apvaicāties, kā ir.

Tik vien pasaki: kņazs lika prasīt, kā ir, un atnāc pateikt, ko viņa atbildēs.

•— Ziņo kņazam, ka dzemdības sākušās, — sacīja Marja Bogdanovna, zīmīgi pavērusies sūtnī. Tihons gāja un ziņoja kņazam.

Labi, — noteica kņazs, aizvērdams aiz sevis durvis, un Tihons vairs nedzirdēja kabinetā ne niecīgāko skaņu. Mazliet vēlāk Tihons ienāca kabinetā, it kā lai sakārtotu sveces. Ieraudzījis kņazu guļam uz dīvāna, Tihons palūkojās uz viņu, uz viņa saraukto seju, pakratīja galvu, ne vārda nerunādams, piegāja klāt un, noskūpstījis kņazam plecu, atkal izgāja, sveces nesakārtojis un nepateicis, kālab ienācis. Mistērija, vissvinīgākā mistērija pasaulē, joprojām turpinājās. Pagāja vakars, iestājās nakts. Un gaidas un siržu atmaigums neaptveramā priekšā nenoplaka, bet cēlās. Neviens negulēja.

Bija viena no tām marta naktīm, kad ziema it kā grib gūt savu tiesu un izmisīgā niknumā bārsta pēdējos sniegus un puteņus. Ārstam vācietim, ko kuru katru brīdi gaidīja ierodamies no Maskavas un kam bija aizsūtīti zirgi pretī līdz lielceļam, kur sākās sādžas ceļš, izsūtīja pretī vēl jātniekus ar laternām izvadīt ārstu pa grambām un dangām.

Kņaze Marja jau sen bija pametusi grāmatu: viņa sēdēja klusēdama, pievērsusi starojošās acis aukles grumbainajai, līdz pēdējai krunciņai pazīstamajai sejai, vēroja no lakatiņa apakšas izslīdējušo sirmo matu šķipsnu, zem zoda nokārušos ādas maisiņu.

Aukle Savišna ar zeķi rokās klusā balsī, pati nedzirdēdama un nesaprazdama savus vārdus, stāstīja simtreiz stāstīto, kā nelaiķe kņaziene Kišiņevā dzemdējusi kņazi Marju, ko nesaņēmusi vis vecmāte, bet moldāvu zemnieku sieva.

Ja dievs žēlo, nekādu dakteru nevajag, — viņa murmināja. Pēkšņi vēja brāzma iegūla vienā no istabas logiem, kur jau bija izņemti priekšlogi (kņazs gribēja, lai ik gadus, cīruļiem atnākot, katrā istabā izņem pa vienam priekšlogam), un, atsitusi vaļā vāji aizbīdīto bultu, purināja aizkaru, un, uzvēdīdama saltumu un sniegu, nopūta sveci. Kņaze Marja nodrebēja; aukle, nolikusi adīkli, piegāja pie loga un, izliekusies laukā, sāka tvarstīt vaļā atsisto logu. Saltais vējš purināja viņas lakatiņa stūrus un sirmās, atrisušās matu šķipsnas.

Kņaze, drostaliņ, pa prešpektu kāds brauc! — viņa vēstīja, turēdama logu un nevērdama to ciet. — Ar laternām; laikam jau dakters …

Vai dieviņ! Paldies dievam! — kņaze Marja iesaucās. — Jāiet pretī: viņš neprot krieviski.

Kņaze Marja apmeta šalli un steidzās atbraucējam pretī. Ejot cauri priekšistabai, viņa pa logu ieraudzīja pie parādes durvīm kādu ekipāžu ar laternām. Viņa izgāja uz kāpnēm. Uz margu stabiņa dega tauku svece un līpēja vējā. Oficiants Filips izbiedētu seju ar otru sveci roka stāvēja zemāk, uz pirmā kāpņu laukumiņa. Vēl lejāk aiz līkuma uz kāpnēm dzirdēja tuvojamies siltos zābakos autu kāju soļus. Un kāda balss, kas kņazei Marjai šķita pazīstama, kaut ko runāja.

Paldies dievam! — balss sacīja. — Un tētiņš?

Nolikās atdusēties, — dzirdēja atsaucamies namzini Demjanu, kas jau bija lejā.

Pēc tam balss vēl ko sacīja, Demjans kaut ko atbildēja, un siltos zābakos auto kāju soļi sāka žiglāk tuvoties pa kāpņu neredzamo līkumu. «Tas ir Andrejs!» kņazei Marjai iešāvās prātā. «Nē, nevar būt, tas būtu pārāk neparasti,» viņa pārlika, un tai pašā mirklī, kad viņa to domāja, uz kāpņu laukumiņa, kur stāvēja oficiants ar sveci, parādījās kņaza Andreja seja un augums kažokā ar apsnigušu apkakli. Jā, tas bija viņš, tikai bāls un vājš un ar pārvērtušos, dīvaini atmaigušu, bet satrauktu seju. Viņš panācās uz kāpnēm un apskāva māsu.

Jūs nesaņēmāt manu vēstuli? — viņš vaicāja un, negaidīdams atbildi, ko tik un tā nebūtu dabūjis, jo kņaze nespēja parunāt, atgriezās, un kopā ar ārstu, kas bija ienācis viņam nopakaļ (viņi bija sagadījušies kopā pēdējā piestātnē), ašiem soļiem atkal uzsteidzās pa kāpnēm un vēlreiz apskāva māsu.

Cik liktenīgi! — viņš iesaucās. — Maša, mīļā! — Un, nometis kažoku un zābakus, devās kņazienes pusē.

IX

Mazā kņaziene gulēja spilvenos, baltu naktscepurīti galvā. (Sāpes nupat bija pierimušas.) Melnie mati šķipsnām vijās ap viņas sakaitušajiem, nosvīdušajiem vaigiem, sārtā, glītā mutīte ar melnām pūciņām klāto lūpiņu bija pavērta, un viņa priecīgi smaidīja. Kņazs Andrejs iegāja istabā un apstājās kājgalī pie dīvāna, uz kura viņa gulēja. Spožās acis, kas raudzījās bērnišķīgi izbijušās un satrauktas, apstājās pie viņa, nemainot izteiksmi. «Es jūs visus mīlu, es nevienam neesmu darījusi ļaunu, par ko gan man jācieš? Palīdziet jel man,» runāja šī izteiksme. Viņa redzēja vīru, taču nesaprata, ko nozīmē viņa ierašanās patlaban šeit pie viņas. Kņazs Andrejs apgāja dīvānam apkārt un noskūpstīja viņas pieri.

Manu mīlulīt, — viņš sacīja: tas bija vārds, ar kādu viņš nekad nebija to uzrunājis. — Dievs ir žēlīgs… -— Viņa jautājoši, ar bērnišķīgu pārmetumu pavērās vīrā.

«Es gaidīju no tevis palīdzību, bet nekā, nekā, arī tu tāpat,» sūdzējās viņas acis. Viņa nebrīnījās, ka tas atbraucis; viņa neapjēdza, ka tas atbraucis. Andreja atbraukšanai nebija nekāda sakara ar viņas ciešanām un to atvieglošanu. Mokas atsākās no jauna, un Marja Bogdanovna palūdza kņazu atstāt istabu.

Istabā ienāca ārsts. Kņazs Andrejs izgāja un, sastapis kņazi Marju, atkal piegāja tai klāt. Viņi sāka čukstus sarunāties, taču ik mirkli saruna apklusa. Viņi gaidīja un vērīgi klausījās.

Allez, mon ami, [243] [1] Ej, mans draugs.— sacīja kņaze Marja. Kņazs Andrejs atkal iegāja pie sievas un gaidīdams apsēdās blakus istabā. Kāda sieviete izbiedētu seju iznāca no viņas istabas un, ieraudzījusi kņazu Andreju, apjuka. Viņš aizsedza seju ar rokām un tā nosēdēja dažas minūtes. Aiz durvīm skanēja žēli, bezpalīdzīgi, dzīvnieciski vaidi. Kņazs Andrejs piecēlās, piegāja pie durvīm un gribēja tās atvērt. Durvis kāds turēja ciet.

Nevar, nevar! — no iekšas skanēja izbaiļu pilna balss. Viņš sāka staigāt pa istabu. Kliedzieni apklusa, pagāja vēl dažas sekundes. Pēkšņi blakus istabā atskanēja drausmīgs kliedziens, tas nebija viņas kliedziens, viņa nevarēja tā kliegt. Kņazs Andrejs pieskrēja pie durvīm; kliedziens apklusa, atskanēja bērna brēkšana.

«Kāpēc tur ienesuši bērnu?» kņazs Andrejs pirmajā mirklī nodomāja. «Bērns? Kas tas par bērnu?… Kālab tur ir bērns? Vai varbūt piedzimis bērns?»

Kad viņš piepeši apjēdza visu šā kliedziena priecīgo nozīmi, asaras žņaudza viņu nost un, abām rokām uz palodzes atbalstījies, viņš šņukstēdams ieraudājās, kā mēdz raudāt bērni. Durvis atvērās. Ārsts atrotītām krekla piedurknēm, bez svārkiem, bāls un drebošiem žokļiem iznāca no istabas. Kņazs Andrejs uzrunāja viņu, taču ārsts mulsi paskatījās un, ne vārda neteicis, aizgāja garām. Izskrēja sieviete un, ieraudzījusi kņazu Andreju, saminstinājās uz sliekšņa. Viņš iegāja sievas istabā. Viņa gulēja bez dzīvības tai pašā stāvoklī, kādā viņš to bija redzējis priekš piecām minūtēm, un, par spīti sastingušajām acīm un vaigu bālumam, tā pati izteiksme turējās šai brīnum jaukajā bērna sejiņā ar melnajām pūciņām klāto lūpiņu.

«Es jūs visus mīlu un nevienam neesmu darījusi ļaunu, bet ko jūs ar mani esat izdarījuši?» runāja viņas jaukā, nevarīgā, nedzīvā seja. Istabas kaktā kaut kas mazs un sarkans ieņerkstējās un iepīkstējās Marjas Bogdanovnas baltajās, trīsošajās rokās.

Divas stundas vēlāk kņazs Andrejs klusiem soļiem iegāja kabineta pie tēva. Vecais jau visu zināja. Viņš stāvēja pie pašām durvīm un, līdzko tās atdarījās, ne vārda nebildis, cietām, vecišķām rokām kā spīlēm aptvēra dēla kaklu un apraudājās kā bērns.

Pēc trim dienām mazo kņazieni apstāvēja, un, atvadīdamies no tās, kņazs Andrejs pakāpās pie šķirsta. Arī šķirstā bija tā pati seja, kaut arī aizvērtām acīm. «Ak, ko jūs ar mani esat izdarījuši,» tā joprojām runāja, un kņazs Andrejs juta, ka viņa dvēselē kaut kas pārlūst, ka viņš ir vainīgs un ka šo vainu nevar ne izlabot, ne aizmirst. Viņš nevarēja raudāt. Arī vecais kņazs ienāca un noskūpstīja viņas vaska dzelteno rociņu, kas mierīgi un augstu dusēja virs otras, un arī tam viņas seja teica: «Ak, ko un kāpēc jūs to esat man nodarījuši?» Un vecais vīrs, ieraudzījis šo seju, pikti novērsās.

Vēl pēc piecām dienām kristīja jauno kņazu Nikolaju Andrejiču. Zīdītājā ar zodu pieturēja autiņus, kamēr garīdznieks ar zoss spalviņu svaidīja zēna krunkainās del- niņas un pēdiņas.

Krusttēvs — tas bija vectēvs — baidīdamies nosviest zīdaini zemē, drebēdams nēsāja to apkārt apdauzītajai skārda kristāmbļodai un tad sniedza krustmātei kņazei Marjai. Kņazs Andrejs, vai pamirdams aiz bailēm, ka tikai bērnu nenoslīcina, sēdēja otrā istabā, gaidīdams ceremonijas beigas. Viņš priecīgi uzlūkoja bērnu, kad auklīte viņam to atnesa, un atzinīgi pamāja ar galvu, kad auklīte pastāstīja, ka kristāmbļodā iemestais vaska gabaliņš ar matiņiem neesot grimis dibenā, bet peldējis pa virsu.

X

Rostova piedalīšanos Dolohova divkaujā ar Bezuhovu, vecajam grāfam papūloties, bija izdevies noklusēt, un Rostovu nevis degradēja, kā viņš bija gaidījis, bet norīkoja par Maskavas ģenerālgubernatora adjutantu. Tāpēc viņš nevarēja kopā ar visu ģimeni braukt uz laukiem, bet palika savā jaunajā amatā visu vasaru Maskavā. Dolohovs izveseļojās, un šajā veseļošanās laikā Rostovs ar viņu sevišķi cieši sadraudzējās. Slimības laiku Dolohovs sagulēja pie mātes, kas viņu kaislīgi un maigi mīlēja. Vecīte Marja Ivanovna, kas bija iemīlējusi Rostovu par viņa draudzību ar Fedju, bieži stāstīja tam par savu dēlu.

— Jā, grāf, viņš ir par daudz cēls un sirdsskaidrs mūsu tagadējai izvirtušajai pasaulei, — viņa mēdza uzņemt valodu. — Tikumu neviens nemīl, tas visiem kā dadzis acī. Nu, sakiet jel, grāf, vai tas ir taisnīgi, vai tas ir godīgi no Bezuhova puses? Bet Fedja aiz sava cildenuma viņu mīlēja un pat tagad ļauna vārda par viņu nebilst. Pēterburgā tās draiskulības ar iecirkņa uzraugu vai ko tur bija izjokojuši, tad to taču viņi kopā darīja. Nu jā, Bezuhovam nekas, bet Fedja visu uz saviem pleciem iznesa! Ko tikai viņš neizcietās! Pieņemsim, iecēla jau atkal atpakaļ, bet kā tad lai neieceltu? Manuprāt, tādu kā viņš, tik drosmīgu un uzticamu tēvzemes dēlu, tur vis nebija daudz. Nu, un tagad — šis duelis? Vai tad tiem cilvēkiem jel maz ir goda jūtas! Zinot, ka viņš ir vienīgais dēls, izaicināt uz dueli un šaut tik taisni virsū! Labi, ka dievs par mums apžēlojās. Un par ko tad? Nu, kurš gan mūsu dienās ir bez tāda grēka? Kas vainīgs, ka viņš tik greizsirdīgs? Es saprotu, būtu varējis iepriekš dot mājienu, turpinājās taču jau veselu gadu. Bet nē, izaicina uz dueli, domādams, ka Fedja neies kauties, tāpēc ka ir tam parādā. Kas par ze- miskumu! Kas par nekrietnību! Es zinu, jūs Fedju saprotat, manu mīļo grāf, tāpēc jau arī es jūs no visas sirds mīlu, ticiet man. Tikai retais viņu saprot. Tā ir tik cēla, tik debešķīga dvēsele!

Pats Dolohovs pa veseļošanās laiku bieži teica Rostovam tādus vārdus, kādus nepavisam no viņa nevarēja gaidīt.

Mani uzskata par ļaunu cilvēku, — es zinu, — viņš runāja, — bet lai! Es ne par vienu nekā negribu zināt, izņemot tos, ko mīlu; un, ko es mīlu, to mīlu tā, ka dzīvību atdošu, bet pārējos visus samīšu, ja stāsies ceļā. Man ir dievināma, bezgala mīļa māte, divi trīs draugi, to skaitā tu, bet pārējiem es pievēršu uzmanību tikai par tik, par cik tie noderīgi vai kaitīgi. Un gandrīz visi ir kaitīgi, it īpaši sievietes. Jā gan, mans draugs, — viņš turpināja, -— es esmu sastapis mīlošus, cēlus, cildenus vīriešus; bet starp sievietēm — vienalga, vai tās būtu grāfienes vai virējas, — esmu līdz šim sastapis tikai pērkamus radījumus. Neesmu vēl sastapis to debesu skaidrību, uzticību, ko meklēju sievietē. Ja es atrastu šādu sievieti, dzīvību tās dēļ atdotu. Bet šīs! … — Viņš nicīgi saviebās. —• Un, tici vai ne, ja dzīvība man vēl dārga, tad dārga vienīgi tāpēc, ka es joprojām ceru sastapt tādu debesu būtni, kas mani atjaunotu, šķīstītu un celtu augšup. Taču tu to nesaproti.

Nē, es ļoti labi saprotu, — atteica Rostovs, būdams sava jaunā drauga ietekmē.

Rudenī Rostovu ģimene atgriezās Maskavā. Ziemai sākoties, pārradās arī Deņisovs un apmetās pie Rostoviem. Sis 1806. gada ziemas sākums, ko Nikolajs Rostovs pavadīja Maskavā, bija viens no vislaimīgākajiem un līksmākajiem laikposmiem viņam un visai viņa ģimenei. Nikolajs saveda vecāku mājās daudz jaunu ļaužu. Vera bija divdesmit gadus veca, skaista jaunava; Soņa ar saviem sešpadsmit gadiem — visā tikko uzplaukuša zieda krāšņumā; Nataša — pa pusei jaunkundze, pa pusei meitene, drīz bērnišķīgi jocīga, drīz jaunavīgi valdzinoša.

Rostovu namā toziem valdīja tāda kā īpaša iemīlēšanās atmosfēra, kā tas palaikam mēdz būt mājās, kur mīt ļoti jaukas un ļoti jaunas meitenes. Raudzīdamies šais jaunajās, jūsmīgajās meiteņu sejās, kas kaut kam (jādomā, savai laimei) uzsmaidīja, vērodams šo rosīgo skraidelēšanu, klausīdamies šai juceklīgajā, taču pret visiem laipnajā, uz visu gatavajā, cerību pilnajā jauno sieviešu čalā, klausīdamies šais brāzmainajās drīz dziesmu, drīz mūzikas skaņās, ikviens jauns cilvēks, kas ieradās Rostovu mājās, izjuta vienu un to pašu: gatavību mīlēt un laimes gaidas, ko izjuta arī paši Rostovu mājas jaunieši.

Starp jaunajiem cilvēkiem, ko Rostovs atveda līdzi, viens no pirmajiem bija Dolohovs, kas patika visiem mājiniekiem, izņemot Natašu. Dolohova dēļ viņa gandrīz saķildojās ar brāli. Viņa palika pie tā, ka Dolohovs esot ļauns cilvēks, ka divkaujā ar Bezuhovu Pjēram bijusi taisnība, bet Dolohovs bijis vainīgs, un ka viņš esot nepatīkams un nedabisks.

Man tur nekas nav jāsaprot! — tiepīgā iecirtībā sauca Nataša, — viņš ir ļauns un bez jūtām. Redzi, es taču mīlu tavu Deņisovu, kaut arī viņš ir uzdzīvotājs, jā, bet es viņu tomēr mīlu; tātad saprotu. Nezinu, kā tev lai pasaka; viņam viss ir aprēķināts, bet tas man nepatīk. Deņisovu …

Nu, Deņisovs ir kas cits, — Nikolajs atbildēja, likdams manīt, ka salīdzinājumā ar Dolohovu pat Deņisovs nav nekas, — ir jāsaprot, kas Dolohovam par dvēseli, ir jāredz viņš kopā ar māti; viņam ir tāda sirds!

To nu es nezinu, tikai ar viņu es jūtos neveikli. Un vai tu arī zini, ka viņš iemīlējies Soņā?

Kas par muļķībām …

Esmu pārliecināta, gan redzēsi.

Natašas pareģojums piepildījās. Dolohovs, kas necienīja dāmu sabiedrību, sāka bieži apmeklēt viņu māju, un jautājums, kura dēļ viņš brauca, drīz vien (kaut arī par to neviens nerunāja) tika izlemts tā, ka viņš brauc Soņas dēļ. Un Soņa, kaut arī nekad nebūtu uzdrīkstējusies atzīties, to zināja un ikreiz, Dolohovam ierodoties, pietvīka kā uguns.

Dolohovs bieži pusdienoja pie Rostoviem, nekad nelaida garām nevienu izrādi, ko apmeklēja arī viņi, un piedalījās adolescetiles [244] [1] — pusaudžu.ballēs pie Jogela, kurās allaž mēdza ierasties Rostovi. Viņš veltīja Soņai vislielāko uzmanību un raudzījās viņā tādām acīm, ka ne tikvien viņa nevarēja bez nosarkšanas panest šo skatienu, bet, to pamanījušas, sarka arī vecā grāfiene un Nataša.

Varēja redzēt, ka spēcīgo, neparasto vīrieti neatvairāmi ietekmēja melnīgsnējā, graciozā meitene, kas mīlēja citu.

Rostovs pamanīja kaut ko jaunu starp Dolohovu un Soņu; taču viņš nemēģināja sev noskaidrot, kādas ir šīs jaunās attiecības. «Viņas visas ir kādā iemīlējušās,» viņš domāja par Soņu un Natašu. Tomēr viņš nejutās ar Soņu un Dolohovu vairs tik brīvi kā agrāk un sāka retāk uztur; rēties mājās.

Kopš 1806. gada rudens visi atkal sāka runāt par karu ar Napoleonu, turklāt vēl dedzīgāk nekā pērn. Bija noteikts, ka no katra tūkstoša iesaucami ne tikvien desmit rekrūši, bet bez tam vēl deviņi zemessargi. Visur apkrāva lāstiem Bonapartiju, un Maskavā vairs ne par ko citu nerunāja kā vien par gaidāmo karu. Rostovu ģimeni šī gatavošanās karam interesēja vienīgi tāpēc, ka Nikoluška neparko nebija pierunājams palikt Maskavā un gaidīja tikai izbeidzamies Deņisova atvaļinājumu, lai pēc svētkiem kopā ar viņu dotos uz pulku. Gaidāmā aizbraukšana ne tikvien netraucēja viņam līksmoties, bet vēl pamudināja uz to. Lielāko daļu laika viņš pavadīja ārpus mājas, mielastos, viesībās un ballēs.

XI

Trešajā ziemassvētku dienā Nikolajs pusdienoja mājās, ko viņš pēdējā laikā reti darīja. Tas bija oficiāls atvadīšanās mielasts, jo viņi ar Deņisovu pēc zvaigžņu dienas brauca projām uz pulku. Pusdienoja cilvēku divdesmit, starp tiem arī Dolohovs un Deņisovs.

Nekad vēl Rostovu mājās mīlas elpa un iemīlēšanās atmosfēra nebija tik spēcīgi izpaudusies kā šinīs svētku dienās. «Tver laimes mirkļus, ļauj sevi mīlēt, iemīlies pats! Pasaulē vienīgi tas ir kas īsts; pārējais viss blēņas. Un tas vien mūs te nodarbina,» pauda šī atmosfēra.

Nikolajs kā allaž, nodzinis divus pārus zirgu un arī tad vēl nepaguvis apbraukāt visas vietas, kur tam vajadzēja būt un kurp to aicināja, ieradās mājās pirms pašām pusdienām. Tikko ienācis, viņš pamanīja un sajuta visā mājā sasprindzināto mīlas atmosfēru, un bez tam viņš pamanīja vēl dīvainu apjukumu, kas valdīja starp dažiem sabiedrības locekļiem. Sevišķi satraukti bija Soņa, Dolohovs, vecā grāfiene un mazliet arī Nataša. Nikolajs saprata, ka pirms pusdienām vajadzēja būt kaut kam notikušam starp Soņu un Dolohovu, un ar viņam piemītošo iejūtīgumu pusdienu laikā izturējās pret abiem ļoti maigi un uzmanīgi. Tai pašā trešo svētku vakarā pie Jogela (deju skolotāja) vajadzēja notikt ballei, ko tas parasti svētkos rīkoja visiem saviem skolniekiem un skolniecēm.

Nikoļiņka, vai tu brauksi pie Jogela? Lūdzu, brauc, — Nfi'taša plijās virsū brālim, — viņš tevi it īpaši ielūdza, arī Vasilijs Dmitričs (tas bija Deņisovs) brauc.

Kurp gan es nebrauktu, ja grāfiene pavēl! — iesaucās Deņisovs, kas pa jokam Rostovu mājās bija uzņēmies it kā Natašas bruņinieka lomu, — pas de chāle [245] [1] pllvurdeju. (Red.)esmu ar mieru dejot.

Ja vien pagūšu! Esmu apsolījies Arharoviem, pie viņiem viesības, — Nikolajs atrunājās.

Un tu? … — viņš pievērsās Dolohovam. Bet, tiklīdz bija pajautājis, pamanīja, ka to nevajadzēja jautāt.

Jā, varbūt… — Dolohovs vēsi un pikti atteica, paraudzījies uz Soņu, un, pieri saraucis, gluži ar tādu pašu skatienu, ar kādu kluba mielastā bija lūkojies uz Pjēru, atkal pavērās Nikolajā.

«Kaut kas ir,» Nikolajs nodomāja, un šīs aizdomas nostiprinājās viņā vēl vairāk, kad Dolohovs tūliņ pēc pusdienām aizbrauca. Viņš paaicināja Natašu un apjautājās, kas noticis.

Bet es tevi meklēju, — Nataša sacīja, pieskrējusi viņam klāt. — Es jau teicu, bet tu vēl negribēji ticēti — viņa gavilēdama paziņoja. — Viņš bildināja Soņu!

Lai cik maz Nikolajs pa šo laiku bija domājis par Soņu, taču, to dzirdot, viņā kaut kas it kā pārtrūka. Dolohovs bija pieklājīga un zināmā mērā pat spoža partija bārenei bez pūra — Soņai. No vecās grāfienes un sabiedrības viedokļa to nevarēja noraidīt. Un tāpēc Nikolaja pirmā izjūta, to dzirdot, bija dusmas uz Soņu. Viņš dzīrās sacīt: «Lieliski! Protams, vajag aizmirst bērnu dienu solījumus un pieņemt bildinājumu.» Taču viņš nepaguva to pateikt …'

Vai vari iedomāties! Viņa noraidīja, galīgi noraidīja! — Nataša stāstīja. — Viņa sacīja, ka mīlot citu, — tā, brītiņu klusējusi, piebilda.

«Citādi mana Soņa arī nevarēja rīkoties!» Nikolajs nodomāja.

Lai kā māmiņa viņu lūdza, viņa atteica, un, es zinu, pie tā viņa paliks, ja jau teikusi…

Un māte viņu lūdza? — Nikolajs pārmetoši vaicāja.

Jā, — Nataša apliecināja. — Zini, Nikoļiņka, nedusmojies, bet es zinu, ka tu viņu neprecēsi. Es zinu, nez kāpēc es noteikti zinu, ka neprecēsi.

Nu, to tu nepavisam nezini, — Nikolajs atteica, — bet man ar viņu jāparunā. Cik brīnišķīga gan tā Soņa! — viņš smaidīdams piebilda.

Viņa ir tik brīnišķīga! Es viņu atsūtīšu pie tevis! — Un, noskūpstījusi brāli, Nataša aizspurdza.

Brītiņu vēlāk ienāca Soņa — izbijusies, samulsusi un it kā vainīga. Nikolajs piegāja tai klāt un noskūpstīja roku. Tā bija pirmā reize kopš viņa atbraukšanas, kad tie zem četrām acīm runāja par savu mīiu.

Sophie, — viņš ierunājās, sākumā bikli, bet tad aizvien drošāk un drošāk, — ja jūs gribat atteikties ne vien no spožas, no izdevīgas partijas; bet viņš ir tik jauks, cildens cilvēks … viņš ir mans draugs …

Soņa viņu pārtrauca.

Esmu jau atteikusies, — viņa steigšus paziņoja.

Ja jūs atsakāties manis dēj, tad es baidos, ka uz mani…

Soņa atkal to pārtrauca. Viņa uzmeta tam lūdzošu, izbiedētu skatienu.

Nicolas, nesakiet man to, — viņa lūdza.

Nē, man jāsaka. Varbūt tā no manas puses ir suffi- sance [246] ,[1] — pašpaļāvība. (Red.) bet labāk, ja pasaka. Ja jūs atteiksieties manis dēļ, tad man jums jāsaka visa patiesība. Es jūs mīlu, man šķiet, vairāk par visiem …

Man arī pietiek, — Soņa pietvīkusi atņēma.

Nē, bet es esmu tūkstošiem reižu iemīlējies un iemīlēšos, kaut arī tādu draudzību, uzticību, mīlu kā pret jums ne pret vienu citu nejūtu. Turklāt es esmu jauns. Mamati to nevēlas. Nu, vārdu sakot, es nekā nesolu. Un es lūdzu jūs padomāt par Dolohova bildinājumu, — viņš teica, ar pūlēm izrunādams drauga uzvārdu.

Nesakiet man to. Es nekā negribu. Mīlu jūs kā brāli un mīlēšu vienmēr, un vairāk man nekā nevajag.

Jūs esat eņģelis, es neesmu jūsu vērts, bet es tikai baidos jūs pievilt, — Nikolajs vēlreiz noskūpstīja viņas roku.

XII

Pie Jogela bija visjautrākās balles Maskavā. Tā sprieda māmuļas, noraudzīdamās uz savām adolescentes\ kas veidoja tikko iemācītos dejas soļus; tā runāja arī pašas adolescentes un adolescents [247] , kas dejoja līdz nemaņai; to pašu apgalvoja arī pieaugušās jaunavas un jaunekļi, kas sabrauca uz šīm ballēm, domādami, ka ar to nokāpj no saviem augstumiem, bet atrada tajās vislielāko jautrību. Šogad šīs balles bija novedušas līdz divām laulībām. Divas glītās kņazes Gorčakovas te bija atradušas līgavaiņus un apprecējušās, un ar to vēl vairāk sagādāja šīm ballēm slavu. Neparasts šais ballēs bija tas, ka te nebija namatēva un namamātes: tikai labsirdīgais Jogcls lidinājās kā pūka un, kāju pievilkdams, klanījās pēc visiem mākslas likumiem, un no visiem saviem viesiem iekasēja talonus par stundām; neparasts bija arī tas, ka uz šim ballēm sabrauca tikai tie, kas gribēja dejot un līksmoties, kā to grib trīspadsmit četrpadsmit gadus vecas meitenes, kas pirmoreiz uzvelk garu tērpu. Visas ar maz izņēmumiem bija vai arī izskatījās glītas: tik aizgrābti viņas visas smaidīja, un tā kvēloja viņu actiņas. Dažreiz labākās skolnieces, no kurām vislabākā bija Nataša, kas izcēlās ar savu grāciju, dejoja pat pas de chāle\ taču šinī pēdējā ballē dejoja tikai ekosēzes, anglēzes un nule modē nākušo mazurku. Zāli Jogcls bija noīrējis Bezuhova namā, un balle bija labi izdevusies, to atzina visi. Daudz bija skaistu meiteņu, un Rostovu jaunkundzes bija no skaistākajām. Viņas abas jutās sevišķi laimīgas un līksmas. Šovakar Soņa, lepna uz Dolohova bildinājumu, savu noraidījumu un izskaidrošanos ar Nikolaju, bija virpuļojusi jau mājās, neļaudama kalponei līdz galam sasukāt bizes, un tagad visa staroja aizrautīgā priekā.

Nataša, ne mazāk lepna uz to, ka ir pirmoreiz garā tērpā un īstā ballē, jutās vēl laimīgāka. Abas bija baltās muslīna kleitās ar rožainām lentēm.

Nataša iemīlējās tai pašā mirklī, līdzko ieradās ballē. Viņa neiemīlējās nevienā atsevišķi, bet bija iemīlējusies visos. Ikvienā, ko viņa pašlaik uzlūkoja, viņa bija arī iemīlējusies.

Ai, cik jauki! — viņa vienā laidā atkartoja, pieskriedama pie Soņas.

Nikolajs ar Deņisovu klaiņāja pa zālēm, vēlīgi un aiz- gādnīgi aplūkodami dejotājus.

Cik viņa jauka, būs skaistule, — sacīja Deņisovfe.

Kas?

Grāfiene Nataša, — Deņisovs atbildēja.

Un kā viņa dejo, kas par grāciju! — mazu brīdi klusējis, viņš atkal ieteicās.

Par ko tu īsti runā?

Par tavu māsu taču, — Deņisovs pikti atsaucās.

Rostovs iesmējās.

Mon cher comte, vous etes l'un de mes meilleurs ecoliērs, il faut que vous dansiez, — sacīja mazais Jogels, pienākdams pie Nikolaja. — Voyez combien de jolies de- moiseUes. [248] [1] Mīļo grāf, jūs esat viens no maniem vislabākajiem skolniekiem,

jums jādejo. Redziet, cik te daudz skaistu jaunkundžu.-— Ar to pašu lūgumu viņš vērsās pie Deņisova, arī sava bijušā skolnieka.

Non, mon cher, je ferai iapisserie,2 [1] Nē, mans mīļais, es labāk pasēdēšu.— Deņisovs atteica. — Vai tad jūs neatceraties, cik vāji es apguvu jūsu stundas? …

O nē! — Jogels, viņu mierinādams, steigšus atņēma. — Jūs tikai bijāt neuzmanīgs, bet jums bija spējas, jā gan, spējas jums bija.

Atkal sāka spēlēt nule ieviešamo mazurku. Nikolajs nevarēja atteikt Jogelam un uzlūdza Soņu. Deņisovs piesēda pie vecītēm un, uz zobena atbalstījies, ar kāju takti piesizdams, kaut ko jautri stāstīja un smīdināja vecās dāmas, noraudzīdamies uz dejotājiem jauniešiem. Pirmajā pāri dejoja Jogels ar Natašu, savu lepnumu un labāko skolnieci. Mīksti un maigi šķeterēdams kurpītēs ieautajām kājiņām, viņš pirmais aizlidoja pa zāli ar Natašu, kas gan kautrēdamās, taču centīgi veidoja dejas soļus. Deņisovs nenovērsa no viņiem ne acu un dauzīja ar zobenu takti ar tādu izskatu, kas skaidri liecināja, ka viņš pats nedejo vienīgi tāpēc, ka negrib, un nevis tāpēc, ka nevar. Tūres vidū viņš pasauca Rostovu, kas gāja garām.

Tas nemaz nav tas, viņš sacīja. — Vai tad tā ir poļu mazurka? Bet dejo lieliski.

Zinādams, ka Deņisovs pat Polijā bija slavens ar savu mākslu dejot po|u inazurku, Nikolajs pieskrēja pie Natašas.

Ej uzlūdz Deņisovu. Tas tik ir dejotājs! Taisni brīnums! — viņš sacīja.

Kad atkal pienāca Natašas kārta, viņa piecēlās Un, veikli ņirbinādama savas lentītēm rotātās kurpītes, muls- dama viena pati pārtecēja pāri zālei uz kaktu, kur sēdēja Deņisovs. Viņa manīja, ka visi skatās viņā un gaida. Nikolajs redzēja, ka Deņisovs un Nataša smaidīdami strīdējās un ka Deņisovs atteicās, taču priecīgi smaidīja. Viņš piesteidzās klāt.

Lūdzu, Vasilij Dmitrič, — Nataša kaulējās, — lūdzami, iesim!

Ko nu, lai paliek, grāfien, — Deņisovs stīvējās.

Ej taču, ej, Vasja, — Nikolajs mudināja.

Gluži kā runci Vasku ņemas pierunāt, — Deņisovs jokoja. i !

Cauru vakaru jums dziedāšu, — Nataša solījās.

Sī burve visu ko ar mani izdarīs! — Deņisovs pieļāvās un atsprādzēja zobenu. Viņš izgāja no krēslu rindas, cieši satvēra savu dāmu aiz rokas, pacēla galvu un atmeta atpakaļ kāju, nogaidīdams takti. Tikai zirga mugurā un mazurku dejojot nevarēja manīt Deņisova mazo augumu, un viņš likās kļuvis tas brašais zēns, kāds pats jutās. Nogaidījis takti, viņš no sāniem uzvaroši un kā kaitēdamies uzlūkoja savu dāmu, negaidot piecirta vienu kāju un elastīgi kā bumbiņa palēcās no grīdas un aizlidi- nājās pa loku, aizraudams līdzi savu dāmu. Viņš nedzirdami uz vienas kājas slidinājās pāri puszālei, šķita neredzam krēslus, kas atradās priekšā, un traucās taisni tiem virsū; bet tad uzreiz, sašķindinājis piešus un iepletis kājas, atmetās uz papēžiem, pastāvēja tā acumirkli, piešiem šķindot, dauzīja kājas uz vienas vietas, aši griezās virpulī un, ar kreiso kāju piesizdams labajai, atkal lidoja lokā apkārt. Nataša uzminēja, ko viņš nodomājis, un, pati neapjauzdama, kā, vēroja viņu, tam pakļaudamās. Viņš te grieza to drīz ar labo, drīz ar kreiso roku, te, nokriz- dams ceļos, virpināja sev apkārt Un atkal trūkās kājās un traucās uz priekšu tik brāzmaini, it kā gribējis vienā elpas vilcienā izjoņot cauri visām istabām; te pēkšņi atkal apstājās un izdarīja jaunu, negaidītu pagriezienu. Kad viņš, ņipri sagriezis savu dāmu pretim tās vietai, palocīdamies nošķindināja piešus, Nataša pat nepaknik- sēja. Viņa neizpratnē ieurbās tajā acīm, smaidīdama, it kā to nepazinusi.

— Kas tad tas? — viņa iesaucās.

Kaut arī Jogels šo mazurku neatzina par īstu, visi bija sajūsmināti par Deņisova meistarību, viņu sāka nemitīgi uzlūgt, un vecie smaidīdami ņēmās pārrunāt par Poliju un vecajiem, labajiem laikiem. Deņisovs, sasarcis no ma- žurkas un slaucīdamies mutautā, apsēdās Natašai līdzās un visu balles laiku no viņas neatkāpās.

XIII

Divas dienas pēc tam Rostovs neredzēja Dolohovu pie savējiem un neatrada viņu mājās; trešajā dienā viņš saņēma zīmīti.

«Tā kā tev zināmu iemeslu dēļ nedomāju vairs viesoties jūsu mājās un dodos uz armiju, tad šovakar rīkoju saviem draugiem atvadīšanās dzīres, — atbrauc uz Angļu viesnīcu.» Noteiktajā dienā ap pulksten desmitiem Rostovs no teātra, ko bija apmeklējis kopā ar savējiem un Deņisovu, ieradās Angļu viesnīcā. Viņu tūdaļ ieveda viesnīcas labākajās telpās, ko uz šo nakti bija aizņēmis Dolohovs.

Cilvēku divdesmit drūzmējās ap galdu, pie kura starp divām svecēm sēdēja Dolohovs. Uz galda atradās zelta un papīra naudas gabali, un Dolohovs turēja banku. Pēc bildinājuma un Soņas noraidījuma Nikolajs vēl nebija ar Dolohovu ticies un jutās samulsis, domājot par to, kā gan viņi sastapsies.

Dolohova gaišais, dzedrais skatiens saņēma Rostovu jau pie durvīm, it kā sen viņu gaidījis.

— Sen neesam redzējušies, — viņš sacīja, — paldies, ka atbrauci. Pag, es tikai beigšu spēli, un ieradīsies Iļjuška ar kori.

— Es biju iegriezies pie tevis mājās, — Rostovs sarkdams stāstīja.

Dolohovs neatbildēja.

— Vari piedalīties, — viņš piedāvāja.

Sai mirklī Rostovs atcerējās dīvaino sarunu, kas tam reiz bija iznākusi ar Dolohovu. «Spēlēt uz labu laimi var tikai muļķi,» Dolohovs toreiz bija teicis.

— Jeb vai tu baidies ar mani spēlēt? — it kā uzminēdams Rostova domas, Dolohovs tagad ievaicājās un pasmīnēja. Aiz šī smīna Rostovs saskatīja viņā to pašu noskaņu, kāda viņam bija pusdienās klubā un vispār tais laikos, kad, it kā apnicis dzīves ikdienību, Dolohovs juta nepieciešamību no tās izrauties ar kaut kādu ērmotu, lielāko tiesu cietsirdīgu rīcību.

Rostovam kļuva neveikli. Viņš taustījās un neattapa savā prātā joka, ar ko atsaukties uz Dolohova vārdiem. Taču, iekām viņš to paguva, Dolohovs, raudzīdamies Rostovam tieši sejā, lēni un katru vārdu uzsvērdams, tā, ka visi varēja dzirdēt, teica:

Vai atceries, mēs kādreiz runājām par spēli,,, muļķis, kas spēlē uz labu laimi; jāspēlē ar drošu aprēķinu, un es gribu pamēģināt.

«Pamēģināt uz labu laimi vai ar drošu aprēķinu?» Rostovs nodomāja.

Bet labāk nespēlē vis, — Dolohovs piebilda un, triekdams pret galdu nodriskāto kāršu kavu, vēl piebilda:

Sākam, kungi!

Pastūmis uz priekšu naudu, Dolohovs gatavojās mest. Rostovs apsēdās viņam līdzās un sākumā nespēlēja. Dolohovs allaž pameta uz viņu pa skatienam.

Ko tad tu nespēlē? — Dolohovs noprasīja. Un dīvaini, Nikolajs jutās spiests ņemt kārti, likt uz niecīgu summu un piedalīties spēlē.

Man nav līdzi naudas, — Rostovs atzinās.

—< Tāpat ticēšu!

Rostovs lika pieci rubļi uz kārti un zaudēja, lika vēl un zaudēja atkal. Dolohovs sita Rostovam desmit kārtis no vietas.

Kungs, —• viņš aicināja, vēl kādu laiciņu spēlējis,

lūdzu, lieciet naudu uz kārtīm, citādi man var sajukt rēķini.

Kāds no spēlētājiem iebilda, viņš cerot, ka viņam varot ticēt.

Ticēt var, bet es baidos sajaukt; lūdzu, lieciet naudu uz kārtīm, — Dolohovs uzstāja. — Bet tu nekautrējies, ar tevi mēs norēķināsimies, — viņš piebilda Rostovam.

Spēle turpinājās; sulainis nepārtraukti nēsāja apkārt šampanieti.

Visas Rostova kārtis zaudēja, un viņam jau skaitījās parāds ap astoņsimt rubļu. Viņš jau uzrakstīja uz kādas kārts astoņsimt rubļu, taču tobrīd, kad viņam pasniedza šampanieti, pārlika un rakstīja atkal parasto likmi — divdesmit rubļu.

— Lai paliek, — iejaucās Dolohovs, kaut gan viņšļ? šķiet, pat neskatījās uz Rostovu. — Drīzāk atspēlēsies. Citiem zaudēju, bet tavas kārtis situ. Jeb vai tu no manis baidies? — viņš atkārtoja.

Rostovs paklausīja, atstāja uzrakstītos astoņus simtus un lika no grīdas paceltu sirds septiņnieku ar noplēstu stūrīti. Vēlāk viņš to skaidri atcerējās. Viņš izlika septiņnieku, ar atlauztu krīta gabaliņu uzrakstījis uz tā astoņsimt apaļiem, stāviem cipariem; izdzēra pasniegto glāzi apsilušā šampanieša, pavīpsnāja par Dolohova vārdiem un, sirdij pamirstot, gaidīdams septiņnieku, sāka raudzīties uz Dolohova rokām, kas turēja kāršu kavu. Vai šis sirds septiņnieks laimēs vai zaudēs, tas Rostovam nozīmēja ļoti daudz. Pagājušajā svētdienā grāfs īļja Andrejičs bija iedevis dēlam divtūkstoš rubļu; viņš, kas nekad nemēdza runāt par naudas grūtībām, bija teicis, ka šī nauda esot pēdējā līdz maijam un ka viņš tāpēc lūdzot dēlu šoreiz būt taupīgākam. Nikolajs bija atbildējis, ka ir tas jau esot pārāk daudz un ka dodot goda vārdu līdz pavasarim vairāk naudas neņemt. Tagad no šās naudas bija palicis tūkstoš divsimt rubļu. Tātad sirds septiņnieks nozīmēja ne tikvien tūkstoš sešsimt rubļu zaudējuma, bet arī nepieciešamību lauzt doto vārdu. Sirdij pamirstot, viņš raudzījās uz Dolohova rokām un domāja: «Nu> drīzāk, dod man šo kārti, un es ņemu savu cepuri un braucu mājās vakariņot kopā ar Deņisovu, Natašu un Soņu, un ir droši, ka savu mūžu vairs kārtis rokā neņemšu.» Sai brīdī viņa mājas dzīve — jociņi ar Petju, sarunas ar Soņu, dueti ar Natašu, pikets ar tēvu un pat mierīgā gulta Pavāru ielas namā — tik spēcīgi, skaidri un brīnum jauki atplauka viņa iztēlē, it kā tas viss būtu jau sen pagājusi, zaudēta un nenovērtēta laime. Viņš nevarēja pieļaut, ka muļķīga nejaušība, likdama septiņniekam krist pirms pa labi un nevis pa kreisi, spētu rtņemt viņam visu šo no jauna apjēgto, no jauna apgaismoto laimi un iegāzt viņu vēl nepiedzīvotas un neaptveramas nelaimes dzelmenī. Tas nevarēja būt, bet viņš tomēr stingdams gaidīja Dolohova roku kustību. Šīs plat- kaulainās, sarkanīgās rokas ar spalvām, ko manīja zein krekla piedurknes, nolika kāršu kavu un tvēra pasniegto glāzi un pīpi.

— Tātad tu nebaidies ar mani spēlēt? — Dolohovs pārjautāja un it kā tālab, lai pastāstītu jautru notikumu, nolika kārtis, atgāzās pret krēsla atzveltni un vilcinādamies, ar smīnu sejā sāka runāt.

Jā, kungi, man stāstīja, ka Maskavā par mani palaistas baumas, it kā es esot blēdis, tāpēc ieteicu jums būt ar mani piesardzīgākiem.

Nu, met jel! — Rostovs steidzināja.

Ak, Maskavas tenku vāceles! — Dolohovs noteica un vīpsnādams ķērās pie kārtīm.

Vai! — Rostovs gandrīz iekliedzās, tverdams ar abām rokām matos. Septiņnieks, kas bija vajadzīgs viņam, jau gulēja virsū kā pirmais visā kāršu kavā. Viņš bija paspēlējis vairāk, nekā spēja maksāt.

Tu tomēr neaizraujies, — Dolohovs brīdināja, uzmetis Rostovam paviršu skatienu, un turpināja spēli.

XIV

Pēc pusotrām stundām vairums spēlmaņu jau pa jokam raudzījās uz savu pašu spēli.

Visa spēle bija koncentrējusies vienīgi ap Rostovu. Tūkstoš sešsimt rubļu vietā jau bija pierakstīta gara skaitļu rinda, ko viņš bija skaitījis līdz desmitajam tūkstotim, bet kas tagad, kā viņš neskaidri apjēdza, bija sakāpusi līdz piecpadsmit tūkstošiem. īstenībā parāds sniedzās jau pāri divdesmit tūkstošiem rubļu. Dolohovs ne vairs ko klausījās, ne stāstīja; viņš sekoja katrai Rostova roku kustībai un reizumis pārlaida paviršu skatienu savai skaitļu rindai. Viņš bija nolēmis turpināt spēli, līdz šī rinda pieaugs līdz četrdesmit trim tūkstošiem. So skaitli viņš bija izvēlējies tāpēc, ka četrdesmit trīs iznāca, saskaitot Soņas gadus ar viņējiem. Rostovs, galvu abās rokās atbalstījis, sēdēja pie aprakstītā, ar vīnu nolaistītā, kārtīm piemētātā galda. Viens mokpilns iespaids nepameta viņu: šīs platkaulainās, sarkanīgās rokas ar spalvām, kas bija redzamas gar krekla aproci, šīs rokas, ko viņš mīlēja un nīda, turēja viņu savā varā.

«Sešsimt rubļu, dūzis, dubultlikme, devītnieks.,, atspēlēties nav iespējams!.,. Un cik līksmi bija mājās..i

Kalps par pavairotu likmf… nevar būt!… Un kālab viņš ar mani tā rīkojas? …» Rostovs domāja un cilāja atmiņas. Dažreiz viņš lika kārti par īsti augstu summu; taču Dolohovs to noraidīja un pats noteica likmi. Nikolajs padevās un gan lūdza dievu, kā bija lūdzis kaujas laukā uz Amštetenes tilta; gan zīlēja, ka tā kārts, kas pirmā pagadīsies viņam rokā no salocīto kāršu kaudzes pagaldē, ka tā viņu glābs; gan pārskaitīja, cik cilpiņu viņa svārkiem, un izmēģināja likt kārti ar tikpat daudz acīm uz visu zaudēto summu, gan, palīdzību meklēdams, lūkojās apkārt uz citiem spēlētājiem, gan vēroja šobrīd salto Dolohova seju un pūlējās izdibināt, kas viņā norisinās.

«Viņš taču zina, ko man nozīmē šī paspēle. Nevar būt, ka viņš vēlētos manu postu? Viņš taču bija mans draugs. Es taču viņu mīlēju… Bet viņš jau arī nav vainīgs; ko lai dara, ja viņam laimējas? Arī es neesmu vainīgs,» viņš pats sev iegalvoja. «Nekā ļauna neesmu darījis. Vai gan esmu kādu nogalinājis, apvainojis, kādam Jaunu vēlējis? Par ko tad tāda šausmīga nelaime? Un kad jel tas sākās? Vēl tik nesen es pienācu te pie šā galda, domādams iespēlēt simt rubļu, nopirkt maman uz vārda dienu šo lādīti un braukt mājās. Es biju tik laimīgs, tik brīvs, tik līksms! Un es toreiz nesapratu, cik laimīgs biju! Kad gan tas īsti beidzās, un kad sākās šis jaunais, drausmīgais stāvoklis? Kas iezīmēja šo pārmaiņu? Visu laiku es tāpat vien sēdēju šinī vietā, pie šā galda un tāpat vien izrau- dzījos un vilku kārtis un vēroju šīs platkaulainās, veiklās rokas. Kad gan tas notika, un kas īsti ir noticis? Esmu vesels, spēcīgs un aizvien vēl tas pats, un aizvien vēl tai pašā vietā. Nē, tas nevar būt! Droši vien tas ne ar ko arī nebeigsies.»

Viņš bija sasarcis, viss vienos sviedros, kaut gan istabā nebija karsti. Un viņa vaigs izskatījās briesmīgs un nožēlojams, it sevišķi ar savu bezspēcīgo vēlēšanos izlikties mierīgam.

Parāds bija sasniedzis liktenīgo skaitli — četrdesmit trīs tūkstošus. Rostovs bija izraudzījies kārti, uz kuru dubultot tos trīs tūkstošus rubļu, ko tikko laimēja, kad Dolohovs uzcirta kārtis uz galda, nostūma tās pie malas un, paņēmis krītu, savā skaidrajā, stingrajā rokrakstā, krīta gabaliņu lauzīdams, sāka aši skaitīt kopā Rostova zaudējumus..

Vakariņās, laiks vakariņās! Čigāni arī klāt! — Patiešām, savā čigānu izloksnē nez ko tērgādami, no saltuma jau bruka iekšā sveši, melnīgsnēji vīrieši un sievietes, Nikolajs saprata, ka viss pagalam; taču viņš vienaldzīgā balsī ievaicājās:

Kā tā, vai vairāk nespēlēsi? Bet man lieliska kārtiņa nolūkota. — It kā viņu par visu vairāk interesējusi pati spēles līksme.

«Visam beigas, es esmu pagalam!» viņš nodomāja. «Tagad tikai lodi pierē — cits nekas neatliek,» un tai pašā laikā jautrā balsī sacīja:

Nu, vēl vienu kārti!

Labs ir, — Dolohovs atbildēja, beidzis skaitīt, — labs ir! Lai iet uz divdesmit vienu rubli, — viņš teica, norādīdams uz skaitli divdesmit viens, kas bija pāri par apaļajiem četrdesmit trīs tūkstošiem, un, paņēmis kārtis, taisījās mest. Rostovs paklausīgi atlieca kārti un nodomāto sešu tūkstošu vietā rūpīgi uzrakstīja divdesmit vienu.

Man vienalga, — viņš teica, — tikai interesanti zināt, vai tu sitīsi vai zaudēsi man šo desmitnieku.

Dolohovs sāka nopietni mest. Ai, kā Rostovs šobrīd nīda šīs rokas, sarkanīgas, ar strupiem pirkstiem un ar spalvām, ko manīja gar krekla aproci, rokas, kas viņu turēja savā varā… Uz desmitnieku viņš laimēja.

Jūs esat parādā četrdesmit trīs tūkstošus, grāf, — Dolohovs noteica un šļaucīdamies piecēlās no galda. — Nogurst tomēr, tik ilgi sēžot, — viņš piebilda.

Jā, arī es esmu piekusis, — Rostovs atsaucās.

Dolohovs, it kā atgādinādams, ka tam neklājas jokot, pārtrauca:

Kad pavēlēsiet saņemt, naudu, grāf?

Rostovs pietvīcis paaicināja Dolohovu otrā istabā.

Es nevaru visu uzreiz samaksāt, — viņš teica, — tu saņemsi vekseli.

Paklau, Rostov, — Dolohovs sacīja, gaiši smaidīdams un skatīdamies Nikolajam acīs, — tu zini parunu:? «Kam laime mīlestībā, tam nav laimes kāršu spēlē.» Tava māsīca tevī iemīlējusies, es zinu.

«Ak! tas ir drausmīgi, tā justies šā cilvēka varā,» Ros- tovs domāja. Viņš saprata, kādu triecienu sagādās tēvam' un mātei, paziņodams par paspēli; viņš saprata, kāda laime būtu tikt vaļā no visa tā, un saprata, ka Dolohovs

zina, ka var viņu paglābt no kauna un bēdām, un pašlaik vēl grib ar viņu rotaļāties kā kaķis ar peli.

Tava māsīca … — Dolohovs dzīrās sacīt; taču Nikolajs viņu pārtrauca.

Ar manu māsīcu tam nav nekāda sakara, un par viņu nav ko runāt! — viņš iekliedzās neprātīgā niknumā.

Kad varēšu saņemt? — Dolohovs pārjautāja.

Rīt, —- Rostovs atcirta un izgāja no istabas.

XV

Pateikt «rīt» un izturēt pieklājīgu toni nebija grūti, bet atbraukt vienam pašam mājās, ieraudzīt māsas, brāli, māti, tēvu, atzīties un lūgt naudu, uz kuru pēc dotā goda vārda tev nav tiesību, tas bija šausmīgi.

Mājās vēl negulēja. Rostovu nama jaunieši, atgriezušies no teātra un ieturējuši vakariņas, sēdēja pie klavihorda. Līdzko Nikolajs iegāja zālē, viņu ieskāva mīlas un dzejas pilnā atmosfēra, kas šoziem valdīja viņu mājā un kas patlaban pēc Dolohova bildinājuma un Jogela halles bija vēl vairāk sabiezējusi pār Soņu un Natašu, .'>iuži kā gaiss pirms pērkona. Soņa un Nataša gaišzilajos tērpos, kuros bija apmeklējušas teātri, skaistas un sava skaistuma apziņā laimīgas, smaidīdamas stāvēja pie klavihorda. Vera ar Sinšinu viesistabā spēlēja šahu. Vecā grāfiene, gaidīdama dēlu un vīru, lika pasjansu ar veco muižnieci, kas piemita viņu namā. Deņisovs mirdzošām acīm un sabužinātiem matiem, kāju atpakaļ atmetis, sēdēja pie klavihorda un, dauzīdams pa to ar saviem strupajiem pirkstiem, piesita akordus un, acis valbīdams, ar savu sīko, piesmakušo, taču pareizo balsi dziedāja paša sacerētu vārsmu «Burve», kurai mēģināja pieskaņot muziķu.

Teic, burve, ar kādu varu spēji Vilkt mani klāt pie stīgām aizmirstām; Un kādu uguni man sirdī lēji, Ka pirksti paši jūsmā slīd pār tām! —

viņš dziedāja kvēlā balsī, žilbinādams izbijušos un laimīgo Natašu ar savām melnajām ahāta acīm.

— Jaukiļ Lieliskil — Nataša jūsmoja. — Vēl otru pantu, — viņa lūdza, nemanīdama Nikolaju.

«Viņiem viss tāpat!» Nikolajs nodomāja, pamezdams skatienu viesistabā, kur ieraudzīja Veru un māti ar vecenīti.

Ā, arī Nikoļiņka klāt! — Nataša pietecēja pie viņa.

Vai tētis mājās? — viņš vaicāja.

Kā es priecājos, ka tu atbrauci! — Nataša neatbildējusi iesaucās. — Mums iet tik jautri! Vasilijs Dmitričs manis dēļ palika vēl vienu dienu, tu zini?

Nē, tēvs vēl nav atbraucis, — sacīja Soņa.

Koko, tu esi mājās, panāc šurp pie manis, draudziņ, — mātes balss no viesistabas aicināja. Nikolajs piegāja, noskūpstīja mātei roku un, klusēdams apsēdies pie galda, sāka skatīties uz viņas rokām, kas lika kārtis. No zāles joprojām skanēja smiekli un līksmas balsis, kas ņēmās pierunāt Natašu.

Nu labi, labi, — iesaucās Deņisovs, — nu vairs nav ko atrunāties, jūs esat parādā barcarollu, lūdzu!

Grāfiene atskatījās uz dēlu, kas bija tik nerunīgs.

Kas tev kait? — māte Nikolajam jautāja.

Ak, nekas, — viņš noteica, it kā viņam būtu apnicis viens un tas pats jautājums. — Vai tētis drīz būs mājās?

Domāju gan.

«Viņiem viss tāpat. Viņi nekā nezina! Kur lai es palieku?» Nikolajs nodomāja un atkal iegāja zālē, kur atradās klavihords.

Soņa sēdēja pie klavihorda un spēlēja priekšspēli barkarolai, kas Deņisovam sevišķi patika. Nataša dzīrās dziedāt, Deņisovs jūsmīgām acīm raudzījās viņā.

Nikolajs sāka staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaļ.

«Ir gan patika likt viņai dziedāt! Ko viņa var dziedāt? Un nekā jautra tur nav,» Nikolajs domāja.

Soņa piesita priekšspēles pirmo akordu.

«Mans dievs, es esmu pagalam, es esmu bezgodis. Lodi pierē, vienīgais, kas atlicis, nevis dziedāt,» viņš nodomāja. «Aiziet? Bet kurp tad? Vienalga, lai jau dzied!»

Joprojām staigādams pa istabu, Nikolajs lāgiem drūmi paraudzījās uz Deņisovu, uz meitenēm, vairīdamies no viņu skatieniem.

«Nikoļiņka, kas jums kait?» taujāja viņam pievērstais Soņas skatiens. Viņa tūliņ pamanīja, ka viņam kas noticis.

Nikolajs novērsās no viņas. Arī Nataša ar savu jūtīgumu acumirklī ievēroja brāļa satraukumu. Viņa to pamanīja, taču viņai pašai šobrīd bija tik līksmi, viņa bija tik tālu no bēdām, skumjām un pārmetumiem, ka viņa (kā tas ar jauniešiem bieži mēdz notikt) tīšām vīla sevi. «Nē, man patlaban ir pārāk līksmi, lai sagandētu savu labsajūtu ar līdzjūtību svešām bēdām,» viņa domāja un iegalvoja pati sev: «Nē, es droši vien maldos, viņam jābūt tikpat līksmam, kā esmu es.»

— Nu, Soņa, — viņa mudināja un izgāja pašā zāles vidū, kur, pēc viņas domām, bija vislabākā rezonanse. Pacēlusi galvu, nolaidusi nedzīvi nokārtās rokas, kā to mēdz darīt dejotājas, Nataša, ar enerģisku kustību pār- svērdamās no papēdīša uz pirkstgaliņiem, pagājās pa istabas vidu un apstājās.

«Rau, te nu es esmu!» viņa it kā runāja, atbildēdama uz Deņisova aizgrābto skatienu, kas viņai sekoja.

«Un par ko viņa priecājas!» Nikolajs nodomāja, lūkodamies uz māsu. «Un kā viņai nav garlaicīgi un kā nav kauna!» Nataša uzņēma pirmo skaņu, viņas kakls saspringa, krūtis izriesās, acīs iegula nopietna izteiksme. Šai mirklī viņa nedomāja ne par vienu un ne par ko, un no smaidā savilktās mutes sāka plūst skaņas, tās skaņas, ko tādos pašos laika sprīžos un iais pašos intervālos var radīt ikviens, bet kuras tūkstoš reižu atstāj jūs vēsu un tūkstoš pirmo reizi liek jums nodrebēt un raudāt.

Nataša šoziem pirmoreiz bija sākusi nopietni dziedāt un it īpaši tāpēc, ka Deņisovs sajūsminājās par viņas dziedāšanu. Viņa tagad vairs nedziedāja kā bērni, viņas dziedāšanā vairs nebija tās komiskās, bērnišķīgās centības, kāda bija agrāk; taču viņa vēl nedziedāja labi, kā sprieda visi lietpratēji kritiķi, kas viņā klausījās. «Neizveidota, bet jauka balss,» visi runāja, «jāveido!» Tomēr parasti tā runāja tikai vēlāk, kad viņas balss sen bija apklususi. Kamēr skanēja šī neizveidotā balss ar nepareizam elpas pieskaņām un ar piepūli pārejās, pat lietpratēji kritiķi nekā neteica un tikai baudīja šās neizveidotās balss jaukumu, un tikai vēlējās vēlreiz to dzirdēt. Viņas balsī bija pirmatnēja neskartība, savu spēku neapzināšanās un vēl nenoslīpēts samtainums, kas tā savienojās ar dziedāšanas mākslas trūkumiem, ka šķita, nekā šai balsī nevarēja pārgrozīt, to nesabojājot.

«Kas tad tas?» Nikolajs nodomāja, izdzirdējis viņas balsi un plaši ieplezdams acis. «Kas ar viņu noticis? Kā viņa šodien dzied!» viņš domāja. Un pēkšņi visa pasaule

viņam sakoncentrējās nākamās skaņas* nākamās frāzes gaidās, un viss pasaulē kļuva iedalīts trīs tempos: «Oh mio crudele affetlo . viens, divi, trīs… viens, divi.. * trīs … viens … Oh mio crudele affetto… viens, divi, trīs… viens. Ē, mūsu muļķīgā dzīve!» Nikolajs domāja. «Viss, viss, gan nelaime, gan nauda, gan Dolohovs, gan naids, gan gods — viss ir blēņas… bet, lūk, tas — ir kas īsts… Nu, Nataša, nu, dūjiņī Nu, mīlulīt!… Kā gan viņa paņems šo si? Paņēma! Paldies dievam! — un viņš, pats neapjauzdams, ka dzied, lai pastiprinātu šo si, ņēma augstajai skaņai otru balsi tercē. — Mans dievs! Cik labi! Vai tiešām es to uzņēmu? Kāda laime!» viņš domāja.

Ai, kā ietrīsojās šī terce un kā sakustējās kaut kas, vislabākais, kas bija Rostova dvēselē. Un šis kaut kas nebija atkarīgs ne no kā visā pasaulē un bija augstāks par visu pasaulē. Kas te vairs paspēles un Dolohovi, un goda vārds!… Viss ir blēņas! Var nokaut, nozagt un tomēr būt laimīgs …

XVI

Sen Rostovam mūzika nebija sagādājusi tādu baudu kā šodien. Taču, tiklīdz Nataša bija beigusi savu barkarolu, viņš atkal atcerējās īstenību. Nekā neteicis, viņš izgāja un devās lejā, savā istabā. Pēc stundas ceturkšņa vecais grāfs jautrs un apmierināts pārradās no kluba. Nikolajs, izdzirdējis tēvu atbraucam, iegāja pie viņa.

Nu, kā bija, vai palīksmojies? — īļja Andrejevičs apvaicājās, priecīgi un lepni uzsmaidīdams dēlam. Nikolajs gribēja teikt «jā», bet nejaudāja: viņš gandrīz vai apraudājās. Grāfs darbojās, aizkūpinādams pīpi, un nepamanīja dēla satraukumu.

«Ē, nekur nespruksi!» Nikolajs nodomāja pirmo un pēdējo reizi. Un piepeši visnevērīgākajā balsī, tādā, ka pats sev derdzās, viņš ieminējās tēvam gluži tā, it kā lūgtu ekipāžu, ko aizbraukt uz pilsētu:

Tēt, es ienācu pie jums darīšanās. Gandrīz būtu piemirsis. Man vajadzīga nauda.

1 Ai, mana nežēlīgā mīla.,. (Red.)

— Skat, kā, — noteica tēvs, būdams sevišķi jautra omā. — Es taču tev teicu, ka neiznāks. Vai daudz?

Ļoti daudz, — sarkdams un ar muļķīgu, nevērīgu smaidu, ko ilgi pēc tam nevarēja sev piedot, Nikolajs atzinās. >— Es mazliet paspēlēju, tas ir, daudz, pat ļoti daudz, četrdesmit trīs tūkstošus.

Ko tu saki? Kam tad?… Tu joko! — grāfs iekliedzās, uzreiz kā triekas lēkmē nosarkdams pār visu kaklu un pakausi, kā mēdz sarkt veci cilvēki.

— Es apsolījos rīt samaksāt! — Nikolajs piebilda.

Nu!… — izgrūda vecais grāfs, rokas noplātīdams, un bezspēcīgi atslīga dīvānā.

Ko lai dara! Kuram gan tā nav gadījies, — dēls Izlaidīgā, drošā balsī izmeta, kamēr sirdī viņš sevi uzskatīja par nelieti, neģēli, kas ar veselu mūžu nespēj izpirkt savu noziegumu. Viņam būtu gribējies skūpstīt tēvam rokas, uz ceļiem lūgt piedošanu, bet viņš nevērīgi, pat rupji sacīja, ka tā gadoties ikvienam.

Izdzirdis dēla vārdus, grāfs īļja Andrejičs nodūra acis un sāka steidzīgi nez ko meklēt.

Jā, jā, — viņš izdabūja, — grūti, baidos, ka grūti būs sadabūt… kuram nu gan nav gadījies! jā, kuram gan nav gadījies… — Un grāfs uzmeta paviršu skatienu dēla sejai un gāja ārā no istabas… Nikolajs bija gatavojies pretsparam, bet nekādi nebija gaidījis, ka būs tā.

Tētiņ! Tē … tiņ! — viņš, skaļi šņukstēdams, sauca tam pakaļ. — Piedodiet man! — Un, satvēris tēva roku, viņš pieplaka tai ar lūpām un sāka raudāt.

Tai pašā laikā, kad tēvs izskaidrojās ar dēlu, mātei' bija ne mazāk svarīga izskaidrošanās ar meitu. Nataša satraukta atskrēja pie mātes.

Māmiņ!… Māmiņ! … viņš mani…

Ko darīja?

Bildināja, bildināja. Māmiņ! Māmiņ! — viņa kliedza.

Grāfiene neticēja savām ausīm. Deņisovs bildinājis? Ko tad? So sīciņo meitenīti Natašu, kas tik nesen rotaļājās ar lellēm un tagad vēl mācījās.

Nataša, ej nu, ej, muļķības! — viņa teica, vēl aizvien cerēdama, ka tas bijis joks.

Kā tad, muļķības! Es jums saku nopietni, — Nataša pikti atcirta. — Es nācu jums pajautāt, ko lai daru, bet jūs man sakāt: «Muļķības …»

Grāfiene paraustīja plecus.

Ja taisnība, ka monsieur Deņisovs tevi bildinājis, tad pasaki viņam, ka viņš ir muļķis, un vairāk nekā.

Nemaz nav muļķis, — Nataša, lūpu uzmetusi, nopietni iebilda.

Nu, ko tad tu gribi? Patlaban jūs visi esat iemīlējušies. Labi, ja esi iemīlējusies, precies ar viņu, — grāfiene, dusmīgi smiedamās, noteica, — dievs ar tevi!

Nē, māmiņ, es neesmu viņā iemīlējusies… laikam neesmu vis viņā iemīlējusies.

Tad tā arī viņam pasaki.

Māmiņ, jūs dusmojaties? Nedusmojieties jel, mīlulīt, nu, ko tad es esmu nogrēkojusies?

Nē, nu, bet kā tad, draudziņ? Gribi, es iešu pateikšu viņam, — grāfiene smaidīdama piedāvājās.

Nē, es pati, tikai pamāciet mani. Jums viss ir viegli, — viņa piebilda, atsaukdamās uz mātes smaidu. — Bet būtu jūs redzējusi, kā viņš man to pateica! Es taču zinu, ka viņš negribēja to sacīt, bet viņam nejauši paspruka.

Lai nu kā, tomēr vajag noraidīt.

Nē, nevajag. Man viņa žēli Viņš ir tik jauks.

Nu tad pieņem bildinājumu. Ko tur, ir jau arī laiks pie vīra, — māte teica pikti un zobgalīgi.

Nē, māmiņ, man viņa tik žēl. Es nezinu, kā lai pasaku.

Tev arī nekas nav jāsaka, es pati pateikšu, — sacīja grāfiene, sašutusi, ka vispār kāds iedrīkstējies uz šo mazo Natašu skatīties kā uz pieaugušu.

Nē, neparko, es pati, bet jūs klausieties pie durvīm, — un Nataša aizskrēja caur viesistabu uz zāli, kur uz tā paša krēsla pie klavihorda, seju ar rokām aizsedzis, sēdēja Deņisovs. Izdzirdis Natašas vieglos soļus, viņš pietrūkās kājās.

Natalī, — viņš teica, straujiem soļiem tai tuvodamies, — izlemiet manu likteni. Tas ir jūsu rokās!

Vasilij Dmitrič, man jūsu tik žēl!… Nē, jūs esat tik jauks… taču nevajag… tas… es jūs vienmēr mīlēšu.

Deņisovs noliecās pār viņas roku, un viņa izdzirda dīvainas, viņai nesaprotamas skaņas. Viņa noskūpstīja tā melno, sprogaino, izspūrušo galvu. Tobrīd atskanēja steidzīga drānu čaukstoņa. Grāfiene pienāca pie viņiem.

Vasilij Dmitrič, es pateicos jums par godu, — grāfiene sacīja mulsā balsī, kas Deņisovam tomēr šķita stingra, — bet mana meita ir vēl jauna, un es biju domājusi, Ka jūs kā mana dēla draugs iepriekš aprunāsieties ar mani. Tādā gadījumā jūs būtu man aiztaupījis nepieciešamību noraidīt.

Grāfien … — Deņisovs teica, acis nodūris, un izskatījās vainīgs, gribēja vēl ko piebilst, tad sastomījās.

Nataša nespēja mierīgi noskatīties, viņš šķita tik nožēlojams. Viņa skaļi iešņukstējās.

Grāfien, esmu vainīgs jūsu priekšā, — Deņisovs, balsij aiztrūkstot, turpināja, — taču ziniet, ka es tā dievinu jūsu meitu un visu jūsu ģimeni, ka divas dzīvības atdotu… — Viņš pavērās uz grāfieni un pamanīja tās bargo seju… — Nu, ardievu, grāfien, — viņš izgrūda un, noskūpstījis tai roku un nepaskatījies uz Natašu, straujiem, apņēmīgiem soļiem izgāja no istabas.

Otrā dienā Rostovs pavadīja Deņisovu, kas negribēja nevienu dienu ilgāk palikt Maskavā. Deņisova atvadības svinēja pie čigāniem visi viņa Maskavas draugi, un viņš pats neatcerējās, kā viņu bija iesēdinājuši kamanās un kā veduši pirmās trīs piestātnes.

Pēc Deņisova aizbraukšanas Rostovs, gaidīdams naudu, ko vecais grāfs uzreiz nespēja sadabūt, vēl divas nedēļas pavadīja Maskavā, māju neatstādams un lielāko tiesu uzturēdamies jaunkundžu istabā.

Soņa pret viņu bija maigāka un pakļāvīgāka nekā agrāk. Viņa, šķiet, gribēja rādīt, ka paspēle bijusi varoņdarbs, kura dēļ tā viņu vēl vairāk mīl; taču Nikolajs tagad uzskatīja sevi par viņas necienīgu.

Viņš pierakstīja meiteņu albumus ar dzejoļiem un notīm un, beidzot nosūtījis Dolohovam visus četrdesmit trīs tūkstošus un saņēmis kvīti, novembra sākumā, neatvadījies ne no viena paziņas, aizbrauca panākt pulku, kas jau atradās Polijā.

OTRĀ DAĻA

I

Pēc izskaidrošanās ar sievu Pjērs devās uz Pēterburgu. Toržokas piestātnē nebija zirgu, vai ari uzraugs negribēja tos dot. Pjēram bija jāgaida. Viņš neatģērbies nolikās uz ādas dīvāna pie apaļa galda, uzlika uz šā galda savas lielās, siltos zābakos ieautās kājas un nogrima domās.

— Vai pavēlēsiet ienest čemodānus? Uzklāt gultu, pasniegt tēju? — kambarsulainis jautāja.

Pjērs neatbildēja, jo nekā ne dzirdēja, ne redzēja. Viņš bija nogrimis domās jau iepriekšējā piestātnē un visu laiku nerima domāt par to pašu — par tik svarīgu jautājumu, ka nepievērsa ne mazāko uzmanību tam, kas notika ap viņu. Viņu ne tikvien neinteresēja tas, ka viņš agrāk vai vēlāk nokļūs Pēterburgā, ne arī tas, vai viņam šai piestātnē būs vai nebūs kur atpūsties, bet salīdzinājumā ar tām domām, kas viņu patlaban nodarbināja, viņam bija gluži vienalga, vai viņš šinī piestātnē pavadīs dažas stundas vai veselu mūžu.

Uzraugs, uzrauga sieva, kambarsulainis, kāda sieva ar Toržokas izšuvumiem vairākkārt ienāca istabā, piedāvādami savus pakalpojumus. Pjērs, nemainīdams pozu, tāpat saslietām kājām, uzlūkoja tos caur brillēm un nesaprata, ko gan tiem vajag un kā tie spēja dzīvot, neatrisinājuši tos jautājumus, kas nodarbināja viņu. Bet viņu nodarbināja allaž vieni un tie paši jautājumi kopš tās dienas, kad viņš pēc divkaujas bija atgriezies no Sokoļ- ņikiem un pavadījis pirmo mokpilno bezmiega nakti; tikai nule, ceļojuma vientulībā, tie viņam uzmācās ar sevišķu spēku. Lai ko viņš sāka domāt, viņš allaž atgriezās pie vieniem un tiem pašiem jautājumiem, ko nespēja atrisināt un nevarēja mitēties sev atkārtot. It kā viņa galvā būtu aplam, sagriezusies tā galvenā skrūve, uz kuras turējās visa viņa dzīve. Skrūve negāja dziļāk un nenāca ārā, bet griezās, nekā neaiztverdama, aizvien vienā un tai pašā vītnē un nebija apturama.

Ienāca uzraugs un pazemīgi lūdza viņa gaišību uzgaidīt tikai pāris stundiņu, un tad tas viņa gaišībai (lai notiek kas notikdams) došot kurjera zirgus. Uzraugs acīmredzot meloja un tikai gribēja izspiest no ceļotāja lieku grasi. «Vai tas ir ļauni vai labi?» Pjērs sev vaicāja. «Man labi, citam ceļotājam ļauni, bet uzraugam pašam nepieciešami, jo viņam nav ko ēst; viņš stāstīja, ka oficieris viņu par to piekāvis. Bet oficieris piekāva tāpēc, ka tam vajadzēja ātrāk tikt projām. Un es šāvu uz Dolohovu tāpēc, ka šķitos esam apvainots. Luiju XVI sodīja ar nāvi tāpēc, ka viņu uzskatīja par noziedznieku, bet pēc gada atkal par kaut ko nogalināja tos, kas bija viņu notiesājuši. Kas ir ļauns? Kas labs? Kas jāmīl, kas jānīst? Kālab jādzīvo, un kas esmu es? Kas ir dzīvība un kas nāve? Kas tas ir par spēku, kas visu vada?» viņš sev jautāja. Un atbildes nebija ne uz vienu no šiem jautājumiem, tikai neloģiska atbilde uz pavisam citiem jautājumiem. Sī atbilde bija: «Nomirsi — visam būs beigas. Nomirsi un visu uzzināsi vai arī mitēsies jautāt.» Taču arī mirt bija baigi.

Toržokas tirgone spiedzīgu balsi piedāvāja savu preci un it īpaši kazādas kurpes. «Man ir simtiem rubļu, kurus man nav kur likt, bet viņa noskrandušā kažokā stāv un bikli noraugās manī,» Pjērs domāja. «Un kam gan vajadzīga šī nauda? It kā tā par mata tiesu varētu pavairot viņas laimi, dvēseles mieru? Vai ir kaut kas pasaulē, kas spēj no viņas vai no manis atvairīt ļaunumu un nāvi? Nāvi, kas visu izbeigs un kam jānāk šodien vai rīt — vienalga, pēc acumirkļa salīdzinājumā ar mūžību.» Un viņš atkal piespieda šo skrūvi, kas neko neaiztvēra, un skrūve joprojām tāpat griezās uz vienas un tās pašas vietas.

Kalpotājs pasniedza viņam līdz pusei atgrieztu gra- matu — m-mc Suzax romānu vēstulēs. Viņš sāka lasīt par nez kādas Amēlie de Mansfeld [249] ciešanām un tikumisko cīņu. «Un kālab gan viņa cīnījās pret savu pavedēju,» viņš domāja, «ja viņa to mīlēja? Nevarēja taču dievs likt viņas dvēselē tieksmes, kas būtu pretējas viņa gribai. Mana bijusī sieva necīnījās, un varbūt viņai bija taisnība. Nekas nav atrasts, — Pjērs atkal sev teica, — it nekas nav izdomāts. Zināt mēs varam tikai to, ka nekā nezinām. Un tā ir cilvēka gudrības augstākā pakāpe.»

Viss viņā pašā un ap viņu šķita sarežģīts, bezjēdzīgs un riebīgs. Taču arī pašā šai riebumā pret visu apkārtējo Pjērs atrada savdabīgu, kairinošu baudu.

Uzdrīkstos lūgt jūsu gaišību maķenīt parūmēties, ek še, viņu dēļ,sacīja uzraugs, ienākdams istabā un ievezdams līdzi kādu citu ceļotāju, kas arī netika tālāk tāpēc, ka trūka zirgu. Ceļotājs bija padrukns, plecīgs, dzeltens, grumbains vecs vīrs ar sirmām, nokarenām uzacīm virs spožām nenoteiktas pelēcīgas krāsas acīm.

Pjērs noņēma kājas no galda, piecēlās un atgūlās viņam uzklātajā gultā, brīžam pamezdams skatienu uz ienācēju, kas drūmu un gurdu vaigu, uz Pjēru neskatīdamies, kalpotājam piepalīdzot, gausi atģērbās. Palicis nonēsātā aitādas kažociņā ar nankina virsdrēbi un velteņiem vājajās, kaulainajās kājās, ceļavīrs apsēdās uz dīvāna, atspieda pret atzveltni savu visai prāvo, deniņos plato, īsi apcirpto galvu un pavērās Bezuhovā. Šā skatiena stingrā, gudrā un skadrā izteiksme Pjēru pārsteidza. Viņam gribējās uzsākt ar svešo vīru sarunu, bet, kad viņš saņēmās apjautāties tam par ceļu, svešais jau bija aizvēris acis, salicis vecās, krunkainās rokas, kurām uz viena pirksta bija liels čuguna gredzens ar Ādama galvas atveidu, un sēdēja nekustīgi, vai nu atpūzdamies, vai arī, kā Pjēram šķita, kaut ko dziļdomīgi un mierīgi prātodams. Arī ceļinieka kalpotājs bija gluži grumbains, dzeltens večukiņš, bez bārdas un ūsām, kas acīmredzot nebija vis noskūtas, bet nekad nebija augušas. Izdarīgais večuks izkravāja ceļa lādīti, uzklāja tējas galdu un atnesa verdošu patvāri. Kad viss bija sagatavots, ceļavīrs atvēra acis, pievirzījās pie galda un, ielējis sev glāzi tējas, ielēja otru un pasniedza bezbārdainajam večukam. Pjērs sāka just nemieru un nepieciešamību, pat nenovēr- šamību iesaistīties sarunā ar Šo ceļinieku.

Kalpotājs atnesa atpakaļ savu izdzerto, apgāzto glāzi ar apgrauzto cukura graudiņu un pavaicāja, vai ko nevajagot.

Nekā. Padod man grāmatu, — ceļinieks lūdza. Kalpotājs pasniedza grāmatu, kas Pjēram izskatījās garīga satura, un vecais virs iedziļinājās lasīšanā. Pjērs raudzījās viņā. Pēkšņi sirmgalvis atstūma grāmatu, iezīmējis aizvēra to un, atkal aizdarījis acis un atbalstījies ar elkoņiem pret atzveltni, apsēdās iepriekšējā pozā. Pjērs skatījās uz viņu un nepaspēja novērsties, kad sirmgalvis atvēra acis un ar savu skadro, stingro skatienu ieurbās Pjēram taisni sejā.

Pjērs jutās samulsis un gribēja izvairīties no šī skatiena, taču spožās, vecišķās acis neatvairāmi vilka viņu pie sevis.

II

Ja. nemaldos, man ir tas prieks runāt ar grāfu Bezuhovu, — svešais nesteidzīgi un skaļi ierunājās. Pjērs klusēdams jautājoši caur brillēm vērās savā sarunu biedrā.

Esmu par jums dzirdējis, mans kungs, — tas turpināja, —< un par jums uzbrukušo nelaimi. — Viņš it kā uzsvēra pēdējo vārdu, gluži kā teikdams: «Jā gan, nelaimi; lai jūs to sauktu kā saukdams, es zinu, ka tas, kas jums Maskavā atgadījās, bija nelaime.» — Gaužām nožēloju to, mans kungs.

Pjērs nosarka un, ar skubu nolaidis kājas no gultas, pieliecās pie sirmgalvja, nedabiski un bikli smaidīdams.

— Es to nepieminēju aiz ziņkārības, mans kungs, bet aiz svarīgākiem iemesliem. — Viņš brītiņu klusēja, turēdams Pjēru sava skatiena lokā, un pavirzījās uz dīvāna, ar šo kustību aicinādams Pjēru apsēsties viņam līdzās. Pjēram bija nepatīkami ielaisties sarunā ar šo sirmgalvi, taču, neviļus paklausīdams, viņš piegāja un apsēdās tam blakus.

Jūs esat nelaimīgs, mans kungs, — tas turpināja.

Jūs esat jauns, es esmu vecs. Es vēlētos palīdzēt jums, cik manos spēkos.

Ak, jā, — Pjērs atbildēja ar mākslotu smaidu,

Esmu jums ļoti pateicīgs… No kurienes jūs braukdams?- — Ceļinieka seja bija nelaipna, pat dzedra un barga, un tomēr gan jaunā paziņas valoda, gan viņa seja Pjēru neatvairāmi pievilka.

Taču, ja jums kaut kādu iemeslu dēļ saruna ar manž nepatīkama, — vecais vīrs teica, — tad tā arī pasakiet, mans kungs. — Un viņš pēkšņi negaidīti pasmaidīja tēvišķi maigu smaidu.

— Ai nē, nepavisam ne, gluži otrādi, man liels prieks ar jums iepazīties, — Pjērs attrauca un, vēlreiz parau- dzīdamies uz jaunā paziņas rokām, tuvāk aplūkoja gredzenu. Viņš ieraudzīja uz tā Ādama galvu, masonu zīmi.

Atļaujiet vaicāt, — viņš sacīja, — jūs esat masons?

— Jā, es piederu pie brīvmūrnieku brālības, — ceļinieks apstiprināja, aizvien dziļāk un dziļāk ielūkodamies Pjēram acīs. —- Un savā un viņu vārdā sniedzu jums brālīgu roku.

Es baidos, — Pjērs sacīja, smaidīdams un svārstīdamies starp uzticību, ko viņam iedvesa masona personība, un paradumu zoboties par masonu ticējumiem,

baidos, ka esmu ļoti tālu no izpratnes, kā to lai sāka, baidos, ka mans uzskats par visu pasaules uzbūvi ir tik pretējs jūsējam, ka mēs viens otru nesapratīsim.

Man pazīstams jūsu uzskats, — atteica masons, un tas jūsu uzskats, par ko jūs runājat un kas jums šķiet jūsu domu piepūles rezultāts, ir cilvēku vairākuma uzskats, ir vienveidīgs lepnības, kūtrības un gara tumsības auglis. Atvainojiet mani, mans kungs, ja es to nepazītu, es nebūtu sācis ar jums runāt. Jūsu uzskats ir bēdīga alošanās.

Gluži tāpat arī es varu iedomāties, ka alojaties jūs, •— Pjērs iebilda, vāri pavīpsnādams.

Es nekad neuzdrīkstēšos apgalvot, ka zinu patiesību, — masons sacīja, aizvien vairāk un vairāk pārsteigdams Pjēru ar savu noteikto un stingro valodu. — Neviens nevar viens pats sasniegt patiesību; tikai akmeni uz akmens, ar visu miljonu paaudžu līdzdalību kopš sentēva Ādama un līdz pat mūsu laikiem tiek celts tas templis, kam jākļūst par lielā dieva cienīgu mājokli, — masons teica un aizvēra acis.

Man jums jāsaka, ka es neticu, ne … ticu dievam, — ar nožēlu un piepūli izrunāja Pjērs, juzdams nepieciešamību izteikt visu patiesību.

Masons vērīgi paraudzījās uz Pjēru un pasmaidīja, kā bagātnieks, turēdams rokās miljonus, būtu uzsmaidījis nabagam, kas tam teiktu, ka viņam, nabagam, nav piecu rubļu, kas varētu viņu darīt laimīgu.

Jā, jūs viņu nepazīstat, mans kungs, — sacīja masons. — Jūs nevarat viņu pazīt. Jūs nepazīstat viņu, tāpēc arī esat nelaimīgs.

—- Jā, jā, es esmu nelaimīgs, — Pjērs apstiprināja, — bet ko tad man darīt?

Jūs nepazīstat viņu, mans kungs, un tāpēc esat gaužām nelaimīgs. Jūs nepazīstat viņu, bet viņš ir šeit, viņš ir manī, viņš ir manos vārdos, viņš ir tevī un pat tais zaimu valodās, ko tu nupat runāji, — masons teica bargā, drebošā balsī.

Viņš brīdi klusēja un nopūtās, acīmredzot pūlēdamies apmierināties.

Ja viņa nebūtu, — viņš klusu atsāka, — mēs abi par viņu nerunātu, mans kungs. Par ko, par ko jel mēs runājām? Kas ir tas, ko tu noliedzi? — viņš piepeši teica ar pacilātu bargumu un valdonību balsī. — Kas viņu izdomājis, ja viņa nav? Kāpēc tevī radusies doma, ka ir tāda neizprotama būtne? Kāpēc tev un visai pasaulei radies pieņēmums, ka ir tāda neaptverama būtne, visvarena, mūžīga un bezgalīga visās savās īpašībās?…—- Viņš aprāvās un ilgi klusēja.

Pjērs nevarēja un negribēja pārtraukt šo klusumu.

Viņš ir, taču grūti viņu izprast, — masons atkal ierunājās, neraudzīdamies vairs Pjēram sejā, bet, pavērsis skatienu uz priekšu, šķirstīdams grāmatas lapas ar savām veca vīra rokām, kas iekšējā saviļņojumā nevarēja palikt mierīgas. — Ja tas būtu cilvēks, par kura esamību tu šaubītos, es atvestu šo cilvēku pie tevis, paņemtu to pie rokas un parādītu tev. Bet kā gan es, niecīgs mirstīgais, lai parādu visu viņa varenību, visu viņa mūžīgumu, visu viņa dievišķo laipnību tam, kas ir akls, vai tam, kas aizver acis, lai neredzētu, neizprastu viņu un nesaskatītu un neapjēgtu visu savu negantību un netiklību? — Viņš brīdi palika klusu. — Kas tu esi? Ko tu gribi? Tu iedomājies esam gudrais, tāpēc ka varēji izrunāt šos zaimu vārdus, — viņš teica ar drūmu un nicīgu smīnu, — bet tu esi muļķīgāks un neprātīgāks par mazu bērnu, kas, rotaļādamies ar meistarīgi darināta pulksteņa daļām, būtu uzdrīkstējies teikt, ka, tā kā viņš nesaprot, kādam nolūkam pulkstenis darināts, viņš arī netic, ka ir meistars, kas to darinājis. Izzināt viņu ir grūti. Gadsimtiem ilgi — kopš sentēva Ādama līdz pat mūsu dienām — mēs raugām to izzināt un esam bezgalīgi tālu no sava mērķa; taču, ja mēs nespējam viņu izprast, tad tas parāda tikai' mūsu nevarību un viņa dižumu …

Sirdij pamirstot, mirdzošām acīm vērodams masona seju, Pjērs klausījās viņā, nepārtrauca, nejautāja, bet ar visu dvēseli ticēja tiem saprātīgajiem argumentiem, kas bija masona vārdos, vai ticēja, kā tic bērni, tai pārliecības un sirsnības pilnajai intonācijai, kas jaudās masona runā, balss trīsām, kas reizumis gandrīz aprāva viņa valodu, vai šīm spožajām vecā vīra acīm, kas bija novecojušas šai pašā pārliecībā, vai tam mieram, tvirtumam un sava uzdevuma apziņai, kas staroja no visas masona būtnes un kas Pjēru sevišķi stipri pārsteidza, salīdzinājumā ar paša nospiestību un bezcerību, — bet viņš no visas sirds gribēja ticēt un ticēja, un izjuta priecīgu apmierinājumu, atjaunotni un atgriešanos dzīvē.

Viņš nav aptverams ar prātu, bet aptverams dzīvē, — masons teica.

Es nesaprotu, — Pjērs iebilda, ar bailēm juzdams sevī mostamies šaubas. Viņu baidīja neskaidrība un nedrošība sarunu biedra argumentos, viņš baidījās tam neticēt. — Es nesaprotu, — viņš sacīja, — kāpēc gan cilvēka prāts nevar izzināt to, par ko jūs runājat.

Masons pasmaidīja savu lēnprātīgo, tēvišķīgo smaidu.

Augstākā gudrība un patiesība ir kā visdzidrākā valgme, ko mēs vēlamies sevī uzsūkt, — viņš teica. — Vai gan es varu netīrā traukā uzņemt šo dzidro valgmi un spriest par tās dzidrumu? Tikai pats sevi iekšēji šķīstīdams, es varu šo uzņemamo valgmi saglabāt zināmā mērā dzidru.

Jā, jā, tā tas ir! — Pjērs priecīgi atsaucās.

Augstākā gudrība nedibinās tikai uz prātu vien, nedz uz pasaulīgajām zinātnēm — fiziku, vēsturi, ķīmiju utt., kādās iedalās prāta zinība. Augstākā gudrība ir viena. Augstākajai gudrībai ir viena zinātne — zinātne, kas aptver visu, zinātne, kas izskaidro visumu un cilvēka vietu tajā. Lai uzņemtu sevī šo zinātni, nepieciešams šķīstīt un atjaunot savu iekšējo cilvēku, un tāpēc, iekām zina, vajag ticēt un darīt sevi pilnīgāku. Un, lai sasniegtu šos mērķus, mūsu dvēselē ir likta dieva gaisma, ko sauc par sirdsapziņu.

Jā, jā, — Pjērs apstiprināja.

Palūkojies gara acīm uz savu iekšējo cilvēku un pavaicā sev, vai esi ar sevi apmierināts. Ko tu esi sasniedzis, vadīdamies vienīgi no prāta? Kas tu īsti esi? Jūs esat jauns, jūs esat bagāts, jūs esat gudrs, izglītots, mans kungs. Ko jūs esat izveidojis no visa tā labā, kas jums dots? Vai esat apmierināts ar sevi un savu dzīvi?

Nē, es nīstu savu dzīvi, — Pjērs saviebies atteica.

Tu to nīsti, tad pārgrozi jel to, šķīstī sevi, un reizē ar šķīstīšanos tu uzzināsi gudrību. Paraugies uz savu dzīvi, mans kungs. Kā jūs to esat pavadījis? Trakulīgās orģijās un netiklībā, ņemdams no sabiedrības visu un nedodams tai nenieka. Jūs saņēmāt bagātību. Kā jūs to izlietojāt? Ko jūs esat darījis sava tuvākā labā? Vai esat padomājis par desmitiem tūkstošu savu vergu, vai esat tiem palīdzējis fiziski un morāliski? Nē. Jūs izmantojāt viņu darbu, lai piekoptu izvirtušu dzīvi. Tā jūs rīkojāties. Vai esat izraudzījies darba veidu, ar kuru jūs varētu darīt labu savam tuvākam? Nē. Dīkdienībā jūs pavadījāt savu dzīvi. Tad jūs apprecējāties, mans kungs, uzņēmāties atbildību vadīt jaunu sievieti, — bet ko jūs izdarījāt? Jūs, mans kungs, nepalīdzējāt viņai atrast patiesības ce|u, bet iegāzāt viņu melu un posta bezdibenī. Cilvēks jūs apvainoja, un jūs viņu nogalinājāt, un nu jūs sakāt, ka nepazīstat dievu un nīstat savu dzīvi. Tas nav nekāds brīnums, mans kungsl

Pēc šiem vārdiem masons, it kā noguris no ilgās sarunas, atkal atbalstījās ar elkoņiem uz dīvāna atzveltnes un aizvēra acis. Pjērs vēroja šo stingro, nekustīgo, ve- cišķo, gandrīz vai nedzīvo seju un bez skaņas kustināja lūpas. Viņš gribēja sacīt: jā gan, riebīga, dīka, izvirtusi dzīve, — bet neuzdrīkstējās pārtraukt klusumu.

Masons piesmacis vecišķi nokāsējās un pasauca kalpotāju.

Kā ar zirgiem? — viņš jautāja, uz Pjēru neskatīdamies.

Atveda maiņas zirgus, — kalpotājs atbildēja. — Vai atpūsties negribēsiet?

Nē, liec iejūgt.

«Vai tiešām viņš aizbrauks un atstās mani vienu, nepateicis visu un neapsolījis man palīdzību?» Pjērs pieceldamies domāja un, galvu nokāris, sāka staigāt pa istabu, brīžam paraudzīdamies uz masonu. «Jā, es par to nedomāju, bet dzīvoju nicināmu, izvirtušu dzīvi, taču tā man nepatika, un es to negribēju,» Pjērs domāja, «bet šis cilvēks zina patiesību un, ja vien gribētu, varētu man to atklāt.» Pjērs gribēja masonam to teikt, bet nedrīkstēja. Ceļotājs, pieradušām, vecišķām rokām sakravājis savas mantas, pogāja ciet kažociņu. To izdarījis, viņš pievērsās Bezuhovam un vienaldzīgi, pieklājīgi jautāja:

Kurp jūs patlaban braukdams, mans kungs?

Es? … Uz Pēterburgu, — Pjērs atbildēja bērnišķīgā, nedrošā balsī. — Es jums pateicos. Esmu par visu ar jums vienis prātis. Taču nedomājiet, ka esmu tik ļauns. No visas sirds esmu vēlējies būt tāds, kādu jūs mani gribētu redzēt; bet ne pie viena nekad neesmu atradis palīdzību… Kaut gan es pats vispirms esmu pie visa vainīgs. Palīdziet man, pamāciet mani, un varbūt es būšu… — Pjērs nespēja tālāk parunāt; viņš nosēcās caur degunu un aizgriezās.

Masons ilgi klusēja, acīmredzot ko pārdomādams.

Palīdzība nāk vienīgi no dieva, — viņš sacīja, — bet tik daudz palīdzības, cik spēj sniegt mūsu ordenis, tas jums sniegs, mans kungs. Jūs braucat uz Pēterburgu, tad nododiet šo grāfam Vilarskim (viņš izvilka kabatas portfeli un uzrakstīja dažus vārdus uz četrkārt salocītas, lielas papīra lapas). Atļaujiet dot jums vienu padomu. Nobraucis galvaspilsētā, veltījiet pirmo laiku vientulībai, pārdomām par sevi pašu un ncatsāciet agrākos dzīves ceļus. Un nu — vēlu jums laimīgu ceļu, mans kungs, — viņš nobeidza, pamanījis istabā ienākam savu kalpotāju, — un veiksmi…

Ceļinieks bija Osips Aleksejevičs Bazdejcvs, kā Pjērs uzzināja no uzrauga grāmatas. Bazdejevs bija viens no pazīstamākajiem masoniem un martinistiem jau Novikova laikā. Vēl ilgi pēc viņa aizbraukšanas Pjērs, nelikdamies gulēt un nepieprasīdams zirgus, staigāja pa istabu piestātnē, pārdomādams savu netikumīgo pagātni un atjaunotnes aizgrābtībā iztēlodamies savu svētlaimīgo, nevainojamo un tikumīgo nākamību, kas viņam šķita tik viegli iespējama. Viņam pašam likās, ka bijis netikumīgs tikai tāpēc, ka nez kā nejauši piemirsis, cik labi būt tikumīgam. Viņa dvēselē nebija palicis ne pēdu no agrākajām šaubām. Viņš cieši ticēja, ka ir iespējama brālība starp cilvēkiem, kas vienoti apņēmībā atbalstīt citam citu tikumības ceļā, un tāda viņam šķita masonu apvienība.

Atbraucis Pēterburgā, Pjērs nevienam par savu ierašanos nepaziņoja, nekur neizbrauca un pasāka augas dienas pavadīt, lasīdams Kempijas Tomu, grāmatu, ko nezin kas viņam bija piegādājis. Šo grāmatu lasīdams, Pjērs apjauta vienu un aizvien tikai vienu: viņš apjauta vēl nekad nepiedzīvotu baudu ticēt, ka iespējams sasniegt pilnību un ka starp cilvēkiem iespējama brālīga un darbīga mīlestība, kā to viņam bija atklājis Osips Aleksejevičs. Nedēļu pēc viņa atbraukšanas jaunais poļu grāfs Vilar- skis, ko Pjērs pavirši pazina no Pēterburgas augstākajām aprindām, kādu vakaru ienāca viņa istabā ar to oficiālo un svinīgo izskatu, ar kādu pie viņa bija ieradies Dolohova sekundants, un, aizvēris aiz sevis durvis un pārliecinājies, ka istabā bez Pjēra neviena nav, uzrunāja viņu.

Esmu ieradies pie jums, grāf, ar uzdevumu un priekšlikumu, — viņš neapsēzdamies teica. — Kāda ļoti augsta mūsu brālības persona aizrunāja, lai jūs uzņemtu brālībā pirms termiņa, un ieteica man būt jums par galvinieku. Es uzskatu par svētu pienākumu izpildīt šās personas gribu. Vai jūs vēlaties ar manu galvojumu iestāties brīvmūrnieku brālībā?

Pjēru pārsteidza saltais un stingrais tonis, kādā runāja cilvēks, ko Pjērs gandrīz vienmēr bija redzējis ballēs laipni smaidām visgreznāko sieviešu sabiedrībā.

Jā, es vēlos, — Pjērs atbildēja.

Vilarskis nolieca galvu.

Vēl vienu jautājumu, grāf, — viņš teica, — uz kuru es lūdzu jūs ne kā nākamo masonu, bet kā godīgu cilvēku (galant homme) atbildēt man visā atklātībā: vai jūs esat atteicies no savas agrākās pārliecības, vai ticat dievam?

Pjērs kļuva domīgs.

Jā … jā, es ticu dievam, — viņš teica.

Tādā gadījumā… — Vilarskis uzsāka, taču Pjērs viņu pārtrauca.

Jā, es ticu dievam, — viņš vēlreiz apliecināja.

-— Tādā gadījumā mēs varam braukt, — Vilarskis sacīja. — Mana kariete ir jūsu rīcībā.

Visu ceļu Vilarskis klusēja. Uz Pjēra jautājumiem, kas viņam jādara un kā jāatbild, Vilarskis pateica tikai, ka brāļi, kas par viņu cienīgāki, pārbaudīšot Pjēru un ka tam vairāk neko nevajagot kā vien runāt patiesību.

Iebraukuši pa liela nama vārtiem, kurā atradās ložas telpas, un uzgājuši pa tumšām kāpnēm, viņi nonāca nelielā apgaismotā priekštelpā, kur bez kalpotāju palīdzības novilka kažokus. No priekštelpas viņi nokļuva otrā istabā. Pie durvīm parādījās kāds vīrs dīvainā apģērbā. Vilarskis, paiedams viņam pretim, kaut ko klusu pateica franču valodā un tad piegāja pie neliela skapja, kurā Pjērs pamanīja tērpus, kādus nekad nebija redzējis. Paņēmis no skapja lakatiņu, Vilarskis uzklāja to Pjēram uz acīm un sasēja pakausī mezglā, sāpīgi iesiedams līdzi matus. Tad pielieca viņu sev klāt, noskūpstīja un, saņēmis pie rokas, kaut kurp veda. Pjēram darīja sāpes mezglā iesietie mati, viņš viebās no sāpēm un smaidīja aiz kauna nez par ko. Viņa milzīgais stāvs ar nolaistajām rokām, ar saviebto un smaidošo seju nedrošiem, bikliem soļiem virzījās Vi- larskim nopakaļ.

Pavedis viņu soļu desmit, Vilarskis apstājās.

— Lai kas ar jums notiktu, — viņš sacīja, — jums vīrišķīgi jāpacieš viss, ja esat cieši apņēmies iestāties mūsu brālībā. (Pjērs apstiprinādams nolieca galvu.) Kad izdzirdēsiet klauvējam pie durvīm, noņemiet apsēju no acīm, — Vilarskis piebilda, — vēlu jums drosmi un veiksmi. — Un, paspiedis Pjēram roku, Vilarskis izgāja.

Palicis viens, Pjērs joprojām vēl tāpat smaidīja. Pāris reizes viņš paraustīja plecus, pacēla roku pie lakatiņa, it kā grasīdamies to noņemt, un atkal nolaida. Piecas minūtes, ko viņš pavadīja aizsietām acīm, viņam šķita vesela stunda. Rokas bija notirpušas, kājas grīļojās; viņam iikās, ka ir noguris. Viņu māca vissarežģītākās un visdažādākās jūtas. Viņam bija bailes no tā, kas ar viņu notiks, bet vēl vairāk viņš baidījās, kaut tikai neizrādītu šīs bailes. Viņam kārojās uzzināt, kas ar viņu notiks, kas viņam atklāsies; taču visvairāk bija prieks, ka iestājies brīdis, kad viņš beidzot izies uz tā atjaunotnes un darbīgi tikumiskas dzīves ceļa, par ko bija sapņojis kopš sastapšanās ar Osipu Aleksejeviču. Durvīs atskanēja stipri klaudzieni. Pjērs noraisīja apsēju un pavērās apkārt. Istabā bija melna tumsa: tikai vienā vietā dega svētlampiņa, ko ietvēra kaut kas balts. Pjērs piegāja tuvāk un ieraudzīja, ka lampiņa atrodas uz melna galda, uz kura novietota atvērta grāmata. Grāmata bija jaunā derība; tas baltais, kas ietvēra svētlampiņu, bija cilvēka galvaskauss ar dobumiem un zobiem. Izlasījis evaņģēlija pirmos vārdus: «Iesākumā bija vārds, un vārds bija pie dieva,» Pjērs apgāja galdam apkārt un ieraudzīja lielu, riez ar ko piepildītu un vaļēju lādi. Tas bija šķirsts ar kauliem. Viņu nemaz nepārsteidza tas, ko viņš ieraudzīja. Cerēdams ieiet gluži jaunā dzīvē, kas pilnīgi atšķirsies no iepriekšējās, viņš bija sagaidījis visu ko neparastu, vēl daudz neparastāku par to, ko redzēja. Galvaskauss, šķirsts, evaņģēlijs — viņam likās, ka visu to viņš gaidījis, gaidījis vēl ko vairāk. Pūlēdamies izraisīt sevī aizkustinājumu, viņš lūkojās apkārt. «Dievs, nāve, cilvēk- mīla, cilvēku brālība,» viņš sev sacīja, saistīdams ar šiem vārdiem neskaidrus, bet priecīgus priekšstatus par kaut ko. Durvis atdarījās, un kāds ienāca.

Puskrēslā, pie kuras Pjērs tomēr jau bija paspējis pierast, ienāca neliela auguma cilvēks. Laikam tāpēc, ka, no gaismas ienācis tumsā, šis cilvēks apstājās, tad piesardzīgiem soļiem virzījās pie galda un uzlika uz tā savas nelielas, adas pirkstaiņos tērptās rokas.

Šis nelielais cilvēks bija aplicis baltu ādas priekšautu, kas sedza viņa krūtis 1111 daļu no kājām, ap kaklu tam bija kaut kas tāds kā kaklarota, un virs kaklarotas pacēlās augsts, balts žabo, kas ieskāva viņa gareno, no apakšas apgaismoto seju.

—> Kālab jūs esat šeit ieradies? — ienācējs jautāja, pēc trokšņa, kas radās, Pjēram sakustoties, pagriezdamies uz viņa pusi. — Kālab jūs, kas neticat gaismas patiesībām un neredzat gaismu, kālab jūs esat nācis šurp, ko jūs gribat no mums? Visgudrību, tikumu, apgaismību?

Tai brīdī, kad durvis atvērās un ienāca nepazīstamais, Pjērs izjuta bailes un svētbijību, līdzīgu tai, kādu bērnībā bija izjutis grēksūdzē: viņš sajuta sevi aci pret aci ar cilvēku, kas pēc dzīves apstākļiem bija tam pilnīgi svešs, bet tuvs cilvēks brālībā. Sirdij pukstot tā, ka aizrāvās elpa, Pjērs pavirzījās pretim retorain (tā masoni dēvēja brāli, kas sagatavoja meklētāju uzņemšanai brālībā). Tuvāk piegājis, Pjērs sazīmēja retorā pazīstamu cilvēku —- Smoļjaņinovu, bet viņam šķita aizvainojoši domāt, ka ienācējs ir paziņa: ienācējs bija tikai brālis un tikumiem apveltīts audzinātājs. Pjērs ilgi nevarēja izteikt ne vārda, tā ka retoram vajadzēja savu jautājumu atkārtot.

Jā, es… es… vēlos atjaunotni, — Pjērs ar pūlēm izdabūja.

Labi, — sacīja Smoļjaņinovs un tūdaļ turpināja: — Vai jums ir kāda jēga par līdzekļiem, ar kādiem mūsu svētais ordenis palīdzēs jums sasniegt mērķi? — retors vaicāja mierīgi un aši.

Es… ceru… uz vadību… palīdzību… atjaunotnē, — Pjērs stostījās, balsij drebot un vārdiem ķeroties, satraukts un nepieradis krievu valodā runāt par abstraktām lietām.

Ko jūs zināt par frankmasonu apvienību?

Cik es saprotu, tad frankmasonu apvienība ir tikumiskiem mērķiem nodevušos cilvēku fraternite [250] un vienlīdzība, — Pjērs sacīja, jo tālāk runādams, jo vairāk kaunēdamies par saviem vārdiem, kas neatbilda šā brīža svinīgumam. — Manuprāt…

Labi, — retors steidzīgi noteica, acīmredzot pilnīgi apmierināts ar šo atbildi. — Vai līdzekļus sava mērķa sasniegšanai esat meklējis reliģijā?

Nē, es to ieskatīju par netaisnu un nesekoju tai, — Pjērs sacīja tik klusu, ka retors nesadzirdēja un pārjautāja, ko viņš teicis. — Es biju ateists, — Pjērs atbildēja.

Jūs meklējāt patiesību, lai dzīvē sekotu tās likumiem; tatad jūs meklējāt augstāko gudrību un tikumību, vai ne ta? — retors, mirkli klusējis, vaicāja.

Jā, ja, — Pjērs apstiprināja.

Retors noklepojas, salika cimdotās rokas uz krūtīm un sāka runāt:

Tagad man jums jāatklāj mūsu ordeņa galvenais mērķis, — viņš sacīja, — un, ja šis mērķis saskan ar jūsējo, tad jums būs derīgi iestāties mūsu brālībā. Pirmais un galvenais mērķis un līdz ar to mūsu ordeņa pamats, uz ko tas dibināts un ko nekāds cilvēku spēks nevar sagraut, ir — saglabāt un nodot pēcnācējiem kādu svarīgu sakramentu … kas līdz mums nonācis no mūžseniem laikiem un pat no paša pirmā cilvēka, un no šā sakramenta varbūt ir atkarīgs cilvēces liktenis. Bet, tā kā šim sakramentam piemīt tāda īpašība, ka neviens nevar to zināt un izmantot, iekām nav ar ilgu un cītīgu šķīstīšanos pats sevi sagatavojis, tad ne ikviens var cerēt to drīz izprast.

Tāpēc mums ir otrs mērķis, proti: sagatavot mūsu apvienības biedrus, cik iespējams, padarīt labākas viņu sirdis, šķīstīt un apgaismot viņu prātus ar tiem līdzekļiem, ko mums leģendās atklājuši vīri, kas pūlējušies, šo sakramentu meklēdami, un tādā veidā padarīt viņus spējīgus to uzņemt. Šķīstīdami un labodami savus biedrus, mēs, treškārt, cenšamies labot arī visu cilvēku dzimumu, sniegdami tam mūsu biedros dievbijības un tikumības paraugu, un tādā veidā cenšamies visiem spēkiem cīnīties pret ļaunumu, kas valda pasaulē. Apdomājiet to, un es atkal pie jums atnākšu, — viņš nobeidza un izgāja no istabas.

Cīnīties pret ļaunumu, kas valda pasaulē … — Pjērs atkārtoja un iedomājās savu nākamo darbību šajā laukā. Viņš iztēlojās tādus pašus cilvēkus, kāds bija viņš pirms divām nedēļām, un domās vērsās pie tiem ar pamācošām un audzinošām runām. Viņš iedomājās samaitātus un nelaimīgus cilvēkus, kuriem viņš palīdzēs ar vārdiem un darbiem; iedomājās apspiedējus, no kuriem glābs to upurus. No trim retora minētajiem mērķiem šis pēdējais — cilvēku dzimuma labošana — bija Pjēram it īpaši tuvs. Svarīgais sakraments, ko retors bija pieminējis, kaut arī urdīja viņa ziņkāri, tomēr nešķita viņam nekas nozīmīgs; bet otrs mērķis — sevis šķīstīšana un labošana — viņu maz interesēja, tāpēc ka viņš šobrīd ar baudu jutās jau pilnīgi labots no agrākajiem netikumiem un gatavs darīt tikai labu vien.

Pēc pusstundas retors atgriezās izskaidrot meklētājam septiņus tikumus, kuri atbilst septiņiem Zālamana tempļa pakāpteniem un kurus vajadzēja sevī izkopt ikvienam masonam. Šie tikumi bija: 1) vienkāršība, ordeņa noslēpumu glabāšana, 2) paklausība ordeņa augstākajām amatpersonām, 3) lēnprāliba, 4) mīlestība uz cilvēkiem, 5) vīrišķība, 6) devība un 7) mīlestība uz nāvi.

Septītkārt, centieties, — retors mācīja, — bieži domājot par nāvi, novest sevi tiktāl, lai tā jums vairs neliktos briesmīgs ienaidnieks, bet gan draugs… kas atbrīvo tikumības darbos gurstošo dvēseli no šās posta dzīves, lai ievestu to atmaksas un miera vietā.

«Jā, tā tas laikam ir,» Pjērs domāja, kad retors pēc šiem vārdiem atkal aizgāja, atstādams viņu vientulīgām pārdomām. «Tā tam jābūt, taču vēl esmu tik vājš, ka mīlu savu dzīvi, kuras jēga man tikai tagad pamazām atklājas.» Bet pārējos piecus tikumus, kurus Pjērs, uz pirkstiem skaitīdams, atcerējās, viņš juta savā dvēselē: gan vīrišķību, gan devību, gan lēnprātību, gan mīlestību uz cilvēkiem un it īpaši paklausību, kas viņam pat nešķita tikums, bet gan laime. (Viņam patlaban bija tāds prieks atbrīvoties no savas patvaļas un pakļaut savu gribu tam un tiem, kas zināja neapšaubāmo patiesību.) Septīto tikumu Pjērs bija piemirsis un neparko nevarēja atcerēties.

Trešo reizi retors atgriezās ātrāk un vaicāja Pjēram, vai viņš joprojām esot nelokāms savā nodomā un vai apņemoties pakļauties visam, ko no viņa prasīs.

Es esmu gatavs uz visu, — Pjērs atbildēja.

Vēl man jums jāsaka, — retors turpināja, — ka mūsu ordenis savu mācību dara zināmu ne tikvien ar vārdiem, bet arī ar citiem līdzekļiem, kas uz īstu gudrības un tikumības meklētāju iedarbojas varbūt spēcīgāk nekā tikai vārdos doti paskaidrojumi. Sim templim ar savu iekārtojumu, ko jūs redzat, jau vajadzēja paskaidrot jūsu sirdij, ja tā ir patiesa, vairāk nekā iespēj vārdi; varbūt arī uzņemšanas turpinājumā jūs redzēsiet šādu izskaidrojuma veidu. Mūsu ordenis atdarina senās biedrības, kas savu mācību atklāja ar hieroglifiem. Hieroglifs, — stāstīja retors, — ir kādas jūtām nepakļautas lietas attēls, kas ietver sevī tās pašas īpašības, ko attēlojamā lieta.

Pjērs ļoti labi zināja, kas ir hieroglifs, taču viņš neuzdrīkstējās runāt. Viņš klusu ciešot klausījās retorā, no visa jauzdams, ka tūdaļ sāksies pārbaudījumi.

Ja jūs esat nelokāms, tad man jāstājas pie jūsu uzņemšanas, — retors sacīja, pieiedams Pjēram tuvāk. — Par devības zīmi lūdzu jūs atdot man visas dārglietas.

Bet man nekā nav līdzi, — Pjērs teica, domādams, ka no viņa prasa, lai atdod visu, kas tam pieder.

To, kas jums ir klāt: pulksteni, naudu, gredzenus…

Pjērs ar skubu salūkoja naudas maku, pulksteni un ilgi nevarēja novilkt laulības gredzenu no tuklā pirksta. Kad tas bija paveikts, masons teica:

Par paklausības zīmi lūdzu jūs izģērbties. — Pjērs pēc retora norādījuma novilka fraku, vesti un kreisās kājas zābaku. Masons atpogāja viņa kreklu, atsedza kreiso krūti un noliecies uzrotīja viņa kreisās kājas bikšu staru augšpus ceļgala. Pjērs steidzīgi dzīrās novilkt arī labās kājas zābaku un uzrotīt apakšbikses, lai šīs pūles aiztaupītu svešam cilvēkam, bet masons sacīja, ka to nevajagot, un pasniedza viņam kreisās kājas kurpi. Ar bērnišķīgu smaidu, kurā manīja kautrību, šaubas un zobgalību par sevi, kas, pašam negribot, pavīdēja viņa sejā, Pjērs stāvēja brāļa retora priekšā, nolaidis rokas un iepletis kājas, gaidīdams jaunas pavēles.

Un, beidzot, par vaļsirdības zīmi lūdzu atklāt man savu galveno kaislību, — viņš sacīja.

Savu kaislību! Man to ir bijis tik daudz, — Pjērs atsaucās.

To kaislību, kas vairāk par visām citām lika jums svārstīties, izejot uz tikumības ceļa, — masons teica.

Pjērs klusēdams brīdi pārdomāja.

«Vīns? Negausība? Dīkdienība? Laiskums? Nesavaldība? Dusmas? Sievietes?» viņš pārcilāja savus netikumus, domās svērdams tos un nezinādams, kuram dot priekšroku.

Sievietes, — Pjērs sacīja klusā, tikko dzirdamā balsī. Masons nekustējās un pēc šās atbildes ilgi nekā nerunāja. Pēdīgi viņš pievirzījās Pjēram klāt, paņēma no galda lakatiņu un atkal aizsēja viņam acis.

Pēdējo reizi saku jums: vērsiet visu savu uzmanību uz sevi pašu, saslēdziet važās savas jūtas un nemeklējiet svētlaimi kaislībās, bet savā sirdī. Svētlaimes avots nav ārpus mums, bet mūsos.

Pjērs jau juta sevī ritam šo veldzējošo svētlaimes avotu, kas tagad pildīja viņa dvēseli ar prieku un aizkustinājumu.

iV

Drīz pēc tam tumšajā templī Pjēram pakaļ ieradās ne vairs pirmītējais retors, bet galvinieks Vilarskis, ko viņš pazina no balss. Uz jauniem jautājumiem par viņa nodomu stingrību Pjērs atbildēja:

— Jā, jā, es esmu ar mieru, — un ar starojošu bērna smaidu, atsegtām tuklajām krūtīm, nevienādi un nedroši soļodams ar vienu noauto un otru apauto kāju, devās uz priekšu ar Vilarska zobenu pie kailajām krūtīm. No istabas viņu vadāja pa gaiteņiem, līkumodami uz priekšu un atpakaļ, līdz beidzot noveda pie ložas durvīm. Vilarskis ieklepojās, viņam atbildēja ar masonu veserīšu klaudzieniem, durvis viņu priekšā atdarījās. Kāda basa balss (acis Pjēram joprojām bija aizsietas) jautāja viņam, kas viņš tāds esot, kur un kad dzimis u. tml. Tad viņu atkal veda kaut kur, nenoņemdami no acīm apsēju, un ejot stāstīja alegorijas par viņa ceļojuma grūtumiem, par svēto draudzību, par mūžīgo pasaules radītāju, par vīrišķību, ar kādu viņam vajagot panest grūtumus un briesmas. Šā ceļojuma laikā Pjērs pamanīja, ka viņu dēvē drīz par meklētāju, drīz par cietēju, drīz par prasītāju un dažādi pie tam dauza ar veserīšiem un zobeniem. Tai brīdī, kad viņu pieveda pie kāda priekšmeta, viņš pamanīja, ka starp viņa vadītājiem rodas apjukums un samulsums. Viņš dzirdēja, kā cilvēki, kas bija ap viņu, sāka čukstus strīdēties savā starpā un kā viens uzstāja, lai Pjēru vedot pa nez kādu paklāju. Pēc tam saņēma viņa labo roku, uzlika to uz kaut kā, bet ar kreiso vēlēja viņam pielikt pie kreisās krūts cirkuli un, atkārtojot vārdus, ko kāds lasīja priekšā, noskaitīt uzticības zvērestu ordeņa likumiem. Tad nodzēsa sveces, aizdedzināja spirtu, kā Pjērs saoda, un sacīja, ka viņš redzēšot mazo gaismu. Viņam noņēma apsēju, un Pjērs kā sapnī ieraudzīja vājajā spirta liesmiņas gaismā vairākus cilvēkus, kas ar tādiem pašiem priekšautiem kā retors stāvēja viņam iepretim un turēja pret viņa krūtīm vērstus zobenus. Viņu vidū stāvēja cilvēks baltā, asiņainā kreklā. Ieraudzījis to, Pjērs pasliecās ar krūtīm uz priekšu pret zobeniem, vēlēdamies, lai tie iedurtos viņa miesās. Taču zobeni no viņa atvirzījās, un tūdaļ viņam atkal aizsēja acis.

— Tagad tu redzēji mazo gaismu, — kāda balss viņam teica. Tad atkal aizdedzināja sveces, paziņoja, ka nu viņam jāredzot pilna gaisma, un atkal noņēma apsēju, un vairāk nekā desmit balsis uzreiz teica: sic transit gloria tnundi [251] .

Pjērs pamazām sāka attapties un aplūkot istabu, kurā viņš atradās, un tajā sapulcējušos cilvēkus. Ap garu galdu, ko klāja melns auts, sēdēja cilvēku divpadsmit, visi tādos pašos tērpos kā tie, ko viņš bija redzējis agrāk. Dažus Pjērs pazina no Pēterburgas sabiedrības. Priekšsēdētāja vietā sēdēja nepazīstams, jauns cilvēks ar īpašu krustu kaklā. Pie labās rokas tam — itālietis abats, ko Pjērs pirms diviem gadiem bija redzējis pie Annas Pavlovnas. Te vēl bija kāds visai svarīgs augstmanis un kāds šveicietis mājskolotājs, kas agrāk bija dzīvojis pie Kura- giniem. Visi svinīgi klusēja, klausīdamies, ko runā priekšsēdētājs, kas turēja rokās veserīti. Sienā bija iestiprināta degoša zvaigzne; vienā pusē galdam atradās neliels paklājs ar dažādiem attēliem, otrā kaut kas līdzīgs altārim ar evaņģēliju un galvaskausu. Ap galdu nostatīti septiņi lieli, gandrīz tādi kā baznīcas svečturi. Divi brāli pieveda Pjēru pie altāra, novietoja viņa pēdas taisnā leņķī un pavēlēja likties guļus, teikdami, ka viņš zemojoties pie tempļa vārtiem.

Iepriekš viņam jāsaņem ķelle, — čukstus atgādināja viens no brāļiem.

Ak! liecieties taču mierā, lūdzami, — otrs apsauca.

Pjērs, neklausīdams pavēli, mulsām, īsredzīgām acīm pavērās apkārt, un pēkšņi viņam uzmācās šaubas: «Kur es esmu? Ko daru? Vai tikai par mani nezobojas? Vai man nebūs kauns to atcerēties?» Taču šīs šaubas ilga tikai vienu mirkli. Pjērs ielūkojās viņu apstājušo cilvēku nopietnajās sejās, atcerējās visu, ko jau bija piedzīvojis, un saprata, ka nedrīkst apstāties pusceļā. Viņu sagrāba šausmas par savām šaubām, un, cenzdamies izraisīt sevī iepriekšējo aizkustinājumu, viņš zemojās pie tempļa vārtiem. Un patiešām, viņu pārņēma aizkustinājums, vēl stiprāks nekā pirmīt. Kad viņš bija kādu brīdi gulējis, viņu aicināja piecelties un aplika viņam tādu pašu baltu ādas priekšautu, kādi bija citiem, iedeva rokās ķelli un trīs pārus cimdu, un tad lielmeistars viņu uzrunāja. Tas viņam piekodināja, lai cenšoties nekad neaptraipīt šā priekšauta baltumu, kas simbolizējot izturību un šķīstību; tad pateica par nenoskaidroto ķelli, lai viņš pūloties ar to izmēzt savu sirdi no netikumiem un iecietīgi līdzināt ar to sava tuvākā sirdi. Tad par pirmajiem vīriešu cimdiem sacīja, ka to nozīmi viņš nedrīkstot zināt, bet ka tie viņam jāglabā- jot, par otriem vīriešu cimdiem aizrādīja, ka tie viņam jā- vclkot rokās sapulcēs, un, pēdīgi, par trešajiem, sieviešu pirkstaiņiem, teica:

Mīļoto brāli, arī šie sieviešu cimdi lemti jums. Atdodiet tos tai sievietei, ko jūs cienīsiet vairāk par visām. Ar šo dāvanu pārliecināsiet par savas sirds šķīstību to, ko izvēlēsieties par sevis cienīgu brīvmūrnieci. — Kādu laiciņu klusējis, piebilda: — Taču pielūko, mīļoto brāli, lai šie cimdi nerotā netīras rokas. — Kamēr lielmeistars runāja šos pēdējos vārdus, Pjēram šķita, ka priekšsēdētājs samulsa. Pjērs samulsa vēl vairāk, nosarka līdz asarām, kā sarkst bērni, sāka nemierīgi lūkoties apkārt, un iestājās neveikls klusums.

Šo klusumu pārtrauca kāds no brāļiem, kas, pievedis Pjēru pie paklāja, sāka no burtnīcas lasīt viņam priekšā paskaidrojumu par visiem uz paklāja redzamajiem attēliem: sauli, mēnesi, veseri, svērteni, ķelli, dabisko un kubveida akmeni, stabu, trim logiem utt. Tad Pjēram ierādīja viņa vietu, parādīja ložas zīmes, pateica paroli un pēdīgi atļāva apsēsties. Lielmeistars sāka lasīt statūtus. Statūti bija ļoti gari, un Pjērs aiz prieka, saviļņojuma un kauna nespēja saprast to, ko lasīja. Viņš ieklausījās tikai statūtu pēdējos vārdos, kas viņam palika prātā.

«Mūsu tempļos mēs nezinām citu pakāpju,» lielmeistars lasīja, «kā vien tās, kas atrodas starp tikumu un netikumu. Sargies radīt kaut kādu atšķirību, kas var noārdīt vienlīdzību. Steidzies palīgā brālim, lai tas būtu kas būdams, pamāci to, kas maldās, pacel to, kas krīt, un nekad neturi ļaunu prātu vai naidu pret brāli. Esi laipns un piemīlīgs. Uzpūt visās sirdīs tikumības liesmas. Dalies laimē ar savu tuvāko, un lai nekad skaudība nesaduļķo šo skaidro baudu. ' i ,

Piedod savam ienaidniekam, neatrieb citādi, kā yien darīdams viņam labu. Tādā veidā izpildījis augstāko likumu, tu atkal atradīsi ceļu uz savu seno, zaudēto godību,» viņš nobeidza un piecēlies apskāva un noskūpstīja Pjēru.

Pjērs ar prieka asarām acīs vērās apkārt, nezinādams, ko atbildēt uz apsveikumiem un agrāko pazīšanos atgādinājumiem, ar ko viņu apstāja. Viņš neatzina nekādu pazīšanos; visos šais cilvēkos viņš saskatīja vienīgi brāļus un dega nepacietībā kopā ar tiem ķerties pie darba.

Lielmeistars piedauzīja ar veserīti, visi apsēdās savās vietās, un viens nolasīja pamācību par pazemības nepieciešamību.

Lielmeistars uzaicināja izpildīt pēdējo pienākumu, un ievērojamais augstmanis, kas saucās par žēlastības dāvanu vācēju, sāka apstaigāt brāļus. Pjēram gribējās ierakstīt dāvanu lapā visu naudu, cik viņam bija, taču viņš baidījās ar to izrādīt augstprātību un ierakstīja tikpat, cik citi.

Sēde beidzās, un, atgriezies mājās, Pjērs šķitās pārbraucis no kāda tāla ceļojuma, kur pavadījis desmitiem gadu, pilnīgi pārvērties un atraisījies no agrākās dzīves kārtības un paradumiem.

Otrā dienā pēc uzņemšanas ložā Pjērs sēdēja mājās, lasīdams grāmatu un cenzdamies izprast, ko nozīmē kvadrāts, kas ar vienu malu attēloja dievu, ar otru morālo, ar trešo fizisko un ar ceturto jaukto būtību. Lāgu lāgiem viņš atrāvās no grāmatas un no kvadrāta un savā iztēlē lūkoja sastādīt sev jaunu dzīves plānu. Vakar ložā viņam bija teikuši, ka baumas par divkauju nākušas ķeizaram ausīs un ka Pjērs darītu prātīgāk, ja pazustu no Pēterburgas. Pjērs domāja doties uz savām dienvidu muižām un nodarboties tur ar saviem zemniekiem. Viņš priecīgi apcerēja šo jauno dzīvi, kad istabā negaidot ienāca kņazs Vasilijs.

— Mans draugs, ko tu tur Maskavā esi savārījis? Par ko tu saķildojies ar Ļoļu, mon cher? Tu maldies, — kņazs Vasilijs ienākdams runāja. — Es esmu visu izdibinājis un varu tev noteikti apgalvot, ka Elēna tavā priekšā ir bez vainas, kā Kristus jūdu priekšā.

Pjērs dzīrās ko atbildēt, taču tas viņu pārtrauca.

-— Un kālab tu taisni un vienkārši negriezies pie manis kā pie drauga? Es visu zinu, visu saprotu, — viņš sacīja, — tu esi izturējies, kā pieklājas cilvēkam, kam savs gods dārgs; varbūt pārāk pārsteidzīgi, taču par to nerunāsim. Tikai atceries, kādā stāvoklī tu nostādi viņu un mani visas sabiedrības un pat galma acīs, — viņš, balsi nolaidis, piebilda. — Viņa dzīvo Maskavā, tu šeit. Ņem vērā, mans mīļais, — viņš pavilka Pjēra roku uz leju, — te ir tikai pārpratums; man šķiet, tu pats to jūti. Uzraksti tūdaļ ar mani vēstuli, un viņa atbrauks šurp, viss noskaidrosies, bet citādi, es tev teikšu, tu visai viegli vari dabūt ciest, mans mīļais.

Kņazs Vasilijs iespaidīgi paraudzījās uz Pjēru.

— Man no drošiem avotiem zināms, ka ķeizariene atraitne dzīvi interesējoties par visu šo lietu. Tu zini, viņa ir Elēnai visai labvēlīga.

Pjērs vairākkārt dzīrās runāt, taču, no vienas puses, kņazs Vasilijs nelaida viņu pie vārda, no otras puses, Pjērs pats baidījās sākt runāt tai galīgas atteikšanas un noraidījuma tonī, kādā bija stingri noņēmies atbildēt sievastēvam. Turklāt viņam ienāca prātā masonu statūtu vārdi; «Esi laipns un piemīlīgs.» Viņš viebās, sarka, cēlās kājās un sēdās, raudzīdams sadūšoties uz to, kas viņam šķita pats grūtākais dzīvē — pateikt cilvēkam acīs ko nepatīkamu, pateikt gluži ko citu, nekā šis cilvēks gaidīja, lai viņš būtu kas būdams. Viņš tā bija pieradis pakļauties kņaza Vasilija nevērīgās pašpaļāvības tonim, ka arī tagad juta, ka nespēs tam pretoties; taču viņš juta arī, ka no tā, ko viņš tūliņ teiks, būs atkarīgs viss viņa turpmākais liktenis: vai viņš ies veco, agrāko ceļu vai arī to jauno, ko viņam tik pievilcīgu bija parādījuši masoni un kur, kā viņš cieši ticēja, atradīs atdzimšanu jaunai dzīvei.

Nu, mans mīļais, — kņazs Vasilijs jautri teica., — saki man «jā», un es pats viņai aizrakstīšu, un mēs kausim treknu teļu. — taču kņazs Vasilijs nepaguva izteikt savu joku līdz galam, kad Pjērs ar traku niknumu sejā, kas atgādināja viņa tēvu, neskatīdamies sarunu biedram acīs, čukstus izgrūda:

Kņaz, es neesmu jūs aicinājis, ejiet, lūdzami, ejiet! — Viņš pietrūkās kājās un atrāva durvis. —• Ejiet jel, — viņš atkārtoja, pats sev neticēdams un priecādamies par apjukumu un baiļu izteiksmi, kas parādījās kņaza Vasilija vaigā.

Kas tev ir? Vai esi slims?

Ejiet! — drebošā balss vēlreiz atkārtoja. Un kņazam Vasilijam vajadzēja braukt projām, nesaņēmušam nekādu paskaidrojumu.

Pēc nedeļas Pjērs, atvadījies no saviem jaunajiem draugiem masoniem un atstājis tiem krietnas summas žēlastības dāvanām, aizbrauca uz savām muižām. Jaunie brāļi deva viņam līdzi vēstules uz Kijevu un Odesu turienes masoniem un apsolījās viņam rakstīt un vadīt viņu jaunajā darbībā.

VI

Pjēra un Dolohova lietu notušēja un, nevērojot ķeizara toreizējo stingrību attiecībā uz dueļiem, ne abi pretinieki, ne viņu sekundanti nedabūja ciest. Taču valodas par divkauju, ko apstiprināja Pjēra šķiršanās no sievas, izplātījās sabiedrībā. Pjērs, uz ko bija skatījušies iecietīgi, aiz- gādnīgā labvēlībā, kad tas vēl bija nelikumīgs dēls, ko lutināja un slavināja, kad tas bija labākais līgavainis visā Krievijā, pēc savām precībām, kad līgavām un meitu mātēm nekas no viņa vairs nebija gaidāms, sabiedrības acīs bija daudz zaudējis, jo vairāk tāpēc, ka neprata un nevēlējās pielabināties sabiedrībai. Tagad notikušajā vainoja vienīgi viņu, runāja, ka tas esot aplams greizsirdis ar tādām pašām asinskāra trakuma lēkmēm kā viņa tēvs. Un, kad pēc Pjēra aizbraukšanas Elēna atgriezās Pēterburgā, visi paziņas uzņēma to ne vien sirsnīgi, bet ar godbijības pieskaņu, kas bija attiecināma uz viņas nelaimi. Kad saruna ievirzījās par vīru, Elēna pieņēma cieņas pilnu izteiksmi, ko viņa, kaut arī neapjēgdama tās nozīmi, ar sev raksturīgo taktu bija piesavinājusies. Šī izteiksme pauda, ka viņa apņēmusies nesūrodamās paciest savu nelaimi un ka vīrs viņai ir dieva uzlikts krusts. Kņazs Vasilijs savas domas izteica atklātāk. Viņš raustīja plecus, ja runa iznāca par Pjēru, un, rādīdams uz pieri, sacīja

Un cerveau fele — je le dīsais toujours. [252] [1] drusciņ jucis, to es vienmēr esmu teicis.

Es jau iepriekš teicu, — Anna Pavlovna izsacījās par Pjēru, — es jau toreiz tūliņ un agrāk nekā visi citi teicu (viņa pastāvēja uz savu prioritāti), ka tas ir neprātīgs jauns cilvēks, ko samaitājušas šā laikmeta izvirtušās idejas. Es to teicu jau toreiz, kad visi par viņu jūsmoja un viņš tikko bija atgriezies no ārzemēm, un, atcerieties, kādu vakaru pie manis tēloja tīri vai Maratu. Un ar ko tas beidzās? Es jau toreiz nevēlējos šīs laulības un pareģoju visu, kas notiks.

Anna Pavlovna tāpat kā senāk brīvajās dienās rīkoja savās mājās viesību vakarus, turklāt tādus, kādus prata rīkot vienīgi viņa, vakarus, kuros salasījās, pirmkārt, la creme de la veritable bonne societe, la fine fleur de l'essence intellectueUe de la societe de Petersbourg, [253] [1] — īstās labākās sabiedrības krējums, Pēterburgas sabiedrības intelektuālās esences smalkākais zieds.kā mēdza uzsvērt pati Anna Pavlovna. Bez šās izsmalcinātās sabiedrības izlases Annas Pavlovnas vakari bija iezīmīgi vēl ar to, ka Anna Pavlovna savos vakaros ikreiz pasniedza viesiem kādu jaunu, interesantu personu un ka nekur citur kā vien šajos vakaros politiskais termometrs tik acīm redzami un stingri nerādīja grādu, uz kura turējās leģitīmās Pēterburgas galma sabiedrības noskaņa.

1806. gada beigās, kad jau visos sīkumos bija saņemtas bēdīgās ziņas par to, ka Napoleons iznīcinājis prūšu armiju pie Jēnas un Auerštetcs un padevusies lielākā daļa prūšu cietokšņu, kad mūsu karapulki jau bija iegājuši Prūsijā un sācies mūsu otrais karš ar Napoleonu, Anna Pavlovna sarīkoja viesnības. Le crēme de la veritable bonne societe [254] [1] — īstās labākās sabiedrības krējums.sastāvēja no apburošās un nelaimīgās, vīra pamestās Elēnas, no Mortemarta, no burvīgā kņaza īpolita, kas nule kā bija ieradies no Vīnes, diviem diplomātiem, krustmāmiņas, kāda jauna cilvēka, kas viņas viesistabā bija pazīstams vienkārši kā d'an homme de beaucoup de merite [255] ,[1] — ļoti cienījams cilvēks. kādas jaunieceltas galmadāmas ar māti un dažām citām mazāk ievērojamām personām.

Persona, ar ko Anna Pavlovna šovakar kā ar ko jaunu cienāja savus viesus, bija Boriss Drubeckis, kas tikko kā kurjers bija ieradies no prūšu armijas un kalpoja par adjutantu pie ļoti ievērojama vīra.

Politiskā termometra grāds, ko šais viesībās rādīja sabiedrībai, bija šāds: lai nu kā visi Eiropas valdnieki un karavadoņi cenšas iztapt Bonapartijam, lai sagādātu man un vispār mums šīs nepatikšanas un sarūgtinājumus, mūsu domas par Bonapartiju nevar mainīties. Mēs nemitēsimies neliekuļoti izteikt savas domas par šo jautājumu un varam tikai sacīt prūšu karalim un citiem: «Jo ļaunāk jums. Tu l'as voulu, George Dandin [256] , 8 Tu to gribēji, Zorž Dandēn. (Red.)tas ir viss, ko mēs varam teikt.» Lūk, ko rādīja politiskais termometrs Annas Pavlovnas viesībās. Kad Boriss, ar kuru vajadzēja cienāt viesus, ienāca viesistabā, gandrīz visa sabiedrība jau bija pilnā skaitā un saruna, ko vadīja Anna Pavlovna, risinājās ap mūsu diplomātiskajām attiecībām ar Austriju un ap cerību noslēgt ar to savienību.

Boriss švītīgā adjutanta mundierī, nobriedis, svaigs un sārts brīvi ienāca viesistabā, un viņu, kā pieklājas, aizveda apsveicināt krustmāmiņu un tad pievienoja kopējam pulciņam.

Anna Pavlovna pasniedza viņam noskūpstīt savu kalsno roku, iepazīstināja ar dažiem tam svešiem cilvēkiem, čukstus ikvienu raksturodama.

— Le Prince Hyppolite Kouraguine — sharmantjeune homme. M-r Ķroug, chargē d'affaires de Ķopenhague — un esprit profond, — un vienkārši: — M-r Shittoff, un homme de beaucoup de mērite[1] Kņazs Ipolits Kuragins — patīkams jauns cilvēks. Kruga kungs,

Kopenhāgenas pilnvarotais lietvedis — ļoti gudrs cilvēks. Sitova

kungs — ar daudz vērtīgām īpašībām.— par to, kam bija šis vārds.

Boriss šai sava dienesta laikā, pateicoties Annas Mihailovnas pūlēm, paša tieksmēm un sava apvaldītā rakstura īpašībām, bija paspējis nostādīt sevi visizdevīgākajā stāvoklī. Viņš kalpoja par adjutantu pie visai ievērojamas personas, bija visai svarīgā uzdevumā devies uz Prūsiju un tikko no turienes atgriezies kā kurjers. Viņš pilnā mērā bija apguvis to nerakstīto subordināciju, kura viņam Ol- micā tā bija iepatikusies, pēc kuras praporščiks varēja atrasties nesalīdzināmi augstāk par ģenerāli un pēc kuras, lai gūtu dienestā panākumus, nebija vajadzīga ne piepūle, ne darbs, ne drosme, ne pastāvība, bet bija vajadzīga tikai prasme izturēties pret tiem, kas par dienestu atalgo, un viņš bieži vien pats brīnījās par saviem straujajiem panākumiem un par to, kā citi varēja to nesaprast. Ar šo atklājumu viss viņa dzīves veids, visas attiecības ar agra- kajiem paziņām, visi viņa nākotnes plāni pilnīgi pārgrozījās. Viņš nebija bagāts, bet savu pēdējo naudu izlietoja, lai būtu ģērbies labāk par citiem; viņš drīzāk būtu piecietis dažu labu prieku nekā atļāvies braukt nelāgā ekipāžā vai rādīties Pēterburgas ielās nonēsātā mundierī. Viņš sagājās un meklēja pazīšanos tikai ar cilvēkiem, kas stāvēja augstāk par viņu pašu un tāpēc varēja būt viņam noderīgi. Viņš mīlēja Pēterburgu un nicināja Maskavu. Atmiņas par Rostovu māju un par viņa bērnišķīgo mīlu pret Natašu bija viņam netīkamas, un kopš pašas aizbraukšanas uz armiju viņš ne reizi nebija apmeklējis Rostovus. Annas Pavlovnas viesistabā, kur kavēties viņš ieskatīja par svarīgu paaugstinājumu dienestā, viņš tagad uzreiz saprata savu lomu un ļāva Annai Pavlovnai izmantot to interesi, kas saistījās ar viņu, uzmanīgi vērodams katru atsevišķu personu un apsvērdams iespējas tai tuvināties un labumus, kas no tā atlēktu. Viņš apsēdās norādītajā vietā līdzās skaistajai Elēnai un ieklausījās vispārējā sarunā.

— «Vlenne irouve les bases du traite propose tellement hors d'atteinle, qu'on ne saurait y parvenir meme par une continuite de succēs les plus briKants, et elle met en doute les moyens qui pourraient nos les procurer.» C'est la phrase authentique du cablnet de Vienne, — runāja dāņu charge d'affairēs. [257] [1] — «vīne uzskata piedāvājamā nolīguma pamatus par tādā mērā neiespējamiem, ka tos sasniegt var tikai ar veselu virkni visspožāko panākumu; un tā šaubās par līdzekļiem, kas mums varētu tos sagādāt.» Tieši tādiem vārdiem to pateicis Vīnes kabinets, — runāja dāņu pilnvarotais.

C'est le doute qui est flatteur! [1] — Glaimojošas šaubasl — piebilda gudrais cilvēks.— piebilda l'homme ā l'esprit profond [258] ar smalku smaidu.

II faut distinguer entre le cabinet de Vienne et l'Empereur d'Autriche, — sacīja Mortemart. — L'Empereur d'Autriche n'a jamais pu penser ā une chose pareille, ce n'est que le cabinet qui le dit. [259]

[1] — Nevajag sajaukt Vīnes kabinetu ar Austrijas ķeizaru, — sacīja Mortemars. — Austrijas ķeizars nekad nav varējis tā domāt, to saka tikai kabinets.

Eh, mon cher vicomte, — iejaucās Anna Pavlovna, — l'Urope (viņa nez kāpēc izrunāja l'Urope kā īpašu franču valodas finesi, ko varēja atļauties, runājot ar francūzi), l'Urope ne sera jamais notre aliee sincēre. [260] [1] ak, manu mīļo vikont, eiropa nekad nebūs mums nopietna sabiedrotā.

Tūliņ pēc tam Anna Pavlovna novadīja sarunu uz prūšu karaļa drošsirdību un stingrību, lai tiktu pie vārda Boriss.

Boriss uzmanīgi klausījās ik runātājā, gaidīdams savu kārtu, taču tai pašā laikā paguva vienu otru reizi palūkoties uz savu kaimiņieni, skaistuli Elēnu, kas smaidīdama vairākkārt, sastapās skatieniem ar skaisto, jauno adjutantu.

Visai dabiski, runājot par stāvokli Prūsijā, Anna Pavlovna palūdza Borisu pastāstīt par savu ceļojumu uz Glo- govu un par stāvokli, kādā viņš atradis prūšu karaspēku. Boriss nesteigdamies, tīrā un pareizā franču valodā pastāstīja visai daudz interesantu sīkumu par karaspēku, par galmu, visā stāstījuma laikā rūpīgi vairīdamies izteikt savas domas par faktiem, ko viņš atstāstīja. Kādu brīdi Boriss saistīja vispārējo uzmanību, un Anna Pavlovna juta, ka viņas pasniegto jaunumu visi viesi uzņem ar prieku. Visvairāk uzmanības Borisa stāstam izrādīja Elēna. Viņa vairākkārt iejautājās par dažiem viņa brauciena sīkumiem un šķita visai interesējamies par prūšu armijas stāvokli. Līdzko Boriss bija beidzis, Elēna pievērsās tam ar savu parasto smaidu.

— 11 faut absolument que vous veniez me voir, [261] [1] Ir katrā ziņā nepieciešami, lai jūs atbrauktu pie manis,— viņa sacīja tādā balss noskaņā, it kā aiz dažiem apsvērumiem, ko viņš nevarēja zināt, tas būtu pilnīgi nepieciešami. — Mardi entre les 8 et 9 heures. Vous me ferez grand p lai s ir. [262] [1] otrdien starp pulksten astoņiem un deviņiem. Jūs man darīsiet lielu prieku.

Boriss apsolījās izpildīt viņas vēlēšanos un gribēja uzsākt ar viņu sarunu, kad Anna Pavlovna pasauca Borisu ar to ieganstu, ka krustmāmiņa vēloties ar viņu patērzēt.

Jūs taču pazīstat viņas vīru? — jautāja Anna Pavlovna, pievērusi acis un ar skumju žestu pamādama uz Elēnu. — Ak, tā ir tik nelaimīga un brīnišķīga sieviete! Nepieminiet, viņai klātesot, viņas vīru, lūdzams, nepieminiet. Viņai ir pārāk smagi!

VII

Kad Boriss un Anna Pavlovna atgriezās pie kopējā viesu pulciņa, sarunu patlaban pārņēma kņazs Ipolits. Saliecies uz priekšu atzveltnes krēslā, viņš iesaucās:

Le Roi de Prusse! [263] — un, to pateicis, iesmējās. Visi pievērsās viņam: — Le Roi de Prusse? — Ipolits novaicāja, vēlreiz iesmējās un atkal mierīgi un nopietni iezvila dziji atzveltnī. Anna Pavlovna mazliet nogaidīja, bet, tā kā Ipolits, šķita, noteikti negribēja vairāk runāt, viņa uzņēma valodu par to, kā bezdievīgais Bonaparts Potsdamā nolaupījis Fridriha Lielā zobenu.

C'est l'ēpee de Frederic le Grand, que je.. , [264] [1] Tas bija Frīdriha Lielā zobens, ko es …— viņa jau uzsāka, taču Ipolits viņu pārtrauca ar vārdiem:

Le Roi de Prusse… — un atkal, līdzko citi pievērsās viņam, atvainojās un apklusa. Anna Pavlovna saviebās. Morlemart, Ipolita draugs, apņēmīgi noprasīja viņams

Voyons ā qui en avez vous avec votre Roi de Prusse? [265] [1] nu, kas jums tur ir ar to prūšu karali?

Ipolits iesmejas, it kā pats kaunēdamies par saviem smiekliem.

Non, ce n'est rien, je voulais clire seulement.. 1 Nē, nekas, es tikai gribēju teikt…(Viņš gribēja atkārtot joku, ko bija dzirdējis Vīnē un visu vakaru dzīrās iespraust.) Je voulais dire seulement, que nous avons tort de faire la guerre pour l e Roi d e P r us s e.22 Es tikai gribēju teikt, ka mēs esam muļķi, karodami par prūšu karali.

Boriss piesardzīgi pavīpsnāja, tā ka viņa smaidu tikpat labi varēja uzskatīt par smīnu kā par atzinību jokam, raugoties pēc tā, kā šo joku uzņems. Visi sāka smieties.

11 est tres mauvais, votre jeu de mot, tres spirituel, mais injuste, — draudēdama ar krunkaino pirkstiņu, teica Anna Pavlovna. — Nous ne faisons pas la guerre pour le Roi de Prusse, mais pour '/es bons priticipes. Ah, le mechant, ce prince HippolijteP 8 Tā ir visai nelāga, šī jūsu asprātība, ļoti atjautīga, taču netaisna. Mēs karojam par labiem principiem, nevis par prūšu karali. Ak, cik viņš gan ļauns, šis kņazs Ipolits! — viņa sacīja.

Saruna neapklusa visu vakaru, grozīdamās lielāko tiesu ap jaunākajiem politiskajiem notikumiem. Viesību beigās tā kļuva sevišķi dzīva, kad sāka runāt par ķeizara piešķirtajiem apbalvojumiem.

NN taču pagājušajā gadā saņēma tabakas dozi ar ģīmetni, — ieteicās l'homme ā l'esprit profond4,4 — gudrais cilvēks. — kāpēc tad lai SS nevarētu dabūt to pašu apbalvojumu?

Je vous demande pardon, une tabatiere avec le por- trait de l'Empereur est une rēcompense, mais point une distinetion, — sacīja diplomāts, — un cadeau plātot.56 Lūdzu, atvainojiet, tabakas doze ar ķeizara ģīmetni ir balva, bet ne goda zīme — drīzāk jau dāvana.

11 y eu plātot des antēcedents, je vous citerai Schwarzenberg.66 Ir jau bijuši piemēri, atgādināšu jums Svarcenbergu

C'est impossible,7 7 Tas ir neiespējami.— iebilda kāds cits.

Saderam. Le grand cordon, c'est different.. .88 Lente, tas ir kas cits..,

Kad visi piecēlās, lai dotos mājās, Elēna, kas visu vakaru bija ļoti nerunīga, vēlreiz pievērsās Borisam ar lūgumu un laipnu, zīmīgu pavēli ierasties otrdien pie viņas.

Man tas ļoti vajadzīgs, — viņa smaidīdama sacīja, atskatīdamās uz Annu Pavlovnu, un Anna Pavlovna ar to pašu skumjo smaidu, kas pavadīja viņas vārdus, runājot par savu augsto labvēli, apstiprināja Elēnas vēlēšanos. Likās, ka no kaut kādiem vārdiem, ko Boriss šovakar bija izteicis par prūšu karaspēku, Elēna pēkšņi atklājusi nepieciešamību viņu redzēt. Viņa it kā apsolīja, ka otrdien, kad tas pie viņas atbrauks, paskaidros šo nepieciešamību.'

Ieradies otrdienas vakarā Elēnas lieliskajā salonā, Bo-, riss nesaņēma saprotamu paskaidrojumu, kālab viņam vajadzējis katrā ziņā atbraukt. Bija arī citi viesi, grāfiene maz runāja ar viņu, un tikai atvadoties, kad viņš skūpstīja tai roku, viņa bez smaida, dīvainā nopietnībā negaidot tam pačukstēja:

Venez demai diner. le soir. II faut gue vous ve~ niez… Venez.1'Atbrauciet rīt pusdienot… vakarā. Vajag, lai jūs atbrauktu…

Atbrauciet. \

Sajā Pēterburgas braucienā Boriss kļuva tuvs cilvēks grāfienes Bezuhovas namā.

VIII

Karš iedegās, un karalauks tuvojās krievu robežām. Visur dzirdēja lāstus cilvēces ienaidniekam Bonapartijam; sādžās pulcējās zemessargi un rekrūši, un no karalauka nāca pretrunīgas vēstis, kā allaž nepatiesas un tāpēc dažādi iztulkojamas.

Vecā kņaza Bolkonska, kņaza Andreja un kņazes Marjas dzīve kopš 1805. gada bija daudzējādā ziņā mainījusies.

1806. gadā veco kņazu iecēla par vienu no astoņiem zemessardzes virspavēlniekiem, ko tolaik nozīmēja pa visu Krieviju. Par spīti vecuma vārgumam, kas kļuva it īpaši manāms tai laika sprīdī, kad viņš domāja savu dēlu esam kritušu, vecais kņazs uzskatīja, ka viņam nav tiesības atteikties no amata, kurā viņu iecēlis pats ķeizars, un šī no jauna pavērusies darbība ierosināja un spēcināja viņu. Viņš pastāvīgi braukāja apkārt pa trim viņam uzticētajām guberņām; bija līdz pedantismam kārtīgs savu pienākumu pildīšanā, līdz nežēlībai stingrs pret saviem apakšniekiem un pats iedziļinājās visā līdz pēdīgajam sīkumam. Kņaze Marja bija pārtraukusi matemātikas stundas pie tēva un tikai no rītiem, zīdītājas pavadīta, iegāja ar mazo kņazu Nikolaju (kā vectēvs viņu godāja) tēva kabinetā, kad tēvs bija mājās. Zīdainis kņazs Nikolajs ar zīdītāju un aukli Savišnu dzīvoja nelaiķes kņazienes pusē, un kņaze Marja dienas lielāko daļu pavadīja bērnistabā, kā prazdama aizstājot māti mazajam brāļadēlam. Arī m-lle Bourienne, kā likās, kaislīgi mīlēja puisēnu, un kņaze Marja, bieži vien pati atteikdamas no šā prieka, atļāva draudzenei auklēt mazo eņģelīti (kā viņa saukāja brāļadēlu) un rotaļāties ar to.

Blakus Kailo Kalnu baznīcas altārim virs mazās kņazienes kapa bija kapliča, un tajā novietots no Itālijas atvestais marmora piemineklis ar eņģeli, kas izplestiem spārniem taisījās pacelties debesīs. Eņģelim bija mazliet uzrauta virslūpa, it kā tas dzīries smaidīt, un reiz kņazs Andrejs un kņaze Marja, iedami ārā no kapličas, atzinās viens otram, ka, dīvaini, šā eņģeļa seja viņiem atgādinot nelaiķes seju. Taču, kas bija vēl dīvaināk un ko kņazs Andrejs māsai nesacīja, bija tas, ka izteiksmē, ko mākslinieks nejauši bija piešķīris eņģeļa sejai, kņazs Andrejs lasīja tos pašus liegā pārmetuma vārdus, ko bija izlasījis tolaik savas mirušās sievas sejā: «Ai, kālab jūs man to esat nodarījuši? …»

Drīz pēc kņaza Andreja atgriešanās vecais kņazs nodalīja dēlu un atdeva viņam Bogučarovu, lielu muižu četrdesmit verstu no Kailajiem Kalniem. Pa daļai aiz smagajām atmiņām, kas bija saistītas ar Kailajiem Kalniem, pa daļai tāpēc, ka ne vienmēr kņazam Andrejam bija pa spēkam panest tēva raksturu, pa daļai arī tāpēc, ka viņam bija nepieciešama vientulība, kņazs Andrejs izmantoja Bogučarovu, būvējās tur un pavadīja tur lielāko daļu laika.

Pēc Austerlicas kampaņas kņazs Andrejs bija cieši apņēmies nekad vairs nekalpot armijā; un, kad sākās karš un visus iesauca, viņš, lai izvairītos no tiešā karadienesta, tēva vadībā uzņēmās zemessargu savākšanu. Pēc 1805. gada kampaņas vecais kņazs ar dēlu bija it kā apmainījušies lomām. Vecais kņazs, darbošanās ierosināts, sagaidīja no pašreizējās kampaņas visu labu; turpretī kņazs Andrejs, karā nepiedalīdamies un sirds dziļumos pats to nožēlodams, saskatīja vienīgi slikto.

1807. gada 26. februārī vecais kņazs devās apbraukāt apgabalu. Kņazs Andrejs, kā parasti tēvam prom esot, palika Kailajos Kalnos. Mazais Nikoluška jau ceturto dienu bija sanīcis. Kučieri, kas bija aizveduši veco kņazu, atgriezās no pilsētas un atveda kņazam Andrejam papīrus un vēstules.

Kambarsulainis ar vēstulēm, nesastapis jauno kņazu viņa kabinetā, iegāja kņazes Marjas pusē; taču arī tur viņa nebija. Kambarsulainim teica, ka kņazs aizgājis uz bērnistabu.

Lūdzu, jūsu gaišība, atnācis Petruša ar papīriem, — j sacīja viena no kalponēm, aukles palīdzēm, vērsdamās pie kņaza Andreja, kas sēdēja uz maza bērnu krēsliņa un, pieri saraucis, drebošām rokām pilināja no pudelītes zāles līdz pusei ar ūdeni pielietā glāzītē.

Kas ir? — viņš pikti atsaucās un, neuzmanīgi ļaujot rokai nodrebēt, pārlēja no pudelītes glāzē dažus liekus pilienus. Viņš izlēja zāles no glāzītes uz grīdas un atkal palūdza ūdeni. Kalpone viņam to pasniedza.

Istabā atradās bērna gultiņa, divas lādes, divi atzveltnes krēsli, galds un bērnu galdiņš un krēsliņš, tas pats, uz kura patlaban sēdēja kņazs Andrejs. Logi bija aizklāti, un uz galda dega viena pati svece, aizsegta ar iesietu nošu grāmatu tā, lai gaisma nekristu uz gultiņas.

Mans draugs, — kņaze Marja, pie gultiņas stāvēdama, uzrunāja brāli, — labāk nogaidīt… vēlāk…

Ak, atvaino, tu allaž runā muļķības, tu jau tā visu laiku nogaidīji, — nu, lūk, arī sagaidīji, — kņazs Andrejs nikni čukstēja, redzami vēlēdamies māsai iedzelt.

Mans draugs, patiešām, labāk nemodināt, viņš ir aizmidzis, — kņaze lūdzošā balsī sacīja.

Kņazs Andrejs piecēlās un ar glāzīti rokā uz pirkstgaliem piegāja pie gultiņas.

Varbūt tiešām nemodināt? — viņš šaubīdamies teica.

Kā gribi — patiešām… es domāju… bet kā gribi, — stostījās kņaze Marja, acīm redzami mulsdama un kaunēdamās, ka viņas domas ņēmušas virsroku. Viņa norādīja brālim uz meiteni, kas čukstēdama aicināja to iznākt.

Bija jau otrā nakts, kopš viņi abi negulēja, kopdami zēnu, kas dega karstumos. Visu dienu un visu nakti, neuzticēdamies savam mājas ārstam un gaidīdami to, kuram bija aizsūtīts uz pilsētu pakaļ, viņi izmēģinājās drīz šādu, drīz tādu līdzekli. Bezmiega nomocīti un satraukti, viņi uzvēla viens otram savas bēdas, pārmeta viens otram un ķildojās.

Petruša ar papīriem no tētiņa, — kalpone pačukstēja. Kņazs Andrejs izgāja.

Nu, kas tur ir? — viņš dusmīgi noprasīja un, noklausījies tēva rīkojumos, ko tas licis pateikt ar vārdiem, un saņēmis pasniegtās aploksnes un tēva vēstuli, atgriezās bērnistabā.

Nu, kā ir? — kņazs Andrejs jautāja.

Aizvien vēl tāpat, pacieties taču, dieva dēļ. Karls Ivaničs vienmēr saka, ka miegs par visu dārgāks, — nopūzdamās čukstēja kņaze Marja. Kņazs Andrejs piegāja pie bērna un paraudzīja ar roku. Tas dega kā ugunī.

Vācieties jūs ar savu Kārlu Ivaniču! — Viņš paņēma glāzīti ar iepilinātajām zālēm un atkal piegāja pie gultiņas.

Andre, nevajag! — kņaze Marja lūdza.

Viņš nikni un reizē sāpīgi sarauca seju un ar glāzīti rokā noliecās pār bērnu.

Bet es tā gribu, — viņš sacīja. — Nu, lūdzu, iedod viņam.

Kņaze Marja paraustīja plecus, tomēr paklausīgi paņēma glāzīti un, paaicinājusi aukli, mēģināja iedot zāles. Bērns sāka brēkt un iegārdzās. Kņazs Andrejs saviebies saķēra galvu, izsteidzās no istabas un atkrita blakus telpā uz dīvāna.

Vēstules vēl aizvien bija viņam rokā. Viņš tās mehāniski atplēsa un sāka lasīt. Vecais kņazs uz zila papīra savā prāvajā, slaidajā rokrakstā, šur tur īsinādams, rakstīja sekojošo:

«Visai priecīgu šobrīd vēsti saņēmu ar kurjeru, ja vien nav meli. Benigscns pie Eilavas it kā panācis pār Buona- partiju pilnīgu uzvaru. Pēterburgā visi gavilē, un apbalvojumu uz armiju aizsūtīts bez sava gala. Kaut arī vācietis, bet apsveicu. Korčevas priekšnieks, nez kāds Handri- kovs, sazin nu, ko dara: līdz šim pašam laikam nav atsūtīti papildus cilvēki un pārtika. Tūdaļ drāzies šurp un pasaki, ka es viņam galvu noraušu, un tā kā pēc nedēļas lai viss būtu klāt. Par Preisišeilavas kauju saņēmu vēl vēstuli no Petjeņkas, viņš piedalījies, — viss taisnība. Kad nejaucas, kam nav jājaucas, tad pat vācietis sakāvis Buch napartiju. Stāsta, mūkot visai apjucis. Pielūko, bez kavēšanās auļo uz Korčevu un izpildi!»

Kņazs Andrejs nopūtās un atplēsa otru aploksni. Tā bija vēstule no Biļibina uz divām sīki pierakstītām lapiņām. Viņš to nelasījis salocīja un vēlreiz pārlasīja tēva vēstuli, kas beidzās ar vārdiem: «… auļo uz Korčevu un izpildi!»

«Nē, atvainojiet, pašreiz nejāšu, iekām bērns nebūs at- labis,» viņš nodomāja un, pie durvīm piegājis, palūkojās bērnistabā. Kņaze Marja joprojām stāvēja pie gultiņas un lēni šūpoja bērnu.

«Pag, ko gan viņš vēl tādu nepatīkamu raksta?» kņazs Andrejs pūlējās atcerēties tēva vēstules saturu. «Jā. Uzvarējuši Bonapartu taisni tad, kad es nekalpoju. Jā, jā, viss notiek, it kā mani izjokojot… un lai, uz veselī- bām…» un viņš sāka lasīt Biļibina franču valodā rakstīto vēstuli. Viņš lasīja, pusi nesaprazdams, lasīja tikai tālab, lai kaut uz brīdi mitētos domāt par to, par ko bija pārāk ilgi un mokoši domājis.

IX

Biļibins tagad bija diplomātiskais ierēdnis armijas galvenajā mītnē un, kaut arī franču valodā, ar franču jociņiem un izteicieniem, taču ar īsti krievisku bezbailību, nevairīdamies sevi nopelt un sevi izsmiet, aprakstīja visu kampaņu. Biļibins rakstīja, ka viņa diplomātiskā disere- tionx viņu mocījusi, un teicās laimīgs, atradis kņaza Andreja personā uzticamu korespondentu, kam varēja izgāzt visu savu žulti, kas uzkrājusies, redzot, kas notiek armijā. Vēstule bija veca, rakstīta vēl pirms Preisišeilavas kaujas.

«Depuis nos grands succes d'Austerlitz vous savez, mon cher Prince, — Biļibins rakstīja, — que je ne quite plus les quartiers generaux. Decidement j'ai pris le gout de la guerre, et bien tn'en a pris. Ce que j'ai vu ces trois mois, est incroyable.

Je commence a b o v o. L' e nne mi d u g e nr e hu- m a i n, comme vous savez, s'attaque aux Prussiens. Les

Prussiens sont nos fideles allies, qui ne nous ont trompes (pie trois fois depuis trois ans. Nous prenons fait et cause pour eux. Mais U se trouve que V e n n e mi d u g e n r e li u m a i n ne fait nulle attention ā nos beaux discours, et avec sa maniere impolie et sauvage se jette sur les Prussiens sans leur donner le temps de finir la parade commencee, en deux tours de main les rosse ā plate cou- ture et va s'installer au palais de Potsdam.

J'ai le plus vif desir, ēcrit le Roi de Prusse ā Bonaparte, que V. M. soit accueillie et traitee dans mon palais d'une maniere, qui lui soit agreable et c'est avec empressement, que j'ai pris ā cet effet toutes les mesures que les circon- stances me permettaient. Puisse-je avoir reussi! Les gēne- raux Prussiens se piquent de politesse envers les Frangais et mettent bas les armes aux premieres sommations.

Le chef de la garnison de Glogau avec dix mille hom- mes, demande au Roi de Prusse, ce qu'il doit faire s'il est sommč de se rendre?… Tout ceļa est positif.

Bref, esperant en imposer seulement par notre attilude mUitaire, il se trouve que nous voilā en guerre pour tout de bon, et ce qui plus est, en guerre sur nos frontieres avec e t pour l e Roi d e Prusse. Tout est au grand complet, il ne nous manque qu'une petite chose, c'est le general en chef. Comme il s'est traouvē que les succes d'Austerlitz auraient pu ētre plus decisifs si le general en chef eut ete moins jeune, on fait la revue des oclogēnaircs et entre Prosorofsktj et Kamensktj, on dotitie la prefērence au dernier. Le general nous arrive en kibitka ā la maniere Souvoroff, et est accuetili avec des acclama- tions de joie et de triomphe.

Le 4 arrive le premier courrier de Petersbourg. On ap- porte les malles dans le cabinet du marechal, qui aime ā faire tout par lui-mētne. On m'appelle pour aider ā faire le triage des lettres et prendre celles qui nous sont desli- nees. Le marechal nous regarde faire et attend les paquels qui lui sont adresses. Nous sherchons — il n'ij en a point. Le marechal devient impalienl, se met lui meme a la be- sogne et trouve des lettres de l'Empereur pour le comte T., pour le prince V. et autres. Alors le voilā qui se met dans une de ses coleres bleues. 11 jette feu et flamme contre tout le monde, s'empare des lettres, les decachāte et lit celles de l'Empereur adressees ā d'aulres. Ak tā ar mani rīkojas! Man neuzticas! Ak pavēlēts mani uzmanīt, labi:

tad vācieties! Et il ēcrit le fameux ordre du jour au genč-

ral Benigsen.

«Esmu ievainots, jāt nevaru, tātad arī komandēt armiju ne. Jūs savu corps d'armee atvedāt sakautu Pultuskā: tur tas stāv klajā laukā ir bez malkas, ir bez elpes, tāpēc vajag palīdzēt, un, tā kā vakar paši esat griezušies pie grāfa Bukshevdcna, tad jādomā par atkāpšanos uz mūsu robežu, un tas jāveic šodien.

No visiem saviem jājieniem, ēcrit-il a l'Empereur, esmu dabūjis nobrāzumus no segliem, un tas papildus maniem agrākajiem ieskrambājumiem galīgi traucē jāt zirgā un komandēt tik lielu armiju, un tāpēc es komandēšanu esmu nodevis vecākajam pēc manis — ģenerālim grāfam Buks- hevdenam, nosūtījis viņam visu dežūru un visu, kas tur klāt pieder, ieteicis tam, ja nebūs maizes, atkāpties vairāk uz Prūsijas iekšieni, tāpēc ka maizes palicis tikai vienai dienai, bet citiem pulkiem it nemaz, kā par to ziņoja divīzijas komandieri Ostermanis un Sedmoreckis, bet zemniekiem viss noēsts; es arī pats, kamēr izdziedināšos, palieku Ostrolenkā, hospitālī. Par kura skaitu pārskatu visā padevībā nosūtu, darīdams zināmu, ka, ja armija nostāvēs pašreizējā nometnē vēl piecpadsmit dienas, tad pavasarī nepaliks neviena vesela vīra.

Atlaidiet uz mājām vecu vīru, kas jau tā paliek apkaunots, ka nav varējis piepildīt dižo un slaveno likteni, kuram bija izredzēts. Jūsu visžēlīgo atļauju tam gaidīšu te, hospitālī, lai nepaliktu karaspēkā rakstveža un nevis komandiera lomā. Mana aiziešana no armijas nekādi netaps daudzināta, ka aklais atšķīries no armijas. Tādu kā es Krievijā ir tūkstošiem.»

Le marechal se fāche contre l'Empereur et nous punit tous; n'est ce que c'est logique!

Voilā le premier acte. Aux suivants '/'interēt et le ridi- cule montent comme de raison. Apres le depart du marechal il se trouve que nous sommes en vue de l'ennemi, et qu'il faut livrer balaille. Boukshevden est general en chef par droit d'anciennete, mais le general Benigsen n'est pas de cet avis; d'autant plus qu'il est 'lui, avec son corps en vue de l'ennemi, et qu'il veut profiter de l'occasion d'une bataille «aus eigener Hand» comme disent les Alletnands. 11 la donne. C'est la bataille de Poultousk qui est sensee d'etre une grande vieloire, mais qui ā mon avis ne Vest pas du tout. Nous autres pekins avons comme vous savez, une tres vilaine habitude de dēcider du gain ou de la perte d'une bataille. Celui qui s'est retire aprēs la bataille, l'a perdu, voilā ce que nous disons, et ā titre nous avons per- du la bataille de Poullousk. Bref, nous nous retirons aprēs la bataiUe, mais nous envoyons un courrier ā Petersbourg, qui porte les nouvelles d'une victoire, et le general ne cēde pas le commandement en chef ā Boukshevden, espe- rant recevoir de Petersbourg en reconnaissance de sa victoire le titre de general en chef. Pendant cet interrēgne, nous commenĢons un plan de manoeuvres excessivement intēressant et original. Notre but ne consiste pas, comme il devrait l'ētre, ā ēviter ou ā attaquer l'ennemi; mais uniquement ā ēviter le general Boukshevden, qui par droit d'anciennetē serait notre chef. Nous poursuivons ce but avec tant d'ēnergie, que mēme en passant une riviēre qui n'est past guēable, nous brūlons les ponts pour nous se- parer de notre ennemi, qui pour le moment, n'est pas Bonaparte, mais Boukshevden. Le gēnēral Boukshevden a manque d'ēlre attaquē et pris par des forces ennemies supērieures ā cause d'une de nos belles manoeuvres qui nous sauvait de lui. Boukshevden nous poursuit — nous filons. A peine passe-t-il de notre cotē de la riviēre, que nous repassons de l'autre. A la fin notre ennemi Boukshevden nous attrappe et s'attaque ā nous. Les deux gēne- raux se fāchent. II y a mēme une provocation enduel de 1la part de Boukshevden et une attaque d'ēpilepsie de la part de Benigsen. Mais au moment critique le courrier, qui porte la nouvelle de notre victoire de Poultousk, nous apporte de Petersbourg notre nomination de general en chef, et le premier ennemi Boukshevden est enfoncē: nous pouvons penser au second, ā Bonaparte. Mais ne voilā-t-il pas qu'ā ce moment se lēve devant nous un troisiēme ennemi, c'est le pareizticīgais zaldāts qui demande ā grands cris du pain, de la viande, des souchary, du foin, — que saisje! Les magasins sont vides, les chemins impraticab- les. Le pareizticīgais se met ā >la maraude, et d'une maniere dont la derniēre campagne ne peut vous donner la moindre idēe. La moitiē des rēgiments formē des troupes libres, qui parcourent la contrēe en mettant tout ā feu et ā sang. Les habitants sont ruinēs de fond en comble, les hčpitaux regorgent de nalades, et la disette est par- lout. Deux fois le quartier gēnēral a ētē attaquē par des troupes de maraudeurs et le gēnēral en chef a ētē obligē lui mēme de demarider un bataillon pour les chasser. Dans une de ces attaques on m'a emportē ma malle vide et ma robe de chambre. L'Empereur veut donner le droit ā tous les chefs de divisions de fusiller les maraudeurs, mais je crains fort. que ceļa n'oblige une moitie de l'armee de fusiller l'autre.»1

1 Kopš mūsu spožajiem panākumiem pie Austerlicas, kā Jūs zināt, manu mīļo kņaz, es vairs neatstāju galveno mītni. Man noteikti iepaticies karš, un es esmu ar to ļoti apmierināts; tas, ko esmu pieredzējis šais trīs mēnešos, ir kas neticams.

Sāku ab ovo. Jums zināmais cilvēces ienaidnieks triecienā uzbrūk prūšiem. Prūši ir mūsu uzticamie sabiedrotie, kas mūs piekrāpuši tikai trīs reizes trijos gados. Mēs viņus aizstāvam. Taču izrādās, ka cilvēces ienaidnieks neveltī nekādu vērību mūsu skaistajām runām un savā nepieklājīgajā un mežonīgajā manierē brūk prūšiem virsū, neļaudams tiem laika pabeigt uzsākto parādi, satriec tos driskās un iemitinās Potsdamas pilī.

«Es ļoti vēlos,» raksta prūšu karalis Bonapartam, «lai Jūsu majestāti manā pilī uzņemtu Jums vispatīkamākajā veidā, un šai nolūkā esmu ar sevišķu rūpību devis visus rīkojumus, kādus vien apstākļi man atļāva. Ai, kaut es būtu sasniedzis mērķi!» Prūšu ģenerāļi dižojas franču priekšā ar savu pieklājību un uz pirmo pieprasījumu nomet ieročus.

Glogovas garnizona priekšnieks ar desmit tūkstoš vīriem prasa prūšu karalim, ko viņam darīt, ja vajadzēs padoties. Tas viss ir pilnīgi neapšaubāmi.

Vārdu sakot, mēs tikai domājām iedvest viņiem bailes ar savu militāro stāju, bet beidzas ar to, ka esam ierauti karā uz mūsu pašu robežas un, galvenais, ar un par prūšu karali. Viss kas mums ir pārpilnībā, trūkst tikai sīka nieka, proti, virspavēlnieka. Tā kā izrādījās, ka Austerlicas panākumi varētu būt izšķiroši, ja virspavēlnieks nebijis tik jauns, tad tiek pārskatīti visi astoņdesmit- gadīgie ģenerāļi un starp Prozorovski un Kamenski dod priekšroku pēdējam. Ģenerālis atbrauc pie mums kulbā, pa Suvorova modei, un viņu saņem ar prieka un gaviļu saucieniem.

Ceturtajā ierodas pirmais kurjers no Pēterburgas. Čemodānus Ienes kabinetā feldmaršalam, kas visu mīl darīt pats. Mani aicina palīgā izšķirot vēstules un paņemt tās, kas sūtītas mums. Feldmaršals noraugās, kā mēs strādājam, gaidīdams sūtījumus, kas būs adresēti viņam. Mēs meklējam — taču tādu nav. Feldmaršals sāk uztraukties, ķeras pats pie darba un atrod ķeizara vēstules grāfam T., kņazam V. un citiem. Viņš aizsvilstas trakās dusmās,

viņš spļauj zilas ugunis uz visu, pagrābj vēstules, plēš vaļā un la?a tās, kas adresētas citiem,,. Un raksta slaveno pavēli ģenerālim Benigsenam.

Feldmaršals dusmojas uz ķeizaru un soda mūs visus: tas ir pilnīgi loģiski!

Tas ir komēdijas pirmais cēliens. Turpmākajos, pats par sevi saprotams, interese un joki pieaug. Pēc feldmaršala aizbraukšanas izrādās, ka mēs esam ienaidnieka acu priekšā un ir nepieciešams sākt kauju. Bukshevdens pēc vecuma būtu virspavēlnieks, bet izrādās, ka ģenerālis Benigsens ir gluži citādās domās, jo vair.ik tāpēc, ka viņš ar savu korpusu atrodas ienaidniekam tieši pretim un grib izmantot gadījumu kauties pats uz savu roku. To viņš arī dara. Tā ir Pultuskas kauja, ko uzskata par lielu uzvaru, bet kas, manuprāt, nemaz tāda nav. A^ums, civilajiem, kā Jūs jau zināt, ir ļoti nelāgs paradums izšķirt jautājumu par uzvaru vai zaudējumu. Kas pēc kaujas atkāpies, ir kauju zaudējis, lūk, ko mēs sakām; un, spriežot pēc tā, mēs Pultuskas kauju esam zaudējuši. Vārdu sakot, mēs atkāpjamies pēc kaujas, taču sūtām kurjeru uz Pēterburgu ar vēsti par uzvaru, un ģenerālis Benigsens neatdod armijas vadīšanu ģenerālim Bukshevdenam, cerēdams saņemt no Pēterburgas kā pateicību par uzvaru virspavēlnieka titulu. Sai valdīšanas starplaikā mēs uzsākām virkni ļoti interesantu un oriģinālu manevru. Mūsu plānā vairs neietilpst, kā vajadzētu būt, — vairīšanās no ienaidnieka vai uzbrukums tam, bet tikai vairīšanās no ģenerāļa Bukshevdena, kurain ar vecākā tiesībām vajadzētu būt mūsu priekšniekam. Mes dzenamies pēc sa mērķa ar tādu enerģiju, ka, pat pāriedami upi, kurā nav braslu, nodedzinām tiltu, lai atbaidītu no sevis ienaidnieku, kas patlaban nav vairs Bonaparts, bet gan Bukshevdens. Ģenerālim Bukshevdenam kāda jauka mūsu manevra rezultātā, kas mūs glāba no viņa, gandrīz uzbruka ienaidnieka pārspēks un tikko nesaņēma viņu gūstā. Bukshevdens ir mums uz pēdām, mēs mūkam. Līdzko viņš pārnāk vienā upes pusē, mēs atkal pārejam uz otru. Pēdīgi mūsu ienaidnieks Bukshevdens mūs notver un uzbrūk mums. Notiek izskaidrošanās. Abi ģenerāļi dusmojas, un divi virspavēlnieki nonāk gandrīz vai līdz divkaujai. Taču, par laimi, pašā kritiskākajā brīdī atgriežas kurjers, kas bija vedis uz Pēterburgu vēsti par Pultuskas uzvaru, un atved mums virspavēlnieka pakāpi, un pirmais ienaidnieks Bukshevdens ir uzvarēts. Mēs tagad varam domāt par otru ienaidnieku — Bonaparti. Taču izrādās, ka tai pašā brīdī mums rodas trešais ienaidnieks — pareizticīgais zaldāts, kas, skaļi brēkdams, pieprasa maizi, gaļu, sausiņus, sienu, auzas — un diez ko vēl ne! Veikali ir tukši, ceļi neizbrienami. Pareizticīgais sāk laupīt, un laupīšana nonāk līdztādai pakāpei, par kādu pēdējā kampaņa nevarēja jums dot ne mazāko nojēgu. Puse no pulkiem izveido brīvas komandas, kas siro pa zemi un visu iznīcina ar zobenu un uguni. Iedzīvotāji ir pilnīgi izpostīti, slimnīcas bāztin piebāztas ar slimniekiem, un visur valda bads. Divreiz laupītāju bandas uzbruka pat galvenajai mītnei, un virspavēlnieks bija spiests ņemt bataljonu zaldātu, lai tās aizdzītu. Viena šāda uzbrukuma laikā man aiznesa tukšu čemodānu un rītasvārkus. Ķeizars grib visiem divīziju priekšniekiem dot tiesību šaut nost laupītājus, bet es gaužām baidos, ka tas liks vienai karaspēka pusei apšaut otru.»

Kņazs Andrejs sākumā lasīja tikai ar acīm vien, bet tad neviļus tas, ko viņš lasīja (kaut arī viņš zināja, cik Bili- binam varēja ticēt), sāka viņu vairāk un vairāk interesēt. Izlasījis līdz šai vietai, viņš saburzīja vēstuli un nometa to. Viņu nekaitināja tas, ko bija izlasījis vēstulē, bet gan tas, ka šī svešā turienes dzīve varēja viņu satraukt. Viņš aizvēra acis, paberzēja ar roku pieri, it kā gainīdams projām interesi par to, ko bija izlasījis, un ieklausījās, kas notiek bērnistabā. Pēkšņi viņš šķitās sadzirdam aiz durvīm kādu dīvainu skaņu. Viņu pārņēma bailes; viņš baidījās, vai nav kas noticis ar bērnu pa to laiku, kamēr viņš lasījis vēstuli. Uz pirkstgaliem viņš piegāja pie bērnistabas durvīm un pavēra tās.

Iedams iekšā, viņš pamanīja, ka aukle izbijusies kaut ko no viņa paslēpj un ka kņazes Marjas vairs nav pie gultiņas.

— Mans draugs, — viņš izdzirda aiz muguras kņazi Marju, kā viņam šķita, izmisušu čukstam. Kā bieži mēdz but pēc ilga bezmiega un ilga satraukuma, viņam uzmācās nedibinātas bailes; iešāvās prātā, ka bērns nomiris. Viss, ko viņš redzēja un dzirdēja, šķita apstiprinām viņa bailes.

«Viss pagalam,» viņš nodomāja, un salti sviedri izspiedās viņam uz pieres. Apjucis viņš tuvojās gultiņai, pārliecināts, ka atradīs to tukšu, ka aukle slēpusi mirušo bērnu. Viņš atvilka aizkarus, un ilgi viņa izbaiļu pilnās, nemierīgās acis nevarēja saskatīt bērnu. Beidzot viņš to ieraudzīja: puisēns piesārtis, rociņas atmetis, gulēja šķērsām gultiņā, no spilvena noslīdējušu galviņu un, miegā čāpstinādams lūpiņas, vienmērīgi elpoja.

Kņazs Andrejs, puisēnu ieraudzījis, sajuta tādu prieku, it kā bērns viņam jau bijis zudis. Viņš noliecās un, kā māsa bija mācījusi, ar lūpām paraudzīja, vaī bērnam vēl ir karstums. Maigā pierīte bija valga, viņš pieskārās ar roku galviņai — pat mati bija mitri: tik stipri bērns bija nosvīdis. Viņš ne tikvien nebija nomiris, bet nu jau bija acim redzams, ka krīze pāri un ka bērns sācis atveseļoties. Kņazam Andrejam gribējās satvert rokās, burzīt, spiest pie krūtīm šo mazo, nevarīgo būtni; viņš neuzdrīkstējās to darīt. Viņš stāvēja, noliecies pār bērnu, aplūkodams tā galvu, rociņas, kājiņas, ko varēja saskatīt zem segas. Līdzās viņam kas nočaukstēja, un kāda ēna pavīdēja zem gultiņas aizkara. Viņš neatskatījās un, raudzīdamies bērna sejā, joprojām klausījās tā vienmērīgajā elpā. Tumšā ēna bija kņaze Marja, kas nedzirdamiem soļiem pienāca pie gultiņas, pacēla aizkaru un to atkal aiz sevis nolaida. Kņazs Andrejs neatskatīdamies pazina māsu un pastiepa roku. Viņa to paspieda.

— Viņš ir nosvīdis, — kņazs Andrejs sacīja.

-— Es gāju, lai tev to pateiktu.

Bērns miegā mazliet sakustējās, pasmaidīja un patrinās ar pierīti pret spilvenu.

Kņazs Andrejs pavērās māsā. Kņazes Marjas starojošās acis aizkara blāvajā pusgaismā mirdzēja spožāk nekā parasti aiz laimes asarām, kas tās pildīja. Kņaze Marja pasniedzās pret brāli un noskūpstīja to, viegli aizķērusies aiz gultiņas aizkara. Viņi padraudēja viens otram, vēl brītiņu pastavēja aizkara blāvajā gaismā, it kā nevēlēdamies atstāt šo vietu, kur viņi trijatā bija atšķirti no visas pasaules. Kņazs Andrejs, sajaukdams matus pie aizkara muslīna, pirmais atkāpās no gultiņas. «Jā, tas ir vienīgais, kas man tagad palicis,» viņš nopūzdamies sacīja.

X

Drīz pēc uzņemšanas masonu brālībā Pjērs ar pilnīgu, paša sarakstītu rokasgrāmatu par to, kas viņam jādara savās muižās, devās uz Kijevas guberņu, kur atradās lielākā daļa viņa zemnieku.

Atbraucis Kijevā, Pjērs izsauca uz galveno kantori visus pārvaldniekus un paskaidroja tiem savus nolūkus un vēlēšanās. Viņš pateica tiem, ka nekavējoties sāks rīkoties, lai pilnīgi atbrīvotu zemniekus no dzimtverdzības, ka līdz tam nevajag zemniekus pārmērīgi nostrādināt, ka sievietes ar bērniem nav sūtāmas darbos, ka zemniekiem jāsniedz palīdzība, ka sodīšana izdarāma vārdiem un nevis ar miesas sodu, ka katrā muižā jāierīko slimnīcas, patversmes un skolas. Daži pārvaldnieki (tur bija arī pusanal- fabēti) klausījās ar bailēm, no visas runas sajēgdami tikai to, ka jaunais grāfs it kā esot nemierā ar viņu valdīšanu un naudas blēdīšanu; otri pēc pirmā izbīja atrada par gaužām jocīgu Pjēra svepstēšanu un jaunos, nedzirdētos vārdus; trešajiem tīri vienkārši darīja prieku paklausīties, kā kungs runā; ceturtie, paši gudrākie, starp tiem arī galvenais pārvaldnieks, no šās runas izlobīja, kā jāizturas pret kungu, lai sasniegtu savus mērķus.

Galvenais pārvaldnieks izrādīja lielas simpātijas Pjēra nodomiem; taču piebilda, ka bez šiem pārkārtojumiem nepieciešams vispār ķerties pie saimniecības, kas esot nolaista.

Nevērojot grāfa Bezuhova milzīgo bagātību, kopš Pjērs to bija mantojis un, kā runāja, saņēma piecsimt tūkstošu gada ienākumu, viņš nejutās ne tuvu tik bagāts kā tolaik, kad regulāri bija saņēmis no nelaiķa grāfa savus desmit tūkstošus. Vispārējos vilcienos viņš neskaidri nojauta šādu budžetu. Padomei maksaja ap astoņdesmit tūkstošu no visām muižām kopā; ap trīsdesmit tūkstošu izmaksāja Maskavas muižas, Maskavas nama un kņažu uzturēšana; ap piecpadsmit tūkstošu izgāja pensijām, tikpat daudz labdarības iestādēm; grāfienes iztikai sūtīja simt piecdesmit tūkstošu; procentu par parādiem bija maksājams ap septiņdesmit tūkstošu; uzsāktās baznīcas būve šais gados prasīja ap desmit tūkstošu; kā izgāja pārējais, apmēram simt tūkstošu, — viņš pats nezināja, bet gandrīz ik gadus viņam vajadzēja aizņemties. Bez tam katru gadu galvenais pārvaldnieks rakstīja gan par ugunsgrēkiem, gan par neražām, gan par nepieciešamību pārbūvēt fabrikas un rūpnīcas. Tātad pirmais darbs, ar ko Pjēram nu vajadzēja iesākt, bija tas, uz ko viņam bija vismazāk spējas un tieksmes, proti, noņemšanās ar saimniecības lietām.

Pjērs ar galveno pārvaldnieku katru dienu strādāja. Taču viņš juta, ka viņa strādāšana ne par soli nevirzīja darāmo darbu. Viņš juta, ka viņa strādāšana notiek neatkarīgi no darāmā, ka tā neaiztver darāmo un nevirza to uz priekšu. No vienas puses, galvenais pārvaldnieks iztēloja visu visnelādzīgākajā gaismā, parādīdams Pjēram nepieciešamību nomaksāt parādus un uzsākt jaunus darbus ar dzimtļaužu zemnieku spēkiem, ar ko Pjērs nebija mierā; no otras puses, Pjērs prasīja ķerties pie zemnieku atbrīvošanas, kam pārvaldnieks stādīja pretī nepieciešamību iepriekš nomaksāt parādu aizbildniecības padomei, un tāpēc Pjēra nodoms nebija tik drīz realizējams.

Pārvaldnieks neapgalvoja, ka tas pilnīgi neiespējami; viņš šā mērķa sasniegšanai ieteica pārdot mežus Kostro- mas guberņā, pārdot Krimas muižas un upes lejteces zemes. Taču visas šīs operācijas pārvaldnieka valodās saistījās ar tik sarežģītiem procesiem, aizliegumu atcelšanām, pieprasījumiem, atļaujām u. tml., ka Pjērs apjuka un tikai atkārtoja viņam: «Jā, jā, tā arī dariet.»

Pjēram nebija tās praktiskās neatlaidības, kas dotu viņam iespēju pašam ķerties pie darba, un tāpēc viņam tas nepatika, un viņš tikai centās pārvaldnieka priekšā izlikties nodarbināts. Pārvaldnieks atkal pūlējās grāfa priekšā izlikties, ka viņš šīs nodarbības uzskata par visai noderīgām saimniekam, bet sev par apgrūtinošām.

Lielajā pilsētā atradās paziņas; nepazīstamie steidzās iepazīties un viesmīlīgi apsveica atbraukušo bagātnieku, pašu lielāko guberņas zemju īpašnieku. Kārdinājumi sakarā ar Pjēra galveno vājību, to, kurā viņš bija atzinies pie uzņemšanas ložā, arī bija tik stipri, ka Pjērs nespēja atturēties. Atkal augas dienas, nedēļas, veseli mēneši Pjēra dzīvē aizritēja tikpat rūpju pilni un aizņemti ar viesībām, pusdienām, brokastīm, ballēm, neļaujot viņam laika attapties, tāpat kā Pēterburgā. Pjērs gan bija cerējis uzsākt jaunu dzīvi, taču joprojām dzīvoja to pašu agrāko dzivi, tikai citos apstākļos.

No trim masonu uzdevumiem Pjērs apzinājās neizpildījis to, kas pavēlēja ikvienam masonam būt par tikumīgas dzīves paraugu, un no septiņiem tikumiem viņam pilnīgi trūka divu: lēnprātības un mīlestības uz nāvi. Viņš sevi mierināja ar to, ka toties izpildīja otru uzdevumu — labot cilvēci — un ka viņam piemita citi tikumi — tuvāku mīlestība un it īpaši devība.

1807. gada pavasarī Pjērs nolēma braukt atpakaļ uz Pēterburgu. Atceļā viņš bija nodomājis apbraukāt visas savas muižas un personīgi pārliecināties, kas veikts no tā, ko viņš bija pavēlējis, un kādā stāvoklī patlaban atrodas tie ļaudis, ko dievs viņam uzticējis un ko viņš centās aplaimot.

Galvenais pārvaldnieks, kas visas jaunā grāfa idejas uzskatīja gandrīz vai par bezprātu, neizdevīgu sev pašam, kungam un zemniekiem, — daļēji piekāpās. Joprojām iztēlodams zemnieku atbrīvošanu par neiespējamu, viņš deva rīkojumu, lai visās muižās sāk celt lielas skolu, slimnīcu un patversmju ēkas; uz kunga atbraukšanu visur izrīkoja sagaidīšanas, ne krāšņas un svinīgas, kādas, cik viņš kungu saprata, Pjēram nepatiks, bet taisni tādas, reliģiskas un pateicības pilnas, ar svētbildēm un sālsmaizi, taisni tādas, kādām vajadzēja uz grāfu atstāt iespaidu un apmānīt viņu.

Dienvidu pavasaris, mierīgā, raitā ceļošana Vīnes ka- lcšā un ceļa vientulība Pjēru ielīksmoja. Muižas, kuras viņš nekad vēl nebija apmeklējis, izrādījās cita par citu gleznainākas; ļaudis visur likās dzīvojam labklājībā un šķita aizkustinoši pateicīgi par tiem parādītajām labdarī- bām. Visur notika sagaidīšana, kas, kaut arī mulsināja Pjēru, taču sirds dziļumos izraisīja prieku. Vienā vietā zemnieki pasniedza viņam sālsmaizi un Pētera un Pāvila svētbildi un lūdza atļauju par godu viņa svētajiem Pēterim un Pāvilam un kā viņu mīlestības zīmi un pateicībā par saņemtajām labdarībām uzcelt ar saviem līdzekļiem baznīcā jaunu altāri. Otrā vietā viņu sagaidīja sievietes ar zīdaiņiem, pateikdamās par atbrīvošanu no smagajiem darbiem. Trešajā muižā viņam pretī iznāca garīdznieks ar krustu un apkārt tam bērni, kuriem tas aiz grāfa žēlastības mācīja grāmatu un reliģiju. Visās muižās Pjērs pats savām acīm redzēja pēc viena plāna ceļamas un jau uzceltas mūra ēkas slimnīcām, skolām un nabagmājām, kurām drīzā laikā vajadzēja tikt atvērtām. Visur Pjērs redzēja pārvaldnieku atskaites par klaušu darbiem, kas salīdzinājumā ar agrākajiem bija samazināti, un dzirdēja par to aizkustinošus pateicības vārdus, ko viņam izteica zilos kaftānos tērptu zemnieku deputācijas.

Tikai to vien Pjērs nezināja, ka tur, kur viņam pienesa sālsmaizi un cēla Pētera un Pāvila altāri, bija tirgoņu ciems un Pēterdienas tirgus, ka altāri jau sen bija sākuši celt ciema bagātie zemnieki, tie paši, kas ieradās pie viņa, bet ka deviņas desmitdaļas šā ciema zemnieku dzīvoja vislielākajā postā. Viņš nezināja, ka tāpēc, ka bērnu mātes pēc viņa pavēles vairs nesūtīja klaušās, šīs pašas bērnu mātes savā saimniecībā veica jo grūtāku darbu. Viņš nezināja, ka garīdznieks, kas sagaidīja viņu ar krustu, spaidīja zemniekus ar nodevām, un ka pie viņa sapulcētie skolēni bija tam nodoti klausībā ar gaužām asarām un vecāki tos par bargu naudu izpirka atpakaļ. Viņš nezināja, ka mūra ēkas pēc plāna cēla ar pašu strādniekiem un tās pavairoja zemnieku klaušas, kas bija samazinātas tikai uz papīra. Viņš nezināja, ka tur, kur pārvaldnieks viņam rādija grāmatā pēc viņa gribas par vienu trešdaļu samazi- nato obroku, klaušas bija palielinātas par pusi. Un tāpēc Pjērs bija sajūsmināts par savu ceļojumu pa muižām un pilnīgi atguva to filantropisko noskaņu, kādā bija izbraucis no Pēterburgas, un rakstīja jūsmīgas vēstules savam vadītājam brālim, kā viņš dēvēja lielmeistaru.

«Cik viegli, cik maz piepūles vajag, lai izdarītu tik daudz laba,» domāja Pjērs, «un cik maz mēs par to rūpējamies!»

Viņš bija laimīgs par viņam izrādīto pateicību, taču kaunējās, to pieņemdams. Sī pateicība viņam atgādināja, cik vēl daudz vairāk viņš būtu spējis darīt šo vienkāršo, krietno ļautiņu labā.

Galvenais pārvaldnieks, visai nemācīts un viltīgs vīrs, pilnīgi izprazdams mācīto un vientiesīgo grāfu un kaitēdamies ar to kā ar paijiņu, pamanījis, kā uz Pjēru iedarbojas sagatavotie paņēmieni, vēl uzstājīgāk raudzīja viņam pierādīt, ka nav iespējams un, galvenais, nav vajadzīgs atbrīvot zemniekus, kas jau arī tāpat ir pilnīgi laimīgi.

Sirds dziļumos Pjērs bija ar pārvaldnieku vienis prātis, ka grūti iedomāties vēl laimīgākus cilvēkus un ka dievs zina, kas tos sagaida brīvībā; tomēr Pjērs, kaut arī nelabprāt, pastāvēja uz to, ko viņš ieskatīja par taisnīgu. Pārvaldnieks apsolījās pielikt visus spēkus, lai izpildītu grafa gribu, skaidri saprazdams, ka grāfam nekad nebūs iespējams pārbaudīt ne tikvien to, vai viņš darījis visu, lai pārdotu mežus un muižas, lai nomaksātu padomei, bet ka viņš arī droši vien nekad nepajautās un nedabūs zināt, ka uzceltās ēkas stāv tukšas un zemnieki joprojām dod klaušās un naudā visu to pašu ko citur, proti, visu, cik vien spēj dot.

XI

Vislaimīgākajā noskaņā atgriezdamies no sava dienvidu ceļojuma, Pjērs izpildīja savu senseno nodomu — iegriezties pie sava drauga Bolkonska, ko nebija redzējis divus gadus.

Bogučarova atradās nemīlīgā, līdzenā apvidū, ko klāja tīrumi un izcirsti un neizcirsti eg]u un bērzu meži. Kungu sēta atradās taisnas, abpus lielceļam iepletušās sādžas galā aiz tikko izrakta, jau ūdens pilna dīķa, kura maiasf vēl nebija apaugušas ar zāli, meža jaunaudzē, kurā slējās1 dažas lielas priedes.

Kungu sēta sastāvēja no piedarba, saimniecības ēkām, staļļiem, pirts, vasaras mājiņas un lielas mūra dzīvojamās ēkas ar ieapaļu frontonu, ko nule cēla. Ap māju bija iedes-1 tīts jauns dārzs. Žogi un vārti bija izturīgi un jauni, zem nojumes novietotas divas ugunsdzēsēju šļūtenes un zaļi krāsota muca; ceļi taisni, tilti stipri, ar margām. Visam šķita uzspiests kārtīguma un saiinnieciskuma zīmogs. Sastaptie saimes ļaudis, jautāti, kur dzīvo kņazs, norādīja uz nelielu jaunu vasaras mājiņu pašā dīķa malā. Kņaza Andreja vecais auklis Antons palīdzēja Pjēram izkāpt no karietes, pateica, ka kņazs esot mājās, un ievadīja viesir spodrā, mazā priekšistabā.

Pjēru pārsteidza mazās, kaut arī spodrās mājiņas vienkāršība pēc tiem spožajiem apstākļiem, kādos viņš savu draugu bija sastapis pēdējo reizi Pēterburgā. Viņš iesteidzās mazajā neapmestajā zālē, kas vēl smaržoja pēc priežu koka, un dzīrās iet tālāk, bet Antons uz pirkstgaliem patecēja priekšā un pieklauvēja pie durvīm.

Nu, kas tur ir? — atskanēja skarba, nepatīkama balss.

Viesis, — Antons atbildēja.

Lūdz uzgaidīt, — un varēja dzirdēt atgrūžam krēslu. Pjērs straujiem soļiem devās uz durvīm un sagrūdās vaigu vaigā ar sabozušos un novecojušo kņazu Andreju, kas nāca ārā. Pjērs apskāva viņu un, brilles pacēlis, skūpstīja viņa vaigus un vērās sejā.

Kāds negaidīts viesis, ļoti priecājos, — kņazs Andrejs sacīja; Pjērs nerunāja ne vārda; viņš izbrīnā, acu nenovērsdams, vēroja draugu. Viņu pārsteidza kņazā Andrejā notikusī pārmaiņa. Vārdi bija laipni, smaids rotājās kņaza Andreja lupas un vaigā, taču skatiens šķita apdzisis, nedzīvs, un kņazs Andrejs, kaut arī redzami vēlēdamies, nespēja tam piešķirt priecīgu un līksmu mirdzumu. Ne tas, ka viņa draugs bija kļuvis vājāks, bālāks, vairāk nobriedis, bet šis viņa skatiens un grumbiņa pierē, kas liecināja par ilgu koncentrēšanos uz kaut ko vienu, pārsteidza un atsvešināja Pjēru, līdz viņš pie tā pierada.

Satiekoties pēc ilgas šķiršanās, kā tas allaž mēdz būt, valodas ilgi nevarēja ietikt sliedēs; viņi jautāja un atbildēja īsi par tādām lietām, par kurām paši zināja, ka būtu ilgi ko runāt. Pēdīgi saruna sāka pamazām apstāties pie iepriekš aprauti pateiktā, pie jautājumiem par pagājušo dzīvi, par nākotnes plāniem, par Pjēra ceļojumu, par viņa darbiem, par karu utt. Tā ieraušanās sevī un nomāktība, ko Pjērs bija pamanījis kņaza Andreja skatienā, tagad i/.paudās vēl stiprāk smaidā, ar kādu viņš klausījās Pjērā, il īpaši tad, kad Pjērs priecīgā iejūsmā runāja par pa- gatni vai nākotni. It kā kņazs Andrejs būtu gan vēlējies, lāču nevarējis dzīvot līdzi tam, ko viņš runāja. Pjērs sāka just, ka nepiederas kņaza Andreja priekšā klāstīt jūsmu, sapņus, cerības uz laimi un labklājību. Viņam bija kauns izpaust visas savas jaunās — masona domas, ko viņā it īpaši bija atjaunojis un ierosinājis pēdējais ceļojums. Viņš apvaldīja sevi, baidījās būt naivs; bet tai pašā laikā viņam neatturami gribējās drīzāk parādīt draugam, ka tagad viņš ir gluži cits, labāks Pjērs nekā tas, kas bijis Pēterburgā.

Nevaru jums izteikt, cik daudz esmu pa šo laiku pārdzīvojis. Es pats sevi vairs nepazīstu.

Jā, stipri, stipri mēs esam pārvērtušies kopš tā laika, — atsaucās kņazs Andrejs.

Nu, bet jūs? — Pjērs jautāja. — Kādi ir jūsu nodomi?

Nodomi? — kņazs Andrejs ironiski pārvaicāja. — Mani nodomi? — viņš atkārtoja, it kā brīnīdamies par tāda vārda nozīmi? — Nu jā, redzi, būvējos, gribu nākamgad pārcelties pavisam.

Pjērs klusēdams vērīgi lūkojās kņaza Andreja novecojušajā sejā.

Nē, es jautāju, — iesāka Pjērs, bet kņazs Andrejs viņu pārtrauca.

Kas nu par mani ko runāt… pastāsti jel, pastāsti par savu ceļojumu, par visu, ko esi izdarījis tur, savās muižās.

Pjērs sāka stāstīt, ko viņš veicis savās muižās, cenzdamies cik iespējams vairāk noslēpt savu līdzdalību izdarītajos uzlabojumos. Kņazs Andrejs vairākkārt pateica Pjēram priekšā to, ko tas stāstīja, it kā viss, ko Pjērs veicis, būtu jau vecs, sen zināms notikums, un klausījās ne vien bez intereses, bet pat it kā kaunēdamies par to, ko Pjērs stāstīja.

Pjēram kļuva neveikli un pat smagi drauga sabiedrībā. Viņš apklusa.

Ak jā, mans mīļais, — ieminējās kņazs Andrejs, kuram arī acīmredzot bija ar viesi smagi un neērti, — šeit es dzīvoju kā kara nometnē, atbraucu tikai paskatīties. Šodien braucu atkal pie māsas. Es tevi iepazīstināšu ar viņiem. Bet jūs jau laikam esat pazīstami, — viņš runāja, acīmredzot kavēdams laiku viesim, ar kuru tagad nejuta nekā kopēja. — Mēs brauksim pēc pusdienas. Bet tagad — vai vēlies apskatīt manu muižu? — Viņi izgāja un nostaigāja līdz pusdienām, tērzēdami par jaunākajiem notikumiem politikā un par kopējiem paziņām, kā cilvēki, kas nejūtas visai tuvi viens otram. Mazliet dzīvāk un ar interesi kņazs Andrejs runāja tikai par savu jauniekārtojamo māju un par būvdarbiem, taču arī te, uz sastatnēm, aprakstīdams Pjēram nākamo mājas iekārtojumu, viņš sarunas vidū pēkšņi aprāvās. — Bet tur jau nav nekā interesanta, iesim pusdienās un brauksim.

Pie pusdienām iznāca runa par Pjēra precībām.

Es ļoti brīnījos, kad dzirdēju par to, — atzinās kņazs Andrejs.

Pjērs nosarka, kā allaž mēdza sarkt, to pieminot, un steidzīgi attrauca:

Es jums kādreiz pastāstīšu, kā tas viss gadījās. Taču jūs zināt, ka tas viss ir izbeigts un uz visiem laikiem.

Uz visiem laikiem? — kņazs Andrejs pārvaicāja.

Uz visiem laikiem nekas nemēdz būt.

Bet vai jūs zināt, kā tas viss beidzās? Tikāt dzirdējis par divkauju?

Jā, arī to tu esi pārdzīvojis.

Vienīgais, par ko es pateicos dievam, ir tas, ka neesmu šo cilvēku nogalinājis, — Pjērs sacīja.

Kāpēc gan? — kņazs Andrejs atņēma. — Nosist negantu suni ir pat ļoti labi.

Nē, nogalināt cilvēku ir nelabi, netaisnīgi.

Kāpēc tad netaisnīgi? — kņazs Andrejs atkārtoja.

Kas taisnīgi, kas netaisnīgi, to cilvēkam nav lemts izspriest. Cilvēki mūždien ir maldījušies un maldīsies un nekur tik ļoti kā jautājumā par to, ko viņi uzskata par taisnīgu un netaisnīgu.

Netaisnīgs ir tas, kas nodara ļaunumu otram cilvēkam, — sacīja Pjērs, ar patiku juzdams, ka pirmoreiz kopš viņa ierašanās kņazs Andrejs kļuva mundrāks un saka runāt, un gribēja izteikt visu to, kas viņu padarījis tādu, kāds viņš bija tagad.

Bet kas tev teica, ko tas nozīmē — ļaunums otram cilvēkam? — viņš jautāja.

Ļaunums? Ļaunums? — Pjērs atkārtoja. — Mēs ikviens zinām, kas ir ļauns mums pašiem.

Jā gan, mēs zinām, taču to ļaunu, ko es apzinos kā Jaunu sev pašam, es nevaru nodarīt otram cilvēkam, — kņazs Andrejs runāja, aizvien vairāk un vairak atdzīvodamies, acīmredzot vēlēdamies izteikt Pjēram savus jaunos uzskatus. Viņš runāja franču valodā. — Je ne connais dans la vie que maux bien reels: c'est le remord et la maladie. II n'est de bien que l'absence de ces maux. [266] [1] Es zinu dzīvē tikai divas nopietnas nelaimes: sirdsapziņas pārmetumus un slimību. Un vienīgais labums ir tas, ja nav šo divu nelaimju. Dzīvot sev pašam, vairīties tikai no šiem diviem ļaunumiem, la patlaban ir visa mana gudrība.

Bet tuvāku mīlestība un uzupurēšanās? — Pjērs ieminējās. — Nē, es nevaru būt ar jums vienis prātis! Dzīvot tikai tā, lai nedarītu ļaunu, lai nebūtu ko nožēlot, tas vēl ir par maz. Tā es dzīvoju līdz šim, dzīvoju sev un pazudināju savu dzīvi. Un tikai tagad, kad es dzīvoju, vismaz pūlos (Pjērs aiz kautrības izlaboja) dzīvot citu labā, tikai tagad esmu apjēdzis visu dzīves laimi. Nē, es nevaru but ar jums vienis prātis, un jūs jau arī nedomājat to, ko runājat. — Kņazs Andrejs klusēdams vēroja Pjēru un zobgalīgi smīnēja.

Tu sastapsi māsu, kņazi Marju. Ar viņu tu sapratīsies, — viņš noteica. — Var jau būt, ka tev taisnība attiecībā uz sevi pašu, — viņš turpināja, mazu brīdi klusējis, — taču ikviens dzīvo pēc sava prāta; tu dzīvoji sev un sakies ar to gandrīz izpostījis savu dzīvi un īsto laimi iepazinis tikai tad, kad sāki dzīvot citu labā. Bet es esmu izjutis pretējo. Es dzīvoju slavai. (Kas tad ir slava? Tā pati mīla uz citiem, vēlēšanās kaut ko veikt viņu labā, vēlēšanās gūt viņu uzslavu!) Tā es dzīvoju citu labā un nevis gandrīz, bet pilnīgi izpostīju savu dzīvi. Un esmu kļuvis mierīgāks, kopš dzīvoju vienīgi sev pašam.

Nu, kā gan var dzīvot vienīgi sev pašam? —- Pjērs iekaisdams jautāja. — Bet dēls un māsa, un tēvs?

Tie visi taču ir tas pats mans es, tie nav citi, — kņazs Andrejs sacīja, — bet citi, tuvākie, le prochaitikā jūs ar kņazi Marju tos dēvējat, tas ir galvenais maldu un ļaunumu avots. Le prochain — tie ir tie tavi Kijevas zemnieki, kuriem tu gribi darīt labu.

Un viņš pavērās uz Pjēru ar zobgalīgi izaicinošu skatienu. Redzams, viņš izaicināja Pjēru.

Jūs jokojat, — Pjērs attrauca, aizvien vairāk un vairāk iekaisdams. — Vai gan tas ir kāds malds un jaunums, ka esmu vēlējies (lai arī ļoti maz un vāji to veicis), taču vēlējies darīt labu un šo to arī izdarījis. Kāds gan tur var būt ļaunums, ka nelaimīgie ļautiņi, mūsu zemnieki, kas ir tādi paši cilvēki kā mēs, bet izaug un nomirst bez. citas nojēgas par dievu un patiesību kā baznīcas ceremo-J nija un bezjēdzīga lūgšana, tiks pamācīti gūt mierinājumu ticībā nākamai dzīvei, atmaksai, atalgojumam, iepriecina-j jumam? Kāds tur ļaunums un malds, ja es cilvēkiem, kas mirst no slimībām bez palīdzības, kad tik viegli viņiem materiāli palīdzēt, dodu ārstu un slimnīcu un nespējnie-i kiem patversmi? Un vai tas nav jūtams, neapšaubāms laļ bums, ja es zemniekam, sievai ar bērnu, kuri nepazist miera ne dienu, ne nakti, sagādāju atpūtu un brīvu brītiņu? … — Pjērs runāja, steigdamies un svepstēdams. — Un to es esmu paveicis, kaut arī vāji, kaut arī nedaudz, taču šo to esmu paveicis, un jūs ne tikvien nepārliecināsiet mani, ka tas, ko esmu izdarījis, nav labi, bet nepārliecināsiet arī, ka jūs pats tā domājat. Un galvenais, — Pjērs turpināja, — es zinu un zinu droši, ka bauda darīt labu ir vienīgā īstā dzīves laime.

Jā, ja jautājumu nostāda tā, tad tas ir kas cits, —• kņazs Andrejs piekrita. — Es ceļu māju, ierīkoju dārzu, bet tu slimnīcas. Kā viens, tā otrs var noderēt laika kavēklim. Bet, kas ir taisnīgi un kas ir labi, — atļauj spriest tam, kas zina visu, un ne mums. Nu, tu gribi strīdēties, —• viņš piebilda, — lai notiek. — Viņi piecēlās no galda un apsēdās uz lieveņa, kas aizstāja balkonu.

Nu, pastrīdēsimies, — kņazs Andrejs atsāka. — Tu saki: skolas, — viņš turpināja, pieliekdams pirkstu, — pamācības un tālāk, tas ir, tu gribi to tur, — viņš tcica, pamādams uz zemnieku, kas, cepuri noņēmis, aizgāja viņiem l'.arām, — izvest no viņa dzīvnieciskā stāvokļa un dot tam \ irīgas prasības, bet man šķiet, ka vienīgā iespējamā laime tam ir dzīvnieciskā laime, un taisni to tu gribi viņam atņemt. Es viņu apskaužu, bet tu to gribi padarīt par mani, taču nedodams tam manus līdzekļus. Vēl tu saki: atvieglot viņa darbu. Bet, manuprāt, fiziskais darbs viņam ir tāda pati nepieciešamība, tāds pats viņa eksistences nosacījums kā man un tev garīgais darbs. Tu nevari nedomāt. Es liekos gulēt pēc pulksten diviem, man mācas virsū domas, un es nevaru aizmigt, grozos, neiemiegu līdz rītam, lapēc ka domāju un nevaru nedomāt, tāpat kā viņš nevar neart un nepļaut; citādi viņš ies uz krogu vai kļūs slims. Tāpat kā es nepanesīšu viņa briesmīgo fizisko darbu un pēc nedēļas būšu pagalam, tāpat viņš nepārcietīs manu fizisko bezdarbību, viņš aptūks un nomirs. Trešais … pag, ko tu vēl teici?

Kņazs Andrejs pielieca trešo pirkstu.

Ak jā, slimnīcas, zāles. Viņu ķer trieka, viņš mirst nost, bet tu viņam nolaid asinis, izdziedini. Un viņš gaudens staigās apkārt desmit gadu visiem par nastu. Daudz mierīgāk un vienkāršāk tam būtu nomirt. Dzimst citi, un viņu ir tik daudz. Būtu tu vēl žēlojis, ka tev aiziet bojā lieks strādnieks, kā es uz to skatos, bet nē, tu aiz mīlestības gribi viņu dziedināt. Bet viņam tas nemaz nav vajadzīgs. Turklāt vēl, kas par iedomu, ka medicīna kādreiz būtu kādu izdziedinājusi! Nogalinājusi — to gan! — viņš nobeidza, nikni saraucis pieri un aizgriezies no Pjēra.

Kņazs Andrejs izteica savas domas tik skaidri un noteikti, ka varēja redzēt, viņš dažu labu reizi par to domājis, un runāja ar patiku un strauji kā cilvēks, kas ilgi nav dabūjis izteikties. Viņa skatiens kļuva jo dzīvāks, jo bezcerīgāki bija viņa spriedumi.

Ak, tas ir šausmīgi, šausmīgi! — Pjērs iesaucās. — Es tikai nesaprotu, kā var dzīvot ar tādām domām. Arī man ir uznākuši brīži, tas bija nesen, Maskavā un ceļā, bet tad es noslīgstu līdz tādai pakāpei, ka vairs nedzīvoju, viss man derdzas … galvenais, es pats sev. Tad es neēdu, nemazgājos … nu, kā tad jūs? …

Kāpēc tad nemazgāties, tas rada netīrību, — kņazs Andrejs iebilda. — Gluži otrādi, vajag censties padarīt savu dzīvi cik iespējams tīkamāku. Es dzīvoju — un neesmu pie tā vainīgs; tātad vajag kaut kā labāk, nevienu netraucējot, nodzīvot līdz nāvei.

Bet kas tad jūs mudina dzīvot ar tādām domām? Sēdēsi tā nekustēdamies, neko neuzsākdams …

Dzīve jau arī tā neļauj miera. Man patiktu nekā nedarīt, bet, lūk, no vienas puses, šejienes muižniecība man parādīja godu, ievēlēdama mani par maršalu; ar mokām atkratījos. Viņi nevarēja saprast, ka manī nav tā, kas vajadzīgs, nav tās zināmās labsirdīgās un rūpīgās trivialitā- tcs, kas tur vajadzīga. Tad, rau, šī māja, ko vajadzēja uzcelt, lai būtu savs kakts, kur varētu justies mierīgs. Tagad zemessardze.

Kāpēc jūs nekalpojat armijā?

Pēc Austerlicas? — kņazs Andrejs drūmi noteica.

Nē, padevīgi pateicos; esmu devis sev vārdu, ka krievu aktīvajā armijā nekalpošu. Un nekalpošu arī. Pat, ja Bonaparte stāvētu te pie Srnoļcnskas, apdraudēdams Kailos Kalnus, arī tad es nekalpotu krievu armijā. Nu, tātad es tev teicu, — kņazs Andrejs nomierinādamies turpināja.

Tagad zemessardze, tēvs ir trešā apgabala virspavēlnieks, un man vienīgā iespēja izvairīties no kara dienesta ir — būt viņa padotajam.

Tātad jūs kalpojat"?

Kalpoju. — Viņš mazu brīdi klusēja.

Tad kādēļ jel jūs kalpojat?

Lūk, kādēļ. Mans tēvs ir viens no sava laikmeta ievērojamākiem cilvēkiem. Taču viņš kļūst vecs un ir ne nu taisni nežēlīgs, bet pārāk darbīga rakstura. Viņš ir baismīgs ar savu paradumu neaprobežoti valdīt un tagad ar šo varu, ko ķeizars piešķīris zemessardzes virspavēlniekiem. Ja es priekš divām nedēļām būtu pāris stundu nokavējies, viņš Juhnovā būtu pakāris protokolistu, — kņazs Andrejs smaidīdams stāstīja. — Es tad nu kalpoju tālab, ka neviens cits bez manis nespēj tēvu ietekmēt un es šur tur paglābju viņu no soļa, kura dēļ viņš vēlāk būtu mocījies.

A, nu redziet nu!

Jā, mais ce n'est pas comme vous l'entendez\ — kņazs Andrejs turpināja. — Es neesmu vēlējies un nevēlos ne vismazākā labuma šim nelietim protokolistam, kas nozadzis zemessargiem nez kādus zābakus; man pat ļoti patiktu redzēt viņu pakārtu, bet man žēl tēva, tas ir, atkal sevis paša.

Kņazs Andrejs aizvien vairāk un vairāk atplauka. Acis viņam drudžaini mirdzēja, kamēr viņš pūlējās Pjēram pierādīt, ka viņa rīcībā nav bijis vēlēšanās darīt labu savam tuvākam.

Tu, piemēram, gribi atbrīvot zemniekus, — viņš runāja tālāk. — Tas ir ļoti labi, tikai ne tev (tu, man šķiet, neviena neesi pēris līdz nāvei, ne arī sūtījis uz Sibīriju) un vēl mazāk zemniekiem. Ja viņus sit, per, sūta uz Sibīriju, tad, manuprāt, viņiem no tā nemaz nekļūst sliktāk. Sibīrijā viņš turpina to pašu kustoņa dzīvi, rētas miesā aizdzīst, un viņš ir tikpat laimīgs, kā bijis iepriekš. Bet vajadzīgs tas ir cilvēkiem, kas iet bojā morāli, krāj sevī nožēlu, apspiež šo nožēlu un kļūst rupji no tā, ka viņiem ir iespēja sodīt gan taisni, gan netaisni. Lūk, kā man žēl un kālab es vēlētos atbrīvot zemniekus. Tu varbūt neesi redzējis, bet es esmu redzējis, ka labi cilvēki, audzināti šais neaprobežotās varas tradīcijās, ar gadiem, kad kļūst nervozāki, top nežēlīgi, rupji, paši to zina, taču nespēj savaldīties un kļūst aizvien nelaimīgāki un nelaimīgāki.

Kņazs Andrejs to runāja ar tādu aizrautību, ka Pjērs neviļus nodomāja, ka uz šīm domām Andreju uzvedinājis tēvs. Viņš tam nekā neatbildēja.

Tātad redzi, kā man ir žēl, — cilvēka cieņas, sirds miera, skaidrības un nevis viņu muguru, nedz pieru, kuras, sit tās cik sizdams, skuj cik skūdams, allaž paliks tās pašas muguras un pieres.

Nē, nē, tūkstoškārt nē! es nekad nebūšu ar jums vienis prātis, •— iesaucās Pjērs.

XII

Vakarā kņazs Andrejs un Pjērs sēdās kalešā un brauca uz Kailajiem Kalniem. Kņazs Andrejs, pamezdams skatienu uz Pjēru, lāgu lāgiem pārtrauca klusumu ar valodām, kas liecināja, ka viņš ir labā omā.

Norādīdams uz laukiem, viņš tam stāstīja par saviem saimniecības uzlabojumiem.

Pjērs drūmi klusēja, atbildēja aprauti un šķita nogrimis savās domās.

Pjērs domāja par to, ka kņazs Andrejs ir nelaimīgs, ka viņš maldās, nepazīst patiesības gaismu un ka Pjēram jāiet viņam palīgā, jāapgaismo viņš un jāuzpurina. Bet, tiklīdz Pjērs sadomāja, kā un ko teiks, viņš nojauta, ka kņazs Andrejs ar vienu vārdu, ar vienu argumentu apgāzīs visu viņa mācību; un viņš baidījās uzsākt, baidījās nodot iespējamam izsmieklam savu loloto svētumu.

Nē, kāpēc gan jūs domājat, — Pjērs pēkšņi iesāka, galvu noliekdams kā vērsis uz badīšanos, — kāpēc jūs tā domājat? Jums nevajag tā domāt.

Par ko es domāju? — kņazs Andrejs izbrīnījies jautāja.

Par dzīvi, par cilvēka uzdevumu. Tas nevar būt. Arī es kādreiz tāpat domāju, bet mani glāba, vai zināt, kas? Brīvmūrniecība. Nē, nemaz nesmīniet. Brīvmūrniecība nav reliģiska, nav ceremoniju sekta, kā arī es agrāk domāju, tā ir labākā, vienīgā cilvēces cēlāko, mūžīgo īpašību izpausme. — Un viņš sāka kņazam Andrejam klāstīt masonu mācības būtību, kā viņš to saprata.

Viņš stāstīja, ka brīvmūrniecība esot no valsts un reliģijas žņaugiem atbrīvojusies vienlīdzības, brālības un mīlestības mācība.

Vienīgi mūsu svētajai brālībai ir īstena jēga dzīvē, viss pārējais ir sapnis, — Pjērs apgalvoja. — Saprotiet jel, mans draugs, ka ārpus šās apvienības viss ir melu un nepatiesības piesātināts, un es esmu vienis prātis ar jums, ka gudram un krietnam cilvēkam nekas cits neatliek kā vien vadīt līdz galam savu mūžu tā, kā darāt jūs, cenšoties tikai citus netraucēt. Bet apgūstiet mūsu pamatprincipus, iestājieties mūsu brālībā, nododieties mums, ļaujiet sevi vadīt, un jūs tūdaļ jutīsieties, tāpat kā es sajutos, par locekli šai milzīgajā, neredzamajā ķēdē, kuras sākums slēpjas debesīs, — Pjērs runāja.

Kņazs Andrejs klusēdams, raudzīdamies taisni uz priekšu, klausījās Pjērā. Vairākkārt viņš, kalcšai rībot, nesadzirdējis pārjautāja Pjēram to, ko nebija sadzirdējis. No īpašā mirdzuma, kas bija iededzies kņaza Andreja acīs, un no viņa klusēšanas Pjērs manīja, ka nav runājis velti, ka kņazs Andrejs nepārtrauks viņu un nesmiesies par viņa vārdiem.

Viņi piebrauca pie pārplūdušas upes, pār kuru vajadzēja celties pāri ar prāmi. Kamēr novietoja kalešu un zirgus, viņi uzkāpa uz prāmja.

Kņazs Andrejs, elkoņus pret margām atbalstījis, klusēdams vēroja rieta saulē vizošo upes plūdumu.

Nu, ko tad jūs par to domājat? — Pjērs jautāja.

Kāpēc jūs klusējat?

Ko es domāju? Es klausījos tevī. Tā jau tas viss ir, — kņazs Andrejs atteica. — Bet tu saki: iestājies mūsu brālībā, un mēs tev parādīsim cilvēka dzīves mērķi un uzdevumu, un likumus, kas valda pasauli. Bet kas tie tādi mēs? — Cilvēki. No kurienes tad jūs visu zināt? Kāpēc es vienīgais neredzu to, ko jūs redzat? Jūs saredzat zemes virsū labā un patiesības valstību, bet es to neredzu.

Pjērs viņu pārtrauca.

Vai jūs ticat aizkapa dzīvei? — viņš jautāja.

Aizkapa dzīvei? — kņazs Andrejs pārvaicāja, taču Pjērs neļāva viņam laika atbildēt un pieņēma šo atkārtojumu par noliegumu, jo vairāk tāpēc, ka pazina kņaza Andreja agrākos ateistiskos uzskatus.

Jūs sakāt, ka nevarot saskatīt labā un patiesības valstību zemes virsū. Arī es to neesmu redzējis; un to nevar redzēt, ja uz mūsu dzīvi raugās kā uz tādu, ar ko viss beidzas. Zemes virsū, tieši šās zemes virsū (Pjērs pamāja pret lauku) nav patiesības, viss ir meli un ļaunums; taču pasaulē, visā pasaule, ir patiesības valstība, un tagad mēs esam zemes bērni, bet mūžībā — visuma bērni. Vai gan es savā dvēselē nejūtu, ka esmu daļa no visa šā milzīgā, harmoniskā veselā? Vai es nejūtu, ka visā šai milzīgajā, bezgalīgajā daudzumā dažādu būtņu, kurās izpaužas dievība, — augstākais spēks, kā jums tīk, — ka es tajā esmu viens ķēdes loceklis, viena pakāpe no zemākām būtnēm uz augstākām? Ja es redzu, skaidri redzu šīs kāpnes, kas ved no auga uz cilvēku, tad kālab jel lai es iedomājos, ka šīs kāpnes izbeidzas pie manis un neved tālāk un tālāk? Es jūtu, ka ne tikvien nevaru izgaist, kā neizgaist nekas pasaulē, bet ka es vienmēr būšu un vienmēr esmu bijis. Es jūtu, ka dzīvoju ne vien es, bet virs manis dzīvo gari un ka šai pasaulē mīt patiesība.

Jā, tā ir Herdera mācība, — kņazs Andrejs teica,

taču nevis tā, mans mīļais, mani pārliecinās, bet gan dzīvība un nāve, tās, lūk, pārliecina. Pārliecina tas, ka redzi sev dārgu būtni, kas saistīta ar tevi, pret kuru tu esi noziedzies un cerējis attaisnoties (kņazam Andrejam iedrebējās balss, un viņš novērsās), un pēkšņi šī būtne cieš, mokās, un tad viņas vairs nav… Kādēļ? Nevar būt, ka atbildes nav! Un es ticu, ka ir… Tas ir tas, kas pārliecina, tas arī mani pārliecināja, — kņazs Andrejs nobeidza.

Nu jā, nu jā, — Pjērs attrauca, — vai tad es nesaku to pašu?

Nē. Es saku tikai, ka par aizkapa dzīves esību nepārliecina vis argumenti, bet tas, ka tu ej pa dzīvi roku rokā ar cilvēku, un pēkšņi šis cilvēks izgaist tur nebūtībā, un tu pats apstājies pie šā bezdibeņa un ielūkojies tajā. Un es ielūkojos …

Nu tātad! Jūs zināt, ka ir turiene un ir kaut kas? Turiene — tā ir nākamā dzīve. Kaut kas — tas ir dievs.

Kņazs Andrejs neatbildēja. Kaleša un zirgi sen bija izvesti otrā krastā un aizjūgti un saule jau līdz pusei nogrimusi, un vakara sals klāja zvaigžņotiem rakstiem peļķes pie pārceltuves, bet Pjērs un Andrejs par brīnumu sulaiņiem, kučieriem un pārcēlājiem vēl stāvēja uz prāmja un runājās.

Ja ir dievs un ir aizkapa dzīve, tad ir arī patiesība, ir tikumība; un cilvēka augstākā laime ir censties tās sasniegt. Jādzīvo, jāmīl, — runāja Pjērs, — jātic, ka dzīvojam ne tikvien šodien un tikai uz šā zemes gabaliņa, bet ka esam dzīvojuši un dzīvosim mūžīgi tur, visumā (viņš norādīja uz debesīm). — Kņazs Andrejs stāvēja, atbalstījies ar elkoņiem uz prāmja margām, un, Pjērā klausīdamies, acu nenovērsis, raudzījās sārtajā saules atmir- dzumā virs zilgojošā upes plūduma. Pjērs apklusa. Bija gluži klusu. Prāmis sen jau bija piestājis, un tikai straumes viļņi, liegi sanēdami, sitās pret prāmja dibenu. Kņazam Andrejam likās, ka šī viļņu sanēšana piebalso Pjēra vārdiem: «Tas ir taisnība, tici tam.»

Kņazs Andrejs nopūtās un ar starojošu bērnišķu, maigu skatienu pavērās Pjēra piesarkušajā, aizgrābtajā sejā, kurā tomēr manīja biklumu pret pārāko draugu.

Jā, ja tas tā būtu! — viņš sacīja. — Tomēr iesim, sēdīsimies ratos, ■— kņazs Andrejs piebilda un, nokāpis no prāmja, paraudzījās uz debesīm, uz kurām Pjērs viņam noradīja, un pirmoreiz pēc Austerlicas ieraudzīja tās augstās, mūžīgās debesis, ko bija vērojis, gulēdams Austerlicas laukā, un kaut kas sen iesnaudies, labākais no visa, kas bija viņā, piepeši līksmi un jauneklīgi modās viņa dvēselē. Šīs jūtas izgaisa, līdzko kņazs Andrejs atkal nonāca parastajos dzīves apstākļos, taču viņš zināja, ka šīs jūtas, ko viņš nebija pratis izkopt, dzīvoja viņā. Sastapšanās ar Pjēru kņazam Andrejam kļuva par laikaposmu, no kura viņam sākās, kaut arī ārēji tā pati, taču iekšējā pasaulē jauna dzīve.

XIII

Bija jau krēsla, kad kņazs Andrejs un Pjērs piebrauca pie Kailo Kalnu mājas parādes durvīm. Tobrīd, kad viņi tām tuvojās, Andrejs smaidīdams vērsa Pjēra uzmanību uz kņadu pie sētspuses lieveņa. Salīkusi vecenīte ar pau- niņu uz muguras un pazema auguma vīrs melnās drēbēs un gariem matiem, pamanījuši iebraucam kalcšu, teciņus metās atpakaļ vārtos. Divas sievietes izskrēja viņiem pakaļ, un visi četri, atskatīdamies uz kalešu, tramīgi iespruka pa sētspuses durvīm.

Tie ir Masas dieva ļautiņi, — kņazs Andrejs paskaidroja. — Viņi noturēja mūs par tēvu. Šī ir vienīgā lieta, kurā viņa tēvam nepadodas: viņš liek triekt šos svētceļniekus ratā, bet viņa tos uzņem.

Bet kas tad tie ir par dieva ļautiņiem? — Pjērs apjautājās.

Kņazs Andrejs nepaguva viņam atbildēt. Iznāca pretim kalpotāji, un viņš izjautāja tos, kur vecais kņazs un vai drīz gaida to mājās.

Vecais kņazs vēl bija pilsētā, un viņu gaidīja kuru katru brīdi.

Kņazs Andrejs ieveda Pjēru savā pusē, kas vienmēr pilnīgā kārtībā gaidīja viņu tēva mājās, un pats devās bērnistabā. >v

Iesim pie māsas, — kņazs Andrejs vedināja, atgriezies pie Pjēra, — es vēl neesmu viņu saticis, viņa tagad slēpjas un sēž ar saviem dieva ļautiņiem. Viņa sakaunē- sies, un to viņai arī vajag, bet tu redzēsi dieva ļautiņus. C'est curieux, ma parole. [267] [1] tas ir jocīgi, nudien.

Qu'esl-ce que c'est2 [1] Kas tas ir?dieva ļautiņi? — Pjērs jautāja.

•— Gan jau redzēsi.

Kņaze Marja patiešām sakaunējās un lāsumaini nosarka, kad viņi pie tās iegāja. Viņas mājīgajā istabiņā ar svētlampiņām svētbilžu skapīša priekšā uz dīvāna viņai līdzās pie patvāra sēdēja jauns zēns ar garu degunu un gariem matiem, un mūka tērpā.

Turpat blakus atzveltnes krēslā sēdēja grumbaina, sažuvusi vecīte ar lēnīgu izteiksmi bērnišķīgajā sejiņā.

Andre, pourquoi ne pas m'avoir prēvenu?x [1] Andrjuša, kāpēc tu mani nebrīdināji?— kņaze Marja teica ar maigu pārmetumu, aizstādamās priekšā saviem svētceļniekiem kā cāļumāte cālēniem.

Charmee de vous voir. Je suis tres contenie de vous voir [268] ,

[1] Ļoti priecājos jūs redzēt. Man ļoti patīkami jūs redzēt.— viņa teica Pjēram, kamēr tas skūpstīja viņai roku. Viņa to pazina kopš bērnu dienām, un tagad Pjēra draudzība ar Andreju, viņa nelaime ar sievu un, galvenais, Pjēra labā, vienkāršā seja noskaņoja viņu tam labvēlīgi. Viņa raudzījās uz to savām brīnišķīgajām, starojošajām acīm un šķita sakām: «Es jūs ļoti mīlu, bet lūdzu — nesmejieties par manējiem.» Apmainījušies ar pirmajām apsveikuma frāzēm, viņi apsēdās.

A, Ivanuška arī te, — kņazs Andrejs ierunājās, ar smaidu norādīdams uz jauno svētceļnieku.

Andre! —kņaze Marja lūdzoši apsauca.

11 faut que vous saehiez que c'est une femme, [269]

[1] Tev jāzina, ka tā ir sieviete,— kņazs Andrejs teica Pjēram.

Andre, au nom de dieu! [270] * Adījuša, dieva dēļ!— kņaze Marja atkārtoja. Varēja redzēt, ka kņaza Andreja zobgalīgā izturēšanās

pret svētceļniekiem un kņazes Marjas veltīgā cenšanās tos aizstāvēt bija parastās, starp abiem nodibinājušās attiecības.

Mais, ma bonne amie, — sacīja kņazs Andrejs, — vous devriez au contraire m'ētre reconaissante de ce que j'explique a Pierre votre intimitē avec jeune homme. [271] 6 bet, mīļo draudziņ, tev vajadzētu būt man pateicīgai, ka es paskaidroju Pjērarn tavu tuvību ar šo jauno cilvēku.

Vraiment? [272] [1] Tiešām?— Pjērs vaicāja ziņkāri un nopietni (par ko kņaze Marja bija viņam it sevišķi pateicīga), caur bril- lem ieskatīdamies sejā Ivanuškam, kas, noskārzdams, ka runā par viņu, viltīgām acīm aplūkoja visus.

Kņaze Marja bija gluži velti mulsusi savējo dēļ. Tie it nemaz nekautrējās. Vecenīte, acis nodūrusi, bet šķielēdama uz ienācējiem, apgāzusi krūzīti uz apakštasītes ar dibenu uz augšu un nolikusi blakām apkrimstu cukura graudiņu, mierīgi un nekustīgi sēdēja savā mīkstajā krēslā, gaidīdama, lai viņai vēl piedāvā tēju. Ivanuška, < trēbdams no apakštasītes, caur pieri šķelmīgām sievietes acīm vēroja jaunos kungus.

Vai Kijevā biji, vai? — kņazs Andrejs apvaicājās vecajai.

Biju, tētīt, — vecā valodīgi atņēma, — uz pašiem ziemsvētkiem tiku pagodināta ar dieva vīriem kopā svēto debesu vakariņu baudīt. Un tagadīt no Koļazinas, tētīt, tur liela dieva žēlastība atklājusies ..,

Nu, un Ivanuška arī tev līdzi?

Es pats par sevi iedams, gādniek, — pūlēdamies runāt basā, iejaucās Ivanuška. — Tikai Juhnovā ar Pelagejušku sagrūdāmies …

Pelagejuška pārtrauca savu biedru; viņai, varēja manīt, gribējās izstāstīt, ko redzējusi.

Kojazinā, tētīt, liela dieva žēlastība atklājusies.

Ko, vai jaunas relikvijas? — kņazs Andrejs ievaicājās.

nu nu, Andrej, - - kņaze Marja apsauca. — Nestāsti, Pelagejuška I

Ni jau … ko tu, mās, par ko tad nestāstīt? Es viņu mīlu Viņš ir lādzīgs. Dieva piemeklēts, viņš man, labdaris, desmit rubļu atmeta, man vēl stāv prātā. Biju es Kijevā, un tā nu man saka Kiruška — nepilnīgais — īstens dieva cilvēks, ziemu un vasaru basām kājām staigā. Ko tu blandies apkārt, saka, kā nepieņemta, uz Koļazinu, saka, ej, tur brīnumdarītāja svētbilde, vissvētā dievmāte parādījusies. Es no Šitiem vārdiem svētajiem ardievu un projām …

Visi klusēja, tikai svētceļniece runāja atelsdamas, vienmuļā balsī.

Atnāku, manu tētīt, tā nu ļautiņi ij stāsta: liela dieva žēlastība notikusi, vissvētajai dievmātei mirres pil no vaidziņa …

Nu, labi, labi, izstāstīsi vēlāk, — kņaze Marja sarkdama pārtrauca.

'— Atjaujiet pavaicāt viņai, — Pjērs lūdza. — Vai tu pati redzēji? — viņš jautāja.

Kā tad, tētīt, pati to godu piedzīvoju. Tāds spožums sejā, tikpat vai debesu gaisma, bet no vaidziņa viņai, mī- liiei, tā ij pil, tā ij pil…

Bet tā taču ir krāpšana, — vientiesīgi iebilda Pjērs, kas bija vērīgi klausījies svētcejniecē.

Ak, tētīt, ko tu runā! — šausmās iesaucās Pelage- juška, vērsdamās pie kņazes Marjas pēc aizstāvības.

Ļaužu krāpšana, — Pjērs atkārtoja.

Kungs Jēzus Kristus, — svētceļniece, krustus mezdama, šausminājās. — Vai, nerunā, tētīt! Sitā pat viens jenerālis arīdzan neticējis, teicis: «Mūki mānās,» — un, kolīdz šitā pabildis, tā uz vietas akls. Un sapnī viņam parādījies, ka pie viņa pienāk Pečoras dievmāte un saka: «Tici uz mani, tad es tevi izdziedināšu.» Un tā nu šis sāk lūgties: «Aizved, jele aizved mani pie viņas.» To es tev liru patiesību stāstu, pati redzēju. Atveda viņu, aklu, taisni pie viņas; piegāja klāt, krita pie zemes, saka: «Izdziedini! Atdošu tev,» saka, «ar ko cars mani apveltījis.» Pati redzēju, tētīt, zvaigzne viņā tā ij iestiprināta. Un ko domā — kjuva redzīgs! Grēks tā runāt. Dievs sodīs, —« viņa pamācīja Pjēru.

Kā tad tā zvaigzne tur svētbildē gadījās? — Pjērs jautāja.

Vai tad dievmāti arī par ģenerāli iecēla? — kņazs Andrejs vīpsnādams apvaicājās.

Pelagejuška uzreiz nobāla un sasita rokas.

Tētīt, tētīt, negrēko jel, tev ir dēls! — viņa iesaucās, bālumam mainoties ar spilgtu sārtumu.

Tētīt, ko tu runā, dievs lai tev piedod! — viņa pārmeta krustu. — Kungs, piedod viņam! — Mīļā mās, kā tad tā? … — viņa pievērsās kņazei Marjai. Viņa piecēlās un, gandrīz vai raudādama, ņēmās vākt kopā savu pau- niņu. Viņai, redzams, bija gan bailes, gan kauns, ka pieņēmusi labdarības šai namā, kur varēja runāt tādus vārdus, un žēl, ka nu vajadzēja zaudēt šā nama labdarības.

Nu, kā gan jums tā patīk? — pārmeta kņaze Marja. — Kālab jūs nācāt pie manis?

Nē, es taču jokoju, Pelagejuška, — Pjērs labināja. >— Princesse, ma parole, je n'ai pas voulu l'offenser, [273] es

Ilkni tāpat vien. Tu neņem ļaunā, es pajokoju, — viņš teica, bikli smaidīdams un vēlēdamies izlīdzināt savu vainu.

Pelagejuška neuzticīgi apstājās, taču Pjēra sejā bija lik sirsnīga nožēla un kņazs Andrejs tik lēnprātīgi vērās i'.iii uz Pelagejušku, gan uz Pjēru, ka viņa pamazām nomīci inājās.

XIV

Svētceļniece apmierinājās un, atkal ierosināta runāt, pēc laiu ilgi stāstīja par Amfilohija tēvu, kas bijis tik svēts savā dzīvošanā, ka no viņa rociņas vīraks smaržojis, un par to, ka pazīstami mūki viņas pēdējā ceļojuma uz Kijevu iedevuši viņai alu atslēgas un kā viņa, paņēmusi līdzi sausiņus, divas dienas tin divas naktis pavadījusi alās kopā ar dieva vīriem. Paludzos vienu, paskaitu lūgšanas, eju at- k.il pie oha No naužos, eju un atkal pabučoju; un tāds klu .tiui , mija mās, tāda svētlaimība, ka ne dieva pasaulē negribas ara nākt.»

Pjērs vērīgi un nopietni klausījās viņā. Kņazs Andrejs i/.gaja no istabas. Un tūliņ pēc viņa kņaze Marja, atstājusi dieva ļautiņus tēju dzeram, veda Pjēru uz viesistabu.

Jūs esat ļoti labs, — viņa tam teica.

Ak, es tiešām nebiju domājis viņu apvainot, es tā saprotu un augsti cienu šīs jūtas.

Kņaze Marja klusēdama pavērās viņā un maigi pasmaidīja.

— Es taču jūs sen pazīstu un mīlu kā brāli, — viņa sacīja. — Kāds jums izlikās Andrejs? — viņa steigšus iejautājās, neļaudama tam laiku kaut ko atbildēt uz viņas laipnajiem vārdiem. — Viņš man dara lielas raizes. Ziemu viņa veselība ir uzlabojusies, bet pagājušajā pavasari brūce atvērās un doktors teica, ka viņam jābraucot ārstēties. Arī morāli es ļoti baidos viņa dēļ. Viņš nav tāds raksturs kā mēs, sievietes, kas var izsāpēt un izraudāt savas bēdas. Viņš tās nēsā sevī. Šodien viņš ir līksms un mundrs; bet tā ir jūsu ierašanās, kas viņu tā noskaņo: tāds viņš reti mēdz būt. Ja jūs varētu viņu pierunāt doties uz ārzemēm! Viņam nepieciešams darboties, bet šī vienmuļā, rāmā dzīve dzen viņu postā. Citi to nepamana, bet es redzu.

, Pēc pulksten deviņiem oficianti steidzās uz lieveni, izdzirduši tur, zvārguļiem šķindot, pieripojam vecā kņaza ekipāžu. Arī kņazs Andrejs ar Pjēru izgāja uz lieveņa.

Kas tas tāds? — kāpdams ārā no karietes un ieraudzījis Pjēru, vecais kņazs noprasīja.

A, ļoti priecājos! Noskūpsti, — viņš sacīja, dabūjis zināt, kas ir nepazīstamais jaunais cilvēks.

Vecais kņazs bija labā omā un apmīļoja Pjēru.

Pirms vakariņām kņazs Andrejs, atgriezies tēva kabinetā, atrada veco kņazu dedzīgi strīdamies ar Pjēru. Pjērs ņēmās pierādīt, ka pienākšot laiks, kad kara vairs nebūs. Vecais kņazs izzobodams, taču nedusmodamies, viņu apstrīdēja.

Iztecini asinis no dzīslām un ielej tur ūdeni, tad kara nebūs. Sievu tenkas, sievu tenkas, — viņš noteica, bet tomēr mīlīgi papurināja Pjēru pie pleca un gāja pie galda, kur kņazs Andrejs, laikam jau nevēlēdamies iejaukties sarunā, pārcilāja papīrus, ko kņazs bija atvedis no pilsētas. Vecais kņazs piegāja viņam klāt un sāka runāt par darīšanām.

Muižniecības maršals, grāfs Rostovs, ne pusi ļaužu nav atsūtījis. Iebraucis pilsētā, sadomājis aicināt pusdienās, — es viņam tādas pusdienas sadevu … bet, āre, paskaties šo… Nu, brāl, — kņazs Nikolajs Andrejičs uzrunāja dēlu, sizdams Pjēram uz pleca, — brašs puika tas tavs draugs, esmu viņu jau iemīļojis. Iekvēlina mani. Dažs labs runā gudras valodas, un negribas klausīties, bet šis pats melš, taču iekvēlina mani, vecu vīru. Nu, ejiet, ejiet, —- viņš mudināja, — varbūt atnākšu pasēdēšu pie jūsu vakariņām. Atkal pastrīdēšos. Manu muļķi, kņazi Marju, turi mīļu, — viņš pa durvīm nokliedza Pjēram pakaļ.

Tikai tagad, atbraucis Kailajos Kalnos, Pjērs tā īsti novērtēja, cik gan spēcīga un jauka ir viņa draudzība ar kņazu Andreju. Sis jaukums izpaudās ne tik daudz attiecībās ar viņu pašu, cik attiecībās ar visiem viņa tuviniekiem un mājiniekiem. Ar veco, skarbo kņazu un lēnīgo un biklo kņazi Marju Pjērs uzreiz jutās kā vecs draugs, kaut gan tos tikpat kā nemaz nepazina. Tie visi viņu jau mīlēja. Ne vien kņaze Marja, ko bija savaldzinājusi viņa saudzīgā izturēšanās pret svētceļniecēm, lūkojās uz viņu ar savu visstarojošāko skatienu, bet arī mazais, gadu vecais kņazs Nikolajs, kā viņu sauca vectēvs, uzsmaidīja Pjēram un ļāvās ņemt klēpī. Mihails Ivaničs, m-lle Bourienne, priecīgi smaidīdami, raudzījās viņā, kad tas runāja ar veco kņazu.

Vecais kņazs iznāca uz vakariņām: acīmredzot Pjēra dēļ. Abas dienas, ko Pjērs pavadīja Kailajos Kalnos, kņazs bija pret viņu ārkārtīgi laipns un aicināja atkal atbraukt.

Kad Pjērs jau bija projām, visi ģimenes locekļi sanāca kopā un, kā allaž mēdz notikt pēc jauna viesa aizbraukšanas, sāka par viņu pārspriest, un, kā reti mēdz gadīties, visi par viņu runāja vienīgi labu.

XV

Atgriezies šoreiz no atvaļinājuma, Rostovs pirmoreiz sajuta un apjēdza, cik stipras saites viņu sien ar Deņisovu un ar visu pulku.

Kad Rostovs tuvojās pulkam, viņu pārņēma jūtas, kas visai atgādināja tās, ko viņš bija izjutis, piebraukdams pie nama Pavāru ielā. Kad viņš pamanīja pirmo sava pulka huzāru atpogātā mundierī, kad sazīmēja rudmataino Dcmentjevu, ieraudzīja pie slitām piesietos rudos zirgus, kad Lavruška priecīgi vēstīja savam kungam: «Grāfs atbraucis!» — un izspūrušais Deņisovs, pietrūcies no gultas, izskrēja no zemnīcas, apkampa viņu, un oficieri salasījās atbraucējam apkārt, — Rostovs izjuta to pašu, ko toreiz, kad viņu bija skāvuši māte, tēvs un māsas, un prieka asaras, kas sakāpa kaklā, neļava viņam runāt. Pulks arī bija mājas, nemainīgi mīļas un dārgas mājas, gluži kā vecāku mājas.

Ieradies pie pulka komandiera, saņēmis norīkojumu uz iepriekšējo eskadronu, aizstaigājis uz dežūru un parūpējies par zirga barību, iekļaudamies visās sīkajās pulka interesēs un apjēdzis, ka nav vairs brīvs, bet iekalts vienā šaurā, pastāvīgā lokā, Rostovs izjuta to pašu apmierinājumu, to pašu atbalstu un apziņu, ka viņš šeit ir mājās, savā vietā, kādu bija jutis arī vecāku pajumtē. Nebija visa tā juceklīguma kā brīvajā dzīvē, kur viņš jutās kā nepieņemts un palaikam alojās izvēlē; nebija Soņas, ar kuru vai nu vajadzēja, vai arī nevajadzēja izskaidroties. Nebija iespējas braukt kaut kurp vai nebraukt; nebija to divdesmit četru stundu garo dienu, ko tik dažādi varēja pavadīt; nebija tā neskaitāmā daudzuma cilvēku, no kuriem neviens nav tuvāks un neviens nav tālāks; nebija to neskaidro un nenoteikto naudas attiecību ar tēvu; nekas neatgādināja šausmīgo paspēli Dolohovam! Te, pulkā, viss bija skaidri un vienkārši. Visa pasaule bija sadalīta divās nevienādās daļās: viena — mūsu Pavlogradas pulks un otra — viss pārējais. Un gar šo pārējo nebija nekādas daļas. Pulkā viss bija zināms: kurš bija poručiks, kurš rotmistrs, kurš bija lāga, kurš nelāga cilvēks un galvenais — biedrs. Mar- kitants uztic uz parāda, algu saņem pa trešdaļām; nekas nav ne jāgudro, ne jāizvēlas, nedari tikai nekā tāda, ko Pavlogradas pulkā uzskata par nelāgu; ja kur sūta, dari to, kas skaidri un saprotami nosacīts un pavēlēts, — un viss būs labi.

Atkal nokļuvis šais noteiktajos pulka dzīves apstākļos, Rostovs izjuta prieku un apmierinājumu, kādu izjūt noguris cilvēks, iedams pie miera. Šai kampaņā Rostovam pulka dzīve bija jo patīkamāka tāpēc, ka viņš pēc paspēles Dolohovam (rīcība, ko viņš, nevērojot visus tuvinieku mierinājumus, nevarēja sev piedot) bija apņēmies kalpot nevis kā agrāk, bet tā, lai izlīdzinātu savu vainu, kalpot labi un būt visai teicams biedrs un oficieris, proti, lielisks cilvēks, kas sabiedrībā šķita tik grūti, bet pulkā tik iespējami.

Rostovs kopš savas paspēles bija apņēmies, ka piecu gadu laikā atmaksās vecākiem šo parādu. Viņam sūtīja pa desmit tūkstošu gadā, turpretim tagad viņš bija nolēmis ņemt tikai divus, bet pārējos atstāt vecākiem parāda nolīdzināšanai.

Mūsu armija pēc vairākkārtīgas atkāpšanās, uzbrukumiem un kaujām pie Pultuskas, pie Preisišeilavas sakopoja spēkus pie Bartenšteinas. Gaidīja ķeizara ierašanos armijā un jaunas kampaņas sākumu.

Pavlogradas pulks, kas atradās tai armijas daļā, kura bija piedalījusies 1805. gada kara gaitās, komplektēdamies Krievijā, bija nokavējies uz kampaņas pirmajām operācijām. Tas nebija piedalījies ne Pultuskas, ne Preisišeilavas kaujās un kampaņas otrajā pusē, pievienojies aktīvajai armijai, bija pieskaitīts Platova nodaļai.

Platova nodaļa rīkojās neatkarīgi no armijas. Pavlo- gradieši vairākkārt atsevišķām grupām bija apšaudījušies ar ienaidnieku un reiz pat atņēmuši maršala Udino ekipāžas. Aprīļa mēnesī pavlogradieši vairākas nedēļas, nekustēdamies ne no vietas, nostāvēja pie tukša, līdz pamatiem nopostīta vācu ciema.

Bija atkusnis, dubļi, saltums, upēs gāja ledus, ceļi kļuva neizbrienami: vairākas dienas neizsniedza pārtiku ne cilvēkiem, ne zirgiem. Tā kā piegāde kļuva neiespējama, tad cilvēki izklīda pa pamestajiem, tuksnesīgajiem ciemiem meklēt kartupeļus, taču pat to vairs atrada maz.

Viss bija apēsts, un visi iedzīvotāji steigā izklīduši; tie, kas vēl palikuši, bija tukšāki par ubagiem, no tiem nebija ko ņemt, un pat ne visai līdzcietīgie zaldāti bieži vien nevis no tiem ko ieguva, bet atdeva tiem savu pēdējo.

Pavlogradas pulks kaujās bija zaudējis tikai divus ievainotos; taču no bada un slimībām bija aizgājusi bojā gandrīz puse no pulka sastāva. Hospitāļos gaidīja droša nāve, tāpēc zaldāti, slimodami ar drudzi un uztūkuši no vājas barības, ar mokām vilkdami kājas frontē, ieskatīja par labāku palikt ierindā nekā iet slimnīcās. Ar pavasara pa- plaukumu zaldāti sāka ievērot no zemes lienam kādu sparģelim līdzīgu augu, ko tie nez kāpēc saukāja par saldo Mašas sakni, un izklīda pa pļavām un tīrumiem, meklēdami šo saldo Mašas sakni (kas bija ļoti rūgta), ar zobeniem raka to ārā no zemes un ēda, nevērodami pavēli neēst šo kaitīgo augu. Pavasarī starp zaldātiem parādījās jauna kaite — roku, kāju un sejas uztūkums, kura cēloni mediķi saskatīja šās saknes lietošanā. Taču, par spīti aizliegumam, Pavlogradas zaldāti Deņisova eskadronā ēda pa lielākai daļai šo saldo Mašas sakni, tāpēc ka jau otru nedēļu vilka garumā pēdējos sausiņus, izsniedza tos tikai pa pusmārciņai uz cilvēku, bet kartupeļus pēdējā sūtījumā atveda sasulušus un saasnojušus.

Arī zirgi jau otro nedēļu pārtika no salmu jumtiem, ko plēsa mājām, bija nejēdzīgi izkāmējuši un vēl ar pinkās novēlušos ziemas kūlu.

Nevērojot šo postu, zaldāti un oficieri dzīvoja gluži tāpat kā jau vienmēr; joprojām tāpat, kaut arī bālāki un uzpampušām sejām un noskrandušos mundieros, huzāri kārtojās pārbaudei, staigāja apkopties, tīrīja zirgus, amu- nīciju, stiepa zirgiem barības vietā garkūlu no jumtiem un gāja pusdienot pie katliem, no kuriem piecēlās izsalkuši, zobodamies par riebīgo ēdienu un savu izsalkumu. Tāpat kā parasti no dienesta brīvajā laikā zaldāti kūra sārtus, kaili cepinājās pie uguns, smēķēja, atlasīja un cepa saasnojušos, puspuvušos kartupeļus un stāstīja un klausījās vai nu nostāstus par Potjornkina un Suvorova karagājieniem, vai arī pasakas par blēdnieku Aļošu un par popa kalpu Mikolku.

Oficieri tāpat kā parasti mitinājās pa divi, pa trīs kopā vaļējās pussagrautās mājās. Vecākie rūpējās par salmu un kartupeļu, un vispār par uztura sagādi cilvēkiem; jaunākie noņēmās kā allaž — dažs ar kārtīm (naudas bija daudz, kaut arī pārtikas nebija), cits ar nevainīgām rotaļām: spēlēja svaiku un gorodki. Par operāciju vispārējo gaitu runāja maz, pa daļai tāpēc, ka nekā noteikta nezināja, pa daļai tāpēc, ka neskaidri nojauta karu vedamies vāji.

Rostovs kā agrāk dzīvoja kopā ar Deņisovu, un viņu draudzība kopš atvaļinājuma bija kļuvusi vēi ciešāka. Deņisovs nekad nepieminēja Rostova mājniekus, taču no maigās draudzības, kādu komandieris izrādīja savam oficierim, Rostovs juta, ka vecā huzāra nelaimīgā mīla uz Natašu sekmēja šās draudzības pieaugšanu. Deņisovs redzami centās cik iespējams retāk pakļaut Rostovu briesmām, saudzēja viņu un pēc kaujas sevišķi līksmi sagaidīja spirgtu un neievainotu. Vienā no saviem komandējumiem Rostovs pamestā, izpostītā ciemā, kur bija ieradies pēc pārtikas, atrada kādu poļu ģimeni — vecu vīru un viņa meitu ar zīdaini bērnu. Tie bija bez drēbēm, izsalkuši un nespēja aiziet, bet aizbraukšanai trūka līdzekļu. Rostovs atveda tos uz savu novietni, nometināja savā dzīvoklī un dažas nedēļas uzturēja, kamēr sirmgalvis atlaba. Kāds Rostova biedrs, mēļodams par sievietēm, sāka Rostovu vilkt uz zoba, ieminēdamies, ka šis esot par visiem viltīgāks un ka nebūtu grēks iepazīstināt arī biedrus ar savu izglābto glīto polieti. Rostovs uzņēma joku par apvainojumu un iekaisumā sarunāja oficierim tik nepatīkamas lietas, ka Deņisovs tikai ar mokām atturēja abus no divkaujas. Kad oficieris bija aizgājis un Deņisovs, kas arī pats nezināja Rostova attieksmi pret polieti, sāka tam pārmest ātro aizsvilšanos, Rostovs atteica:

Ko tad tu gribi… Viņa man ir kā māsa, un es tev nevaru izsacīt, cik ļoti mani aizvainoja… tāpēc ka… nu, tāpēc …

Deņisovs uzsita viņam uz pleca un, uz Rostovu neskatīdamies, sāka strauji soļot pa istabu, ko viņš allaž mēdza darīt dvēseles saviļņojuma brīžos.

Ai, kas jūs, Rostovi, gan esat par muļķīgu sugu, — viņš norūca, un Rostovs pamanīja Deņisova acīs asaras.

XVI

Aprīlī karapulkus uzmundrināja vēsts par ķeizara ierašanos armijā. Rostovam neizdevās nokļūt uz parādi, ko ķeizars pieņēma Bartenšteinā: pavlogradieši stāvēja priekšposteņos, tālu no Bartenšteinas.

Viņi bija apmetušies klajā laukā. Deņisovs ar Rostovu mitinājās zariem un velēnām klātā zemnīcā, ko zaldāti viņiem bija izrakuši. Zemnīca bija ierīkota šādā, tolaik modē nākušā veidā: izraka pusotras aršīnas platu, divas aršīnas dziļu un trīsarpus aršīnas garu grāvi. Šim grāvim vienā galā ierīkoja kāpienus, un tā bija noeja, lievenis; pats grāvis bija istaba, kurā laimīgajiem, kā eskadrona komandierim, tālākajā, kāpnēm pretējā galā stāvēja uz mietiem uzsists dēlis — tas bija galds. Abpus grāvim par aršīnas tiesu bija norakta zeme, un tur iznāca divas gultas un dīvāni. Jumtu uzrīkoja tā, lai vidū varētu stāvēt, bet uz gultas bija iespējams pat sēdēt, ja pievirzījās tuvāk pie galda. Deņisovam, kas dzīvoja grezni, tāpēc ka eskadrona zaldāti viņu mīlēja, jumta ģēvelē bija pat dēlis un šai dēlī saplīsusi, bet salīmēta rūts. Kad bija ļoti auksts, tad pie kāpnēm (pieņemamā istabā, kā Deņisovs dēvēja šo zemnīcas daļu) uz uzlikta skārda gabala ienesa kvēlojošas ogles no zaldātu ugunskuriem, un tad kļuva tik silti, ka oficieri, kuru pie Deņisova un Rostova allaž salasījās papilnam, sēdēja vienos kreklos.

Aprīlī Rostovs dežurēja. Ap astoņiem no rīta, atgriezies mājās pēc negulētas nakts, viņš lika atnest kvēlojošas ogles, pārmainīja lietū izmirkušo veļu, pielūdza dievu, padzēra tēju, apsildījās, uzposa savu kaktu un nokopa galdu, un ar vēja aprautu, svilstošu seju vienā kreklā apgūlās augšpēdus, salicis rokas zem galvas. Viņš tīksmi pārdomāja, ka par pēdējo izlūkošanu viņu drīzumā vajadzēja paaugstināt, un gaidīja nez kur izgājušo Deņisovu. Rostovam gribējās ar viņu aprunāties.

Aiz zemnīcas skanēja Deņisova dārdošie kliedzieni: viņš acīmredzot bija iekaisis, Rostovs pavirzījās pie loga paskatīties, ko viņš tur ārdās, un ieraudzīja vahmistru Topče- jenko.

— Es tev pavēlēju neļaut viņiem rīt to sazin kādu Maskas saknil — Deņisovs bļāva. — Pats taču redzēju, ka Lazarčuks stiepa no lauka.

Es jau pavēlēju, jūsu augstdzimtība, neklausa, — vahmistrs taisnojās.

Rostovs atkal nolikās savā gultā un apmierināts nodomāja: «Lai viņš tagad ņemas, lai pūlas, es savu darāmo esmu paveicis un guļu — lieliski!» Caur sienu viņš dzirdēja, ka tur bez vahmistra runāja vēl Lavruška, šis ņiprais, pablēdīgais Deņisova sulainis. Lavruška kaut ko stāstīja par nez kādiem pajūgiem, sausiņiem un vēršiem, ko bija redzējis, braukdams pēc pārtikas.

Aiz telts atkal attālinādamies noskanēja Deņisova kliedzieni un vārdi: «Seglot! Otrais vads!»

«Kurp nu tā pošas?» Rostovs nodomāja.

Pēc piecām minūtēm Deņisovs ienāca būdā, ielikās ar dubļainām kājām gultā, pikti izsmēķēja pīpi, izvandīja visas savas lietas, aplikās nagaiku un zobenu un dzīrās atstāt zemnīcu. Uz Rostova jautājumu — kurp? viņš īgni un nenoteikti atrūca, ka esot darīšanas.

Lai tad dievs un augstais ķeizars mani tiesā! — Deņisovs, laukā iedams, noteica; un Rostovs izdzirdēja, kā aiz būdas dubļos nožļākstēja vairāku zirgu kājas. Rostovs nepapulējas pat uzzināt, kurp Deņisovs aizjājis. Sasildījies savā kaktā, viņš iemiga un tikai pievakarē izgāja no būdas. Deņisovs vel nebija atgriezies. Vakars skaidrojās; pie blakus zemnīcas divi oficieri ar junkuru spēlēja svaiku, smiekliem skanot, triekdami metamos izrūgušajā, dubļainajā zemē. Rostovs viņiem piebiedrojās. Spēles vidū oficieri ieraudzija piebraucam pajūgus: tiem sekoja kādi piecpadsmit huzāri vājos zirgos. Pajūgi, jātnieku pavadīti, piebrauca pie slitām, un tos apstāja huzāru bars.

Nu re nu, Deņisovs visu laiku bēdājās, — sacīja Rostovs, — raug, arī pārtika klāt.

Kā tad! — oficieri atsaucās. — Tad ta nu zaldāti būs priecīgi. — Huzāriem mazliet iepakaļ jāja Deņisovs kopā ar diviem jātnieku oficieriem, ar kuriem viņš par kaut ko runājās. Rostovs devās viņam pretim.

Es jūs brīdinu, rotmistr, — sacīja viens no oficieriem, kalsns, sika auguma un redzami apskaities.

Teicu taču, ka neatdošu, — Deņisovs atbildēja.

Jūs par to atbildēsiet, rotmistr, tā ir vardarbība, — savējiem atņemt transportu! Mūsējie divas dienas nav ēduši.

Bet manējie nav ēduši divas nedēļas, — Deņisovs atcirta.

Tā ir laupīšana! Jūs par to atbildēsiet, cienītais kungs! — balsi paceldams, atkārtoja kājnieku oficieris.

Nu, ko jūs man plijaties virsū? Ko? — Deņisovs uzbrēca, pēkšņi apskaities. — Atbildēšu taču es, nevis jūs, un jūs man te nedžinkstiet, kamēr esat ar veselu ādu. Marš! — viņš uzkliedza oficierim.

Nu labi! — atkliedza mazais oficieris, ncnobīdamies un projām nejādams. — Laupiet vien, gan es jums …

Marš, pie velna, un ašāk, kamēr kauliņi turas kopā! — un Deņisovs pagrieza zirgu pret oficieri.

Labi, labi, — oficieris padraudēja un, apgriezis zirgu, jāja rikšos projām, kratīdamies seglos.

Suns uz žoga, dzīvs suns uz žoga, — Deņisovs nosauca tam pakal kavalēristu visnegantāko izsmieklu par kājnieku zirga mugurā un, piejājis pie Rostova, sāka skaļi smieties.

Atņēmu kājniekiem, ar varu atņēmu transportu! — viņš sacīja. — Ko lai dara, vai tad ļaus cilvēkiem sprāgt badā?

Vezumi, kas piebrauca pie huzāriem, bija domāti kājnieku pulkam, bet, dabūjis no Lavruškas zināt, ka šis Iransports iet viens pats, Deņisovs ar huzāriem bija to atņēmis ar varu. Zaldātiem izsniedza sausiņus, cik uziet, un padalījās pat ar citiem eskadroniem.

Otra dienā pulka komandieris paaicināja Deņisovu pie sevis un pateica tam, aizsedzis acis ar izplestiem pirkstiem: «Es uz to skatos, re, tā, es nekā nezinu un izmeklēšanu neuzsākšu, bet ieteicu aizjāt uz štābu un tur pārtikas resorā šo lietu nokārtot, un, ja iespējams, parakstīties, ka esam saņēmuši tik un tik produktu; pretējā gadījumā — tā kā pieprasījums pierakstīts kājnieku pulkam — tiks ierosināta lieta un var beigties nelāgi.»

Deņisovs tieši no pulka komandiera jāja uz štābu ar sirsnīgu vēlēšanos sekot viņa padomam. Vakarā viņš atgriezās savā zemnīcā tādā stāvoklī, kādā Rostovs draugu nekad vēl nebija redzējis. Deņisovs nespēja parunāt un bija bez elpas. Kad Rostovs jautāja, kas viņam noticis, viņš tikai aizsmakušā un vājā balsī izgrūda lamas un draudus.

Iztrūcies par Deņisova stāvokli, Rostovs ieteica viņam atģērbties, iedzert ūdeni un aizsūtīja pēc ārsta.

Mani tiesāt par laupīšanu — ak vai! Dod vēl ūdeni… lai tiesā, bet es vienmēr, vienmēr sitīšu neliešus un arī ķeizaram teikšu. Ledu dodiet, — viņš prasīja.

Atnākušais pulka ārsts sacīja, ka esot nepieciešams nolaist asinis. Dziļais šķīvis tumšu asiņu pietecēja no Deņisova spalvainās rokas, un tikai tad viņš bija spējīgs pastāstīt visu, kas ar viņu noticis.

— Aizjāju, — Deņisovs stāstīja. — «Nu, kur jums te ir priekšnieks?» Parādīja. «Būsiet tik laipni uzgaidīt.» — «Man ir dienests, esmu trīsdesmit verstu atjājis, nav vaļas gaidīt, pieteic.» Labi, iznāk šitais oberzaglis: arī sadomājis mani mācīt. «Tā ir laupīšana!» — «Laupīt, saku, vis nelaupa tas, kas ņem pārtiku, lai barotu savus zaldātus, bet gan tas, kas to ņem, lai bāztu savā kabatā!» Labi. «Parakstieties, saka, pie komisionāra, bet jūsu lieta tiks virzīta padotības kārtībā.» Aizeju pie komisionāra. Eju iekšā — pie galda … kas tur sēž? Nē, padomājiet jel!… Kas tas ir, kas mūs badā mērdē, — Deņisovs iekliedzās, triekdams slimās rokas dūri uz galda tik spēcīgi, ka galds tikko neapgāzās un glāzes uz tā salēcās. — Teļaņins! «Kā, tu mūs badā mērdē?!» Viens divi pa purnu, taisni pa rokai iegadījās … «Ko! … bendesmaiss tu tāds!» — un nu tik zvetēt! Prieks redzēt, es tev saku, — kliedza Deņisovs, līksmi un nikni ņirgdams baltos zobus zem melnajām ūsām. — Es viņu būtu nositis, ja neatņēmuši.

— Nu, ko tu kliedz, rimsties, — Rostovs mierināja. — Palūk, atkal sāk tecēt asinis. Pagaidi jel, jāpārsien.

Deņisovu pārsēja un nolika gulēt. Otrā dienā viņš atmodās jautrs un mierīgs.

Taču pusdienā pulka adjutants ar nopietnu un bēdīgu seju ienāca Deņisova un Rostova kopējā zemnīcā un noskumis rādīja oficiālu rakstu no pulka komandiera majoram Deņisovam ar pieprasījumu paskaidrot vakardienas notikumu. Adjutants paziņoja, ka lieta laikam ņemšot visai nelāgu virzienu, ka iecelta karatiesas komisija un ka pie pašreizējās stingrības attiecībā uz laupīšanu un patvaļu notikušais laimīgākā gadījumā varot beigties ar degradēšanu.

Cietušie gadījumu bija apgaismojuši tā, ka, atņēmis transportu, majors Deņisovs bez jebkāda uzaicinājuma piedzēries ieradies pie oberproviantmeistara, nolamājis to par zagli, draudējis iedauzīt un, kad viņu izveduši ārā, iebrucis kancelejā, piekāvis divus ierēdņus un vienam izmežģījis roku.

Uz jauniem Rostova jautājumiem Deņisovs smiedamies paskaidroja, ka tur laikam tiešām būšot pagadījies kāds ( ils, bet ka tas viss esot blēņas, nieki, ka viņam nenāk ne prātā bīties ne no kādām tiesām un, ja šitie nelieši iedrīkstēsies viņu aiztikt, viņš tiem atbildēs tā, ka tie pieminēs.

Deņisovs par visu to runāja nevērīgi, taču Rostovs pazina viņu pārāk labi, lai nepamanītu, ka savā sirdī viņš (citiem to slēpdams) baidās no tiesas un viņu kremt šī lieta, kurai acīmredzot var būt ļaunas sekas. Katru dienu sāka nākt pieprasījumi, pavēstes, un pirmajā maijā Deņisovam bija pavēlēts nodot eskadronu vecākajam pēc sevis tin ierasties divīzijas štābā izskaidroties par dauzonību pārtikas komisijā. Dienu iepriekš Platovs ar diviem kazaku pulkiem un diviem huzāru eskadroniem devās izlūkot ienaidnieku. Deņisovs kā vienmēr izjāja ķēdes priekšgalā, dižodamies ar savu drošsirdību. Kāda no franču raidītajam lodēm trāpīja viņam kājas augšdaļas mīkstumā. Varbūt citā reizē Deņisovs ar tik vieglu ievainojumu nebūtu atstājis pulku, taču tagad viņš izmantoja šo gadījumu, atteicās ierasties divīzijā un aizbrauca uz hospitāli.

XVII

Jūnijā notika Frīdlandes kauja, kurā pavlogradieši nepiedalījās, tin tūliņ pēc tās tika pasludināts pamiers. Rostovs, kas smagi izjuta drauga prombūtni, kopš viņa aizbraukšanas nesaņēmis par viņu nekādas ziņas un bažīdamies par procesa un ievainojuma gaitu, izmantoja pamieru un atprasījās uz hospitāli apraudzīt Deņisovu.

Hospitālis atradās nelielā prūšu miestā, ko divreiz bija izpostījuši krievu un franču karapulki. Taisni tāpēc, ka tas notika vasaru, kad laukā bija tik labi, šis miests ar saviem saārdītajiem jumtiem un žogiem un savām piegānītajām ielām, noskrandušajiem iedzīvotājiem un piedzērušajiem un slimajiem zaldātiem, kas pa to klaiņoja, atstāja visai drūmu iespaidu.

Mūra namā, kas atradās pagalmā ar noplēsta žoga atliekām, ar daļēji izdauzītiem logu rāmjiem un rūtīm, bija ierīkots hospitālis. Vairāki pārsieti, bāli un pietūkuši! zaldāti staigāja apkārt pa pagalmu vai sēdēja saulgozī.

Tiklīdz Rostovs iegāja pa nama durvīm, viņu apņēma pūstošas miesas un slimnīcas smaka. Uz kāpnēm viņš sastapa krievu kara ārstu ar cigāru mutē. Ārstam sekoja krievu feldšeris.

Es taču nevaru rauties pušu, — ārsts pukojās, — atnāc vakarā pie Makara Aleksejeviča, es tur būšu.

Feldšeris viņam vēl ko jautāja.

Ē! Dari, kā zini! Vai tad nav vienalga? — Ārsts ieraudzīja Rostovu, kas nāca augšā pa kāpnēm.

Ko jūs te, jūsu labdzimtība? — ārsts ievaicājās. — Ko jūs meklējat? Jebšu lode jūs saudzē, un tad gribat tīfu saķert? Te, cienījamo, ir spitālīgo nams.

Kāpēc tā? — Rostovs jautāja.

•— Tīfs, cienījamo. Kas tik te ienāk — pagalam ir. Tikai mēs divatā ar Makejevu (viņš norādīja uz feldšeri) te kustamies. Te jau mūsu ļaužu, dakteru, vien savi pieci cilvēki apmiruši. Līdzko atnāk kāds jauns, pēc nedēļas gatavs, — ārsts stāstīja ar redzamu patiku. — Prūšu dakterus izsaucām, bet mūsu sabiedrotajiem nepatīk.

Rostovs viņam paskaidroja, ka vēlējies redzēt huzāru majoru Deņisovu, kas te guļot.

Nezinu, nezinu, cienījamais. Padomājiet jel, man vienam pašam trīs hospitāļi, pāri par četrsimt slimnieku! Labi vēl, ka prūšu labdarīgās dāmas sūta mums kafiju un šarpiju pa divi mārciņas mēnesī, citādi mēs būtu pagalam. — Viņš iesmējās. — Četri simti, cienījamo; bet man aizvien sūta jaunus. Ir taču četri simti? Ko? — viņš uzprasīja feldšerim.

Feldšeris izskatījās novārdzis. Varēja manīt, ka viņš īdzīgi gaida, kad ārsts beigs pļāpāt un ies reiz projām.

Majors Deņisovs, — Rostovs atkārtoja, — viņu ievainoja pie Molitenas.

Liekas, ka nomira. Ko, Makejev? — ārsts vienaldzīgi iejautājās feldšerim.

Feldšeris tomēr ārsta vārdus neapstiprināja.

Vai viņš ir tāds slaids, rudiem matiem, ko? — ārsts taujāja. Rostovs aprakstīja Deņisova ārieni.

Bija, bija tāds, — ārsts it kā priecīgi atcerējās, —tas laikam nomira; bet es tomēr pārbaudīšu, man bija saraksti. Vai pie tevis ir, Makejev?

Saraksti ir pie Makara Aleksejiča, — feldšeris atbildēja. — Lūdzami, iesim uz oficieru palātām, tur paši redzēsiet, — viņš piebilda, vērsdamies pie Rostova.

— E, labāk gan neejiet, cienījamais, — ārsts brīdināja, citādi, ka pats tepat nepaliekat! — Taču Rostovs atvadījās no ārsta un lūdza feldšeri pavadīt viņu.

Pielūkojiet, tad manu vainu nesakiet, — ārsts nokliedza pakaļ no kāpņu apakšas.

Rostovs ar feldšeri iegāja gaitenī. Slimnīcas smaka šai tumšajā gaitenī bija tik stipra, ka Rostovs saķēra degunu un viņam vajadzēja apstāties, lai saņemtos un ietu tālāk. Labajā pusē atvērās durvis, un pa tām izliecās vājš, dzeltens cilvēks uz kruķiem, basām kājām un vienā veļā. Atspiedies pret aplodu, viņš spožām, skaudīgām acīm nolūkojās garāmgājējos. Paskatījies pa durvīm, Rostovs ieraudzīja, ka slimie un ievainotie tur gulēja uz grīdas, uz salmiem un šineļiem.

— Vai var ieiet paskatīties? — Rostovs palūdza.

Kas tur ko skatīties? — feldšeris atvairīja. Taču taisni tāpēc, ka feldšeris acīmredzot negribēja laist tur iekšā, Rostovs iegāja zaldātu palātās. Smaka, pie kuras viņš jau gaitenī bija paguvis pierast, te bija vēl stiprāka. Sī smaka te bija mazliet citāda: tā bija sīvāka; un varēja just, ka tā nāk taisni no šejienes.

Garā, pa lielajiem logiem spoži apgaismotā istabā divās rindās, ar galvām pret sienām un atstādami istabas vidu eju, gulēja slimie un ievainotie. Lielākā daļa no tiem bija nemaņā un nepievērsa uzmanību ienācējiem. Tie, kas bija pie samaņas, visi mazliet paslējās vai pacēla izdilušas, dzeltenās sejas, un visi ar vienu un to pašu izteiksmi, kas pauda cerību uz palīdzību, pārmetumu un skaudību par cita veselību, acu nenovērsdami, lūkojās uz Rostovu. Rostovs pagājās uz istabas vidu, ielūkojās pa vaļējām durvīm blakus istabās un abās pusēs ieraudzīja vienu un to pašu. Viņš apstājās, klusu ciešot vērdamies apkārt. Viņš nekādi nebija sagaidījis ieraudzīt ko tādu. Taisni viņam priekšā, gandrīz šķērsām pāri vidus ejai, uz kailas grīdas gulēja slimnieks, jādomā, kazaks, jo mati tam bija apgriezti apaļiski. Sis kazaks gulēja augšpēdu, milzīgās rokas un kājas iepletis. Seja viņam bija tumši sarkana, acis gluži pārgrieztas, tā ka varēja redzēt vienīgi baltumus, un uz viņa basajām kājām un rokām, kas vēl bija sarkanas, dzīslas piebriedušas kā virves. Viņš dauzīja pakausi pret grīdu un aizsmacis kaut ko murmināja, un tad vēl un vēl atkārtoja šo vārdu. Rostovs ieklausījās, ko viņš saka, un pēdīgi izšķīra šo atkārtojamo vārdu. Šis vārds bija: dzert — dzert — dzert! Rostovs pavērās apkārt, meklēdams kādu, kas varētu noguldīt slimnieku cisās un pasniegt ūdeni.

Kas te kopj slimniekus? — viņš jautāja feldšerim. Tobrīd no blakus istabas iznāca vezumnieku zaldāts, slimnīcas kalpotājs, un, piesperdams soli, izstiepās Rostova priekšā.

Esiet sveiki, jūsu augstlabdzimtība! — zaldāts nokliedza, acis uz Rostovu bolīdams, laikam gan noturēdams viņu par slimnīcas priekšniecību.

Pievāc taču viņu, iedod ūdeni, — Rostovs sacīja, norādīdams uz kazaku.

Klausos, jūsu augstlabdzimtība, — apmierināti nobēra zaldāts, vēl centīgāk izvalbīdams acis un izstiepdamies, taču nekustēdamies ne no vietas.

«Nē, te neko nevar izdarīt,» Rostovs, acis nodūris, nodomāja un jau dzīrās iet ārā, kad sajuta no labās puses sev pievērstu zīmīgu skatienu un atskatījās. Gandrīz pašā kaktā uz šineļa sēdēja vecs zaldāts ar dzeltenu, skarbu, izdēdējušu ģindeņa seju un neskūtu sirmu bārdu un noņēmies raudzījās Rostovā. Kaimiņš, kas gulēja vecajam zaldātam vienā pusē, tam kaut ko pačukstēja, rādīdams uz Rostovu. Rostovs saprata, ka vecais grib viņam ko lūgt. Viņš piegāja tuvāk un ieraudzīja, ka vecajam vīram saliekta tikai viena kāja, bet otras nemaz nav augstāk par celi. Otrs vecā vīra kaimiņš, kas nekustīgi gulēja ar atpakaļ atmestu galvu no viņa patālāk, bija jauns zaldāts ar vaska bālumu vasaras raibumiem klātajā strup- deguņa sejā un pārgrieztām acīm. Rostovs pavērās uz strupdeguni zaldātu, un šermuļi pārskrēja viņam pār muguru.

«— Bet šis taču, liekas…— viņš pievērsās feldšerim.

Ko mēs neesam izlūgušies, jūsu labdzimtība, — sacīja vecais zaldāts, apakšžoklim drebot. — Kamēr no rīta kā miris. Tikpat jau tak cilvēki, neba nu suņi…

Tūliņ atsūtīšu, novāks, novāks, — feldšeris steigā solīja. — Lūdzu, jūsu labdzimtība.

Iesim, iesim, — Rostovs steidzīgi piekrita un, acis nodūris un sarāvies, cenzdamies nemanīts iztikt cauri šai viņam pievērsto, pārmetuma pilno un skaudīgo acu ierindai, izgāja no istabas.

XVIII

Cauri gaitenim feldšeris ieveda Rostovu oficieru palātas,. kas sastāvēja no trim istabām ar atvērtām durvīm. Sais istabās bija gultas; tajās gulēja un sēdēja ievainotie un slimie oficieri. Daži ar slimnīcas mēteļiem mugurā klaiņoja apkārt pa istabām. Pirmais, ko Rostovs sastapa oficieru palātās, sīks, izkaltis cilvēks bez rokas, nakts- cepurīti galvā un slimnīcas mēteli mugurā, pīpīti zobos iekodis, staigāja pa priekšējo istabu. Rostovs, ielūkodamies viņā, pūlējās atcerēties, kur šo cilvēku redzējis.

Tad āre, kur dievs nolicis sastapties, — sīkais cilvēciņš iesaucās. — Tušins, Tušins, — atcerieties, pavedu jūs pie Šēngrābenas? Bet man te gabaliņu nogrieza, rau… — viņš smaidīdams stāstīja, rādīdams tukšo mēteļa piedurkni. — Vasiliju Dmitrijeviču Deņisovu meklējat? Istabas biedrs! — viņš sacīja, uzzinājis, ko Rostovam vajag. — Šeit, šeit, — un Tušins veda viņu otrā istabā, no kurienes skanēja vairākbalsīgi smiekli.

«Un kā gan viņi var ne vien smieties, bet dzīvot šeit?» Rostovs domāja, visu laiku juzdams līķa smaku, ko bija saodis vēl zaldātu palātās, un joprojām jauzdams ap sevi skaudīgos skatienus, kas viņu bija pavadījuši no abām pusēm, un jaunā zaldāta seju ar pārgrieztajām acīm.

Deņisovs gulēja gultā, galvu segā satinis, kaut gan pulkstenis jau rādīja divpadsmito stundu.

Ā, Rostovs? Sveiks, sveiks! — viņš iesaucās aizvien vēl tai pašā balsī kā dažkārt pulkā; taču Rostovs ar skumjām pamanīja, ka reizē ar šo pierasto vaļību un mundrumu Deņisova sejā, balss noskaņā un vārdos jaudās kaut kādas jaunas, nelāgas, apslēptas jūtas.

Viņa brūce, lai arī niecīga, vēl aizvien nedzija, kaut gan bija pagājušas jau sešas nedēļas, kopš viņš ievainots. Viņa seju klāja tas pats bālais uztūkums kā visas sejas hospitālī. Taču tas Rostovu nepārsteidza; viņu pārsteidza kas cits, tas, ka Deņisovs it kā nepriecājās par viņu un nedabiski viņam uzsmaidīja. Deņisovs netaujāja ne par pulku, ne par operācijas vispārējo gaitu. Kad Rostovs par to runāja, Deņisovs neklausījās.

Rostovs pat pamanīja, ka Deņisovam bija nepatīkami, kad tam atgādināja pulku un vispār citu, brīvu dzīvi, kas ritēja ārpus hospitāļa. Viņš, šķita, centās aizmirst šo iepriekšējo dzīvi un interesējās tikai par savu procesu ar pārtikas ierēdņiem. Uz Rostova jautājumu, kādā stāvoklī atrodas viņa process, viņš tūdaļ izvilka no spilvena apakšas papiru, ko bija saņēmis no komisijas, un savas atbildes melnrakstu. Viņš atdzīvojās, sācis lasīt savu papīru, un sevišķi darīja Rostovu uzmanīgu uz dzēlībām, ko viņš šajā rakstā teica saviem ienaidniekiem. Deņisova hospitāļa biedri, kas bija apstājuši Rostovu — nule no brīvās ārpasaules ieradušos cilvēku, — sāka pamazām izklīst, līdzko Deņisovs ņēmās lasīt savu papīru. No viņu sejām Rostovs noskārta, ka visi šie kungi dažu labu reizi dzirdējuši šo notikumu, kas tiem jau paspējis apnikt. Tikai kaimiņš blakus gultā, drukns ulāns, sēdēja uz savas lāvas, drūmi saraucis pieri un pīpi kūpinādams, un mazais Tušins bez rokas joprojām klausījās, neatzinīgi galvu purinādams. Deņisovam vēl lasot, ulāns to pārtrauca.

Bet man domāt, — viņš teica, vērsdamies pie Rostova, — labāk vajag lūgt ķeizaru, lai apžēlo. Tagad runā, būšot lieli apbalvojumi, un droši vien piedos …

Es lai lūgtu ķeizaru! — iesaucās Deņisovs, gribēdams balsij piešķirt agrāko enerģiju un dedzīgumu, bet tajā tomēr skanēja veltīgs uzbudinājums. — Par ko tad? Bijis es laupītājs, es lūgtu žēlastību, bet mani tiesā par to, ka atmaskoju laupītājus. Lai tiesā, es neviena nebīstos; esmu godīgi kalpojis caram un tēvzemei un zadzis neesmu! Un mani degradēt un… Klausies, es viņiem taisni tā arī rakstu, re, tā ir rakstu: «Būtu es bijis valsts apzadzējs …»

Veikli uzrakstīts, nav vārdam vietas, — Tušins paslavēja. — Bet tas jau nav galvenais, Vasilij Dmitrič, — un viņš vērsās arī pie Rostova, — vajag padoties, bet, āre, Vasilijs Dmitričs negrib. Auditors taču jūs brīdināja, ka ar jūsu lietu ir vāji.

Nu, lai ir vāji, — Deņisovs atcirta.

Auditors jums uzrakstīja lūgumu, — Tušins turpināja, — vajag parakstīt un, rau, ar viņu aizsūtīt. Viņam droši vien (viņš pamāja uz Rostovu) štābā ir paziņas. Labāku izdevību nesagaidīsiet.

Bet es taču sacīju, ka blēdīties neiešu, — Deņisovs pārtrauca un lasīja tālāk savu papīru.

Rostovs neuzdrošinājās Deņisovu pierunāt; kaut arī instinktīvi juta, ka Tušina un citu oficieru ieteiktais ceļš bija pats pareizākais, un kaut arī viņš uzskatītu sevi par laimīgu, ja varējis Deņisovam palīdzēt, — viņš pazina Deņisova nelokāmo gribu un patiesīgo dedzīgumu.

Kad Deņisovs beidza savu dzēlīgo papīru lasīšanu, kas bija ilgusi vairāk par stundu, Rostovs nekā nesacīja un visskumjākajā noskaņā atkal ap viņu sapulcējušos Deņisova hospitāļa biedru pulkā pavadīja dienas pārējo daļu, stāstīdams par to, ko viņš zināja, un klausīdamies citu nostāstos. Deņisovs visu vakaru drūmi klusēja.

Vēlu vakarā Rostovs posās projām un jautāja Deņisovam, vai nebūšot kādi uzdevumi.

Jā gan, pagaidi, — Deņisovs sacīja, atskatījās uz oficieriem un, salūkojis zem spilvena savus papīrus, piegāja pie loga, kur viņam stāvēja tintnīca, un apsēdās rakstīt.

Redzams, ūdens taukiem nevar virsū tikt, — viņš noteica, atiedams no loga un sniegdams Rostovam lielu aploksni. Tas bija ķeizaram adresēts lūgums, kuru bija sastādījis auditors un kurā Deņisovs, nekā neminēdams par pārtikas resora pārkāpumiem, lūdza tikai apžēlošanu.

Nodod, redzams … — viņš nepabeidza un pasmaidīja slimīgi neīstu smaidu.

XIX

Atgriezies pulkā un paziņojis komandierim, kādā stāvoklī atradās Deņisova lieta, Rostovs ar vēstuli ķeizaram devās uz Tilzīti.

13. jūnijā franču un krievu ķeizariem vajadzēja satikties Tilzītē. Boriss Drubeckis lūdza ievērojamo personu, pie kuras kalpoja, ieskaitīt viņu svītā, kas bija norīkota uzturēties Tilzītē.

Je voudrais voir le grand homme [1] Man gribētos redzēt dižo cilvēku.— viņš sacīja, runādams par Napoleonu, ko līdz pat šim laikam, tāpat kā visi citi, bija saukājis par Buonaparti.

Vous pariez de Duonaparte? [274] [1] jūs runājat par Buonaparti?— ģenerālis smaidīdams viņam vaicāja.

Boriss jautājoši pavērās uz savu ģenerāli un tūdaļ saprata, ka tas bijis pa jokam teikts pārbaudījums.

Mon prince, je parle de l'Empereur Napoleon, [275] 8 Ki.iaz, es runāju par ķeizaru Napoleonu. — viņš atbildēja. Ģenerālis smaidīdams uzsita viņam uz pleca.

— Tu tālu tiksi, — viņš tam sacīja un paņēma to līdzi.

Boriss ietilpa to nedaudzo skaitā, kas ķeizaru sastapšanas dienā bija pie Nemunas: viņš redzēja plostus ar iniciāļiem, Napoleona jājienu pa viņu krastu garām franču gvardei, redzēja ķeizara Aleksandra domīgo seju tobrīd, kad tas sēdēja krogā uz Nemunas krasta, gaidīdams Napoleonu ierodamies; redzēja, kā abi ķeizari iesēdās laivās un kā Napoleons, pirmais piestājis pie plosta, ašiem soļiem devās uz priekšu un, sastopot Aleksandru, pasniedza tam roku, un kā abi nozuda paviljonā. Kopš savas iekļūšanas augstākajās sfērās Boriss bija padarījis sev par paradumu uzmanīgi novērot un pierakstīt visu, kas notika ap viņu. Satikšanās laikā Tilzītē viņš iztaujāja, kā sauc tas personas, kas bija ieradušās reizē ar Napoleonu, kādi mundieri tām bija mugurā, un vērīgi ieklausījās visā, ko runāja svarīgās personas. Tai pašā brīdī, kad ķeizari iegāja paviljonā, viņš palūkojās pulkstenī un neaizmirsa atkal palūkoties tobrīd, kad Aleksandrs iznāca no paviljona. Satikšanās bija ilgusi stundu un piecdesmit trīs minūtes; viņš tā arī tovakar to pierakstīja līdz ar citiem faktiem, kam, pēc viņa domām, bija vēsturiska nozīme. Tā kā ķeizara svīta bija visai neliela, tad cilvēkam, kas piešķīra lielu nozīmi dienesta panākumiem, atrasties Tilzītē ķeizaru sastapšanās laikā bija ļoti svarīgi, un Boriss, nokļuvis Tilzītē, juta, ka viņa stāvoklis kopš šā laika galīgi nostiprinājies. Viņu ne tikvien pazina, bet viņu bija ieskatījuši un pie viņa pieraduši. Divas reizes viņš bija ar uzdevumu pie paša ķeizara, tā ka ķeizars viņu pazina vaigā un visi ķeizaram tuvu stāvošie cilvēki ne vien ne- rāvās no viņa kā agrāk, kad viņu uzskatīja par svešu personu, bet pat brīnītos, ja viņa te nebūtu.

Boriss dzīvoja kopā ar otru adjutantu, poļu grāfu 2ilin- ski. 2ilinskis, Parīzē audzināts polis, bija bagāts, kaislīgi mīlēja frančus, un gandrīz ik dienas pa uzturēšanās laiku Tilzītē pie Žilinska un Borisa uz pusdienām un brokastīm pulcējās franču oficieri no gvardes un franču galvenā štāba.

24. jūnija vakarā grāfs Zilinskis, Borisa līdziemītnieks, rīkoja saviem franču paziņām vakariņas. Šais vakariņās bija goda viesis -— kāds Napoleona adjutants, daži franču gvardes oficieri un jauns zēns no vecas franču aristokrātu ģimenes, Napoleona pāžs. Tai pašā dienā Rostovs, izmantodams tumsu, lai paliktu nepazīts, civilapģērbā ieradās Tilzītē un iegāja Zilinska un Borisa dzīvoklī.

Rostovā, tāpat kā visā armijā, no kuras viņš nāca, attiecībā uz Napoleonu un frančiem, kas no ienaidniekiem bija kjuvuši par draugiem, vēl ne tuvu nebija norisinājusies tā pārvērtība, kāda bija notikusi galvenajā mītnē un Borisā. Armijā pret Napoleonu un frančiem joprojām vēl juta iepriekšējo niknuma, nicināšanas un baiļu sajaukumu. Vēl nesen Rostovs, runādamies ar kādu Platova kazaku oficieri, bija strīdējies par to, ka, būtu Napoleons saņemts gūstā, pret viņu izturētos ne kā pret ķeizaru, bet kā pret noziedznieku. Vēl nesen, sastapies ceļā ar ievainotu franču pulkvedi, Rostovs bija iekaisis, cenzdamies tam pierādīt, ka nevar būt miera starp likumīgu ķeizaru un noziedznieku Bonaparti. Tāpēc Rostovu dīvaini pārsteidza Borisa dzīvoklī franču oficieri tais pašos mundieros, uz kādiem viņš bija paradis gluži citādi raudzīties no flankētāju ķēdes. Tiklīdz viņš pamanīja pa durvīm izliekušos franču oficieri, viņu uzreiz pārņēma tās kara un naidīguma jūtas, ko viņš allaž bija izjutis, redzēdams ienaidnieku. Viņš apstājās uz sliekšņa un krievu valodā vaicāja, vai šeit dzīvojot Drubeckis. Boriss, izdzirdējis priekšistabā svešu balsi, iznāca viņam pretī. Pirmajā mirklī, tiklīdz viņš pazina Rostovu, viņa sejā pavīdēja īgnums.

Ak, tas esi tu, ļoti priecājos, ļoti priecājos tevi redzēt, — viņš tomēr teica, smaidīdams un panākdamies pretim. Taču Rostovs bija pamanījis viņa pirmo kustību.

Šķiet, esmu nelaikā, — viņš sacīja, — es nebūtu nācis, bet man ir darīšanas, — viņš vēsi piebilda …

Nē, es tikai brīnos, kā tu esi atkļuvis no pulka. — «Dans un moment je suis ā vous,» [276] [1] Acumirkli, tūlīt būšu jūsu rīcībā.— viņš atbildēja balsij, kas viņu sauca.

Redzu, ka esmu nelaikā, — Rostovs atkārtoja.

īgnums Borisa sejā jau sen bija izgaisis; redzams, apdomājis un nolēmis, ko darīt, viņš sevišķi mierīgi saņēma Rostovu aiz abām rokām un ieveda blakus istabā. Borisa acis, kas mierīgi un stingri vērās Rostovā, šķita ar ko aizplīvurotas, it kā tām priekšā bijis kāds aizsegs, — sabiedriskās pieklājības brilles. Tā likās Rostovam.

Ak, ko tu runā, lūdzams, kā gan tu vari būt nelaikā! — Boriss sacīja. Viņš ieveda Rostovu istabā, kur bija klāts vakariņu galds, iepazīstināja ar viesiem, nosaucis viņa vārdu un paskaidrojis, ka tas neesot civilais, bet gan huzāru oficieris, viņa sens draugs. — Grāfs Žilinskis, le conte N. N., le capitaine S. S [1] — grāfs N. N., kapteinis S. S.— viņš nosauca viesus. Rostovs samācies vēroja frančus, nelabprāt apsveicinājās un klusēja.

Žilinskis, redzams, bez kāda prieka uzņēma savā pulciņā šo jauno krievu cilvēku un nekā Rostovam neteica. Boriss šķita nepamanām neveiklību, ko izraisīja jaunais viesis, un ar to pašu patīkamo mieru un aizplīvurotību acīs, ar kādu bija Rostovu saņēmis, centās atdzīvināt sarunu. Viens no frančiem ar parasto francisko pieklājību pievērsās Rostovam, kas visu laiku stūrgalvīgi klusēja, un minēja, ka viņš laikam ieradies Tilzītē, lai redzētu imperatoru.

Nē, man ir darīšanas, — Rostovs strupi atteica.

Nelāgā oma Rostovam uzmācās tūliņ pēc tam, kad viņš

bija pamanījis nepatiku Borisa sejā, un, kā allaž mēdz būt saīgušiem cilvēkiem, viņam šķita, ka visi viņu naidīgi uzlūko un ka viņš visus traucē. Un īstenībā viņš arī traucēja visus un.viens pats palika ārpus sarunas, kas no jauna bija sākusi šķetināties: «Un kādēļ gan viņš te sēž?» jautāja skatieni, ko viesi viņam uzmeta. Viņš piecēlās un piegāja pie Borisa.

Es tomēr tevi traucēju, — viņš tam klusu teica, — iesim parunāsim par darīšanām, un es iešu projām.

Nē jel, it nemaz, — Boriss liedzās. — Taču, ja tu esi noguris, iesim manā istabā un noliecies atpūsties.

Jā, patiešām …

Viņi iegāja mazā istabiņā, kur Boriss parasti gulēja. Rostovs neapsēzdamies, uzreiz iekaisdams, it kā Boriss viņa priekšā būtu kaut kādi noziedzies, sāka tam klāstīt Deņisova lietu, jautādams, vai tas gribot un varot ar sava ģenerāļa starpniecību aizrunāt par Deņisovu ķeizaram un nodot vēstuli. Kad viņi bija palikuši divatā, Rostovs pirmoreiz pārliecinājās, ka viņam neveikli skatīties Borisam acīs. Boriss, vienu kāju pār otru pārmetis un ar kreiso roku glaudīdams smalkos labās rokas pirkstus, klausījās Rostovā, kā ģenerālis klausās padotā ziņojumu, drīz raudzīdamies sāņus, drīz ar to pašu aizplīvuroto skatienu vērdamies Rostovam tieši acīs. Rostovam ikreiz no Šā skatiena kļuva neveikli, un viņš nodūra acis.

Esmu dzirdējis par līdzīga veida gadījumiem un zinu, ka ķeizars šādās reizēs ir ļoti stingrs. Es domāju, nevajadzētu to ziņot viņa majestātei. Manuprāt, labāk lūgt tieši korpusa komandieri… Taču vispār es domāju …

Tātad tu nekā negribi darīt, tad tā arī pasaki! — Rostovs gandrīz iekliedzās, neskatīdamies Borisam acīs.

Boriss pavīpsnāja:

Gluži otrādi, es darīšu, ko spēšu, tikai es domāju …

Tobrīd durvīs atskanēja Zilinska balss, kas sauca Borisu.

Nu, ej, ej, ej … — Rostovs izgrūda un, atteicies no vakariņām un palicis viens pats mazajā istabiņā, ilgi staigāja tajā uz priekšu un atpakaļ un klausījās jautrajā franču valodas čalā, kas plūda no blakus istabas.

XX

Rostovs bija ieradies Tilzītē dienā, kas bija vismazāk Izdevīga, lai lūgtu par Deņisovu. Pats viņš pie dežurējošā ģenerāļa nevarēja iet, jo bija frakā un ieradies Tilzītē bez priekšniecības atļaujas, bet Boriss, pat ja būtu gribējis, otrā dienā pēc Rostova atbraukšanas nevarēja to darīt. Todien, 27. jūnijā, tika parakstīti pirmie miera noteikumi. Ķeizari apmainījās ordeņiem: Aleksandrs saņēma Goda leģionu un Napoleons — pirmās pakāpes Andreju, un šai dienā Preobraženskas bataljonam bija paredzētas pusdienas, ko tam rīkoja franču gvardes bataljons. Ķeizariem vajadzēja piedalīties šai banketā.

Rostovs jutās ar Borisu tik neveikli un nepatīkami, ka 5zlikās aizmidzis, kad Boriss pēc vakariņām ielūkojās pie viņa, un otrā dienā agri no rīta, cenzdamies Borisu nesatikt, aizgāja no mājas. Ģērbies frakā, ar apaļu platmali galvā, Nikolajs klaiņoja pa pilsētu, vērodams frančus un viņu mundierus, aplūkodams ielas un namus, kur dzīvoja krievu un franču ķeizari. Laukumā viņš redzēja kārtojam galdus un rīkojamies mielastam, redzēja ielās izkārtus drapējumus ar karogiem krievu un franču krāsās un milzīgās monogrammas A un N. Arī namu logos bija karogi un monogrammas.

«Boriss negrib man palīdzēt, un es arī negribu viņam uzbāzties. Tas ir izlemts,» domāja Nikolajs, «mūsu starpā visam ir beigas, taču es nebraukšu no šejienes projām, neizdarījis Deņisova labā visu, ko vien varu, un, galvenais, nenodevis ķeizaram vēstuli! Viņš ir šeit!» Rostovs domāja, neviļus atkal pienākdams pie nama, kur bija apmeties Aleksandrs.

Pie šā nama stāvēja zirgi un pulcējās kopā svīta, acīmredzot gatavodamās pavadīt ķeizaru.

«Kuru katru mirkli es varu viņu ieraudzīt,» Rostovs domāja. «Ja vien varētu nodot vēstuli tieši viņam un pateikt visu … vai tiešām frakas dēļ mani arestētu? Nevar būt! Viņš saprastu, kurā pusē taisnība. Viņš visu saprot, visu zina. Kas gan var būt taisnīgāks un augstsirdīgāks par viņu? Bet, ja arī mani arestētu par to, ka esmu šeit, kas tur par nelaimi?» viņš domāja, vērodams kādu oficieri patlaban ieejam namā, ko apdzīvoja ķeizars, «Lūk, iet taču! E! tas viss ir blēņas! Iešu un pats nodošu ķeizaram vēstuli: jo ļaunāk Drubeckim, kas mani tiktāl novedis.» Un pēkšņā apņēmībā, kādu nebija pats no sevis gaidījis, Rostovs, aptaustījis kabatā vēstuli, devās taisni pie nama, kur dzīvoja ķeizars.

«Nē, tagad jau nu vairs nepalaidīšu garām izdevību kā toreiz pie Austerlicas,» viņš domāja, gaidīdams, ka nupat, nupat sastaps ķeizaru, un juzdams sirdi pieplūstam asinīm pie šīm domām. «Kritīšu pie kājām un lūgšu viņu. Viņš mani piecels, uzklausīs un vēl pateiksies.» — «Esmu laimīgs, ja varu darīt labu, bet izlabot netaisnību ir lielākā laime,» Rostovs iztēlojās vārdus, ko viņam teiks ķeizars. Un garām ziņkāriem skatieniem viņš devās uz ķeizara apdzīvojamā nama lieveni.

No lieveņa platas kāpnes veda taisni uz augšu; pa labī varēja redzēt aizvērtas durvis. Lejā zem kāpnēm bija durvis uz apakšējo stāvu.

Ko jūs meklējat? — kāds jautāja.

Nodot vēstuli, lūgumu viņa majestātei, — Nikolajs atbildēja, balsij drebot.

Lūgumu — pie dežuranta, esiet tik laipni, šeit (viņam norādīja uz durvīm lejā). Tikai nepieņems.

Izdzirdis šo vienaldzīgo balsi, Rostovs iztrūkās par to, ko viņš dara; doma kuru katru brīdi sastapt ķeizaru bija viņam tik kārdinoša un tāpēc tik briesmīga, ka viņš bija gatavs bēgt, taču kambarfurjers, kas bija viņu saņēmis, jau vēra durvis uz dežūras istabu, un Rostovs iegāja.

Sai istabā stāvēja gadus trīsdesmit vecs, drukns neliela auguma vīrs baltās biksēs, atloku zābakos un, kā varēja manīt, tikko uzvilktā batista kreklā; kambarsulainis pogāja viņam mugurā ciet skaistus, jaunus, ar zīdu izšūtus bikšturus, ko Rostovs nez kāpēc ievēroja. Sis cilvēks runājās ar kādu, kas atradās blakus istabā.

Bien faite et la beaute du diable [1] Labi noaugusi un velnišķi glīta.— šis vīrs jūsmoja un, ieraudzījis Rostovu, apklusa un sarauca pieri.

Ko jūs vēlaties? Lūgums? …

Qu'est-ce que c'est? [277] [1] kas tur ir?— kāds no otras istabas jautāja.

Encore petitionnaire [278] , 8 vēl kāds lūdzējs.— atbildēja vīrs ar bikšturiem.

Sakiet viņam, ka vēlāk. Tūliņ nāks laukā, laiks jāt.

Vēlāk, vēlāk, rīt. Ir jau vēls …

Rostovs pagriezās un gribēja iet laukā, bet tad vīrs ar bikšturiem viņam uzsauca.

No kā? Kas jūs esat?

No majora Deņisova, — Rostovs atbildēja.

Kas jūs esat? Oficieris?

Poručiks, grāfs Rostovs.

Kas par pārdrošību! Padotības kārtībā nododiet. Bet pats ejiet, ejiet… — Un viņš sāka vilkt mugurā kambarsulaiņa pasniegto mundieri.

Rostovs atkal izgāja priekšnamā un pamanīja, ka uz lieveņa bija jau daudz oficieru un ģenerāļu pilnā parādes tērpā un viņam jāiet tiem garām.

Lādēdams savu pārdrošību, vai pamirdams pie domām, ka kuru katru mirkli var sastapt ķeizaru un viņa klātbūtnē tapt apkaunots un aizsūtīts arestā, pilnīgi apjēgdams savu nepieklājīgo rīcību un to nožēlodams, Rostovs, acis nodūris, spraucās ārā no nama, ko lielā barā bija ielenkusi spožā svīta, kad kāda pazīstama balss viņam uzsauca un kāda roka viņu apturēja.

Ko jūs, cienījamais, te darāt frakā? — basa balss viņam noprasīja.

Tas bija kavalērijas ģenerālis, kas šajā kampaņā izpelnījies īpašu ķeizara žēlastību, bijušais tās divīzijas priekšnieks, kurā kalpoja Rostovs.

Rostovs iztrūcies sāka taisnoties, taču, pamanījis ģenerāļa labsirdīgi jautro seju, pagājis pie malas, saviļņotā balsī izstāstīja tam visu notikumu, lūgdams aizrunāt par ģenerālim pazīstamo Deņisovu. Ģenerālis, uzklausījis Rostovu, nopietni nogrozīja galvu.

2ēl, žēl brašā vīra! Dod šurp vēstuli!

Līdzko Rostovs bija paguvis nodot vēstuli un izstāstīt visu Deņisova lietu, uz kāpnēm ieklaudzējās aši piešotu kāju soļi un ģenerālis, atstājis viņu, virzījās uz lieveni. Ķeizara svītas kungi steidzās lejā pa kāpnēm un devās pie zirgiem. Bereitors Ene, tas pats, kas Austerlicā, pieveda ķeizara zirgu, un uz kāpnēm nočīkstēja viegli soļi, ko Rostovs tūdaļ pazina. Aizmirsis briesmas tikt pazītam, Rostovs kopā ar dažiem ziņkārīgajiem pievirzījās pie paša lieveņa un pēc diviem gadiem atkal ieraudzīja tos pašus dievināmos vaibstus, to pašu seju, to pašu skatienu, to pašu gaitu, to pašu dižuma un lēnprātības savienojumu… Un aizgrābtība un mīla uz ķeizaru ar agrāko spēku atplauka Rostova dvēselē. Ķeizars Preobraženskas pulka mundierī, baltās aļņādas biksēs un garos stulmu zābakos, ar zvaigzni, ko Rostovs nepazina (tā bija Legion d'hon- neur'),[1] Goda leģiona zvaigzne. iznāca uz lieveņa, turēdams cepuri zem rokas un vilkdams cimdu. Viņš apstājās, lūkodamies apkārt un visu apgaismodams ar savu skatienu. Vienam otram no ģenerāļiem viņš pateica pa vārdam. Viņš pazina arī bijušo Rostova divīzijas priekšnieku, uzsmaidīja tam un paaicināja pie sevis.

Visa svīta atkāpās, un Rostovs redzēja, ka ģenerālis diezgan ilgi kaut ko stāstīja ķeizaram.

Ķeizars pateica tam dažus vārdus un paspēra soli, lai dotos pie zirga. Atkal svīta un ielas pūlis, kurā bija arī Rostovs, pievirzījās ķeizaram tuvāk. Apstājies pie zirga un pieķēris roku pie segliem, ķeizars pagriezās pret kavalerijas ģenerāli un sacīja skaļi, acimredzot vēlēdamies, lai visi viņu dzird.

Nevaru, ģenerāl, un nevaru tāpēc, ka likums ir stiprāks par mani, — ķeizars sacīja un cēla kāju kāpslī. Ģenerālis godbijīgi nolieca galvu, ķeizars sēdās seglos un auļos jāja pa ielu projām. Rostovs, aizgrābtībā sevi neapjēgdams, kopā ar pūli skrēja tam pakaļ.

Laukumā, kurp ķeizars devās, vaigu vaigā stāvēja pa labi Preobraženskas pulka bataljons, pa kreisi franču gvardes bataljons ar lāčādas cepurēm.

Tobrīd, kad ķeizars piejāja pie viena bataljona flanga un zaldāti stājās godam sveikt, pie pretējā flanga pielēkšoja otrs jātnieku bars, un tiem priekšā Rostovs pazina Napoleonu. Tas nevarēja būt neviens cits. Viņš jāja auļos, nelielu cepuri galvā, ar Andreja lenti pār plecu, zilā, vaļējā mundierī virs balta kamzoļa, sirma īsta tīrasiņu arābu zirga mugurā, ar zeltu izšūtu aveņkrāsas seglu segu. Piejājis Aleksandram klāt, viņš pacēla cepuri, un pie šās kustības Rostova kavalērista acs nevarēja nepamanīt, ka Napoleons sēdēja zirgā neveikli un nedroši. Bataljoni iekliedzās: «Urā!» un «Vive l'Empereur!»] Lai dzīvo ķeizars!Napoleons kaut ko teica Aleksandram. Abi ķeizari nokāpa no zirgiem un sadevās rokās. Napoleona sejā plaiksnīja nepatīkami liekulīgs smaids. Aleksandrs ar laipnu vaigu tam kaut ko stāstīja.

Kaut arī franču žandarmi, zirgos drasēdami, spieda pūli atpakaļ, Rostovs, acu nenovērsdams, sekoja katrai ķeizara Aleksandra un Bonaparta kustībai. Pilnīgi negaidīti viņu pārsteidza tas, ka Aleksandrs turējās ar Bonapartu kā ar sev līdzīgu un ka Bonaparts gluži brīvi, it kā šī tuvība ar ķeizaru būtu dabiska un viņam pierasta, izturējās pret krievu caru tā, it kā pats būtu tam līdzīgs.

Aleksandrs un Napoleons ar garu svītas virteni nāca uz Preobraženskas bataljona labo flangu taisni virsū pūlim, kas turpat stāvēja. Pūlis nejauši bija nokļuvis tik tuvu ķeizariem, ka Rostovam, kas atradās tā priekšējās rindās, sametās bailes tapt pazītam.

— Sire, je vous demante la permission de donner la legion d'honneur au plus brave de vos soldals, [279] [1] majestāte, es lūdzu jūsu atļauju pasniegt Goda leģiona ordeni drošsirdīgākajam no jūsu zaldātiem.— atskanēja spalga, noteikta balss, kas izrunāja katru burtu.

To sacīja augumā mazais Bonaparts, raudzīdamies no apakšas Aleksandram taisni acīs. Aleksandrs uzmanīgi klausījās, ko viņam teica, un, galvu noliecis, laipni pasmaidīja.

A celui qui s'est le plus valllament conduit dans cette derniere guerre [1] Tam, kas izturējies visvaronīgāk šajā pēdējā karā.— Napoleons piebilda, noskaldīdams katru balsienu, ar mieru un paļāvību, kas Rostovā raisīja sašutumu, aplūkodams krievu zaldātus, kuri rindām stāvēja viņa priekšā, izstiepušies un visu laiku turēdamies godam sveikt un stingri raudzīdamies savam ķeizaram sejā.

Votre majeste me permettra-t-elle de demander l'avis du colonel? [280] [1] Jūsu majestāte man atļaus pajautāt pulkveža domas?— sacīja Aleksandrs un paspēra dažus steidzīgus soļus uz bataljona komandiera kņaza Kozlovska pusi. Bonaparts pa to laiku sāka vilkt nost cimdu no mazās, baltās rokas un pārplēsis nometa. Adjutants no aizmugures ar skubu metās uz priekšu un pacēla cimdu.

Kam lai dod? — ķeizars Aleksandrs paklusu krievu valodā jautāja Kozlovskim.

Kam pavēlēsiet, jūsu majestāte.

Ķeizars neapmierināts saviebās un atskatījies teica: ' Bet vajag taču viņam atbildēt.

Kozlovskis apņēmīgi pārlūkoja rindas un šai skatienā ietvēra arī Rostovu.

«Vai tikai tas nebūšu es?» Rostovs nodomāja.

Lazarev! — pulkvedis, pieri saraucis, nokomandēja; un pēc saraksta pirmais zaldāts Lazarevs ņipri panācās uz priekšu.

Kurp tu skrien? Stāvi tepat! — no visām pusēm čukstēja Lazarevam, kas neattapa, kurp iet. Lazarevs apstājās, iztrūcies pašķielēdams uz pulkvedi, un seja viņam noraustījās kā parasti zaldātiem, kad tos izsauc ierindas priekšā.

Napoleons mazliet pagrieza galvu un pastiepa atpakaļ savu mazo, tuklo rociņu, it kā vēlēdamies kaut ko paņemt. Viņa svītas ļaudis, tai pašā mirklī uzminējuši viņa vēlēšanos, sāka rosīties, sačukstēties, kaut ko sniegdami no rokas rokā, un pāžs, tas pats, ko Rostovs vakar bija redzējis pie Borisa, izskrēja priekšā un, godbijīgi noliecies pār pastiepto roku un nelikdams tai ne brītiņu gaidīt, ielika tanī ordeni ar sarkanu lenti. Napoleons nepaskatījies samiedza divus pirkstus. Starp tiem jau bija ordenis. Napoleons tuvojās Lazarevam, kas, acis valbīdams, joprojām neatlaidīgi raudzījās tikai uz savu ķeizaru; Napo-

I«ons atskatījās uz ķeizaru Aleksandru, ar to rādīdams, K i to, ko patlaban dara, viņš dara sava sabiedrotā labā. Mazā, baltā roka ar ordeni pieskārās zaldāta Lazareva pogai. It kā Napoleons būtu zinājis, ka vajadzēja tikai viņa rokai pieskarties zaldāta krūtīm, lai šis zaldāts uz laiku laikiem justos laimīgs, apbalvots un pacelts pāri visiem pasaulē. Napoleons tikai pielika krustu Lazarevam pie krūtīm un, nolaidis roku, pievērsās Aleksandram, il kā zinādams, ka krustam jāpielīp pie Lazareva krūtīm. Krusts patiešām arī pielipa.

Pakalpīgas krievu un franču rokas, vienā mirklī satvērušas krustu, piesprauda to zaldātam pie mundiera. Laza- icvs drūmi pavērās uz sīko vīriņu, kas nez ko ap viņu darījās ar savām baltajām rokām, un, joprojām nekustīgi turēdamies godam sveikt, atkal sāka skatīties taisni acīs Aleksandram, it kā jautādams tam, vai aizvien vēl stāvēt tapat, vai tagad viņam nepavēlēs paieties, vai varbūt darīt vel kaut ko citu. Taču viņam nekā nepavēlēja, un viņš labu brīdi nostāvēja tāpat nekustēdamies.

Ķeizari kāpa zirgiem mugurā un aizjāja. Preobražen- skieši, rindas jaukdami, pamīšus ar franču gvardiem sēdas pie klātajiem galdiem.

Lazarevs sēdēja goda vietā; gan krievu, gan franču oficieri viņu apkampa, vēlēja laimes un spieda roku. Oficieri un zaldāti veseliem bariem nāca viņam klāt, lai tikai palūkotos uz Lazarevu. Krievu un franču valodas čala un smiekli skanēja no laukuma ap galdiem. Divi oficieri pie- sārtušām sejām jautri un laimīgi pagāja Rostovam garām.

Kas par mielastu, brāl! Viss tīrā sudrabā, — viens ieteicās. — Vai Lazarevu redzēji?

Redzēju.

•— Rīt, stāsta, Preobraženskas pulks cienāšot viņus.

Nē, bet kas tā Lazarevam par laimi! Tūkstoš divi simti franku mūža pensijas.

Tā tik ir cepure, zēni! — kliedza kāds no preobra- ženskiešiem, maukdami galvā francūža pinkaino cepuri.

Ak tu tavu jaukumu!

Vai paroli esi dzirdējis? — viens gvardes oficieris jautāja otram. — Aizvakar bija Napoleon, France, bra- voure, [281] [1] Napoleons, Francija, drošsirdība. vakar — Alexandre, Russie, grandeur, [282] 8 Aleksandrs, Krievija, varenība. vienu dienu paroli dod mūsu ķeizars, otru — Napoleons. Rit ķeizars aizsūtīs Jura krustu pašam drošsirdīgākajam no franču gvardiem. Kā tad citādi! Jāatbild taču ar to pašu.

Arī Boriss ar savu biedru Zilinski bija atnākuši noskatīties preobraženskiešu banketā. Atceļā Boriss pamanīja Rostovu, kas stāvēja pie nama stūra.

Rostov, sveiks! Mēs neesam pat tikušies, — viņš tam uzsauca un nevarēja nociesties, nepajautājis, kas noticis: tik dīvaini drūma un satraukta bija Rostova seja.

Nekas, nekas, — Rostovs atteica.

Vai pienāksi?

Jā, pieiešu.

Rostovs ilgi stāvēja pie stūra, iztālēm vērodams dzīrotājus. Viņa prātā risinājās mokpilna darbība, ko viņš nekādi nevarēja novadīt galā. Dvēselē modās briesmīgas šaubas. Te viņam nāca prātā Deņisovs ar savu pārvērtušos sejas izteiksmi, ar savu padevību un viss hospitālis ar norautajām rokām un kājām, ar netīrību un kaitēm. Viņš tik dzīvi šķita patlaban sajūtam slimnīcas līķu smaku, ka pavērās apkārt, lai apjēgtu, no kurienes gan šī smaka varētu nākt. Te viņš atcerējās pašapmierināto baltroci Bonapartu, kas tagad bija imperators, ko mīl un ciena ķeizars Aleksandrs. Kādēļ gan tad šīs norautās rokas un kājas, nogalinātie cilvēki? Te viņam pavīdēja atmiņā apbalvotais Lazarevs un nosodītais un neapžēlotais Deņisovs. Viņš pieķēra sevi pie tik ērmotām domām, ka pašam sa- .metās bail.

Preobraženskiešu ēdienu smarža un paša izsalkums izrāva viņu no šā stāvokļa; vajadzēja kaut ko iekost, iekām devās atceļā. Viņš gāja uz viesnīcu, ko šorīt bija redzējis. Viesnīcā viņš atrada jau priekšā tik daudz ļaužu un oficieru, kas tāpat kā viņš bija te ieradušies civildrēbēs, ka vairs tikai ar mokām dabūja pusdienas. Viņam piebiedrojās divi oficieri no tās pašas divīzijas. Dabiski, ka valodas ievirzījās par mieru. Oficieri, Rostova biedri, tāpat kā armijas lielākā daļa, nebija apmierināti ar mieru, ko noslēdza pēc Frīdlandes. Runāja, ka vajadzējis vēl mazliet turēties un Napoleons būtu pagalam, ka viņa karaspēkam neesot vairs bijis ne sausiņu, ne šāviņu. Nikolajs klusēdams ēda un jo vairāk dzēra. Viņš viens pats izdzēra divas pudeles vīna. Jūtas, kas viņā kūsāja, ncgūdamas atrisinājumu, joprojām tāpat māca viņu. Viņš baidījās nodoties savām domām un nevarēja tikt no tām vaļā. Pēk- .•'ni, kādam oficierim iesākoties, ka esot aizvainojoši skatīties uz frančiem, Rostovs sāka kliegt ne ar ko neattaisnotā Iekaisumā, kas tāpēc ļoti pārsteidza oficierus.

Un kā jūs varat spriest, kas būtu bijis labāk! — viņš Iekliedzās ar pēkšņi asiņu pieplūdušu seju. — Kā jūs varat spriest par ķeizara rīcību, kādas tiesības mums ir spriedelēt? Mēs nevaram apjēgt ne ķeizara mērķus, ne viņa rīcību!

Bet es taču ne vārda neesmu bildis par ķeizaru, — taisnojās oficieris, kas nekā citādi nevarēja izskaidrot Rostova iekaisumu kā vien ar skurbumu.

Taču Rostovs viņā neklausījās.

Mēs neesam diplomātijas ierēdņi, mēs esam zaldāti un vairāk nekas, — viņš turpināja. — Ja mums liek mirt, tad jāmirst. Bet, ja soda, — tātad esam vainīgi; nav mūsu darīšana spriest. Ja kungam un ķeizaram labpatīk atzīt Bonaparti par imperatoru un slēgt ar to savienību — tātad vajag. Bet, ja mēs sāksim par visu prātot un spriedelēt, tad nekas vairs nepaliks svēts. Tā mēs pateiksim arī, ka nav ne dieva, ka nav it nekā, — triekdams ar dūri pret galdu, kliedza Nikolajs, pēc savu sarunas biedru saprašanas, gluži nevietā, bet visai secīgi, saskaņā ar savu paša domu gaitu.

Mūsu darīšana ir pildīt savu pienākumu, kauties un negudrot, un vairāk nekā, — viņš nobeidza.

Un dzert, — papildināja viens no oficieriem, kam negribējās ķildoties.

Jā, un'dzert, — Nikolajs uztvēra. — Ei, tu! Vēl vienu pudeli! — viņš uzsauca.

TREŠĀ DAĻA

I

Tūkstoš astoņi simti astotajā gadā ķeizars Aleksandrs brauca uz Erfurti no jauna satikties ar ķeizaru Napoleonu, un Pēterburgas augstākajā sabiedrībā daudz runāja par šas svinīgas sastapšanās diženumu.

1809. gadā divu tā dēvēto pasaules valdnieku — Napoleona un Aleksandra tuvība bija kļuvusi tik cieša, ka, Napoleonam tagad pieteicot Austrijai karu, krievu korpuss devas pāri robežai palīgā savam agrākajam ienaidniekam Bonapartam pret agrāko sabiedroto Austrijas ķeizaru; tik cieša, ka augstākajās aprindās runāja par iespējamām laulībām starp Napoleonu un vienu no ķeizara Aleksandra masām. Taču krievu sabiedrības uzmanība šai laikā bija veltīta ne tikai ārpolitiskiem apsvērumiem vien, bet sevišķi dzīvi pievērsās iekšējiem pārkārtojumiem, kādus tolaik ieviesa visās valsts pārvaldes daļās.

Pa tam dzīve, īstā cilvēku dzīve ar savām galvenajām interesēm par veselību, slimību, darbu, atpūtu, ar savām domu, zinātnes, dzejas, mūzikas, mīlas, draudzības, naida, kaislību interesēm ritēja kā allaž, neatkarīgi un ārpus politiskās tuvības vai naida ar Napoleonu Bonapartu un ārpus visiem iespējamiem pārkārtojumiem.

Kņazs Andrejs divus gadus bija nodzīvojis laukos, nekur neizbraukdams. Visus pasākumus, kādus Pjērs bija ievadījis savās muižās un nebija novedis ne pie kādiem rezultātiem, nemitīgi svaidīdamies no viena darba pie otra, visus šos pasākumus, nevienam neizpauzdams un bez jebkādām manāmām pūlēm, bija veicis kņazs Andrejs.

Viņam piemita visaugstākajā pakāpē tas praktiskais sīkstums, kura trūka Pjēram un kurš bez sevišķas piepūles no viņa puses iekustināja darāmo.

Vienā viņa muižā ar trīssimt dvēselēm zemniekus pārskaitīja brīvos zemes arājos (tas bija viens no pirmajiem piemēriem Krievijā), citās klaušas apmainīja pret obroku. Ilogučarovā uz viņa rēķina ataicināja mācītu vecmāti, kas varētu sniegt palīdzību dzemdētājām, un garīdznieks par .ilgu mācīja zemnieku un saimes ļaužu bērnus grāmatā.

Pusi no sava laika kņazs Andrejs pavadīja Kailajos Kalnos ar tēvu un dēlu, ko vēl kopa aukles, otru pusi laika llogučarovas klosterī, kā tēvs dēvēja viņa muižu. Kaut arī l< ieies Pjēram esot vienaldzīgs pret visiem ārējiem pasaules notikumiem, viņš vērīgi sekoja tiem, saņēma daudz grāmatu un, kad pie viņa vai pie tēva atbrauca cilvēki no Pēterburgas, no paša dzīves virpuļa, sev pašam par brīnumu pamanīja, ka šie cilvēki visu ārējās un iekšējās poli- likas notikumu izpratnē palikuši tālu iepakaļ viņam, kas, nekur nebraukdams, sēdēja laukos.

Līdztekus darbiem muižās, līdztekus visdažādāko grāmatu lasīšanai kņazs Andrejs šai laikā nopūlējās, kritiski iztirzādams mūsu divas pēdējās nelaimīgās kampaņas un izstrādādams projektu mūsu kara reglamentu un nolikumu pārveidošanai.

1809. gada pavasarī kņazs Andrejs kā dēla aizbildnis brauca uz viņa Rjazaņas muižām.

Pavasara saules sildīts, viņš sēdēja kalešā, vērodams pirmo zālīti, pirmās bērzu lapas un pirmos baltos pavasara mākoņu kamolus, kas klaiņoja spožajā debesu zilgmē. Viņš ne par ko nedomāja, bet līksmi un izklaidīgi vērās apkārt.

Atstāja aiz muguras pārceltuvi, kur pirms gada bija runājies ar Pjēru. Pabrauca garām netīrai sādžai, piedarbiem, ziemāju zelmenim, nogāzei ar vēl saglabājušos sniegu pie tilta, kalna slīpumam ar izskalotajiem māliem, pērnajām rugaines joslām un šur tur zaļojošiem krūmiem un nokļuva bērzu birzī, kas auga abpus ceļam. Birzī bija gandrīz vai karsti, vēja nejuta. Bērzi, no vienas vietas nosēti zaļām, lipīgām lapiņām, stāvēja nekustīgi, un no pērno lapu apakšas, tās cilādama, spraucās ārā pirmā zaļā zāle un gaiši violeti ziedi. Birztalā šur tur izkaisītās sīkās egles ar savu skarbo, mūžīgo zaļumu nepatīkami atgādināja ziemu. Zirgi iesprauslojās, ietikuši mežā, un sāka redzami svīst.

Sulainis Pjotrs kaut ko teica kučierim, tas atbildēja apstiprinoši. Taču Pjotram, redzams, nepietika ar kučiera piekrišanu vien: viņš pagriezās uz bukas pret kungu.

Cik viegliņi, jusu gaišība! — viņš sacīja, godbijīgi smaidīdams.

Kas?

Viegliņi, jūsu gaišība.

«Ko viņš runā?» kņazs Andrejs nodomāja. «Jā, laikam taču par pavasari,» viņš atskārta un apskatījās apkārt. «Kā tad, viss jau zaļš… cik drīz! Gan bērzi, gan ievas, gan alkšņi jau sāk… Bet ozolam vēl nemana. Jā, tur jau viņš ir, ozols.»

Ceļa malā auga ozols. Droši vien reižu desmit vecāks par bērziem, no kuriem sastāvēja birzs, tas bija desmitkārt resnāks un divreiz augstāks par katru bērzu. Tas bija milzu ozols, divu vīru tvēriena resnumā, redzams, sen jau aplauzītiem zariem un atlupušu, ar vecu kreveli apaugušu mizu. Ar savām milzīgajām, neveiklajām, nesimetriski izplestajām rokām un raupjajiem pirkstiem viņš kā vecs, dusmīgs un nicīgs kroplis stāvēja starp smaidošajiem bērziem. Tikai viņš vienīgais negribēja ļauties pavasara burvībai un negribēja redzēt ne pavasari, ne sauli.

«Pavasaris un mīla, un laime!» šis ozols it kā runāja. «Un kā gan jums neapnīk vienmēr viens un tas pats muļķīgais un bezjēdzīgais māns. Allaž viens un tas pats, un allaž māns! Nav ne pavasara, ne saules, ne laimes. Rau, paskatieties, tur kvern nomāktas, nedzīvas egles — vienmēr vienādas, un arī es, rau, esmu izpletis savus aplauzītos, aplupušos pirkstus, lai kur tie man izauguši, — no muguras vai no sāniem; kā izauguši, ar tādiem arī stāvu un neticu jūsu cerībām un māniem.»

Braukdams caur birzi, kņazs Andrejs vairākkārt atskatījās uz ozolu, it kā no tā ko gaidīdams. Ziedi un zāle bija arī zem ozola, taču tas, joprojām tāpat samācies, nekustīgi slējās visam pāri kropls un spītīgs.

«Jā gan, viņam taisnība, tūkstoškārt taisnība šim ozolam,» kņazs Andrejs domāja, «lai citi, jaunie, ļaujas maldam, bet mēs pazīstam dzīvi, mūsu mūžs ir galā!» Vesela jauna bezcerīgu, tomēr skumji tīksmu domu virtene raisījās kņaza Andreja dvēselē sakarā ar šo ozolu. Sā ceļojuma laikā viņš it kā no jauna pārdomāja visu savu dzīvi un nonāca pie tā paša agrākā mierinošā un reizē bezcerīgā atzinuma, ka viņam nekas vairs nav uzsākams, ka viņam jānovada savs mūžs galā, nedarot ļaunu, neuztraucoties un nekā nevēloties.

Rjazaņas muižu aizbildnības lietās kņazam Andrejam vajadzēja satikt apriņķa muižniecības maršalu. Maršals bija grāfs īļja Andrejičs Rostovs, un kņazs Andrejs maija vidu brauca pie viņa.

Bija pats karstākais pavasara laiks. Mežs jau tērpies pilnā kuplumā, kūpēja putekļi, un bija tik karsts, ka, braucot gar ūdeni, gribējās peldēties.

Kņazs Andrejs sadrūmis un noraizējies, prātodams par lo, kas un kā maršalam jautājams par darīšanām, pa darza aleju tuvojās Rostovu Otradnajas mājai. Pa labi aiz kokiem viņš izdzirdēja jautras sieviešu klaigas un ieraudzīja meiteņu baru, kas skrējienā šķērsoja ceļu viņa kalešai. Citām pa priekšu vistuvāk kalešai pieskrēja loti tieviņa, neparasti tieviņa melnace meitene melniem matiem, dzeltenā katūna kleitiņā, ap galvu baltu mutautiņu, no kura apakšas līda ārā pajukušu matu cirtas. Meitene kaut ko kliedza, bet, pamanījusi svešinieku, viņu neuzlūkojusi, smiedamās aizskrēja atpakaļ.

Kņazam Andrejam pēkšņi nez kāpēc sirds iesmeldzās. Diena bija tik jauka, saule tik spoža, apkārt viss tik līksmi; bet šī tieviņa un jaukā meitene nezināja un negribēja nekā zināt par viņa esamību un bija laimīga, apmierināta ar kaut kādu savu atsevišķu — droši vien muļķīgu — taču līksmu un laimīgu dzīvi. «Par ko viņa tā priecājas? Par ko viņa domā? Taču ne par kara reglamentu, ne par Rjazaņas muižu nomas nokārtošanu. Par ko gan viņa domā? Un kas dara viņu laimīgu?» kņazs Andrejs neviļus sev ziņkārīgi jautāja.

Grāfs īļja Andrejičs 1809. gadā dzīvoja Otradnajā aizvien vēl tāpat kā agrāk, proti, ielūgdams gandrīz vai visu guberņu uz medībām, teātra izrādēm, pusdienām ar muzikantiem. Par kņazu Andreju viņš priecājās gluži tāpat kā par ikvienu jaunu viesi un gandrīz vai ar varu paturēja to pa nakti.

Visu garlaicīgo dienu, kamēr kņazam Andrejam kavēja laiku namatēvs ar namamāti un cienījamākie no viesiem, ar kuriem, tuvojoties vārda dienas svinībām, bija pilna vecā grāfa māja, Bolkonskis, vairākkārt uzlūkodams Natašu, kas par kaut ko smējās un līksmojās jauniešu sabiedrībā, allaž vien sev jautāja: «Par ko gan viņa domā? Kas viņu ielīksmo?»

Vakarā, palicis viens pats svešā mājā, viņš ilgi nevarēja iemigt. Viņš lasīja, tad nopūta sveci un atkal aizdedzināja. Slēģi no iekšpuses bija aizvērti, un istabā bija karsti. Viņš pukojās uz šo muļķīgo veci (tā viņš dēvēja Rostovu), kas viņu bija aizturējis, apgalvodams, ka vajadzīgie papīri esot pilsētā un vēl neesot atvesti, pukojās pats uz sevi par to, ka bija palicis.

Kņazs Andrejs piecēlās un piegāja atvērt logu. Līdzko viņš bija atdarījis aizvirtņus, mēnessgaisma ielauzās istabā, it kā būtu stāvējusi aiz loga sardzē un sen gaidījusi. Viņš atvēra logu. Nakts bija vēsa, stinga un gaiša. Pie paša loga rindā auga apcirpti koki, no vienas puses melni, no otras — sudrabotas gaismas pārlieti. Zem kokiem kupli zēla kaut kādi lekni, valgani stādi, kuros šur tur vizēja sudrabotas lapas un kāti. Tālāk aiz melnajiem kokiem rasā mirgoja kāds jumts, pa labi slējās liels, kupls koks ar spilgti baltu stumbru un zariem un virs tā gandrīz pilns mēness pie gaišajām pavasara debesīm, kurās tikpat kā nebija zvaigžņu. Kņazs Andrejs atbalstījās ar elkoņiem uz palodzes, un viņa skatiens apstājās pie šīm debesīm.

Kņaza Andreja istaba bija vidus stāvā; arī istabās virs viņa dzīvoja cilvēki un bija nomodā. Viņš izdzirdēja augšā sieviešu čalu.

Vēl tikai vienu reizi, — no augšas skanēja sievietes balss, ko kņazs Andrejs tūliņ pazina.

Bet kad tad tu gulēsi? — otra balss jautāja.

Es negulēšu, es nevaru gulēt, ko tad lai es daru! Nu, vēl pēdējo reizi. ..

Divas sieviešu balsis sāka dziedāt kāda mūzikas darba beigu frāzi.

Ai, cik brīnišķi! Bet tagad gulēt un beigas.

Guli vien, bet es nevaru, — atbildēja pirmā balss, tuvodamās logam. Runātāja acīmredzot pilnīgi izliecās pa logu, jo varēja dzirdēt čaukstam viņas drānas un jaust pat elpu. Viss apklusa un sastinga tāpat kā mēnesgaisma un ēnas. Ari kņazs Andrejs baidījās pakustēties, lai nenodotu savu nevilšo klātbūtni.

Soņa! Soņa! — atkal atskanēja pirmā balss. — Nu, kā gan var gulēt! Paskaties jel, kas par jaukumu! Ai, cik burvīgi! Ak, mosties taču, Soņa, — viņa teica gandrīz ar asarām balsī. — Tik burvīga nakts taču vēl nekad, nekad nav bijusi.

Soņa negribīgi kaut ko atbildēja.

Nē, paskaties jel, kas par mēnesi! … Ai, cik burvīgi! Nac taču šurp! Mīlulīt, dūjiņ, nu panācies jel šurp. Vai redzi? Tā tiktos pietupties, palūk, tā, aptvert rokas ap ceļiem — ciešāk, cik vien var, tad piespiesties — un aizlidot.

Re, tā!

Mitejies jel, tu nokritīsi.

Kļuva dzirdama stīvēšanās un Soņas sapīkusī balssj

Ir jau uz diviem.

Ak, tu tikai man visu samaitā. Ej jel, ej!

Atkal viss apklusa, taču kņazs Andrejs zināja, ka viņa aizvien vēl sēž turpat, viņš dzirdēja brīžam klusu čabē- šanu, brīžam nopūtas.

Ak dievs! Ak dievs! Cik gan tas dīvaini! — viņa pēkšņi iesaucās. — Kad jāguļ, jāguļ! — un aizcirta logu.

«Un nekādas daļas par to, ka arī es esmu pasaulē!» kņazs Andrejs nodomāja pēc tam, kad, klausīdamies to runājam, visu laiku nez kāpēc bija gaidījis un baidījies, ka tā teiks kaut ko par viņu. «Un atkal viņa! It kā par spīti!» viņš domāja. Viņa dvēselē pēkšņi uzbangoja tāds negaidīts jaunu domu un cerību jūklis, kas bija pretrunā ar visu viņa dzīvi, ka viņš, juzdamies bezspēcīgs atšķetināt savas izjūtas, uz vietas aizmiga.

III

Otrā dienā, atvadījies vienīgi no grāfa, negaidīdams iznākam dāmas, kņazs Andrejs devās atceļā.

Bija jau jūnija sākums, kad kņazs Andrejs, atgriezdamies mājup, atkal iebrauca tai pašā bērzu birzī, kurā vecais, raupjais ozols bija viņu tik dīvaini un neaizmirstami pārsteidzis. Zvārgulīši birzī šķindēja vēl dobjāk nekā pirms pusotra mēneša; viss bija kupls, ēnains un biezs; un jaunās, pa mežu izkaisītās egles netraucēja vispārējo skaistumu un, pielāgodamās kopējai noskaņai, maigi zaļoja pūkainiem, jauniem dzinumiem.

Augu dienu bija karsti, kaut kur vilkās kopā negaiss, taču tikai neliels lietus padebestiņš pārslacināja ceļa putekļus un leknās lapas. Mežs ceļa kreisajā pusē bija tumšs, grima ēnā; labajā — slapjš, spožs, mirgoja saulē, viegli līgodamies vējā. Viss bija ziedos; lakstīgalas trauca un pogoja drīz tuvu, drīz tālu.

«Jā, šeit, šai mežā stāvēja tas ozols, ar kuru mēs bijām vienis prātis,» kņazs Andrejs atcerējās. «Bet kur gan tas ir?» viņš atkal nodomāja, raudzīdamies uz ceļa kreiso pusi, un, pats nezinādams, nepazīdams, tīksmi vēroja to pašu ozolu, ko meklēja. Vecais ozols, gluži pārvērties, izpletis sulīgo, tumšo lapotni kā telti, viegli šūpodamies, kusa vakara saules staros. Ne mezglaino pirkstu, ne kreveļu, ne vecās neuzticības un bēdu — nekā vairs nevarēja manīt. Cauri raupjajai, simtgadīgajai mizai bez zariņiem spraucās ārā sulīgas, jaunas lapas, tā ka nevarēja pat ticēt, ka tās radījis šis vecis. «Jā, tas ir tas pats ozols,» kņazs Andrejs nodomāja, un viņu pēkšņi bez kāda iemesla pārņēma pavasarīga prieka un atjaunotnes izjūta. Vienā un tai pašā reizē viņa atmiņā atplauka visi viņa dzīves spilgtākie brīži. Gan Austerlica ar augstajām debesīm, gan sievas nedzīvā, pārmetuma pilnā seja, gan Pjērs uz prāmja, gan nakts skaistuma saviļņotā meitene, gan pati ši nakts, gan mēnesnīca — tas viss viņam piepeši ienāca prātā.

«Nē, ar trīsdesmit vienu gadu dzīve nav vēl beigusies,» kņazs Andrejs pēkšņi galīgi un negrozāmi nolēma. «Nepietiek, ka es zinu visu, kas manī, vajag, lai visi to zinātu: gan Pjērs, gan šī meitene, kas gribēja aizlidot uz debesīm; vajag, lai visi mani pazītu, lai mana dzīve ritētu ne tikai man vienam, lai viņi nedzīvotu tik neatkarīgi no manas dzīves, lai tā atspoguļotos visos un lai viņi visi dzīvotu kopā ar mani!»

Atgriezies no sava brauciena, kņazs Andrejs nolēma rudeni doties uz Pēterburgu un izdomāja šim lēmumam dažādus ieganstus. Ik brīdi viņa rīcībā bija vesela virkne saprātīgu, loģisku argumentu, kādēļ viņam nepieciešams braukt uz Pēterburgu un pat kalpot. Viņš tagad pat nesaprata, kā gan kādreiz varējis apšaubīt nepieciešamību aktīvi piedalīties dzīvē, gluži tāpat kā pirms mēneša nebija sapratis, kā viņam varētu ienākt prātā doma aizbraukt no laukiem. Viņam šķita skaidrs, ka visa viņa mūža pieredze pazudīs veltīgi un aizies neziņā, ja viņš to neliks lietā un atkal rosīgi nepiedalīsies dzīvē. Viņš pat nesaprata, kā gan, pamatojoties uz tādiem pašiem nabadzīgiem saprāta argumentiem, agrāk bijis acīm redzams, ka viņš pazemotos, ja, saņēmis dzīvē mācību, atkal noticētu, ka iespējams but noderīgam, ka iespējama laime un mīla. Tagad saprāts diktēja pavisam ko citu. Pēc šī brauciena kņazam

Andrejam laukos sāka k|ūt garlaicīgi, agrākie darbi viņu neinteresēja, un bieži vien, sēdēdams viens pats savā kabinetā, viņš cēlās, gāja pie spoguļa un ilgi vēroja savu seju. Tad viņš novērsās un lūkojās nelaiķes Lizas ģīmetnē, kur viņa ā la grecquel [1] — pēc grieķu parauga. (Red.)uzbužinātām cirtām maigi un jautri vērās viņam pretī no zeltītā ietvara. Viņa jau vairs neteica vīram agrākos baigos vārdus, viņa vienkārši un līksmā ziņkārē raudzījās tam sejā. Un kņazs Andrejs, salicis rokas uz muguras, ilgi staigāja pa istabu, drīz viebdamies, diīz smaidīdams, pārcilājot tās neprātīgās, vārdos nepasakāmās domas, kas bija slepenas kā noziegums, domas, kas saistījās ar Pjēru, ar slavu, ar meiteni logā, ar ozolu, ar sievietes skaistumu un mīlu un bija pārveidojušas visu viņa dzīvi. Un, ja šādos brīžos kāds pie viņa ienāca, viņš mēdza būt it īpaši dzedrs, bargi noteikts un visai nepatīkami loģisks.

Mon cher, [283] [1] Mans mīļais.— dažkārt ienākdama šādā brīdī, saka kņaze Marja, — Nikoluška šodien nevar iet pastaigāties: ir ļoti auksts.

Ja būtu silts, — kņazs Andrejs tādās reizēs sevišķi vēsi atbildēja māsai, — tad viņš ietu vienā krekliņā, bet, ta kā ir auksts, tad vajag viņam uzģērbt siltas drēbes, kas tādam nolūkam arī izdomātas. Redzi, kas izriet no tā, ka ir auksts, un nevis tas, ka jāpaliek mājās, kad bērnam vajadzīgs svaigs gaiss, — viņš runāja ar īpašu loģiskumu, it kā sodīdams kādu par visu to slepeno, neloģisko iekšējo darbību, kas norisa viņā. Kņaze Marja šādos gadījumos pārdomāja, cik sausus gan vīriešus padara garīgais darbs.

IV

Kņazs Andrejs ieradās Pēterburgā 1809. gada augustā. Tas bija laiks, kad jaunā Speranska slava un enerģija, ar kādu viņš izdarīja reformas, bija sasniegusi savus kalngalus. Šai pašā augusta mēnesī ķeizars, braukdams ka- lešā, tai gāžoties, bija sagrūdis kāju un trīs nedēļas palika Pēterhofā, satikdamies ik dienas vienīgi ar Speranski. Tolaik tika izstrādāti ne vien divi tik slavenie un sabiedrību satraucošie ukazi par galma dienesta pakāpju likvidēšanu un par pārbaudījumiem kolēģijas asesoru un valsts padomnieku amatiem, bet arī vesela valsts konstitūcija, kam vajadzēja pārgrozīt pastāvošo tiesu, administratīvo un finansu iekārtu Krievijas pārvaldīšanā no valsts padomes līdz pat pagasta valdei. Tagad piepildījās un iemiesojās tie neskaidrie liberālie sapņojumi, ar kuriem ķeizars Aleksandrs bija uzkāpis troni un kurus bija tiecies realizēt ar savu palīgu Cartorižska, Novosiļceva, Kočubeja un Stroganova atbalstu, pats pa jokam dēvēdams tos par comite du salut publiquex.[1] — sabiedriskās glābšanas komiteju.

Tagad visus kopā aizstāja civilajā darbā Speranskis un militārajā — Arakčejevs. Kņazs Andrejs drīz pēc savas atbraukšanas kā kambarkungs ieradās galmā un uz pieņemšanu. Ķeizars, divas reizes sastopoties, nepagodināja viņu ne ar vienu vārdu. Kņazam Andrejam jau agrāk allaž bija licies, ka ķeizars jūt pret viņu antipātiju, ka ķeizaram nepatīk viņa seja un visa viņa būtne. Dzedrajā, noraidošajā skatienā, kādu ķeizars viņam uzmeta, kņazs Andrejs vēl vairāk nekā agrāk atrada šīm aizdomām apstiprinājumu. Galminieki kņazam Andrejam ķeizara nevērību pret viņu izskaidroja kā viņa majestātes neapmierinātību ar to, ka Bolkonskis neesot kalpojis kopš 1805. gada.

«Es pats zinu, cik maz mēs spējam grozīt savas simpātijas un antipātijas,» kņazs Andrejs domāja, «un tāpēc nav ko cerēt nodot ķeizaram personīgi manu iesniegumu par kara reglamentu, bet gan darbs pats sevi parādīs.» Viņš paziņoja par savu iesniegumu vecajam feldmaršalam, tēva draugam. Feldmaršals, noteicis stundu, laipni pieņēma viņu un apsolījās ziņot ķeizaram. Pēc dažām dienām kņazam Andrejam pavēstīja, ka viņš aicināts ierasties pie kara ministra grāfa Arakčejeva.

Noteiktajā dienā pulksten deviņos no rīta kņazs Andrejs ieradās grāfa Arakčejeva uzgaidāmajā istabā.

Personiski kņazs Andrejs Arakčejevu nepazina un nekad nebija redzējis, taču viss, ko viņš par to zināja, iedvesa viņam maz cieņas pret šo cilvēku.

«Viņš ir kara ministrs, kunga un ķeizara uzticības persona; nevienam nevajadzētu but nekādas daļas gar personiskajām īpašībām; viņam uzdots izskatīt manu iesniegumu, tātad vienīgi viņš var to virzīt uz priekšu,» kņazs Andrejs domāja, kopā ar daudzām svarīgām un nesvarī- r'am personām gaidīdams grāfa Arakčejeva uzgaidāmajā Istabā.

Kņazs Andrejs sava dienesta laika, būdams lielāko tiesu par adjutantu, bija redzējis daudzu ievērojamu vīru uzgaidāmās istabas, un viņam bija kļuvuši visai skaidri šo istabu dažādie raksturi. Grāfa Arakčejeva uzgaidāmajai lelpai bija gluži īpašs raksturs. Nesvarīgās personas, kas gaidīja audienci grāfa Arakčejeva uzgaidāmajā istabā, izskatījās nokaunējušās un padevīgas; pie tiem, kas ama- los augstāki, varēja vērot vienu vispārēju neveiklības sajutu, kas slēpās zem vājībās maskas un zobgalības pašiem par sevi, par savu stāvokli un par to cilvēku, kuru viņi gaidīja. Daži domīgi staigāja uz priekšu un atpakaļ, citi sačukstēdamies smējās, un kņazs Andrejs dzirdēja «Spēkavīra Andrejiča» sobriquet [284] [1] — palamu. un vārdus «tēvocis sados», kas attiecās uz grāfu Arakčejevu. Kāds ģenerālis (svarīga persona), redzami aizvainots, ka tik ilgi jāgaida, sēdēja, allaž pārcilādams kājas un nicīgi pie sevis smīnēdams.

Taču, tiklīdz atvērās durvis, visās sejās acumirklī parādījās vienīgi — bailes. Kņazs Andrejs lūdza dežurantu pieteikt viņu otrreiz, bet tas zobgalīgi paraudzījās uz viņu un teica, ka viņa kārta pienākšot savā laikā. Pēc dažiem apmeklētājiem, ko adjutants ievadīja ministra kabinetā un izvadīja no tā, pa briesmīgajām durvīm ielaida oficieri, kas pārsteidza kņazu Andreju ar savu pazemoto un izbiedēto izskatu. Oficiera audience ilga labu laiku. Piepeši aiz durvīm iedārdējās nepatīkamas balss grāvieni, un oficieris, bāls, drebošām lūpām, iznāca no turienes un, galvu saķēris, izsteidzās cauri istabai.

Tūliņ pēc tam pie durvīm pieveda kņazu Andreju un dežurants viņam pačukstēja: «Pa labi, pie loga.»

Kņazs Andrejs iegāja vienkāršā, spodrā kabinetā un ieraudzīja pie galda gadus četrdesmit vecu vīru ar garu vidukli, garenu, īsi apcirptu galvu un gaļīgām grumbām, sarauktām uzacīm virs brūnganzaļām, trulām acīm un nokarenu, sarkanu degunu. Arakčejevs neskatīdamies pagrieza galvu pret viņu.

Ko jūs lūdzat? — Arakčejevs noprasīja.

Es nekā ne … lūdzu, jūsu gaišība, — kņazs Andrejs klusu atteica. Arakčejeva acis pavērsās pret viņu.

Sēstieties, — Arakčejevs sacīja, — kņazs Bolkonskis?

Es nekā nelūdzu, bet kungam un ķeizaram labpaticis pārsūtīt jūsu gaišībai manu iesniegto projektu…

Redziet, rnans mīļais, jūsu iesniegumu es lasīju, —< Arakčejevs pārtrauca, tikai pirmos vārdus izrunādams laipni, atkal neskatīdamies viņam sejā un iekrizdams aizvien īdzīgākā un nicīgākā tonī. — Jaunus kara likumus piedāvājat? Likumu ir daudz, nav kas vecos pilda. Tagad visi raksta likumus, rakstīt vieglāk nekā izpildīt.

Esmu ieradies saskaņā ar kunga un ķeizara gribu uzzināt no jūsu gaišības, kādu virzienu jūs domājat dot manam iesniegumam, — kņazs Andrejs pieklājīgi pateica.

Jūsu iesniegumam esmu uzlicis rezolūciju, un tas nosūtīts komitejai. Es nepiekrītu, — sacīja Arakčejevs, pieceldamies un ņemdams no rakstāmgalda kādu papīru. — Te būs, — viņš pasniedza kņazam Andrejam.

Ar zīmuli šķērsām pāri papīram, bez lielajiem burtiem, kļūdainā ortogrāfijā, bez pieturas zīmēm stāvēja rakstīts: «nepamatoti sastādīts tāpēc ka pakaļtaisīts un norakstīts no franču kara reglamenta un no kara artikula bez vajadzības atkapjas.»

Kādai komitejai tad iesniegums nodots? — kņazs Andrejs apjautājās.

Kara reglamenta komitejai, un no manis tapis priekšā likts ieskaitīt jūsu labdzimtību komitejas locekļos. Tikai bez algas.

Kņazs Andrejs pavīpsnīja.

Es arī nemaz nevēlos.

Par bezalgas locekli, — Arakčejevs atkārtoja. — Man ir tas gods. Ei! sauc iekšā! Kas tur vēl ir? — viņš iekliedzās, palocīdamies pret kņazu Andreju.

V

Gaidīdams paziņojumu par ieskaitīšanu komitejas locekļos, kņazs Andrejs atjaunoja vecās pazīšanās, sevišķi ar tām personām, kas, cik viņš zināja, bija pie varas un varēja būt viņam vajadzīgas. Patlaban Pēterburgā viņam bija apmēram tā pati sajūta, kas viņu bija pārņēmusi kaujas priekšvakarā, kad māca nemierpilna ziņkāre un neat- vairami vilka augstākās sfērās, turp, kur brieda nākamība, no kuras bija atkarīgi miljoniem cilvēku likteņi. No veču niknuma, no nezinātāju ziņkāres, no zinātāju atturības, no vispārējās steigas un bažām, no bezgalīgā skaita komiteju un komisiju, par kuru pastāvēšanu viņš katru dienu no jauna dabūja zināt, viņš noskārta, ka patlaban, 1809. gadā, šeit Pēterburgā gatavojas kāda grandioza civila kauja, kuras virspavēlnieks bija viņam nepazīstams, noslēpumains, pēc viņa domām, ģeniāls cilvēks — Spc- ranskis. Un pati šī miglainā reformu lieta un Speranskis, tās galvenais darbinieks, sāka viņu tik kvēli interesēt, ka kara reglaments visai drīz viņa apziņā sāka atvirzīties mazāk svarīgā vietā.

Kņazs Andrejs atradās vienā no visizdevīgākajām situācijām, lai tiktu labi uzņemts visdažādākajās un augstākajās toreizējās Pēterburgas aprindās. Reformistu partija uzņēma viņu ar prieku un vilināja pie sevis, pirmkārt, jau tāpēc, ka viņu daudzināja par gudru un visai izglītotu cilvēku, otrkārt, tāpēc, ka, atbrīvodams savus zemniekus, viņš jau bija sev nodibinājis liberāļa reputāciju. Neapmierināto veču partija, nosodīdama reformas, griezās pie viņa pēc līdzjūtības taisni kā pie sava tēva dēla. Sieviešu sabiedrība, augstākās aprindas uzņēma viņu viesmīlīgi, tāpēc ka viņš bija precību gados, bagāts un dižciltīgs un tikpat kā jauna persona ar oreolu, ko ap viņu vija romantiskie nostāsti par viņa šķietamo nāvi un viņa sievas traģisko galu. Turklāt visi, kas viņu bija agrāk pazinuši, kā vienā balsī apgalvoja, ka šajos piecos gados viņš stipri mainījies uz labu, kļuvis maigāks un nobriedis, ka viņā vairs nav senākās izlikšanās, lepnības un zobgalības, bet ir miers, ko iegūst ar gadiem. Par viņu runāja, par viņu interesējās, un visi vēlējās viņu redzēt.

Otrā dienā pēc grāfa Arakčejeva apmeklēšanas kņazs Andrejs vakarā bija pie grāfa Kočubeja. Viņš atstāstīja grāfam savu satikšanos ar Spēkavīru Andrejiču (tā Ko- čubejs saukāja Arakčejevu ar to pašu nenoteikto, nez pret ko vērsto izsmieklu, ko kņazs Andrejs bija pamanījis kara ministra uzgaidāmajā istabā).

— Mon cher, pat šajā lietā jūs netiksiet garām Mihailam Mihailovičam. C'est le grand faiseur. [285] [1] Tas ir veikls vīrs.Es viņam pateikšu. Viņš solījās šovakar atbraukt…

— Kāda gan Speranskim daļa gar kara reglamentiem? — kņazs Andrejs jautāja,

Kočubejs pavīpsnājis nogrozīja galvu, it kā brīnīdamies par Bolkonska vientiesību.

Mēs ar viņu nesen par jums runājām, — Kočubejs turpināja, — par jūsu brīvajiem zemes arājiem…

Ak tad jūs, kņaz, esat tas, kas atlaidis savus zemniekus? — iejaucās Katrīnas laika večuks, nicīgi pagriezies pret Bolkonski.

Niecīgā muiža nekādu ienākumu nedeva, — Bolkonskis atbildēja, lai velti neērcinātu veco vīru, cenzdamies viņa acīs mīkstināt savu rīcību.

Vous craignez d'etre en retard [1] Jūs baidāties nokavēt.— sacīja vecais, uzlūkodams Kočubeju.

Es tikai vienu nesaprotu, — vecais vīrs turpināja, — kas gan ars zemi, ja viņiem dos brīvestību? Likumus rakstīt jau ir viegli, bet valdīt grūti. Tikpat kā tagad, es jums prasu, grāf, — kas tad būs palātu priekšnieki, ja visiem jāliek eksāmeni?

Tie, kas eksāmenus izturēs, man šķiet, — atbildēja Kočubejs, pārmezdams vienu kāju pār otru un apkārt lūkodamies.

Āre, pie manis kalpo Prjaņičņikovs, lielisks cilvēks, zelts, ne cilvēks, bet viņam ir sešdesmit gadu, vai tad viņš ies eksāmenus likt? …

Jā, tas rada grūtības, tāpēc ka izglītība visai maz izplatīta, taču … — Grāfs Kočubejs nepabeidza teikumu, viņš piecēlās un, saņēmis kņazu Andreju aiz rokas, devās pretim ienācējam — staltam, gadus četrdesmit vecam gaišmatim ar kailu galvvirsu, augstu, atklātu pieri un neparastu, dīvaini baltu, iegarenu seju. Ienācējs bija ģērbies zilā frakā, ar krustu kaklā un zvaigzni krūšu kreisajā pusē. Tas bija Speranskis. Kņazs Andrejs to uzreiz pazina, un viņa dvēselē kaut kas iedrebējās, kā dažkārt mēdz būt svarīgos dzīves brīžos. Vai tā bija cieņa, skaudība, gaidas — viņš pats nezināja. Visam Speranska stāvam piemita kas īpatnējs, no kā viņu tūliņ varēja pazīt. Nevienā cilvēkā no tās sabiedrības, kurā dzīvoja kņazs Andrejs, viņš nebija redzējis tādu mieru un pašapziņu kā viņa neveiklajās, stūrainajās kustībās, ne pie viena nebija manījis tik stingru un reizē maigu skatienu kā viņa puspievērtajās un mazliet valgajās acīs, nebija redzējis tādu tvirtumu smaidā, kas nekā neizteica, nebija dzirdējis tik smalku, nosvērtu, klusu balsi un, galvenais, tik maigu blāvumu sejā un sevišķi rokās, kas bija mazliet paplatas, bet neparasti mīkstas, gleznas un baltas. Tik baltu un maigu seju kņazs Andrejs bija redzējis tikai zaldātiem, kas ilgi nogulējuši hospitālī. Tas bija Speranskis, valsts sekretārs, ķeizara referents un viņa pavadonis uz Erfurti, kur tas ne vienu reizi vien bija ticies un runājis ar Napoleonu.

Speranskis nešaudīja acis no vienas sejas pie otras, kā reizēm neviļus notiek, ieejot lielā sabiedrībā, un nesteidzās ar valodu. Viņš runāja klusu, ar pārliecību, ka viņā klausīsies, un uzlūkoja tikai to cilvēku, ar kuru patlaban runāja.

Kņazs Andrejs sevišķi uzmanīgi vēroja katru Speranska vārdu un kustību. Kā tas mēdz būt ar cilvēkiem, it sevišķi tiem, kas stingri vērtē savus tuvākos, kņazs Andrejs, sa- stapdamies ar jaunu personu, it īpaši ar tādu kā Speranskis, ko pazina pēc nostāstiem, allaž cerēja atrast tajā pilnīgu cilvēka labāko īpašību izpausmi.

Speranskis izteica Kočubejam nožēlu, ka nevarējis atbraukt agrāk, jo viņu aizkavējuši pilī. Viņš neteica, ka aizturējis ķeizars. Un kņazs Andrejs pamanīja šo afektēto kautrību. Kad Kočubejs viņam minēja kņaza Andreja vārdu, Speranskis ar to pašu smaidu gausi pavērsa acis uz Bolkonski un klusuciezdams sāka skatīties uz viņu.

Ļoti priecājos ar jums iepazīties, esmu par jums dzirdējis, tāpat kā visi, — viņš teica.

Kočubejs īsos vārdos atstāstīja, kā Arakčejevs pieņēmis Bolkonski. Speranska smaids paplauka platāks.

Kara reglamenta komisijas direktors Magņicka kungs ir man labs paziņa, — viņš sacīja, skaidri izrunādams ik balsienu un ik vārdu, — un, ja jūs vēlēsieties, es varu savest jūs kopā. (Pie punkta viņš brītiņu klusēja.) Ceru, ka jūs atradīsiet viņā simpātijas un vēlēšanos sekmēt visu saprātīgo.

Ap Speranski tūdaļ salasījās pulciņš, un tas pats vecis, kas pirmīt bija pieminējis savu ierēdni Prjaņičņikovu, vērsās pie Speranska ar jautājumu.

Kņazs Andrejs, neiesaistīdamies sarunā, vēroja ik kustību, ko izdarīja Speranskis, šis cilvēks, kas nesen vēl bija nenozīmīgs seminārists un tagad, kā domāja Bolkonskis, turēja savās rokās — šais baltajās, tuklajās rokās — Krievijas likteni. Kņazu Andreju pārsteidza neparastais, nicīgais miers, ar kādu Speranskis atbildēja vecajam. Šķita, ka viņš no neizmērojamiem augstumiem nomet tam savus iecietīgi labvēlīgos vārdus. Kad vecais kungs sāka runāt pārāk skaļi, Speranskis pavīpsnāja un teica, ka viņš nevarot spriest, cik tas, ko ķeizaram labpatīk darīt, ir labi vai slikti.

Parunājies kādu brīdi kopējā pulkā, Speranskis piecēlās un, pienākdams pie kņaza Andreja, paaicināja to sev līdzi uz istabas otru galu. Varēja redzēt, ka viņš uzskatīja par vajadzīgu pievērsties Bolkonskim.

Es nepaguvu ar jums parunāties, kņaz, tās apgarotās sarunas dēļ, kādā mani ievilka šis godājamais sirmgalvis, — viņš sacīja, iecietīgi un nicīgi pasmīnēdams un ar šo smīnu it kā atzīdams, ka viņš, tāpat kā kņazs Andrejs, saprot, cik niecīgi ir šie ļaudis, ar kuriem viņš tikko runājis. Sī uzruna kņazam Andrejam glaimoja. — Es jūs pazīstu jau sen: pirmkārt, no jūsu rīcības ar saviem zemniekiem, tas mums ir pirmais paraugs, un būtu vēlams, ka tam rastos vairāk sekotāju; otrkārt, tāpēc, ka jūs esat viens no tiem kambarkungiem, kuri neuzskata sevi par apvainotiem ar jauno rīkojumu par galma dienesta pakāpēm, kas izraisījis tik daudz valodu un tenku.

Jā, — kņazs Andrejs atbildēja, — tēvs negribēja, ka es izmantotu šīs tiesības; es uzsāku dienestu no zemākās pakāpes.

—• Jūsu tētiņš, veclaiku cilvēks, acīmredzot stāv augstāk par mūsu laikabiedriem, kuri tā nosoda šo pasākumu, kas tikai atjauno dabisko taisnību.

—<* Es tomēr domāju, ka ir savs pamats arī šīm paļām, — iebilda kņazs Andrejs, pūlēdamies cīnīties pret Speranska ietekmi, ko viņš sāka just. Viņam bija nepatīkami visur tam piekrist: gribējās runāt pretī. Kņazs Andrejs, kam parasti valoda veicās viegli un raiti, tagad, runādams ar Spcranski, juta, ka ir grūti izteikties. Viņš bija pārāk aizrāvies ar šā slavenā vīra personības vērošanu.

Pamats tikai personīgā godkāre, varbūt, — klusu iemeta savu vārdu Speranskis.

Pa daļai arī no valsts viedokļa, — sacīja kņazs Andrejs.

Kā jūs to domājat?… — Speranskis, lēni acis nolaidis, jautāja.

Es esmu Montesquieu piekritējs, — kņazs Andrejs paskaidroja. — Un viņa doma par to, ka le principe des monarchies est l'honneur, me paralt incontestable. Cer- laitis droits et privilēges de la noblesse me paraissent čtre des moyens de soutenir ce sentiment[1] — monarhijas pamats ir gods, man šķiet neapšaubāma. Dažas muižniecības tiesības un priekšrocības es iedomājos kā līdzekļus šo jūtu uzturēšanai.

Smaids apdzisa Speranska baltajā sejā, un vaibsti no tā daudz ieguva. Laikam kņaza Andreja doma viņam šķita interesanta.

Si vous envisagez la questioti sous ce point de vue, [286] [1] Ja jūs uz šo jautājumu raugāties no tāda viedokļa.— viņš iesāka, ar acīm redzamām pūlēm runādams franciski un runādams vēl gausāk nekā krieviski, taču pilnīgi mierīgi. Viņš sacīja, ka gods, l'honneur, nav uzturams ar priekšrocībām, kas kaitīgas dienesta gaitai, ka gods, l'honneur, ir vai nu negatīvs jēdziens kā vairīšanās no nosodāmas rīcības, vai arī zināms sacensību ierosinātājs, lai iegūtu atzinību un balvas, ar ko to apliecina.

Viņa argumenti bija kodolīgi, vienkārši un skaidri.

•— Institūts, kas atbalsta šo godu, sacensības rosinātāju, ir tāds institūts, kas, līdzīgi dižā ķeizara Napoleona Legion d'honneur3 — Goda leģionam., nevis kaitē dienestam, bet gan sekmē to un nav nekādas kārtu vai galma priekšrocības.

Nestrīdos, taču nevaru noliegt, ka ar galma priekšrocībām tiek sasniegts tas pats mērķis, — sacīja kņazs Andrejs, — ikviens galminieks uzskata par pienākumu būt sava stāvokļa cienīgs.

Taču jūs negribējāt to izmantot, kņaz, — iebilda Speranskis, ar smaidu rādīdams, ka vēlas ar laipnību izbeigt šo savam sarunu biedram neērto strīdu. — Ja jūs man parādīsiet godu ierasties pie manis trešdien, — viņš piebilda, — tad es, apspriedies ar Magņicki, jums paziņošu to, kas var jūs interesēt, un turklāt man būs prieks ar jums sīkāk aprunāties. — Viņš, acis aizvēris, palocījās un ā la frangaise [287] , [1] — pēc franču paražas. Red.)neatvadījies un raudzīdams palikt nepamanīts, izgāja no zāles.

VI

Uzturēdamies Pēterburgā, kņazs Andrejs pirmajā laikā juta, ka visu viņa vientulīgajā dzīvē izveidojušos domu satvaru pilnīgi aizēno sīkās rūpes, kas viņu apstāja Pēterburgā.

Vakarā, atgriezies mājās, viņš piezīmju grāmatiņā ierakstīja četras piecas nepieciešamas vizītes vai retidez- vous [288] noteiktās stundās. Dzīves mehānisms, dienas iedalījums tā, lai visur pagūtu laikā, atņēma lielāko daļu pašas dzīves enerģijas. Viņš nekā nedarīja, ne par ko nedomāja un nepaspēja domāt, bet tikai runāja, un veiksmīgi runāja to, ko bija paguvis apdomāt jau iepriekš laukos.

Viņš dažkārt ar nepatiku pamanīja, ka vienā un tai pašā dienā dažādu cilvēku sabiedrībā viņam gadās atkārtot vienu un to pašu. Taču viņš bija augām dienām tā aizņemts, ka nepaspēja padomāt par to, ka nekā nedomā.

Speranskis atstāja uz kņazu Andreju spēcīgu iespaidu tiklab pirmoreiz, tiekoties pie Kočubeja, kā arī pēc tam trešdien mājās, kur tas, pieņēmis Bolkonski zem četrām acīm, ilgi un paļāvīgi ar viņu runāja.

Kņazs Andrejs tik milzīgu daudzumu cilvēku ieskatīja par nicināmiem un niecīgiem radījumiem, viņam tā gribējās atrast otrā cilvēkā dzīvu tās pilnības ideālu, pēc kuras viņš tiecās, ka viņš lēti noticēja, ka ir atradis Speranskī šo pilnīgi saprātīga un tikumīga cilvēka ideālu. Ja Speranskis būtu no tās pašas sabiedrības, no kuras nāca kņazs Andrejs, tāpat audzināts un ar tiem pašiem ētiskajiem paradumiem, tad Bolkonskis drīz vien būtu saskatījis tā vājās, cilvēciskās, ne varoņa īpašības, taču tagad šis neparastais, loģiskais prāts iedvesa viņam jo vairāk cieņas tāpēc, ka viņš to ne gluži izprata. Turklāt Speranskis vai nu tāpēc, ka bija novērtējis kņaza Andreja spējas, vai arī tāpēc, ka uzskatīja par vajadzīgu pievākt viņu sev, koķetēja kņaza Andreja priekšā ar savu objektīvo, mierīgo saprātu un glaimoja kņazam Andrejam ar tiem smalkajiem, ar pašpaļāvību apvienotajiem glaimiem, kas izpaužas tā, ka bez vārdiem atzīst savu sarunu biedru reizē ar sevi par vienīgo cilvēku, kurš spēj apjēgt visu pārējo cilvēku muļķību un savu paša domu dziļumu un saprātīgumu.

Viņu garās sarunas laikā trešdienas vakarā Speranskis ne vienu reizi vien atkārtoja: «Pie mums raugās uz visu, kas paceļas pāri vispārējam iesīkstējušā paraduma līmenim …» vai arī ar smaidu: «Taču mēs gribam, lai ir vilks būtu paēdis, ir kaza dzīva…», vai arī: «Viņi to nespēj saprast…» — un visu ar tādu izteiksmi, kas pauda: «Mēs, jūs un es, mēs saprotam, kas ir viņi un kas esam mēs.»

Sī pirmā garā saruna ar Speranski tikai kāpināja kņazā Andrejā tās jūtas, ar kādām viņš pirmoreiz bija ieraudzījis Speranski. Viņš tajā redzēja saprātīgu, stingri domājošu, ļoti gudru cilvēku, kas ar enerģiju un neatlaidību ticis pie varas un izmantoja to tikai Krievijas labklājībai. Saprātīgi izskaidrodams visas dzīves parādības, atzīdams par īstenu tikai to, kas saprātīgs, un visam mācēdams pielikt saprāta mērauklu, Speranskis kņaza Andreja acīs bija taisni tāds cilvēks, kāds viņš pats tik ļoti gribēja būt. Speranska iztirzājumā viss šķita tik vienkārši un skaidri, ka kņazs Andrejs neviļus visur bija ar viņu vienis prātis. Ja viņš iebilda un strīdējās pretī, tad tikai tāpēc, ka tīšām gribēja būt patstāvīgs un ne gluži pakļauties Speranska uzskatiem. Viss bija tā, viss bija labi, taču kaut kas kņazu Andreju mulsināja: tas bija Speranska saltais, spoguļai- nais skatiens, kas neļāva iespiesties dvēselē, un viņa baltā, gleznā roka, ko kņazs Andrejs neviļus vēroja, kā mēdz vērot to cilvēku rokas, kuriem pieder vara. Spogu- ļainais skatiens un šī gleznā roka kņazu Andreju nez kāpēc kaitināja. Vēl kņazu Andreju nepatīkami pārsteidza arī pārāk lielā nicināšana pret cilvēkiem, ko viņš pamanīja Speranskī, un paņēmienu dažādība pierādījumos, ko tas mēdza minēt savu domu apstiprināšanai. Viņš lietoja visus iespējamos domas ieročus, izņemot salīdzinājumus, un, kā kņazam Andrejam šķita, pārāk droši tos mainīja. Te viņš nostājās uz praktiska darbinieka viedokļa un nosodīja sapņotājus, te uz satīriķa viedokļa un ironiski smīnēja par pretiniekiem, te kļuva stingri loģisks, te piepeši pacēlās metafizikas jomā. (So pēdējo ieroci pierādījumiem viņš lietoja sevišķi bieži.) Viņš pārnesa jautājumus metafizikas augstumos, pārgāja uz telpas, laika un domas definējumiem un, aizgūdams no turienes atspēkojumus, atkal nolaidās strīda plāksnē.

Vispār Speranska prāta galvenā iezīme, kas pārsteidza kņazu Andreju, bija nešaubīga, nesatricināma ticība prāta spēkam un likumībai. Varēja redzēt, ka Speranskim nekad nevarēja ienākt prātā kņazam Andrejam tik parastā doma, ka tomēr nevar izteikt visu to, ko domā, un nekad neuzmācās šaubas par to, vai tikai nav blēņas viss, ko es domāju, un viss, kam es ticu. Un, lūk, šis īpašais Speranska prāta satvars visvairāk valdzināja kņazu Andreju.

Pirmajā savas pazīšanās laikā ar Speranski kņazs Andrejs dega pret viņu kvēlā jūsmā, kas atgādināja to, ko viņš kādreiz bija jutis pret Bonapartu. Tas apstāklis, ka Speranskis bija garīdznieka dēls, ko muļķīgi ļaudis varēja prasti nievāt kā pātarnieku un popa dēlu, kā to daudzi arī darīja, lika kņazam Andrejam it īpaši saudzīgi lolot savas jūtas pret Speranski un neapzināti tās pašam sevī izkopt.

Tai pirmajā vakarā, ko Bolkonskis pavadīja pie viņa, iesilis sarunā par likumu izstrādāšanas komisiju, Speranskis ar ironiju stāstīja kņazam Andrejam par to, ka likumu komisija pastāvot jau piecdesmit gadu, izmaksājot miljonus un nekā neesot paveikusi, ka Rozenkampfs uzlīmējis etiķetes visiem salīdzināmās likumdošanas pantiem.

Un tas arī ir viss, par ko valsts samaksājusi miljonus! — viņš sacīja. — Mēs gribam piešķirt senātam jaunu tiesas varu, bet mums nav likumu. Tāpēc arī tādiem cilvēkiem kā jūs, kņaz, grēks tagad nekalpot.

Kņazs Andrejs iebilda, ka, lai kalpotu, vajadzīga juridiska izglītība, kādas viņam neesot.

Bet tādas jau nav nevienam, ko tad jūs gribat? Tas ir circulus viciosus,x — apburtais loks. (Red.) no kura jāizraujas ar varu.

Pēc nedēļas kņazs Andrejs bija kara reglamenta izstrādāšanas loceklis un, ko viņš nekādi nebija gaidījis, likumu izstrādāšanas komisijas nodaļas priekšnieks. Uz Speranska lūgumu viņš ņēma sastādāmā civillikumu krājuma pirmo daļu un ar Code Napoleon un Justiniani [289]

[1] — Napoleona kodeksa un Justiniāna kodeksa.palīdzību strādāja pie nodaļas: Personu tiesības.

Pirms gadiem diviem, 1808. gadā, atgriezies Pēterburgā no sava brauciena pa muižām, Pjērs neviļus bija nostājies Pēterburgas masonu priekšgalā. Viņš ierīkoja galda un bēru ložas, vāca jaunus biedrus, rūpējās par dažādu ložu apvienošanu un par oriģinālo aktu iegūšanu. Viņš deva savu naudu tempļu ierīkošanai un cik varēdams papildināja savāktās žēlastības dāvanas, ko vairums biedru deva skopi un nekārtīgi. Viņš gandrīz viens pats ar saviem līdzekļiem uzturēja nespējnieku māju, ko ordenis bija ierīkojis Pēterburgā.

Viņa dzīve pa tam ritēja kā iepriekš, tādu pašu aizraušanos un izlaidību pilna. Viņam tikās labi paēst un iedzert, un, kaut arī pats to ieskatīja par netikumīgu un pazemojošu, viņš nespēja atturēties no uzdzīves neprecētu vīriešu sabiedrībā, kurā piedalījās.

Savu darbošanos un izpriecu skurbumā Pjērs tomēr pēc kāda gada sāka sajust, ka tas masonu apvienības pamats, uz kura viņš stāvēja, jo vairāk izslīdēja viņam no kāju apakšas, jo stingrāk viņš centās uz tā nostāties. Reizē ar to viņš juta, ka, jo dziļāk grima pamats, uz kura viņš stāvēja, jo nesaraujamāk viņš ar to saistīts. Kļūdams par masonu, viņš bija sajuties kā cilvēks, kas paļāvības pilns sper kāju uz līdzenās muklāja virsmas. Uzspēris kāju, viņš iestiga. Lai pilnīgi pārliecinātos, cik tvirta šī zeme, uz kuras stāv, viņš uzkāpa uz tās arī ar otru kāju un iegrima vēl dziļāk, iestiga un, jau negribot, kūlās līdz ceļiem pa muklāju.

Josifa Aleksejeviča Pēterburgā nebija. (Viņš pēdējā laikā turējās malā no darīšanām Pēterburgas ložās un pastāvīgi dzīvoja Maskavā.) Visi brāļi, ložu biedri, bija Pjēram pazīstami cilvēki, un viņam bija grūti redzēt tajos tikai brāļus brīvmūrniekus un nevis kņazu B., nevis Ivanu Vasiļjeviču D., kurus viņš pazina pa lielākai daļai kā vājus un niecīgus cilvēkus. Zem masonu priekšautiem un nozīmēm viņš saskatīja mundierus un krustus, pēc kuriem tie tiecās dzīvē. Bieži vien, vākdams ziedojumus un saskaitīdams divdesmit, trīsdesmit rubļus, kas bija ierakstīti ieņēmumos un pa lielākai daļai uz parāda no desmit biedriem, no kuriem puse bija tikpat bagāti kā viņš, Pjērs atcerējās masonu zvērestu, ka ikviens brālis apsolās visu savu mantu atdot sava tuvāka labā; un viņa dvēselē modās šaubas, pie kurām viņš centās nekavēties.

Visus brāļus, ko Pjērs pazina, viņš iedalīja četrās no- šķirās. Pie pirmās nošķiras viņš pieskaitīja brāļus, kas aktīvi nepiedalījās ne ložu pasākumos, ne pasaulīgās lietās, bet noņēmās vienīgi ar ordeņa zinātnes mistērijām, ar jautājumiem par dieva trejvārdību vai arī par lietu trim pirmsākumiem — sēru, merkuriju un sāli, vai arī par kvadrāta un visu Zālamana tempļa figūru nozīmi. Pjērs cienīja šo masonu brāļu kategoriju, pie kuras piederēja galvenokārt vecie brāļi un, kā Pjērs domāja, pats Josifs Aleksejevičs, taču to intereses viņam bija svešas. Viņa sirds nesliecās uz masonu mistikas pusi.

Pie otrās nošķiras Pjērs pieskaitīja sevi un sev līdzīgus brāļus, kas meklēja, svārstījās un brīvmūrniecībā vēl nebija atraduši taisnu un saprotamu ceļu, taču cerēja to atrast.

Trešajā nošķirā viņš ierindoja brāļus (to skaits bija vislielākais), kas masonu apvienībā neredzēja nekā cita kā vien ārējo formu un ceremonijas un turēja par vajadzīgu stingri izpildīt šo ārējo formu, nerūpēdamies par tās saturu un nozīmi. Tādi bija Vilarskis un pat galvenās ložas lielmeistars.

Beidzot, pie ceturtās nošķiras arī bija pieskaitāms liels daudzums brāļu, sevišķi to, kas brālībā iestājušies pēdējā laikā. Tie bija ļaudis, kas, pēc Pjēra novērojumiem, nekam neticēja, neko nevēlējās un iestājās masonos, vienīgi lai tuvinātos jauniem, bagātiem un ar sakariem un augsto kārtu iespaidīgiem brāļiem, kādu ložā bija visai daudz.

Pjērs sāka justies neapmierināts ar savu darbību. Brīvmūrniecība, vismaz tāda, kādu viņš to pazina šeit, dažreiz viņam šķita dibināta vienīgi uz ārišķību. Viņš pat nedomāja šaubīties par pašu brīvmūrniecību, viņu māca aizdomas, ka krievu masoni aizgājuši pa maldu ceļu un novirzījušies no sava pirmavota. Un tāpēc gada beigās Pjērs devās uz ārzemēm, lai iedziļinātos ordeņa augstākajos noslēpumos.

Jau 1809. gada vasarā Pjērs atgriezās Pēterburgā. No mūsu masonu sarakstīšanās ar ārzemniekiem bija zināms, ka Bezuhovs paspējis ārzemēs iegūt daudzu augstu stāvošu personu uzticību, izzinājis daudzus noslēpumus,

Iecelts augstākā pakāpē un vedot līdzi daudz ko Krievijas brīvmūrnieku vispārējam labumam. Visi Pēterburgas masoni sabrauca pie viņa, labinādamies viņam klāt, un visiem likās, ka viņš kaut ko slēpj un gatavo.

Bija nolikta otrā grāda ložas svinīga sēde, kurā Pjērs solījās paziņot, kas viņam ziņojams Pēterburgas brāļiem no ordeņa augstākajiem vadītājiem. Sēdē piedalījās visi biedri. Pēc parastajām ceremonijām Pjērs piecēlās un sāka savu runu.

— Mīļie brāļi, — viņš iesāka, sarkdams un stostīdamies, un turēdams rokā uzrakstīto runu. »— Nepietiek ložas klusumā ievērot mūsu sakramentu, vajag darboties .. . darboties. Mēs esam iesnaudusies, bet mums vajag darboties. — Pjērs paņēma savu burtnīcu un sāka lasīt.

«Lai izplatītu skaidro patiesību un panāktu tikumības uzvaru,» viņš lasīja, «mums jāatbrīvo cilvēki no aizspriedumiem, jāizplata principi, kas saskan ar laika garu, jāuzņemas jaunatnes audzināšana, nesaraujamām saitēm jāsavienojas ar gudrākajiem cilvēkiem, droši un reizē saprātīgi jāpārvar māņticība, neticība un muļķība, jāizveido apvienība no mums uzticamiem cilvēkiem, ko saista savā starpā mērķu vienotība un kam ir vara un spēks.

Lai sasniegtu šo mērķi, jāgādā, ka tikums gūtu pārsvaru pār netikumu, jācenšas, lai godīgs cilvēks jau šai pasaulē iemantotu mūžīgo atalgojumu par saviem tikumiem. Taču šos diženos nodomus mums visai kavē pašreizējie politiskie institūti. Ko tad mums šādos apstākļos darīt? Vai sekmēt revolūcijas, visu gāzt, padzīt varu ar varu? … Nē, mēs esam visai tālu no tā. Jebkura varmācīga reforma ir nosodāma tāpēc, ka ne mazākā mērā neizlabos ļaunumu, kamēr cilvēki paliks tādi, kādi tie ir, un tāpēc, ka gudrībai nav vajadzīga varmācība.

Visam ordeņa plānam jābūt dibinātam uz to, lai izveidotu stingrus, tikumīgus cilvēkus, ko saista viena pārliecība, pārliecība, kas mudina visur un visiem spēkiem vajāt netikumu un muļķību un veicināt talantus un tikumību: vilkt ārā no pīšļiem vērtīgus cilvēkus, pievienot tos mūsu brālībai. Tikai tad mūsu ordenim būs vara — nemanāmi saistīt rokas nekārtību aizstāvjiem un valdīt pār viņiem tā, lai viņi to nenojaustu. Vārdu sakot, ir jādibina vispārējs virsvaldības veids, kas apņemtu visu pasauli, ne- saārdīdams pilsoniskās saites, tāds, pie kura visas pārējās valdīšanas varētu joprojām pastāvēt savā parastajā kārtībā un darīt visu, izņemot tikai to, kas liek šķēršļus mūsu ordeņa dižajam mērķim, proti, tikuma uzvarai pār netikumu. Šo mērķi ir paredzējusi pati kristietība. Tā mācīja ļaudis būt gudriem un krietniem un sevis pašu labā sekot labāko un gudrāko cilvēku paraugam un pamācībām.

Tad, kad viss bija grimis tumsā, pietika, protams, vienīgi ar sludināšanu: patiesības jaunums piešķīra tai īpašu spēku; bet tagad mums ir vajadzīgi daudz spēcīgāki līdzekļi. Tagad vajadzīgs, lai cilvēks, savu jūtu vadīts, atrastu tikumībā juteklisku daiļumu. Nevar izskaust kaislības, jācenšas tikai virzīt tās uz cēlu mērķi; un tāpēc vajag, lai ikviens varētu apmierināt savas kaislības tikumības robežās un lai mūsu ordenis sniegtu tam līdzekļus.

Tiklīdz mums katrā valstī būs zināms skaits vērtigu cilvēku, ikviens no tiem apgaismos atkal divus citus, un visi tie cieši apvienosies savā starpā, tad viss kļūs iespējams ordenim, kas slepenībā jau paspējis daudz ko darīt cilvēces labklājībai.»

Šī runa ne vien atstāja spēcīgu iespaidu, bet arī saviļņoja ložu. Taču vairums brāļu, kas saklausīja šai runā bīstamus iluminātu nodomus, uzņēma to ar vēsumu, kas Pjēru pārsteidza. Lielmeistars sāka Pjēram runāt pretī. Pjērs ņēmās attīstīt savas domas ar aizvien lielāku un lielāku dedzību. Sen nebija piedzīvota tik vētraina sēde. Izveidojās partijas: vieni nosodīja Pjēru, pārmezdami tam iluminātu noskaņas; citi viņu atbalstīja. Pjēru šai sanāksmē pirmoreiz pārsteidza tā bezgalīgā cilvēku prātu dažādība, kuras dēļ nevienu patiesību divi cilvēki neuztver vienādi. Pat tie biedri, kas šķita esam viņa pusē, saprata viņu katrs savā veidā, ar ierobežojumiem, ar grozījumiem, kuriem viņš nevarēja piekrist, jo Pjēra galvenā prasība taisni bija — izteikt savu domu otram gluži tā, ka viņš pats to saprata.

Kad sēde bija beigusies, lielmeistars nelabvēlīgi un ar ironiju izteica Bezuhovam piezīmi par viņa straujumu un par to, ka strīdā viņu vadījusi ne tikvien tikumības mīlestība, bet arī cīņas aizrautība. Pjērs tam neatbildēja un strupi novaicāja, vai viņa ierosinājums tikšot pieņemts. Viņam atbildēja, ka ne, un Pjērs, nenogaidījis parastās formalitātes, atstāja ložu un devās mājup.

Pjēram allaž uzmācās grūtsirdība, no kuras viņš tā baidījās. Trīs dienas pēc savas runas ložā viņš zvilnēja mājās uz dīvāna, neviena nepieņemdams un nekur neizbraukdams.

Šai laikā viņš saņēma vēstuli no sievas, kas lūdza viņam satikšanos, rakstīja par savām ilgām un par vēlēšanos veltīt viņam visu savu dzīvi.

Vēstules beigās viņa ziņoja, ka tuvākajās dienās ieradīšoties no ārzemēm Pēterburgā.

Tūliņ pēc vēstules Pjēra vientulībā ielauzās kāds no brāļiem masoniem, kuru viņš cienīja mazāk par citiem, un, ievadījis sarunu par Pjēra laulības attiecībām, brālīga padoma veidā izteica domas, ka Pjēra stingrība pret sievu esot netaisna un ka tas, nepiedodams nožēlniecei, atkāpjoties no vispirmajiem masona principiem.

Tai pašā laikā viņa sievasmāte, kņaza Vasilija sieva, atsūtīja viņam pakaļ, lūgdama kaut uz dažām minūtēm to apmeklēt, lai pārrunātu kādu visai svarīgu jautājumu; Pjērs redzēja, ka viņu grib savest kopā ar sievu, un tas viņam šai stāvoklī, kādā viņš atradās, nebija pat nepatīkami. Viņam bija viss vienalga: Pjērs neko dzīvē neuzskatīja par sevišķi svarīgu un grūtsirdības ietekmē, kas viņu patlaban bija pārņēmusi, necik dārgi nevērtēja ne savu brīvību, ne savu neatlaidīgo apņēmību sodīt sievu.

«Neviens nav bez vainas, un neviens nav vainīgs, tātad arī viņa nav vainīga,» viņš domāja. Ja Pjērs tūliņ uz vietas neizteica piekrišanu saistīties ar sievu, tad tikai tāpēc, ka tai grūtsirdības noskaņā, kas viņu māca, nespēja neko uzsākt. Būtu sieva pie viņa atbraukusi, tagad viņš to nedzītu projām. Vai tad salīdzinājumā ar to, kas Pjēru nodarbināja, nebija vienalga — dzīvot vai nedzīvot ar sievu?

Nekā neatbildējis ne sievai, ne sievasmātei, Pjērs reiz vēlu vakarā saposās ceļā un aizbrauca uz Maskavu, lai satiktos ar Josifu Aleksejeviču. Lūk, ko Pjērs rakstīja savā dienasgrāmatā.

«Maskavā 17. novembrī.

Tikko atbraucu no labdara un steidzos pierakstīt visu, ko tur izjutu. Josifs Alcksejevičs dzīvo nabadzīgi un trešo gadu sirgst ar smagu pūšļa kaiti. Nekad neviens nav dzirdējis viņu ne vaidam, ne kurnam. No rīta līdz vēlai naktij, izņemot tos brīžus, kad viņš ietur visvienkāršāko maltīti, viņš nodarbojas ar zinātni. Viņš saņēma mani laipni un apsēdināja uz gultas, kurā gulēja; es viņu apsveicināju ar Austrumu un Jeruzālemes bruņinieku zīmi, viņš man atbildēja ar to pašu un ar lēnprātīgu smaidu apjautājās, ko es dabūjis zināt un ieguvis prūšu un skotu ložās. Es pastāstīju viņam visu kā prazdams, izklāstījis tos principus, ko biju ierosinājis mūsu Pēterburgas ložā, un pateicu par nelāgo saņemšanu un par radušos plaisu starp mani un brāļiem. Josifs Aleksejevičs, krietnu brīdi klusējis un pārdomājis, izklāstīja man savus ieskatus, kas man acumirklī apgaismoja visu pagātni un visu manu turpmāko dzīves ceļu. Viņš mani pārsteidza, apjautādamies, vai es atceroties, kas ir trejādais ordeņa mērķis: 1) sakramenta glabāšana un izzināšana; 2) sevis šķīstīšana un labošana, lai varētu to uzņemt, un 3) cilvēces labošana, cenšoties pēc šādas šķīstīšanas. Kurš no šiem trim ir pats galvenais un pirmais mērķis? Protams, sevis paša labošana un šķīstīšana. Tikai uz šo mērķi mēs allaž varam tiekties neatkarīgi no visiem apstākļiem. Taču līdz ar to šis mērķis arī prasa no mums visvairāk piepūles, un tāpēc, alodamies lepnībā, mēs, atstādami novārtā šo mērķi, ķeramies vai nu pie sakramenta, ko neesam cienīgi uzņemt sevī, būdami apgānīti, vai arī ķeramies pie cilvēces labošanas, kad paši vēl esam negantības un izvirtības paraugs. Iluminātu kustība nav tīra mācība taisni tāpēc, ka tā aizraujas ar sabiedrisku darbību un pārpilna lepnības. Uz šā pamata Josifs Aleksejevičs nosodīja manu runu un visu manu darbību. Savas dvēseles dziļumos es biju ar viņu vienis prātis. Runājot par manām ģimenes lietām, viņš man sacīja: «īsta masona galvenais pienākums, kā jau es jums teicu, ir pašam sevi pilnveidot. Taču mēs bieži vien domājam, ka, novērsuši no sevis visas savas dzīves grūtības, drīzāk sasniegsim šo mērķi; gluži otrādi, mans kungs, viņš man teica, tikai pasaulīgo satraukumu ieskauti, mēs varam sasniegt trīs galvenos mērķus: 1) pazīt sevi pašu, jo cilvēks var sevi iepazīt tikai salīdzinādams; 2) izkopt sevī pilnību, jo tā panākama tikai ar cīņu, un 3) sasniegt galveno tikumu — mīlestību uz nāvi. Tikai dzīves pārveidības var mums parādīt tās veltīgumu un var veicināt mūsu iedzimto mīlestību uz nāvi vai atdzimšanu jaunai dzīvei. Šie vārdi jo vairāk vērā liekami tāpēc, ka Josifs Aleksejevičs, par spīti savām smagajām fiziskajām ciešanām, nekad neizjūt dzīvi kā nastu, bet mīl nāvi, kurai viņš ar visu sava iekšējā cilvēka šķīstību un cēlumu nejūtas vēl pietiekami sagatavojies. Pēc tam labdaris man pilnīgi izskaidroja lielā pasaules kvadrāta nozīmi un norādīja uz to, ka tri- jādīgais un septītais skaitlis ir visa pamats. Viņš man deva padomu nevairīties no biedrošanās ar Pēterburgas brāļiem un, ieņemot ložā tikai 2. grāda amatus, censties, atturot brāļus no lepnības valdzinājumiem, virzīt tos uz īsta sevis pazīšanas un pilnveidošanas ceļa. Turklāt personīgi man ieteica vispirms vērot pašam sevi un šim nolūkam iedeva man burtnīcu, to pašu, kurā patlaban rakstu un turpmāk ierakstīšu visu, ko vien darīšu.»

«Pēterburgā 23. novembrī.

Es atkal dzīvoju kopā ar sievu. Mana sievasmāte atbrauca pie manis vienās asarās un stāstīja, ka Elēna esot šeit un lūdzot mani viņu uzklausīt, ka viņa esot bez vainas, ka viņa esot nelaimīga par to, ka es viņu atstājis, un daudz ko citu. Es zināju, ka, tiklīdz ļaušu sev viņu redzēt, tā vairs nespēšu noraidīt viņas vēlēšanos. Savās šaubās es nezināju, pie kā griezties pēc palīdzības un padoma. Ja labdaris būtu šeit, viņš man pateiktu. Es ieslēdzos savā istabā, pārlasīju Josifa Alekscjcviča vēstules, atcerējos savas sarunas ar viņu un no visa secināju, ka nedrīkstu noraidīt lūdzēju un ka man jāsniedz palīdzīga roka ikvienam, jo vairāk cilvēkam, kas tik cieši saistīts ar mani, un jānes savs krusts. Taču, ja es tikuma vārdā viņai piedevu, tad lai mana savienošanās ar viņu būtu vienīgi garīga mērķa labad. Tā es esmu nolēmis un tā aizrakstīju Josifam Alcksejevičam. Es teicu sievai, ka lūdzu viņu aizmirst visu veco, lūdzu piedot man to, ko es varētu būt pret viņu noziedzies, un ka man nav viņai ko piedot. Man bija prieks viņai to sacīt. Lai viņa nezina, cik grūti man bija viņu atkal redzēt. Esmu iekārtojies lielajā mājā augšstāva istabās un izjūtu laimīgu atjaunotību.»

IX

Kā jau allaž, arī tolaik augstākā sabiedrība, apvienodamās galmā un lielās ballēs, sadalījās vairākos pulciņos, kuriem katram bija sava nokrāsa. To skaitā visplašākais bija franču, Napoleona savienības — grāfa

Rumjanceva un Caulaincourt'a [290] [1] — kolenkūra. pulciņš. Šajā pulciņā vienu no visredzamākajām vietām ieņēma Elēna, tiklīdz kopā ar vīru bija apmetusies Pēterburgā. Viņu mēdza apmeklēt franču sūtniecības kungi un liels daudzums ar savu prātu un laipnību izdaudzinātu cilvēku, kas piederēja pie šā novirziena.

Elēna bija uzturējusies Erfurtē tai laikā, kad notika slavenā ķeizaru sastapšanās, un no turienes paņēmusi līdzi šos sakarus ar visām Napoleona slavenībām Eiropā. Erfurtē viņa bija guvusi spožus panākumus. Pats Napoleons, pamanījis viņu teātrī, bija apjautājies, kas tā tāda, un atzinīgi novērtējis viņas skaistumu. Tik daiļas un elegantas sievietes panākumi Pjēru nepārsteidza, jo ar gadiem tā bija kļuvusi vēl skaistāka nekā agrāk. Taču viņā radīja izbrīnu tas, ka pa šiem diviem gadiem viņa sieva bija paspējusi iegūt sev «d'une femme charmante, aussi spiri- tuelle, que belle» [291] [1] — brīnišķīgas, tikpat gudras, cik skaistas sievietes. reputāciju. Pazīstamais prince de Ligne [292] rakstīja viņai astoņas lappuses garas vēstules. Biļibins pietaupīja savas mols [293] , lai pirmoreiz tās pateiktu, grāfienei Bczuhovai dzirdot. Tikt pieņemtam grāfienes Bezu- hovas salonā skaitījās iegūt gudrības diplomu; jaunieši pārlasīja grāmatas pirms Elēnas viesībām, lai būtu par ko runāt viņas salonā, un sūtniecības sekretāri un pat sūtņi uzticēja viņai diplomātiskus noslēpumus, tā ka Elēna savā ziņā bija spēks. Pjērs, kas zināja, ka viņa ir liela muļķe, dažkārt ar dīvainu neizpratni un bailēm piedalījās viņas viesībās un mielastos, kur risinājās sarunas par politiku, dzeju un filozofiju. Šais viesībās viņš izjuta kaut ko līdzīgu tam, ko vajadzētu just burvju māksliniekam, ikreiz gaidot, ka nupat, nupat viņa viltus atklāsies. Taču vai nu tāpēc, lai vadītu tādu salonu, tiešām bija vajadzīgs stulbums, vai arī tāpēc, ka paši vijamie atrada prieku šai viltū, viltus neatklājās un Jeļenai Vasiļjevnai Bezuhovai tik negrozāmi bija nostiprinājusies d'une famtne charmanle et spiriiuelle [294] [1] — skaistas un gudras sievietes. reputācija, ka viņa varēja runāt vislielākās prastības un muļķības un tomēr visi jūsmoja par katru viņas vardu un meklēja tajā dziļu jēgu, par kādu viņai pašai nebija ne jausmas.

Pjērs bija taisni tāds vīrs, kāds bija vajadzīgs šai spožajai sabiedrības dāmai. Viņš bija tas izklaidīgais savādnieks, vīrs grand seigneur[1] — liels kungs.kas nevienu netraucēja un ne tikvien nebojāja viesistabas vispārējo pacilāto noskaņu, bet ar savu pretstatu sievas elegancei un taktam noderēja tai par izdevīgu fonu. Pjērs pa šiem diviem gadiem, pastāvīgi ar koncentrētu uzmanību nododamies nemateriālām interesēm un no sirds nicinādams visu pārējo, sievas sabiedrībā, kas viņu neinteresēja, bija ieņēmis to vienaldzīgo, nevērīgo un pret visiem labvēlīgo toni, ko mākslīgi nevar iegūt un kas tāpēc arī iedveš nevilšu cieņu. Savas sievas viesistabā viņš gāja kā teātrī, ar visiem bija pazīstams, pret visiem vienlīdz laipns un pret visiem vienlīdz vienaldzīgs. Dažreiz viņš iesaistījās sarunā, kas viņu interesēja, un tad, nedomādams par to, vai te bija vai nebija les messiers de l'ambassade [295] ,[1] — sūtniecības kungi. čamstinādams klāstīja savas domas, kas dažkārt nemaz neiederējās pašreizējā mirkļa noskaņā. Taču uzskats par de la femme la plus distlnguēe de Petersbourg [296] [1] — pēterburgas visievērojamākās sievietes, savādnieku vīru bija jau tā nodibinājies, ka neviens viņa izlēcienus neuzņēma au serieux [297] . — nopietni.

Starp daudziem jauniem cilvēkiem, kas diendienā mēdza apmeklēt Elēnas salonu, Boriss Drubeckis, kas jau bija visai uzkalpojies, pēc Elēnas atgriešanās no Erfurtes bija vistuvākais cilvēks Bezuhovu namā. Elēna dēvēja viņu par mon page [298] [1] -— mans pāžs. un izturējās pret to kā pret bērnu. Viņa tam smaidīja tāpat kā visiem, taču Pjēram dažbrīd bija nepatīkami redzēt šo smaidu. Boriss pret Pjēru izturējās ar īpašu, cieņas pilnu un skumju godbijību. Arī šī godbijības nokrāsa Pjēru satrauca. Priekš trīs gadiem Pjērs bija tik sāpīgi cietis no aizvainojuma, ko sieva tam bija nodarījusi, ka tagad centās paglābt sevi no līdzīga aizvainojuma, pirmkārt, ar to, ka nebija savas sievas vīrs, otrkārt, ar to, ka neļāva vaļu savām aizdomām.

«Nē, tagad, kjuvusf bas bleu\ [1] — zilzeķe.viņa Ir uz visiem laikiem atteikusies no agrākās aizraušanās,» viņš pats sev iegalvoja. «Nav vēl gadījies, ka bas bleu būtu aizrāvušās ar sirdslietām,» viņš atkārtoja sev nez kur izrautu likumu, kuram, bez šaubām, ticēja. Taču ērmoti, Borisa klātbūtne sievas viesistabā (un tas tur bija gandrīz vienmēr) iedarbojās uz Pjēru tīri fiziski: tā saistīja viņam visus locekļus, laupīja viņa kustībām dabiskumu un brīvību.

«Tāda dīvaina antipātija,» Pjērs domāja, «bet senāk viņš man ļoti patika.»

Sabiedrības acīs Pjērs bija liels kungs, mazliet akls un smieklīgs slavenas sievas vīrs, gudrs savādnieks, kas nekā nedarīja, bet nevienam arī nekaitēja, krietns lāga zēns. Turpretim Pjēra dvēselē visu šo laiku risinājās sarežģīts un grūts iekšējās attīstības darbs, kas atklāja viņam daudz ko un noveda viņu pie daudzām garīgām šaubām un priekiem.

X

Viņš tupināja savu dienasgrāmatu, un, lūk, ko viņš tajā pa šo laiku ierakstīja:

«24. novembrī.

Piecēlos pulksten astoņos, lasīju svētos rakstus, tad gāju amata pienākumos (Pjērs pēc labdara padoma bija sācis strādāt kādā no komitejām), atgriezos uz pusdienām, ēdu viens pats (grāfienei daudz man nepatīkamu viesu), ēdu un dzēru ar sātu un pēc pusdienas pārrakstīju dziesmas brāļiem. Vakarā nogāju pie grāfienes un pastāstīju jocīgu atgadījumu ar B. un tikai tad, kad visi jau skaļi smējās, atcerējos, ka to nevajadzēja darīt.

Liekos gulēt laimīgā un mierīgā garā. Lielais dievs, palīdzi man staigāt tavus ceļus: 1) uzveikt dusmas — ar mieru un lēnību, 2) iegribu — ar atturību un riebumu, 3) vairīties no pasaules niekiem, taču neatrauties no: a) valsts dienesta darīšanām, b) no ģimenes rūpēm, c) no draudzīgām attiecībām un d) no saimniecības darbiem.»

«27. novembrī.

Piecēlos vēlu un pamodies ilgi gulēju gultā, ļaudamies

Laiskumam. Mans dievs, palīdzi man un stiprini mani, lai es spētu staigāt tavus ceļus! Lasīju svētos rakstus, taču bez pienācīgām jūtām. Atnāca brālis Urusovs, runājām par pasaules niecību. Stāstīja par ķeizara jaunajiem norādījumiem. Es jau sāku nosodīt, bet tad atcerējos savus principus un mūsu labvēļa vārdus par to, ka īstam masonam jābūt centīgam valsts darbiniekam, kad nepieciešama viņa līdzdalība, un mierīgam vērotājam tur, kur viņš nav aicināts. Mana mēle ir mans ienaidnieks. Mani apmeklēja mani brāļi G. V. un O., bija sagatavošanās pārruna jauna brāļa uzņemšanai. Viņi man uzlika retora pienākumu. Jūtos vājš un necienīgs. Tad iznāca runa par tempļa septiņu stabu un septiņu pakāpienu izskaidrošanu. Septiņas zinātnes, septiņi tikumi, septiņi netikumi, septiņas svētā gara dāvanas. Brālis O. bija ļoti daiļrunīgs. Vakarā notika uzņemšana. Jaunais telpas iekārtojums stipri veicināja ainas krāšņumu. Uzņēma Borisu Drubecki. Es viņu ieteicu, biju arī retors. Dīvainas jūtas bangoja manī visu laiku, kamēr biju kopā ar viņu tumšajā telpā. Pieķēru sevi, ka jūtu pret viņu naidu, ko velti pūlos pārvarēt. Un taisni tāpēc es vēlētos viņu patiesi glābt no ļauna un uzvest uz patiesības ceļa, taču ļaunas domas par viņu mani neatstāja. Man šķita, ka viņa mērķis, iestājoties brālībā, ir tikai tikt tuvāk cilvēkiem, kas pieder pie mūsu ložas, kļūt to mīlulim. Izņemot to, ka viņš vairākkārt tika jautājis, vai mūsu ložā neesot N. un S. (ko es viņam nevarēju atbildēt), izņemot to, ka, pēc maniem novērojumiem, viņš nav spējīgs just cieņu pret mūsu svēto ordeni un ir pārāk nodarbināts un pārāk apmierināts ar savu ārējo cilvēku, lai vēlētos labot garīgo, man nebija pamata šaubīties par viņu; taču viņš man likās liekulīgs, un, visu laiku stāvot ar viņu aci pret aci tumšajā telpā, man šķita, ka viņš nicīgi smīn par maniem vārdiem, un gribējās patiešām iedurt viņa kailajās krūtīs zobenu, ko es turēju, tām pieliktu. Es nevarēju būt daiļrunīgs un nevarēju atklāti izteikt savas šaubas brāļiem un lielmeistaram. Dižo dabas Arhitekton, palīdzi man atrast patiesības ceļus, kas izved no melu labirinta.»

Pēc tam dienasgrāmatā bija izlaistas trīs lapas un tad ierakstīts sekojošais:

«Man bija pamācoša un gara saruna vienatnē ar brāli V., kas man deva padomu turēties pie brāļa A. Man, kaut ari necienīgam, daudz kas tapa atklāts. Adonajs ir pasaules radītāja vārds. Elohims ir visuvaldītāja vārds. Trešais vārds, kas nav izrunājams, nozīmē Visu. Saruna ar brāli V. spēcina, spirdzina un nostiprina mani uz tikumības ceļa. Viņam klātesot, nav vietas šaubām. Man kļūst skaidra nabadzīgo sabiedrisko zinātņu mācības atšķirība no mūsu svētās, visu aptverošās mācības. Cilvēciskās zinātnēs visu iedala — lai izprastu, visu nokauj — lai aplūkotu. Svētajā ordeņa zinātnē viss ir vienots, viss izzināms savā kopumā un dzīvē. Trīsvienība — trīs lietu pirmsākumi — sērs, merkurijs un sāls. Sērs ir ar svaidāmās eļļas un uguns īpašībām; savienojumā ar sāli tas ar savu ugunīgumu ierosina tanī iekārošanu, ar kuras palīdzību pievelk merkuriju, satver to, aiztur un kopīgi rada atsevišķus ķermeņus. Merkurijs ir šķidra un gaistoša garīga būtība — Kristus, svētais gars, viņš.»

«3. decembrī.

Pamodos vēlu, lasīju svētos rakstus, taču biju bezjūtīgs. Pēc tam izgāju un staigāju pa zāli. Gribēju nodoties pārdomām, taču mana iztēle parādīja kādu notikumu, kas atgadījās pirms četriem gadiem. Dolohova kungs pēc mana dueļa, satiekoties Maskavā, teicās cerot, ka es, par spīti sievas prombūtnei, tagad esot ieguvis pilnīgu dvēseles mieru. Es toreiz nekā neatbildēju. Tagad atcerējos visus šās tikšanās sīkumus un savā dvēselē teicu viņam visniknākos vārdus un dzēlīgākās atbildes. Attapos un aizmetu šīs domas tikai tad, kad pamanīju sevi dusmās kvēlojam; taču nepietiekami to nožēloju. Vēlāk atnāca Boriss Drubeckis un sāka stāstīt dažādus piedzīvojumus; tiklīdz viņš ienāca, es kļuvu neapmierināts ar viņa apmeklējumu un pateicu viņam kaut ko pretīgu. Viņš iebilda. Es iekaisu un sarunāju viņam daudz nepatīkama un pat rupja. Viņš apklusa, un es atguvos tikai tad, kad bija jau par vēlu. Mans dievs, es it nemaz neprotu ar viņu apieties. Iemesls tam ir mana patmīlība. Es stādu sevi augstāk par viņu un tāpēc kļūstu daudz sliktāks par viņu, jo viņš ir iecietīgs pret manām rupjībām, bet es, gluži otrādi, jūtu pret viņu nicināšanu. Mans dievs, liec man, viņam klātesot, labāk saredzēt savu negantību un rīkoties tā, lai arī viņam tas būtu noderīgi. Pēc pusdienām iemigu un tobrīd, kad laidos snaudā, skaidri izdzirdēju balsi, kas teica man kreisajā ausī: «Tava diena.»

Redzēju sapnī, ka eju pa tumsu un pēkšņi mani apstāj suņi, taču eju bez bailēm; uzreiz viens neliels ieķeras ar zobiem man kreisajā ciskā un nelaiž vaļā. Sāku ar rokām viņu žņaugt. Un, tikko to biju atrāvis nost, kad otrs, vēl lielāks, ņēmās mani kost. Es sāku celt to gaisā, un, jo augstāk cēlu, jo tas kļuva lielāks un smagāks. Te uzreiz nāk brālis A. un, paņēmis mani zem rokas, ved sev līdzi un pieved pie ēkas, kurā var iekļūt, ejot pa šauru laipu. Es uzkāpu uz tās, un laipa ieliecās un nokrita, un es sāku rāpties uz žoga, ko tikko varēju aizsniegt ar rokām. Pēc lielas piepūles pārvilku savu ķermeni tā, ka kājas karājās vienā, bet rumpis otrā pusē. Es atskatījos un ieraudzīju, ka brālis A. stāv uz žoga un norāda man uz lielu aleju un dārzu, bet dārzā ir liela un skaista ēka. Es atmodos. Kungs, Diženais dabas Arhitektonl palidzi man atraut no sevis suņus, — manas kaislības un pēdējo no tām, kas sevī ietver visu iepriekšējo spēkus, un palīdzi man iekļūt tai tikumības templī, ko sapnī savām acīm skatīju.»

«7. decembrī.

Redzēju sapnī, it kā Josifs Aleksejevičs sēž manā mājā un es esmu gaužām priecīgs un vēlos viņu pacienāt. It kā bez mitas pļāpāju ar svešiem cilvēkiem un, piepeši atģi- dies, ka tas viņam nevar patikt, vēlos viņam tuvoties un viņu apskaut. Bet, tikko pieeju tuvāk, redzu, ka seja viņam pārvērtusies, kļuvusi jauna, un viņš man kaut ko klusu stāsta no ordeņa mācībām, tik klusu, ka nevaru sadzirdēt. Pēc tam mēs visi it kā izgājām no istabas, un te nu notika kas ērmots. Mēs sēdējām vai gulējām uz grīdas. Viņš man nez ko stāstīja. Bet man it kā iekārojās parādīt viņam visu savu jūtīgumu, un es, neieklausīdamies viņa runās, sāku iztēloties sava iekšējā cilvēka stāvokli un mani apmirdzējušo dieva žēlastību. Un man acīs sariesās asaras, un es biju apmierināts, ka viņš tās pamanījis. Taču viņš paraudzījās uz mani ar nepatiku un, pārtraucis savu runu, pietrūkās kājās. Es sabijos un jautāju, vai varbūt sacītais attiecas uz mani; taču viņš nekā neatbildēja, rādīja man laipnu vaigu; un tad mēs uzreiz atradāmies manā guļamistabā, kur stāv divguļu gulta. Viņš apgūlās tās malā, un es it kā degu alkās viņam pieglausties un atgulties līdzās. Un viņš it kā jautā man: «Sakiet taisnību, — kāda ir jūsu galvenā tieksme? Vai esat to izzinājis? Es domāju, ka jūs to jau esat izdibinājis.» Samulsis no šā jautājuma, es atbildēju, ka mana galvenā tieksme ir kūtrība. Viņš neticīgi pakratīja galvu. Un es viņam, vēl vairāk samulsis, atbildēju, ka es, kaut arī pēc viņa padoma dzīvoju kopā ar sievu, taču ne kā savas sievas vīrs. Uz to viņš atteica, ka nevajagot atraut sievai savus glāstus, lika man just, ka tas esot mans pienākums. Taču es atbildēju, ka kaunos no tā; un pēkšņi viss pazuda, un es pamodos, un man ienāca prātā svēto rakstu vārdi: Dzlviba bija cilvēka gaišums, un tas gaišums spīd tumsībā, un tā tumsība to neaprij. Seja Josifam Alekseje- vičam bija jauneklīga un gaiša. Šodien saņēmu no labdara vēstuli, kurā viņš raksta par laulības pienākumiem.»

«9. decembrī.

Redzēju sapni, no kura pamodos ar drebošu sirdi. Redzēju, it kā esmu Maskavā, savā namā, lielajā dīvānu istabā, un no viesistabas iznāk Josifs Aleksejevičs. Es it kā tūdaļ pazinu, ka ar viņu jau noticis atdzimšanas process, un metos viņam pretim. It kā skūpstu viņu, viņa rokas, bet viņš saka: «Vai esi pamanījis, ka man ir cita seja?» Es paveros, joprojām turēdams to savās skavās, un it kā redzu, ka seja tam jauna, taču matu uz galvas nav un vaibsti pavisam citi. Un es it kā viņam saku: «Es būtu jūs pazinis, ja nejauši ar jums sastaptos,» un pa tam domāju: «Vai tikai es teicu patiesību?» Te uzreiz redzu, ka viņš guļ kā mironis bez dzīvības; tad pamazām atžirga un kopā ar mani iegāja lielajā kabinetā, turēdams rokā lielu rakstītu grāmatu Aleksandrijas formātā. Un es it kā sacītu: «To es esmu sarakstījis.» Un viņš man atbildēja, galvu palocīdams. Es atvēru grāmatu, un šai grāmatā visās lappusēs skaisti zīmējumi. Un es it kā zinu, ka šīs ainas rāda dvēseles mīlas piedzīvojumus ar savu iemīlēto. Un šais lappusēs it kā redzu brīnišķīgu jaunavas attēlu caurspīdīgā tērpā un ar caurspīdīgu ķermeni lidojam uz mākoņiem. Un es it kā zinu, ka šī jaunava nav nekas cits kā Augstās dziesmas attēls. Un, raudzīdamies uz šiem zīmējumiem, es it kā jūtu, ka daru nelāgi, taču nevaru no tiem atrauties. Kungs, palīdzi man! Mans dievs, ja tas ir tavs darbs, ka tu mani esi pametis, tad tavs prāts lai notiek; bet, ja es pats to esmu sev nodarījis, tad pamāci mani, ko man darīt. Es aiziešu bojā no savas netiklības, ja tu mani pavisam atstāsi.»

XI

Rostovu naudas lietas nebija uzlabojušās pa tiem diviem gadiem, ko viņi pavadīja laukos.

Kaut gan Nikolajs Rostovs, cieši turēdamies pie sava nodoma, joprojām nepamanīts palika nomaļajā pulkā, tērēdams samērā maz naudas, dzīves veids Otradnajā bija tāds un it īpaši Mitjeņka tā visu vadīja, ka parādi neapturami auga ar katru gadu. Vienīgā palīdzība, kas vecajam grāfam šķita iespējama, acīmredzot bija dienests, un viņš atbrauca Pēterburgā meklēt vietu; meklēt vietu un reizē arī, kā viņš pats izteicās, pēdējo reizi papriecināt meitenes.

Drīz pēc Rostovu ierašanās Pēterburgā Bergs bildināja Veru, un viņa bildinājumu pieņēma.

Kaut gan Maskavā Rostovi piederēja pie augstākās sabiedrības, paši to nezinādami un nedomādami par to, pie kādas sabiedrības pieder, Pēterburgā viņu sabiedrība bija jaukta un nenoteikta. Pēterburgā viņi bija provinciāļi, līdz kuriem nepazemojās tie paši cilvēki, kurus Rostovi Maskavā bija cienājuši, netaujādami, pie kādas sabiedrības tie pieder.

Rostovi Pēterburgā dzīvoja tikpat viesmīlīgi kā Maskavā, un uz viņu vakariņām pulcējās visdažādākie ļaudis: Otradnajas kaimiņi, veci, patukši muižnieki ar meitām un galmadāma Peronska, Pjērs Bezuhovs un apriņķa pastmeistara dēls, kas kalpoja Pēterburgā. No vīriešiem Rostovu Pēterburgas namā par mājas cilvēkiem drīz vien kļuva Boriss, Pjērs, ko vecais grāfs, sastapis uz ielas, bija ievilcis pie sevis, un Bergs, kas augas dienas pavadīja pie Rostoviem un izrādīja vecākajai grāfienei Verai tādu uzmanību, kādu vien var izrādīt jauneklis, kas taisās bildināt.

Ne velti Bergs visiem mēdza rādīt savu Austerlicas kaujā ievainoto labo roku un turēja gluži nevajadzīgo zobenu kreisajā. Viņš tik neatlaidīgi un tik svarīgi visiem stāstīja šo notikumu, ka visi noticēja šās rīcības lietderīgumam un vērtīgumam, un Bergs saņēma par Austerlicu divus apbalvojumus.

Arī Somijas karā viņam izdevās gūt panākumus. Viņš pacēla granātas šķembu, ar ko bija nogalināts adjutants līdzās virspavēlniekam, un pienesa šo šķembu priekšniekam. Tāpat kā pēc Austerlicas, viņš tik ilgi un neatlaidīgi stāstīja visiem par šo notikumu, līdz visi arī noticēja, ka tā vajadzējis darīt, — un ari par Somijas karu Bergs saņēma divus apbalvojumus. 1809. gadā viņš bija gvardes kapteinis ar ordeņiem un ieņēma Pēterburgā kaut kādas sevišķi ienesīgas vietas.

Kaut arī daži brīvdomātāji smīnēja, kad tiem stāstīja par Bcrga nopelniem, nevarēja apstrīdēt, ka Bergs bija kārtīgs, drošsirdīgs oficieris, ko priekšniecība labi ieredz, un tikumīgs jauns cilvēks ar spožu karjeru nākotnē un pat ar stabilu stāvokli sabiedrībā.

Priekš četriem gadiem, sastapies Maskavā teātra par- terā ar biedru, vācieti, Bergs parādīja tam Veru Rostovu un vācu valodā teica: «Das soli meln Weib werden.» [299] tai jākļūst manai sievai.— un no tā brīža apņēmās viņu precēt. Tagad Pēterburgā, apsvēris Rostovu un savu stāvokli, viņš nolēma, ka pienācis laiks, un bildināja.

Berga bildinājumu sākumā uzņēma ar neizpratni, kas viņam nebija glaimojoša. Sākumā likās dīvaini, ka nezināma Vidzemes muižnieka dēls bildina grāfieni Rostovu; taču Berga rakstura galvenā īpašība bija tik naivs un labsirdīgs egoisms, ka Rostovi neviļus nodomāja, ka tā būs labi, ja jau viņš pats tik cieši pārliecināts, ka tas ir labi un pat ļoti labi. Turklāt Rostovu mantas stāvoklis bija visai satricināts, ko līgavainis nevarēja nezināt, un, galvenais, Verai bija divdesmit četri gadi, viņa apmeklēja viesības, un, kaut gan neapšaubāmi bija glīta un prātīga, līdz šim neviens nekad nebija viņu bildinājis. Bildinājumu pieņēma.

— Nu redziet, — Bergs sacīja savam biedram, ko viņš dēvēja par draugu vienīgi tāpēc, ka visiem cilvēkiem mēdz būt draugi. — Redziet, esmu visu apsvēris un neprecētu, ja nebūtu to visu apdomājis un ja tas kaut kādu iemeslu dēļ būtu nevēlami. Bet tagad, gluži otrādi, mans tētiņš un māmiņa nu ir nodrošināti, es viņiem izgādāju šo nomas vietu Baltijā, bet pats varu dzīvot Pēterburgā ar savu algu, ar viņas mantu un ar savu akurātību. Iztikt var labi. Es neprecos naudas dēļ, ieskatu, ka tas nebūtu cildeni, taču vajag, lai sieva ienes savu daļu, vīrs savu. Man ir dienests, viņai sakari un nelieli līdzekļi. Mūsu dienās tas kaut ko nozīmē, vai ne tā? Un, galvenais, viņa ir krietna, cienījama jaunava un mani mīl…

Bergs nosarka un pasmaidīja.

- Arī es viņu mīlu, tāpēc ka viņai ir prātīgs rak- • lurs — ļoti labs. Lūk, viņas otra māsa — tās pašas ģimenes, bet pavisam citāda, — ir raksturs nepatīkams, ir Lida saprāta nav, un kaut kas tāds, zināt!… Nepatīkami… Bet mana līgava… Nu, atnāksiet pie mums… — Bergs turpināja, viņš gribēja sacīt — pusdienās, taču pārlika un teica «uz tēju», un, ātri mēli pašāvis, izpūta sīku, apaļu tabakas dūmu gredzentiņu, kas pilnīgi personificēja viņa sapņus par laimi.

Pēc pirmā apmulsuma, ko vecākos bija izraisījis Berga bildinājums, ģimenē radās tādās reizēs parastā svētku noskaņa un prieks, tomēr prieks nebija sirsnīgs, bet ārīgs. Tuvinieku attieksmēs pret šīm kāzām varēja manīt apjukumu un kautrību. It kā nu tiem būtu kauns, ka maz mīlējuši Veru un tagad tik labprāt raisās no viņas vaļā. Par visiem vairāk samulsis bija vecais grāfs. Viņš droši vien neprastu pateikt, kas bija viņa mulsuma cēlonis, bet šis cēlonis bija viņa naudas lietas. Viņš nepavisam nezināja, kas viņam pieder, cik viņam parādu un ko viņš varēs dot Verai pūrā. Kad meitas piedzima, katrai tika nolemts pa trīssimt dvēseļu pūrā; taču viena no šīm muižām jau bija pārdota, bet otra ieķīlāta un termiņi tā nokavēti, ka vajadzēja to pārdot, tāpēc dot pūrā muižu nebija iespējams. Arī naudas nebija.

Bergs jau vairāk nekā mēnesi bija līgavainis, un atlikusi tikai nedēļa līdz kāzām, bet grāfs vēl nebija pat izšķīris jautājumu par pūru un nerunāja par to ar sievu. Grāfs te gribēja izdalīt Verai Rjazaņas muižu, te dzīrās pārdot mežu, te aizņemties naudu pret vekseli. Dažas dienas pirms kāzām Bergs agrā rītā iegāja kabinetā pie grāfa un ar patīkamu smaidu godbijīgi palūdza nākamo sievastēvu pasacīt viņam, ko dos grāfienei Verai pūrā. Grāfs pie šā sen nojaustā jautājuma tā samulsa, ka pārsteidzīgi atbildēja pirmo, kas iešāvās prātā.

Man patīk, ka tu rūpējies, patīk, paliksi apmierināts …

Un viņš, uzsitis Bergam uz pleca, piecēlās, vēlēdamies pārtraukt sarunu. Taču Bergs, vēlīgi smaidīdams, paskaidroja, ka, nezinādams noteikti, ko Verai dos līdzi, un nesaņēmis iepriekš kaut vai daļu no tā, kas viņai nodomāts, viņš būšot spiests atteikties.

Tāpēc, ka, spriediet jel pats, grāf, ja es tagad atļautos precēties, kad man nav noteiktu līdzekļu, ar ko uzturēt sievu, es rīkotos nekrietni …

SartflC.a beidzās ar to, ka grāfs, gribēdams būt augstsirdīgs un izvairīties no jauniem lūgumiem, apsolīja izdot vekseli par astoņdesmit tūkstošiem. Bergs lēnprātīgi pasmaidīja, noskūpstīja grāfam plecu un atbildēja, ka viņš ļoti pateicoties, taču patlaban nekādi nevarot iekārtoties jaunajā dzīvē, nesaņēmis skaidrā naudā trīsdesmit tūkstošus.

Kaut vai divdesmit tūkstošus, grāf, — viņš pieļāvās, — bet vekseli tad tikai par sešdesmit tūkstošiem.

Jā, jā, labi, — grāfs steigšus nobēra, — tikai atvaino, draudziņ, divdesmit tūkstošus es iedošu un vekseli bez tam došu par astoņdesmit tūkstošiem. Tā, nu, noskūpsti mani.

XII

Natašai bija sešpadsmit gadu, un bija 1809. gads, tas pats, līdz kuram viņa ar Borisu pirms četriem gadiem skaitīja uz pirkstiem pēc tam, kad bija ar to skūpstījusies. Kopš tā laika viņa ne reizi nebija Borisu redzējusi. Soņai un mātei, ja runa iznāca par Borisu, viņa pilnīgi brīvi, kā par nolemtu lietu izteicās, ka viss, kas bijis senāk, bijusi bērnišķība, par ko neesot vērts pat runāt un kas sen aizmirsta. Taču pašos slēptākajos dvēseles dziļumos viņu mocīja jautājums, vai Borisa dotais solījums bijis joks vai svarīga, nesaraujama saistība.

Kopš tā Laika, kad Boriss 1805. gadā no Maskavas bija aizbraucis uz armiju, viņš nebija ticies ar Rostoviem. Viņš vairākkārt bija uzturējies Maskavā, braucis tuvu garām Otradnajai, taču ne reizi nebija iegriezies pie Rostoviem.

Natašai brīžam iešāvās prātā, ka Boriss negrib viņu redzēt, un šos viņas minējumus apstiprināja tā skumjā noskaņa, kādā par Borisu runāja vecāki.

— Tagadējos laikos nemēdz atcerēties senus draugus, — parasti noteica grāfiene, kad tika pieminēts Boriss.

Arī Anna Mihailovna, kas pēdējā laikā retāk apmeklēja Rostovus, turējās kaut kā sevišķi cienīgi un ikreiz aizgrābti un pateicīgi runāja par sava dēla nopelniem un par spožo karjeru, ko viņš taisīja. Kad Rostovi pārcēlās uz Pēterburgu, Boriss ieradās pie viņiem vizītē.

Viņš brauca pie tiem ne bez satraukuma. Atmiņas par Natašu bija Borisa visdzejiskākās atmiņas. Taču tai pašā laikā viņš brauca ar ciešu apņemšanos likt gan viņai, gan viņas piederīgajiem skaidri manīt, ka bērnišķīgās attiecības starp viņu un Natašu nevar uzlikt nekādas saistības ne viņam, ne viņai. Viņam bija spožs stāvoklis sabiedrībā, pateicoties intimitātei ar grāfieni Bezuhovu, spožs stāvoklis dienestā, jo viņu atbalstīja kāda ievērojama persona, kuras uzticību viņš pilnā mērā baudīja, un plāni par precībām ar vienu no Pēterburgas visbagātākajām līgavām, kuri ļoti viegli varēja realizēties. Kad Boriss iegāja Rostovu viesistabā, Nataša bija savā istabā. Dabūjusi zināt, ka viņš atbraucis, tā piesarkusi gandrīz skriešus ieskrēja viesistabā, starodama vairāk nekā laipnā smaidā.

Boriss atcerējās to Natašu īsā kleitiņā, zem matu cirtām mirdzošām, melnām acīm un nebēdnīgiem bērna smiekliem, kādu bija pazinis pirms četriem gadiem, un tāpēc, kad ienāca gluži cita Nataša, viņš samulsa un viņa seja pauda jūsmas pilnu izbrīnu. Sī viņa sejas izteiksme iepriecināja Natašu.

Ko, vai pazīsti savu mazo, draisko draudzeni? —• grāfiene jautāja. Boriss noskūpstīja Natašai roku un teica, ka esot pārsteigts par viņā notikušo pārmaiņu.

Cik jūs esat kļuvusi skaista!

«Un kā vēl!» atbildēja Natašas smejošās acis.

Bet tēvs ir kļuvis vecāks? — viņa ievaicājās. Nataša apsēdās un, neiejaukdamās Borisa sarunā ar grāfieni, klusēdama līdz pēdējam sīkumam pētīja savu bērnu dienu līgavaini. Viņš juta šā neatlaidīgā, laipnā skatiena smagumu un laiku pa laikam pavērās viņā.

Borisa mundieris, pieši, kaklasaite, matu sukājums — viss bija pēc jaunākās modes un comme il fautl. * — kā pieklājas. (Red.)To Nataša tūliņ ievēroja. Viņš sēdēja mazliet iesāņus atzveltnes krēslā blakus grāfienei, ar labo roku glaudīdams nevainojami tīrā glazē cimdā tērpto kreiso, īpaši izsmalcināti lūpas sakniebdams, runāja par Pēterburgas augstāko aprindu izpriecām un ar iecietīgu zobgalību atcerējās senos Maskavas laikus un Maskavas paziņas. Ne jau nejauši, kā Nataša noskārta, viņš, daudzinādams augstāko aristokrātiju, pieminēja sūtņa balli, kurā viņš piedalījies, un ielūgumus pie NN un SS.

Nataša visu laiku sēdēja klusēdama, caur pieri viņā noraudzīdamās. Šis skatiens aizvien vairāk un vairāk satrauca un mulsināja Borisu. Viņš biežāk atskatījās uz Natašu un sastomījās stāstījumā. Viņš nosēdēja ne ilgāk par desmit minūtēm un piecēlās atvadīties. Aizvien vēl tās pašas ziņkārās, izaicinošās un mazliet zobgalīgās acis vēroja viņu. Pēc sava pirmā apmeklējuma Boriss sev atzinās, ka Nataša viņam šķiet gluži tikpat pievilcīga kā agrāk, bet ka viņam nevajag ļauties šīm jūtām, tāpēc ka precības ar viņu — meiteni gandrīz bez mantas — būtu viņa karjeras bojā eja, bet atjaunot agrākās attiecības bez nolūka precēties būtu negodīga rīcība. Boriss savā prātā nolēma vairīties no satikšanās ar Natašu, taču, nevērojot šo apņemšanos, atbrauca pēc dažām dienām un sāka braukāt bieži un pavadīt pie Rostoviem augas dienas. Viņam likās, ka nepieciešams izskaidroties ar Natašu, pateikt tai, ka viss, kas bijis, jāaizmirst, ka visam par spīti… tā nevar kļūt viņa sieva, ka viņam nav līdzekļu un tai nekad neatļaus pie viņa iziet. Tomēr viņam bija neveikli un nekad neizdevās uzsākt šo izskaidrošanos. Ar katru dienu viņš vairāk un vairāk sapinās. Kā māte un Soņa vēroja, Nataša šķita pa vecam iemīlējusies Borisā. Viņa tam dziedāja tā iemīļotās dziesmas, rādīja savu albumu, spieda tajā rakstīt, neļāva pieminēt bijušo, likdama saprast, cik skaista ir tagadne; un katru dienu viņš aizbrauca kā miglā, nepateicis to, ko bija nodomājis sacīt, pats nezinādams, ko dara un kālab te brauc, un ar ko tas beigsies. Boriss pārtrauca viesoties pie Elēnas, diendienā saņēma no viņas pārmetumu pilnas vēstulītes un tomēr augas dienas pavadīja pie Rostoviem.

XIII

Kādu vakaru, kad vecā grāfiene nopūzdamās un stenēdama, naktscepurīti galvā un jaciņu mugurā, bez liekajām cirtām un ar vienu pašu nožēlojamu matu kušķīti, kas līda ārā no baltās kalikona cepurītes apakšas, uz paklājiņa ceļos nometusies, klanījās līdz zemei vakarlūg- šanā, nočīkstēja viņas istabas durvis un ieskrēja Nataša ar tupelītēm basās kājās, arī naktsjaciņā un uz papīriņiem uztītiem matiem. Grāfiene atskatījās un sarauca pieri. Viņa beidza skaitīt savu pēdējo lūgšanu: «Vai tiešām šīs cisas kļūs man par šķirstu?» Viņas dievbijīgā noskaņa bija vējā. Nataša sasarkusi, sprigana, ieraudzījusi māti lūdzam dievu, pēkšņi apstājās skrējienā, pietupās un neviļus izšāva mēli, rādama pati sevi. Pamanījusi, ka māte turpina skaitīt lūgšanu, viņa uz pirkstgaliem pieskrēja pie gultas, aši pabraucīja vienu mazo kājiņu pret otru, nometa tupelītes un iespurdza tais cisās, par kurām grāfiene baidījās, ka tās varētu kļūt viņai par šķirstu. Sīs cisas bija augstas, no dūnām, ar pieciem citu par citu mazākiem spilveniem. Nataša uzlēca, iegrima pēlī, pavēlās pie sienas un sāka čubināties zem segas, ierīkodamās, pie- vilkdama ceļus pie zoda, spārdīdamās kājām un tikko dzirdami smiedamās, gan apsegdama galvu, gan raudzīdamās uz māti. Grāfiene pabeidza lūgšanu un ar stingru seju piegāja pie gultas; taču, ieraudzījusi, ka Nataša pārvilkusi segu pāri galvai, pasmaidija savu laipno, vāro smaidu.

Nu, nu, nu, — māte ieteicās.

Māmiņ, vai var parunāties, jā? — Nataša ievaicājās. — Nu, no pašas sirsniņas, vēl šoreizīt un tad vairāk ne. — Un viņa apskāva mātes kaklu un noskūpstīja zem zoda. Savā izturēšanās veidā pret māti Nataša mēdza izrādīt ārējo raupjumu, taču bija tik vērīga un veikla, ka, ar rokām skaudama māti, vienmēr prata to darīt tā, lai mātei nebūtu ne sāpīgi, ne nepatīkami, ne neērti.

Nu, par ko tad šodien? — pajautāja māte, ierīkojusies spilvenos un pagaidījusi, kamēr Nataša, apvēlusies reizes divas apkārt, nogūlās viņai līdzās zem vienas segas un, izlikusi rokas ārpusē, sataisīja nopietnu seju.

Sie Natašas nakts apmeklējumi, kas notika pirms grāfa atgriešanās no kluba, bija viena no mātes un meitas mīļākajām baudām.

Par ko tad šodien? Bet man jāsaka …

Nataša ar roku aizspieda mātei muti.

Par Borisu… Es zinu, — viņa nopietni sacīja, — es tāpēc arī atnācu. Nerunājiet, es zinu. Nē, sakiet vien! — Viņa atlaida roku vaļā. — Sakiet, māmiņ. Viņš ir jauks?

Nataša, tev ir sešpadsmit gadu, es tavos gados jau biju precējusies. Tu saki, ka Borja esot jauks. Viņš ir ļoti jauks, un es viņu mīlu kā dēlu, bet ko tu īsti gribi? … Ko tu domā? Tu esi galīgi sagrozījusi viņam galvu, es to redzu …

Runādama grāfiene palūkojās uz meitu. Nataša gulēja, taisni un nekustīgi raudzīdamās savā priekšā uz vienu no gultas stūros izgrieztajām sarkankoka sfinksām, tā ka grāfiene redzēja meitas seju tikai profilā. Si seja pārsteidza grāfieni ar savu neparasti nopietno un koncentrēto izteiksmi.

Nataša klausījās un pārdomāja.

Nu, un tad? — viņa jautāja.

Tu esi viņam pavisam sagrozījusi galvu, — kāpēc? Ko tu gribi no viņa? Tu zini, ka nevari ar viņu precēties.

Kāpēc? — stāvokli nemainīdama, Nataša iejautājās.

Tāpēc ka viņš ir jauns, tāpēc ka viņš ir nabags, tāpēc ka viņš ir radinieks … tāpēc ka tu arī pati viņu nemīli.

•— Kā jūs to zināt?

•— Es zinu. Tas nav labi, draudziņ.

«— Bet, ja es gribu … — Nataša tiepās.

>— Nerunā muļķības, — grāfiene apsauca.

Bet, ja es gribu …

Nataša, es nopietni…

Nataša neļāva viņai izrunāt līdz galam, pievilka sev klāt grāfienes lielo roku un noskūpstīja tās virspusi, tad delnu, tad atkal apgrieza apkārt un sāka pa kārtai skūpstīt pirkstu augšējās locītavas kauliņu, tad bedrīti, tad atkal kauliņu, čukstus skaitīdama: «Janvāris, februāris, marts, aprīlis, maijs.»

Runājiet, māmiņ, — ko tad jūs klusējat? Runājiet, — viņa sacīja, paraudzīdainās uz māti, kas ar maigu skatienu nolūkojās meitā un, šādi vērodama, šķita aizmirsusi visu, ko bija gribējusi teikt.

Tā nav labi, mīlulīt. Ne visi sapratīs jūsu bērnišķīgās attiecības, bet, ja redz jūsu tuvību, tas var kaitēt tev citu jaunu cilvēku acīs, kuri mūs apmeklē, un, galvenais, viņu tas velti moka. Viņš varbūt ir atradis sev piemērotu partiju, bagātu, bet tagad zaudē vai prātu.

Zaudē? — Nataša atkārtoja,

Es tev pastāstīšu par sevi. iVlan bija tāds cousin…

Zinu, — Kirils Matvejičs, bet viņš taču ir vecs?

Ne jau vienmēr bija vecs. Nu, paklau, Nataša, es parunāšu ar Borju. Viņam nevajag tik bieži braukt pie mums…

Kāpēc tad nevajag, ja viņam gribas?

Tāpēc ka es zinu, tur nekas neiznāks.

Un kā jūs zināt? Nē, māmiņ, nesakiet viņam nekā. Kas par muļķībām! — Nataša runāja ar tādu noskaņu ka cilvēks, kam grasās atņemt viņa īpašumu. — Nu, es neprecēšos ar viņu, bet lai taču viņš nāk, ja viņam jautri un man jautri. — Nataša smaidot pavērās mātē.

Precēties ne, bet tāpat, — viņa atkārtoja.

Kā tad tā, mans draugs?

Tāpat vien. Nu, liela man vajadzība iziet pie vīra, bet… tāpat.

Tāpat, tāpat, — grāfiene atkārtoja un, kratīdamās ar visu ķermeni, negaidot sāka smieties labsirdīgiem, veci šķiem smiekliem.

Rimstiet smieties, mitējieties jel! — Nataša iesaucās. — Visa gulta trīc. Jūs esat šausmīgi līdzīga man, tāda pati smieklu vācele… Pagaidiet… — Viņa satvēra grāfienes abas rokas, noskūpstīja vienai mazā pirkstiņa kauliņu — jūniju un skūpstīja tālāk jūliju, augustu otrai rokai. — Māmiņ, bet vai viņš ļoti iemīlējies? Kā jums liekas? Vai jūsos arī tā iemīlējās? Un ļoti jauks, ļoti, ļoti jauks! Tikai nav gluži manā gaumē — tāds šaurs kā galda pulkstenis… Jūs nesaprotat?… Šaurs, ziniet, pelēks, blāvs …

Ko nu mels! — grāfiene aprāja.

Nataša turpināja:

Vai tiešām jūs nesaprotat? Nikoļiņka būtu sapratis… Bezuhovs, tas ir zils, tumšzils ar sarkanu un četrstūrains.

Tu arī ar viņu koķetē, — smiedamās iemeta grāfiene.

Nē, viņš ir frankmasons, es dabūju zināt. Viņš ir brīnišķīgs, tumšzils ar sarkanu, kā lai jums ieskaidro…

Grāfienīt, — aiz durvīm atskanēja grāfa balss. — Tu vēl neguli? — Nataša uztrūkās basām kājām, paķēra tupelītes rokās un aizskrēja uz savu istabu.

Viņa ilgi nevarēja aizmigt. Visu laiku viņa domāja par to, ka neviens nekādi nevar saprast visu, ko saprot viņa un kas viņā ir.

. «Varbūt Soņa?» viņa iedomāja, raudzīdamās uz aizmigušo, saritinājušos kaķīti ar tās milzīgo matpīni. «Nē, kur nu viņa! Viņa ir tikumīga. Iemīlējusies Nikoļiņkā un nekā vairāk negrib ne zināt. Māmiņa, tā arī nesaprot.

Taisni brīnums, cik es esmu gudra un cik… viņa ir jauka,» viņa turpināja, runādama par sevi trešajā personā un iztēlodamās, ka to par viņu saka kāds ļoti gudrs, pats gudrākais un pats labākais vīrietis… «Viss, viss viņā ir,» šis vīrietis turpināja, «neparasti gudra, jauka, un tad — glīta, neparasti glīta, veikla — peld, lieliski jāj, un balss! Var teikt, apbrīnojama balss!» Viņa nodziedāja savu iemīļoto mūzikas frāzi no Kerubīni operas, iemetās gultā, iesmējās līksmā nojautā, ka viņa tūliņ aizmigs, pakliedza Duņašu, lai nopūš sveci; un Duņaša vēl nebija paspējusi atstāt istabu, kad viņa jau bija pārcēlusies citā, vēl laimīgākā — sapņu pasaulē, kur viss bija tikpat viegli un skaisti kā īstenībā, taču vēl labāk, tāpēc ka bija citādi.

Otrā dienā grāfiene, palūgusi pie sevis Borisu, aprunājās ar to, un kopš tās dienas viņš Rostovus vairs neapmeklēja.

XIV

31. decembrī, jaunā — 1810. gada priekšvakarā, bija le reveillon\ balle pie Katrīnas laiku augstmaņa. Ballē vajadzēja ierasties diplomātiskajam korpusam un ķeizaram.

Pazīstamais augstmaņa nams Angļu piekrastē laistījās neskaitāmās iluminācijas ugunīs. Pie apgaismotajām parādes durvīm ar sarkaniem vadmalas paklājiem stāvēja policija un ne tikvien žandarmi, bet pats policijmeistars un desmitiem policijas oficieru. Ekipāžas brauca projām un piebrauca aizvien jaunas ar goda sulaiņiem un sulaiņiem ar spalvām pie cepurēm. No karietēm kāpa ārā vīrieši mundieros ar zvaigznēm un lentēm; dāmas atlasā un sermuļādās piesardzīgi kāpa zemē no kāpšļiem, kas klabēdami atvāzās, un steidzīgi un bez trokšņa devās augšā pa uzejā paklāto vadmalu.

Gandrīz ikreiz, kad piebrauca jauna ekipāža, pūlim pārskrēja čuksts un pacēlās cepures.

— Ķeizars?… Nē, ministrs… princis… sūtnis… Vai neredzi spalvas?… — pūlī skanēja. Kāds no pūļa, • rībies labāk par citiem, šķita pazīstam visus un sauca v.īnla slavenākos tā laika augstmaņus.

Trešā daļa viesu jau bija sabraukusi uz balli, bet pie Rostoviem, kam arī vajadzēja būt tur, vēl steigā gatavo- Jns ģērbties.

Rostovu ģimenē notika liela spriešana un gatavošanās ii/, šo balli, pārdzīvoja lielas bailes, ka nesaņems ielū- ļ iimu, ka tērpi vēl nebūs gatavi un viss neizkārtosies tā, Ka vajag.

Kopā ar Rostoviem uz balli brauca Marja Ignatjevna Pcronska, grāfienes draudzene un radiniece, kalsna un dzeltena veco laiku galmadāma, kas ievadīja provinciālos Rostovus Pēterburgas augstākajās aprindās.

Pulksten desmitos vakarā Rostoviem vajadzēja iegriez- lies galmadāmai pakaj pie Taurijas dārza; bet pa tam pulkstenis rādīja jau bez piecām desmit, un jaunkundzes vel nebija saposušās.

Nataša devās uz pirmo lielo balli savā mūžā. Viņa šorīt bija piecēlusies pulksten astoņos un augu dienu pavadījusi drudžainā satraukumā un darbībā. Visi viņas spēki kopš paša rīta bija pievērsti tam, lai viņas visas: viņa, māmiņa, Soņa — būtu ģērbušās cik vien iespējams labi. Soņa un grāfiene pilnīgi nodevās viņas ziņā. Grāfienei vajadzēja vilkt mēļi sarkanu samta tērpu, viņas abas būs baltās gāzes kleitās, virs sārtiem zīda apakšsvārkiem, ar rozēm pie ņiebura. Matiem jābūt sasukātiem ā la grecquex.[1] — pēc grieķu parauga. (Red.)

Viss svarīgākais jau bija veikts: kājas, rokas, kakls, ausis jau bija sevišķi rūpīgi, kā ballei klājas, nomazgātas, iesmaržotas un nopūderētas; bija jau uzautas caurspīdīgas zīda zeķes un baltas atlasa kurpītes ar lentītēm; matu sukājums bija gandrīz galā. Soņa beidza ģērbties, grāfiene arī; bet Nataša, rūpēdamās par visiem, bija aizkavējusies. Viņa vēl sēdēja pie spoguļa kalsnajiem ple- ciņiem uzmestajā rīta tērpā. Soņa, jau apģērbusies, stāvēja istabas vidū un, spiezdama tā, ka mazais pirkstiņš sāka sāpēt, kniepadatai čirkstot, sprauda klāt pēdējo lenti.

— Tā ne, tā ne, Soņa! — iesaucās Nataša, pagriezdama galvu un satverdama ar rokām matus, ko istabmeita patlaban sukāja un nepaguva palaist vaļā. — Tā neviens lenti nesprauž, panāc šurp! — Soņa pietupās. Nataša pār- sprauda lenti citādi.

Atjaujiet, jaunkundz, tā nevar, — iebilda istabmeita, turēdama Natašas matus.

Ak mans dievs, vēlāk! Redzi, tā, Soņa.

Vai jūs drīz būsiet? — atskanēja grāfienes balss. — TūdaJ jau desmit.

— Tūliņ, tūliņ. Bet vai jūs esat gatava, māmiņ?

Tikai galvas rota jāpiesprauž.

Nespraudiet bez manis, — Nataša iekliedzās, — jūs nepratisiet!

Bet ir taču jau desmit.

Bija nolemts, ka ballē jābūt pusvienpadsmitos, bet vēl vajadzēja Natašai apģērbties un iegriezties pie Taurijas dārza.

Pabeigusi kārtot matus, Nataša īsos svārciņos, zem kuriem bija redzamas balles kurpites, un mātes jaciņā pieskrēja pie Soņas, aplūkoja to un tad steidzās pie mātes. Grozīdama tās galvu, piesprauda mežģīņu rotu un, ar skubu paguvusi noskūpstīt mātes sirmos matus, atkal skrēja pie meitenēm, kas atvīlēja viņas svārkus.

Aizķeršanās bija iznākusi ar Natašas svārkiem, kas bija pārāk gari; tos vīlēja divas kalpones, steigā kozda- mas diegus ar zobiem. Trešā ar kniepadatām lūpās un zobos skraidīja no grāfienes pie Soņas; ceturtā turēja augstu paceltajās rokās visu gaisīgo tērpu.

Mavruša, žiglāk, dūjiņ!

Padodiet no turienes uzpirksteni, jaunkundz.

Vai galu galā būsiet reiz? — vaicāja grāfs, nākdams pa durvīm. — Te jums smaržas. Peronska būs jau nogai- dijusies.

Gatavs, jaunkundz, — sacīja istabmeita, ar diviem pirkstiem paceldama atvīlēto gāzes tērpu un kaut ko pūzdama un purinādama, ar to rādot, ka apzinās, cik liegs un tīrs ir tas, ko viņa tur rokās.

Nataša sāka vilkt mugurā tērpu.

Tūliņ, tūliņ, nenāc iekšā, tēt! — viņa sauca, kad tēvs vēra durvis, vēl gluži pazudusi tērpa gāzē, kas aizsedza tai visu seju. Soņa aizcirta durvis. Pēc brītiņa grāfu ielaida. Viņš bija zilā frakā, āvies garās zeķēs un kurpēs, iesmaržojies un sapomādējies.

Ai, tēt, cik tu esi skaists, brīnišķīgi! — iesaucās Na- laša, stāvēdama istabas vidū un kārtodama tērpa krokas.

- Pag, jaunkundz, atļaujiet, — runāja kalpone, uz ceļiem piemetusies, noraustīdama tērpu un ar mēli stumdīti.una kniepadatas no viena mutes kaktiņa otrā.

Saki, ko gribi, — izmisušā balsī iesaucās Soņa, ap- lukojusi Natašas tērpu, — saki, ko gribi, vēl par garu.

Nataša pagājās tālāk, lai ielūkotos spogulī. Tērps bija garš.

Nudien, kundzenīt, it nemaz nav par garu, — sacīja Mavruša, rāpdamās pa grīdu jaunkundzei pakaļ.

Nu, ja par garu, tad atšūsim, viens divi atšūsim, — It ica uzņēmīgā Duņaša, izvilkdama adatu no lakatiņa uz krūtīm un atkal, uz grīdas pietupusies, ķērās pie darba.

Tobrīd kautrīgi, klusiem soļiem ienāca grāfiene savā samta tērpā un mežģīņu rotu uz galvas.

Aijā, mana skaistule! — grāfs iesaucās. — Skais- taka par jums visām!… — Viņš gribēja to apkampt, taču tā sarkdama atvairījās, lai nesaburza tērpu.

Māmiņ, galvas rotu vairāk uz sāniem, — Nataša sacīja. — Es pārspraudīšu, — un metās uz priekšu, bet kalpones, nepagūdamas tai sekot, atrāva gabaliņu gāzes.

Vai dieviņ! Kas tad tas? Es, nudien, neesmu'vainīga …

Nekas, es sadiegšu, nemaz nemanīs, — Duņaša mierināja.

Skaistulīt, manu dailulīt! — nopriecājās aukle, ienākdama pa durvīm. — Un Soņuška arī, vai manu, cik skaistas …

Ceturksni uz vienpadsmitiem pēdīgi sasēdās karietē un devās ceļā. Vēl vajadzēja piebraukt pie Taurijas dārza.

Peronska bija jau gatava. Kaut gan viņa bija veca un neglīta, taču pie viņas viss bija risinājies uz mata tāpat kā pie Rostoviem, ja arī ne ar tādu skubu (viņai tas viss bija tik pierasti); vecās, neglītās miesas bija tāpat iesmar- žotas, nomazgātas, nopūderētas, tikpat centīgi bija mazgāts aiz ausīm un pat gluži tāpat kā pie Rostoviem vecā istabmeita aizgrābta tīksminājās ap savas kundzes greznību, kad tā dzeltenā tērpā ar galma iniciāļiem ienāca viesistabā. Peronska paslavēja Rostovu tualetes.

Rostovi savukārt uzslavēja viņas gaumi un tualeti un, sargādami matu sukājumus un tērpus, pulksten vienpadsmitos visi novietojās karietēs un devās ceļā.

Natašai kopš paša rīta nebija iegadījies ne mirkļa brīva laika, un viņa ne reizi nepaguva padomāt par to, kas viņu gaida.

Mitrajā, saltajā gaisā, šūpojoties karietes saspiestībā un pustumsā, viņa pirmoreiz spilgti iztēlojās to, kas viņu gaida tur, ballē, apgaismotās zālēs, — mūzika, ziedi, dejas, ķeizars, visa spožā Pēterburgas jaunatne. Tas, kas viņu gaidīja, bija tik jauks, ka viņa pat neticēja, ka tā būs: tas likās tik nesaskanīgi ar saltumu, šaurību un tumsu karietē. Viņa saprata visu to, kas viņu gaida, tikai tad, kad, pārgājusi pa uzejas sarkano vadmalu, nonāca priekšnamā, novilka kažoku un līdzās Soņai mātei pa priekšu devās augšā pa ziediem rotātajām un apgaismotajām kāpnēm. Tikai tad viņa atcerējās, kā ballē jāuzvedas, un centās pieņemt to cēlo iznesību, ko viņa uzskatīja par nepieciešamu jaunavai ballē. Taču sev pašai par laimi viņa juta, ka acis sāk šaudīties apkārt: viņa nekā neredzēja skaidri, pulss sita vai simt reizes minūtē, un asinis klauvēja sirdī. Viņa nespēja pieņemt to izturēšanās veidu, kas viņu būtu padarījis smieklīgu, un gāja, vai pamirdama aiz satraukuma un tikai visiem spēkiem pūlēdamās to apslēpt. Un tas arī bija tas izturēšanās veids, kas viņai vislabāk piestāvēja. Viņiem papriekšu un aiz muguras, tāpat paklusām sarunādamies un tāpat balles tērpos, nāca iekšā viesi. Spoguļi gar kāpnēm atstaroja dāmas baltos, gaišzilos, sārtos tērpos ar briljantiem un pērlēm ap atsegtajām rokām un kakliem.

Nataša skatījās spoguļos un attēlos un nevarēja atšķirt sevi no citām. Viss sajaucās vienā mirdzošā procesijā. Ieejot pirmajā zālē, Natašu apstulbināja vienmērīgā balsu, soļu un apsveikumu dūkoņa; gaisma un spožums viņu vēl vairāk apžilbināja. Namatēvs un namamāte, kas jau pusstundu stāvēja pie ieejas durvīm un atkārtoja vienus un tos pašus vārdus: «Charmē de vous voir,» [300] [1] Ļoti priecājos jūs redzēt.— tāpat saņēma arī Rostovus un Peronsku.

Divas meitenes baltos tērpos, ar vienādām rozēm melnajos matos vienādi pakniksēja, taču namamāte neviļus ilgāk pakavējās ar skatienu pie tieviņās Natašas. Viņa pavērās tajā un tai vienīgajai uzsmaidīja īpaši, piedevām savam namamātes smaidam. Varbūt namamāte, raudzīdamās viņā, atcerējās arī savu neatsaucamo zelta jaunības laiku un savu pirmo balli. Arī namatēvs pavadīja acīm Natašu un jautāja grāfam, kura esot viņa meita.

Charmante! Burvīga!— viņš noteica, noskūpstījis sev pirkstu galiņus.

Zālē stāvēja viesi, drūzmēdamies pie ieejas durvīm, gaidīdami ķeizaru. Grāfiene novietojās šā bara pirmajās rindās. Nataša dzirdēja un juta, ka daži par viņu apjautājas un noraudzījās viņā. Viņa noprata, ka patikusi tiem, kas viņu pamanījuši, un šis novērojums viņu mazliet nomierināja.

«Ir tādi paši kā mēs, ir arī sliktāki par mums,» viņa nodomāja.

Peronska nosauca grāfienei ievērojamākos balles viesus.

Lūk, tas ir Holandes sūtnis, redziet, tas, sirmais, — sacīja Peronska, rādīdama uz vecīti ar sudrabainu sirmumu kuplajos, cirtainajos matos; viņu bija apstājušas dāmas, un viņš tās nez ar ko smīdināja.

Bet tā tur ir Pēterburgas valdniece grāfiene Bezuhova, — viņa teica, norādīdama uz Elēnu, kas patlaban nāca iekšā.

Cik skaista! Nepaliks iepakaļ Marjai Antonovnai; paskatieties jel, kā viņu aplido gan jauni, gan veci. Ir skaista, ir gudra … Stāsta, ka princis… viņas dēļ esot gluži bez prāta. Bet, raugiet, šīs divas, lai arī neglītas, taču vēl vairāk aplidotas.

Viņa pamāja uz dāmu, kas gāja pāri zālei kopā ar visai neglītu meitu.

Tā ir līgava ar miljoniem, — stāstīja Peronska. — Bet tur jau arī līgavaiņi.

Tas ir Bezuhovas brālis — Anatols Kuragins, — viņa stāstīja, norādīdama uz skaistu kavalergardu, kas pagāja viņām garām, no izslietās galvas augstumiem no- raudzīdamies kaut kur pāri dāmām. — Cik skaists! Vai nav tiesa? Runā, ka viņu precinot ar šo bagātnieci. Un tas jūsu cousin Drubeckis arī visai luncinās. Stāsta, esot miljoni… Kā tad, tas ir pats franču sūtnis, — viņa teica par Kolenkūru, atbildot uz grāfienes jautājumu, kas tas tāds. — Paskatieties vien, tīri kā pats cars. Un tomēr franči ir jauki, ļoti jauki. Sabiedrībā nav jaukāku cilvēku

par viņiem. Bet tur jau arī viņa! Nē, tomēr mūsu Marja Antonovna ir skaistāka par visām! Un cik vienkārši ģērbusies. Burvīgi!

Bet šis te resnais ar brillēm, pasaules farmazons, — Peronska apzīmēja, rādīdama uz Bezuhovu. — Nostādiet jel viņu līdzās sievai: tīrais putnu biedēklis!

Pjērs gāja, gāzelēdamies ar savu drukno ķermeni, pašķirdams pūli, mādams ar galvu pa labi un pa kreisi tikpat nevērīgi un labsirdīgi, it kā staigātu pa tirgus drūzmu. Viņš virzījās cauri viesu baram, acīmredzot kādu meklēdams.

Nataša ar prieku vēroja Pjēra — šā putnu biedēkļa, kā Peronska viņu dēvēja, — pazīstamo seju un zināja, ka Pjērs drūzmā meklē viņus un it īpaši viņu — Natašu. Pjērs bija viņai apsolījis būt ballē un iepazīstināt ar kavalieriem.

Taču, nenokļuvis līdz viņiem, Bezuhovs apstājās līdzās Joti skaistam, baltā mundierī tērptam neliela auguma tumšmatim, kas, stāvēdams pie loga, sarunājās ar kādu staltu vīrieti, ko greznoja zvaigznes un lente. Nataša uzreiz pazina jauno neliela auguma cilvēku baltajā mundierī: tas bija Bolkonskis, kas viņai šķita kļuvis krietni jaunāks, jautrāks un skaistāks.

Lūk, kur vēl viens paziņa, — Bolkonskis, vai redzat, māmiņ? — iesaucās Nataša, rādīdama uz kņazu Andreju.

Atcerieties, viņš pie mums Otradnajā gulēja pa nakti.

A, jūs viņu pazīstat? — Peronska vaicāja. — Es viņu ciest nevaru.  fait ā present la pluie et le beau temps. [301] [1] Viņš tagad liek lietum līt un saulei spīdēt. (Franču sakāmvārds. Un viņa lepnībai nav nekādu robežu! Tēvā atsities. Un sapinies ar Speranski, nez kādus projektus rakstot. Paskatieties, kā izturas pret dāmām! Tā ar viņu runā, bet viņš novēršas, — viņa pukojās, rādīdama uz Bolkonski.

Es nu gan viņam sadotu, ja viņš pret mani tā izturētos kā pret šīm dāmām.

XVI

Pēkšņi visi sakustējās, pūlis ierunājās, pavirzījās, atkal pašķīrās divās rindās, un starp tām, mūzikai atskanot, ienāca ķeizars. Viņam sekoja namatēvs un namamāte. Ķeizars nāca ātri, sveicinādams pa labi un pa kreisi, it kā cenzdamies drīzāk tikt pāri šim pirmajam tikšanās mirklim. Muzikanti spēlēja polonēzi, kas bija pazīstama ar tai sacerētiem vārdiem. Šie vārdi sākās: «Aleksandr, Eli- zabet, esam sajūsmā par jums.» Ķeizars iegāja viesistabā, pūlis saplūda pie durvīm; vairāki cilvēki ar pārvērtušos sejas izteiksmi iesteidzās turp un iznāca atpakaļ. Pūlis atkal atplūda no viesistabas durvīm, kurās parādījās ķeizars, tērzēdams ar namamāti. Kāds jauns cilvēks samul- sušu izskatu nāca klāt dāmām, lūgdams tās paiet pie malas. Dažas dāmas ar tādiem vaibstiem, kas liecināja, ka tās pilnīgi aizmirsušas it visus augstāko aprindu likumus, bojādamas savas tualetes, spiedās uz priekšu. Kungi tuvojās dāmām un sāka kārtoties pāros polonēzei.

Visi pašķīrās, un ķeizars, smaidīdams un nevērodams takti, iznāca pa viesistabas durvīm, vezdams pie rokas namamāti. Viņiem sekoja namatēvs ar M. A. Nariškinu, tad sūtņi, ministri, dažādi ģenerāļi, kurus neapklusdama nosauca Peronska. Vairāk nekā pusei dāmu bija kavalieri, ar kuriem tās dejoja vai taisījās dejot polonēzi. Nataša juta, ka viņa ar māti un Soņu paliek dāmu mazākajā daļā, kas bija atstumta pie sienas un nebija aicināta uz polonēzi. Viņa stāvēja, tievās rociņas nolaidusi, vāji attīstītajām krūtīm vienmērīgi cilājoties, elpu aizturēdama, spožām, izbiedētām acīm vērās savā priekšā ar tādu izteiksmi, kas pauda gatavību saņemt vislielāko prieku vai visdziļākās bēdas. Viņu neinteresēja ne ķeizars, ne visas svarīgās personas, ko rādīja Peronska, viņai bija tikai vienas domas: «Vai tiešām neviens tā arī nepienāks pie manis, vai tiešām es nedejošu starp pirmajiem, vai tiešām mani nepamanīs visi šie vīrieši, kas patlaban, šķiet, pat neredz mani, bet, ja arī_raugās uz mani, tad ar tādu izteiksmi, it kā teiktu: — A, tā nav viņa, tātad nav ko skatīties. — Nē, tas nevar būt!» viņa nodomāja. «Viņiem taču jāzina, kā man gribas dejot, cik lieliski es dejoju un cik tiem būs līksmi dejot ar mani.»

Polonēze, kas turpinājās diezgan ilgi, jau sāka skanēt sērīgi un Natašai šķita kā atmiņas. Viņai gribējās raudāt. Peronska bija no viņām aizgājusi. Grāfs kavējās zāles otrā galā, grāfiene, Soņa un viņa stāvēja šai svešajā pūli vienas kā mežā, — nevienam nevajadzīgas un neinteresantas. Kņazs Andrejs ar kādu dāmu aizgāja garām, acīmredzot viņas nepazīdams. Skaistulis Anatols smaidīdams kaut ko stāstīja savai dāmai un pavērās Natašai sejā ar tādu skatienu, ar kādu mēdz uzlūkot sienas. Boriss divreiz aizdejoja viņām garām un ikreiz novērsās. Bergs ar sievu nedejoja un pienāca pie viņām.

Natašai šī ģimeniskā tuvība šeit ballē šķita aizvainojoša, it kā nebūtu bijis citas vietas ģimenes sarunām. Viņa neklausījās un neskatījās Verā, kas nez ko stāstīja par savu zaļo tērpu.

Beidzot ķeizars apstājās blakus savai pēdējai dāmai (viņš bija dejojis ar trijām), mūzika apklusa, norūpējies adjutants uzdrāzās virsū Rostovām, lūgdams tās vēl mazliet pavirzīties pie malas, kaut gan viņas jau tā stāvēja pie pašas sienas, un no galerijas atskanēja skaidras, piesardzīgas un vilinoši ritmiskas valša skaņas. Ķeizars smaidīdams nolūkojās zālē. Pagāja brītiņš — neviens vēl nesāka. Adjutants rīkotājs piegāja pie grāfienes Bezu- liovas un uzlūdza to. Viņa smaidīdama pacēla roku un, nepaskatījusies adjutantā, uzlika roku tam uz pleca. Adjutants rīkotājs, sava uzdevuma meistars, droši, bez steigas un ritmiski, cieši apskāvis savu dāmu, laidās ar viņu slīdošā solī pa loka malu, zāles stūrī satvēra viņas kreiso roku, pagrieza viņu, un cauri aizvien straujākām mūzikas skaņām varēja dzirdēt tikai vienmērīgo piešu šķindu, adjutanta ašajām un veiklajām kājām cilājoties, un pēc katrām trim taktīm pagriezienā noplīvodams it kā uzliesmoja viņa dāmas sarkanais tērps. Nataša raudzījās uz viņiem un bija gatava raudāt, ka tā nav viņa, kas dejo šo valša pirmo tūri.

Kņazs Andrejs savā baltajā (kā kavalērijā) pulkveža mundierī, āvies garās zeķēs un kurpēs, mundrs un līksms stāvēja loka pirmajās rindās netālu no Rostovām. Barons Firhofs runāja ar viņu par rītdien paredzamo pirmo Valsts padomes sēdi. Kņazs Andrejs kā Speranskim tuvs cilvēks, kas piedalījās likumdevējas komisijas darbā, varēja sniegt pareizas ziņas par rītdienas sēdi, par kuru klīda dažādas baumas. Taču viņš neklausījās, ko runāja Firhofs, un raudzījās drīz uz ķeizaru, drīz uz kavalieriem, kas dzīrās dejot un nevarēja saņemties iziet vidū.

Kņazs Andrejs vēroja šos kavalierus, kas kautrējās ķeizara klātbūtnē, un dāmas, kas vai pamira aiz vēlēšanās, lai tās uzlūgtu.

Pjērs pienāca pie kņaza Andreja un satvēra to aiz rokas.

•— Jūs parasti dejojat. Šeit ir mana protegee, jaunā Rostova, uzaiciniet viņu, — viņš lūdza.

Kur? — Bolkonskis jautāja. — Piedodiet, — viņš teica baronam, — šo sarunu mēs pabeigsim citā vietā, bet ballē ir jādejo. — Viņš izgāja uz priekšu virzienā, kuru tam Pjērs bija norādījis. Natašas izmisusī, apdzisusī seja saistīja kņaza Andreja uzmanību. Viņš pazina to, uzminēja viņas jūtas, saprata, ka viņa ir iesācēja, atcerējās viņas sarunu pie loga un ar līksmu seju tuvojās grāfienei Rostovai.

Atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu meitu, — grāfiene sarkdama sacīja.

Man ir prieks būt jau pazīstamam, ja vien grāfiene mani atceras, — kņazs Andrejs atsaucās, pieklājīgi un zemu palocīdamies, kas bija pilnīgi pretrunā ar Peronskas piezīmēm par viņa rupjajām manierēm, — pieiedams pie Natašas un paceldams roku, lai aptvertu viņas stāvu, vēl iekām bija līdz galam izteicis aicinājumu uz deju. Viņš vedināja to uz valša tūri. Natašas dziestošo seju, kas bija tuvu izmisumam vai jūsmai, pēkšņi apstaroja laimīgs, pateicīgs, bērnišķīgs smaids.

«Sen es tevi gaidīju,» it kā teica šī izbiedētā un laimīgā meitene ar smaidu, kas lauzās cauri jau tuvajām asarām, celdama roku kņazam Andrejam uz pleca. Viņi bija otrais pāris, kas izgāja dejot. Kņazs Andrejs bija viens no sava laika labākajiem dejotājiem. Nataša dejoja lieliski. Viņas kājiņas atlasa balles kurpītēs veikli, viegli un neatkarīgi no viņas pašas darīja savu, un viņas seja staroja laimes jūsmā. Viņas atsegtais kakls un rokas bija kalsnas un neskaistas. Salīdzinājumā ar Elēnas pleciem viņas pleciņi bija vāji, krūtis neizveidojušās, rokas tievas, taču Elēnu jau klāja it kā lakojums no visiem tiem tūkstošiem skatienu, kas bija slīdējuši pār viņas augumu, bet Nataša šķita meitene, kam pirmoreiz uzvilkuši dziļi izgriezto tērpu un kas par to visai kaunētos, ja viņai nebūtu iestāstīts, ka tas tā nepieciešami vajadzīgs.

Kņazs Andrejs dejoja labprāt un, vēlēdamies drīzāk tikt vaļā no politiskām un gudrām sarunām, kādās visi centās viņu iesaistīt, un gribēdams drīzāk salauzt šo pretīgo mulsuma loku, ko bija radījusi ķeizara klātbūtne, aizgāja dejot un izvēlējās Natašu tāpēc, ka uz to viņam bija norādījis Pjērs, un tāpēc, ka tā pirmā no glītajām sievietēm bija pagadījusies viņam acīs; taču, tikko viņš apskāva šo tievo, vijīgo augumu un tā sakustējās viņam tik tuvu un uzsmaidīja tik tuvu, viņas burvības vīns iesitās tarn galvā: viņš jutās atdzīvojies un kļuvis jaunāks, kad, elpu atņemdams un palaidis viņu vaļā, apstājās un sāka vērot dejotājus.

XVII

Pēc kņaza Andreja pie Natašas pienāca Boriss un lūdza viņu uz deju, pienāca arī tas dejotājs adjutants, kas bija atklājis balli, un vēl citi jauni ļaudis, un Nataša, atvēlēdama savus liekos kavalierus Soņai, laimīga un piesār- tusi dejoja bez mitas visu vakaru. Viņa nepamanīja un neredzēja nekā no tā, kas nodarbināja visus šai ballē. Viņa ne tikvien neievēroja, kā ķeizars ilgi sarunājās ar franču sūtni, kā viņš it sevišķi laipni tērzēja ar tādu un tādu dāmu, ka tāds un atkal tāds princis darīja un sacīja tā un tā, cik Elēna guva lielus panākumus un kā tas un tas, un tas veltīja viņai īpašu uzmanību; viņa neredzēja pat ķeizaru un pamanīja, ka viņš bija projām, tikai no tā, ka pēc viņa aizbraukšanas balle kļuva dzīvāka. Vienu no jautrajiem kotiljoniem pirms vakariņām kņazs Andrejs atkal dejoja ar Natašu. Viņš atgādināja tai viņu pirmo satikšanos Otradnajas alejā un kā viņa mēness naktī nevarējusi iemigt, un kā viņš neviļus to dzirdējis. Nataša pie šā atgādinājuma nosarka un centās attaisnoties, it kā šinīs jūtās, ko kņazs Andrejs nejauši noklausījies, būtu bijis kaut kas apkaunojošs.

Kā visi, kas auguši augstākajās aprindās, kņazs Andrejs labprāt sastapa sabiedrībā kādu, kam nebija uzspiests šo aprindu vispārējais zīmogs. Un tāda bija Nataša ar savu izbrīnu, prieku un kautrību un pat ar kļūdām franču valodā. Viņš izturējās pret to un runāja ar to sevišķi maigi un saudzīgi. Sēdēdams viņai līdzās, tērzēdams ar viņu par visvienkāršākajām un niecīgākajām lietām, kņazs Andrejs tīksmi vēroja priecīgo mirdzumu viņas acīs un smaidā, ko raisīja nevis runājamās valodas, bet viņas iekšējā laime. Kad Natašu aicināja dejot un viņa smaidīdama piecēlās un virpuļoja pa zāli, kņazs Andrejs tīksminājās it sevišķi par viņas kautro grāciju. Kotiljona vidū, beigusi tūri, vēl smagi elpodama, viņa gāja uz savu vietu. Jauns kavalieris atkal aicināja viņu.

Viņa bija piekususi un aizelsusies un, redzams, domāja atteikties, bet tūdaļ atkal līksmi pacēla roku uz kavaliera pleca un uzsmaidīja kņazam Andrejam.

«Man tiktos atpūsties un pasēdēt pie jums, esmu nogurusi; bet jūs redzat, ka mani uzlūdz, un es par to priecājos un esmu laimīga, un visus mīlu, un mēs abi visu to saprotam,» un vēl daudz un daudz ko izteica šis smaids. Kad kavalieris viņu atstāja, Nataša pārskrēja pāri zālei paņemt divas dāmas tūrēm.

«Ja viņa vispirms pieies pie savas māsīcas un tikai tad pie otras dāmas, tad viņa kļūs mana sieva,» teica kņazs Andrejs gluži negaidīti sev pašam, vērodams viņu. Viņa piegāja vispirms pie māsīcas.

«Kādas blēņas gan dažkārt iešaujas prātā!» kņazs Andrejs nodomāja. «Taču taisnība tas, ka šī meitene ir tik jauka, tik īpatnēja, ka viņa te nenodejos ne mēnesi un izies pie vīra… Šeit tas ir retums,» viņš domāja, kad Nataša, kārtodama pie ņiebura atrisušo rozi, apsēdās viņam līdzās.

Kotiljona beigās pie dejotājiem pienāca vecais grāfs savā zilajā frakā. Viņš uzaicināja kņazu Andreju pie sevis un apjautājās meitai, vai viņai esot jautri. Nataša neatbildēja un tikai pasmaidīja, un šai smaidā jaudās pārmetums: «Kā nu tā var jautāt?»

Tik jautri kā vēl nekad mūžā! — viņa iesaucās, un kņazs Andrejs pamanīja, cik strauji pacēlās viņas kalsnās rokas, lai apskautu tēvu, un tūdaļ pat nolaidās. Nataša bija tik laimīga kā vēl nekad mūžā. Viņa atradās tai laimes kalngalā, kad cilvēks kļūst pilnīgi labs un jauks un netic ļaunuma, nelaimes un bēdu iespējamībai.

Pjērs šai, ballē pirmoreiz jutās aizvainots par to stāvokli, kādu viņa sieva ieņēma augstākajās sfērās. Viņš bija drūms un izklaidīgs. Šķērsām pierei viņam turējās plata grumba, viņš stāvēja pie loga un raudzījās caur brillēm, nevienu neredzēdams.

Nataša, iedama vakariņās, gāja viņam garām.

Pjēra nelaimīgā, drūmā seja viņu pārsteidza. Viņa apstājās tam pretī. Viņai gribējās tam palīdzēt, dot viņam no savas laimes pārpilnības.

Cik jautri, grāf, — viņa sacīja, — vai nav tiesa?

Pjērs izklaidīgi pasmaidīja, acīmredzot neapjēgdams,

ko viņam saka.

— Jā gan, cs ļoti priecājos, — viņš atņēma.

«Kā gan viņi var būt ar kaut ko nemierā,» Nataša domāja. «Sevišķi tik jauks cilvēks kā Bezuhovs?» Natašas acīs visi, kas atradās ballē, bija vienlīdz labi, jauki, brīnišķīgi cilvēki, kas cits citu mīlēja: tie neviens nevarēja darīt cits citam pāri, un tāpēc visiem vajadzēja būt laimīgiem.

XVIII

Otrā dienā kņazs Andrejs atcerējās vakarējo balli, taču domās nepakavējās pie tās necik ilgi: «Jā, spoža balle bija. Un vēl … jā, Rostova ir ļoti jauka. Viņā ir kaut kas svaigs, īpatnējs, kam nav sakara ar Pēterburgu, kas piemīt viņai vienai.» Tas arī bija viss, ko viņš nodomāja par vakardienas balli, un, tēju padzēris, sēdās pie darba.

Taču vai nu aiz noguruma, vai negulētās nakts diena šķita neražena strādāšanai, un kņazam Andrejam nekas nevedās; viņš visu laiku kritizēja pats savu darbu, kā tas bieži mēdza ar viņu notikt, un bija priecīgs, izdzirdējis, ka kāds atbraucis.

Atbraucējs bija Bickis, kas kalpoja dažādās komisijās, apgrozījās visās Pēterburgas sabiedrībās, kaislīgs Speranska jauno ideju cienītājs un rūpīgs Pēterburgas ziņu izplatītājs, viens no tiem ļaudīm, kuri virzienu izvēlas kā apģērbu — pēc modes, bet kuri taisni tāpēc arī šķiet paši kvēlākie viena vai otra virziena partizāni. Norūpējies, tikko paguvis noņemt cepuri, viņš iesteidzās pie kņaza Andreja un uz vietas sāka runāt. Viņš nule pat bija dabūjis zināt sīkumus par šārīta Valsts padomes sēdi, ko atklājis ķeizars, un sajūsmā stāstīja par to. Ķeizara runa bijusi neparasta. Tā bijusi viena no tām runām, kādas saka vienīgi konstitucionālie monarhi. «Ķeizars pateicis tieši, ka Padome un Senāts esot valsts iestādījumi, viņš teicis, ka valdīšanas pamatā liekama nevis patvaļa, bet stingri principi. Ķeizars teicis, ka finanses pārveidojamas un pārskatiem jābūt publiskiem,» Bickis stāstīja, uzsvērdams zināmus vārdus un svarīgi ieplezdams acis.

— Jā, pašreizējais notikums ir ēra, visdižākā ēra mūsu vēsturē, — viņš nobeidza.

Kņazs Andrejs klausījās atstāstu par Valsts padomes atklāšanu, ko viņš ar tādu nepacietību bija gaidījis un ko uzskatīja par tik svarīgu, un brīnījās, ka šis notikums patlaban, kad tas bija klāt, ne tikvien neaizkustināja viņu, bet šķita pavisam nenozīmīgs. Viņš ar klusu izsmieklu klausījās Bicka sajūsmināto stāstījumu. Viņam ienāca prātā visvienkāršākās domas: «Kāda gan daļa man un Bickim, kāda gan mums daļa gar to, ko ķeizaram labpa- ticis runāt Padomē? Vai tas viss spēj mani darīt laimīgāku un labāku?»

Un šis vienkāršais prātojums uzreiz iznīcināja kņazam Andrejam visu iepriekšējo interesi par izdarāmajām reformām. Tai pašā dienā kņazam Andrejam vajadzēja pusdienot pie Speranska «en petit comite» — mazā pulciņā. kā, viņu aicinādams, bija piebildis namatēvs. Sīs pusdienas ģimenes un draugu pulciņā pie cilvēka, par kuru viņš tā jūsmoja, kņazu Andreju nesen bija ļoti interesējušas, jo vairāk tāpēc, ka viņš līdz pat šim laikam nebija redzējis Speranski mājas apstākļos; taču patlaban viņam negribējās braukt.

Tomēr noteiktajā pusdienu stundā kņazs Andrejs jau gāja iekšā Speranska nelielajā savrupmājā pie Taurijas dārza. Nelielā namiņa ēdamistabā, kas bija izlikta ar parketu un mirdzēja neparastā spodrībā (tā atgādināja spodrību mūku cellēs), kņazs Andrejs, mazliet nokavējies, pulksten piecos atrada jau sapulcējušos visu šā petit comite sabiedrību, Speranska intīmos paziņas. Dāmas nebija nevienas, atskaitot Speranska mazo meitiņu (ar garu seju, līdzīgu tēvam) un tās audzinātāju. Viesi bija Žervē, Magņickis un Stolipins. Jau priekšistabā kņazs Andrejs izdzirdēja skaļas balsis un skanīgus, skadrus smieklus — smieklus, kas atgādināja tos, ko dzird uz skatuves. Kāds gandrīz tādā kā Speranska balsī skadri skaldīja: ha … ha … ha … Kņazs Andrejs nekad nebija dzirdējis Speranski smejamies, un šie valstsvīra skanīgie, smalkie smiekli viņu dīvaini pārsteidza.

Kņazs Andrejs iegāja ēdamistabā. Visa sabiedrība stāvēja starp diviem logiem pie neliela galda ar uzkožamajiem. Speranskis pelēkā frakā ar zvaigzni, acīmredzot tai pašā baltajā vestē ar augsto, balto kaklasaiti, kā bija ģērbies Valsts padomes sēdē, jautru seju stāvēja pie galda. Ap viņu bija viesi. Magņickis, pievērsies Mihailam Mihailovičam, stāstīja anekdoti. Speranskis klausījās, jau

iepriekš smiedamies par to, ko Magņickis sacīs. Tobrīd, kad kņazs Andrejs ienāca istabā, Magņicka vārdus atkal pārmāca smiekli. Stiprā basā ducināja Stolipins, gremodams maizes gabalu ar sieru; klusu smiekliņu sīca Žervē, un smalki, skadri smējās Speranskis.

Speranskis, vēl joprojām smiedamies, sniedza kņazam Andrejam balto, glezno roku.

— Ļoti priecājos jūs redzēt, kņaz, — viņš teica. — Acumirkli … — viņš pievērsās Magņickim, pārtraukdams tā stāstījumu. — Mums šodien noruna: pusdienas sev pašiem par prieku, un ne vārda par darīšanām. — Un viņš atkal pagriezās pret stāstītāju un atkal sāka smieties.

Kņazs Andrejs ar izbrīnu un vilšanās skumjām klausījās viņa smieklos un vēroja smejošo Speranski. Kņazam Andrejam likās, ka tas nav Speranskis, bet cits cilvēks. Viss, kas kņazam Andrejam senāk Speranski bija šķitis noslēpumains un valdzinošs, pēkšņi kļuva skaidrs un nepievilcīgs.

Pie galda saruna ne uz mirkli neapklusa un sastāvēja it kā no jocīgu anekdošu krājuma. Vēl Magņickis nebija paguvis pabeigt savu stāstījumu, kad jau kāds cits izteica gatavību pastāstīt kaut ko vēl jocīgāku. Anekdotes lielāko tiesu skāra ja nu ne pašu dienesta pasauli, tad dienesta personas. Šķita, ka šinī sabiedrībā šīs personas nu reiz atzītas par tik niecīgām, ka pret tām varēja izturēties vienīgi ar komisku labsirdību. Speranskis pastāstīja, ka šā- rīta Padomē pakurls augstmanis, jautāts, kādas ēsot viņa domas, atbildējis, ka viņš esot tādās pašās domās. Zervē pastāstīja veselu revīzijas lietu, kas bija ievērojama ar visu darbojošos personu stulbumu. Stolipins stostīdamies iejaucās sarunā un sāka dedzīgi klāstīt agrākās iekārtas ļaunprātības, riskēdams sarunai piešķirt nopietnu raksturu. Magņickis ņēmās vilkt uz zoba Stolipina dedzi- gumu. Žervē iemeta jociņu, un saruna atkal pieņēma agrāko, jautro virzienu.

Acīmredzot Speranskim pēc darba patika atpūsties un palīksmot draugu pulciņā, un visi viņa viesi, saprazdami viņa vēlēšanos, centās uzjautrināt viņu un paši jautri pavadīt laiku. Taču šī jautrība kņazam Andrejam šķita smaga un bez līksmes. Speranska balss smalkā džink- stoņa viņu nepatīkami pārsteidza, un nemitīgie smiekli ar savu neīsto skaņu kņazu Andreju nez kāpēc aizvainoja. Kņazs Andrejs nesmējās un baidījās, ka. viņš būs šar sabiedrībai par smagu. Tomēr neviens nepamanīja viņa neiekļaušanos vispārējā noskaņā. Visiem, kā likās, bija ļoti jautri.

Viņš vairākkārt mēģināja iesaistīties sarunā, taču ikreiz viņa iemestais vārds tika izmests kā korķis no ūdens; un viņš nevarēja jokoties ar visiem kopā.

Nebija nekā ļauna un nepiedienīga valodās, ko viņi runāja, viss bija atjautīgi un varēja būt jocīgi: taču kaut kā, taisni tā, kas ir jautrības sāls, ne tikvien nebija, bet viņi pat nezināja, ka tāda mēdz būt.

Pēc pusdienām Speranska meita ar audzinātāju piecēlās. Speranskis apmīļoja meitu ar savu balto roku un noskūpstīja viņu. Arī šis žests kņazam Andrejam šķita mākslots.

Vīrieši pēc angļu paražas palika sēžam pie glāzes portvīna. Izraisījās saruna par Napoleona Spānijas operācijām, kuras visi vienprātīgi atzina, bet-sarunas vidū kņazs Andrejs sāka runāt viņiem pretī. Speranskis pavīpsnāja un, acīmredzot vēlēdamies novērst sarunu citā virzienā, pastāstīja anekdoti, kurai ar šo sarunu nebija nekāda sakara. Uz dažiem mirkļiem iestājās klusums.

Pasēdējis pie galda, Speranskis aizkorķēja vīna pudeli un, pateicis: «Labs vlniņš tagad nav vis peļķē pasme- ļams,» — atdeva to kalpotājam un piecēlās. Visi atstāja galdu un, tikpat trokšņaini tērzēdami, devās viesistabā. Speranskim pasniedza divas aploksnes, ko bija atvedis kurjers. Viņš paņēma tās un iegāja kabinetā. Tiklīdz viņš bija izgājis, vispārējā jautrība apsīka un viesi sāka prātīgi un klusu savā starpā sarunāties.

Nu, un tagad deklamācija! — sauca Speranskis, iznākdams no kabineta. — Apbrīnojams talants! — viņš stāstīja kņazam Andrejam. Magņickis tūdaļ ieņēma pozu un sāka lasīt franču valodā jautrus pantus, ko pats bija sacerējis par dažām Pēterburgas pazīstamām personām, un vairākkārt viņu pārtrauca aplausi. Pantiem beidzoties, kņazs Andrejs piegāja pie Speranska atvadīties.

Kurp jūs tik agri? — Speranskis iebilda.

Esmu apsolījies būt viesībās …

Viņi brītiņu klusēja. Kņazs Andrejs tuvumā vēroja šīs spoguļspulgās acis, kas neļāva ieskatīties dziļāk, un viņam kļuva smieklīgi, ka varējis gaidīt kaut ko no Speranska un no savas sadarbības ar šo vīru un ka varējis uzskatīt par svarīgu to, ko darīja Speranskis. Šie akurātie smiekli bez jautrības skanēja kņazam Andrejam ausīs vēl ilgi pēc tam, kad viņš bija aizbraucis no Speranska.

Atgriezies mājās, kņazs Andrejs savu Pēterburgas dzīvi šajos četros mēnešos sāka atcerēties kā kaut ko jaunu. Viņš atcerējās savas rūpes, iztapību, visu to notikumu ar viņa kara reglamenta projektu, kas bija pieņemts zināšanai un ko centās noklusēt vienīgi tāpēc, ka kāds cits ļoti slikts darbs jau bija pabeigts un iesniegts ķeizaram; atcerējās sēdes komitejā, kuras loceklis bija Bergs, atcerējās, cik šais sēdēs rūpīgi un ilgi apsprieda visu, kas attiecās uz komitejas sēžu formu un gaitu, un cik centīgi un strupi apgāja visu, kas skāra lietas būtību. Viņš atcerējās savu likumdošanas darbu, kā viņš rūpīgi bija tulkojis krievu valodā romiešu un franču likumu kopojuma pantus, un viņam sametās kauns par sevi. Tad viņš spilgti iedomājās Bogučarovu, savus darbus laukos, savu braucienu un Rjazaņu, atcerējās zemniekus, stārastu Dronu un, piemērojis tiem personu tiesības, ko bija sadalījis pa pantiem, pats nobrīnījās, ka varējis tik ilgi noņemties ar tadu veltīgu darbu.

XIX

Otrā dienā kņazs Andrejs devās vizītēs dažos namos, ko viņš vēl nebija paspējis apmeklēt, starp citu, arī pie Rostoviem, ar kuriem bija atjaunojis pazīšanos pēdējā ballē. Nerunājot nemaz par pieklājības likumiem, pēc kuriem viņam vajadzēja apmeklēt Rostovus, kņazam Andrejam gribējās redzēt mājās šo īpatnējo, sprigano meiteni, kas viņam bija atstājusi patīkamas atmiņas.

Nataša saņēma viņu viena no pirmajām. Viņa bija zilā mājas kleitā, kurā tā viņam likās vēl skaistāka nekā balles tērpā. Viņa un visa Rostovu ģimene sagaidīja kņazu Andreju kā senu draugu, vienkārši un sirsnīgi. Visa ģimene, par kuru kņazs Andrejs agrāk bija spriedis visai' bargi, tagad viņam likās sastāvam no jaukiem, vienkāršiem un krietniem cilvēkiem. Vecā grāfa viesmīlība un labsirdība, kas Pēterburgā šķita sevišķi mīļa un apbrīnojama, bija tāda, ka kņazs Andrejs nevarēja atteikties no pusdienām. «Jā gan, tie ir labi, lieliski cilvēki,» Bolkonskis domāja, «protams, viņiem nav ne jausmas par to, kāds dārgums ir Nataša; taču krietni cilvēki, visizdevī- pakais fons, lai uz tā izdalītos šī sevišķi dzejiskā, dzīvības pārpilnā, brīnišķīgā meitene!»

Kņazs Andrejs juta Natašā sev pilnīgi svešu, sevišķu pasauli, kas bija pilna viņam nepazīstamu prieku, to svešo pasauli, kas jau toreiz Otradnajas alejā un logā mēness naktī viņu bija tā kairinājusi. Tagad šī pasaule viņu vairs nekairināja, nebija viņam sveša pasaule; bet viņš pats, tanī iekļuvis, atrada tur sev jaunu baudu.

Pēc pusdienām Nataša, paklausot kņaza Andreja lūgumam, gāja pie klavihorda un sāka dziedāt. Kņazs Andrejs stāvēja pie loga, runādamies ar dāmām, un klausījās viņā. Teikuma vidū kņazs Andrejs apklusa un piepeši juta, ka kaklā viņam sakāpj asaras, kuru iespēju viņš sevī nemaz nebija nojautis. Viņš pavērās uz dziedošo Natašu, un viņa dvēselē norisa kaut kas jauns un laimīgs. Viņš jutās laimīgs, un tai pašā reizē viņam bija skumji. Viņam itin nekā nebija par ko raudāt, taču viņš bija gatavs apraudāties. Par ko? Par seno mīlu? Par mazo kņazieni? Par savu vairākkārtīgo vilšanos? … Par savām nākotnes cerībām? … Jā un nē. Galvenais, par ko viņam gribējās raudāt, bija pēkšņi tik spilgti apzinātais briesmīgais pretstats starp kaut ko bezgalīgi lielu un neizsakāmu, kas bija viņā, un kaut ko šauru un miesīgu, kas bija viņš pats un pat viņa. Visu laiku, Natašai dziedot, šis pretstats viņu gan mocīja, gan priecināja.

Tikko beigusi dziedāt, Nataša pienāca pie viņa un jautāja, kā patīkot viņas balss. Viņa pajautāja un samulsa jau pēc tam, kad bija to izteikusi, atskārzdama, ka nevajadzējis tā jautāt. Viņš pasmaidīja, tajā lūkodamies, un sacīja, ka viņam patīkot tās dziedāšana tāpat kā it viss, ko tā darot.

Kņazs Andrejs aizbrauca no Rostoviem vēlu vakarā. Viņš apgūlās aiz paraduma likties gulēt, taču drīz vien pamanīja, ka nevar iemigt. Sveci aizdedzinājis, viņš gan sēdēja gultā, gan cēlās augšā, gan atkal apgūlās, pie tam bezmiegs viņu nemaz nenomāca: tik tīksmi un neparasti bija viņa dvēselē, it kā viņš no smacīgas istabas būtu izgājis plašā dieva pasaulē. Viņam nenāca ne prātā, ka būtu Rostovā iemīlējies; par viņu tas nemaz nedomāja; viņš tikai iztēlojās viņu, un tāpēc visa dzīve viņam šķita iemirdzamies jaunā gaismā. «Ko gan es te plēšos, ko čikstos šai šaurajā, noslēgtajā lokā, kad man pavērta dzīve, visa dzīve ar visiem tās priekiem?» viņš sev sacīja. Un pirmoreiz pēc ilgāka laika sāka kaldināt laimīgus nākotnes plānus. Viņš nolēma savā prātā, ka jāķeras pie dēla audzināšanas, jāatrod audzinātājs, kam to uzticēt; tad jāiet atvaļinājumā un jādodas uz ārzemēm — jāredz Anglija, Šveice, Itālija. «Man jāizmanto sava brīvība, kamēr vēl jūtu sevī tik daudz spēka un jaunības,» viņš pats sev sacīja. «Pjēram bija taisnība, kad tas teica, ka, lai būtu laimīgs, vajag ticēt laimes iespējamībai, un tagad es tai ticu. Lai miroņi aprok savus miroņus, bet, kamēr esmu dzīvs, ir jādzīvo un jābūt laimīgam,» viņš domāja.

XX

Kādu rītu pulkvedis Ādolfs Bergs, ko Pjērs pazina, tāpat kā pazina visus Maskavā un Pēterburgā, ieradās pie viņa, ģērbies tīrā, gluži jaunā mundierī, ar pomādi sa- ziestiem un deniņos uz priekšu sasukātiem matiem, kā valkāja ķeizars Aleksandrs Pavlovičs.

Es tikko biju pie grāfienes, jūsu laulātās draudzenes, un jūtos tik nelaimīgs, ka mans lūgums nevarēja tikt izpildīts; ceru, ka pie jums, grāf, būšu laimīgāks, — viņš smaidīdams teica.

Ko jūs vēlaties, pulkvedi? Esmu jūsu rīcībā.

Es, grāf, tagad esmu jau pilnīgi iekārtojies jaunajā dzīvoklī, — Bergs paziņoja, acīmredzot zinādams, ka vajadzēja būt patīkami to dzirdēt, — un tāpēc vēlētos sarīkot nelielas viesības saviem un savas laulātās draudzenes paziņām. (Viņš pasmaidīja vēl patīkamāk.) Gribēju lūgt grāfieni un jūs parādīt man to godu ierasties pie mums uz tasi tējas un … vakariņām.

Vienīgi grāfiene Jeļena Vasiļjevna, uzskatīdama kaut kādu Bergu sabiedrību par sev pazemojošu, varēja būt tik cietsirdīga un atteikties no šāda ielūguma. Bergs tik saprotami paskaidroja, kālab viņš vēlas sapulcēt pie sevis nelielu un labu sabiedrību un kāpēc viņam tas būs patīkami, un kāpēc viņš kārtīm un šim tam nelādzīgam naudu žēlo, bet labas sabiedrības dēļ gatavs taisīt arī izdevumus, ka Pjērs nespēja atteikties un apsolījās ierasties.

Tikai tā paagrāk, grāf, ja drīkstu lūgt; tā bez desmit minūtēm astoņos, uzdrošinos lūgt. Saspēlēsim partiju, arī mūsu ģenerālis būs. Viņš pret mani ir ļoti laipns. Paēdīsim vakariņas, grāf. Tātad dariet man to prieku.

Pretēji savam paradumam nokavēties Pjērs todien ieradās pie Bergiem nevis bez desmit minūtēm astoņos, bet bez ceturkšņa astoņos.

Bcrgi, parūpējušies par visu, kas vajadzīgs vakaram, bija jau gatavi uzņemt viesus.

Jaunā, spodrā, gaišā, ar krūšutēliem un glezniņām, un jaunām mēbelēm uzpostā istabā kavējās Bergs ar sievu. Bergs jaunā, aizpogātā mundierī sēdēja sievai līdzās, skaidrodams tai, ka vienmēr vajagot un esot iespējams, lai starp paziņām būtu cilvēki, kas par tevi augstāki, tāpēc ka tikai tad pazīšanās sagādājot prieku.

Var šo to mācīties, šo to var palūgt. Paraugi, kā es esmu dzīvojis, sākot no zemākajām dienesta pakāpēm (Bergs savu dzīvi mērīja ne ar gadiem, bet ar augstāka jiem apbalvojumiem). Mani biedri vēl tagad nav nekas, bet es kandidēju uz pulka komandiera amatu, man ir ta laime būt jūsu vīram (viņš piecēlās un noskūpstīja Verai roku, bet pie tā paša atlieca atpakaļ uzlocījušos paklāja stūri). Un ar ko es pie visa tā esmu ticis? Galvenokārt ar prasmi izvēlēties paziņas. Pats par sevi saprotams, ka vajag būt tikumīgam un akurātam.

Bergs pasmīnēja, apzinādamies savu pārākumu pār vājo sievieti, un apklusa, nodomājis, ka viņa mīļā sieva tomēr ir vāja sieviete un nespēj aptvert visu to, kas sastāda vīrieša priekšrocību ein Mann zu sein.x1 — būt vīram. (Red.) Arī Vera tai pašā laikā pavīpsnāja sava pārākuma apziņā pār tikumīgo, krietno vīru, kas tomēr pēc Veras apjēgšanas tāpat kā visi vīrieši aplam izprata dzīvi. Bergs, spriezdams pēc savas sievas, visas sievietes uzskatīja par vājām un muļķīgām. Vera, spriezdama vienīgi pēc sava vīra un vispārinādama šo novērojumu, secināja, ka visi vīrieši saprātu piedēvē tikai sev, bet tai pašā reizē nekā nesajēdz, ir uzpūtīgi un egoisti.

Bergs piecēlās un, apskāvis sievu, piesardzīgi, lai nesaburzītu mežģīņu apmetni, par kuru bija samaksājis dārgu naudu, noskūpstīja viņu uz pašām lūpām.

Svarīgi tikai, lai mums tik drīz nebūtu bērnu, — viņš sacīja, sekojot kādai paša neapzinātai ideju asociācijai.

Jā gan, — Vera atbildēja, — to es nepavisam nevēlos. Vajag dzīvot sabiedrībai.

Gluži tāds pats bija kņazienei Jusupovai, — sacīja Bergs ar laimīgu un vēlīgu smaidu, pamādams uz apmetni.

Šai brīdī pieteica grāfa Bezuhova ierašanos. Abi laulātie pašapmierināti sasmaidījās, ikviens piedēvēdams sev šā apmeklējuma godu.

«Lūk, ko nozīmē prast izraudzīties paziņas,» Bergs nodomāja, «lūk, ko nozīmē prast uzvesties!»

Tikai, lūdzams, nepārtrauc mani, kad es kavēju viesiem laiku, — Vera brīdināja, — tāpēc ka es zinu, kas kuru interesē un kas kādā sabiedrībā runājams.

Arī Bergs pasmaidīja.

Tā nevar: dažreiz arī vīriešiem jārunā vīriešu valoda, — viņš iebilda.

Pjēru pieņēma gluži jaunā viesistabā, kurā nekur nevarēja apsēsties, neizjaucot simetriju, spodrību un kārtību, un tāpēc bija visai saprotami un nemaz nelikās dīvaini, ka Bergs augstsirdīgi piedāvāja dārgā viesa labad izjaukt simetriju atzveltņa vai dīvāna novietojumā un, pats redzami pārdzīvodams šai ziņā sāpīgu svārstīšanos, atstāja jautājuma izšķiršanu viesa izvēlei. Pjērs izjauca simetriju, pievilcis sev krēslu, un tūdaļ Bergs un Vera atklāja vakaru, viens otru pārtraukdami un kavēdami viesim laiku.

Vera, savā prātā nolēmusi, ka Pjērs izklaidējams ar sarunu par franču sūtniecību, tūdaļ ievadīja šo sarunu. Bergs, nolēmis, ka vajadzīga arī vīru valoda, pārtrauca sievas runu, skardams jautājumu par karu ar Austriju, un neviļus no vispārējās tērzēšanas aizklīda uz personiskiem apsvērumiem par priekšlikumiem, ko viņš saņēmis sakarā ar piedalīšanos karagājienā uz Austriju, un par motīviem, kāpēc viņš tos neesot pieņēmis. Kaut gan šī saruna bija visai nesakarīga un Vera pukojās par vīrišķīgā elementa iejaukšanos, abi laulātie ar prieku sajuta, ka, lai arī bija tikai viens pats viesis, vakars ir ievadīts īsti labi un ka tas kā divas ūdens lāses līdzīgs jebkuram citam viesību vakaram ar tērzēšanu, tēju un aizdedzinātām svecēm.

Drīz ieradās Boriss, Berga senais biedrs. Viņš izturējās pret Bergu un Veru ar zināmu pārākumu un aizbildnības noskaņu. Pēc Borisa atbrauca dāma ar pulkvedi, tad pats ģenerālis, pēc tam Rostovi, un nu jau vakars pilnīgi neapšaubāmi kļuva līdzīgs visiem viesību vakariem. Bergs un Vera nespēja apvaldīt priecīgo smaidu, redzot šo kustību viesistabā, dzirdot šo nesakarīgo čalu, drānu čaukstēšanu un sasveicināšanos. Viss bija tāpat kā pie visiem, sevišķi līdzīgs bija ģenerālis, kas paslavēja dzīvokli, uzsita Bergam uz pleca un ar tēvišķu patvarību lika sarīkot bostona galdu. Ģenerālis apsēdās līdzās grāfam Iļjam Andrejičam kā pašam ievērojamākajam viesim tūliņ pēc sevis. Vecīši ar vecīšiem, jaunie ar jaunajiem, namamāte pie tējas galda, uz kura sudraba groziņā bija taisni tādi paši cepumi kā tējas vakarā pie Paņiniem, viss bija uz mata tāpat kā pie citiem.

XXI

Pjēram kā vienam no viscienījamākajiem viesiem vajadzēja sēsties pie bostona ar Iļju Andrejiču, ģenerāli un pulkvedi. Pie bostona galda Pjēram iznāca sēdēt pretī Natašai, un viņu pārsteidza dīvainā pārmaiņa, kas tajā bija notikusi kopš balles. Nataša bija nerunīga un ne tikvien neizskatījās tik skaista kā toreiz ballē, bet būtu pat neglīta, ja nebijusi tik lēnīga un pret visu vienaldzīga.

«Kas viņai noticis?» Pjērs nodomāja, uz viņu paraudzījies. Viņa sēdēja līdzās māsai pie tējas galda un nelabprāt, ne acu ncuzmezdama, kaut ko atbildēja Borisam, kas bija piesēdies viņai blakus. Izspēlējis visu masti un savam partnerim par prieku paņēmis piecus stiķus, Pjērs, dzirdējis kādu apsveicināmies un ienākam istabā, kamēr viņš vāca kopā stiķus, atkal pavērās Natašā.

«Kas gan ar viņu noticis?» viņš, vēl vairāk izbrīnījies, klusībā jautāja.

Viņas priekšā ar saudzīgu un maigu izteiksmi sejā stāvēja kņazs Andrejs un kaut ko viņai sacīja. Galvu pacēlusi, piesārtusi un redzami pūlēdamās apvaldīt trauksmaino elpu, Nataša vērās kņazā. Un kādas iekšējas, pirmāk apdzēstas uguns spožā gaisma atkal gailēja viņā. Viņa bija gluži pārvērtusies. No neglītas atkal kļuvusi tāda pati, kāda bija ballē.

Kņazs Andrejs pienāca pie Pjēra, un Pjērs pamanīja jaunu, jauneklīgu izteiksmi drauga sejā.

Spēles gaitā Pjērs vairākkārt pārsēdās te ar muguru, te ar seju pret Natašu un visu sešu roberu laikā vēroja viņu un savu draugu.

«Kaut kas ļoti svarīgs norisinās starp viņiem,» Pjērs domāja, un priecīgas un reizē rūgtas jūtas lika viņam uztraukties un aizmirst par spēli.

Pēc sešiem roberiem ģenerālis piecēlās, pateicis, ka tā nav iespējams spēlēt, un Pjērs atguva brīvību. Vienā pusē Nataša runājās ar Soņu un Borisu. Vera ar smalku smaidu par kaut ko tērzēja ar kņazu Andreju. Pjērs tuvojās draugam un, pajautājis, vai tas, ko patlaban runā, nav noslēpums, apsēdās līdzās. Vera, pamanījusi kņaza Andreja uzmanību pret Natašu, atrada par nepieciešamu vakarā, īstā viesību vakarā ar smalkiem mājieniem skart arī jūtas un, izvēlējusies izdevīgu brīdi, kad kņazs Andrejs bija viens pats, uzsāka ar viņu sarunu par jūtām vispār un par savu māsu. Ar tādu gudru viesi (par kādu viņa ieskatīja kņazu Andreju) viņai vajadzēja likt lietā visu savu diplomātijas mākslu.

Pie viņiem piegājis, Pjērs pamanīja, ka Vera pašapmierināti aizrāvusies sarunā, kņazs Andrejs (kas ar viņu reti mēdza gadīties) šķita samulsis.

Kā jums liekas? — Vera, smalki smaidīdama, jau- taja. —. Jus, kņaz, esat tik vērīgs un tā uzreiz izprotat cilvēka raksturu. Kā jūs domājat par Natalī, vai viņa var būt pastāvīga savās simpātijās, vai viņa var kā citas sievietes (Vera domāja sevi) reiz iemīlēt cilvēku un uz visiem laikiem palikt tam uzticīga? To es uzskatu par īstu mīlestību. Kā jūs domājat, kņaz?

Es pārāk maz pazīstu jūsu māsu, — kņazs Andrejs atbildēja ar zobgalīgu smīnu, tā gribēdams slēpt savu mulsumu, — lai izšķirtu tik delikātu jautājumu; un turklāt es esmu novērojis, ka, jo mazāk sieviete patīk, jo tā mēdz būt pastāvīgāka, — viņš piebilda un paskatījās uz Pjēru, kas patlaban tuvojās viņiem.

Jā gan, tā ir taisnība, kņaz; mūsu laikos, — Vera turpināja (pieminēdama par mūsu laikiem kā vispār aprobežoti ļaudis, kas iedomājas, ka atraduši un novērtējuši mūsu laika īpatnības un ka cilvēku īpašības mainās līdz ar laikiem), — mūsu laikos jaunai meitenei ir tik daudz brīvības, ka le plaisir d'etre courtisee [302] prieks tikt aplidotai bieži vien apslāpē viņā īstas jūtas. Et Naihalie, il faut l'avouer, y est tres sensible. [303] [1] Un Natalī, jāatzīstas, šai ziņā ir ļoti jūtīga.— Atgriešanās pie Natalī atkal lika kņazam

Andrejam nepatikā saraukt seju: viņš gribēja piecelties, taču Vera turpināja ar vēl smalkāku smaidu.

Es domāju, neviena nav tikusi tā courtisee [304] [1] — aplidota. (red.) kā viņa, — vera turpināja, — taču nekad līdz pašam pēdējam laikam neviens viņai nav nopietni paticis. Jūs taču zināt, grāf, — viņa uzrunāja Pjēru, — pat mūsu mīļais cousin Boriss, kas entre nous2[1] — starp mums runājot. ļoti un ļoti bija dans le pays du tendre.. . [305] 8 — maigo jūtu lokā … — viņa runāja ar mājienu uz tolaik modē nākušo mīlas kārti.

Kņazs Andrejs, pieri saraucis, klusēja.

Jūs taču draudzējaties ar Borisu? — Vera viņam vaicāja.

Jā, es viņu pazīstu …

Viņš droši vien ir jums stāstījis par savu bērnišķo mīlu uz Natašu?

Vai tad bija bērnišķa mīla? — negaidot nosarcis, spēji iejautājās kņazs Andrejs.

Jā. Vous savez entre cousin et cousine cette intimitč mēne quelquefois ā l'amour: le cousinage est un dange- reux voisinage. N'est-ce pas? [306] [1] Jūs zināt, šī tuvība starp brālēnu un māsīcu bieži vien noved pie mīlas. Brālēns un māsīca — tās ir bīstamas attiecības. Vai nav tiesa?

O, bez šaubām, — kņazs Andrejs noteica un pēkšņi, kļuvis mākslīgi rosīgs, sāka jokot ar Pjēru, cik gan tam vajagot būt piesardzīgam ar savām piecdesmitgadīgajām Maskavas māsīcām, un, viegli tērzēdams, piecēlās, un, paņēmis Pjēru zem rokas, noveda viņu pie malas.

Nu, kas ir? — jautāja Pjērs, izbrīnā vērodams drauga dīvaino rosību un pamanījis skatienu, ko tas pieceldamies uzmeta Natašai.

Man vajag, man vajag ar tevi parunāt, — kņazs Andrejs teica. — Tu zini mūsu sieviešu cimdus (viņš runāja par masonu cimdiem, ko pasniedza jaunuzņemtajam brālim nodošanai mīlamajai sievietei). Es… Taču nē, es vēlāk parunāšos ar tevi… — Un ar dīvainu mirdzumu acīs un nemieru kustībās kņazs Andrejs piegāja pie Natašas un apsēdās viņai līdzās. Pjērs redzēja, ka kņazs Andrejs viņai kaut ko jautāja un viņa pietvīkusi kaut ko atbildēja.

Šai brīdī pie Pjēra pienāca Bergs, uzstājīgi lūgdams viņu piedalīties strīdā, kas bija izraisījies starp ģenerāli un pulkvedi par Spānijas jautājumu.

Bergs bija apmierināts un laimīgs. Prieka smaids nedzisa viņa sejā. Vakars bija ļoti jauks un gluži tāds pats kā citi viesību vakari, ko viņš bija redzējis. Viss bija tāpat. Gan dāmu izsmalcinātā tērzēšana, gan kārtis un pie kāršu galda ģenerālis, kas pacēla balsi, gan patvāris, gan cepumi; taču trūka vēl kaut kā, ko viņš allaž bija vērojis vakaros, kurus vēlējās atdarināt. Trūka skaļu sarunu starp vīriešiem un strīda par kaut ko svarīgu un gudru. Ģenerālis šo sarunu bija aizsācis, un tajā nu Bergs ievilka Pjēru.

xxn

Nākamajā dienā kņazs Andrejs brauca pie Rostoviem pusdienās, jo grafs īļja Andrejičs bija viņu ielūdzis, un pavadīja pie viņiem visu dienu.

Visi mājās nojauta, kura dēļ kņazs Andrejs mēdza ierasties, un viņš, to neslēpdams, augu dienu centās būt kopā ar Natašu. Ne tikvien Natašas dvēselē, kas bija satraukta, taču laimīga un aizgrābta, bet arī visā mājā bija jaušamas bailes kaut kā svarīga priekšā, kam nu bija jānotiek. Grāfiene skumjām un nopietnām, stingrām acīm vēroja kņazu Andreju, kad tas tērzēja ar Natašu, un, līdzko viņš atskatījās, bikli un izlikdamās uzsāka kādu nenozīmīgu sarunu. Soņa baidījās atstāt Natašu un baidījās traucēt, paliekot ar tiem kopā. Nataša bālēja bailēs un gaidās, kad kādu mirkli palika ar kņazu Andreju zem četrām acīm. Viņš to pārsteidza ar savu biklumu. Viņa juta, ka tam viņai kas sakāms un ka tas nevarēja saņemties.

Kad vakarā kņazs Andrejs aizbrauca, grāfiene pienāca pie Natašas un čukstus jautāja:

Nu, kā ir?

Māmiņ, dieva dēļ, nejautājiet man tagad neko. To nevar stāstīt, — Nataša lūdza.

Un tomēr Nataša tovakar satraukta un baiļu pilna stingām acīm ilgi gulēja mātes gultā. Viņa gan stāstīja, kā viņš to slavējis, gan kā viņš teicies braukt uz ārzemēm, gan kā jautājis, kur viņa šovasar dzīvošot, gan kā tau- jajis viņai par Borisu.

Taču tā, tā… man nekad vēl nav bijis! — viņa sacīja. — Tikai man ir baigi viņa tuvumā, man vienmēr ir baigi, viņam klātesot. Ko tas nozīmē? Tātad tas ir pa īstam, jā? Māmiņ, vai jūs guļat?

Nē, mīlulīt, man pašai baigi, — māte atbildēja. •— Ej nu.

Es tik un tā ncgulēšu. Kas par muļķībām — gulēt! Māmīt, māmucīt, tā man nekad vēl nav bijis! — viņa runāja izbrīnā un bailēs par tām jūtām, ko sevī apzinājās. — Un vai gan mēs varējām domāt! …

Natašai šķita, ka jau tad, kad pirmoreiz ieraudzīja kņazu Andreju Otradnajā, tā viņā iemīlējusies. Viņu it kā baidīja šī dīvainā, negaidītā laime, ka tas, ko viņa jau toreiz izvēlējusies (viņa bija par to cieši pārliecināta), ka tas pats viņai tagad atkal gadījies ceļā un, kā liekas, nav pret viņu vienaldzīgs. «Un vajadzēja viņam taisni tagad, kad mēs esam te, atbraukt uz Pēterburgu. Un vajadzēja mums satikties šai ballē. Tas viss ir liktenis. Skaidrs, ka tas ir liktenis, ka viss tā ir bijis nolemts. Jau tad, tikko viņu ieraudzījusi, es izjutu ko sevišķu.»

Ko tad viņš tev vēl teica? Un kas tie par pantiem? Izlasi … — māte domīgi sacīja, jautādama par pantiem, ko kņazs Andrejs bija ierakstījis Natašas albumā.

Māmiņ, bet vai tas nav kauns, ka viņš ir atraitnis?

Ej nu, ej, Nataša. Lūdz dievu. Les mariages se font dans les cleux.11 Laulības tiek slēgtas debesīs.

Māmucīt, dūjiņ, kā es jūs mīlu, cik man ir labi! — iesaucās Nataša, raudādama aiz laimes un saviļņojuma un apskaudama māti.

Tai pašā laikā kņazs Andrejs sēdēja pie Pjēra un stāstīja tam par savu mīlu uz Natašu un par ciešu apņemšanos viņu precēt.

Todien pie grāfienes Jeļenas Vasiļjevnas bija rauts, ieradās franču sūtnis, ieradās princis, kas kopš neilga laika bija kļuvis par bieži redzētu viesi grāfienes namā, un daudz spožu dāmu un kungu. Pjērs nogāja lejā,

paklaiņoja pa zālēm un pārsteidza visus viesus ar savu nemainīgi izklaidīgo un drūmo izskatu.

Pjērs kopš balles juta tuvojamies hipohondrijas lēkmes un izmisīgā piepūlē centās pret tām cīnīties. Reizē ar to, ka princis bija kļuvis tuvs viņa sievai, Pjērs negaidot tika iecelts par kambarkungu un kopš tā laika sāka just smagumu un kaunu lielā sabiedrībā, un jo biežāk viņam mācās virsū agrākās drūmās domas par visa cilvēciskā niecību. Tai pašā laikā jūtas, ko viņš manīja plaukstam starp viņa protežējamo Natašu un kņazu Andreju, ar savu pretstatu starp savu un drauga stāvokli vēl pastiprināja šo drūmo noskaņu. Viņš vienlīdz centās vairīties no domām par sievu un par Natašu un kņazu Andreju. Atkal viss viņam šķita niecīgs salīdzinājumā ar mūžību, atkal izraisījās jautājums: «Kam gan tas viss?» Un viņš dienām un naktīm spieda sevi noņemties ar masonu darīšanām, cerēdams aizdzīt ļaunā gara tuvošanos. Pēc pulksten vienpadsmitiem Pjērs, iznācis no grāfienes istabām, sēdēja savā pusē augšstāvā, zemā piesmēķētā istabā pie galda, ģērbies nonēsātos rītasvārkos, un pārrakstīja skotu aktu oriģinālus, kad kāds ienāca viņa istabā. Tas bija kņazs Andrejs.

Ā, tas esat jūs, — sacīja Pjērs izklaidīgi un īdzīgi. — Bet es, rau, strādāju, — viņš teica, norādīdams uz burtnīcu kā uz glābiņu no dzīves likstām, kā nelaimīgi cilvēki parasti mēdz skatīties uz savu darbu.

Kņazs Andrejs starojošu, jūsmas pilnu un dzīvei atjaunotu seju nostājās Pjēram priekšā un, nepamanījis viņa bēdīgo vaigu, ar laimei piemītošo egoismu uzsmaidīja viņam.

Nu, mīļais, — viņš sacīja, — jau vakar gribēju tev pateikt un šodien tālab arī atbraucu pie tevis. Nekad neesmu izjutis ko tādu. Esmu iemīlējies, mans draugs.

Pjērs pēkšņi grūti nopūtās un atzvila ar savu smago augumu uz dīvāna blakus kņazam Andrejam.

Natašā Rostovā, jā? — viņš vaicāja.

Jā, jā, kurā tad gan citā? Nekad nebūtu ticējis, ka šīs jūtas ir stiprākas par mani. Vakar cs mocījos, cietu, taču arī šīs mokas neatdotu ne par ko pasaulē. Es neesmu agrāk dzīvojis. Tikai tagad es dzīvoju, taču nevaru dzīvot bez viņas. Bet vai viņa var mani mīlēt? … Esmu viņai par vecu … Ko tu nerunā?

Es? Es? Ko es jums teicu, — Pjērs pēkšņi ierunājās, pieceldamies un sākdams staigāt pa istabu. — Es vienmēr esmu tā domājis… Šī meitene ir tāds dārgums, tāda… Tā ir neparasta meitene… Mīļais draugs, es jūs lūdzu, neprātojiet jel, nešaubieties, precieties, precieties un precieties … Un es esmu pārliecināts, ka nebūs laimīgāka cilvēka par jums.

Bet viņa?

Viņa jūs mīl.

Nerunā aplamības… — noraidīja kņazs Andrejs, smaidīdams un lūkodamies Pjēram acīs.

Mīl, es zinu, — Pjērs pikti iesaucās.

Nē, paklausies, — sacīja kņazs Andrejs, satverdams viņu aiz rokas. — Vai tu zini, kādā stāvoklī es esmu? Man kādam viss jāizstāsta.

Nu, nu, runājiet, es ļoti priecājos, — Pjērs mudināja, un patiešām viņa seja pārvērtās, grumba izgludi- nājās un viņš priecīgi klausījās kņazā Andrejā. Kņazs Andrejs šķita un bija gluži cits, pavisam jauns cilvēks. Kur gan palikusi viņa grūtsirdība, viņa dzīves nicināšana, viņa vilšanās? Pjērs bija vienīgais cilvēks, ar kuru viņš uzdrošinājās būt vaļsirdīgs; toties tam viņš izstāstīja visu, kas vien bija uz sirds. Te viņš viegli un droši kaldināja plānus ilgai nākotnei, runāja par to, ka nevar upurēt savu laimi tēva untumiem, ka piespiedīs tēvu būt ar mieru un iemīlēt Natašu vai arī iztiks bez viņa piekrišanas, te brīnījās par jūtām, kas bija viņu pārņēmušas, kā par ko dīvainu, svešu, no viņa neatkarīgu.

Es nebūtu ticējis, ja man kāds teiktu, ka varu tā mīlēt, — kņazs Andrejs sacīja. — Tās nepavisam nav tās jūtas, kas man bija senāk. Visa pasaule man ir sadalījusies divās daļās: viena — viņa, un tur ir visa laime, cerība, gaisma; otra puse — viss, kur viņas nav, tur viss ir grūtsirdība un tumsa …

Akla, melna tumsa, — Pjērs atkārtoja, — jā, jā, es to saprotu.

Es nevaru nemīlēt gaismu, es neesmu pie tā vainīgs. Un es esmu ļoti laimīgs. Vai tu saproti mani? Es zinu, ka tu priecājies par mani.

Jā, jā, — Pjērs apstiprināja, aizkustinājuma pilnām un skumjām acīm vērdamies draugā. Jo gaišāks viņam likās kņaza Andreja liktenis, jo drūmāks šķita savējais.

XXIII

Lai precētos, bija vajadzīga tēva piekrišana, un tādēļ kņazs Andrejs nākamajā dienā brauca pie tēva.

Tēvs uzņēma dēla paziņojumu ar ārēju mieru, bet ar iekšēju niknumu. Viņš nevarēja saprast, ka kāds gribētu pārveidot dzīvi, ienest tajā kaut ko jaunu, kad viņa dzīve jau bija galā. «Būtu jel lāvuši nodzīvot tā, kā man tīk, un tad darījuši, ko paši grib,» vecais kņazs klusībā pukojās. Turpretī ar dēlu viņš lietoja to diplomātiju, ko mēdza laist darbā svarīgos gadījumos. Uzņēmis mierīgu toni, viņš pārsprieda visu lietu.

Pirmkārt, precības nebija no spožajām ne ģimenes, ne bagātības, ne dižciltības ziņā. Otrkārt, kņazs Andrejs nebija vairs nekāds jaunais un ar vārgu veselību (vecais sevišķi uzsvēra pēdējo), bet viņa ļoti jauna. Treškārt, bija dēls, ko žēl atdot skuķim. Ceturtkārt, beidzot, tēvs teica, zobgalīgi uzlūkodams dēlu, «es tevi lūdzu, atliec šo lietu uz gadu, aizbrauc uz ārzemēm, paārstējies, sameklē, kā jau gribēji, vācieti kņazam Nikolajam un tad, ja jau mīlestība, kaislība, stūrgalvība vai, kā nu gribi, ir tik liela, tad precies. Un tas ir mans pēdējais vārds, tā arī zini, pēdējais…» kņazs nobeidza tādā balsī, kas liecināja, ka nekas nepiespiedīs viņu grozīt savu lēmumu.

Kņazs Andrejs skaidri redzēja, ka vecais cer, ka viņa vai viņa līgavas jūtas neizturēs gada pārbaudi vai arī ka viņš pats, vecais kņazs, līdz tam laikam nomirs, un nolēma izpildīt tēva gribu: bildināt un atlikt kāzas uz gadu.

Trīs nedēļas pēc sava pēdējā vakara pie Rostoviem kņazs Andrejs atgriezās Pēterburgā.

Todien pēc izskaidrošanās ar māti Nataša augu dienu gaidīja Bolkonski, taču viņš neatbrauca. Otrā, trešā dienā bija tas pats. Arī Pjērs nerādījās, un Nataša, nezinādama, ka kņazs Andrejs aizbraucis pie tēva, nevarēja izskaidrot viņa prombūtni.

Tā aizritēja trīs nedēļas. Nataša negribēja nekur rādīties un kā ēna dīka un nomākta klaiņoja pa istabām, vakaros slepus no visiem raudāja un nenāca vairs pie mātes. Viņa nemitīgi sarka un uztraucās. Viņai likās, ka visi zina par viņas vilšanos, smejas un nožēlo viņu. Ar visām dziļajām iekšējām bēdām šīs lepnuma radītās bēdas vēl pastiprināja viņas nelaimi.

Reiz viņa ienāca pie grāfienes, gribēja kaut ko teikt un piepeši sāka raudāt. Viņa raudāja kā aizvainots bērns, kas pats nezina, par ko tas sodīts.

Grāfiene ņēmās Natašu mierināt. Nataša, sākumā klausījusies mātes vārdos, pēkšņi pārtrauca viņu:

Mitējieties, māmiņ, es pat nedomāju un negribu domāt! Tā, braukāja un vairs nebrauc, nebrauc vairs…

Balss viņai iedrebējās, viņa tikko atkal nesāka raudāt, taču saņēmās un mierīgi turpināja:

Un es nepavisam negribu precēties. Un man no viņa bail; tagad es esmu pavisam, pavisam apmierinājusies…

Otrā dienā pēc šās sarunas Nataša apvilka veco kleitu, kas dažu labu rītu bija sagādājusi daudz jautrības, un no paša rīta atsāka to agrāko dzīves veidu, no kura bija atkāpusies pēc balles. Padzērusi tēju, viņa iegāja zālē, kas tai it sevišķi patika stiprās rezonanses dēļ, un sāka dziedāt savus solfedžo (dziedāšanas vingrinājumus). Pabeigusi pirmo posmu, viņa apstājās zāles vidū un atkārtoja kādu mūzikas frāzi, kas viņai bija it īpaši iepatikusies. Viņa priecīgi ieklausījās tajā (it kā pašai negaidītajā) burvīgumā, ar kādu šīs skaņas, melodiski plūzdamas, piepildīja visu zāles tukšumu un pamazām apdzisa, un viņai piepeši kļuva līksmi. «Ko par to daudz domāt, arī tā ir labi,» viņa sacīja pati sev un sāka staigāt pa zāli uz priekšu un atpakaļ, nevis vienkārši sperot soļus pa skanīgo parketu, bet pie katra soļa pārsvērdamās no papēdīša uz purngalu (kājās viņai bija jaunās kurpes, kas pašai patika) un tikpat priecīgi kā savas balss skaņās klausīdamās šai vienmērīgajā papēdīša dipoņā un purngala ņirkstēšanā. Iedama garām spogulim, viņa pavērās tajā. «Tāda nu es esmu!» šķita runājam viņas seja, sevī lūkojoties. «Nu, un labi. Un neviena man nevajag.»

Sulainis gribēja ienākt, lai zālē šo to uzkoptu, bet viņa to nelaida iekšā, atkal pievērusi aiz tā durvis, un turpināja savu pastaigu. Sai rītā viņa atkal atgriezās savā parastajā noskaņā, mīlēja un apbrīnoja sevi. «Cik gan jauka tā Nataša!» viņa atkal teica par sevi trešajā personā, it kā to runātu kāds, kas apvienoja sevī daudzus vīriešus. «Skaista, labu balsi, jauna, un nevienu viņa netraucē, lieciet tikai viņu mierā.» Taču, lai kā viņu liktu mierā, viņa vairs nespēja būt mierīga un tūdaļ pati to sajuta.

Priekšnamā atvērās ārdurvis, un kāds jautāja: vai mājās? un atskanēja soļi. Nataša skatījās spogulī, bet neredzēja sevi. Viņa klausījās skaņās, kas nāca no priekšnama. Kad viņa ieraudzīja sevi, seja tai bija bāla. Tas bija viņš. Viņa to skaidri zināja, kaut arī tik tikko bija dzirdējusi viņa balsi aiz pievērtajām durvīm.

Nataša bāla un izbijusies ieskrēja viesistabā.

Māmiņ, Bolkonskis atbraucis! — viņa pavēstīja. — Māmiņ, tas ir šausmīgi, tas ir nepanesami! — Es negribu … mocīties! Ko lai es daru? …

Grāfiene vēl nepaguva atbildēt, kad kņazs Andrejs ar satrauktu un nopietnu seju ienāca istabā. Ieraugot Natašu, seja viņam iemirdzējās. Viņš noskūpstīja roku grāfienei un Natašai un apsēdās blakus dīvānam …

Mums sen nebija tas prieks… — grāfiene gribēja iesākt, bet kņazs Andrejs viņu pārtrauca, atbildēdams uz viņas jautājumu un acīm redzami steigdamies izteikt to, kas viņam sakāms.

Netiku jūs visu laiku apmeklējis tāpēc, ka biju pie tēva: man vajadzēja ar viņu pārrunāt kādu visai svarīgu jautājumu. Es tikai vakarnakt atgriezos, —; viņš sacīja, paraudzījies uz Natašu. — Man ar jums jārunā, grāfien, — viņš piebilda, mirkli klusējis.

Grāfiene, smagi nopūtusies, nodūra acis.

Esmu jūsu rīcībā, — viņa izdabūja.

Nataša zināja, ka viņai jāiet projām, taču nespēja to izdarīt: kaut kas žņaudza viņai kaklu, un viņa nepieklājīgi, tieši, platām acīm vērās uz kņazu Andreju.

«Tūliņ? Šo pašu brīdi! … Nē, tas nevar būt!» viņa domāja.

Viņš atkal to uzlūkoja, un šis skatiens Natašu pārliecināja, ka nav maldījusies. Jā gan, patlaban, šo pašu brīdi izšķīrās viņas liktenis.

Ej, Nataša, es tevi pasaukšu, — grāfiene čukstus teica.

Nataša izbiedētām, lūdzošām acīm pavērās uz kņazu Andreju un uz māti un izgāja.

Esmu atbraucis, grāfien, lūgt jūsu meitas roku, — kņazs Andrejs sacīja.

Grāfienei pietvīka seja, taču viņa nekā neteica.

Jūsu bildinājums … — grāfiene cienīgi iesāka. Viņš klusēja, lūkodamies tai acīs. — Jūsu bildinājums (viņa samulsa) ir mums patīkams un… es pieņemu jūsu bildinājumu, es priecājos. Arī mans vīrs… es ceru… taču viss atkarīgs no viņas pašas …

Viņai es teikšu, kad man būs jūsu piekrišana … vai jūs man to dodat? — kņazs Andrejs jautāja.

Jā, — grāfiene atbildēja un sniedza viņam roku, un, juzdama vienlaikus svešību un maigumu, pieskārās ar lūpām viņa pierei, kad viņš noliecās skūpstīt tai roku. Viņa vēlējās mīlēt to kā dēlu; taču juta, ka tas ir viņai svešs un bīstams cilvēks.

Esmu pārliecināta, ka mans vīrs būs ar mieru, — grāfiene sacīja, — bet jūsu tētiņš …

Mans tēvs, kuram es paziņoju savus nodomus, deva piekrišanu ar to negrozāmo noteikumu, lai kāzas būtu ne agrāk par gadu. Un to tad es arī gribēju jums paziņot, — kņazs Andrejs nobeidza.

Tiesa, Nataša ir vēl jauna, taču — tik ilgi!

Citādi nebija iespējams, — kņazs Andrejs nopūtās.

Es atsūtīšu viņu pie jums, — sacīja grāfiene un izgāja no istabas.

Kungs, esi mums žēlīgs, — viņa vienā laidā atkārtoja, meklēdama meitu. Soņa teica, ka Nataša esot guļamistabā. Nataša sēdēja uz savas gultas, bāla, sausām acīm, lūkojās uz svētbildēm un, ātri krustus mezdama, kaut ko čukstēja. Ieraudzījusi māti, viņa pietrūkās kājās un metās tai pretim.

Kas ir, māmiņ? … Kas?

Ej, ej pie viņa. Viņš lūdz tavu roku, — grāfiene, kā Natašai likās, dzedri sacīja… — Ej… ej, — māte skumji un ar pārmetumu nosauca pakaļ aizskrejošajai meitai un smagi nopūtās.

Nataša neatcerējās, kā viņa iegāja viesistabā. Iegājusi pa durvīm un ieraudzījusi viņu, tā apstājās. «Vai tiešām šis svešais cilvēks tagad man ir kļuvis viss?» viņa sev jautāja un acumirklī atbildēja: «Jā, viss: viņš viens pats tagad man dārgāks par visu pasaulē.» Kņazs Andrejs, acis nodūris, pienāca viņai klāt.

Esmu jūs iemīlējis kopš tā brīža, kad jūs ieraudzīju. Vai varu cerēt?

Viņš pavērās Natašā, un nopietnais kaislīgums tās sejā viņu pārsteidza. Viņas seja pauda: «Kāpēc gan jautāt? Kāpēc šaubīties par to, ko nevar nezināt! Kāpēc runāt, ja nevar vārdos izteikt to, ko jūti.»

Viņa tuvojās tam un palika stāvam. Viņš satvēra tās roku un noskūpstīja.

Vai jūs mani mīlat?

Jā, jā, — it kā nepatikā attrauca Nataša, skaļi nopūtās, tad vēlreiz, biežāk un biežāk, un sāka šņukstēdama raudāt.

Par ko? Kas jums kait?

Ak, es esmu tik laimīga, — viņa atbildēja, pasmaidīja caur asarām, pieliecās viņam tuvāk, acumirkli padomāja, it ka jautādama sev, vai tā drīkst, un noskūpstīja viņu.

Kņazs Andrejs turēja viņas rokas, lūkojās viņai acīs un neatrada savā dvēselē agrākās mīlas pret viņu. Viņa dvēselē piepeši kaut kas pārvērtās: nebija agrākā dzejiskā un noslēpumainā iekāres burvīguma, bet bija žēlums par viņas sievišķīgo un bērnišķīgo nevarību, bija bailes no viņas paļāvības un uzticības, smaga un reizē līksma pienākuma apziņa, kas uz mūžiem saistīja viņu pie tās. Pašreizējās jūtas, kaut arī nebija tik gaišas un dzejiskas kā pirmāk, bija nopietnākas un spēcīgākas.

Vai maman jums teica, ka tas nevar notikt agrāk kā pēc gada? — vaicāja kņazs Andrejs, raudzīdamies viņai acīs.

«Vai tiešām tā esmu es, tā meitene — bērns (visi mani tā dēvēja),» Nataša domāja, «vai tiešām tagad, no šā brīža esmu sieva, līdzvērtīga šim svešajam, mīļajam, gudrajam vīram, ko pat mans tēvs ciena? Vai tiešām tas ir taisnība? Vai tiešām taisnība, ka nu vairs nevar jokot ar dzīvi, nu jau esmu pieaugusi, nu jau uz mani gulstas atbildība par ikvienu manu darbu un vārdu? Jā, ko tad viņš man jautāja?»

Nē, — viņa atbildēja, taču pati nesaprata, ko viņš bija vaicājis.

Piedodiet man, — sacīja kņazs Andrejs, — taču jūs vēl esat tik jauna, bet es esmu dzīvē tik daudz pieredzējis. Es baidos jūsu dēļ. Jūs sevi nepazīstat.

Nataša klausījās spraigā uzmanībā, cenzdamās saprast viņa vārdu jēgu, un nesaprata.

Lai cik grūts man būs šis gads, kas attālinās manu laimi, — kņazs Andrejs turpināja, — pa šo laiku jūs pārbaudīsiet sevi. Es lūdzu jus pēc gada darīt mani laimīgu; tomēr jūs esat brīva: mūsu saderināšanās paliks noslēpums, un, ja jūs pārliecinātos, ka mani nemīlat vai arī iemīlētu … — kņazs Andrejs sacīja ar mākslotu smaidu.

Kādēļ jūs tā runājat? — Nataša viņu pārtrauca. — Jūs zināt, ka es jūs iemīlēju no tās pašas dienas, kad jūs pirmoreiz atbraucāt Otradnajā, — viņa teica, cieši pārliecināta, ka runā patiesību.

Gada laikā jūs sevi iepazīsiet…

Veselu gadu! — Nataša pēkšņi iesaucās, tikai tagad apjēguši, ka kāzas atliktas uz gadu. — Bet kādēļ tad gadu? Kādēļ gadu?… — Kņazs Andrejs sāka viņai paskaidrot atlikšanas iemeslus. Nataša viņā neklausījās.

Un citādi nevar? — viņa vaicāja. Kņazs Andrejs nekā neatbildēja, taču viņa seja pauda, ka nav iespējams grozīt šo lēmumu.

Tas ir šausmīgi! Nē, tas ir šausmīgi, šausmīgi! —* Nataša pēkšņi ierunājās un atkal sāka raudāt. — Es nomiršu, gaidīdama šo gadu; tā nevar, tas ir šausmīgi. — Viņa pavērās savam līgavainim sejā un ieraudzīja tajā līdzjūtību un apjukumu.

Nē, nē, es izpildīšu visu, — viņa sacīja, spēji apvaldījusi asaras, — es esmu tik laimīga!

Istabā ienāca tēvs ar māti un svētīja līgavaini un līgavu.

No šās dienas kņazs Andrejs sāka apmeklēt Rostovus kā līgavainis.

XXIV

Svinību nekādu nerīkoja, un par kņaza Bolkonska saderināšanos ar Natašu nevienam netika ziņots; uz to pastāvēja kņazs Andrejs. Viņš teica, ja jau viņš esot atlikšanas cēlonis, tad viņam arī jānesot viss tās smagums. Viņš sacīja, ka, dodams vārdu, esot uz mūžu saistījies, taču negribot saistīt Natašu un atstājot tai pilnīgu brīvību. Ja viņa pēc pusgada jutīšot, ka to nemīl, viņai būšot pilnīgas tiesības tam atsacīt. Pats. par sevi saprotams, ka ne vecāki, ne Nataša negribēja par to ne dzirdēt, tomēr kņazs Andrejs palika pie sava. Kņazs Andrejs bija pie Rostoviem katru dienu, bet neizturējās pret Natašu kā līgavainis: viņš uzrunāja to ar jūs un skūpstīja tai roku. Pēc bildinājuma starp kņazu Andreju un Natašu bija nodibinājušās tuvas, vienkāršas attiecības, gluži citādas nekā agrāk. Līdz šim viņi it kā nebija pazinuši viens otru. Ir viņam, ir viņai tikās atcerēties, kā tie skatījušies viens uz otru, kad vēl nebijuši nekas; tagad viņi abi jutās pavisam citi cilvēki: tolaik neīsti, tagad vienkārši un atklāti. Sākumā ģimenē varēja manīt neveiklību attiecībās pret kņazu Andreju; viņš likās cilvēks no svešas pasaules, un Nataša ilgi nopūlējās pieradināt mājiniekus pie kņaza Andreja un ar lepnumu iegalvoja visiem, ka viņš tikai liekoties tāds īpatnējs, bet esot tāds pats kā visi un ka viņa no tā nebaidoties un nevienam nevajagot baidīties. Pēc dažām dienām ģimenē pie viņa pierada un, nekautrēdamies no viņa klātbūtnes, atsāka agrāko dzīves veidu, kurā viņš piedalījās. Viņš prata runāt ar grāfu par saimniecību un ar grāfieni un Natašu par tērpiem, un ar Soņu par albumiem un kanvu. Dažkārt Rostovu mājinieki gan savā starpā, gan kņazam Andrejam klātesot brīnījās, kā tas viss noticis un cik acīm redzamas zīmes to iepriekš vēstījušas: gan kņaza Andreja ierašanās Otradnajā, gan viņa atbraukšana uz Pēterburgu, gan Natašas un kņaza Andreja līdzība, ko bija pamanījusi aukle kņaza Andreja pirmā apmeklējuma laikā, gan kņaza Andreja un Nikolaja sadursme 1805. gadā, un mājinieki teicās novērojuši vēl daudz citu iepriekšējo zīmju par to, kas nu bija noticis.

Mājās valdīja tā dzejiskā garlaicība un nerunīgums, kas allaž pavada līgavaiņa un līgavas klātbūtni. Bieži vien, sēdēdami kopā, visi klusēja. Brīžam piecēlās un izgāja, un līgavainis ar līgavu, palikuši vieni paši, joprojām tāpat klusēja. Retumis viņi pārrunāja savu nākamo dzīvi. Kņazs Andrejs baidījās un kaunējās par to runāt. Nataša dalījās ar viņu šinīs jūtās, tāpat kā visās viņa jūtās, ko pastāvīgi uzminēja. Reiz Nataša sāka viņu iztaujāt par dēlu. Kņazs Andrejs nosarka, kas tagad ar viņu bieži atgadījās un kas Natašai sevišķi patika, un sacīja, ka dēls nedzīvošot pie viņiem.

*— Kāpēc? — Nataša izbijusies jautāja.

Es nevaru viņu atņemt vectēvam un turklāt…

Kā es viņu mīlētu! — Nataša iesaucās, uzreiz nojautusi viņa domas. — Bet es zinu, jūs vēlaties, lai nebūtu iemeslu pārmest jums un man.

Vecais grāfs reizēm pienāca pie kņaza Andreja, noskūpstīja to un prasīja tam padomu par Petjas audzināšanu vai Nikolaja dienestu. Vecā grāfiene nopūtās, uz viņiem lūkodamās. Soņa ik brīdi baidījās būt lieka un centās atrast ieganstu atstāt viņus vienus, kad viņiem tas nemaz nebija vajadzīgs. Kad kņazs Andrejs runāja (viņš teicami prata stāstīt), Nataša ar lepnumu viņā klausījās;

runādama pati, ar bailēm un prieku vēroja, ka viņš uzmanīgi un pētoši noraugās viņā. Viņa neizpratnē sev jautāja: «Ko viņš manī meklē? Ko gan viņš grib panākt ar savu skatienu? Un ja nu manī nav tā, ko viņš meklē ar savu skatienu?» Lāgiem Natašai uznāca viņai raksturīgā neprātīgi jautrā noskaņa, un tad viņai sevišķi tikās klausīties un skatīties, kā kņazs Andrejs smējās. Viņš smējās reti, taču, kad smējās, tad no visas sirds, un ikreiz pēc šiem smiekliem viņa jutās tam tuvāka. Nataša justos pilnīgi laimīga, ja viņu nebiedējušas domas par gaidāmo un tuvo šķiršanos.

Dienu pirms aizbraukšanas no Pēterburgas kņazs Andrejs atveda līdzi Pjēru, kas kopš balles ne reizi nebija apmeklējis Rostovus. Pjērs šķita apjucis un samulsis. Viņš runāja ar māti. Nataša un Soņa apsēdās pie šaha galdiņa, ar to aicinādamas pie sevis kņazu Andreju. Viņš piegāja pie tām.

Jūs taču sen jau pazīstat Bezuhovu? — viņš jautāja. — Vai jūs viņu labi ieredzat?

Jā, viņš ir jauks, tikai ļoti jocīgs.

Un viņa kā parasti, runājot par Pjēru, sāka stāstīt anekdotes par viņa izklaidību, anekdotes, no kurām daža laba bija pat izdomāta.

Jūs zināt, es uzticēju viņam mūsu noslēpumu, —« kņazs Andrejs sacīja. — Es viņu pazīstu kopš bērnības. Tā ir zelta sirds. Es lūdzu jūs, Natalī, — viņš pēkšņi nopietni teica, — es aizbraukšu, dievs zin kas var atgadīties … Jūs varat mani vairs ne… Nu, es zinu, ka nevajag par to runāt. Tikai vienu — lai kas ar jums atga- dītos, kad manis nebūs …

Kas tad nu atgadīsies? …

Lai būtu kādas bēdas būdamas, — kņazs Andrejs turpināja, — lūdzu jūs, m-lle Sophie, lai kas notiktu, griezieties pēc padoma un palīdzības vienīgi pie viņa. Tas ir visizklaidīgākais un jocīgākais cilvēks, bet viņam ir visskaidrākā zelta sirds.

Ne tēvs, ne māte, ne Soņa, ne kņazs Andrejs pats nevarēja paredzēt, kādu iespaidu uz Natašu atstās šķiršanās no līgavaiņa. Piesarkusi un satraukta, sausām acīm viņa todien staigāja pa māju, noņemdamās ar visniecīgākajiem darbiem, it kā neapjauzdama, kas viņu sagaida. Viņa neraudāja arī tajā brīdī, kad tas atvadīdamies pēdējo reizi noskūpstīja viņai roku.

— Nebrauciet projām! — viņa tikai teica tādā balsī, kas lika viņam apdomāties, vai tiešām nevajadzētu palikt, un ko viņš ilgi pēc tam atcerējās. Viņa neraudāja arī tad, kad viņš bija aizbraucis, taču vairākas dienas bez asarām sēdēja savā istabā, ne par ko neinteresējās un tikai brīžam ierunājās: «Ak, kādēļ viņš aizbrauca!»

Tomēr divas nedēļas pēc Andreja aizbraukšanas viņa visiem par brīnumu pēkšņi atguvās no garīgā sirguina, kļuva tāda pati kā agrāk, tikai iekšēji pārvērtusies, gluži kā bērni pēc ilgstošas slimības pieceļas no gultas ar gluži citādu seju.

XXV

Kņaza Nikolaja Andrejeviča Bolkonska veselība un raksturs šai pēdējā gadā pēc dēla aizbraukšanas stipri pasliktinājās. Viņš kļuva vēl ērcīgāks, un visi viņa nedibināto dusmu uzliesmojumi izgāzās lielāko tiesu pār kņazi Marju. Viņš it kā rūpīgi uztaustīja visas viņas vārīgās vietas, lai cik iespējams nežēlīgāk viņu morāliski mocītu. Kņazei Marjai bija divas kaislības un tāpēc divēji prieki: brāļadēls Nikoluška un reliģija; un tie abi bija kņazam iemīļoti uzbrukumu un izsmiekla temati. Lai runāja ko runādams, viņš allaž nogrieza valodu uz vecmeitu māņticībām vai arī uz bērnu lutināšanu. «Tev gribas viņu (Nikoļeņku) padarīt par tādu pašu vecu meitu, kāda esi pati; velti: kņazam Andrejam vajadzīgs dēls un nevis skuķis,» viņš runāja. Vai arī, vērsdamies pie tncidemoiselle Bourienne, kņazei Marjai dzirdot, jautāja, kā viņai patīkot mūsu popi un svētbildes, un jokoja …

Viņš bez mitas sāpīgi aizvainoja kņazi Marju, taču meitai nebija pat jāpiespiežas viņam piedot. Vai gan tas varēja pret viņu noziegties, un vai tēvs, kas viņu mīlēja — to viņa tomēr zināja, — varēja būt netaisns? Un kas gan ir taisnība? Kņaze nekad nedomāja par šo lepno vārdu «taisnība». Visi sarežģītie cilvēces likumi viņai koncentrējās vienā vienkāršā un skaidrā likumā — mīlas un pašaizliedzības likumā, ko mums mācījis tas, kas mīlēdams cietis cilvēces labad, pats būdams dievs. Kas viņai bija daļas gar citu cilvēku taisnību vai netaisnību? Viņai Vajadzēja pašai ciest un mīlēt, un to viņa darīja.

Ziemu uz Kailajiem Kalniem atbrauca kņazs Andrejs, bija jautrs, laipns un maigs, kādu kņaze Marja viņu sen nebija redzējusi. Viņa nojauta, ka ar brāli kaut kas noticis, taču viņš nekā nestāstīja kņazei Marjai par savu mīlestību. Pirms aizbraukšanas kņazs Andrejs ilgi kaut ko runājās ar tēvu, un kņaze Marja pamanīja, ka pēc šās sarunas abi bija viens ar otru nemierā.

Drīz pēc kņaza Andreja aizbraukšanas kņaze Marja rakstīja no Kailajiem Kalniem uz Pēterburgu savai draudzenei 2ilī Karaginai, kuru kņaze Marja sapņoja, kā allaž jaunas meitenes mēdz sapņot, apprecināt ar savu brāli un kura šai laikā sēroja par savu brāli, kas bija kritis Turcijā.

«Bēdas, kā redzams, ir visu mūsu daļa, mana mīļā un maigā draudzene Julie.

Jūsu zaudējums ir tik briesmīgs, ka es to citādi nevaru izskaidrot kā vien ar īpašu dieva žēlastību, ka viņš, Jūs mīlēdams, grib pārbaudīt Jūs un Jūsu labo māti. Ak, mans draugs, reliģija un vienīgi tikai reliģija var mūs, neteikšu, ka iepriecināt, bet paglābt no izmisuma, vienīgi reliģija var murns izskaidrot to, ko bez tās palīdzības cilvēks nespēj izprast: kālab, kādēļ dievs aicina pie sevis labas, cēlas būtnes, kas prot atrast laimi dzīvē, kas ne tikai nevienam nekaitē, bet ir nepieciešamas citu laimei, turpretī ļaunie, nederīgie, kaitīgie vai arī tādi, kas paši sev un citiem par nastu, paliek dzīvot. Pirmā nāve, ko es redzēju un ko nekad neaizmirsīšu, manas mīļās svaines nāve, atstāja uz mani tādu iespaidu. Gluži tāpat kā Jūs jautājat liktenim, kālab gan vajadzēja mirt Jūsu jaukajam brālim, gluži tāpat es jautāju, kālab gan bija jāmirst šim eņģelim — Lizai, kura ne tikvien nevienam cilvēkam nebija darījusi ļaunu, bet kuras dvēselē nekad nebija it nekā cita kā vien labas domas. Un, ko tu domā, mans draugs? Raugi, kopš tā laika ir aizritējuši pieci gadi, un es ar savu niecīgo saprātu jau sāku skaidri apjēgt, kālab viņai vajadzēja mirt un kādā veidā šī nāve bijusi vienīgi radītāja bezgalīgās dievišķīgās laipnības izpausme, un ka visi viņa darbi, kaut arī mēs tos pa lielākai daļai neizprotam, pauž vienīgi viņa bezgalīgo mīlestību pret savu radību. Varbūt, es bieži vien domāju, viņa bija kā eņģelis, pārāk nevainīga, lai tai būtu pa spēkam pildīt visus mātes pienākumus. Viņa bija nevainojama kā jauna sieva; varbūt viņa nespētu būt tāda pati māte. Tagad viņa ne tikvien ir atstājusi mums un it īpaši kņazam Andrejam vistīrāko nožēlu un atmiņas, bet viņa tur droši vien iemantos to vietu, uz kādu es nevaru cerēt. Bet, nerunājot jau par viņu vien, šī pāragrā un drausmīgā nāve, par spīti visām bēdām, ir atstājusi vislabvēlīgāko ietekmi uz mani un brāli. Toreiz, zaudējuma brīdī, šīs domas nevarēja ienākt man prātā; toreiz es būtu tās ar šausmām atvairījusi, taču tagad tas ir tik skaidri un neapšaubāmi. Rakstu to visu Jums, mans draugs, tikai tādēļ, lai pārliecinātu Jūs par evaņģēlija patiesību, kas ir kļuvusi man par dzīves likumu: ne mats nenokrīt no mūsu galvas bez viņa ziņas. Bet viņa gribu vada vienīgi bezgalīga mīlestība uz mums, un tāpēc viss, kas vien ar mums notiek, viss notiek mūsu pašu labā. Jūs jautājat, vai mēs nākamo ziemu pavadīšot Maskavā. Kaut gan man ir lielas ilgas Jūs redzēt, es to neceru un arī nevēlos. Un Jūs brīnīsieties, ka tam par iemeslu ir Buonaparte. Lūk, kāpēc: tēva veselība kļūst manāmi vājāka, viņš nevar paciest pretrunas un ātri uzbudinās. Šī uzbudināmība, kā Jūs zināt, saistīta galvenokārt ar politiskām lietām. Viņš nevar paciest domas, ka Buonaparte rīkojas kā ar sev līdzīgiem ar visiem Eiropas valdniekiem un it īpaši ar mūsējo, lielās Katrīnas mazdēlu. Kā Jūs zināt, es pret politiskām lietām esmu pilnīgi vienaldzīga, taču no mana tēva vārdiem un viņa sarunām ar Mihailu Ivanoviču zinu visu, kas notiek pasaulē, un it sevišķi par visiem tiem godinājumiem, kas tiek parādīti Buonapartem, kuru, šķiet, visā plašajā pasaulē vienīgi tikai Kailajos Kalnos neatzīst par dižu cilvēku, ne nu vēl par franču ķeizaru. Un mans tēvs nevar to paciest. Man liekas, ka tēvs galvenokārt šo politisko uzskatu dēļ, un paredzēdams sadursmes, kas viņam būs, ņemot vērā viņa paražu, ne no viena nekautrējoties, izteikt savas domas, nelabprāt runā par braukšanu uz Maskavu. Visu, ko viņš ārstēdamies iegūs, viņš pazaudēs nenovēršamajos strīdos par Buonaparti. Katrā ziņā tas izšķirsies visai drīz. Mūsu ģimenes dzīve rit pa vecam, ja atskaita, ka brālis Andrejs ir projām. Viņš, kā jau Jums rakstīju, pēdējā laikā ir ļoti pārvērties. Pēc viņu piemeklējušām bēdām viņš tikai šogad ir garīgi pilnīgi atžirdzis. Viņš ir kļuvis tāds, kādu es to pazinu kā bērnu: labs, maigs, ar zelta sirdi, kurai līdzīgas es nezinu. Man šķiet, viņš ir apjēdzis, ka dzīve viņam nav vēl beigusies. Tomēr līdz ar šo garīgo pārmaiņu viņš fiziski ir visai savārdzis. Viņš ir kļuvis vājāks, nervozāks nekā agrāk. Es baiļojos viņa dēļ un priecājos, ka viņš uzņēmies šo braucienu uz ārzemēm, ko ārsti sen jau ieteica. Es ceru, ka tur viņš atlabs. Jūs man rakstāt, ka Pēterburgā viņu daudzinot par vienu no visdarbīgākajiem, izglītotākajiem un gudrākajiem jauniem cilvēkiem. Piedodiet man ģimenes patmīlību, — es nekad par to neesmu šaubījusies. Nav uzskaitāms tas labais, ko viņš šeit ir darījis visiem, sākot no saviem zemniekiem un beidzot ar muižniekiem. Aizbraucis Pēterburgā, viņš tikai saņēma to, ko pelnījis. Brīnos, kā vispār nokļūst baumas no Pēterburgas līdz Maskavai un sevišķi tik aplamas kā tās, par ko Jūs man rakstāt, — baumas par brāļa varbūtējām precībām ar mazo Rostovu. Nedomāju, ka Andrejs kādreiz kādu apprecēs, un vismazāk jau nu viņu. Un, lūk, kāpēc: pirmkārt, es zinu, ja arī viņš reti runā par savu mirušo sievu, tomēr sāpes par šo zaudējumu ir laidušas pārāk dziļas saknes viņa sirdī, lai viņš kādreiz saņemtos dot tai pēcnieci un mūsu mazajam eņģelim pamāti. Otrkārt, tāpēc, ka, cik es zinu, šī meitene nav no tām sievietēm, kas var patikt kņazam Andrejam. Nedomāju, ka kņazs Andrejs būtu viņu izraudzījies sev par sievu, un teikšu atklāti: es to nevēlos. Taču esmu aizpļāpājusies, beidzu jau otru lapiņu. Palieciet sveika, mana mīļā draudzene, lai dievs Jūs patur savā svētajā un varenajā aizsardzībā. Mana labā draudzene mademoiselle Bourienne skūpsta Jūs. Marī.»

XXVI

Vasaras vidū kņaze Marja necerēti saņēma no Šveices kņaza Andreja vēstuli, kurā tas viņai paziņoja dīvainu un negaidītu jaunu vēsti. Kņazs Andrejs ziņoja par savu saderināšanos ar Rostovu. Visa viņa vēstule dvesa mīlas pilnu jūsmu par savu līgavu un maigu draudzību un uzticību pret māsu. Viņš rakstīja, ka nekad neesot tā mīlējis, kā mīlot tagad, un ka tikai tagad izpratis un iepazinis dzīvi; viņš lūdza māsu piedot, ka, būdams Kailajos Kalnos, nav viņai nekā par šo nodomu teicis, kaut gan runājis par to ar tēvu. Viņš par to nestāstījis tāpēc, ka kņaze Marja būtu sākusi lūgt tēvu dot piekrišanu un, mērķi nesasniegusi, būtu tikai tēvu vēl vairāk nokaitinājusi un uz saviem pleciem iznesusi visu viņa īgnuma smagumu. Starp citu, viņš rakstīja, toreiz šis jautājums vēl neesot bijis tik galīgi izlemts kā tagad. «Toreiz tēvs man noteica laiku — vienu gadu, un nu jau seši mēneši, puse no noteiktā laika, ir garām, un es vairāk nekā jebkad nelokāmi palieku pie savas apņemšanās. Ja ārsti neaizturētu mani šeit kūrvietā, es pats būtu Krievijā, taču tagad man atgriešanās jāatliek vēl uz trim mēnešiem. Tu pazīsti mani un manas attiecības ar tēvu. Man nekā no viņa nevajag, esmu bijis un vienmēr būšu neatkarīgs, tomēr rīkoties pretēji viņa gribai, izpelnīties viņa dusmas, kad viņam varbūt vairs nav atlicis ilgi būt mūsu vidū, tas pa pusei izpostītu manu laimi. Patlaban rakstu viņam vēstuli par to pašu un lūdzu Tevi, izraugoties izdevīgu brīdi, nodot viņam vēstuli un paziņot man, kā viņš skatās uz to visu un vai ir cerība, ka viņš būtu ar mieru saīsināt termiņu par trim mēnešiem.»

Pēc ilgas svārstīšanās, šaubām un dievlūgšanām kņaze Marja nodeva tēvam vēstuli. Otrā dienā vecais kņazs viņai mierīgi pateica:

Aizraksti brālim, lai pagaida, kamēr nomiršu… Nebūs jau ilgi — drīz atbrīvošu …

Kņaze gribēja ko iebilst, bet tēvs nelaida viņu pie vārda un sāka aizvien vairāk un vairak pacelt balsi.

Precies, precies, mīļais … Krietna radniecība! … Gudri cilvēki, ko? Bagāti, ko? Kā tad. Laba pamāte būs Nikoluškam. Aizraksti viņam, lai precas kaut rīt. Būs Ni- koluškam pamāte — viņa, bet es apprecēšu Burjēnīti! … Ha, ha, ha, lai arī viņš nepaliek bez pamātes! Tikai vienu lai pielūko: manā mājā vairāk meitiešu nevajag; lai precas, lai dzīvo pats par sevi. Varbūt arī tu pārvāksies pie viņa? — viņš uzklupa kņazei Marjai. — Ar dieva palīgu, labu ceļa vēju, labu vēju, labu vēju! …

Pēc šā uzliesmojuma kņazs šo jautājumu vairs ne reizi nepieminēja. Taču apvaldītais īgnums par dēla mazdūšību izpaudās tēva attieksmē pret meitu. Iepriekšējiem zobgalības ieganstiem pievienojās vēl jauns — valodas par pamāti un vēlīgums pret m-lle Bourienne,

Kāpēc gan lai es viņu neprecētu? — viņš mēdza teikt meitai, — Būs lieliska kņaziene! — Un pēdējā laikā kņaze Marja neizpratnē un izbrīnā manīja, ka tēvs tiešām aizvien vairāk un vairāk sāk tuvināt sev francūzieti. Kņaze Marja aizrakstīja kņazam Andrejam, kā tēvs uzņēmis viņa vēstuli; taču mierinājā brāli, izteikdama cerību samierināt tēvu ar šīm domām.

Nikoluška un viņa audzināšana, Andre un reliģija bija kņazes Marjas mierinājums un prieks, bet, tā kā ikvienam cilvēkam ir vajadzīgas savas paša cerības, arī kņaze Marja bez tam vēl pašā slēptākā dvēseles stūrītī loloja slepenu sapni un cerību, kas sniedza viņai galveno iepriecinājumu dzīvē. Šo mierinošo sapni un cerību viņai deva dieva ļautiņi — vientieši un svētceļnieki, kas viņu apmeklēja slepus no kņaza. Jo ilgāk kņaze Marja dzīvoja, jo vairāk viņa izjuta un vēroja dzīvi, jo vairāk viņā radīja izbrīnu, cik gan īsredzīgi bija cilvēki, kas šeit virs zemes meklēja baudu un laimi; kas pūlējās, cieta^ cīnījās un darīja ļaunu cits citam, lai sasniegtu šo neiespējamo, aplamo māņu laimi. «Kņazs Andrejs mīlēja sievu, tā nomira, viņam ar to nepietiek, viņš savu laimi grib saistīt ar citu sievieti. Tēvs to negrib, tāpēc ka vēlas Andrejam dižciltīgāku un bagātāku sievu. Un visi viņi cīnās un cieš, un moka un maitā savu dvēseli, savu mūžīgo dvēseli, lai gūtu sev labklājību, kas ilgst tikai mirkli. Nepietiek vēl, ka mēs paši to zinām, — Kristus, dieva dēls, nonāca zemes virsū un pateica mums, ka šī dzīve ir acumirkļa dzīve, pārbaudījums, bet mēs tomēr turamies pie tās un domājam atrast tajā laimi. Kā gan neviens to nav apjēdzis?» kņaze Marja domāja. «Neviens, izņemot šos nievātos dieva ļautiņus, kas ar pauniņām uz muguras nāk pie manis pa sētspuses durvīm, baidīdamies pagadīties acīs kņazam, un ne jau tāpēc, lai paši neciestu no viņa, bet lai neievestu viņu grēkā. Atstāt ģimeni, dzimto vietu, visas rūpes par pasaulīgiem labumiem, lai, nekam nepieķerda- mies, staigātu nātnās skrandas, ar svešu vārdu no vienas vietas uz otru, nedarot cilvēkiem ļaunu un lūdzot par tiem, lūdzot gan par tiem, kas tos vajā, gan par tiem, kas tos aizstāv: nav augstākas patiesības un dzīves par šo patiesību un dzīvi!»

Bija kāda svētccļniece — Fedosjuška, piecdesmit gadus veca, sīka, klusa, bakurētaina sieva, kas jau vairāk nekā trīsdesmit gadus staigāja apkārt basām kājām un važās. Viņu kņaze Marja sevišķi mīlēja. Kādreiz, kad tumšā istabā, tikai pie svētlampiņas gaismas Fedosjuška stāstīja par savu dzīvi, kņazei Marjai pēkšņi ar tādu spēku uzmācās domas, ka Fedosjuška vienīgā atradusi pareizo ceļu dzīvē, ka viņa pati apņēmās doties svētceļojumā. Kad Fedosjuška bija aizgājusi gulēt, kņaze Marja ilgi domāja par to un pēdīgi nolēma, ka, lai nu tas būtu cik dīvaini būdams, viņai jākļūst par svētceļnieci. Savu nodomu viņa uzticēja vienīgi savam biktstēvam mūkam Akinfija tēvam, un biktstēvs atzina par labu viņas apņemšanos. Ar ieganstu, ka grib dāvināt svētceļniecēm, kņaze Marja iegādājās sev svētceļnieces apģērbu: kreklu, vīzes, kaftānu un melnu lakatu. Bieži vien, pieiedama pie kumodes slepenās atvilktnes, kņaze Marja palika stāvam, svārstīdamās, vai nav jau pienācis laiks izpildīt savu nodomu.

Dažu labu reizi, klausoties svētceļnieču nostāstos, viņu tā aizgrāba vienkāršās, vienmuļās, bet viņai tik dzijās jēgas pilnās valodas, ka viņa vairākkārt bija gatava pamest visu un bēgt projām no mājām. Savā iztēlē viņa jau redzēja sevi kopā ar Fedosjušku rupjās drēbēs, ar spieķīti un pauniņu soļojam pa putekļiem klāto ceju, dodamies savās svētceļnieces gaitās, bez skaudības, bez cilvēciskas mīlas, bez iekārēm, no viena dievavīra pie otra un pēdīgi turp, kur nav nedz bēdu, nedz nopūtu, tikai mūžīgs miers un svētlaime.

«Nokļūšu vienā vietā, pielūgšu dievu; nepagūšu pierast, iemīlēt — iešu tālāk. Un iešu tik ilgi, līdz kājas saļims un apgulšos un nomiršu kaut kur, un nonākšu beidzot tai mūžīgajā klusajā ostā, kur nav ne bēdu, ne nopūtu! …» kņaze Marja domāja.

Bet tad, ieraudzījusi tēvu un it īpaši mazo Koko, viņa kļuva šaubīga savā nodomā, klusībā raudāja un jutās grēciniece: mīlēja tēvu un brāļadēlu vairāk nekā dievu.

CETURTĀ DAĻA

I

Bībeles teika stāsta, ka bezdarbība, dīka dzīve esot bijusi pirmā cilvēka svētlaimes pamats, iekām viņš kritis grēkos. Slieksme uz bezdarbību ir palikusi tā pati arī kritušajā cilvēkā, taču cilvēku aizvien nospiež lāsts un ne tikvien tāpēc, ka mums vaiga sviedros jāpelna sava dienišķā maize, bet tāpēc, ka ar savām tikumiskajām īpašībām mēs nevaram būt dīki un mierīgi. Slepena balss saka, ka mums jābūt vainīgiem, ja esam dīki. Ja cilvēks varētu atrast stāvokli, kurā viņš, dzīvodams bezdarbībā, justu, ka ir noderīgs un pilda savu pienākumu, viņš būtu atradis kādu daļu no pirmatnējās svētlaimes. Un šādā obligātas un nevainojamas bezdarbības stāvoklī atrodas vesela kārta — karavīru kārta. Sī obligātā un nevainojamā bezdarbība ir un būs karadienesta galvenā pievilcība.

Nikolajs Rostovs pilnā mērā izbaudīja šo svētlaimi, pēc 1807. gada joprojām kalpodams Pavlogradas pulkā, kur jau komandēja no Deņisova pārņemto eskadronu.

Rostovs bija kļuvis parupjš lāga zēns, kas Maskavas paziņām būtu licies mazliet mauvais genre\ [1] — nelāgām manierēm.bet ko biedri, padotie un priekšniecība mīlēja un cienīja un kas pats bija apmierināts ar savu dzīvi.

Pēdējā laikā, 1809. gadā, viņš vēstulēs no mājām aizvien biežāk lasīja mātes sūrošanos par to, ka apstākļi kļūstot aizvien ļaunāki un ļaunāki un ka laiks būtu viņam braukt mājās iepriecināt un apmierināt savus vecīšus.

Lasīdams šīs vēstules, Nikolajs sajuta bailes, ka viņu grib izdabūt laukā no tās vides, kurā viņš, norobežojies no visiem dzīves sarežģījumiem, mita tik klusi un mierīgi.

Viņš juta, ka agri vai vēlu atkal vajadzēs mesties tai dzīves atvarā ar sašķobījušos saimniecību un tās labošanu, ar pārvaldnieku norēķiniem, ķildām, intrigām, ar sakariem, ar sabiedrību, ar Soņas mīlestību un viņai doto solījumu. Tas viss bija briesmīgi grūti, sarežģīti, un viņš atbildēja mātei ar vēsām, klasiskām vēstulēm, kas sākās: Ma chere maman [307] [1] mīļā māmiņ. un beidzās: votre obeissant fils [308] ,

[1] — jūsu paklausīgais dēls.

noklusēdams, kad viņš domā braukt mājās. 1810. gadā viņš saņēma tuvinieku vēstules, kurās viņam ziņoja par Natašas saderināšanos ar Bolkonski un par to, ka kāzas būšot pēc gada, tāpēc ka vecais kņazs neesot mierā. Šī vēstule apbēdināja, aizvainoja Nikolaju. Pirmkārt, viņam bija žēl pazaudēt no mājām Natašu, ko viņš mīlēja vairāk par visiem ģimenē, otrkārt, viņš no sava, huzāra viedokļa nožēloja, ka nav bijis tur klāt, jo tad viņš gan tam Bolkonskim būtu parādījis, ka radniecība ar to nav nekāds lielais gods un, ja viņš Natašu mīl, tad var iztikt arī bez prātu izkūkojušā tēva atļaujas. Kādu brīdi viņš pat svārstījās, vai nepalūgt atvaļinājumu, lai redzētu Natašu kā līgavu, bet tad uznāca manevri, iešāvās prātā apsvērumi par Soņu, par sarežģījumiem, un Nikolajs atkal atlika. Taču tā paša gada pavasarī viņš saņēma vēstuli no mātes, kas rakstīja paslepus no grāfa, un šī vēstule viņu pārliecināja, ka jābrauc. Māte rakstīja, ja Nikolajs nebraukšot mājās un neņemšoties savest kārtībā saimniecību, muiža aiziešot zem āmura un viņiem visiem būšot jāiet ubagos. Grāfs esot tik vājš un tik labsirdīgs, tā uzticoties Mitjcņkam un visi viņu tā krāpjot, ka viss ejot aizvien sliktāk un sliktāk. «Dieva dēļ, ludzu Tevi, brauc tūliņ, ja negribi mani un visu ģimeni padarīt nelaimīgu,» grāfiene rakstīja.

Šī vēstule iedarbojās uz Nikolaju. Viņam bija tas veselīgais viduvējības saprāts, kas viņam rādīja, ko darīt.

Tagad vajadzēja braukt, ja ne pavisam atstāt pulku, tad ņemt atvaļinājumu. Kālab jābrauc, viņš nezināja; bet izgulējies pēc pusdienas viņš lika apseglot sirmi Marsu, sen neizjāto un briesmīgi nikno ērzeli, un, atgriezies mājās uz putās sajātā ērzeļa, paziņoja Lavruškam (Deņisova sulainis bija palicis pie Rostova) un vakarā atnākušajiem biedriem, ka lUdzot atvaļinājumu un braucot mājās. Lai cik grūti un neparasti bija domāt, ka viņš aizbrauks un nedabūs no štāba zināt (kas viņam bija sevišķi interesanti), vai viņu paaugstinās par rotmistru vai ari viņš dabūs Annu par pēdējiem manevriem; lai cik ērmoti šķita domāt, ka viņš tā arī aizbrauks, nepārdevis grāfam Golu- hovskim gaišbēro trijjūgu, ko poļu grāfs no viņa kaulēja un par ko Rostovs bija derējis, ka pārdos to par diviem tūkstošiem; lai cik nesaprotami likās, ka bez viņa notiks balle, ko huzāriem vajadzēja rīkot panei Pšazdeckai, par spīti ulāniem, kas bija rīkojuši balli savai panei Boržo- zovskai, — viņš zināja, ka jābrauc projām no šās skaidrās, labās pasaules kaut kur turp, kur viss bija blēņas un jukas. Atvaļinājums iznāca pēc nedēļas. Huzāri, ne tikvien pulka, bet arī brigādes biedri, sarīkoja Rostovam pusdienas, piedalīšanās maksāja piecpadsmit rubļu no personas, iepriekš pierakstoties, — spēlēja divi orķestri, dziedāja divi kori; Rostovs ar majoru Basovu dejoja trc- paku; piedzērušie oficieri šūpoja, apkampa un nosvieda zemē Rostovu; trešā eskadrona zaldāti vēlreiz svieda viņu gaisā un kliedza urā! Tad Rostovu iecēla kamanās un pavadīja līdz pirmajai piestātnei.

Līdz pusceļam, kā tas parasti mēdz būt, no Kremcnču- gas līdz Kijevai visas Rostova domas vēl sliecās atpakaļ — uz eskadronu; taču, ticis pāri pusceļam, viņš jau sāka aizmirst gaišbēro trijjūgu, savu vahmistru Dožoi- veiku un sāka nemierīgi jautāt sev, ko viņš atradīs Otradnajā. Jo tuvāk viņš brauca, jo stiprāk, daudz stiprāk (it kā morālā sajūta būtu pakļauta tam pašam pievilkšanas likumam, kas ir pretēji proporcionāls atstatuma kvadrātam) viņš domāja par savām mājām; pēdējā piestātnē pie Otradnajas viņš iedeva pasta puikam trīs rubļus dzeramnaudas un aizelsies kā puika uzskrēja uz mājas lieveņa.

Pēc tikšanās jūsmas un pēc dīvainās neapmierina juma sajūtas, ka viss nav tā, kā esi gaidījis, — aizvien tas pats, ko gan es tā steidzos! — Nikolajs sāka iedzīvoties savā senajā mājas pasaulē. Tēvs un māte bija tādi paši, tikai mazliet vecāki. Jauns viņos bija it kā nemiers un dažbrīd nesaskaņa, kādu agrāk nemanīja un kas, kā Nikolajs drīz vien dabūja zināt, radās no tā, ka saimniecībā viss gāja uz leju. Soņai bija jau divdesmitais gads. Viņa vairs nekļuva skaistāka, nesolīja nekā vairāk par to, kas viņā bija: taču pietika ar to. Kopš bija atgriezies Nikolajs, viņa starot staroja laimē un mīlā, un šās meitenes uzticīgā un nesatricināmā mīla viņu priecināja. Visvairāk Nikolaju pārsteidza Petja un Nataša. Petja jau bija prāvs, skaists, jautrs un gudrs, draiskulīgs, trīspadsmit gadus vecs zēns, kuram patlaban lūza balss. Par Natašu Nikolajs ilgi brīnījās un smējās, viņā nolūkodamies.

Pavisam citāda, — viņš sacīja.

Ko, vai kļuvusi neglīta?

Gluži otrādi, bet tāda cienīga. Kņaziene! — viņš tai pačukstēja.

Jā, jā, jā, — Nataša priecīgi atņēma.

Nataša brālim izstāstīja savu romānu ar kņazu Andreju, viņa ierašanos Otradnajā un parādīja pēdējo vēstuli.

Kā ir, vai tu priecājies? — Nataša vaicāja. — Esmu tagad tik mierīga, laimīga.

Ļoti priecājos, — Nikolajs atbildēja. — Viņš ir lielisks cilvēks. Vai tu esi ļoti iemīlējusies?

Kā lai tev saka, — Nataša atsaucās, — es biju iemīlējusies Borisā, skolotājā, Deņisovā, taču tas ir pavisam kas cits. Jūtos mierīgi, droši. Es zinu, ka labāka cilvēka par viņu nemaz nav, un man tagad ir tik mierīgi, labi. Pavisam citādi nekā agrāk …

Nikolajs izteica Natašai savu neapmierinātību, ka kāzas atliktas uz gadu; taču Nataša nikni uzbruka brālim, pierādīdama tam, ka citādi nevarējis būt, ka būtu nelāgi iespiesties ģimenē pret tēva gribu, ka viņa pati tā vēlējusies.

Tu nemaz, itin nemaz nesaproti, — viņa runāja. Nikolajs apklusa un piekrita viņai.

Brālis bieži vien brīnījās, viņā raudzīdamies. Nemaz neizskatījās, ka tā būtu iemīlējusies līgava, kas šķirta no sava līgavaiņa. Viņa bija nosvērta, mierīga, jautra, gluži kā agrāk. Nikolaju tas pārsteidza un lika pat ar neuzticību skatīties uz Bolkonska bildinājumu. Viņš neticēja, ka Natašas liktenis jau izlemts, jo vairāk tāpēc, ka neredzēja kopā ar viņu kņazu Andreju. Viņam allaž vien likās, ka ar šīm gaidāmajām laulībām kaut kas nav kārtībā.

«Kāpēc jāatliek? Kāpēc nav saderinājušies?» viņš domāja. Reiz ierunājies mātei par māsu, viņš ar izbrīnu un pa daļai ar prieku pārliecinājās, ka māte gluži tāpat sirds dziļumos ar neuzticību raudzījās uz šīm laulībām.

Lūk, raksta, — viņa sacīja, rādīdama dēlam kņaza Andreja vēstuli ar to slēpto nelabvēlību, kādu māte parasti jūt pret meitas nākamo laulības laimi, — raksta, ka neatbraukšot pirms decembra. Kādas gan darīšanas viņu tur var aizkavēt? Jādomā, slimība! Visai vārga veselība. Nesaki neko Natašai. Tu neskaties, ka viņa jautra: vai nu ilgi vairs jaunās dienas, bet es zinu, kas ar viņu notiek ikreiz, kad saņem viņa vēstuli. Bet lai nu ir, dievs dos, viss būs labi, — viņa katrreiz nobeidza, — viņš ir ļoti labs cilvēks.

Pirmajā laikā pēc atbraukšanas Nikolajs bija nopietns un pat skumīgs. Viņu mocīja gaidāmā nepieciešamība iejaukties šais muļķīgajās saimniecības lietās, kuru dēļ māte viņu bija ataicinājusi. Lai drīzāk noveltu no pleciem šo nastu, viņš trešajā dienā pēc atbraukšanas pikti, neatbildēdams uz jautājumu, kurp dodas, uzacis saraucis, iegāja mājas spārnā, kur dzīvoja Mitjeņka, un pieprasīja visa norēķinus. Kas tie bija par visa norēķiniem, Nikolajs nezināja ne tik, cik iztrūcies un pārsteigtais Mitjeņka. Saruna un Mitjeņkas norēķini nevilkās ilgi. Vecākais, sādžas un pagasta rakstvedis, kas gaidīja priekšnamā, ar bailēm un patiku dzirdēja vispirms, kā, aizvien pieņemdamās, iedūcās un iesprakstējās jaunā grāfa balss, dzirdēja lamas un niknus vārdus, kas bira cits pēc cita.

— Laupītājs! Nepateicīgais radījums! … Gabalos sakapāšu, suns tāds… nebūs viss kā ar tētiņu… apzadzis … — utt.

Tad šie ļaudis ar ne mazāku prieku un bailēm redzēja, kā jaunais grāfs, tīri sarkans, asinīm pieplūdušām acīm, izvilka Mitjeņku aiz apkakles un, vārdu straumei līstot, visai veikli izdevīgā brīdī ar kāju un celi iespēra tam pa dibenu un uzkliedza: «Ārā, nelieti! Lai tavas smakas te nebūtu!»

Mitjeņka pa kaklu pa galvu nolidoja tos sešus pakāpienus un iestreipuļoja lapenē. (Sī lapene bija pazīstama noziedznieku glābšanās vieta Otradnajā. Pats Mitjeņka te slēpās, atgriezies no pilsētas pilnā, un daudzi Otradnajas iemītnieki, kas slapstījās no Mitjeņkas, pazina šās lapenes glābēju spēku.)

Mitjeņkas sieva un sievasmāsas pārbiedētām sejām izliecās priekšnamā pa durvīm, aiz kurām istabā mutuļoja spodrs patvāris un stāvēja pārvaldnieka augstu uzbuži- nātā gulta ar vatētu, no sīkām lupatiņām šūtu segu.

Jaunais grāfs aizelsies, nepievērsdams viņām uzmanību, stingriem soļiem pagāja garām un aizsteidzās mājās.

Grāfiene, tūdaļ no kalponēm saklausījusi, kas noticis pārvaldnieka galā, no vienas puses, bija apmierināta tai ziņā, ka tagad nu stāvoklim vajadzētu uzlaboties; no otras puses, viņa raizējās, kā gan dēls to pārcietīs. Vairākkārt viņa uz pirkstgaliem piezagās pie dēla durvīm, klausīdamās, kā tas smēķē vienu pīpi pēc otras.

Otrā dienā vecais grāfs paaicināja dēlu pie malas un, bikli smaidīdams, teica tam:

Zini ko, draudziņ, tu esi velti iekaisis. Mitjeņka man visu izstāstīja.

«Es jau zināju,» Nikolajs nodomāja, «ka nekad nekā nesapratīšu šeit, šai muļķīgajā pasaulē.»

Tu saskaities, ka viņš nav ierakstījis tos septiņsimt rubļus. Tie taču viņam bija ierakstīti pārnesumā, bet tu otrā lappusē netiki paskatījies.

Tēt, viņš ir nelietis un zaglis, es zinu. Un, kas padarīts, tas padarīts. Bet, ja jūs negribat, es viņam nekā neteikšu.

Nē, draudziņ. (Arī grāfs bija samulsis. Viņš juta, ka vāji saimnieko sievas muižā un ir vainīgs savu bērnu priekšā, bet nezināja, kā to izlabot.) Nē, es tevi lūdzu, ķeries pie saimniekošanas, es esmu vecs, es …

Nē, tēt, piedodiet man, ja esmu sagādājis jums nepatikšanas, es nesaprotu ne tik kā jūs.

«Kaut velns viņus parāvis, šos zemniekus un naudu un pārnesumus otrā lappusē,» viņš domāja. «Biljarda spēlē, tur vēl es kādreiz šo to esmu sapratis, bet no pārnesuma otrā lappusē — nekā nesajēdzu,» viņš teica pats sev un kopš tā laika darīšanās vairs nejaucās. Tikai reiz grāfiene paaicināja dēlu pie sevis, pastāstīja, ka viņai esot Annas Mihailovnas vekselis par diviem tūkstošiem, un jautāja Nikolajam, kā viņš domājot ar to rīkoties.

Lūk, tā, — Nikolajs atbildēja. — Jūs man teicāt, ka tas atkarīgs no manis. Man nepatīk Anna Mihailovna, un es nemīlu Borisu, taču viņi bija ar mums draugos un ir nabagi. Tad, rau, tā! — un viņš saplēsa vekseli un ar šo rīcību lika vecajai grāfienei liet prieka asaras. Pēc tam jaunais Rostovs, vairs neielaizdamies nekādās darīšanās, ar kaislīgu aizrautību nodevās viņam vēl jaunajai izpriecai — medībām ar suņiem, ko vecais grāfs piekopa plašos apmēros.

Bija jau kailsals, rīta salnas stindzināja rudens lietus izmiekšķēto zemi, zelmenis jau kupli sazēlis un spilgti zaļš izdalījās starp rūsganajām, lopu izdangātajām ru- gainēm un gaišdzeltenajiem, nokoptajiem vasarāju laukiem ar sarkanajām griķaites joslām. Uzkalni un meži, kas vēl augusta sākumā šķita kā zaļas salas starp melnajiem ziemāju sējumiem un rugainēm, kļuva par zeltainām un koši sarkanām salām ziemāju spilgtajā zaļumā. Pelēkais zaķis jau bija līdz pusei novilcies (nometis spalvu), šāgada lapsēni sāka atstāt alas, un jaunie vilki bija lielāki par suni. Bija pats labākais medību laiks. Kaislīgā jaunā mednieka Rostova suņi bija ne tikvien pilnīgi piejūkuši medībām, bet jau tā nodzinušies, ka kopējā mednieku apspriedē tika nolemts ļaut suņiem trīs dienas atpūsties un sešpadsmitajā septembrī iziet medībās, sākot no Dubravas, kur bija neskarts midzenis ar jaunajiem vilkiem.

Tā tas bija četrpadsmitajā septembrī.

Visu to dienu mednieki neatstāja mājas; turējās spalgs sals, bet pievakarē sāka mākties un kļuva siltāks. Piecpadsmitajā septembrī, kad jaunais Rostovs, rītasvārkus uzmetis, palūkojās pa logu, viņš ieraudzīja tādu rītu, ka labāka medībām nemaz nevarēja būt: debesis it kā kusa un bez vēja slīga zemē. Vienīgā kustība, ko varēja samanīt gaisā, bija sīciņo miglas lāsīšu klusā sijāšanās no augšas uz leju. Dārza kailajos zaros karājās caurspīdīgas lāses un krita uz tikko nobirušajām lapām. Zeme sakņu- dārzā mclnoja spīdīgi mikla, atgādinādama magoņsēklas, un nelielā attālumā saplūda ar blāvo un valgo miglas autu. Nikolajs izgāja uz slapjā, ar dubļiem piemīdītā lieveņa; smaržoja pēc vīstoša meža un suņiem. Melni lāsainā kuce Milka ar platiem krustiem un lielām, melnām, izvalbītām acīm, saimnieku pamanījusi, piecēlās, pavilkās atpakaļ un nogūlās kā zaķis, tad negaidot uzlēca un nolaizīja viņam taisni degunu un ūsas. Otrs kurts, no dārza celiņa ieraudzījis saimnieku, muguru izliecis, strauji šāvās uz lieveni un, stūri (asti) izslējis, sāka trīties Nikolajam ap kājām.

— Ohoi! — tobrīd atskanēja tas neatdarināmais mednieku sauciens, kas sevī apvieno visrupjāko basu ar vissmalkāko tenoru; un gar stūri parādījās virspiķieris

Daņila, sirms, grumbains mednieks, pēc ukraiņu modes apaļiski apcirptiem matiem, ar līku suņu pātagu rokā un ar to patstāvības izteiksmi, kurā lasāms nicīgums pret visu pasauli un kura piemīt tikai medniekiem. Viņš noņēma kunga priekšā savu čerkesu cepuri un uzmeta tam nicīgu skatienu. Šis nicīgums kungu neaizvainoja: Nikolajs zināja, ka šis pats Daņila, kas visu nicināja un stāvēja visam pāri, tik un tā ir viņa dzimtcilvēks un mednieks.

Daņilal — Nikolajs ierunājās, bikli juzdams, ka, redzot šo medībām izdevīgo laiku, šos suņus un mednieku, viņu jau pārņēmis tas neuzveicamais medību skurbums, kad cilvēks aizmirst visus iepriekšējos nodomus gluži kā iemīlējies jauneklis savas mījotās tuvumā.

Ko pavēlēsiet, jūsu gaišība? — jautāja no ūkšošanas piesmakušais protodiakona bass, un divas melnas, spožas acis caur pieri paraudzījās uz apklusušo kungu. «Ko, vai neizturēsi vis?» šīs acis it kā vaicāja.

Laba dieniņa, ko? Ir dzīšanai, ir auļošanai, vai ne? — Nikolajs ieminējās, kasīdams Milkai aiz ausīm.

Daņila neatbildēja un samirkšķināja acis.

Mazā gaismiņā aizsūtīju Uvarku, lai paklausās, —> pēc brītiņa klusuma atducināja viņa bass, — stāstīja, ka esot pārveduši uz Otradnajas liegumu, tur gaudojuši. (Pārveduši — nozīmēja, ka vilcene, par kuru viņi abi zināja, ar bērniem pārnākusi Otradnajas mežā, kas atradās divu verstu attālumā no mājām un bija neliela saudzējamā vieta.)

Vajadzētu jāt? — Nikolajs ieteicās. — Atnāc pie manis ar Uvarku.

Kā pavēlat!

— Lai tad barošana vēl paliek.

Klausos.

Pēc piecām minūtēm Daņila ar Uvarku stāvēja lielajā Nikolaja kabinetā. Kaut gan Daņila bija neliela auguma, redzot viņu istabā, radās iespaids, it kā uz grīdas starp mēbelēm un apstākļos, kādos dzīvo cilvēki, stāvētu zirgs vai lācis. Daņila pats to juta un kā parasti turējās pie pašām durvīm, pūlēdamies runāt klusāk, nekustēties, lai šā vai tā nesamaitātu kungu mītni, un centās drīzāk visu izstāstīt un tikt laukā plašumā, zem klajām debesīm, kur nav griestu virs galvas.

Beidzis iztaujāt un izdibinājis Daņilas domas, ka suņi tā nekas (Daņilam arī pašam gribējās jāt), Nikolajs lika seglot zirgus. Bet, tikko Daņila gribēja iet, kad istabā ašiem soļiem iesteidzās Nataša, vēl nesasukājusies un ne- apģērbusies, ietinusies aukles lielajā lakatā. Viņai līdzi ieskrēja Petja.

Tu jāsi? — Nataša vaicāja. — Es jau to zināju! Soņa stāstīja, ka nejāšot. Es zināju, šodien tāda diena, ka nemaz nevar nejāt.

Jāsim, — nīgri atrūca Nikolajs, kuram šodien negribējās ņemt Natašu un Petju līdzi, jo viņš gatavojās nopietnām medībām. — Jāsim, bet tikai uz vilkiem: tev būs garlaicīgi.

Tu zini, ka tas man ir vislielākais prieks, — Nataša attrauca. — Tas nav labi — pats jāj, licis seglot, bet mums ne vārda.

Kas gan krieviem pretī stāsies, — jājam! — nokliedza Petja.

Bet tu taču nedrīksti: māmiņa teica, tev neesot brīv, — iebilda Nikolajs, vērsdamies pie Natašas.

Nē, es jāšu, katrā ziņā jāšu, — Nataša apņēmīgi paziņoja. — Daņila, liec mums apseglot, un lai Mihaila izved manus suņus, — viņa uzrunāja virspiķieri.

Jau tāpat vien būt istabā Daņilam likās nepieklājīgi un grūti, bet nokļūt vēl kādās darīšanās ar jaunkundzi — tas viņam šķita neizturami. Viņš nodūra acis un izmanījās laukā, it kā uz viņu tas neattiektos, vairīdamies kaut kā netīšām kaitēt jaunkundzei.

IV

Vecais grāfs, kas allaž mēdza rīkot lielas medības, tagad nodevis visas medību lietas dēla zināšanā, šodien, piecpadsmitajā septembrī, līksmu prātu posās pats līdzi.

Pēc stundas visi mednieki ar suņiem bija pie lieveņa. Nikolajs ar stingru un nopietnu seju, kas rādīja, ka patlaban nav vaļas noņemties ar niekiem, pagāja garām Natašai un Petjarn, kuri viņam nez ko stāstīja. Viņš sīki aplūkoja visus medību dalībniekus, izsūtīja uz priekšu medniekus ar suņu baru apņemt mastu, sēdās sava rudā Donas rikšotāja mugurā un, uzsvilpis suņiem, pāri klonam izjāja uz lauka, aiz kura pletās Otradnajas liegums. Vecā grāfa zirgu, raudo rumaku, kas bija iedēvēts par Betle- mieti, veda grāfa zirgu puisis; viņam pašam vajadzēja braukt mazajā droškā tieši uz viņam atstāto teku.

Izveda pavisam piecdesmit četrus dzinējsuņus, kuriem Ildzi jāja seši cilvēki — vecākie suņu puiši un piķieri. Kurtus bez kungiem vadīja vēl astoņi vīri, aiz kuriem joņoja pāri par četrdesmit kurtu, tā ka kopā ar tiem, kas bija pašu kungu ziņā, laukā izgāja ap simt trīsdesmit suņu un divdesmit mednieku zirgos.

Ikviens suns zināja savu saimnieku un savu vārdu. Ikviens mednieks zināja savu darāmo, savu vietu un uzdevumu. Līdzko tika ārpus žoga, visi mednieki bez trokšņa un sarunām vienmērīgi un mierīgi izklīda pa ceļu un lauku, kas veda uz Otradnajas mežu.

Zirgi soļoja pa tīrumu kā pa pūkainu paklāju, vietumis brizdami pa peļķēm, kad iznāca šķērsot ceļus. Miglainā debess joprojām nemanāmi un vienmērīgi slīga zemē; gaiss bija kluss, rēns, bez skaņas. Šad tad dzirdēja iesvilpjamies mednieku, drīz iekrācās kāds zirgs, drīz nošvīk- stēja pātaga vai iekaucās suns, kas nebija turējies savā vietā.

Kad viņi bija nojājuši kadu versti, Rostovu medniekiem pretī no miglas iznira vēl pieci jātnieki ar suņiem. Pašā priekšā jāja žirgts, izskatīgs vecs vīrs ar kuplām, sirmām ūsām.

Sveiki, krusttēt iņ! — Nikolajs uzsauca, kad vecais vīrs piejāja viņam klāt.

Skaidra lieta, marš! … Tā jau zināju, — ierunājās krusttētiņš (tas bija attāls radinieks, mazturīgs Rostovu kaimiņš), — tā jau zināju, ka nenostilsi, un labi ir, ka jāj. Skaidra lieta, marš! (Tas bija krusttētiņa iemīļotais teiciens.) Uz vietas ielenc liegumu, citādi — mans Girčiks ziņoja, ka Ilagini medījot Korņikos; viņi tev — skaidra lieta, marš! — no paša degungala vilcēnus nocels.

Turp jau arī dodos. Kā domā, vai barus laist kopā? —« Nikolajs vaicāja. — Laist kopā …

Dzinējsuņus salaida vienā barā, un krusttētiņš ar Nikolaju sāka jāt līdzās. Nataša, ievīstīta lakatos, no kuriem raudzījās ņipra seja ar spriganām acīm, pieauļoja pie viņiem kopā ar Petju, kas neatkāpās no viņas, un ar mednieku Mihailu un jāšanas skolotāju, kam bija uzdots Natašu uzmanīt. Petja nez par ko smējās un sita un raustīja 6avu zirgu. Nataša iznesīgi un pašapzinīgi sēdēja sava melnā Arāba mugurā un drošu roku, bez piepūles apturēja to.

Krusttētiņš neatzinīgi atskatījās uz Pctju un Natašu. Viņam nepatika, ka niekošanos savienoja ar medībām, kas bija nopietna lieta.

Sveicināti, krusttētiņ, mēs arī jājam! — nokliedza Petja.

Sveicināti, kā tad, sveicināti, tikai suņus nesamī- diet, — krusttētiņš bargi atņēma.

Nikoļiņka, kas Truņila ir par brīnišķīgu suni! Viņš mani pazina, — Nataša jūsmoja par savu iemīļoto kveksi.

«Truņila, pirmkārt, nav vienkāršs suns, bet pēdu dzinējs,» Nikolajs nodomāja un uzmeta māsai stingru skatienu, cenzdamies likt tai sajust attālumu, kādam šobrīd vajadzēja viņus šķirt. Nataša saprata.

Jūs, krusttētiņ, nedomājiet, ka mēs kādu traucēsim, — Nataša sacīja. — Mēs nostāsimies savā vietā un pat nepakustēsimies.

Tā arī vajag, grāfienīt, — krusttētiņš piekrita. — Tikai no zirga nenovelieties, — viņš piebilda, — citādi — skaidra lieta, marš! — nav jau pie kā turēties.

Kādu simt asu attālumā varēja redzēt Otradnajas liegumu, un piķieri jau tuvojās tam. Rostovs, galīgi vienojies ar krusttētiņu, no kurienes palaist kvekšus, un, norādījis Natašai vietu, kur tai stāvēt un kur nekādi nekas nevarēja skriet, pats devās uz mastu viņpus gravas.

Nu, krustdēliņ, tu nu stāj ceļā pašam vecainim, —- krusttētiņš nomācīja, — dies p'as', tikai nenopūdelē (nepalaid garām).

Kā nu iznāks, — Rostovs atteica. — Karaj, fjuit! — viņš ar svilpienu atsaucās krusttētiņa vārdiem. Karajs bija vecs un neglīts, plušķains suns, slavens ar to, ka viens pats lielu vilku ņēma pušu. Visi nostājās savās vietās.

Vecais grāfs, pazīdams dēla medību kaismi, steidzās nenokavēt, un piķieri vēl nebija paspējuši nokļūt galā, kad īļja Andrejičs, jautrs, sārts, ļumīgiem vaigiem, pāri zelmenim pieripoja ar saviem mclnīšiem pie viņam atstātās spraugas un, saraustījis kažociņu un aplicies mednieku piederumus, uzkāpa mugurā savam gludajam, brangajam, rāmajam un lādzīgajam Betleinietim, kas bija nosirmojis, tāpat kā viņš pats. Zirgus ar drošku aizsūtīja atpakaļ. Grāfs īļja Andrejičs, kaut arī nebija nekāds kaislīgais mednieks, taču, labi pazīdams medību noteikumus, iejāja krūmmalā, kas tam bija uzmanāma, sakārtoja pavadu, ierīkojās seglos un, juzdamies gatavs, smaidīdams palūkojās apkārt.

Viņam līdzās stāvēja viņa kambarsulainis, pieredzējis, bet jau smagnējs jātnieks Semjons Cekmars. Cekmars valdīja siksnā trīs niknus vilku suņus, kas bija tāpat aptaukojušies kā saimnieks un zirgs. Divi suņi, gudri un veci, nogūlās tāpat bez siksnām. Soļus simts attālāk mežmalā stāvēja otrs grāfa zirgu puisis Mitjka, nebēdīgs jātnieks un kaislīgs mednieks. Grāfs pēc senas paražas bija pirms medībām izmetis sudraba kausiņu mednieku liķierīša, iekodis un uzdzēris puspudeli sava iecienītā bordo.

īļja Andrejičs bija mazliet piesarcis no vīna un brauciena, acis viņam, valguma aizplīvurotas, spoži mirdzēja, un viņš, kažociņā ievilcies, seglos sēdēdams, izskatījās kā bērns, ko saposuši pastaigai.

Kalsnais Cekmars ar iekritušajiem vaigiem, ticis galā ar saviem uzdevumiem, vēroja kungu, ar kuru viņi trīsdesmit gadus bija sadzīvojuši kā cimds ar roku, un, saprazdams viņa omulīgo omu, gaidīja patīkamu sarunu. Vēl trešais cilvēks piesardzīgi (varēja redzēt, ka jau ieskolots) izjāja gar meža stūri un apturēja grāfam aiz muguras. Sis jājējs bija vecs vīrs ar sirmu bārdu, ģērbies sieviešu rītasvārkos un ar augstu cepuri galvā. Tas bija āksts Nastasja Ivanovna.

Nu, Nastasja Ivanovna, — grāfs, viņam pamirkšķinādams, čukstēja, — tā ka nu aizčauvē zvēru, tad Daņila tev gan sados.

Nemāci… pats zinu, — atteica Nastasja Ivanovna.

— Sššš! — grāfs klusināja un tad uzrunāja Semjonu.

Vai Nataļju Iļjiņičnu redzēji? — viņš vaicāja Sein- jonam. — Kur viņa ir?

Viņi ar Pjotru Iļjiču piestāja pie Zarovu brikšņiem,— Semjons smīnēdams atbildēja. — Lai arī dāma, bet gaužām nadzīga.

Bet vai nav brīnums, Scmjon, kā viņa jāj … ko? — grāfs sacīja. — Vīrietim nepaliks pakaļ!

Kā nu nebūs brīnums! Droši, manīgi!

— Un kur ir Nikolaša? Pie Ļadovas augšienes, vai? —« tāpat čukstus taujāja grāfs.

Kā tad, Gan jau zina, kur nostāties. Tik smalki pārzina medību būšanas, ka mums ar Daņilu dažkārt neno- brīnīties, — Semjons runāja, zinādams, ar ko kungam iztapt.

Labi jāj, vai ne? Un cik braši sēž zirga mugurā, vai ne?

Kā viena bilde! Kā nupat nesenīt, kad no Zavarzinas brikšņiem lapsu izcēla. Sāka laist lēkšos no tā lēruma, vai manu! Nu, zirgs tūkstošnieks, bet jātnieks nesamaksājams! Jā, tādu otru var pameklēt!

Var pameklēt… — grāfs atbalsoja, redzami nožēlodams, ka Scmjona runa tik ātri beigusies. — Var pameklēt, — viņš vēlreiz noteica, pasizdams vaļā kažociņa stūri un salūkodams tabakas dozi.

Viņdien, kad šitā pat nāca ārā no dievkalpojuma visā godībā, tad Mihails Sidoričs … — Semjons aprāva valodu, skaidri saklausījis klusajā gaisā kvankšķēšanu — dzina ne vairāk kā divi vai trīs kvekši, brīžam iekaukdamies. Galvu pieliecis, viņš ieklausījās un klusēdams padraudēja kungam. — Uzkūlušies midzenim, — viņš nočukstēja, — dzen taisni uz Ļadovu.

Grāfs, aizmirsis apdzēst sejā smaidu, vērās pa stigu uz priekšu tālē un, neattapis iešņaukt, turēja rokā tabakas dozi. Tūliņ pēc suņu riešanas atskanēja Daņilas medību taure, kas rupjā basā vēstīja, ka izcelts vilks; pirmajiem trim suņiem pievienojās viss bars, un varēja dzirdēt, ka aizvilkdamies sāka kaukt kvekši ar tiem īpašajiem smilk- stiem, kas liecināja, ka dzen vilku. Piķieri jau vairs nestī- dīja, bet ūkšoja, un pāri visām balsīm pacēlās Daņilas balss, drīz rupja — basā, drīz spalgi smalka. Daņilas balss šķita piepildām visu mežu, plūda ārpus meža un aizskanēja tālu laukā.

Mazu brītiņu klusēdami klausījušies, grāfs un viņa zirgu puisis pārliecinājās, ka suņi sadalījušies divos baros: viens, lielākais, kas kauca sevišķi dedzīgi, sāka attālināties, otrs brāzās projām pa mežu grāfam garām, un pie šā bara skanēja Daņilas ūkšošana. Abu baru kaukšana saplūda kopā, pludoja gaisā, bet kļuva aizvien tālāka. Semjons nopūtās un pieliecās sakārtot siksnu, kurā bija sapinies kāds no jaunajiem suņiem; arī grāfs nopūtās un, pamanījis rokā tabakas dozi, atvēra to un paņēma šņau- cienu.

Atpakaļ! — Semjons uzkliedza sunim, kas izlēca no meža. Grāfs sarāvās, un tabakas doze izkrita viņam no rokām. Nastasja Ivanovna nokāpa no zirga un pacēla to.

Grāfs un Semjons raudzījās viņā. Pēkšņi, kā tas bieži mēdz gadīties, dzīšanas troksnis strauji tuvojās, it kā tepat, cieši blakām būtu rejošās suņu mutes un Daņilas ūkšošana.

Grāfs palūkojās apkārt un pa labi ieraudzīja Mitjku, kas izvalbītām acīm vērās grāfā un, cepuri pacēlis, rādīja viņam uz priekšu, uz otru pusi.

Sargās! — viņš iekliedzās tādā balsī, kas liecināja, ka šis vārds jau sen par varēm lauzies viņam uz āru. Un, palaidis suņus vajā, viņš lēkšoja uz grāfa pusi.

Grāfs un Semjons izdrāzās no mežmalas un pa kreisi no sevis ieraudzīja vilku, kas, liegi gāzelēdamies, viegliem lēcieniem tuvojās tai pašai mežmalai, kur viņi bija stāvējuši. Niknie suņi iesmilkstējās un, norāvušies no siksnām, zirgiem gar kājām joza vilkam pakaļ.

Vilks apstājās skrējienā, neveikli kā sirdsslimnieks pagrieza savu platpieraino galvu suņiem pretī un, tāpat liegi gāzelēdamies, palēcās vienreiz, otrreiz, un, pavicinājis pagali (asti), pazuda mežā. Tai pašā brīdī no pretējās mežmalas ar kaucienu, kas atgādināja raudas, apjucis izšāvās kveksis, viens, otrs, tad trešais, un viss bars drāzās pa lauku uz to pašu vietu, kur bija aizskrējis vilks. Tūliņ aiz kvekšiem pašķīrās lazdu krūmi un parādījās no sviedriem samclnējušais Daņilas dūkanbēris. Uz tā slaidās muguras, kamoltiņā savilcies, uz priekšu noliecies, sēdēja Daņila bez cepures, sirmiem, klaidā pajukušiem matiem virs sarkanās, sviedriem klātās sejas.

Ulūlūlū, ulūlūl… — viņš auroja. Grāfu ieraugot, acis viņam iezibējās.

D.,.! — viņš iebļāvās, draudēdams grāfam ar paceltu pātagu.

Ap … dās vilkam degungalā!… mednieki! — Un, it kā negribēdams apkaunējušos, izbiedēto grāfu pagodinat ar tālākām sarunām, viņš ar visu niknumu, kas bija domāts grāfam, uzblieza dūkanbērim pa iekritušajiem, slapjajiem sāniem un aizjoņoja suņiem pa pēdām. Grāfs stāvēja kā nopērts, skatīdamies apkārt un ar smaidu lūkodams izraisīt Semjonā līdzjūtību savai neveiksmei. Taču Semjona vairs nebija: tas, apmetis līkumu pa krūmiem, šāvās vilkam pretī no izcirtuma puses. No divām pusēm zvēru lenca mednieki ar kurtiem. Taču vilks lavījās pa krūmiem, un neviens mednieks to nenotvēra.

Tai laikā Nikolajs Rostovs stāvēja savā vietā, gaidīdams zvēru. No riešanas, kas skanēja tuvāk un tālāk, no pazīstamo suņu balss noskaņām, no tā, ka piķieru balsis gan tuvojās, gan attālinājās un kļuva spalgākas, viņš apjauta, kas rozā notiek. Viņš zināja, ka rozā mitinās pusauga (jaunie) un vecaiņi (vecie) vilki; viņš zināja, ka kvekši nošķīrušies divos baros, ka tie kaut kur lenc zvēru un ka gadījies kaut kas nelāgs. Ik mirkli viņš gaidīja zvēru savā pusē. Viņš pārcilāja tūkstošiem dažādu minējumu, kā un no kuras puses izskries zvērs un kā viņš to vajās. Cerība mainījās ar izmisumu. Vairākkārt viņš piesauca dievu, lūgdamies, lai vilks iznāktu viņam pretī; viņš lūdzās ar to dedzīgo un kautro kvēli, ar kādu cilvēki mēdz lūgt spēcīga saviļņojuma brīžos, ko izraisījis sīks iemesls. «Nu, kas tev tur liels,» viņš teica dievam, «izdarīt to manā labā! Zinu, ka tu esi varens un ka ir grēks lūgt tev to; taču, dieva dēļ, izdari tā, lai vecais vilks nāk uz mani un lai Karajs tam uzklūp un pārkož rīkli, un lai krusttētiņš, kas, rau, no turienes skatās, to redzētu!» Tūkstošiem reižu šās pusstundas laikā Rostovs pārlaida ciešu, sasprindzinātu un nemierīgu skatienu mežmalai ar diviem skrajiem ozoliem virs apšu smalcītes un gravai ar ūdens izgrauzto malu, un krusttētiņa cepurei, kas tikko manāma rēgojās viņpus krūma pa labi.

«Nē, nebūs jau tādas laimes,» Rostovs domāja, «taču kas tur nu būtu! Neiznāks! Man nekad, ne kārtīs, ne karā, nekur nelaimējas.» Viņa iztēlē, spilgti, bet spēji nomainoties, pazibēja Austerlica un Dolohovs. «Tikai vienu vienīgu reizi mūžā nobeigt vecaini, vairāk es nekā nevēlos!» viņš domāja, sasprindzinādams dzirdi un redzi, raudzīdamies pa kreisi un atkal pa labi un ieklausīdamies vissīkākajās riešanas noskaņās. Viņš atkal pavērās pa labi un ieraudzīja pa klajo lauku uz viņa pusi ko skrienam. «Nē, tas nevar būt!» Rostovs nodomāja, smagi nopūzdamies, kā nopūšas cilvēks, piepildoties tam, ko viņš ilgi gaidījis. Piepildījās vislielākā laime — un tik vienkārši, bez trokšņa, bez mirdzuma, bez svinīguma. Rostovs neticēja savām acīm, un šīs šaubas ilga labu brītiņu. Vilks cilpoja uz priekšu un smagi pārlēca pāri grambai, kas gadījās ceļā. Tas bija vecs zvērs ar sirmu muguru un iesarkanu, pieblī- dušu vēderu. Viņš tecēja bez steigas, acīmredzot pārliecināts, ka neviens viņu neredz. Rostovs, elpu aizturējis, atskatījās uz suņiem. Daži gulēja, citi stavēja, nepamanīdami vilku un nekā neatskārzdami. Vecais Karajs, galvu atliecis un atiezis dzeltenos zobus, nikni blusīdamies, kņa- dzināja tos gar pakaļējām ciskām.

Ulūlūlū! — Rostovs, lūpas izstiepis, čukstēja. Suņi nožvadzināja sprādzes un, ausis saslējuši, pietrūkās kājās. Karajs pakasīja cisku, ausīdamies piecēlās un viegli pa- luncināja lēkšās sapinkājušos asti.

«Laist? Nelaist?» Rostovs pats sev vaicāja pa to laiku, kamēr vilks tuvojās viņam, attālinādamies no meža. Te uzreiz viss vilka izskats pārvērtās: viņš sarāvās, ieraudzījis sev pievērstas cilvēka acis, ko viņš, jādomā, nekad vēl nebija redzējis, un, mazliet pagriezis galvu pret mednieku, apstājās •— atpakaļ vai uz priekšu? «E, alga viena, uz priekšu!…» — redzams, viņš it kā pateica pats sev un metās uz priekšu, nu vairs apkārt neskatīdamies, viegliem, slaidiem, brīviem, bet noteiktiem lēcieniem.

Ulūlūl… — Nikolajs nelabā balsī iekliedzās, un viņa krietnais zirgs bez skubināšanas pa kaklu pa galvu brāzās pa nogāzi lejā, lēkdams pāri ūdens izskalotām bedrēm, iešķērsu pretī vilkam; un vēl ašāk tam garām aizbrā- zās suņi. Nikolajs nedzirdēja ne sava kliedziena, nejuta, ka viņš auļo, neredzēja ne suņu, ne vietas, pa kuru auļo; viņš redzēja vienīgi vilku, kas, paātrinājis gaitu, virzienu nemainīdams, rikšoja pa ieplaku. Vilka tuvumā pirmā parādījās melni lāsainā Milka ar platajiem krustiem un sāka zvēru apdzīt. Tuvāk, tuvāk… nu jau gluži klāt. Taču vilks mazliet pašķielēja uz viņu, un Milka piepeši nevis klupa tam virsū, kā viņa parasti mēdza darīt, bet, asti saslējusi, sāka atsperties ar priekškājām.

Ulūlūlū! — Nikolajs auroja.

Sarkanais Ļubins, aizlēcis Milkai garām, strauji klupa vilkam virsū un ieķērās tam ķenkslās (pakaļējās ciskās), bet tai pašā acumirklī izbailēs pārsviedās uz otru pusi. Vilks attupās, nokņadzināja zobus un atkal piecēlās un diedza uz priekšu, visiem suņiem sekojot tam kādas aršīnas atstatumā, bet netuvojoties.

«Izspruks! Nē, tas nav iespējams,» Nikolajs domāja, joprojām kliegdams aizsmakušā balsī.

Karaj! Ulūlū! … — viņš sauca, meklēdams ar acīm veco suni, savu vienīgo cerību. Karajs ar visiem saviem vecīgajiem spēkiem, izstiepies, cik vien jaudāja, vilku no acīm neizlaizdams, smagi skrēja zvēram ieblakām, grasīdamies šķērsot tam ceļu. Taču no tā, cik ātri skrēja vilks un cik gausi kūlās uz priekšu suns, varēja vērot, ka Karaja aprēķins bija aplams. Nikolajs jau necik tālu priekšā redzēja mežu, līdz kuram aizskrējis, vilks visādā ziņā aizmuks. Priekšā parādījās suņi un mednieks, kas auļoja gandrīz pretī. Vēl bija cerība. Nikolajam nepazīstams jauns, slaids, tumšbrūns sveša bara suns no priekšas strauji' uzdrāzās vilkam un gandrīz apgāza to. Vilks aši, ko nemaz nevarēja no tā sagaidīt, saslējās un klupa tumšbrūnajam sunim virsū, nokņadzināja zobus, un suns asiņains, ar uzšķērstu sānu, griezīgi iesmilkstējies, atsitās ar galvu pret zemi.

Karajuška! Tētīt!… — Nikolajs gaudās.

Vecais suns, vilnas kumšķiem ap kājām kuļājoties, pie šās saminstināšanās nogriezdams vilkam ceļu, bija vairs tikai piecus soļus no tā. It kā jauzdams briesmas, vilks paglūnēja uz Karaju, vēl ciešāk iemiedzis pagali (asti) kājstarpē, un paātrināja gaitu. Bet te — Nikolajs redzēja tikai, ka ar Karaju kas notiek, — tas vienā mirklī atradās vilkam mugurā un kopā ar to kūleniski ievēlās ūdens izgrauztā bedrē, kas gadījās priekšā.

Tas mirklis, kad Nikolajs ieraudzīja bedrē kopā ar vilku kūleņojam suņus, zem kuriem brīžam redzēja pavīdam vilka sirmās pinkas, izstiepto pakaļkāju un izbiedēto un aizslāpušo galvu ar pieglaustām ausīm (Karajs turēja to aiz rīkles), — mirklis, kad Nikolajs to ieraudzīja, bija vislaimīgākais mirklis viņa mūžā. Viņš jau pieķērās pie seglu loka, lai kāptu zemē un nodurtu vilku, kad uzreiz no suņu jūkļa pašāvās uz augšu zvēra galva, tad priekškājas pa- slējās uz bedres malas. Vilks nošņakstināja zobus (Karajs viņu vairs neturēja aiz rīkles), izlēca ar pakaļkājām no bedres un, asti iemiedzis, atkal atbrīvojies no suņiem, devās uz priekšu. Karajs ar stāvus sacēlušos spalvu, droši vien sasities vai ievainots, ar mokām izrāpās no bedres.

Mans dievs! Par ko?… — Nikolajs izmisumā iekliedzās.

Krusttētiņa mednieks auļoja no otras puses šķērsām vilka skrējienam, un viņa suņi atkal apturēja zvēru. To no jauna ielenca.

Nikolajs, viņa zirgu puisis, krusttētiņš ar savu mednieku grozījās zvēram apkārt ūkšodami, klaigādami, ik brīdi grasīdamies lēkt zemē no zirgiem, kad vilks attupās uz dibena, un ikreiz dodamies uz priekšu, kad vilks noskurinājās un virzījās uz ataugu, kam vajadzēja to glābt.

Jau tiklīdz sākās šī vajāšana, Daņila, izdzirdis cujinām, bija izjājis mežmalā. Viņš redzēja, ka Karajs uzklupa vilkam, un apturēja zirgu, domādams, ka nu lieta darīta. Taču, kad mednieki nenokāpa, vilks noskurinājās un atkal metās bēgt, Daņila palaida savu dūkano nevis uz vilku, bet taisnā virzienā uz ataudzinu — tāpat kā Karajs — šķērsām zvēra skrējienam. Ieturēdams šo virzienu, viņš pieauļoja vilkam klāt taisni tobrīd, kad to otrreiz apturēja krusttētiņa suņi.

Daņila auļoja klusēdams, turēdams kreisajā rokā izrauto dunci un ar suņu pātagu kā ar spriguli zvetēja savam dūkainajam pa ierautajiem sāniem.

Nikolajs neredzēja un nemanīja Daņilu, iekām viņam cieši garām, smagi elsodams, aiztusnīja dūkanais, un viņš izdzirdēja krītoša ķermeņa būkšķi un ieraudzīja, ka Daņila jau guļ suņu vidū vilkam uz krustiem, pūlēdamies satvert to aiz ausīm. Ir suņiem, ir medniekiem, ir vilkam bija skaidrs, ka nu visam beigas. Zvērs, izbailēs pieglaudis ausis, lūkoja tikt uz kājām, bet suņi aplipa tam apkārt. Daņila, mazliet piecēlies, lika atsperīgu soli un ar visu smagumu, it kā likdamies atpūsties, uzgāzās vilkam virsū, tverdams to aiz ausīm. Nikolajs grasījās durt, bet Daņila nočukstēja: «Nevajag, pieveiksim,» — un, pasviedies sāniski, uzkāpa ar kāju vilkam uz kakla. Vilkam starp žokļiem ielika sprunguli, aizsēja purnu ar siksnu, it kā uzliekot apaušus, sasaistīja kājas, un Daņila reizes divas pār- valstija vilku no vieniem sāniem uz otriem.

Laimīgām, nomocītām sejām dzīvo vilku tēvaini cēla mugurā zirgam, kas raustījās un sprausloja, un, smilkstošo suņu pavadīti, veda to uz vietu, kur visiem vajadzēja sapulcēties. Kvekši bija sadzinuši divus jaunos vilkus, kurti — trīs. Mednieki lasījās kopā ar saviem guvumiem un nostāstiem, un visi nāca klāt apskatīt vecaini, kas, nokāris savu platpieraino galvu ar mutē iekosto sprunguli, lielām, stiklainām acīm blenza visā šai suņu un cilvēku burzmā, kas to ielenca. Kad viņu aiztika, tas, sasietās kājas raustīdams, mežonīgi un reizē vientiesīgi raudzījās uz visiem. Arī grāfs Iļja Andrejičs piejāja un aptaustīja vilku.

— O, kas par milzeni, — viņš sacīja. — Vccainis, ko? —« viņš noprasīja Daņilam, kas stāvēja līdzās.

•— Vccainis, jūsu gaišība, — Daņila apliecināja, skubā noraudams cepuri.

Grāfs atcerējās savu garām palaisto vilku un saskrieša- nos ar Daņilu.

— Bet pikts gan tu esi, brālīt, — grāfs ieteicās. Daņila nekā neatbildēja, tikai kautrīgi pasmaidīja bērnišķi rāmu un patīkamu smaidu.

VI

Vecais grāfs devās uz mājām, Nataša ar Petju nosolījās tūliņ sekot. Medības turpinājās, jo bija vēl agrs. Ap dienas vidu kvekšus palaida ar biezu smalcīti aizaugušajā gravā, Nikolajs, stāvēdams rugainē, redzēja visus savus medniekus.

Nikolajam taisni pretī pletās ziemāju tīrums, un tur stāvēja kāds viņa mednieks, viens pats, bedrē viņpus labi samanāmā lazdu krūma. Tikko bija palaiduši kvekšus, Nikolajs izdzirdēja viņam labi pazīstamā suņa Voltorna iekvankšķēšanos; citi suņi tam pievienojās, drīz apklus- dami, drīz atkal ņemdamies dzīt. Pēc brītiņa kaukšana rozā vēstīja, ka izcelta lapsa, un viss bars vienā jūklī brāzās pa ieplacinu uz zelmeņa pusi, projām no Nikolaja.

Viņš redzēja piķierus ar sarkanām cepurēm auļojam pa aizaugušo gravas malu, redzēja pat suņus un kuru katru mirkli gaidīja viņā pusē, ziemājos, parādāmies lapsu.

Mednieks, kas bija stāvējis bedrē, izlēca un palaida suņus, un Nikolajs ieraudzīja sarkanu, zemu, ērmotu lapsu, kas, asti sabozusi, veicīgi diedza projām pa zelmeni. Suņi sāka to iedzīt. Rau, tie jau gluži klāt, rau, lapsa sāka mest lokus starp suņiem, aizvien biežāk un biežāk līkumodama tiem pa vidu un pūkaino slotu (asti) sev apkārt mētādama; un tad, palūk, uzdrāzās nez kam piederīgs balts suns un tam uz pēdām melns, un viss sapinās vienā jūklī, un suņi no visām pusēm saklupa ar purniem kopā un, dibenus izstiepuši, viegli līgodamies, palika stāvam. Pie suņiem pie- auļoja divi mednieki — viens ar sarkanu cepuri, otrs, svešs, zaļā kaftānā.

«Kas tad tas?» Nikolajs nodomāja. «No kurienes šis mednieks te gadījies? Tas nav krusttētiņa mednieks.»

Mednieki atņēma suņiem lapsu un ilgi, pie segliem ne- siedami, stāvēja un nekāpa zirgos. Viņiem apkārt pavadās stāvēja zirgi ar saviem seglu izciļņiem un gulēja suņi. Mednieki plātīja rokām un nez ko darījās ar lapsu. No turienes pat atskanēja taures skaņas — pieņemtais kautiņa signāls.

Tur Ilagina mednieks nez ko ar mūsu Ivanu dumpojas, — teica Nikolaja zirgu puisis.

Nikolajs aizsūtīja zirgu puisi pasaukt māsu un Petju un soļos jāja uz to vietu, kur piķieri vāca kopā kvekšus. Vairāki mednieki lēkšos steidzās uz ķīviņa vietu.

Nikolajs nokāpa no zirga un kopā ar Natašu un Petju, kas nupat piejāja, apstājās pie kvekšiem, nogaidot, kas tnr iznāks. No mežmalas ar lapsu pie segliem tuvojās mednieks, kas nupat bija plūcies, un piejāja pie jaunā kunga. Viņš jau iztālēm noņēma cepuri un centās runāt godbijīgi; taču viņš bija bāls, aizelsies un niknu seju. Viena acs viņam bija sadauzīta, bet viņš droši vien to pat nezināja.

Kas jums tur bija? — Nikolajs jautāja.

Kā tad, mūsu kvekši dzīs, bet šis ņems medījumu! Un šito arī mana pelēkā kuce noķēra. Ej un tiesājies! Ķeras lapsai klāt! Es tik viņam ar lapsu velēt. Ekur tā ir, pie segliem. Bet vai gribi ar šito? — mednieks draudēja, rādīdams uz dunci un acīmredzot iedomādamies, ka vēl joprojām runā ar savu ienaidnieku.

Nikolajs, neielaizdamies ar mednieku valodās, lūdza māsu un Petju pagaidīt viņu un devās uz to vietu, kur pulcējās naidīgie Ilagina mednieki.

Uzvarētājs mednieks iejāja biedru barā un tur, līdzjūtīgu ziņkāro apstāts, klāstīja savu varoņdarbu. Lieta tā, ka Ilagins, ar ko Rostovi bija naidā un prāvojās, mēdza medīt vietās, kas no laika gala piederēja Rostoviem, un tagad it kā tīšām bija licis jāt uz rozu, kur medīja Rostovi, un atļāvis savam medniekam lenkt svešu suņu izcelto medījumu.

Nikolajs nekad nebija Ilaginu redzējis, bet, kā jau allaž savos spriedumos un jūtās nepazīdams mēra, saklausījies valodas par šā muižnieka trakulību un patvaļu, no visas sirds to neieredzēja un uzskatīja par savu niknāko ienaidnieku. Saskaities un uztraukts viņš tagad jāja pie tā, cieši žņaugdams rokā suņu pātagu, pilnīgā gatavībā uz visnoteiktāko un briesmīgāko rīcību pret savu ienaidnieku.

Tikko pajājis garām meža ielokam, viņš ieraudzīja skaista meļņa mugurā divu zirgu puišu pavadībā virzāmies viņam pretī resnu kungu ar bebrādas cepuri galvā.

Nikolajs sastapa Ilaginā nevis ienaidnieku, bet gan solīdu, godprātīgu kungu, kas bija sevišķi vēlējies iepazīties ar jauno grāfu. Piejājis Rostovam klāt, Ilagins pacēla bebrādas cepuri un sacīja, ka loti nožēlojot notikušo; ka likšot sodīt mednieku, kas atļāvies lenkt svešu suņu izcelto medījumu, lūdza grāfu būt pazīstamiem un piedāvāja tam savas medību vietas.

Nataša, baidīdamās, ka brālis neizdara ko briesmīgu, sa- traukta jāja tam netālu nopakaļ. Ieraudzījusi, ka ienaidnieki laipni sasveicinās, viņa piejāja tiem klāt. Ilagins Na- tašas priekšā vēl augstāk pacēla savu bebrādas cepuri un, patīkami pasmaidījis, teica, ka grāfiene līdzinoties Diānai, tiklab ar medību kaislību, kā ar savu skaistumu, par kuru viņš esot daudz dzirdējis.

Lai izlīdzinātu sava mednieka vainu, Ilagins neatlaidīgi lūdza Rostovu doties uz viņa nokalni, kas esot kādu versti attālu, ko viņš taupījis sev un kur, kā viņš izteicās, zaķu esot biezs. Nikolajs bija ar mieru, un mednieku bars, kļuvis divkārt lielāks, devās tālāk.

Līdz Ilagina nogāzei vajadzēja jāt pa klajumu. Mednieki pašķīrās. Kungi jāja kopā. Krusttētiņš, Rostovs un Ilagins slepus pētīja cits cita suņus, cenzdamies, lai citi to nepamanītu, un nemierīgi meklēja starp šiem suņiem sāncenšus savējiem.

Ar savu skaistumu Rostovu sevišķi pārsteidza neliela, sarkanlāsaina tirasiņu kucīte Ilagina suņu barā, tieviņa, bet ar tērauda muskuļiem, smailu purniņu un izvalbītām, melnām acīm. Viņš bija dzirdējis par Ilagina suņu veiklumu un šai skaistajā kucītē saskatīja savai Milkai sāncensi.

Pārtraukdams Ilagina uzsākto prātīgo sarunu par šāgada ražu, Nikolajs norādīja viņam uz tā sarkanlāsaino kuci.

Tā jums ir skaista kucīte! — viņš nevērīgi izmeta. — Vai manīga?

Šī? Jā, tā ir krietna lencēja, — Ilagins vienaldzīgi atsaucās par savu sarkanlāsaino Jerzu, par ko pirms gada bija kaimiņam atdevis trīs dzimtļaužu ģimenes. — Tātad arī jums, grāf, izkūlums tā ne visai? — viņš turpināja aizsākto sarunu. Un, ieskatīdams par pieklājīgu atmaksāt jaunajam grāfam ar to pašu, Ilagins aplūkoja viņa suņus un izraudzījās Milku, kas saistīja viņa uzmanību ar saviem platajiem krustiem.

Skaista šī jūsu melnlāsainā, tiešām jauka! — viņš paslavēja.

Jā, nekas, skrien labi, — Nikolajs atņēma. «Būtu nu cilpojis pa lauku krietns zaķis, es tev parādītu, kas Milka ir par suni!» viņš nodomāja un, pievērsies zirgu puisim, pasolīja rubli tarn, kas uziešot, proti, atradīšot guļošu zaķi.

Es nesaprotu, — Ilagins turpināja, — kā daži mednieki var skaust gan zvēra, gan suņa dēļ. Es jums teikšu par sevi, grāf. Man, ziniet, prieku dara pati jāšana; gadās sastapties ar šādu sabiedrību … ko vēl labāku var vēlēties (viņš atkal noņēma Natašas priekšā savu bebrādas cepuri); bet tā, skaitīt ādas, cik esi pārvedis, — tas man vienaldzīgi!

Nu jā.

Vai arī lai mana sirds sāpētu, ka noķer svešs suns un ne manējais, — man kad tikai papriecāties par dzīšanu, vai nav tiesa, grāf? Tāpēc es spriežu …

Alū! — tanī brīdī atskanēja gari stiepts kliedziens, ko izgrūda kāds no kurtu piķieriem, kas bija palikuši uz vietas. Viņš stāvēja rugaincs nogāzītē un, pātagu pacēlis, vēlreiz stiepti atkārtoja: — A-tū! (Šī skaņa un paccltā pātaga nozīmēja, ka viņš redz priekšā zaķi guļam.)

Ā, laikam uzgājis, — nevērīgi izmeta Ilagins. — Nu kā, vai pamedīsim, grāf?

Jā, būs jāpiejāj … nu, kā tad, vai kopā? — Nikolajs atsaucās, nolūkodamies Jerzā un krusttētiņa sarkanajā Rugājā, divos sāncenšos, ar kuriem viņam vēl ne reizi nebija palaimējies salīdzināt savus suņus. «Bet ja nu mana Milka paliek nolaistām ausīm?» viņš domāja, līdzās krusttētiņam un Ilaginam virzīdamies tuvāk zaķim.

Vai vecainis? — jautāja Ilagins, tuvodamies medniekam, kas bija uzgājis zaķi, un ne bez satraukuma lūkodamies apkārt un uzsvilpdams Jerzai.

Un jūs, Mihail Ņikanorič? — viņš pievērsās krusttētiņam. Krusttētiņš jāja sabozies.

Ko es tur bāzīšos! Jūsējie taču — skaidra lieta, marš! Pa veselai sādžai par suni maksāts, jūsējie ir tūkstošnieki. Pamērojieties vien ar savējiem, bet es noskatīšos.

Rugaj! Nu, nu! — viņš uzsauca. — Rugajuška! —< viņš piebilda, ar šo pamazināmo vārdu neviļus izpauzdams savu maigumu un cerību, ko viņš saistīja ar sarkano suni.

Nataša redzēja un sajuta satraukumu, ko abī vecie un viņas brālis centās noslēpt, un arī pati uztraucās.

Mednieks piekalnītē stāvēja ar paceltu pātagu, kungi soļos jāja tam klāt; kvekši, kas kustējās pie paša apvāršņa, griezās projām 110 zaķa; mednieki, kas nepiederēja pie kungiem, arī pajāja nost. Viss ritēja gausi un cienīgi.

Uz kuru pusi galva? — jautāja Nikolajs, piejādams kādu simt soļu atstatumā no mednieka, kas bija uzgājis zaķi. Taču mednieks vēl nepaguva atbildēt, kad pelēcis, jauzdams tuvojamies briesmas, nenocietās un šāvās augšā. Kurtu bars ar visām pavadām kaukdams drāzās lejup pa nogāzi zaķim pakaļ; kurti, kas bija bez saitēm, klupa kvekšiem virsū un likās pakaļ zaķim. Visi šie mednieki, kvekšu piķieri, kas bija rāmi kustējušies pa lauku, kliegdami «stāt!» un saukdami kopā suņus, kurtu piķieri, vadīdami suņus ar «atū» saucieniem, lēkšoja projām pa lauku. Mierīgais Ilagins, Nikolajs, Nataša un krusttētiņš joņoja, paši nezinādami, kā un kurp, redzēdami tikai suņus un zaķi un baidīdamies kaut vai uz mirkli pazaudēt no acīm dzīšanas gaitu. Zaķis bija pagadījies krietni prāvs un manīgs. Uzlēcis tas nediedza vis uzreiz projām, bet saslēja ausis, ieklausīdamies auros un dipoņā, kas pēkšņi atskanēja no visām pusēm. Viņš palēcās reižu desmit bez steigas, pielaizdams suņus sev tuvumā, un pēdīgi, izvēlējies virzienu un apjēdzis briesmas, pieglauda ausis un šķina, ko kājas nesa. Viņš bija gulējis rugājos, bet priekšā pletās staigns zelmenis. Divi izcēlēja mednieka suņi, kas atradās tuvāk par visiem, pirmie pamanīja zaķi un loba tam pakaļ; taču nebija vēl tikuši tam tuvumā, kad tiem garām aizdrāzās Ilagina sarkanlāsainā Jerza, panākusi zaķi par suņa tiesu, briesmīgā ātrumā saklupa uz priekšu un, notēmējusi uz zaķa asti un domādamās to notvērusi, pārmeta kūleni. Zaķis uzmeta kūkumu un joza vēl trakāk. Jerzai garām aizdiedza platkrustainā, melnlāsainā Milka un sāka aši tuvoties zaķim.

Miluška, mīlulīt! — atskanēja Nikolaja gaviļu sauciens. Šķita, ka Milka tūdaļ uzklups un sagrābs zaķi, taču viņa to panāca un aizdrāzās garām. Pelēcis metās sāņus. Atkal mācās virsū skaistule Jerza un joņoja pelēcim turpat pašā astes galā, it kā pielāgodama, kaut nu tikai šoreiz nekļūdītos, saķertu to aiz pakaļkājām.

Jerziņka! mīļiņā! — atskanēja Ilagina raudošā, pārvērtusies balss. Jerza neklausījās uz viņa lūgšanām. Tai pašā mirklī, kad varēja sagaidīt, ka tā satvers pelēci, šis pasitās sāņus un izlēca uz ežas starp zelmeni un rugaini. Atkal Jerza un Milka kā pārī sajūgtas izlīdzinājās un joza zaķim pakaļ; uz ežas pelēcim bija vieglāk, suņi tam tik ātri netuvojās.

Rugaj! Rugajuška! Skaidra lieta, marš! — tobrīd iekliedzās vēl jauna balss, un Rugājs, sarkanais, kuprainais krusttētiņa suns, stiepdamies un kūkumu mezdams, atradās līdzās diviem pirmajiem suņiem, pabrāzās tiem garām, briesmīgā pašaizliedzībā paātrināja gaitu, turpat jau gluži klāt zaķim, nogrieza to no ežas uz zelmeņa, piespiedās vēlreiz jo negantāk, stigdams līdz ceļiem staigajā zelmenī, un varēja tikai redzēt, kā, muguru ar dubļiem notriepdams, viņš apvēlās kūleniski kopā ar zaķi. Suņi ielenca tos ciešā lokā. Brītiņu vēlāk visi stāvēja suņu baram apkārt. Vienīgi laimīgais krusttētiņš nokāpa no zirga un nogrieza zaķim pakaļķepas. Purinādams zaķi, lai notek asinis, viņš nemierīgi lūkojās apkārt, acīm šaudoties, nezinādams, kur likt rokas un kājas, un runāja, pats nezinādams, ko un ar ko. «Are, tas tik ir ko vērts, marš … vai tu re, kas par suni … ek nu, kā visus noskrēja, gan tūkstošniekus, gan rubļiniekus — skaidra lieta, marš!» viņš runāja, aizelsdamies un nikni apkārt lūkodamies, it kā kādu lamādams, it kā visi būtu viņa ienaidnieki, visi viņam darītu pāri un nule tikai viņam pēdīgi izdevies attaisnoties. «Te nu bija jūsu tūkstošnieki, skaidra lieta, marš!»

Rugaj, še peka! — viņš sacīja, pasviezdams nogriezto, ar zemēm aplipuŠo ķepu. — Pelnīts, skaidra lieta, marš!

Viņa bija pārguruši, viena pati trīs medījumus izdzina, — stāstīja Nikolajs, arī nevienā neklausīdamies un neraizēdamies, vai kāds viņā klausās vai ne.

Kas tad tur nu, tā iešķērsām! — teica Ilagina zirgu puisis.

Kad tā kļūmējas, tad jau ieskrējienā kurš katrs sētas suns noķers, — tai pašā laikā runāja Ilagins, sarkans un tīri vai bez elpas no straujā jājiena un uztraukuma. Nataša savukārt vienā atņēmienā līksmi un sajūsmināti spiedza tik griezīgi, ka vai ausīs džinkstēja. Ar šo spiegšanu viņa izpauda to pašu, ko citi mednieki izteica, visi vienlaikus runādami. Un šī spiegšana bija tik dīvaina, ka viņai pašai vajadzētu kaunēties par šo mežonīgo spiegšanu un visiem būtu par to jābrīnās, ja tas noticis citā reizē. Krust- teliņš pats sasēja pelēcim kājas, veikli un ņipri pārsvieda lo zirgam pār krustiem, ar šo sviedienu it kā visiem pārmezdams, un ar tādu izskatu, ka viņš ne ar vienu pat runāt negrib, sēdās savam bērim mugurā un jāja projām. Visi pārējie skumīgi un aizvainoti jāja katrs pa savu malu, un pagāja labs laiks, iekām tie spēja atgūt iepriekšējo, liekuļoto vienaldzību. Ilgi viņi vēl raudzījās uz sarkano Rugāju, kas ar savu dubļos savārtīto, kumpo muguru, kakla sprādzi žvadzinādams, mierīgu uzvarētāja gaitu gāja krusttētiņa zirgam pa pēdām. «Kas tur nu, esmu tāds pats kā visi, kamēr netieku pie medīšanas. Nu, bet tad saturies!» suņa izskats šķita Nikolajam sakām.

Kad krietni vēlāk krusttētiņš piegāja pie Nikolaja un sāka ar viņu runāt, Nikolajs jutās glaimots, ka krustttētiņš pēc visa notikušā vēl pagodina viņu ar sarunu.

VII

Kad pievakarē Ilagins atvadījās no Nikolaja, Nikolajs izrādījās aizkūlies tik tālu no mājām, ka pieņēma krusttētiņa piedāvājumu atstāt medniekus pārnakšņot pie viņa, pie krusttētiņa, tā sādžā Mihailovkā.

Un, ja jūs iegrieztos pie manis, — skaidra lieta, marš! — krusttētiņš sacīja, — būtu jo labāk. Redziet, laiks ir drēgns, — krusttētiņš runāja, — atpūstos, grāfienīti aizvestu braukšus. — Krusttētiņa uzaicinājumu pieņēma, kādu mednieku aizsūtīja uz Otradnaju pēc droškas, bet Nikolajs ar Natašu un Petju jāja pie krusttētiņa.

Cilvēki pieci no saimes puišiem, lieli un mazi, izskrēja uz parādes lieveņa kungam pretī. Desmitiem sieviešu, vecu, lielu un mazu, pabāza galvas no sētspuses lieveņa paskatīties, kā piejāj mednieki. Nataša, sieviete, jaunkundze zirga mugurā, tik tālu sakāpināja krusttētiņa saimes ļaužu ziņkārību, ka daudzi nekautrēdamies gāja viņai klāt, lūkojās acīs un, viņai dzirdot, izteica piezīmes par viņu kā par kādu izrādāmu brīnumu, kas nemaz nav cilvēks un nevar dzirdēt un saprast, ko par viņu runā.

Arinka, pavej, kā sēž — sāniski! Pati sēž, bet stērbeles kuļājas … Edz, ij radziņš vis!

Ak tu žēlīgā debestiņ, un tuteniņš! …

•— Eku tatāriete!

— kā tad tu šitā kūleni nepārmet? — iejautājās pati drošākā, vērsdamās jau tieši pie Natašas.

Krusttētiņš nokāpa no zirga pie savas ar dārzu aizaugušās koka mājiņas lieveņa un, pārlaidis skatienu mājas ļaudīm, pavēloši sakliedza, lai liekie lasās pie malas un lai tiktu sagatavots viss, kas vajadzīgs viesu un mednieku uzņemšanai.

Kalpotāji steigā izklīda. Krusttētiņš nocēla Natašu no zirga un pie rokas uzveda pa ļodzīgajiem lieveņa dēļu kāpieniem. Neapmestajā mājā ar baļķu sienām bija ne visai tīri — varēja redzēt, ka iemītnieki pārlieku nevairījās no traipiem, taču nemanīja arī nolaidību. Priekšnamā smaržoja pēc svaigiem āboliem un karājās vilku un lapsu ādas.

Cauri priekšistabai krusttētiņš viesus ieveda mazā zālē ar izvelkamu galdu un sarkaniem krēsliem, tad viesistabā ar apaļu bērza koka galdu un dīvānu, pēc tam kabinetā ar noskrandušu dīvānu, padilušu paklāju un Suvorova, krusttētiņa mātes un tēva portretiem un ģīmetni, kas rādīja namatēvu pašu karavīra mundierī. Kabinetā bija stipra tabakas un suņu smaka.

Kabinetā krusttētiņš palūdza viesus apsēsties un ierīkoties kā mājās, bet pats izgāja. Rugājs ar saskretušu muguru ienāca kabinetā un nolikās uz dīvāna, tīrīdams sevi ar mēli un zobiem. No kabineta durvis veda gaitenī, kur slējās aizstatnis ar saplīsušiem aizkariem. Viņpus aiz- statņa dzirdēja sievietes smejamies un sačukstamies. Nataša, Nikolajs un Petja atģērbās un apsēdās uz dīvāna. Petja atbalstījās uz rokas un acumirklī aizmiga; Nataša un Nikolajs sēdēja klusēdami. Sejas abiem kvēloja, viņi bija ļoti izsalkuši un ļoti līksmi. Viņi pavērās viens otrā (istabā pēc medībām Nikolajs vairs neturēja par vajadzīgu izrādīt māsai savu vīrieša cilvēka pārākumu); Nataša pamirkšķināja brālim, un abi necik ilgi nenocietās un sāka skaļi smieties, nepaguvuši vēl izdomāt saviem smiekliem ieganstu.

Pēc maza brītiņa ienāca krusttētiņš, ģērbies kazakīnā, zilās biksēs un mazos zābaciņos. Un Nataša sajuta, ka šis pats apģērbs, kurā viņa brīnīdamās un zobgalīgi bija vērojusi krusttētiņu Otradnajā, ir īsts apģērbs, kas nekādi nav peļamāks par svārkiem un frakām. Arī krusttētiņš jutās jautri; viņš ne tikvien neņēma ļaunā brāļa un māsas smieklus (viņam nevarēja ienākt ne prātā, ka varētu smie- lies par viņa dzīvi), bet pats pievienojās viņu nedibinātajiem smiekliem.

Are, tā tik ir jaunā grāfiene, — skaidra lieta, marš! — otra tāda nav redzēta! — viņš sacīja, vienu pīpi ar garu kātu sniegdams Rostovam, bet otru — īsu, ar apgrieztu kātu parastā kustībā iesprauzdams starp trim pirkstiem.

Augu dienu jāšus, kas tikko puisietim pa spēkam, bet viņai it kā nekas!

Drīz pēc krusttētiņa durvis pavēra meiča — no soļu dipoņas varēja jaust, ka basa, — un pa tām ar lielu, apkrautu paplāti rokās ienāca drukna, sārta, skaista, gadus četrdesmit veca sieviete ar dubultzodu un pilnīgām, sārtām lūpām. Ar viesmīlīgu cieņu un pievilcību acīs un ik kustībā aplūkoja viesus un, vēlīgi smaidīdama, tiem godbijīgi paklanījās. Par spīti savam resnumam, kas krietni vien pārsniedza vidējo un lika viņai izgāzt krūtis un vē- geru un galvu turēt atpakaļ atmestu, šī sieviete, krusttētiņa saimniecības vadītāja, kustējās ārkārtīgi vieglā gaitā. Viņa piegāja pie galda, nolika paplāti un ar baltajām, tuklajām rokām veikli ņēma un kārtoja uz galda pudeles, uzkožamos un dažādus gardumus. To paveikusi, viņa atkāpās un ar smaidu sejā nostājās pie durvīm. «Palūk, kāda es esmu! Vai nu saproti krusttētiņu?» šķita Rostovam sakām viņas parādīšanās. Kā gan lai nesaprastu: ne tikvien Rostovs, bet arī Nataša saprata krusttētiņu — gan ko nozīmēja viņa sarauktās uzacis, gan laimīgais, pašapmierinātais smaids, kas sīkām grumbiņām tikko manāmi vīdēja viņam ap lūpām tobrīd, kad nāca iekšā Aņisja Fjo- dorovna. Uz paplātes bija zāļu šņabis, liķieris, sēnītes, paniņās iejautu rudzu miltu plācenīši, šūnu medus, putojoša medus dzira, āboli, svaigi un grauzdēti rieksti un rieksti medū. Pēc tam Aņisja Fjodorovna atnesa vēl ievārījumu gan medū, gan cukurā un šķiņķi, un tikko ceptu vistu.

Tas viss bija Aņisjas Fjodorovnas pašas darījuma, vākuma un vārījuma. Tas viss ar smaržu un garšu atgādināja Aņisju Fjodorovnu. Visā jaudās sulīgums, spodrība, tīrība un tīkamais smaids.

Iebaudiet, grāfienītes jaunkundz, — viņa nemitīgi piedāvāja, pasniegdama Natašai drīz šo, drīz to. Nataša ēda visu, un viņai likās, ka tādus paniņās ceptus plācenī- šus ar tik garšīgiem un smaržīgiem ievārījumiem, tādus riekstus medū un tādu vistu viņa nekad un nekur nav ne redzējusi, ne ēdusi. Aņisja Fjodorovna izgāja. Rostovs ar krusttētiņu, piedzerdami pie vakariņām ķiršu liķieri, sprieda par pagājušajām un nākamajām medībām, par Rugāju un Ilagina suņiem. Nataša mirdzošām acīm, taisni izslējusies, sēdēja uz dīvāna, viņos klausīdamās. Vairākkārt viņa lūkoja uzmodināt Petju, lai dotu tam ko ieēst, taču tas ņurdēja nez ko nesaprotamu, acīmredzot pa miegam. Natašai šais jaunajos apstākļos bija ap sirdi tik līksmi, tik labi, un viņa tikai baidījās, ka pārāk drīz atbrauks drošku viņai pakaļ. Pēc nejauša klusuma brīža, kā tas palaikam mēdz gadīties cilvēkiem, kuri pirmoreiz savā mājā uzņem paziņas, krusttētiņš teica, atbildēdams domai, kas nodarbināja viņa viesus:

Tā nu es te vadu savu mūža vakaru … Nomirsi — skaidra lieta, marš! — nekas pāri nepaliks. Nav ko kurnēt!

Krusttētiņa seja bija ļoti svarīga un pat skaista, kad viņš tā teica. Rostovs pie tam neviļus atcerējās visu, ko par krusttētiņu no tēva un kaimiņiem laba dzirdējis. Krusttētiņam bija pa visu apkaimi viscildenākā un nesavtīgākā savādnieka slava. Viņu aicināja izšķirt ģimenes nesaskaņas, viņu lūdza par testamenta izpildītāju, viņam uzticēja noslēpumus, viņu vēlēja tiesneša un citos amatos, taču no sabiedriskas darbības viņš allaž stūrgalvīgi atteicās, rudeni un pavasari pavadīdams laukos sava bērā zirga mugurā, ziemu sēdēdams mājās, vasaru gulēdams savā aizaugušajā dārzā.

Kāpēc jūs nekalpojat, krusttētiņ?

Kalpoju, bet atmetu. Nederu, skaidra lieta, marš! — es nekā nesajēdzu. Tā ir jūsu darīšana, bet man prāts par īsu. Āre, par medībām, tur cita runāšana, tur — skaidra lieta, marš! Atdariet jel durvis! — viņš iesaucās. — Nez kālab aizvēruši! — Durvis gaiteņa (ko krusttētiņš sauca par kolidoru) viņā galā veda uz puišistabu — mednieku kambari, kā dēvēja saimes istabu medniekiem. Basas kājas aši nodipēja, un neredzama roka atvēra durvis uz mednieku kambari. No gaiteņa skaidri sadzirdamas atplūda balalaikas skaņas; acīmredzot spēlēja krietns pratējs. Nataša, jau labu brīdi ieklausījusies šais skaņās, tagad izgāja gaitenī, lai labāk sadzirdētu.

To mans Mitjka, kučieris … Es viņam nopirku labu balalaiku, man tīkas, — krusttētiņš paskaidroja. Krusttētiņam bija tā iegājies, lai, viņam atgriežoties no medībām, Mitjka puišistabā spēlētu balalaiku. Krusttētiņš mīlēja klausīties šo mūziku.

Cik labi! Tiešām, ļoti jauki! — Nikolajs paslavēja, neviļus mazliet nevērīgi, it kā kautrētos atzīties, ka arī viņam šīs skaņas šķita visai tīkamas.

Kā — ļoti jauki? — ar pārmetumu iesaucās Nataša, uztvērusi noskaņu, kādā brālis to bija teicis. — Nevis ļoti jauki, bet taisni brīnišķīgi! — Gluži tāpat kā krusttētiņa sēnītes, medus dzira un liķieri likās vislabākie pasaulē, tā arī šī dziesma viņai šobrīd šķita mūzikas burvīguma kalngals.

Vēl, lūdzu, vēl! — Nataša sauca pa durvīm, līdzko balalaika apklusa. Mitja uzskaņoja un atkal sāka strinkšķināt Lielmāti, dažādi izlocīdams un variēdams. Krusttētiņš sēdēja un klausījās, galvu piešķiebis un tikko jaušami smaidīdams. Lielmātes motīvs atkārtojās savu simtu reižu. Balalaiku vairākkārt uzskaņoja, un atkal strinkšķēja tās pašas skaņas, un klausītājiem neapnika, bet tikai gribējās dzirdēt šo spēli vēl un vēl. Aņisja Fjodorovna ienāca un ar savu tuklo stāvu atslējās pret stenderi.

Klausāties? — viņa uzbilda Natašai ar smaidu, kas ārkārtīgi atgādināja krusttētiņa smaidu. — Viņš mums lieliski spēlē, — viņa piebilda.

Are, šajā locījumā spēlē aplam, — krusttētiņš piepeši, enerģiski sakustējies, ierunājās. — Tur vajag tril- lināt — skaidra lieta, marš! — trillināt!

Bet vai jūs protat? — Nataša vaicāja. Krusttētiņš neatbildējis pasmaidīja.

Palūko, Aņisjuška, kā tur ir, vai ģitārai stīgas veselas? Sen neesmu ņēmis rokā, skaidra lieta, marš! — novārtā esmu pametis.

Aņisja savā vingrajā gaitā labprāt gāja izpildīt kunga rīkojumu un atnesa ģitāru.

Krusttētiņš, ne uz vienu neskatīdamies, nopūta putekļus, ar kaulainajiem pirkstiem padauzīja pa ģitāras virsu, uzskaņoja un ierīkojās ērtāk atzveltnī. Viņš paņēma (ar mazliet teatrālu žestu, atliecis kreisās rokas elkoni) ģitāru augšpus kakliņa un, pamirkšķinājis Aņisjai Fjodo- rovnai, uzsāka nevis Lielmāti, bet piesita skanīgu, tīru akordu un ritmiski, mierīgi, taču stingri sāka visai lēnā tempā trinkšķināt pazīstamo dziesmu «Ciema ceļu iedama …». Uzreiz taktī ar to nosvērto jautrību (to pašu, ko izdvesa visa Aņisjas Fjodorovnas būtne) Nikolaja un

Natašas dvēselē iedziedājās dziesmas motīvs. Aņisja Fj'o- dorovna pietvīka un, ar lakatiņu aizsegusies, smiedamās izmetās no istabas. Krusttētiņš turpināja tīri, centīgi un gaužām enerģiski spēlēt dziesmu, ar pārvērtušos, apgarotu skatienu raudzīdamies uz to vietu, ko tikko bija atstājusi Aņisja Fjodorovna. Mazs smiekliņš slapstījās viņa sejas vienā pusē zem sirmās ūsas; tas paplauka platāks, kad dziesma pieņēmās, kļuva straujāka un locījumu vietās it kā kaut kas pārtrūka.

Burvīgi, burvīgi, krusttētiņ! Vēl, vēl, — sauca Nataša, tiklīdz viņš pabeidza. Pietrūkusies kājās, viņa apskāva un noskūpstīja krusttētiņu. — Nikoļiņka, Nikoļiņka! — viņa sauca, atskatīdamās uz brāli un it kā jautādama: nu, vai nav brīnums?

Arī Nikolajam krusttētiņa spēle ļoti patika. Krusttētiņš uzsāka dziesmu otrreiz. Aņisjas Fjodorovnas smaidošā seja atkal parādījās durvīs un aiz tās vēl citas sejas . . . «Salta ūdens pasmelties, sauc tai, meiten, apstājies!» krusttētiņš spēlēja, vēlreiz veikli pārbrauca ar pirkstiem pār stīgām, aprāva un sagrozīja plecus.

Nu, nu, krusttētiņ, mīļo, — Nataša ievaidējās tik lūdzošā balsī, it kā no tā būtu atkarīga viņas dzīvība. Krusttētiņš piecēlās, un, it kā viņā mituši divi cilvēki, — viens no tiem nopietni pavīpsnāja par jautrībnieku, bet jautrībnieks izdarīja vientiesīgu un akurātu palēcieuu pirms dejas.

Nu, krustmeit! — krusttētiņš iesaucās, pavicinājis pret Natašu roku, kas bija piesitusi pēdējo akordu.

Nataša nometa lakatu, ko bija uzsegusies, paskrējās krusttētiņam priekšā un, rokas sānos saspraudusi, pagrozīja plecus un nostājās.

Kur, kad un kā šī emigrantes francūzietes uzaudzinātā grāfienīte bija uzsūkusi sevī šo garu no tā krievu gaisa, ko viņa elpoja, no kurienes viņa bija piesavinājusies šos paņēmienus, ko pas de chāle jau sen vajadzēja būt izskaudušiem? Taču gars un paņēmieni bija taisni tie neatdarināmie, ar mācīšanos neapgūstamie, krieviskie, kādus krusttētiņš no viņas gaidīja. Līdzko viņa nostājās, pasmaidīja svinīgi, lepni un šķelmīgā līksmē, pirmās bailes, kas gandrīz jau pārņēma Nikolaju un visus klātesošos, bailes, ka viņa ko izdarīs aplam, bija pāri, un tie jau tīksmi vēroja Natašu.

Viņa izdarīja tā, kā vajadzēja, un tik precīzi, tik pilnīgi precīzi, ka Aņisja Fjodorovna, kas tūdaļ pasniedza viņai šai reizē vajadzīgo lakatiņu, caur smiekliem apraudājās, lūkodamās uz tieviņo, graciozo, viņai tik svešo, zīdā un samtā audzināto grāfieni, kas mācēja izprast visu to, kas bija Aņisjā un Aņisjas tēvā un krustmātē, un mātē, un ikvienā krievu cilvēkā.

Nu, grāfienīt, skaidra lieta, marš! — krusttētiņš, beidzis deju, līksmi smiedamies, sacīja. — Aijā, krustmeita! Āre, varējis nu tikai vīriņu tev brašu noskatīt, skaidra lieta, marš!

Ir jau noskatīts, — Nikolajs smaidīdams pateica.

Ei nu? — krusttētiņš izbrīnījies iesaucās, jautājoši pavērdamies Natašā. Nataša ar laimīgu smaidu apstiprinoši palocīja galvu.

Un kāds vēl! — viņa iesaucās. Taču, tikko Nataša bija to pateikusi, viņā sakustējās jauns domu un jūtu vēriens. Ko nozīmēja Nikolaja smaids, kad viņš teica — «ir jau noskatīts»? Vai viņam tas patīk vai ne? Viņš it kā domā, ka mans Bolkonskis nebūtu atzinis, nebūtu sapratis šo mūsu prieku. Nē, viņš visu būtu sapratis. «Kur gan viņš patlaban ir?» Nataša iedomājās, un viņas seja pēkšņi kļuva nopietna. Taču tas ilga tikai vienu mirkli. «Nedomāt, nav brīv domāt par to,» viņa sev sacīja un smaidīdama atkal apsēdās pie krusttētiņa, lūgdama vēl ko uzspēlēt.

Krusttētiņš nospēlēja vēl dziesmu un valsi; tad, brītiņu klusējis, nokāsējās un uzvilka savu iemīļoto mednieku dziesmu: , .

Pievakare nosijaja

Pirmais sniedziņš brīnum jauks..,

Krusttētiņš dziedāja tā, kā mēdz dziedāt tautā, ar to sirsnīgo un naivo pārliecību, ka dziesmas nozīme slēpjas tikai vārdos, ka melodija rodas pati no sevis un ka atsevišķas melodijas nemaz nav, bet ka melodija ir tikai tāpat vien — lai labāk izklausītos. Un tāpēc tad arī šī neapzinātā melodija krusttētiņam bija neparasti jauka, gluži kā putna dziesma. Nataša bija sajūsmā par krusttētiņa dziedāšanu. Viņa nolēma, ka nemācīsies vairs spēlēt arfu, bet spēlēs tikai ģitāru. Viņa palūdza no krusttētiņa ģitāru un tūdaļ pieskaņoja dziesmai akordus.

Ap pulksten desmitiem Natašai un Petjam atbrauca pakaļ līnijrati un droška un ieradās trīs jātnieki, kas bija sūtīti viņus meklēt. Grāfs un grāfiene nezināja, kur viņi atrodas, un, kā vēstnesis ziņoja, bija ļoti uztraukušies.

Petju iznesa nēšus un kā nedzīvu ķermeni novietoja līnijratos; Nataša ar Nikolaju iesēdās droškā. Krusttētiņš ievīstīja Natašu un atvadījās no viņas ar gluži jaunu maigumu. Viņš kājām pavadīja tos līdz tiltam, ko vajadzēja apbraukt braslā, un lika medniekiem ar laternām jāt pa priekšu.

Paliec sveika, dārgā krustmeit! — sauca no tumsas viņa balss, ne tā, ko Nataša bija pazinusi agrāk, bet tā, kas šovakar dziedāja: «Pievakarē nosijāja …»

Sādžā, kurai viņi brauca cauri, mirgoja uguntiņas un tīkami smaržoja pēc dūmiem.

Kur brīnišķīgs tas krusttētiņš! — ierunājās Nataša, kad viņi izbrauca uz lielceļa.

Jā, — Nikolajs atņēma. — Vai tev nesalst?

Nē, man ir ļoti labi, ļoti. Man ir tik labi, — Nataša pat samulsa. Viņi ilgi klusēja.

Nakts bija tumša un mikla. Zirgi nebija saskatāmi, varēja tikai dzirdēt, kā tie brien pa neredzamiem dubļiem.

Kas norisinājās šai bērnišķajā, jūtīgajā dvēselē, kura tik kāri tvēra un uzņēma sevī visus visdažādākos dzīves iespaidus? Kā tas viss viņā nogula? Bet viņa bija ļoti laimīga. Jau tuvojoties mājai, viņa pēkšņi sāka dungot dziesmas «Pievakarē nosijāja» motīvu, ko bija tvarstījusi visu ceļu un pēdīgi uztvērusi.

Uztvēri gan? — Nikolajs sacīja.

Par ko tu patlaban domāji, Nikoļiņka? — Nataša iejautājās. Viņiem tikās tā jautāt vienotram.

Es? — Nikolajs atsaucās, pūlēdamies atcerēties. — Nu redzi, sākumā es domāju, ka Rugājs, sarkanais suns, atgādina krusttētiņu, un, ja tas būtu cilvēks, tad viņš krusttētiņu vienmēr turētu savā tuvumā, ja nu ne medībām, tad labai satikšanai vienmēr turētu. Cik viņš jauks, šis krusttētiņš! Vai nav tiesa? Nu, bet tu?

Es? Pag, pagaidi. Jā, es sākumā domāju, ka mēs, rau, braucam un domājam, ka braucam uz mājām, bet patiesībā braucam diezin kurp šai tumsā un pēkšņi piebrauksim un ieraudzīsim, ka neesam vis Otradnajā, bet burvju valstī. Un tad vēl es domāju… Nē, vairāk nekā.

Zinu, droši vien domāji par viņu, — Nikolajs sacīja smaidīdams, kā Nataša noskārta no viņa balss skaņas.

Nē, — Nataša atteica, kaut gan īstenībā reizē domāja arī par kņazu Andreju un par to, kā gan viņam būtu paticis krusttētiņš. — Un vēl es nemitīgi atkārtoju, visu ceļu atkārtoju: cik jauki Aņisjuška uzstājās, cik jauki… — Nataša sacīja. Un Nikolajs izdzirdēja viņu bez kāda iemesla dzidri un laimīgi iesmcjamies.

Bet vai zini, — viņa piepeši ieteicās, — es zinu, ka nekad vairs nebūšu tik laimīga un mierīga kā patlaban.

Tās nu ir blēņas, muļķības, aplamības, — Nikolajs rājās un domāja: «Cik gan brīnum jauka tā mana Nataša! Otra tāda drauga man nav un nebūs. Kālab gan viņai vajag precēties? Būtu allaž ar viņu tā kopā braukājuši!»

«Kāds tas Nikolajs burvīgs!» domāja Nataša.

A! Viesistabā vēl uguns, — viņa iesaucās, rādīdama uz nama logiem, kas skaisti mirgoja valgajā, samtainajā nakts tumsā.

VIII

Grāfs Iļja Andrejičs atteicās no muižniecības maršala goda, jo šis amats bij saistīts ar pārāk lieliem izdevumiem. Taču viņa apstākļi aizvien vēl nekļuva labāki. Bieži vien Nataša un Nikolajs manīja vecāku slepenās, nemierīgās pārrunas un dzirdēja valodas par Rostovu bagātā dzimtā nama un Maskavas apkaimes muižas pārdošanu. Bez maršala goda nebija nekādas vajadzības rīkot tik plašas pieņemšanas, un dzīve Otradnajā ritēja klusāk nekā agrākajos gados; tomēr milzīgā māja ar visām piebūvēm joprojām bija ļaužu pilna, pie galda allaž vēl sēdās vairāk par divdesmit cilvēku. Visi tie bija savējie, mājās jau iedzīvojušies cilvēki, gandrīz vai ģimenes locekļi, vai ari tādi, kuriem, šķiet, visādā ziņā vajadzēja dzīvot grāfa mājā. Tāds bija mūziķis Dimlers ar sievu, deju skolotājs Fogels ar ģimeni, vecā jaunkundze Bclova, kas te piemita, un vēl daudzi citi: Petjas skolotāji, jaunkundžu bijusī audzinātāja un, gluži vienkārši, ļaudis, kuriem labāk vai izdevīgāk bija dzīvot pie grāfa nekā savās mājās. Nesabrauca tik daudz viesu kā agrāk, taču dzīves ritums bija tas pats, bez kura ne grāfs, ne grāfiene nevarēja iedomāties dzīvi. Bija tās pašas medības, ko Nikolajs vēl izvērsa plašumā, tie paši piecdesmit zirgi un piecpadsmit kučieri stallī; tās pašas dārgās dāvanas vārda dienās un svinīgās pusdienas, uz kurām sabrauca vai viss apriņķis; tās pašas grāfa vista un bostona spēles, pie kurām viņš, izplājis kārtis visiem acu priekšā, ļāva sevi ik dienas apspēlēt par simtiem rubļu kaimiņiem, kas uz tiesību piedalīties kāršu partijā ar grāfu Iļju Andrejiču raudzījās kā uz visizdevīgāko veikalu.

Grāfs bija sapinies parādos kā milzu tīklos, cenzdamies neticēt tam, ka sapinies, un ar ik soli pīdamies vairāk un vairāk un juzdams, ka nespēj ne saraut šos tīklus, kuros bija iepinies, ne arī uzmanīgi, pacietīgi ņemties tos atšķetināt. Grāfiene ar savu mīlas pilno sirdi juta, ka viņas bērni tiek izputināti, ka grāfs nav vainīgs, ka viņš nevar būt citāds, kā ir, ka viņš pats cieš (kaut arī slēpj to) tādēļ, ka apzinās sevi un bērnus izpostītus, un meklēja līdzekļus, kā palīdzēt. No viņas sievišķīgā viedokļa šķita esam tikai viens līdzeklis — Nikolaja precības ar bagātu līgavu. Viņa juta, ka tā ir pēdējā cerība un, ja Nikolajs atteiksies no partijas, ko viņa tam sameklējusi, vajadzēs uz mūžu atvadīties no cerības jebkad uzlabot apstākļus. Šī partija bija Žilī Karagina, lieliska, tikumīga tēva un tādas pašas mātes meita, kopš bērnu dienām Rostoviem pazīstama un tagad, pēc viņas pēdējā brāļa nāves, bagāta līgava.

Grāfiene rakstīja taisni Karaginai uz Maskavu, ierosinādama viņas meitas laulības ar savu dēlu, un saņēma labvēlīgu atbildi. Karagina atbildēja, ka viņa no savas puses esot ar mieru, ka viss atkarīgs no meitas simpātijām. Karagina aicināja Nikolaju atbraukt uz Maskavu.

Grāfiene vairākkārt ar asarām acīs atkārtoja dēlam, ka tagad, kad abas meitas iekārtotas, viņas vienīgā velēšanās esot redzēt dēlu apprecējušos. Viņa teica, ka mierīgu sirdi apgultos šķirstā, ja tas būtu noticis. Tad pastāstīja, ka viņai esot padomā lieliska meitene, un centās izdibināt viņa domas par precēšanos.

Citreiz viņa sarunās slavēja Žilī un ieteica Nikolajam aizbraukt pa svētkiem uz Maskavu papriecāties. Nikolajs noskārta, kurp sliecas mātes valoda, un kādā no šīm sarunām izaicināja viņu uz pilnīgu atklātību. Viņa tam atzinās, ka visa cerība uzlabot apstākļus patlaban balstoties uz viņa precībām ar Karaginu.

— Bet, ja nu es mīlētu meiteni bez mantas, vai tiešām jūs, maman, prasītu, lai es naudas dēļ ziedoju jūtas un godu? — viņš vaicāja mātei, neapjauzdams sava jautājuma cietsirdīgumu un vēlēdamies tikai izrādīt savu krietnumu.

Nē, tu neesi mani sapratis, — māte sacīja, nezinādama, kā attaisnoties. — Tu neesi mani sapratis, Niko- ļiņka. Es vēlos tavu laimi, — viņa piebilda un juta, ka runā nepatiesību, ka ir sapinusies. Viņa apraudājās.

Māmuliņ, neraudiet, sakiet tikai man, ka jūs to vēlaties, un jūs zināt, ka es atdošu visu savu dzīvi, visu atdošu, lai jūs būtu laimīga, — Nikolajs teica. — Jūsu labad es ziedošu visu, pat savas jūtas.

Taču tā nostādīt jautājumu grāfiene negribēja: viņa negribēja no dēla upuri, viņa pati būtu gribējusi tam ziedoties.

Nē, tu neesi mani sapratis, nerunāsim, — viņa, asaras slaucīdama, atkārtoja.

«Jā, varbūt es arī mīlu nabaga meiteni,» Nikolajs pats sev teica, «vai lai ziedoju jūtas un godu mantas dēj? Brīnos, kā gan māmiņa varēja man to ieteikt. Vai tad tāpēc, ka Soņa ir nabaga, es nevaru viņu mīlēt,» viņš domāja, «nevaru atbildēt uz viņas uzticīgo, paļāvīgo mīlestību? Tas taču ir droši, ka ar viņu es būšu laimīgāks nekā ar kaut kādu lelli Žilī. Es nevaru pavēlēt savām jūtām,» viņš pats sev sacīja. «Ja es mīlu Soņu, tad manas jūtas ir spēcīgākas un augstākas par visu.»

Nikolajs nebrauca uz Maskavu, grāfiene neatjaunoja ar viņu sarunu par precībām un ar skumjām, bet dažbrīd arī ar niknumu vēroja aizvien vairāk un vairāk pieaugam tuvību starp dēlu un Soņu, kas bija bez pūra. Viņa pati sev to pārmeta, taču nespēja nerūkt, neīgņāties uz Soņu, bieži vien bez iemesla apturēdama to, uzrunādama ar «jūs» un «mana mīļā». Lādzīgā grāfiene visvairāk skaitās uz Soņu taisni par to, ka šī nabadzīgā melnace krustmeita bija tik lēnīga, tik laba, tik padevīgi pateicīga saviem labdariem un tik uzticīgi, nemainīgi un pašaizliedzīgi iemīlējusies Nikolajā, ka nekā nevarēja tai pārmest.

Nikolajs vadīja pie tuviniekiem sava atvaļinājuma pēdējās dienas. No līgavaiņa, kņaza Andreja, bija saņemta ceturtā vēstule, kurā viņš rakstīja no Romas, ka sen jau būtu ceļā uz Krieviju, ja siltajā klimatā negaidot neatvē- rusies viņa brūce, kas piespiedusi atlikt atgriešanos līdz nākamā gada sākumam. Nataša bija tikpat iemīlējusies savā līgavainī, tikpat apmierināta ar šo mīlu un tikpat uzņēmīga pret visiem dzīves priekiem; taču, kad gāja uz beigām ceturtais mēnesis kopš šķiršanās, viņai sāka uzmākties skumju brīži, pret kuriem tā nespēja cīnīties. Viņai bija žēl pašai sevis, bija žēl, ka viņa tā veltīgi, nebūdama nevienam vajadzīga, nīka visu šo laiku, kaut gan jutās tik spējīga mīlēt un tikt mīlēta.

Rostovu mājā bija skumji.

IX

Pienaca ziemsvetku laiks, un, izņemot svētku dievkalpojumu, izņemot kaimiņu un saimes ļaužu svinīgos un garlaicīgos apsveikumus, izņemot to, ka visi saģērbās jaunās drēbēs, nebija nekā sevišķa, kas liecinātu par svētkiem, taču divdesmit grādu salā bez vēja, spilgtajā, žilbinošajā saulē dienu un zvaigžņotajā ziemas nakts gaismā jaudās nepieciešamība kaut kā atzīmēt šo laiku.

Trešajos svētkos pēc pusdienām visi mājinieki izklīda pa savām istabām. Bija visgarlaicīgākais dienas cēliens, Nikolajs, no rīta apbraukājis kaimiņus, bija dīvānu istabā iemidzis. Vecais grāfs atdusējās savā kabinetā. Viesistabā pie apaļā galda sēdēja Soņa, nozīmēdama kāda izšuvuma rakstu. Grāfiene lika kārtis. Nastasja Ivanovna, āksts, bēdīgu seju sēdēja pie loga ar divām vecenītēm. Nataša ienāca istabā, piegāja pie Soņas, paraudzījās, ko tā dara, tad tuvojās mātei un klusēdama apstājās.

Ko tu klīsti kā nepieņemta? — māte viņai iejautājās. — Ko tev vajag?

Viņa man vajag… tūliņ, šo pašu acumirkli man vajag viņa. — Nataša attrauca, acīm dzirkstot un bez smaida. Grāfiene pacēla galvu un vērīgi paraudzījās meitā.

Neskatieties uz mani, māmiņ, neskatieties, es tūliņ sākšu raudāt.

Apsēdies, pakavējies pie manis, — grāfiene aicināja.

Māmiņ, man vajag viņa. Par ko es tā aizeju neziņā, māmiņ! … — Viņas balss aprāvās, asaras izsprāga no acīm, un, lai tās apslēptu, viņa strauji pagriezās un izsteidzās no istabas. Viņa iegāja dīvānu istabā, pastāvēja tur, padomāja un devās meitistabā. Tur vecā istabmeita rūca ūz jaunu meiču, kas aizelsusies bija saltumā atskrējusi no saimes gala.

Gana nu līksmots, — vecā purpināja. — Visam savs laiks.

Laid jel «viņu, Kondratjevna, — Nataša aizstāvēja. — Ej, Mavruša, ej vien.

Un, atlaidusi Mavrušu, Nataša cauri zālei devās uz priekšistabu. Vecais sulainis un divi jaunie spēlēja kārtis. Jaunkundzei ienākot, viņi pārtrauca spēli un piecēlās. «Ko es ar viņiem varētu izdarīt?» Nataša domāja.

Jā, Ņikita, aizej, lūdzams … — «Kurp gan lai es viņu sūtu?» — Jā, aizej, lūdzams, uz saimes galu un atnes gaili; jā, un tu, Miša, atnes auzas.

Vai mazu šķipsniņu auzu pavēlēsiet? — līksmi un labprāt atsaucās Miša.

Ej, ej, ātrāk, — vecais apstiprināja.

•— Bet tu, Fjodor, man sadabū krītu.

Iedama garām bufetei, viņa lika padot patvāri, kaut gan nepavisam nebija īstais laiks.

Bufetes pārzinis Foka bija visdusmīgākais cilvēks visā mājā. Natašai patika izmēģināt pie viņa savu varu. Viņš tai nenoticēja un gāja pārvaicāt, vai tiesa.

Ir nu gan tā jaunkundze! — Foka rūca, izlikdamies pukojamies par Natašu.

Neviens mājās tik daudz nerīkoja ļaudis, nedeva tiem tik daudz darba kā Nataša. Viņa nevarēja vienaldzīgi paskatīties uz kalpotājiem, neaizsūtījusi tos šurp vai turp. Viņa it kā pārbaudīja, vai kāds no tiem neapskaitīsies, vai nesabozīsies, taču neviena pavēles ļaudis nepildīja tik labprāt kā Natašas. «Ko es varētu izdarīt? kurp aiziet?» Nataša domāja, gausi soļodama pa gaiteni.

Nastasja Ivanovna, kas man dzims? — viņa iejautājās ākstam, kas savā sieviešu puskažociņā nāca viņai pretī.

Tev — blusas, spāres, sienāži, — āksts atbildēja.

«Mans dievs, mans dievs, mūždien viens un tas pats!

Ak, kur gan man dēties? Ko lai es iesāku?» Un viņa strauji, kājas piecirzdama, drāzās pa kāpnēm augšup pie Fogela, kas ar sievu dzīvoja augšstāvā. Pie Fogela sēdēja divas audzinātājas, uz galda atradās šķīvji ar rozīnēm, valriekstiem un mandelēm. Audzinātājas pārsprieda, kur lētāk dzīvot, Maskavā vai Odesā. Nataša apsēdās, nopietnu, domīgu seju paklausījās viņu valodās un piecēlās.

Madagaskaras sala, — viņa noteica, — Ma-da-gas- ka-ra, — viņa atkārtoja skaidri katru balsienu un, neatbildējusi uz m-me Schoss jautājumiem, ko viņa sakot, atstāja istabu.

Arī viņas brālis Petja bija augšā; viņš kopā ar savu audzinātāju taisīja raķetes uguņošanai, ko bija nodomājis sarīkot naktī.

Petja! Petjka! — viņa tam uzsauca. — Nes mani lejā. — Petja pieskrēja viņai klāt un pieliecās. Viņa uzlēca tam uz pleciem, aptvērusi ar rokām kaklu, un Petja palēkdamies joņoja ar viņu apkārt. — Nē, nevajag… Madagaskaras sala, — viņa noskaitīja un, nolēkusi zemē, kāpa lejā.

It kā apstaigādama savu valstību, izmēģinājusi savu varu un pārliecinājusies, ka visi paklausīgi, bet ka tas tomēr ir garlaicīgi, Nataša iegāja zālē, paņēma ģitāru, apsēdās tumšajā kaktā aiz skapīša un sāka strinkšķināt basa stīgas, mēģinādama atskaņot motīvu, kas tai bija palicis prātā no kādas operas, ko bija dzirdējusi Pēterburgā kopā ar kņazu Andreju. Svešām ausīm varēja likties, ka viņa strinkšķina ģitāru bez kādas jēgas, taču viņas iztēlē no šīm skaņām raisījās vesela atmiņu virkne. Viņa sēdēja aiz skapīša, pievērsusi skatienu gaismas svītrai, kas krita pa bufetes istabas durvīm, klausījās sevī un kavējās atcerēs. Viņa ļāvās atmiņu plūsmai.

Soņa ar glāzīti rokā izgāja cauri zālei uz bufetes istabu. Nataša pavērās uz viņu, uz spraugu durvīs un šķitās atceramies, ka no bufetes istabas durvīm kritusi gaisma un Soņa ar glāzīti rokā izgājusi cauri istabai. «Un arī tas bija uz mata tāpat,» Nataša nodomāja.

Soņa, kas tas ir? — Nataša iesaucās, raustīdama ar pirkstiem resno stīgu.

Ak, tu esi te! — Soņa nodrebējusi teica, pienāca klāt un ieklausījās. — Nezinu. Vētra? — viņa nedroši minēja, baidīdamās kļūdīties.

«Nu, lūk, taisni tāpat viņa nodrebēja, gluži tāpat pienāca klāt un bikli pasmaidīja arī toreiz, kad tas jau reiz notika,» Nataša nodomāja, «un gluži tāpat… es nodomāju, ka viņai kaut kā trūkst.»

Nē, tas ir koris no «Ūdensnesēja» — dzirdi? — Un Nataša nodziedāja līdz galam kora motīvu, lai Soņa varētu to saprast.

Kurp tu gāji? — Nataša jautāja.

Pārmainīt glāzītē ūdeni. Es tūliņ beigšu zīmēt rakstu.

Tu vienmēr kaut ko dari, bet es, lūk, neprotu, —« Nataša nogaudās. — Bet kur ir Nikoļiņka?

Laikam guļ.

Soņa, ej uzmodini viņu, — Nataša lūdza. — Saki, ka es saucu viņu dziedāt. — Viņa pasēdēja, padomāja par to, ko gan tas nozīmē, ka tas viss jau ir bijis, un, neatrisinājusi šo jautājumu un ne drusciņ to nenožēlodama, atkal savā iztēlē aizlidoja uz to laiku, kad bija ar viņu kopā un viņš mīlas pilnām acīm vērās tajā.

«Ak, kaut jel drīzāk viņš atgriezies! Es tā baidos, ka tas nenotiks! Bet galvenais: es kļūstu veca, tā tas ir! Manī vairs nebūs tā, kas ir tagad. Bet varbūt viņš atbrauks šodien, atbrauks tūliņ. Varbūt ir jau atbraucis un sēž tur viesistabā. Varbūt viņš jau vakar ieradies un es tikai esmu aizmirsusi.» Viņa piecēlās, nolika ģitāru un gāja uz viesistabu. Visi mājinieki, skolotāji, audzinātājas un viesi jau sēdēja pie tējas galda. Ap galdu stāvēja kalpotāji, bet — kņaza Andreja nebija, un joprojām bija tā pati agrākā dzīve.

Ā, te jau viņa ir, — iesaucās Iļja Andrejičs, pamanījis Natašu ienākam. — Nu, sēdies man blakus. — Bet Nataša apstājās līdzās mātei, vērdamās apkārt, it kā ko meklēdama.

Māmiņ! — viņa teica. — Dodiet man viņu, dodiet jel, māmiņ, drīzāk, drīzāk, — un viņa atkal ar mokām valdīja asaras.

Viņa apsēdās pie galda un paklausījās, ko runāja vecākie ļaudis un Nikolajs, kas arī bija atnācis pie galda. «Mans dievs, mans dievs, tās pašas sejas, tās pašas valodas, tēvs tāpat tur tasīti un gluži tāpat pūš!» Nataša domāja, ar šausmām juzdama uzplūstam riebumu pret visiem mājiniekiem, tāpēc ka tie bija mūždien tādi paši.

Pēc tējas Nikolajs, Soņa un Nataša iegāja dīvānu istabā, savā iemīļotajā kaktā, kur allaž raisījās viņu vissirsnīgākās sarunas.

X

— Vai tev kādreiz gadās, — Nataša jautāja brālim, kad viņi bija apsēdušies dīvānu istabā, — vai tev kādreiz tā gadās, ka liekas, it kā nekā vairs nebūs — it nekā; ka viss, kas labs, ir jau pagājis? Un nevar teikt, ka būtu garlaicīgi, bet ir skumji?

Un kā vē!? — viņš atteica. — Man dažreiz ir bijis tā, ka viss ir labi, visi līksmi, bet man iešaujas prātā, ka tas viss ir jau apnicis un ka visiem jāmirst. Reiz es pulkā negāju uz sarīkojumu, bet tur spēlēja mūzika… un man piepeši kjuva tik skumji…

Ak, es to zinu. Zinu, zinu, — Nataša uztvēra. — Es vēl biju maza, kad man reizēm tā gadījās. Atceries, reiz mani plūmju dēļ sodīja, un jūs visi dejojāt, bet es sēdēju klases istabā un raudāju, nekad neaizmirsīšu: man bija gan skumji, gan žēl visu, ir sevis, ir visu, visu žēl. Un galvenais, ka es nebiju vainīga, — Nataša stāstīja, — vai atceries?

Atceros, — sacīja Nikolajs. — Atceros, ka es vēlāk iegāju pie tevis un man gribējās tevi mierināt, un, zini, bija kauns. Briesmīgi jocīgi mēs bijām. Man toreiz bija paija — ķipariņš, un es gribēju tev to atdot. Vai atceries?

Bet vai tu atceries, — Nataša runāja, domīgi smaidīdama, — kā sen, sen, mēs vēl bijām pavisam maziņi, krusttētiņš iesauca mūs kabinetā, vēl vecajā mājā, un bija tumšs — mēs iegājām, bet uzreiz tur stāv …

Moris, — Nikolajs, priecīgi smaidīdams, pabeidza, — kā nu to var neatcerēties? Es pat tagad vēl nezinu, vai tas bija moris, vai mēs to sapnī redzējām, vai arī mums stāstīja.

Viņš bija pelēks, atceries, un balti zobi — stāv un skatās uz mums …

Vai jūs atceraties, Soņa? — Nikolajs jautāja.

Jā, jā, es arī atceros kaut ko, — Soņa bikli atbildēja.

Es taču taujāju par to mori gan tēvam, gan mātei,— stāstīja Nataša. — Viņi saka, ka nekāda mora neesot bijis. Bet tu, lūk, atceries!

Kā tad, kā šodien atceros viņa zobus.

•— Cik gan ērmoti, it kā tas būtu bijis sapnī. Man tas patīk.

Bet vai atceries, kā mēs zālē ripinājām olas un piepeši divas vecenes sāka grozīties pa paklāju. Vai tā bija vai ne? Atceries, cik jauki bija?

Jā. Bet vai atceries, kā tētis zilā kažokā uz lieveņa izšāva no bises? — Viņi smaidīdami, ne skumji vecišķā, bet dzejiskā, jauneklīgā atceres baudā pārcilāja iespaidus no pašas vistālākās pagātnes, kur sapņojumi saplūst ar īstenību, un klusu smējās, par kaut ko priecādamies.

Soņa kā allaž netika viņiem līdzi, kaut arī atmiņas bija kopējas.

Soņa daudz ko neatcerējās no tā, kas viņiem bija palicis prātā, un arī tas, ko viņa atcerējās, neizraisīja viņā to dzejisko jūsmu, ko pārdzīvoja viņi. Viņa tikai priecājās par viņu prieku, pūlēdamās tam pielāgoties.

Viņa iesila tikai tad, kad tie atcerējās Soņas pirmo atbraukšanu. Soņa stāstīja, kā viņa baidījusies no Nikolaja, tāpēc ka tam svārciņi bijuši apšūti aukliņām un aukle viņai teikusi, ka arī viņu tāpat iešūšot aukliņās.

Bet es atceros: man stāstīja, ka tu esot piedzimusi zem kāpostgalvas, — Nataša sacīja, — un atminos, ka es toreiz nedrīkstēju neticēt, tomēr zināju, ka tas nav tiesa, un man bija tik neveikli.

Viņiem tā tērzējot, pa dīvānu istabas dibendurvīm pabāza galvu istabmeita.

Jaunkundz, atnesa gaili, — meiča čukstus ziņoja.

Nevajag, Poļa, liec nest atpakaļ, — pateica Nataša.

Sarunas vidū dīvānu istabā ienāca Dimlers un piegāja

pie arfas istabas kaktā. Viņš noņēma vadmalas pārklāju, un arfa izdeva nepareizu skaņu.

Eduard Karlič, lūdzu, nospēlējiet manu iemīļoto msjē Fīlda Nodurtie, — sauca vecās grāfienes balss no viesistabas.

Dimlers tvēra akordu un, pievērsies Natašai, Nikolajam un Soņai, noteica:

Jaunieši sēž tik rāmi!

Mēs filozofējam, — atsaucās Nataša, uz mirkli atskatījusies, un turpināja sarunu. Patlaban runāja par sapņiem.

Dimlers sāka spēlēt. Nataša nedzirdami, uz pirkstgaliem piegāja pie galda, paņēma sveci, iznesa to un atgriezusies klusām apsēdās savā vietā. Istabā, sevišķi uz dīvāna, kur viņi sēdēja, bija tumšs, tikai pa lielajiem logiem lija uz grīdas pilnā mēness sudrabotā gaisma.

Zini, es domāju, — Nataša čukstēja, pievirzīdamās tuvāk Nikolajam un Soņai, kad Dimlers jau bija beidzis un joprojām sēdēja, liegi pieskardamies stīgām, it kā neziņā — mest mieru vai arī sākt ko jaunu, — kad tā atceries, atceries, visu laiku atceries, tad aizceries tiktāl, ka sāc atcerēties to, kas noticis vēl agrāk, iekām tu biji pasaulē…

Tā ir metempsihoze, — iejaucās Soņa, kas allaž labi mācījās un visu atminējās. — Ēģiptieši ticējuši, ka mūsu dvēseles mitušas dzīvniekos un atkal tajos atgriezīsies.

Nē, zini, es tam neticu, ka mēs būtu mituši dzīvniekos, — Nataša iebilda, vēl joprojām čukstēdama, kaut gan mūzika bija beigusies, — bet es droši zinu, ka mēs esam bijuši eņģeļi tur kaut kur un esam bijuši arī šeit, un tāpēc visu atceramies …

Vai drīkstu jums pievienoties? — Dimlers pienācis klusu jautāja un apsēdās pie viņiem.

Ja mēs būtu bijuši eņģeļi, tad kāpēc gan esam nokļuvuši zemāk? — iebilda Nikolajs. — Nē, tas nevar būt!

Zemāk ne, kas tad tev sacījis, ka zemāk? … Kā tad es zinu, kas esmu bijusi senāk, — Nataša pārliecināti runāja. — Dvēsele taču ir nemirstīga … tātad, ja es dzīvošu vienmēr, tad arī agrāk esmu dzīvojusi, dzīvojusi veselu mūžību.

Jā, taču mums ir grūti iedomāties mūžību, — iejaucās Dimlers, kas bija tuvojies jauniešiem ar lēnīgu un nicīgu smīnu, bet patlaban runāja tikpat klusu un nopietni kā viņi.

Kāpēc tad grūti iedomāties mūžību? — Nataša atspēkoja. — Šodien būs, rīt būs, vienmēr būs un vakar bija, un aizvakar bija …

Nataša, tagad tava kārta. Nodziedi man kaut ko, — dzirdēja grāfieni sakām, — ko jūs visi tā sasēdušies kā sazvērnieki.

Māmiņ! man tā negribas, — Nataša atrunājās, tomēr reizē arī piecēlās.

Nevienam no viņiem, pat vecīgajam Dimlcram, negribējās pārtraukt sarunu un iet projām no šā dīvānu kaktiņa, tomēr Nataša piecēlās un Nikolajs apsēdās pie klavihorda. Kā parasti nostājusies zāles vidū un izvēlējusies visizdevīgāko vietu rezonansei, Nataša uzsāka mātes iemīļoto dziesmu.

Viņa bija teikusi, ka negriboties dziedāt, taču sen iepriekš un vēl ilgi pēc tam viņa netika tā dziedājusi, kā dziedāja šovakar. Grāfs īļja Andrejičs, kabinetā runādams ar Mitjeņku, dzirdēja viņas dziedāšanu un kā skolnieks, kas, steigdamies uz rotaļām, cenšas drīzāk nobeigt stundu, jauca vārdus, dodams pārvaldniekam pavēles, un pēdīgi apklusa; Mitjeņka, arī klusu ciešot, klausīdamies, ar smaidu sejā stāvēja grāfa priekšā. Nikolajs nenovērsa acu no māsas un reizē ar viņu ievilka elpu. Soņa klausīdamās domāja, cik gan milzīga starpība starp viņu un viņas draugu un cik neiespējami viņai būt kaut pusi tik valdzinošai kā māsīca. Vecā grāfiene sēdēja ar laimīgi skumju smaidu un asarām acīs, retumis pamādama ar galvu. Viņa domāja gan par Natašu, gan par savu jaunību, gan par to, ka ir kaut kas nedabisks un baigs šais gaidāmajās Natašas laulībās ar kņazu Andreju.

Dimlers, nosēdies grāfienes tuvumā, acis pievēris, klausījās.

Nē, grāfien, — viņš pēdīgi ierunājās, — tas ir Eiropas talants, viņai vairs nav ko mācīties, šis liegums, maigums, spēks …

Ak! kā es baidos par viņu, kā baidos, — grāfiene nopūtās, neapjēgdama, ar ko runā. Viņas mātes nojauta teica, ka Natašā kaut kā ir pārāk daudz un ka tāpēc viņa nebūs laimīga. Nataša vēl nebija beigusi dziedāt, kad istabā sajūsmināts iedrāzās četrpadsmit gadus vecais Petja ar ziņu, ka sanākuši ķekatnieki.

Nataša pēkšņi aprāvās.

Muļķis! — viņa uzkliedza brālim, pieskrēja pie krēsla, nokrita uz tā un sāka raudāt tā, ka ilgi pēc tam nevarēja norimt.

Nekas, māmiņ, patiešām nekas, tāpat vien: Petja mani sabaidīja, — viņa runāja, pūlēdamās smaidīt, taču asaras joprojām plūda un šņuksti žņaudza rīkli.

Pārģērbušies saimes ļaudis: lāči, turki, krodzinieki, lielmātes, baismīgi un jocīgi, ienesdami līdzi saltumu un jautrību, pirms bikli mīdījās pa priekšistabu, tad, slēpdamies cits aiz cita, iespraucās zālē; un sākumā kautri, bet tad aizvien jautrāk un raitāk ieskanējās dziesmas, raisījās dejas, rotaļas un ziemsvētku spēles. Grāfiene, pazinusi sejas un izsmējusies par ķekatniekiem, iegāja viesistabā. Grāfs Iļja Andrejičs ar starojošu smaidu sēdēja zālē, mudinādams rotaļniekus. Jaunieši bija nez kur nozuduši.

Pēc pusstundas zālē starp citiem ķekatniekiem ieradās vēl viena lielmāte strīpotos brunčos — tas bija Nikolajs. Turciete bija Petja. Klauns bija Dimlers, huzārs — Nataša un čerkess — Soņa, kurai bija ar dedzinātu korķi uzzīmētas ūsas un uzacis.

Pēc laipnā izbrīna un uzslavām, ar ko tos, izlikdamies nepazīstam, apveltīja skatītāji, jaunieši domāja, ka tērpi ir tik labi, ka vajadzētu vēl kādam parādīt.

Nikolajs, kuram gribējās pa lielisko ceļu vi&us izvizināt savā trijjūgā, ierosināja paņemt līdzi ap desmit ķekatnieku no saimes ļaudīm un braukt pie krusttētiņa.

Nē, ko nu jūs viņu, vecu vīru, uztrauksiet! — iebilda grāfiene. — Un pie viņa jau nav pat kur apgriezties. Ja jau nu braucat, tad pie Meļukoviem.

Meļukova bija atraitne ar daždažāda vecuma bērniem, ar audzinātājām un skolotājiem un dzīvoja verstis četras no Rostoviem.

Kā tad, ma chere, tas ir prātīgi, — uztvēra iejūsmo- jies vecais grāfs. — Pag, tūliņ es arī pārģērbšos un braukšu jums līdzi. Es jau gan to Pašetu izkustināšu.

Taču grāfiene nebija ar mieru laist grāfu: viņam visas šīs dienas sāpēja kāja. Nolēma, ka īļja Andrejičs nevar braukt, bet, ja brauc līdzi Luīza Ivanovna (m-me Schoss), tad jaunkundzes var braukt pie Meļukovas. Soņa, allaž bikla un ķautra, neatlaidīgāk par visiem sāka lūgt Luizu Ivanovnu neatteikties.

Soņas tērps bija par visiem skaistākais. Osas un uzacis tai lieliski piestāvēja. Visi viņai apgalvoja, ka esot ļoti skaista, un viņa bija neparasti rosīgā un enerģiskā noskaņojumā. Kada iekšēja balss viņai teica, ka šodien vai nekad izšķirsies viņas liktenis, un viņa vīriešu drēbēs šķita gluži cits cilvēks. Luīza Ivanovna bija ar mieru, un pēc pusstundas četri trijjūgi ar zvaniņiem un zvārguļiem, sliecēm čirkstot un kaucot pa sasalušo sniegu, piebrauca pie lieveņa.

Nataša pirmā deva noskaņu svētku līksmei, un šī līksme, atspulgdama no cita uz citu, aizvien vairāk un vairāk pieauga un sasniedza visaugstāko pakāpi tobrīd, kad visi izgāja saltumā un tērzēdami, sasaukdamies, smiedamies un klaigādami sasēdās kamanās.

Divi trijjūgi bija izbraucamie, trešais — vecā grāfa trijjūgs ar Orlova rikšotāju ilksīs; ceturtais — Nikolaja personīgais, ar zemo, pinkaino melni aizjūgā. Nikolajs savā vecenes rotā, virs kuras bija uzvilcis sajoztu huzāra mēteli, stāvēja kamanās pašā vidū un turēja grožus.

Bija tik gaišs, ka viņš redzēja mēnesnīcā atspīdam aizjūga karuļus un pat zirgu acis, kad tie tramīgi atskatījās uz braucējiem, kas trokšņoja pie tumšās vārtu nojumes.

Nikolaja kamanās iesēdās Nataša, Soņa, m-me Schoss un divas kalpones. Vecā grāfa kamanās Dimlers ar sievu un Petja; pēdējās sasēdās ķekatnieki saimes ļaudis.

— Laid pa priekšu, Zahar! — Nikolajs uzsauca tēva kučierim, lai viņam rastos izdevība ceļā to noskriet.

Vecā grāfa trijjūgs, kurā sēdēja Dimlers un citi ķekatnieki, sliecēm kaucot, it kā tās saltu klāt pie sniega, zvaniņam sulīgi šķindot, devās uz priekšu. Piejūga zirgi spiedās virsū ilksīm un stiga kupenā, jaukdami mirdzošo sniegu, kas bija ciets kā cukurs.

Nikolajs laida pirmajam trijjūgam paka]; aiz muguras iečīkstējās un iekaucās pārējie. Sākumā brauca sīkā riksī pa šauru ceļu. Kamēr brauca garām dārzam, kailo koku ēnas bieži gūlās šķērsām pār ceļu un aizsedza spožo mēnessgaismu, taču, tiklīdz žogs beidzās, no visām pusēm dimanta mirdzumā ar zilpelēku atzaigu pavērās sniega klajums, viss mēnessgaismas pārplūdis un nekustīgs. Viens divi, gramba pagrūda priekšējās kamanas; gluži tāpat pagrūda nākamās un atkal nākamās, un, draiski pārtraukdamas stingo klusumu, kamanas citas aiz citām izstiepās pa ceļu.

Zaķu pēdas, daudz pēdu! — sala stindzinātajā gaisā noskanēja Natašas balss.

Cik skaidri var redzēt, Nicolas\ — Soņas balss papildināja. Nikolajs atskatījās uz Soņu un pieliecās tuvāk aplūkot viņas seju. It kā gluži jauna, mīļa seja ar melnām uzacīm un ūsām reizē tuva un tāla mēnesnīcā raudzījās no sabuļādām.

«Tā agrāk bija Soņa,» Nikolajs nodomāja. Viņš ielūkojās tajā tuvāk un pasmaidīja.

Kas ir, Nicolas?

Nekas, — viņš atteica un atkal pagriezās pret zirgiem.

Tikuši uz līdzenā, slieču piegludinātā lielceļa, kur mēnesnīcā no vienas vietas varēja manīt rādžu izkapātās pēdas, zirgi neskubināti sāka pievilkt grožus un kāpināt gaitu. Kreisais piejūga zirgs, galvu noliecis, lēcieniem raustīja atsaites. Iejūga zirgs šūpojās, ausis cilādams, it kā jautātu: «Vai sākt tūliņ vai vēl par agru?» Jau krietnu gabalu priekšā, sulīgajai zvaniņu skaņai aizslīdot aizvien tālāk, uz baltā sniega skaidri saskatāms traucās Zahara trijjūgs. No viņa kamanām dzirdēja ķekatnieku klaigas, smieklus un čalu.

Nu jel, mīlīši! — Nikolajs uzsauca, no vienas puses saraustīdams grožus un atvēzēdamies ar pātagu. Un tikai no pretvēja, kas it kā aizvien pieņēmās, un no piejūga zirgu raustīšanās, tiem aizvien gaitīgāk pievelkot un kāpinot auļus, varēja manīt, cik strauji brāzās trijjūgs. Nikolajs paskatījās atpakaļ. Klaigādami un spiegdami, pātagas vicinādami un likdami iejūga zirgiem auļot, steidzās- līdzi pārējie. Iejūga zirgs panesīgi šūpojās zem loka, nedomādams atlaisties un apņēmies vēl un vēl pielikt soli, ja būs vajadzīgs.

Nikolajs panāca pirmo trijjūgu. Viņi nobrauca no kāda kalna un nokļuva uz plati iesliedēta ceļa pa pļavu gar upi.

«Kur mēs tā braucam?» Nikolajs nodomāja. «Laikam pa Slīpo pļavu. Taču nē, tā ir kaut kāda jauna vieta, ko es nekad neesmu redzējis. Tā nav Slīpā pļava un nav Djorn- kas kalns, bet diezin kas! Tas ir kaut kas jauns un burvīgs. Nu, lai būtu kas būdams!» Un, uzkliedzis zirgiem, viņš sāka apbraukt pirmo trijjūgu.

Zahars pievaldīja zirgus un pagrieza savu jau līdz uzacīm apsarmojušo seju.

Nikolajs palaida savus zirgus pilnā gaitā, Zahars, rokas uz priekšu izstiepis, pašmaukstināja un laida arī savējos.

Nu, saturies, kungs! — viņš noteica. Trijjūgi, tikuši līdzās, sāka joņot vēl straujāk, kājas vien zibēja, zirgiem auļojot. Nikolajs sāka izrauties uz priekšu, Zahars tāpat uz priekšu sastieptām rokām ar vienu roku cēla grožus uz augšu.

Nekā nebūs, kungs! — viņš pakliedza Nikolajam. Nikolajs palaida visus zirgus lēkšos un aizdrāzās Zaha- ram garām. Zirgi iesvieda braucējiem acīs sīku, sausu sniega smelkni, viņiem līdzās straujā ritmā klakstēja pakavi, jaucās kopā apdzenamā trijjūga aši ņirbošās kājas un ēnas. Slieču švīkstoņa pa sniegu un sieviešu iespieg- šanās skanēja no dažādām pusēm.

Atkal pieturējis zirgus, Nikolajs apskatījās visapkārt. Apkārt bija aizvien vēl tas pats viscaur mēnessgaismas piestīgotais burvīgais līdzenums ar tajā piebārstītajām zvaigznēm.

«Zahars kliedz, lai es griežot pa kreisi; bet kālab gan pa kreisi?» Nikolajs domāja. «Vai tad mēs braucam pie Meļukoviem, vai tā ir Meļukovka? Mēs braucam dievs zina kurp, un dievs zina, kas ar mums notiek, — un tas, kas ar mums notiek, ir ļoti neparasti un labi.» Viņš atskatījās uz kamanām.

Paraug, viņam kā ūsas, tā uzacis — viss balts, — teica viens no kamanās sēdošajiem, ērmotajiem, glītajiem un svešajiem cilvēkiem ar smalkām ūsām un uzacīm.

«Šis, šķiet, bija Nataša,» Nikolajs nodomāja, «un tā ir m-me Schoss, bet varbūt arī ne; un šis ūsainais čerkess — nezinu, kas tas tāds, taču mīlu viņu.»

Vai jums nav auksti? — viņš vaicāja. Viņas neatbildēja un sāka smieties. Dimlers no pakaļējām kamanām kaut ko kliedza, jādomā, ko jocīgu, taču sadzirdēt nevarēja, ko viņš kliedza.

Jā, jā, — balsis smiedamās atsaucās.

Taču, palūk, kāds tur burvīgs mežs ar zaigojošām, melnām ēnām un dimanta vizuļiem un tādu kā marmora pakāpienu anfilādi un kaut kādi sudraboti burvīgu ēku jumti, un spalga nez kādu zvēru smilkstoņa. «Bet, ja nu tā no tiesas ir Meļukovka, tad ir jo dīvaināk, ka mēs braucām dievs zina kurp un esam atbraukuši Meļukovkā,» Nikolajs prātoja.

Patiešām, tā bija Meļukovka, un durvju priekšā izskrēja kalpones un sulaiņi ar svecēm un priecīgām sejām.

kas tur ir? — durvīs jautāja.

Grāfa ķekatnieki, no zirgiem pazīstu, — balsis attrauca.

XI

Pelageja Daņilovna Meļukova, kupla, enerģiska sieviete ar brillēm un vaļējos rītasvārkos sēdēja viesistabā savu meitu vidū, pūlēdamās neļaut tām garlaikoties. Viņas klusā nodabā lēja laimes un vēroja izveidojušos figūru ēnas, kad priekšnamā ieskanējās atbraucēju soļi un čala,

Huzāri, lielmātes, raganas, āksti, lāči, priekšnamā atkāsēdamies un berzēdami salā apsarmojušās sejas, sabruka zālē, kur jau steigā aizdedzināja sveces. Āksts Dimlers ar lielmāti Nikolaju uzsāka dejas. Gavilējošu bērnu ielenkti, ķekatnieki, slēpdami sejas un runādami pārvērstās balsīs, klanījās namamātei un izvietojās pa istabu.

— Vai, kā nevar pazīt! Bet tā taču Nataša! Palūk, pēc kā viņa izskatās. Nudien, kaut ko atgādina. Un cik Eduards Karličs skaists! Es nemaz nepazinu. Un kā dejo! Ak, ļautiņi mīļie, un arī kāds čerkess; patiešām, kā So- ņuškai piestāv. Un kas tad tas vēl tāds? To prieku! Pievāciet jel galdus, Ņikita, Vaņa! Un mēs tik klusītēm sēdējām!

Ha-ha-ha! … Bet tas huzārs, tas huzārs! Puika kas puika, kājas vis!… Vai, es nevaru izturēt!… — skanēja balsis.

Nataša, jauno Meļukovu mīlule, kopā ar tām pazuda dibenistabās, kur pieprasīja korķi un dažādus rītasvārkus un vīriešu uzvalkus, ko pa pavērtajām durvīm no sulaiņiem saņēma kailas meiteņu rokas. Pēc desmit minūtēm visi Meļukovu ģimenes jaunieši pievienojās ķekatniekiem.

Pelageja Daņilovna, izrīkojusi, lai atbrīvo vietu viesiem, parūpējusies par cienastu kungiem un saimes ļaudīm, brilles nenoņēmusi, ar apvaldītu smaidu staigāja starp ķekatniekiem, tuvu ielūkodamās tiem sejās un nevienu nepazīdama. Viņa nepazina ne vien Rostovu un Dimleru, bet nekādi nevarēja sazīmēt ne savas meitas, ne vīra rītasvārkus un mundierus, kas tām bija mugurā.

Bet kas tad šis tāds? — viņa pētīja, vērsdamās pie audzinātājas un lūkodamās sejā savai meitai, kas tēloja Kazaņas tatāru. — Laikam kāds no Rostoviem. Nu, bet jūs, huzāra kungs, kurā pulkā jūs kalpojat? — viņa jautāja Natašai. — Turcietei, turcietei pasniedz jel pastilu, — viņa rīkoja bufetnieku, kas nēsāja apkārt saldumus, — to viņiem bauslība neaizliedz.

Lāgiem, vērodama ērmotos un jocīgos dejas soļus, ko atļāvās dejotāji, reizi par visām reizēm nolēmuši, ka viņi ir ķekatnieki, ka neviens viņus nepazīs, un tāpēc nekautrēdamies, — Pelageja Daņilovna aizsedzās ar mutautiņu, un viss viņas tumīgais ķermenis kratījās nevaldāmos, labsirdīgos vecas sievas smieklos.

Tā taču mana Sašinete, tā taču Sašinete! — viņa atkārtoja.

Pēc krievu dejām un rotaļām Pelageja Daņilovna savāca visus saimes ļaudis un kungus vienuviet vienā lielā lokā; atnesa gredzenu, aukliņu un dālderi, un sākās kopējas rotaļas.

Pēc stundas visi tērpi bija saburzījušies un izjukuši. Ar korķi uzzīmētās ūsas un uzacis bija iztriepušās pa sasvīdušajām un pietvīkušajām, līksmajām sejām. Pelageja Daņilovna sāka pazīt ķekatniekus, jūsmodama par to, cik labi pagatavoti tērpi, kā tie piestāvēja, it īpaši jaunkundzēm, un pateicās visiem, ka viņu tā uzjautrinājuši. Viesus lūdza vakariņās viesistabā, bet zālē izrīkoja pacienāt kalpotājus.

Nē, pirtī zīlēt, tas gan ir briesmīgi! — pie vakariņām iedaudzināja kāda veca jaunava, kas dzīvoja pie Meļu- koviem.

Kāpēc tā? — jautāja Meļukovas vecākā meita.

-— Jūs jau nu neiesiet, tur vajag drosmes.

— Es iešu, — Soņa pieteicās.

Pastāstiet, kā tur bija ar to jaunkundzi! — mudināja otra Meļukova.

Nu, redz, tā, gāja viena jaunkundze, — vecā jaunava iesāka, — paņēma gaili, traukus divām personām, apsēdās, kā pienākas. Pasēdēja, tā nu dzird — uzreiz brauc … ar zvaniem, ar zvārguļiem, piebrauc kamanas; dzird, kāds nāk. Ienāk pavisam cilvēka izskatā, kā likts oficieris, ienāk un apsēžas šai līdzās pie galda.

Ai! Ai!… — Nataša iekliedzās, šausmās valbīdama acis.

Un ko šis, runā arī?

Kā tad, taisni kā cilvēks, viss, kā jau nākas, un sāk, nu sāk šo pievārdot, un šai būtu vajadzējis ar valodām aizkavēt līdz pirmajiem gaiļiem; bet šai sametās bail; sāka baiļoties, aizsedza seju ar rokām. Viņš nu šo arī sagrāba. Labi, ka meičas saskrēja …

Nu, ko tu viņas baidi! — apsauca Pelageja Daņi- lovna.

Māmiņ, jūs pati taču arī esat zīlējusi… — ieminējās meita.

Bet kā zīlē klētī? — taujāja Soņa.

Nu kaut vai tā kā tagad, aiziet uz klēti un klausās. Ko dzirdēsiet: ja klaudzina, dauzās, tad ir slikti, bet, ja bārsta labību, — tas uz labu; bet gadās arī tā …

Māmiņ, pastāstiet, kā jums izgāja klētī.

Pelageja Daņilovna pasmaidīja.

Kas tur nu, man jau aizmirsies… — viņa sacīja. — Jūs taču neviena neiesiet?

Nē, es iešu; Pelageja Daņilovna, laidiet mani, es iešu, — Soņa sacīja.

Nu labi, ja nav bail.

Luīza Ivanovna, vai drīkstu? — Soņa lūdza.

Vai nu gāja rotaļu ar gredzentiņu un aukliņu vai dālderi, vai arī tērzēja kā patlaban, Nikolajs neatkāpas no Soņas ne soli un gluži jaunām acīm lūkojās viņā. Viņam šķita, ka tikai šodien pirmoreiz to pilnīgi iepazinis un ka pie tā vainīgas šīs ar korķi uzzīmētās ūsas. Soņa tiešām šovakar bija jautra, ņipra un jauka, kādu Nikolajs to nekad nebija redzējis.

«Tad, lūk, kāda viņa ir, bet ko es, muļķis!» viņš domāja, vērodams Soņas mirdzošās acis un laimīgo, aizgrābto smaidu, kas zem ūsām iespieda vaigos bedrītes un ko viņš agrāk nebija redzējis.

Es nekā nebaidos, — Soņa apgalvoja. — Vai var tūliņ? — Viņa piecēlās. Soņai izstāstīja, kur atrodas klēts, kā viņai būs klusu jāstāv un jāklausās, un padeva kažociņu. Viņa uzmeta to uz galvas un pavērās Nikolajā.

«Kas par burvīgu meiteni!» viņš nodomāja. «Un par ko gan es līdz šim esmu domājis!»

Soņa izgāja gaitenī, lai ietu uz klēti. Nikolajs steigšus devās uz parādes lieveņa, teikdams, ka viņam esot karsti. Tiešām, mājā bija smacīgi no ļaužu drūzmas.

Laukā bija tas pats stingais sals, tas pats mēness, tikai vēl spožāks. Gaisma bija tik spēcīga un sniegā zvaigžņu tik daudz, ka uz debesīm negribējās skatīties un īsto zvaigžņu nevarēja samanīt. Debesis šķita melnas un garlaicīgas, zemes virsū bija līksmi.

«Muļķis es esmu, muļķis! Ko gan es līdz šim gaidīju?» Nikolajs domāja un, noskrējis pa kāpnēm, apmetās ap stūri pa taciņu, kas veda uz sētspuses lieveni. Viņš zināja, ka te nāks Soņa. Pusceļā stāvēja sakrautas malkas asis, uz tām gulēja sniegs, no tām krita ēna; pāri un abpus tām sniegā un uz celiņa, kopā vīdamās, stiepās veco, kailo liepu ēnas. Taciņa veda uz klēti.

Klēts baļķu siena un sniega klātais jumts, it kā no dārgakmens izcirsti, mirgoja mēnesnīcā. Dārzā nokrakšķēja koks, un atkal viss pilnīgi apklusa. Krūtis, šķita, elpoja nevis gaisu, bet kādu mūžam jaunu spēku un prieku.

Pa ineitistabas lieveņa kāpieniem noklaudzēja soļi un uz pēdējā, apsnigušā pakāpiena skaļi nočirkstēja, un vecās jaunkundzes balss sacīja:

Taisni, taisni vien pa celiņu, jaunkundz. Tikai neskatieties atpakaļ.

Es nebaidos, — atbildēja Soņas balss, un pa taciņu uz Nikolaja pusi iečirkstējās, iegurkstējās sniegs zem Soņas smalkajām kurpītēm.

Soņa nāca, kažociņā ietinusies. Viņa bija vairs tikai divu soļu atstatumā, kad ieraudzīja Nikolaju; arī viņa

Ieraudzīja to nevis tādu, kādu viņa to pazina un no kāda bija aizvien mazliet baidījusies. Viņš bija sieviešu drēbēs ar izspūrušiem matiem un laimīgu un Soņai svešu smaidu. Soņa aši pieskrēja viņam klāt.

«Gluži citāda un tomēr tā pati,» domāja Nikolajs, raudzīdamies viņai sejā, ko apmirdzēja mēnessgaisma. Viņš pabāza rokas zem kažociņa, kas sedza tai galvu, apskāva, piekļāva viņu sev klāt un noskūpstīja uz lūpām, virs kurām bija ūsas, kas smaržoja pēc dedzināta korķa. Soņa noskūpstīja viņu uz pašām lūpām un, izvilkusi mazās rokas, no abām pusēm pieglauda tās viņa vaigiem.

— Soņa!… Nicolas!… — vairāk nekā viņi nesacīja. Viņi aizskrēja līdz klētij un atgriezās atpakaļ katrs pa savu lieveni.

XII

Kad visi brauca atpakaļ no Pelagejas Daņilovnas, Nataša, kas vienmēr visu redzēja un pamanīja, iegrozīja tā, ka Luīza Ivanovna un viņa pati iesēdās kamanās pie Dim- lcra, bet Soņa palika ar Nikolaju un meičām.

Nikolajs, nu vairs neskriedamies, atceļā brauca vienmērīgu gaitu un visu laiku šai dīvainajā mēnessgaismā vēroja Soņu, meklēdams, gaismai vienā laidā mainoties, zem uzacīm un ūsām to savu agrāko un tagadējo Soņu, no kuras viņš nolēma nu vairs nekad nešķirties. Viņš ielūkojas ciešāk un, sazīmējis aizvien to pašu un citu Soņu un atcerējies korķa smaržu, kas jaucās ar skūpsta izjūtu, ar pilnu krūti ieelpoja salto gaisu, un, raudzīdamies uz gaistošo zemi un mirdzošajām debesīm, jutās atkal burvju valstī.

Soņa, vai tev ir labi? — viņš šad tad ievaicājās.

Jā, — Soņa atsaucās. — Un tev?

Pusceļā Nikolajs iedeva kučierim pieturēt zirgus un uz brītiņu pieskrēja pie Natašas kamanām, un piemetās uz kamanu spārna.

Nataša, — viņš tai franciski pačukstēja, — zini, cs esmu skaidrībā ar Soņu.

Tu viņai pateici? — Nataša vaicāja, pēkšņi visa priekā iestarodamās.

Vai, cik tu esi ērmīga ar šīm ūsām un uzacīm, Nataša! Vai tu priecājies?

Ai, es esmu tik priecīga, tik priecīga! Es jau sāku uz tevi dusmoties. Es tev nekā neteicu, bet tu nelabi izturējies pret viņu. Kas viņai par sirdi, Nicolas, ai, cik es esmu priecīga! Es dažreiz esmu nejauka, bet man bija kauns būt laimīgai vienai, bez Soņas, — Nataša turpināja. — Tagad es esmu tik priecīga! Nu, skrej pie viņas.

Nē, pagaidi, vai, cik tu esi jocīga! — Nikolajs sacīja, joprojām lūkodamies māsā un arī viņā atrazdams kaut ko iaunu, neparastu un apburoši maigu, ko agrāk nebija pamanījis. — Nataša, tas ir kas burvīgs. Vai ne?

Jā, — viņa atsaucās, — tu rīkojies brīnišķīgi.

«Būtu es viņu agrāk redzējis tādu kā tagad,» Nikolajs

domāja, «es sen būtu jautājis, ko darīt, un būtu darījis visu, lai ko viņa likusi, un viss būtu labi.»

Tātad tu priecājies, un es esmu labi darījis?

Ai, cik labi! Es nesen ar māmuļu par to saķildojos. Mamā teica, ka Soņa tevi lencot. Kā tā var runāt! Es ar mamā gandrīz sarājos. Un nevienam nekad neļaušu par viņu nekā ļauna ne teikt, ne domāt, tāpēc ka viss viņā ir vienīgi labs.

Tātad labi? — Nikolajs pārjautāja, vēlreiz nopētīdams māsas sejas izteiksmi, lai izdibinātu, vai tas taisnība, un, zābakiem ņirkstot, nolēca no kamanu spārna, un skriešus devās uz savām kamanām. Tur aizvien vēl sēdēja tas pats laimīgais, smaidošais čerkess ar ūsiņām un mirdzošām acīm vērās viņā no sabuļādas kapuces, un šis čerkess bija Soņa, un šī Soņa droši vien bija viņa nākamā laimīgā un mīlošā sieva.

Kad viņi bija atgriezušies mājās un izstāstījuši mātei, kā pavadījuši laiku pie Meļukoviem, jaunkundzes aizgāja uz savu istabu. Noģērbušās, bet nenoslaucījušas korķa ūsas, viņas ilgi sēdēja, runādamas par savu laimi. Viņas pārsprieda par to, kā dzīvos, kad būs apprecējušās, kā viņu vīri draudzēsies un cik viņas būs laimīgas. Uz Natašas galda atradās spoguļi, ko Duņaša jau vakarā bija uzlikusi.

Tikai kad tas viss būs? Es baidos, ka nekad … Tas būtu pārāk labi! — sacīja Nataša, pieceldamās un tuvodamās spoguļiem.

Sēdies, Nataša, varbūt tu ieraudzīsi viņu, — sacīja Soņa. Nataša aizdedzināja sveces un apsēdās.

Redzu kādu ar ūsām, — Nataša teica, ieraudzījusi savu seju.

•— Nevajag smieties, jaunkundz, — Duņaša aprāja.

Nataša ar Soņas un istabmeitas palīdzību atrada spogulim pareizo stāvokli; viņas seja kļuva nopietna, un viņa apklusa. Ilgi viņa sēdēja, raudzīdamās tālumā aizejošo sveču r'ndā spoguļos, cerēdama (saskaņā ar to, ko bija dzirdējusi stāstām) šai pēdējā, neskaidrajā, saplūstošajā četrstūrī ieraudzīt drīz šķirstu, drīz viņu, kņazu Andreju. Taču, lai cik noskaņota viņa bija pieņemt vismazāko plankumu par cilvēka vai šķirsta attēlu, viņa nekā nesaskatīja. Viņa sāka bieži mirkšķināt acis un atgāja no spoguļa.

Kāpēc citi redz, bet es nekā neredzu? — viņa sūrojās. — Nu, sēdies tu, Soņa; šodien katrā ziņā jāskatās tev, — viņa teica. — Tikai manā vietā … Man šodien tik baigi!

Soņa apsēdās pie spoguļa, iegrozīja to pareizā stāvoklī un sāka skatīties.

Sofija Aleksandrovna jau nu visādā ziņā ieraudzīs,— Duņaša čukstēja, — bet jūs vienā laidā smejaties.

Soņa dzirdēja šos vārdus un dzirdēja arī, ka Nataša čukstot atbildēja:

Arī es zinu, ka viņa ieraudzīs; viņa arī pērngad redzēja.

Minūtes trīs visas klusēja. «Katrā ziņā!» — Nataša nočukstēja un nepabeidza … Soņa pēkšņi atgrūda spoguli, ko viņa turēja, un ar roku aizsedza acis.

Ai, Nataša! — viņa iesaucās.

Redzēji? Vai redzēji? Ko tu redzēji? — Nataša iekliedzās, pieturēdama spoguli.

Soņa nekā nebija redzējusi, viņa tikko kā bija gribējusi samirkšķināt acis un piecelties, kad izdzirdēja Natašu sakām «katrā ziņā» … Viņai negribējās pievilt ne Duņašu, ne Natašu un grūti bija nosēdēt. Viņa pati nezināja, kā un kāpēc tai bija pasprucis kliedziens, kad viņa aizsedza ar roku acis.

Redzēji viņu? — Nataša vaicāja, tverdama Soņu aiz rokas.

Jā. Pagaidi… es… redzēju viņu, — Soņa neviļus izteica, vēl nezinādama, ko Nataša domāja ar vārdu viņu: viņu — Nikolaju vai viņu — Andreju.

«Taču kāpēc gan lai es neteiktu, ka redzēju? Citi taču redz! Un kas var mani pieķert, vai esmu redzējusi vai neesmu redzējusi?» Soņai pazibēja prātā.

Jā, es viņu redzēju, — viņa teica.

Kā tad? Kā? Stāvus vai guļus?

Nē, es redzēju … Pirms nebija nekā, te uzreiz redzu, ka viņš guļ.

Andrejs guļ? Vai ir slims? — baiļu pilnām, stingām acīm vērdamās draudzenē, taujāja Nataša.

Nē, taisni otrādi, taisni otrādi, — seja bija līksma, un viņš pagriezās pret mani, — un tai brīdī, kad viņa stāstīja, viņai pašai šķita, ka redzējusi to, ko stāstīja.

Nu, bet pēc tam, Soņa?

Vairāk es nesaskatīju, kaut kas zils un sarkans…

Soņa! Kad viņš atgriezīsies? Kad es viņu redzēšu! Mans dievs! kā es baidos par viņu un par sevi, un par visu man bail!… — Nataša runāja un, neatbildēdama uz Soņas mierinājumiem ne vārda, nolikās gultā, un vēl ilgi pēc tam, kad nodzēsa sveci, vaļējām acīm nekustīgi gulēja gultā, un caur aizsalušajiem logiem vērās saltajā mēnesnīcā.

XIII

Drīz pēc svētkiem Nikolajs paziņoja mātei, ka mīlot Soņu un cieši apņēmies viņu precēt. Grāfiene, sen nomanījusi, kas notiek starp Soņu un Nikolaju, un gaidījusi šo izskaidrošanos, klusēdama noklausījās viņa vārdos un teica dēlam, ka viņš varot precēt, ko gribot; taču ka ne viņa, ne tēvs nedošot šādām laulībām savu svētību. Pirmoreiz Nikolajs sajuta, ka māte ar viņu nemierā, ka, nevērojot visu viņas mīlu uz dēlu, viņa tomēr nepiekāpsies. Viņa, salti un dēlu neuzlūkodama, aizsūtīja pēc vīra; un, kad tas atnāca, grāfiene gribēja strupi un dzedri, Nikolajam klātesot, paziņot vīram, kas noticis, taču neizturēja: īgnumā apraudājās un izsteidzas no istabas. Vecais grāfs nedroši sāka atrunāt Nikolaju un lūdza viņu atteikties no sava nodoma. Nikolajs atbildēja, ka viņš nevarot lauzt vārdu, un tēvs, nopūties un acīm redzami samulsis, visai drīz pārtrauca savu runu un devās pie grāfienes. Pie katras sadursmes ar dēlu grāfu neatstāja apziņa, ka viņš tā priekšā vainīgs par nolaistajām naudas lietām, un tāpēc nevarēja dusmoties uz dēlu, ka tas atteicās precēt bagātu līgavu un izraudzījies Soņu bez pūra, — viņš šai gadi- jumā tikai skaidrāk atcerējās, ka, nebijusi saimniecība tā paputināta, Nikolajam nevarētu vēlēties labāku sievu par Soņu; un ka pie nekārtībām naudas lietās vainojams vienīgi viņš ar savu Mitjeņku un ar saviem neuzveicamajiem paradumiem.

Tēvs un māte par šo jautājumu ar dēlu vairāk nerunāja; taču pēc dažām dienām grāfiene paaicināja pie sevis Soņu un ar cietsirdību, ko nebija gaidījusi ne viena, ne otra, pārmeta krustmeitai dēla pievilināšanu un nepateicību. Soņa klusu ciešot, acis nodūrusi, klausījās grāfienes nežēlīgajos vārdos un nesaprata, ko no viņas prasa. Viņa bija gatava visu ziedot saviem labdariem. Domas par uzupurēšanos bija viņas iemīļotās domas; taču šai gadījumā viņa nevarēja saprast, kam un kas viņai jāziedo. Viņa nevarēja nemīlēt grāfieni un visu Rostovu ģimeni, taču nevarēja arī nemīlēt Nikolaju un nezināt, ka viņa laime atkarīga no šās mīlas. Viņa bija klusa un skumja un neatbildēja. Nikolajs nespēja, kā viņai likās, ilgāk izturēt šo stāvokli un gāja izskaidroties ar māti. Nikolajs gan lūdza piedot viņam un Soņai, gan brīdināja māti, ja tie Soņu vajāšot, viņš tūdaļ slepus ar to salaulāšoties.

Grāfiene ar tādu saltumu, kādu dēls nekad nebija piedzīvojis, atbildēja, ka viņš esot pilngadīgs, ka kņazs Andrejs precoties bez tēva piekrišanas un ka viņš varot darīt to pašu, taču viņa nekad neatzīšot šo intriganti par savu meitu.

Pārskaities par vārdu intrigante, Nikolajs, balsi pacēlis, pateica mātei, ka viņš nekad nebūtu domājis, ka tā viņu spiedīs pārdot savas jūtas, un, ja tas tā, tad viņš pēdējo reizi sakot… Taču viņš nepaguva izteikt šo izšķirošo vārdu, ko, spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, ar šausmām gaidīja māte un kas varbūt uz mūžiem būtu palicis viņu starpā kā nežēlīga atmiņa. Viņš nepaspēja pateikt līdz galam, tāpēc ka Nataša ar bālu un nopietnu seju ienāca pa durvīm, aiz kurām bija klausījusies.

Nikoļiņka, tu runā aplamības, ciet klusu, ciet jel klusu! Es tev saku, ciet klusu!… — viņa gandrīz kliedza, lai pārmāktu tā balsi.

Māmiņ, mīlulīt, tas nepavisam nav tāpēc… sirsniņ, mana nabadzīte, — viņa pievērsās mātei, kas, juzdamās atvērušās plaisas malā, ar šausmām raudzījās uz dēlu, taču, aiz stūrgalvības un cīņā aizrāvusies, negribēja un nevarēja padoties.

— Nikoļiņka, es tev paskaidrošu, ej tu projām… Paklausieties, māmiņ, mīlulīt, — viņa sacīja mātei.

Viņas vārdi bija bez jēgas, tomēr tie sasniedza mērķi, pēc kura viņa tiecās.

Grāfiene, smagi iešņukstējusies, paslēpa seju meitai pie krūtīm, bet Nikolajs piecēlās, satvēra galvu un izsteidzās no istabas.

Nataša ķērās pie samierināšanas un noveda to tiktāl, ka Nikolajs saņēma no mātes solījumu nedarīt Soņai pāri un pats apsolījās nekā neuzsākt slepus no vecākiem.

Ar ciešu apņemšanos nokārtot pulkā savas lietas, atstāt dienestu, atgriezties un apprecēt Soņu Nikolajs, skumjš un nopietns, ar savējiem neizlīdzis, bet, kā pašam šķita, kaislīgi iemīlējies, janvāra sākumā aizbrauca uz pulku.

Pēc Nikolaja aizbraukšanas Rostovu mājā kļuva skumīgāk nekā jebkad. Grāfiene no sirdēstiem savārga.

Soņa bija bēdīga gan par šķiršanos no Nikolaja, gan vēl vairāk par naidīgo noskaņu, ar kādu grāfiene, pati negribēdama, izturējās pret viņu. Grāfu vairāk nekā jebkad nomāca satricinātais mantas stāvoklis, kas prasīja noteiktu rīcību. Bija nepieciešams pārdot Maskavas namu un muižu Maskavas tuvumā, bet, lai pārdotu namu, vajadzēja braukt uz Maskavu. Taču grāfienes veselības stāvoklis spieda braucienu dienu no dienas atlikt.

Nataša, kas pirmajā laikā viegli un pat jautri panesa šķiršanos no līgavaiņa, tagad ar katru dienu kļuva sa- trauktāka un nepacietīgāka. Viņu nemitīgi mocīja domas, ka veltīgi, ne par šo, ne par to, aiziet zudumā viņas labākais laiks, ko tā būtu izlietojusi, viņu mīlēdama. Viņa vēstules to pa lielākai daļai kaitināja. Natašu aizvainoja, ka pa to laiku, kamēr viņa dzīvo vienīgi ar domām par viņu, viņš dzīvo īstu dzīvi, redz jaunas vietas, jaunus, interesantus cilvēkus. Jo saistošākas bija viņa vēstules, jo vairāk viņa saīga. Turpretī viņas pašas vēstules, ko tā viņam rakstīja, ne tikvien nesagādāja tai mierinājumu, bet likās garlaicīgs un sadomāts pienākums. Viņa neprata rakstīt, tāpēc ka nevarēja apjēgt iespēju patiesīgi izteikt vēstulē kaut vai tūkstošo daļu no tā, ko bija radusi izpaust balsī, smaidā un skatienā. Viņa rakstīja tam klasiski vienmuļas, sausas vēstules, kurām pati nepiešķīra nekādas nozīmes un kurām grāfiene melnrakstā laboja ortogrāfijas kļūdas.

Grāfienes veselība joprojām neuzlabojās; taču atlikt Maskavas braucienu ilgāk vairs nevarēja. Vajadzēja darināt pūru, vajadzēja pārdot namu, turklāt kņazu Andreju gaidīja vispirms Maskavā, kur šoziem dzīvoja kņazs Nikolajs Andrejičs, un Nataša bija pārliecināta, ka viņš jau atgriezies.

Grāfiene palika laukos, bet grāfs, paņēmis līdzi Soņu un Natašu, janvāra beigās devās uz Maskavu.

PIEKTĀ DAĻA

I

Pēc kņaza Andreja un Natašas saderināšanās Pjērs bez jebkāda redzama iemesla pēkšņi juta, ka nespēj vairs turpināt agrāko dzīvi. Lai cik cieši viņš bija pārliecināts par patiesībām, ko tam bija atklājis labdaris, lai cik prieka pilns bija pagājis tas pirmais laiks, kad viņš aizrāvās ar sevis pilnveidošanu, kurai nodevās ar tādu degsmi, — pēc kņaza Andreja un Natašas saderināšanās un pēc Josifa Aleksejeviča nāves, par kuru viņš saņēma ziņu gandrīz tai pašā laikā, viss viņa iepriekšējās dzīves jaukums piepeši šķita izplēnējis. Palika vienīgi dzīves ģindenis: viņa nams ar grezno sievu, kas patlaban baudīja kādas ļoti svarīgas personas labvēlību, pazīšanās ar visu Pēterburgu un dienests ar garlaicīgām formalitātēm. Un šī agrākā dzīve Pjēram pēkšņi šķita negaidīti riebīga. Viņš pārtrauca rakstīt dienasgrāmatu, vairījās no brāļu sabiedrības, pasāka atkal braukāt uz klubu, sāka atkal daudz dzert, atjaunoja tuvību ar vecpuišu kompānijām un sāka visnotaļ tādu dzīves veidu, ka grāfiene Jeļena Vasiļjevna ieskatīja par vajadzīgu izteikt viņam stingru piezīmi. Pjērs, juzdams, ka viņai taisnība, un negribēdams kompromitēt sievu, aizbrauca uz Maskavu.

Maskavā, līdzko viņš ieradās savā milzīgajā namā ar sažuvušajām un žūstošajām kņazēm, ar milzīgo saimi, līdzko, braukdams cauri pilsētai, ieraudzīja Iveras bazni- ciņu ar neskaitāmām sveču liesmām zelta svētbilžu priekšā, Kremļa laukumu un nesabraukto sniegu, ormaņus un Sivceva Vražeka būdeles, ieraudzīja Maskavas večukus, kas, nekā nevēlēdamies un nekurp nesteigdamies, vadīja savu mūža vakaru, ieraudzīja vecītes — Maskavas llelkundzes, Maskavas balles un Maskavas Angļu klubu, — viņš juta, ka ir mājās, klusā ostā. Maskavā viņam kļuva mierīgi, silti, pierasti kā vecā, netīrā rītasvārkā.

Visa Maskavas sabiedrība, sākot no vecenēm un beidzot ar bērniem, uzņēma Pjēru kā sengaidītu viesi, kam allaž bija gatava brīva vieta. Maskavas augstākajām aprindām Pjērs bija pats jaukākais, labākais, gudrākais, jautrākais un augstsirdīgākais savādnieks, izklaidīgs un sirsnīgs veclaiku krievu kungs. Viņa naudas maks allaž bija tukšs, tāpēc ka tas bija atvērts visiem.

Benefices, vājas gleznas, statujas, labdarības biedrības, čigāni, skolas, svinīgi mielasti, uzdzīves, masoni, baznīcas, grāmatas — neviens un nekas netika noraidīts, un, ja viņam nebūtu divu draugu, kas bija aizņēmušies no viņa daudz naudas un ņēmuši viņu savā aizgādībā, viņš būtu izšķiedis visu. Klubā nevienas pusdienas, neviens vakars nepagāja bez viņa. Līdzko viņš pēc divām margo pudelēm atzvila savā vietā uz dīvāna, viņu apstāja, un sākās valodas, strīdi, joki. Ja kur saķildojās, viņš ar savu labsirdīgo smaidu un vietā izmestu joku vien atkal samierināja. Masonu ložu sanāksmes bija garlaicīgas un vienmuļas, ja nebija viņa.

Kad pēc vecpuišu vakariņām viņš ar labsirdīgu un vēlīgu smaidu, padodamies jautrās sabiedrības lūgumiem, cēlās, lai brauktu līdzi, jauno ļaužu vidū atskanēja priecīgi gaviļu saucieni. Ballēs viņš dejoja, ja pietrūka kavalieru. Jaunās dāmas un jaunkundzes viņu ieredzēja par to, ka viņš, ne ap vienu nelakstodamies, bija ar visām vienādi laipns, sevišķi pēc vakariņām.

«II est charmant, il n'a pas de sexe,»x 1 Viņš ir brīnišķīgs, viņš nemaz nav kā vīrietis.

par vinu mēdza teikt.

Pjers bija tāds pats labsirdīgs atvaļināts kambarkungs, kas gāja pretī mūža norietam, kādu Maskavā bija simtiem.

Kādas šausmas būtu viņu pārņēmušas, ja pirms septiņiem gadiem, kad viņš tikko bija atgriezies no ārzemēm, kāds viņam teicis, ka tam nekas nav jāmeklē un jāgudro, ka viņa ceļš jau nosprausts, nolemts kopš mūžiem un, lai ķepurojas kā ķepurodamies, viņš būs tikai tāds pats, kādi bija visi viņa stāvoklī. Viņš nebūtu varējis tam ticēt! Vai tad viņš no visas sirds nevēlējās gan nodibināt Krievijā republiku, gan pats būt drīz Napoleons, drīz filozofs, drīz stratēģis, Napoleona uzvarētājs? Vai gan tas nebija viņš, kas saskatīja iespēju un kaislīgi vēlējās pārradīt netikumīgo cilvēku dzimumu un pats sevi izaudzināt līdz

augstākajai pilnības pakāpei? Vai tas nebija viņš, kas dibināja gan skolas, gan slimnīcas un dāvāja zemniekiem brīvību?

Un nu — ne vēsts no visa tā — lūk, viņš ir bagāts neuzticīgas sievas vīrs, atvaļināts kambarkungs, kam tīk krietni paēst, iedzert, tad atpogāt svārkus un mazliet pa- šķendēties par valdību, Maskavas Angļu kluba biedrs un visu ieredzēts Maskavas sabiedrības loceklis. Viņš ilgi nevarēja samierināties ar domām, ka ir tas pats atvaļinātais Maskavas kambarkungs, kura tipu viņš priekš septiņiem gadiem tik dziļi nicināja.

Dažbrīd viņš sevi mierināja ar domām, ka tikai tā, pagaidām, ļaujas šādai dzīvei; taču tad viņu šausmināja cita doma, ka tā, pagaidām jau dažs labs tāpat kā viņš — ar visiem zobiem un matiem ir iestidzis šajā dzīvē un šajā klubā un ticis no turienes ārā bez neviena zoba un mata.

Lepnības brīžos, domājot par savu stāvokli, viņš šķitās esam kas sevišķs, gluži kas cits nekā tie atvaļinātie kambarkungi, ko agrāk bija nicinājis; ka tie bijuši prasti nejēgas un muļķi, pieticīgi un apmierināti ar savu stāvokli, «bet es pat tagad vēl esmu nemierā, allaž man gribas kaut ko paveikt cilvēces labā,» viņš sev iegalvoja lepnības brīžos. «Bet varbūt arī visi tie, mani biedri, gluži tāpat kā es mocījušies, meklējuši kaut kādu jaunu, savu ceļu dzīvē un tāpat kā es, apstākļu, sabiedrības, rakstura spiesti, tā stihiskā spēka vadīti, pret kuru cilvēks ir bezspēcīgs, nonākuši turpat, kur es,» viņš teica sev pazemības brīžos; un, padzīvojis kādu laiku Maskavā, viņš vairs nenicināja, bet sāka iemīlēt, cienīt un žēlot savus likteņa biedrus gluži kā pats sevi.

Pjēram vairs neuzmācās kā agrāk izmisuma, grūtsirdības un dzīves riebuma brīži; taču šī pati kaite, kas senāk mēdza uznākt spējām lēkmēm, bija iedzīta iekšpusē un ne uz mirkli viņu neatstāja. «Kālab? Kādēļ? Kas notiek pasaulē?» viņš neizpratnē taujāja sev vairākkārt diendienā, neviļus sākdams iedziļināties dzīves parādību jēgā; taču, no pieredzes zinādams, ka uz šiem jautājumiem nebija atbildes, viņš ar skubu centās no tiem novērsties, ķērās pie grāmatas vai steidzās uz klubu vai arī pie Apolona Nikolajeviča papļāpāt par pilsētas tenkām.

«Jeļena Vasiļjevna, kas nekad neko nav mīlējusi kā vien savu pašas miesu un ir viena no vismuļķīgākajām sievietēm pasaulē,» Pjērs domāja, «ļaudīm šķiet pats prāta un izsmalcinātības kalngals, un viņas priekšā visi noliecas. Napoleonu Bonapartu visi nievāja, kamēr viņš bija dižens, bet, kopš tas kļuvis nožēlojams komediants, ķeizars Francis par varēm cenšas piedāvāt tam savu meitu par nelikumīgu sievu. Spāņi ar katoļu garīdzniecības starpniecību raida dievam lūgšanas pateicībā, ka tie četrpadsmitajā jūnijā uzvarējuši frančus, bet franči ar tās pašas katoļu garīdzniecības palīdzību raida pateicības lūgšanas, ka tie četrpadsmitajā jūnijā uzvarējuši spāņus. Mani brāļi masoni pie savām asinīm zvēr, ka gatavi visu upurēt sava tuvākā labā, bet nemaksā ne rubli ziedojumu ubagiem un intriģē Astreju pret Mannas meklētājiem, un tīko pēc īstā Skotijas paklāja un akta, kura jēgu nezina pat tas, kas to rakstījis, un kurš nevienam nav vajadzīgs. Visi mēs atzīstam kristīgās ticības likumu, kas māca piedot pāri darījumus un mīlēt savu tuvāko, likumu, kura vārdā Maskavā uzceltas četrdesmit reiz četrdesmit baznīcas, bet vakar ar pātagām līdz nāvei šauta kādu izbēgušo, un tā paša mīlestības un piedošanas likuma sludinātājs garīdznieks deva zaldātam pirms soda skūpstīt krustu.» Tā domāja Pjērs, un visi šie vispārīgie, visu atzītie meli, lai kā viņš pie tiem bija pieradis, ikreiz viņu pārsteidza, it kā tie bijuši kas jauns. «Es saprotu šos melus un šo jucekli,» viņš prātoja, «taču kā lai es viņiem pastāstu visu to, ko pats saprotu? Esmu izmēģinājies un allaž atradis, ka arī viņi dvēseles dziļumos saprot to pašu, ko es, bet tikai pūlas to neredzēt. Tātad tā arī vajag! Bet kur gan man dēties?» Pjērs domāja. Viņam piemita tā nelaimīgā spēja, kas raksturīga daudziem, it īpaši krievu cilvēkiem, — spēja redzēt labā un patiesā iespējamību un ticēt tai, bet pārāk skaidri saskatīt dzīves ļaunumu un melus, lai būtu pa spēkam šajā dzīvē nopietni piedalīties. Ikviena darba joma viņa acīs bija saistīta ar ļaunumu un viltu. Lai viņš lūkoja būt par ko būdams, lai ķērās pie kā ķerdamies, — ļaunums un meli atgrūda viņu un aizsprostoja visus ceļus uz darbību. Un tomēr vajadzēja dzīvot, vajadzēja būt nodarbinātam. Pārāk baigi bija atrasties šo neatrisināmo dzīves jautājumu jūgā, un viņš nodevās kurai katrai izpriecai, lai tikai tos aizmirstu. Viņš braukāja pa visvisādām biedrībām, daudz dzēra, pirka gleznas un cēla namus, bet, galvenais, lasīja.

Viņš lasīja un lasīja visu, kas vien pagadījās pie rokas, un lasīja tā, ka, atbraucis mājās, kamēr sulaiņi vēl viņu atģērba, viņš jau tvēra grāmatu un lasīja, tieši no grāmatas laidās miegā un no miega pie tenkām viesistabā un klubā, no tenkām pie uzdzīves un sievietēm, no uzdzīves atkal pie tenkām, pie grāmatām un vīna. Dzeršana aizvien vairāk un vairāk kļuva viņam par fizisku un reizē arī garīgu nepieciešamību. Kaut gan ārsti brīdināja, ka ar viņa korpulenci vīns tam esot bīstams, viņš dzēra ļoti daudz. Viņam kļuva pilnīgi labi tikai tad, kad viņš, pats nemanīdams, kā, bija sagāzis savā lielajā mutē vairākas glāzes vīna, izjuta tīkamu siltumu ķermenī, maigumu pret visiem saviem tuvākajiem un prāta gatavību pavirši atsaukties uz kuru katru domu, neiedziļinoties tās būtībā. Tikai izdzēris pudeli vīna vai divas, viņš neskaidri apjauta, ka tas sarežģītais, baigais dzīves mezgls, kas viņu iepriekš šausminājis, nemaz nav tik bīstams, kā viņam licies. Ar žvinguli galvā, tērzēdams, klausīdamies sarunas vai lasīdams pēc pusdienām un vakariņām, viņš nemitīgi redzēja šo mezglu no kaut kādas vienas puses. Taču tikai vīna ietekmē viņš iegalvoja sev: «Tas nekas. Es to atrisināšu — palūk, man jau izskaidrojums gatavs. Patlaban tikai nav vaļas — es vēlāk to visu apdomāšu!» Tomēr šis vēlāk nekad nepienāca.

No rīta tukšā dūšā visi agrākie jautājumi šķita tikpat neatrisināmi un baismīgi, un Pjērs ar skubu ķērās pie grāmatas un priecājās, ja kāds pie vina atnāca.

Br īžain Pjers atcerejas dzirdēto nostāstu par to, ka zaldāti karā, atrazdamies zem apšaudes slēpnī, kad nekā nav ko darīt, centīgi meklējot sev nodarbošanos, lai vieglāk pārciestu briesmas. Un Pjēram visi cilvēki likās tādi zaldāti, kas glābjas no dzīves: dažs godkārē, dažs kāršu spēlē, dažs — likumus rakstīdams, dažs uzdzīvē ar sievietēm, dažs rotaļās, dažs zirgos, dažs politikā, dažs medībās, dažs vīnā, dažs valsts lietās. Nav nekā, ne niecīga, ne svarīga, viss ir vienalga; kaut tikai paglābties no tās, kā protu!» Pjērs domāja. «Kaut tikai neredzēt to, šo briesmīgo to.»

II

Ziemas sākumā kņazs Nikolajs Andrejičs Bolkonskis ar meitu ieradās Maskavā. Ar savu pagātni, ar savu prātu un oriģinalitāti un it īpaši tāpēc, ka jūsma par ķeizara Aleksandra valdīšanu tolaik sāka jau apdzist, un, ņemot vērā to pretfrancisko un patriotisko noskaņojumu, kas patlaban valdīja Maskavā, kņazs Nikolajs Andrejičs tūdaļ ieguva pie maskaviešiem sevišķu cieņu un kjuva par centru Maskavas opozīcijai pret valdību.

Kņazs pa šo gadu bija stipri novecojis. Viņā parādījās krasas vecuma pazīmes: nejauši uznākošs snaudiens, aizmāršība attiecībā uz neseniem notikumiem un laba atmiņa uz senseniem, un bērnišķa godkāre, ar kādu viņš uzņēmās Maskavas opozīcijas vadītāja lomu. Un tomēr, kad vecais vīrs, sevišķi pa vakariem, iznāca uz tēju savā kažociņā un pūderētajā parūkā un, kāda iekustināts, sāka savus aprautos nostāstus par pagājušiem laikiem vai arī vēl vairāk aprautos un krasos spriedumus par tagadējiem, viņš visos savos viesos modināja godbijības pilnu cieņu. Apmeklētājiem visa šī senlaicīgā māja ar milzīgajiem spoguļiem, pirmsrevolūcijas laika mēbelēm, pūderētajiem sulaiņiem un pats bargais un gudrais pagājušā gadsimta sirmgalvis ar savu lēnīgo meitu un glītiņo francūzieti, kuras abas godbijībā drebēja viņa priekšā, šķita cildena un patīkama parādība. Taču apmeklētāji nedomāja par to, ka bez šīm divām trim stundām, kad viņi redzēja nama saimniekus, diennaktī bija vēl divdesmit divas stundas, kad mājā ritēja slēpta iekšējā dzīve.

Pēdējā laikā Maskavā šī iekšējā dzīve bija kņazei Marjai kļuvusi visai smaga. Maskavā viņai trūka tā lielā iepriecinājuma — sarunu ar dieva ļautiņiem un vientulības, kas viņu spirdzināja Kailajos Kalnos, un nebija arī nekādu galvaspilsētas priekšrocību un prieku. Sabiedrībā viņa nerādījās: visi zināja, ka tēvs viņu vienu pašu nelaiž, bet pats neveselības dēļ nevar braukt, un kņazi vairs nemēdza ielūgt uz pusdienām un viesībām. Cerību iziet pie vīra kņaze Marja bija pilnīgi atmetusi. Viņa redzēja to saltumu un naidīgumu, ar kādu kņazs Nikolajs Andrejičs uzņēma un izvadīja jaunos cilvēkus, kas varētu būt līgavaiņi un dažkārt parādījās viņu mājās. Draugu kņazei Marjai nebija: šoreiz atbraukusi Maskavā, viņa vīlās divos savos vistuvākajos cilvēkos: m-lle Bourienne, ar kuru viņa arī agrāk nebija varējusi būt pilnīgi atklāta, tagad bija kļuvusi viņai nepatīkama, un aiz dažiem iemesliem viņa sāka no tās attālināties; Žilī, kas dzīvoja Maskavā un kam kņaze Marja bija rakstījusi piecus gadus no vietas, izrādījās viņai gluži sveša, kad kņaze Marja ar to atkal personīgi satikās. Žilī, pēc brāļu nāves kļuvusi par vienu no visbagātākajām līgavām Maskavā, tobrīd dzīvoja pašā pasaulīgo izpriecu virpulī. Viņu aplidoja jauni cilvēki, kas, pēc viņas pašas domām, pēkšņi bija novērtējuši viņas labās īpašības. Zilī atradās tajā vecuma posmā, kad padzīvojusi labāko aprindu jaunkundze jūt, ka patlaban ir pēdējās izredzes iziet pie vīra un ka tagad vai nekad jāizšķiras viņas liktenim. Kņaze Marja pa ceturtdienām ar skumju smaidu atcerējās, ka viņai nu vairs nav kam rakstīt, jo Zilī, kuras klātbūtne viņai nesagādāja ne mazāko prieku, Zilī bija šeit un viņa to satika ik nedēļas. Viņa kā vecs emigrants, kas atsacījies precēt dāmu, pie kuras vairākus gadus pavadījis savus vakarus, nožēloja, ka Zilī ir šeit un viņai nav, kam rakstīt. Kņazei Marjai Maskavā nebija neviena, ar ko parunāties, nebija, kam uzticēt savas bēdas, bet bēdu pa šo laiku bija daudz nācis klāt. Tuvojās kņaza Andreja atgriešanās laiks un viņa precības, bet uzdevums sagatavot tēvu uz to ne tikvien nebija izpildīts, bet, gluži otrādi, šī lieta šķita galīgi izbojāta, un, grāfieni Rostovu pat atgādinot vien, vecais kņazs, jau tā gandrīz vienmēr būdams nelāgā omā, lēca vai no ādas ārā. Jaunas bēdas, kas kņazei Marjai pēdējā laikā nāca klāt, bija stundas, ko viņa pasniedza sešus gadus vecajam brāļadēlam. Savās attiecībās ar Nikolušku viņa ar šausmām vēroja sevī sava tēva neiecietību. Cik reižu gan viņa nebija sev atkārtojusi, ka, mācot brāļadēlu, nedrīkst ļaut sev iekaist, taču gandrīz katru mīļu reizi, tikko viņa nosēdās ar irbuli pie franču ābeces, viņai tā gribējās ātrāk, vieglāk pārliet savas zināšanas bērnā, kas jau baiļojās, ka nupat, nupat krustmāte sadusmosies, ka viņa pie mazākās zēna neuzmanības nodrebēja, sāka steigties, iekaisa, pacēla balsi, dažreiz purināja viņu aiz rokas un lika kaktā. Ielikusi puiku kaktā, viņa pati sāka raudāt par savu ļauno, nelāgo dabu, un Nikoluška, vilkdams viņai līdzi, bez atļaujas nāca no kakta ārā, gāja viņai klāt, pūlējās atraut no sejas viņas slapjās rokas un mierināja viņu. Taču vairāk, visvairāk bēdu viņai sagādāja tēva ātrās dusmas, kas allaž bija vērstas pret meitu un pēdējā laikā nonāca līdz nežēlībai. Būtu viņš tai licis caurām naktīm, uz ceļiem stāvot, klanīties līdz zemei, būtu viņš to sitis, licis tai nest malku un ūdeni, — viņai nenāktu ne prātā, ka viņas stāvoklis ir grūts; bet šis mocītājs, kas viņu mīlēja, — visnežēlīgākais taisni tāpēc, ka mīlēja un par to mocīja ir sevi, ir viņu, — apzināti prata ne vien aizvainot, pazemot viņu, bet arī pierādīt, ka tā vienmēr un pie visa vainīga. Pēdējā laikā kņazam bija parādījusies jauna ieraža, kas visvairāk mocīja kņazi Marju, — viņa aizvien lielākā tuvība ar m-lle Bourienne. Doma, kas viņam pirmajā mirklī, saņemot ziņu par dēla nodomu, bija iešāvusies prātā kā joks, šī doma, ka gadījumā, ja Andrejs precēsies, tad arī viņš pats apprecēs m-lle Bourienne, viņam acīmredzot bija iepatikusies, un pēdējā laikā viņš neatlaidīgi (kā kņazei Marjai likās) tikai tādēļ vien, lai viņu aizvainotu, visādi lutināja m-lle Bourienne un pauda savu neapmierinātību ar meitu, izrādīdams mīlestību m-lle Bourienne.

Reiz Maskavā, kņazei Marjai klātesot (viņai šķita, ka tēvs to tīšām darīja, viņai redzot), vecais kņazs noskūpstīja m-lle Bourienne roku un, pievilcis viņu sev klāt, mīli- nādams apskāva. Kņaze Marja pietvīka un izskrēja no istabas. Pēc maza brītiņa m-lle Bourienne ienāca pie kņazes Marjas smaidīdama un nez ko jautri stāstīdama savā patīkamajā balstiņā. Kņaze Marja steigšus noslaucīja asaras, apņēmīgiem soļiem piegāja pie Bourienne un, redzams, pati neapzinādamās, niknā skubā un balsij aizraujoties, sāka kliegt uz francūzieti:

Tas ir nekrietni, tas ir zemiski, necilvēcīgi izmantot vājumu … — Viņa neizrunāja līdz galam. — Ejiet ārā no manas istabas! — viņa uzbrēca un sāka skaļi raudāt.

Otrā dienā kņazs meitai neteica ne vārda; taču viņa pamanīja, ka pie pusdienām tas pavēlēja pasniegt ēdienus, sākot no m-lle Bourienne. Maltītes beigās, kad bufetes pārzinis pa vecam paradumam atkal pasniedza kafiju vispirms kņazei, kņazs piepeši pārskaitās, svieda Filipam ar kruķi un tūdaļ lika nodot viņu zaldātos.

Nedzird … divreiz teicu … nedzird! Viņa ir pirmais cilvēks šai namā, viņa ir mans labākais draugs, — kņazs kliedza. — Un, ja tu vēlreiz atļausies, — viņš dusmās pirmoreiz uzbrēca tieši kņazei Marjai, — kā vakar uzdrīkstējies … viņas priekšā aizmirsties, tad es tev gan parādīšu, kas ir saimnieks mājās. Ārā! lai es tevis neredzētu; lūdz viņai piedošanu!

Kņaze Marja lūdza piedošanu Amālijai Jevgeņijevnai un tēvam tiklab par sevi, kā par bufetes pārzini Filipu, kas lūdza par viņu aizrunāt.

Tādās reizēs kņazes Marjas dvēselē krājās jūtas, kas atgādināja nevainīga upura lepnumu. Un tad piepeši taisni tādos brīžos, viņai klātesot, tēvs, ko viņa bija nosodījusi, vai nu meklēja brilles, taustīdams turpat tām līdzas un neredzēdams, vai aizmirsa kaut ko, kas nule pat bijis, vai arī spēra ar savām ļimstošajām kājām nedrošu soH un raudzījās apkārt, vai kāds nav manījis viņa nespeku, vai arī, kas bija ļaunāk par visu, pie pusdienām, kad nebija viesu, kas viņus uzmundrinātu, pēkšņi aizsnaudās, palaizdams vaļā servjeti, un trīcošu galvu nolīka pār šķīvi. «Viņš ir vecs un nevarīgs, bet es uzdrīkstos viņu nosodīt!» viņa tādos brīžos sev pārmeta, juzdama pret sevi riebumu.

III

1811. gadā Maskavā dzīvoja kāds strauji modē nācis franču doktors Metivjē, milzīga auguma skaistulis, laipns kā daždien francūzis un, kā visi Maskavā runāja, neparasti gudrs ārsts. Augstākās sabiedrības namos viņu mēdza uzņemt ne kā ārstu, bet kā sev līdzīgu.

Kņazs Nikolajs Andrejičs, kas par medicīnu smējās, pēdējā laikā, paklausīdams m-lle Bourienne padomam, ļāva šim doktoram sevi apmeklēt un bija pie viņa pieradis. Metivjē mēdzā ierasties pie kņaza pāris reižu nedēļā.

Nikolaja dienā, kņaza vārda dienā, pie viņa nama parādes durvīm sabrauca visa Maskava, taču viņš nevienu nevēlējās pieņemt; un tikai dažus, kuru sarakstu viņš nodeva kņazei Marjai, lika aicināt uz pusdienām.

Metivjē, kas no rīta bija ieradies apsveikt, kā ārsts ieskatīja par pieklājīgu de forcer la consigne\* — lauzt aizliegumu. kā viņš izteicās kņazei Marjai, un iegāja pie kņaza. Gadījās tā, ka taisni šai vārda dienas rītā vecais kņazs bija vienā no savām vissliktākajām omām. Visu rītu viņš klaiņoja apkārt pa māju, visiem piesiedamies un izlikdamies nesaprotam, ko viņam saka, un rādīdams, ka neviens viņu nesaprot. Kņaze Marja labi pazina šo kluso un raižpilno īgņā- šanos, kas parasti beidzās ar traku dusmu lēkmi, un visu šo rītu staigāja kā pielādētas un uzvilktas šautenes galā, gaidīdama nenovēršamo šāvienu. Rīts līdz ārsta atbraukšanai bija pagājis laimīgi. Ielaidusi ārstu, kņaze Marja apsēdās ar grāmatu viesistabā pie durvīm, kur varēja dzirdēt visu, kas notiek kabinetā.

Sākumā viņa dzirdēja tikai Metivjē balsi, tad tēva balsi, tad sāka runāt abi reizē, durvis atsprāga vaļā un uz sliekšņa parādījās izbijies skaistais Metivjē ar melno cekulu un kņazs rītasvārkos, ar naktscepurīti galvā, niknumā pāršķiebtu seju un lejup vērstu skatienu.

Nesaproti? — kņazs bļāva. — Bet es saprotu! Franču spiegs! Bonaparta vergs, spiegs, ārā no manas mājas, ārā, kad tev saka! — Un viņš aizcirta durvis.

Metivjē, plecus raustīdams, piegāja pie mademoiselle Bourienne, kas, kliegšanai atskanot, bija ieskrējusi no blakus istabas.

Kņazs nav gluži vesels, — la bile et le transport au cerveau. Tranquillisez-vous, je repasserai demain1 — žults un asiņu pieplūdums smadzenēs. Neuztraucieties, es pienākšu rīt.— teica Metivjē un, pirkstu pie lūpām pielicis, steigšus izgāja.

Aiz durvīm skanēja tupeļu šļūkoņa un kliedzieni: «Spiegi, nodevēji, visur nodevēji! Pašam savā mājā ne mirkli nav miera!»

Kad Metivjē bija projām, vecais kņazs iesauca pie sevis meitu, un viss viņa niknums izgāzās pār to. Tā bija vainīga, ka ielaidusi pie viņa spiegu. Viņš taču bija teicis, viņš tai bija teicis, lai sastāda sarakstu un lai tos, kuru sarakstā nebija, nelaiž iekšā. Kādēļ tad ielaidusi šo nelieti! Viņa bija pie visa vainīga. «Ar viņu tam nebija ne brītiņa miera, nomirt viņš mierīgi nevarēja,» kņazs gremzās.

— Nē, cienītā, jāšķiras, jāšķiras, tā arī ziniet, tā ziniet! Es nu vairāk nevaru, —• viņš noskaldīja un izgāja no istabas. Un, it kā baidīdamies, ka tā varētu kaut kā apmierināties, viņš atgriezās un, pūlēdamies izlikties mierīgs, piebilda: — Un nedomājiet, ka es jums to teicu spējās dusmās, nē, esmu mierīgs un esmu to apdomājis; un tā būs, — jāšķiras, pameklējiet sev vietu!… — Tomēr viņš neizturēja un ar to niknumu, kāds var būt tikai cilvēkiem, kas mīl, pats redzami ciezdams, sāka kratīt dūres un uzbļāva viņai:

Un kaut vai kāds muļķis būtu viņu apprecējis! — Viņš aizcirta durvis, pasauca pie sevis m-lle Bourienne un apklusa kabinetā.

Pulksten divos saradās izredzētās sešas personas uz pusdienām. Viesi — pazīstamais grāfs Rastopčins, kņazs Lopuhins ar savu brāļadēlu, ģenerālis Catrovs — vecs kņaza kauju biedrs un no jaunajiem Pjērs un Boriss Dru- beckis — gaidīja viņu viesistabā.

Nesen ieradies Maskavā atvaļinājumā, Boriss bija vēlējies, lai viņu iepazīstina ar kņazu Nikolaju Andrejeviču, un pratis tiktāl iegūt tā labvēlību, ka kņazs viņam vienīgajam taisīja izņēmumu starp neprecētajiem jaunajiem cilvēkiem, kurus vispār nepieņēma.

Kņaza nams bija ne jau nu «augstākās aprindas», taču tāds mazs pulciņš, par kuru pilsētā gan neko nedzirdēja, bet tikt tajā uzņemtam uzskatīja par visai glaimojošu. Boriss to bija izpratis pirms nedēļas, kad Rastopčins, viņam dzirdot, sacīja virspavēlniekam, kas to aicināja uz pusdienām Nikolaja dienā, ka nekādi nevarot tikt:

Tanī dienā jau nu es allaž braucu paklanīties Nikolaja Andrejiča pīšļiem.

Ak jā, jā, — virspavēlnieks atņēma. — Nu, kā viņš jūtas? …

Nelielā sabiedrība, kas pirms pusdienām bija sapulcējusies viesistabā, senlaicīgā istabā ar augstiem griestiem un vecām mēbelēm, atgādināja svinīgu tiesas sēdi. Visi klusēja, un, ja runāja, tad runāja klusu. Kņazs Nikolajs An- drejičs iznāca nopietns un nerunīgs. Kņaze Marja izskatījās vēl klusāka un biklāka nekā parasti. Viesi nelabprāt uzrunāja viņu, jo redzēja, ka to maz interesē viņu valodas. Grāfs Rastopčins viens pats vērpa sarunu pavedienu, stāstīdams gan par jaunākajiem pilsētas, gan politiskajiem notikumiem.

Lopuhins un vecais ģenerālis šad tad piedalījās sarunā. Kņazs Nikolajs Andrejičs klausījās, kā augstākais tiesnesis uzklausa viņam lasāmo ziņojumu, tikai retumis ar klusēšanu vai īsu piezīmi likdams manīt, ka ņem vērā to, ko viņam ziņo. No sarunas noskaņas bija noskārstams, ka neviens neatzina par labu to, kas notika politikā. Atstāstīja notikumus, kas acīm redzami apstiprināja, ka viss iet aizvien greizāk un greizāk; taču ik stāstījumā un spriedumā pārsteidza tas, ka stāstītājs ikreiz apklusa vai arī viņu apturēja uz tās robežas, kur spriedums varēja attiekties uz kunga un ķeizara personu.

Pie pusdienu galda saruna ievirzījās par visjaunāko notikumu politikā, par to, ka Napoleons sagrābis Oldenburgas hercoga īpašumus, un par Napoleonam naidīgo notu, ko krievi piesūtījuši visiem Eiropas galmiem.

Bonaparts rīkojas ar Eiropu kā pirāts ar iekarotu kuģi, — sacīja grāfs Rastopčins, atkārtodams jau vairākkārt paša teikto frāzi. — Jābrīnās tikai par valdnieku pacietību vai aklumu. Patlaban jau pienākusi rinda pāvestam, un Bonaparts, vairs nekautrēdamies, grib gāzt katoļu baznīcas galvu, bet visi cieš klusu! Mūsu ķeizars vienīgais protestēja pret Oldenburgas hercoga īpašumu sagrābšanu. Un tad arī… — Grāfs Rastopčins apklusa, juzdams, ka stāv pie tās robežas, kur vairs nedrīkst pelt.

Piedāvājuši citus īpašumus Oldenburgas hercogistes vietā, — sacīja kņazs Nikolajs Andrejičs. — Gluži kā es zemniekus no Kailajiem Kalniem pārvietoju uz Boguča- rovu un Rjazaņas muižām, tā viņš hercogus.

Le duc d'Oldenbourg supporte son malheur avec une force de caractēre et une resignation admirable[1] Oldenburgas hercogs pacieš savu nelaimi ar apbrīnojamu rakstura stingrību un mieru.— sacīja Boriss, godbijīgi iejaukdamies sarunā. Viņš to teica tāpēc, ka, braucot cauri Pēterburgai, viņam bijis gods stādīties priekšā hercogam. Kņazs Nikolajs Andrejičs paraudzījās uz jauno cilvēku tā, it kā gribētu tam šinī sakarībā ko teikt, taču pārlika, ieskatīdams to par pārāk jaunu.

Es lasīju mūsu protestu Oldenburgas lietā un brīnījos par šās notas vājo redakciju, — sacīja grāfs Rastopčins nevērīgā balsī kā cilvēks, kas spriež par jautājumu, ko labi pārzina.

Pjērs vientiesīgā izbrīnā pavērās uz Rastopčinu, nesaprazdams, kāpēc gan to uztrauc notas vājā redakcija.

Vai tad nav vienalga, grāf, kā nota uzrakstīta, — viņš iebilda, — ja vien tās saturs ir spēcīgs.

Mon cher, avec nos 500 mille hommes de troupes, il serait facile d'avoir un beau style, [309] [1] Mans mīļais, ar mūsu piecsimt tūkstošiem karaspēka gan būtu viegli izteikties labā stilā.— grāfs Rastopčins atbildēja. Pjērs saprata, kāpēc grāfu Rastopčinu uztrauc notas redakcija.

Liekas, skribentu tagad saviesies atlikām, — vecais kņazs teica, — tur Pēterburgā visi raksta, ne tikvien notas, jaunus likumus visi raksta. Mans Andrjuša tur

Krievijai veselu sējumu likumu sacerējis. Tagad visi raksta! — Un viņš māksloti iesmējās.

Saruna uz brīdi aprāvās; vecais ģenerālis ieklepodamies pieversa sev uzmanību.

Vai jums ir gadījies dzirdēt par pēdējo notikumu Pēterburgā parādē? Kā jaunais franču sūtnis uzstājies?

Ko? Jā, es kaut ko esmu dzirdējis; viņš it kā neveikli ko pateicis, viņa majestātei klātesot.

Viņa majestāte raudzījis pievērst tā uzmanību grenadieru divīzijai un ceremoniāla maršam, — ģenerālis turpināja, — bet sūtnis it kā nelicies par to ne zinis un it kā atļāvies teikt, ka pie mums Francijā mēs tādus niekus nemaz neievērojam. Ķeizars nekā neesot atbildējis. Nākamajā parādē, kā stāsta, ķeizaram ne reizi neesot labpaticies viņu uzrunāt.

Visi apklusa: par šo faktu, kas attiecās personiski uz ķeizaru, nevarēja izteikt nekādu spriedumu.

Kāda nekaunība! — izmeta kņazs. — Vai pazīstat Metivjē? Es šodien izsviedu viņu ārā. Viņš te bija, ielaiduši pie manis, lai kā es lūdzu nevienu neielaist, — kņazs teica, dusmīgi pavēries uz meitu. Un viņš atstāstīja visu savu sarunu ar franču doktoru un iemeslus, no kuriem pārliecinājies, ka Metivjē ir spiegs. Kaut gan šie iemesli bija visai nepietiekami un neskaidri, neviens neko neiebilda.

Pie cepeša pasniedza šampanieti. Viesi piecēlās, uzsaukdami vecajam kņazam laimes. Arī kņaze Marja piegāja viņam klāt.

Viņš uzlūkoja meitu ar saltu, niknu skatienu un pagrieza tai grumbaino, skūto vaigu. Visa viņa sejas izteiksme liecināja, ka viņš nav aizmirsis šārīta sarunu, ka viņa lēmums joprojām paliek spēkā un ka tikai tāpēc, ka te ir viesi, viņš patlaban to nesaka.

Kad izgāja viesistabā uz kafiju, vecie sasēdās vienuviet.

Kņazs Nikolajs Andrejičs kļuva mundrāks un izteica savas domas par gaidāmo karu.

Viņš apgalvoja, ka mūsu kari ar Napoleonu tik ilgi būšot neveiksmīgi, kamēr mēs meklēšot savienību ar vāciešiem un bāzīšot degunu Eiropas darīšanās, kurās mūs ievilcis Tilzītes miers. Mums nevajadzējis karot ne par Austriju, ne pret Austriju. Visa mūsu politika virzīta uz Austrumiem, bet attieksmē pret Bonapartu vajadzīgs tikai viens — bruņota robeža un stingra politika, un tas nekad neuzdrīkstēsies pārkāpt Krievijas robežu kā septītajā gadā.

Kur nu mēs, kņaz, lai karotu ar frančiem! — teica grāfs Rastopčins. — Vai tad mēs varam celties pret mūsu skolotājiem un dievekļiem? Paraugieties uz mūsu jaunatni, paraugieties uz mūsu kundzenēm. Franči ir mūsu dievi, Parīze — mūsu debesu valstība.

Viņš pacēla balsi, acīmredzot lai viņu dzirdētu visi.

Franču tērpi, franciskas domas, franciskas jūtas! Jūs, rau, iztriecāt Metivjē pa kaklu pa galvu, tāpēc ka viņš ir francūzis un nelietis, bet mūsu kundzenes rāpus lien tam pa pēdām. Vakar vakarā biju viesībās, tad tur no piecām kundzenēm trīs ir katolietes un ar pāvesta atļauju svētdienas dienā izšuj uz kanvas. Bet pašas sēž turpat vai plikas kā pirts izkārtnes, ar atļauju teikt. Ek, kad tā noskatās uz mūsu jaunatni, būtu tikai ņēmis rokā veco Pētera Lielā rungu no retu lietu muzeja un tā pa krieviski sagāzis pa sāniem, viss dulnums būtu laukā!

Visi apklusa. Vecais kņazs ar smaidu sejā lūkojās Ras- topčinā un atzinīgi māja ar galvu.

Nu, palieciet sveiki, jūsu gaišība, neslimojiet, — Rastopčins sacīja, ar viņam raksturīgajām straujajām kustībām celdamies un sniegdams kņazam roku.

Vesels, draudziņ! … Tīrā kokle, nenoklausīties! — vecais kņazs paslavēja, aizturēdams viņu pie rokas un sniegdams vaigu skūpstam. Reizē ar Rastopčinu cēlās arī citi.

Kņaze Marja, sēdēdama viesistabā un klausīdamās šīs veču valodas un spriedelējumus, nekā nesaprata no tā, ko dzirdēja; viņa domāja vienīgi par to, vai viesi nemana tēva naidīgo izturēšanos pret viņu. Viņa pat neievēroja īpašo uzmanību un laipnības, ko tai visu mielasta laiku veltīja Drubeckis, kas jau trešo reizi viesojās viņu namā.

Kņaze Marja ar izklaidīgu, jautājošu skatienu pagriezās pret Pjēru, kas pēdējais no viesiem ar cepuri rokā un smaidu sejā tuvojās viņai pēc tam, kad kņazs bija izgājis un viņi vieni paši palikuši viesistabā.

— Vai var vēl pasēdēt? — viņš vaicāja, ar savu drukno augumu iezvildams krēslā blakus kņazei Marjai.

Ak jā, — viņa atteica. «Vai jūs nekā nemanījāt?» taujāja viņas skatiens.

Pjērs bija tīkamā pēcpusdienas noskaņā. Viņš raudzījās vienā punktā un klusu smaidīja.

Vai jūs, kņaze, sen pazīstat šo jauno cilvēku? — viņš jautāja.

Kuru?

»— Drubecki.

•— Nē, nesen …

•— Vai viņš jums patīk?

Jā, viņš ir patīkams jauneklis… kāpēc jūs man to jautājat? — kņaze Marja sacīja, joprojām domādama par šārīta sarunu ar tēvu.

Tāpēc, ka esmu novērojis: jaunais cilvēks parasti no Pēterburgas brauc atvaļinājumā uz Maskavu vienīgi ar nolūku apprecēt bagātu sievu.

Jūs to esat novērojis? — kņaze Marja vaicāja.

Jā, — Pjērs smaidīdams turpināja, — un šis jaunais cilvēks nu rīkojas tā, ka visur, kur vien ir bagātas līgavas, ir arī viņš. Es viņā lasu kā grāmatā. Patlaban viņš nevar izšķirties, ko viņam lenkt: jūs vai madetnoiselle Zilī Kara- ginu. II est tres assidu aupres d'elle. [310] [1] Viņš ir visai uzmanīgs pret lo.

Vai viņš tos apmeklē?

Jā, ļoti bieži. Un vai jūs pazīstat jauno lakstošanās veidu? — Pjērs, jautri smaidīdams, runāja, redzams, atrazdamies tai līksmajā labsirdīgas zobgalības noskaņā, ko dienasgrāmatā tik bieži bija sev pārmetis.

Nē, — kņaze Marja atbildēja.

Tagad, lai patiktu Maskavas jaunavām, il faut ētre melancolique. Et il est tres melancolique aupres de m-lle Karagiti,2• — ir jābūt melanholiskam. Un viņš ir ļoti melanholisks Karaginu

jaunkundzes klātbūtnē. — Pjērs sacīja.

Vraiment?3* Tiešām? — kņaze Marja noteica, raudzīdamās Pjēra labsirdīgajā sejā un nemitēdamās domāt par savām bēdām. «Man būtu vieglāk,» viņa domāja, «ja varētu saņemties kādam izteikt visu, ko jūtu. Un gribētos taisni Pjēram visu izstāstīt. Viņš ir tik labs un cēls. Man kļūtu vieglāk. Viņš dotu man padomu!»

Vai jūs pie viņa ietu? — Pjērs vaicāja.

Ak, mans dievs, grāf, ir brīži, kad es būtu gājusi pie kura katra, — spēji, pašai negaidot, ar asarām acīs iesaucas kņaze Marja. — Ai, cik tas ir grūti, mīlēt tuvu cilvēku un just, ka… nekā (viņa turpināja drebošā balsī) nevari darīt viņa labā kā vien sagādāt tam bēdas, kad zini, ka neko nespēj grozīt. Tad atliek tikai viens — aiziet, bet kurp lai es eju?

Ko jūs, — kas jums kait, kņaze?

Bet kņaze, neizrunājusi līdz galam, sāka raudāt.

Es nezinu, kas man šodien ir. Neklausieties manī, aizmirstiet, ko es jums teicu.

Visa Pjēra jautrība bija vējā. Viņš norūpējies iztaujāja kņazi, lūdza izteikt visu, uzticēt tam savas bēdas; taču viņa tikai atkārtoja, ka lūdzot aizmirst, ko viņa teikusi, ka neatceroties, ko sarunājusi, un ka viņai nekādu bēdu neesot kā vien tās, ko viņš jau zinot — bēdas par to, ka kņaza Andreja precības draud savest naidā tēvu ar dēlu.

Vai esat ko dzirdējis par Rostoviem? — viņa ievaicājās, lai runātu ko citu. — Man stāstīja, ka viņi drīz ieradīšoties. Arī Andre es gaidu dienu no dienas. Es vēlētos, kaut viņi satiktos šeit.

Un kā viņš tagad skatās uz to visu? — Pjērs jautāja, ar viņu domādams veco kņazu. Kņaze Marja papurināja galvu.

Ko lai dara? Līdz gadam atlikuši tikai daži mēneši. Un tas nevar notikt. Es tikai vēlētos aiztaupīt brālim pirmos acumirkļus. Es vēlētos, kaut jel viņi drīzāk ierastos. Ceru ar viņu sadraudzēties… Jūs viņus sen pazīstat, — kņaze Marja pētīja, — sakiet man no sirds visu īsto patiesību, kas tā ir par meiteni un kāda viņa jums liekas. Tikai visu patiesību, tāpēc ka, jūs saprotat, Andrejs tik daudz riskē, darīdams to pret tēva gribu, un es vēlētos zināt.,.

Neskaidrs instinkts sacīja Pjēram, ka šinīs izrunās un atkārtotos lūgumos teikt visu patiesību izpaudās kņazes Marjas nelabvēlība pret savu nākamo svaini, ka viņai gribējās, kaut Pjērs neatzītu kņaza Andreja izvēli; taču Pjērs pateica to, ko viņš drīzāk juta nekā domāja.

Es nezinu, kā atbildēt uz jūsu jautājumu, — viņš teica, pats neatskārzdams, kāpēc nosarkst. — Es nepavisam nezinu, kas tā ir par meiteni; nekādi nespēju viņu analizēt. Viņa ir valdzinoša. Bet kāpēc, es nezinu: tas ir viss, ko varu par viņu sacīt. — Kņaze Marja nopūtās, un viņas sejas izteiksme pauda: «Jā, to jau es gaidīju un baidījos no tā.»

Vai viņa ir gudra? — kņaze Marja pētīja. Pjērs padomāja.

Man šķiet, ne, — viņš teica, — bet tomēr — jā. Viņa nepūlas izlikties gudra … Taču nē, viņa ir burvīga un vairāk nekā. — Kņaze Marja atkal neatzinīgi pakratīja galvu.

Ak, es tā vēlētos viņu mīlēti Pasakiet viņai to, ja satiksiet agrāk nekā es.

Esmu dzirdējis, ka viņi tuvākajās dienās būšot šeit, — Pjērs sacīja.

Kņaze Marja pastāstīja Pjēram savu nodomu, tiklīdz Rostovi atbrauks, sadraudzēties ar savu nākamo svaini un lūkot pieradināt pie tās veco kņazu.

V

Pēterburgā Borisam nebija izdevies apprecēt bagātu līgavu, un viņš ar šo pašu nolūku ieradās Maskavā. Boriss nevarēja izšķirties starp divām visbagātākajām līgavām — Žilī un kņazi Marju. Kaut gan kņaze Marja, par spīti savam neglītumam, šķita pievilcīgāka par Žilī, viņam nez kāpēc bija neērti lakstoties ap Bolkonsku. Pēdējo reizi ar to tiekoties vecā kņaza vārda dienā, uz visiem viņa mēģinājumiem ierunāties par jūtām tā atbildēja nevietā un acīm redzami neklausījās viņā.

Turpretī Zilī, kaut arī īpatnā, viņai vienīgajai raksturīgā veidā, tomēr labprāt pieņēma viņa lakstošanos.

Zilī bija divdesmit septiņus gadus veca. Pēc sava brāja nāves viņa bija ļoti bagāta. Viņa tagad izskatījās pavisam neglīta; taču pati domāja, ka ir vēl ne vien tikpat skaista, bet vēl daudz pievilcīgāka nekā agrāk. Šais maldos viņu atbalstīja vispirms tas, ka, pirmkārt, viņa bija ļoti bagāta līgava, un, otrkārt, tas, ka, jo vecāka viņa kļuva, jo mazāk bīstama bija vīriešiem un jo brīvāk tie varēja pret viņu izturēties un, neuzņemdamies nekādas saistības, izmantot viņas vakariņas, viesības un jautro sabiedrību, kas mēdza pie viņas sapulcēties. Vīrietis, kas pirms desmit gadiem būtu baidījies ik dienas apmeklēt namu, kur bija septiņpadsmit gadus veca jaunkundze, lai nekompromitētu viņu un nesaistītos pats, tagad droši braukāja pie viņas diendienā un izturējās pret viņu ne kā pret jaunkundzi precību gados, bet kā pret paziņu, kurā vairs neredzēja sievieti.

Karaginu māja šoziem bija vispatīkamākā un viesmīlīgākā māja Maskavā. Bez saviesīgiem vakariem un pusdienām ar lūgtiem viesiem pie Karaginiem ik dienas pulcējās liela sabiedrība, sevišķi daudz vīriešu, kas vakariņoja ap divpadsmitiem naktī un aizsēdējās līdz pulksten trijiem. Nebija nevienas balles, izpriecas, teātra izrādes, ko Zilī būtu laidusi garām. Viņas tualetes vienmēr bija pēc pašas pēdējās modes. Taču, par spīti visam tam, Zilī šķita vīlusies visā, stāstīja ikvienam, ka viņa neticot ne draudzībai, ne mīlai, ne kādiem dzīves priekiem un gaidot apmierinājumu vienīgi tur. Viņa bija ieņēmusies tādu izturēšanos kā jaunava, kas dziļi vīlusies, kas it kā zaudējusi mīļoto cilvēku vai arī tas nežēlīgi viņu pievīlis. Kaut arī nekas tamlīdzīgs nebija ar viņu noticis, uz viņu raudzījās kā uz tādu, un pat viņa pati ticēja, ka dzīvē daudz cietusi. Sī melanholija, kas netraucēja viņai līksmoties, nekavēja arī jaunos cilvēkus, kas mēdza pie viņas viesoties, patīkami pavadīt laiku. Ikviens viesis, ierazdamies pie viņiem, pielāgojās namamātes melanholiskajai noskaņai un tad nodevās gan tērzēšanai, gan dejām, gan atjautības spēlēm, gan burimē turnīriem, kas pie Karaginiem bija modē. Tikai nedaudzi jaunie cilvēki, kuru vidū bija arī Boriss, vairāk iedziļinājās Zilī melanholiskajā noskaņā, un ar šiem jaunajiem cilvēkiem viņa risināja ilgstošākas sarunas divatā par visa pasaulīgā niecīgumu un atvēra tiem savus albumus, ko pildīja skumji attēli, izteicieni un panti.

It īpaši laipni Zilī izturējās pret Borisu: izteica nožēlu par viņa agro vilšanos dzīvē, piedāvāja viņam to draudzīgo mierinājumu, ko varēja piedāvāt viņa, kas pati tik daudz cietusi, un atdarīja tam savu albumu. Boriss uzzīmēja viņas albumā divus kokus un ierakstīja: «Arbres rustiques, vos sombres rameaux secouent sur moi les te- nebres et la melancolie.» [311] [1] Koki, jūsu tumšie zari birdina pār mani tumsu un grūtsirdību Citā vietā viņš uzzīmēja kapenes un pierakstīja: La rnort est secourable et la mori est tranquille. Ah! contre les douleurs il n'y a pas d'aut re asile.2. 8 Nāve ir atpestīšana, un nāve ir miers. Ak, no ciešanām nav cita patvēruma. Zilī atzina, ka tas esot brīnišķīgi.

•— II y a quelqtie chose de si ravissant dans le sourlre de la melancolie, [312] [1] ir kaut kas bezgalīgi burvīgs melanholijas smaidā. — viņa sacīja Borisam, vārdu pa vārdam citēdama no grāmatas norakstītu teikumu.

C'est un rayon de lumiēre dans l'otnbre, une nuance entre la douleur et le desespoir, qui montre la consolation possible. [313] [1] tas ir gaismasstars tumsībā, tā ir tā noskaņa starp sāpēm un izmisumu, kas norāda, ka iespējams mierinājums.

Uz to Boriss uzrakstīja viņai vārsmas:

Aliment de poison d'une āme trop sensible, Toi, sans qui le bonheur me serait impossible, Tendre melancolie, ah, viens me consoler, Viens calmer Ies tourments de ma sotnbre retraite Et mele une douceur secrete A ces pleurs, que je sens couler. [314] [1] pārāk jūtīgās dvēseles indīgā barība.

Tu, bez kuras laime man nebūtu iespējama, Maigā melanholija, ai, nāc mani mierināt. Nāc remdē manas tumšās vientulības mokas Un pievieno slepenu saldmi Sīm asarām, ko jūtu plūstam. * Aizvien burvīga un grūtsirdīga, šī mīļā Zilī.

Zilī atskaņoja Borisam uz arfas visskumjākās noktirnes. Boriss lasīja viņai priekšā «Nabaga Lizu» un ne vienu reizi vien pārtrauca lasīšanu, kad viņam saviļņojumā aizrāvās elpa. Satiekoties lielā sabiedrībā, Zilī un Boriss raudzījās viens otrā, it kā tie abi būtu vienīgie cilvēki pasaulē, kuriem viss ir vienaldzīgs un kuri saprot viens otru.

Pa to laiku Anna Mihailovna, kas bieži iegriezās pie Karaginiem, lai paspēlētu ar māti kāršu partiju, ievāca drošas ziņas par to, ko Zilī dabūs pūrā (pūrā bija abas Penzas muižas un Ņižņijnovgorodas meži). Anna Mihailovna padevībā likteņa gribai un aizkustinājumā vēroja izsmalcinātās skumjas, kas saistīja viņas dēlu ar bagāto Zilī.

Toujours charmante et melancolique, cette chere Julie/ — viņa glaimoja meitai. — Boriss apgalvo, ka viņa dvēsele atpūšoties jūsu mājās. Viņš pārdzīvojis tik daudz vilšanās un ir tik jūtīgs, — viņa stāstīja mātei.

Ak, mans draugs, kā es pēdējā laikā esmu pieķēru* sies Žilī, — viņa teica dēlam, — nevaru tev izsacīt. Un kas gan varētu viņu nemīlēt? Tā ir tāda debesu būtne! Ai, Boris, Boris! — Viņa uz mirkli apklusa. — Un cik man žēl viņas maman, — viņa turpināja, — šodien viņa radīja norēķinus un vēstules no Penzas (viņiem tur milzīga muiža), un viņa, nabadzīte, visu viena pati; viņu tā krāpj.

Boriss, mātē klausīdamies, tikko manāmi vīpsnāja. Viņš iecietīgi smējās par mātes vientiesīgo viltību, taču noklausījās un reizēm uzmanīgi iztaujāja viņu par Penzas un Ņižņijnovgorodas muižām.

Žilī jau sen gaidīja sava melanholiskā pielūdzēja bildinājumu un bija gatava to pieņemt; taču kaut kāds slepens riebums pret viņu, pret viņas kaislīgo vēlēšanos iziet pie vīra, pret viņas nedabiskumu un bailes atsacīties no īstas mīlas iespējamības vēl kavēja Borisu. Viņa atvaļinājuma laiks jau gāja uz beigām. Augas dienas un katru mīļu brīdi viņš pavadīja pie Karaginiem, un ik dienas, parspriezdams pats sevī, Boriss apņēmās rīt bildināt. Taču Zilī klātbūtnē, vērojot viņas sarkano seju un zodu, kas gandrīz vienmēr bija apkaisīts ar pūderi, viņas valgas acis un sejas izteiksmi, kas pauda pastāvīgu gatavību no melanholijas uz vietas pāriet pārdabiskā laulības laimes jūsmā, Boriss nespēja izteikt izšķirošo vārdu, kaut gan savā iztēlē viņš jau sen iedomājās sevi par Penzas un Ņižņijnovgorodas muižu īpašnieku un prātoja, kā izlietot to ienākumus. Zilī redzēja Borisa svārstīšanos, un brīžam viņai uzmācās domas, ka viņa tam derdzas; taču tūdaļ sievišķīgais pašapmāns iedvesa viņai mierinājumu, un viņa sev iegalvoja, ka Boriss kautrējas tikai aiz mīlas. Viņas melanholija tomēr sāka pāriet sapīkumā, un īsi pirms Borisa aizbraukšanas viņa apņēmās rīkoties pēc noteikta plāna. Ap to pašu laiku, kad Borisa atvaļinājums tuvojās beigām, Maskavā un, pats par sevi saprotams, arī Karaginu viesistabā parādījās Anatols Kuragins, un Žilī, negaidot atmetusi melanholiju, kļuva ļoti jautra un uzmanīga pret Kuraginu.

— Mon cher, — Anna Mihailovna brīdināja dēlu, — je sais de bonne source qui le Prince Basile envoie son fils ā Moscou pour lui faire epouser Julie. [315] [1] Mans mīļais, es no drošiem avotiem zinu, ka kņazs Vasilijs sūta savu dēlu uz Maskavu, lai apprecinātu ar Žilī. Es tā mīlu Žilī, ka man būtu vīņas žēl. Kā tu domā, mans draugs? — Anna Mihailovna pētīja.

Doma palikt ar garu degunu un velti zaudēt visu šo Zilī tuvumā pavadīto smagās melanholiskās kalpības mēnesi un redzēt visus jau iedomās sadalītos un, kā pienākas, izlietotos Penzas muižu ienākumus cita rokās un jo vairāk šā stulbā Anatola rokās — tas Borisu aizvainoja. Viņš traucās pie Karaginiem, cieši apņēmies bildināt. Žilī saņēma viņu ar līksmu un bezrūpīgu seju, nevērīgi stāstīja, cik jautri viņai gājis vakar vakara ballē, un apjautājās, kad viņš braukšot projām. Kaut gan ieradies ar no- lūku runāt par savu mīlu un tāpēc apņēmies būt maigs, Boriss aizkaitināts sāka runāt par sieviešu nepastāvību: par to, cik viegli sievietes varot pāriet no skumjām uz prieku, un ka viņu noskaņa esot atkarīga vienīgi no tā, kas viņas aplidojot. Žilī apvainojās un pateica, ka tas esot tiesa, ka sievietei vajadzīga dažādība, ka viens un tas pats varot apnikt jebkuram.

— Tad es jums ieteiktu.,, — Boriss iesāka, gribēdams teikt viņai ko dzēlīgu; taču tobrīd viņam iešāvās prātā aizvainojoša doma, ka viņš var aizbraukt no Maskavas, savu mērķi nesasniedzis un velti izpūlējies (kas viņam nekad un nekur vēl nebija gadījies). Viņš aprāva teikumu pusvārdā, nodūra acis, lai neredzētu viņas nepatīkami aizkaitināto un neapņēmīgo seju, un sacīja: — Es nepavisam neesmu braucis šurp ar jums ķildoties. Gluži otrādi… — Viņš uzlūkoja to, lai pārliecinātos, vai var turpināt. Viss viņas īgnums pēkšņi bija pazudis un nemierīgas, lūdzošas acis alkainās gaidās vērās viņam pretī. «Es vienmēr varu iekārtoties tā, lai ar viņu reti satiktos,» Boriss domāja. «Bet tas nu reiz ir uzsākts un jānoved galā!» Viņš piesarka, pacēla uz to acis un sacīja: — Jūs zināt, ko es pret jums jūtu! — Runāt vairāk nevajadzēja: Žilī seja staroja uzvaras priekā un pašapmierinātībā; taču viņa piespieda Borisu pateikt visu, ko tādās reizēs mēdz runāt, pateikt, ka viņš to mīl un nekad nevienu sievieti nav mīlējis vairāk par viņu. Viņa zināja, ka par Penzas muižām un Ņiž- ņijnovgorodas mežiem to varēja prasīt, un viņa dabūja to, ko prasīja.

Līgavainis un līgava, nepieminēdami vairs kokus, kas pār tiem birdina tumsu un melanholiju, kala nākotnes plānus par greznas mājas iekārtošanu Pēterburgā, braukāja vizītēs un gatavoja visu spožām kāzām.

VI

Grāfs īļja Andrejičs ar Natašu un Soņu janvāra beigās ieradās Maskavā. Grāfiene vēl aizvien bija savārgusi un nevarēja braukt, bet vilcināties, līdz viņa izveseļosies, nebija iespējams: kņazu Andreju gaidīja Maskavā dienu no dienas; bez tam vajadzēja gādāt pūru, vajadzēja pārdot muižu Maskavas tuvumā un vajadzēja izmantot veca kņaza uzturēšanos Maskavā, lai iepazīstinātu viņu ar nākamo vedeklu. Rostovu nams Maskavā nebija kurināts? turklāt viņi bija atbraukuši uz neilgu laiku, grāfienes līdzj nebija, un tāpēc īļja Andrejičs nolēma apmesties Maskavā pie Marjas Drnitrijevnas Ahrosimovas, kas grāfam sen piedāvāja savu viesmīlību.

Vēlu vakarā četras Rostovu kamanas iebrauca Marjas Drnitrijevnas nama pagalmā Vecajā Staļļu ielā. Marja Dmitrijevna dzīvoja viena pati. Savu meitu viņa jau bija izdevusi pie vīra. Viņas dēli visi bija dienestā.

Viņa turējās allaž tikpat salti, tikpat tieši, skaļi un noteikti sacīja visiem acīs savas domas un ar visu savu būtni it kā pārmeta citiem visādas viņu vājības, kaislības un aizraušanās, ko pati turēja par neiespējamām. No agra rīta, ģērbusies siltā vamzī, viņa rīkojās pa saimniecību, tad izbrauca >— svētkos uz dievkalpojumu un no dievkalpojuma uz cietumiem un nometināšanas vietām, kur viņai bija darīšanas, par kurām tā nevienam nestāstīja, bet pa darbdienām saposusies pieņēma mājās dažādu kārtu lūdzējus, kas ik dienas nāca pie viņas, un tad ēda pusdienas; pusdienās, kas bija garšīgas un barojošas, allaž piedalījās trīs četri viesi, pēc maltītes izspēlēja bostona partiju; pirms gulētiešanas lika lasīt sev priekšā avīzes un jaunas grāmatas, bet pati adīja. Retumis viņa grozīja šo kārtību, lai izbrauktu, bet, ja brauca, tad tikai pie pilsētas vissvarīgākajām personām.

Viņa vēl nebija apgūlusies, kad sabrauca Rostovi un priekšistabā iečīkstējās durvis ar sviru, ielaizdamas na aukstuma Rostovus un viņu kalpotājus. Marja Dmitrijevna uz deguna nostumtām brillēm, galvu atmetusi, stāvēja zāles durvīs un stingru, dusmīgu seju uzlūkoja ienācējus. Varēja domāt, ka viņa saniknota par atbraucējiem un tūdaļ dzīs tos laukā, ja viņa tai pašā laikā nedevusi kalpotājiem rūpīgas pavēles, kā novietot viesus un viņu mantas.

Grāfa? Neš šafp, viņa rīkoja, rādīdama uz ceļasomām un ne ar vienu neapsveicinādamās. — Jaunkundzes, šurpu pa kreisil Nu, ko jūs tur luncināties! — viņa uzsauca kalponēm. — Tā ka lai uzliktu patvāril Pieņēmusies, kļuvusi skaistāka, — viņa noteica, aiz kapuces pievilkusi sev klāt salā sasārtušo Natašu. — Pū, cik salta! Ģērbies jel drīzāk nost, —> viņa uzsauca grāfam, kas grasījās skūpstīt viņai roku. —< Droši vien esi nosalis. Rumu pie tējas! Soņuška, bonjour, — viņa uzrunāja Soņu, ar šo francisko apsveikumu pasvītrodama savu mazliet nicīgo un vēlīgo attieksmi pret Soņu.

Kad visi, atģērbušies un sakārtojušies pēc brauciena, saradās uz tēju, Marja Dmitrijevna visus pēc kārtas noskūpstīja.

No sirds priecājos, ka atbraucāt un ka apmetāties pie manis, — viņa sacīja. —- Sen jau bija laiks, — viņa piebilda, zīmīgi pavērdamās uz Natašu… — vecais ir šeit un dēlu gaida kuru katru dienu. Vajag, vajag ar viņu iepazīties. Nu, bet par to parunāsim vēlāk, — viņa piebilda, uzmetusi Soņai skatienu, kas rādīja, ka, tai dzirdot, viņa nevēlas par to runāt. — Tagad klausies, — viņa pievērsās grāfam, — ko tad tev rīt vajag? Kam liksi padot ziņu? Sinšinam? — viņa pielieca vienu pirkstu, — pink- šķei Annai Mihailovnai — divi. Viņa ir te, abi ar dēlu. Dēls precas! Tad vēl Bezuhovam, vai? Viņš ir te ar sievu. Viņš no tās aizmuka, bet šī atdrāzusies pakaļ. Trešdien viņš pie manis pusdienoja. Nu, bet tās, — viņa pamāja uz jaunkundzēm, — rīt aizvedīšu pie Iveras dievmātes un tad aizšausim arī pie Ober-Salmes. Laikam taču visu jaunu taisīsiet? No manis neskatieties, tagad piedurknes — re, kādas! Nesen jaunā kņaze Irina Vasiļjevna pie manis iegriezās! bail skatīties, tīri kā divas mučeles uz rokām uzbāzusi. Tagad jau ik diena, ik jauna mode. Un kas tad tev pašam darāms? viņa stingri noprasīja vecajam grāfam.

Viss sanāca tā uzreiz, — grāfs atbildēja. — Jāsa- pērk šīm tās panckas, bet nu vēl pircējs gadījies Maskavas muižai un namam. Ja nu jūs būtu tā ar mieru, es izraušos uz kādu dieniņu un aizbraukšu uz Marinsku, pametīšu savus meiteņus jūsu ziņā.

Labi, labi, pie manis būs drošībā. Pie manis tikpat kā Aizbildniecības padomē. Es viņas gan izvadāšu, kur vajadzīgs, gan parāšu, gan apmīļošu, — Marja Dmitri- jevna solījās, pieskardamās ar lielo roku savas mīlules krustmeitas Natašas vaigam.

Otrā dienā no paša rīta Marja Dmitrijevna aizveda jaunkundzes pie Iveras dievmātes un tad pie mme OberSalmes, kas tā baidījās no Marjas Drnitrijevnas, ka vienmēr ar zaudējumiem pārdeva viņai tērpus, lai tikai ātrāk tiktu no viņas vaļā. Marja Dmitrijevna pasūtīja gandriz visu pūru. Atgriezusies viņa izdzina no istabas visus, izņemot Natašu, un pieaicināja savu mīluli pie sava atzveltņa.

Nu, tagad parunāsimies. Apsveicu tevi ar līgavaini. Brangu puisi esi notvērusi! Man prieks par tevi; arī viņu jau tādiņu pazinu (viņa parādīja kādu aršinu no zemes). — Nataša priekā sarka. — Es viņu mīlu un visu viņa ģimeni. Un nu paklausies. Tu taču zini, ka vecais kņazs Nikolajs gaužam negribēja, ka dēls precas. Iecirtīgs vecis! Protams, kņazs Andrejs jau nu nav mazais bērns, iztiks ir bez vecā, tomēr pret tēva gribu spiesties ģimenē arī nav lāgā. Vajag ar mieru, ar mīlestību. Tu man esi gudriniece, pratīsi uzvesties, kā klājas. Izturies piemīlīgi un prātīgi. Gan jau tad viss būs labi.

Nataša klusēja, kā Marja Dmitrijevna domāja, aiz kautrības, bet patiesībā Natašai bija nepatīkami, ka jaucas darīšanās, kas skāra viņas un kņaza Andreja mīlu un šķita viņai tik ]oti atšķiramies no visām cilvēku attiecībām, ka, pēc viņas domām, neviens to nespēja saprast. Viņa mīlēja un pazina vienīgi kņazu Andreju, kņazs Andrejs mīlēja viņu, un kuru katru dienu tam vajadzēja atbraukt un viņu paņemt. Vairāk nekā viņai nevajadzēja.

Redzi, es viņu pazīstu jau sen un Mašeņku, tavu svaini, mīlu. Vīramāsa — vella māsa, nu, bet šī gan ne mušai pāri nedarīs. Viņa mani lūdza jūs abas savest kopā. Jūs ar tēvu rīt brauksiet pie viņas, turies jel labi mīlīgi: tu esi par viņu jaunāka. Atbrauks tavējais, bet tu jau ir ar māsu, ir ar tēvu pazīstama, ir tevi paspējuši iemīlēt. Vai nav tiesa? Tā taču būs labāk?

Labāk, — Nataša nelabprāt atbildēja.

Otrā dienā, sekodams Marjas Drnitrijevnas padomam, grāfs īļja Andrejičs ar Natašu devās pie kņaza Nikolaja Andrejiča. Grāfs sadrūvējies posās uz šo vizīti: sirds

dzijumos viņš baidījās. Grāfam Ijjam Andrejičam vēl bija prata pēdējā tikšanās zemessargu iesaukšanas laikā, kad grāfs par atbildi savam ielūgumam uz pusdienām bija noklausījies niknu rājienu par to, ka nav piegādājis jaudis. Turpretī Nataša, apģērbusies savā labākajā tērpā, bija vislīksmākajā noskaņā. «Nevar būt, ka viņi mani neie- mīlēs,» viņa domāja, «mani vienmēr visi ir mīlējuši. Un es tik labprāt gribu viņiem par prieku darīt visu, ko vien viņi vēlēsies, tik labprāt gribu iemīlēt kņazu — tāpēc, ka tas ir viņa tēvs, un kņazi — tāpēc ka tā ir viņa māsa, ka viņiem nav iemesla mani neiemīlēt.»

Viņi piebrauca pie veca, drūma nama Vozdviženkā un iegāja priekšnamā.

— Nu, dievs, esi mums žēlīgs, — grāfs pus pa jokam, pus nopietni noteica; taču Nataša pamanīja, ka tēvs, ieiedams priekšnamā, kļuva tāds kā nevaļīgs un bikli, klusu pajautāja, vai kņazs un kņaze esot mājās. Kad bija pieteikta viņu ierašanās, starp kņaza kalpotājiem izcēlās apjukums. Sulaini, kas bija skrējis viņus pieteikt, zālē apturēja kāds cits sulainis, un tie nez par ko sačukstējās. Zālē ieskrēja istabmeita un arī steidzīgi kaut ko stāstīja, pieminēdama kņazi. Pēdīgi iznāca kāds vecs, pūcīga izskata sulainis un ziņoja Rostovam, ka kņazs nevarot pieņemt, bet kņaze lūdzot pie sevis. Pirmā viesiem pretī iznāca m-lle Bourienne. Viņa sevišķi godprātīgi saņēma tēvu ar meitu un ievadīja tos pie kņazes. Kņaze ar satrauktu, izbaiļu pilnu seju, ko klāja sarkani lāsumi, smagu gaitu izsteidzās viesiem pretī, velti pūlēdamās izlikties nepiespiesta un viesmīlīga. Nataša no pirmā acu uzmetiena nepatika kņazei Marjai. Tā viņai šķita pārāk uzcirtusies, vieglprātīgi jautra un uzpūtīga. Kņaze Marja nezināja, ka, iekām vēl ieraudzījusi savu nākamo brāļasievu, viņa jau bija pret to Jauni noskaņota aiz neviļas skaudības par tās skaistumu, jaunību un laimf un aiz greizsirdības sava brāja mīlas dēj. Bez šās nepārvaramās antipātijas pret Natašu kņazi Marju šobrīd uztrauca vēl tas, ka, dzirdēdams par Rostovu ierašanos, kņazs bija sācis kliegt, ka viņam tie neesot vajadzīgi, lai kņaze Marja tos pieņemot, ja vēloties, bet pie viņa lai nelaižot. Kņaze Marja nolēma pieņemt Rostovus, taču ik mirkli baidīdamās, ka tikai kņazs neizdara ko pārsteidzīgu, jo Rostovu ierašanās šķita viņu ļoti satraukusi.

, — Te nu, mīļā kņaze, es jums atvedu savu lielo dziedātāju, — sacīja grāfs, iztapīgi klanīdamies un apkārt skatīdamies, it kā baidīdamies, ka neuznāk vecais kņazs, r— Esmu tik priecīgs, ka iepazināties… Zēl, žēl, ka kņazs aizvien vēl nevesels, — un, pateicis vēl dažas vispārīgas frāzes, viņš piecēlās. — Ja jūs atjautu, kņaze, uz ceturt- daļstundiņu atstāt pie jums manu Natašu, es aizbrauktu tepat necik tālu līdz Suņu Laukumam pie Annas Semjo- novnas un pēc tam iegrieztos meitai pakaļ.

IJja Andrejičs bija izdomājis šo diplomātisko viltību, lai dotu izdevību nākamajai vīramāsai izrunāties ar savu brāļasievu, kā viņš vēlāk meitai paskaidroja, un vēl arī tādēļ, lai izvairītos no iespējamās sastapšanās ar kņazu, no kā viņš baidījās. To viņš meitai neteica, taču Nataša noprata šīs tēva bailes un nemieru un jutās aizvainota. Viņa nosarka tēva dēļ, vēl vairāk sapīka par to, ka bija nosarkusi, un ar drošu, izaicinošu skatienu, kas liecināja, ka viņa ne no viena nebaidās, pavērās kņazē. Kņaze atbildēja grāfam, ka ļoti priecājoties un tikai lūdzot viņu pakavēties pie Annas Semjonovnas labi ilgi, un īļja Andrejičs aizbrauca.

M-lle Bourienne, nevērodama nemierīgos skatienus, ko tai raidīja kņaze Marja, kas vēlējās parunāties ar Natašu divatā, negāja ārā no istabas un stūrgalvīgi šķetināja sarunu par Maskavas izpriecām un teātriem. Natašu bija aizvainojis priekšnamā vērojamais apjukums, tēva nemiers un kņazes nedabiskais tonis: šķita, it kā tā parādījusi kādu žēlastību, viņu pieņemdama. Un tāpēc viss viņai bija nepatīkami. Kņaze Marja viņai nepatika. Tā viņai likās ļoti neglīta, neīsta un sausa. Nataša pēkšņi ierāvās sevī un pieņēma tik nevērīgu toni, ka vēl vairāk atbaidīja no sevis kņazi Marju. Kad piecas minūtes bija pavadītas smagā, liekuļotā sarunā, atskanēja šļūcoši, tupelēs autu kāju soļi, kas ātri tuvojās. Kņazes Marjas seja pauda izbailes, istabas durvis atvērās, un ienāca kņazs, ģērbies rītasvārkos, ar baltu naktscepuri galvā.

— Ak, cienītā, — viņš ierunājās, — cienītā, grāfiene… grāfiene Rostova, ja nemaldos … lūdzu atvainojiet, atvainojiet… es nezināju, cienītā. Dievs sodi, nezināju, ka jūs pagodinājuši mūs ar savu apmeklējumu, ienācu pie meitas šādā apģērbā. Lūdzu atvainot… dievs sodi, nezināju, — viņš atkārtoja tik nedabiski, uzsvērdams vārdu dievs, un tik nepatīkami, ka kņaze Marja stāvēja, acis nodūrusi, nedrīkstēdama uzlūkot ne tēvu, ne Natašu. Nataša, piecēlusies un izdarījusi reveransu, arī nezināja, ko iesākt. Vienīgi m-lle Bourienne piemīlīgi smaidīja.

Lūdzu, atvainojiet, lūdzu, atvainojiet! Dievs sodi, nezināju! — vecais norūca un, noskatījis Natašu no galvas līdz kājām, izgāja. M-lle Bourienne pirmā atjēdzās un sāka runāt par kņaza slimību. Nataša un kņaze Marja klusu ciešot raudzījās viena otrā un, jo ilgāk abas klusēdamas viena otru vēroja, neizteikdamas to, kas viņām bija sakāms, jo nelabvēlīgāk domāja viena par otru.

Kad grāfs atgriezās, Nataša kļuva nepieklājīgi priecīga par viņu un steidzās tikt ātrāk projām: viņa šobrīd gandrīz ienīda šo veco, sauso kņazi, kas bija varējusi nostādīt viņu tik neērtā stāvoklī un pavadīt kopā ar viņu pusstundu, ne vārda nebilduši par kņazu Andreju. «Es taču nevarēju sākt pirmā runāt par viņu, šai francūzietei dzirdot,» Nataša domāja. Kņaze Marja pa tam mocījās ar to pašu. Viņa zināja, kas tai bija Natašai sakāms, taču nejaudāja to pateikt gan tāpēc, ka traucēja m-lle Bourienne, gan tāpēc, ka pati nezināja, kāpēc viņai tik grūti uzsākt sarunu par šīm laulībām. Kad grāfs jau atstāja istabu, kņaze Marja straujiem soļiem piegāja Natašai klāt, satvēra to aiz rokas un, smagi nopūtusies, izdvesa: «Pagaidiet, man vajag…» Nataša, pati neapjauzdama, kādēļ, zobgalīgi vērās kņazē Marjā.

Mīļā Natalī, — kņaze Marja izdabūja, — ziniet, ka es priecājos par to, ka brālis atradis laimi… — Viņa aprāvās, juzdama, ka runā nepatiesību. Nataša pamanīja Šo sastomīšanos un uzminēja tās iemeslu.

Man šķiet, kņaze, ka patlaban nav ērti par to runāt, —» atteica Nataša ārēji dzedri un ar cieņu un juta kaklā sakāpjam asaras.

«Ko es pateicu, ko es izdarīju!» viņa nodomāja, tikko Izgājusi no istabas.

Ilgi todien Natašu gaidīja uz pusdienām. Viņa sēdēja savā istabā un raudāja kā bērns, šņaukādamās un šņukstēdama. Soņa stāvēja, pār viņu noliekusies, un skūpstīja viņas matus.

— Nataša, nu par ko tu? — viņa runāja. — Kas tev daļas gar viņiem! Viss pāries, Nataša.

Nē, ja tu zinātu, cik tas aizvainojoši* gluži kā kad es…

Nerunā, Nataša, tu taču neesi vainīga, nu, kas tad tev daļas? Noskūpsti jel mani, — Soņa lūdzās.

Nataša pacēla galvu un, noskūpstījusi draudzeni uz lūpām, piekļāva tai savu slapjo seju.

Es nevaru pasacīt, es nezinu. Neviens nav vainīgs, — Nataša runāja, — es esmu vainīga. Taču tas viss bija šausmīgi sāpīgi. Ak, kāpēc viņš nebrauc! …

Sarkanām acīm viņa iznāca uz pusdienām. Marja Dmitrijevna, kas jau zināja, kā kņazs saņēmis Rostovus, izlikās nepamanām Natašas satraukto seju un pie galda droši un skaļi jokoja ar grāfu un citiem viesiem.

VIII

Tovakar Rostovi brauca uz operu, kur Marja Dmitrijevna bija apgādājusi biļetes.

Natašai negribējās braukt, taču nevarēja noraidīt Marjas Drnitrijevnas laipnību, kas bija domāta taisni viņai. Kad viņa saposusies iznāca zālē, gaidīdama tēvu, un, ielūkojusies lielajā spogulī, ieraudzīja, ka ir skaista, ļoti skaista, viņai kļuva vēl skumjāk, taču reizē jau saldi un mīļi.

«Mans dievs, ja viņš būtu šeit, tad es ne vairs tā kā agrāk, nez no kā muļķīgi kautrēdamās, bet gluži citādi, vienkārši, apskautu viņu, piekļautos viņam, liktu viņam raudzīties manī ar to pētījošo, ziņkāro skatienu, ar kādu viņš tik bieži mani uzlūkoja, un tad liktu viņam smieties, kā viņš smējās tolaik. Un viņa acis — es it kā redzu šīs acis!» Nataša domāja. «Un kas man daļas gar viņa tēvu un māsu: es mīlu viņu vienīgo, viņu, viņu ar šo seju un acīm, ar viņa smaidu, vīrišķīgu un reizē bērnišķu … Nē, labāk nedomāt par viņu, nedomāt, aizmirst, pavisam aizmirst pa šo laiku. Es neizturēšu šīs gaidas, es tūliņ sākšu raudāt,» un viņa atgāja no spoguļa, ar varēm valdīdamās, lai nesāktu raudāt. «Un kā gan Soņa var tik rāmi, tik mierīgi mīlēt Nikoļiņku un gaidīt viņu tik ilgi un pacietīgi!» viņa domāja, raudzīdamās Soņā, kas, arī jau apģērbusies, ar vēdekli rokā nāca iekšā. «Nē, viņa ir pavisam citāda. Es nevaru!»

Nataša jutās šobrīd tik izvilgusi un atmaigusi, ka viņai nepietika mīlēt un zināt, ka viņu mīl: viņai vajadzēja tagad, tūliņ pat apskaut mīlamo cilvēku un teikt un dzirdēt no viņa mīlas vārdus, kas pildīja viņas sirdi. Kamēr viņa brauca karietē, sēdēdama līdzās tēvam, un domīgi vērās laternu ugunīs, kas zibēja aizsalušajā logā, viņa ļuiās vēl vairāk iemīlējusies un skumjāka un aizmirsa, ar ko un kurp viņa brauc. Iekļuvusi kariešu virtenē, riteņiem klusi švīkstot pa sniegu, Rostovu kariete pieripoja pie teātra. Tērpus pieturēdamas, steigšus izlēca Nataša un Soņa; sulaiņu atbalstīts, izkāpa grāfs, un reizē ar dāmām un kungiem, kas plūda iekšā, garām teātra programmu pārdevējiem viņi iegāja benuāra gaitenī. Pa pievērtajām t'urvīm plūda mūzikas skaņas.

—- Nathalie, vos cheveux!1 ■ NatalT, tavi matll—• Soņa pačukstēja. Vietu krādītājs pieklājīgi un steidzīgi aizslīdēja dāmām garām un atvēra ložas durvis. Mūzika pa durvīm atskanēja dzir- damāk, pamirdzēja apgaismotās ložu rindas ar dāmu kailajiem pleciem un rokām un čalojošais un mundieros zvīļojošais parters. Dāma, kas iegāja blakus benuārā, uzmeta Natašai sievišķīgi skaudīgu skatienu. Priekškars vēl nebija pacelts, spēlēja uvertīru. Nataša, kārtodama tērpu, iegāja kopā ar Soņu un apsēdās, aplūkodama apgaismotās pretējo ložu rindas. Sen neizbaudīta sajūta, ka simtiem acu vēro viņas kailās rokas un kaklu, pēkšņi pārņēma viņu reizē patīkami un nepatīkami, izraisīdama veselu spietu šai sajūtai atbilstošu atmiņu, vēlēšanos un saviļņojumu.

Divas izcili skaistas meitenes, Nataša un Soņa, ar grāfu ijju Andrejiču, kas sen nebija redzēts Maskavā, saistīja vispārējo uzmanību. Turklāt visi neskaidri zināja par Natašas saderināšanos ar kņazu Andreju, zināja, ka Rostovi kopš tā laika dzīvoja uz laukiem, un ar ziņkāri vēroja līgavu, ko izvēlējies viens no labākajiem līgavaiņiem Krievijā.

Nataša, ķā visi viņai apgalvoja, laukos bija kļuvusi skaistāka un šovakar, būdama saviļņota, izskatījās sevišķi daiļa. Viņā pārsteidza dzīvības un skaistuma pārmērs savienojumā ar vienaldzību pret visu apkārtējo. Viņas melnas a cis raudzījas pūlī, nevienu nemeklēdamas, bet tieva, fcugšpus elkoņa kailā roka, kas atbalstījās pret samtu apvilkto ložas malu, acīm redzami neapzināti uvertīras taktī te sažņaudzās, te pavērās, burzīdama programmu.

-— Paskatieties, tur ir Aļeņina, — sacīja Soņa, — liekas, ar māti.

Ļautiņi mīļie! Mihails Kirilovičs taču kļuvis vēl resnāks! — iesaucās vecais grāfs.

Paskatieties! Mūsu Anna Mihailovna, un kas par galvas rotu!

Karagini, 2ilī un Boriss arī pie viņiem. Tūliņ redz, ka līgavainis ar līgavu.

Drubeckis esot bildinājis! Kā tad, šodien dabūju zināt, — stāstīja Sinšins, ienākdams Rostovu ložā.

Nataša paskatījās tai virzienā, kurp lūkojās tēvs, un ieraudzīja Zilī, kas ar pērlēm ap resno, sarkano kaklu (Nataša zināja, ka tas ir apkaisīts ar pūderi) laimīgu seju sēdēja līdzās mātei. Aiz viņām smaidā starojošu varēja redzēt Borisa gludi sasukāto, skaisto galvu, ko tas bija pieliecis ar ausi pie Zilī mutes. Viņš caur pieri lūkojās uz Rostoviem un smaidīdams kaut ko stāstīja savai līgavai.

«Viņi runā par mums, par mani un viņu!» Nataša nodomāja. «Un viņš droši vien nomierina savas līgavas greizsirdību pret mani. Velti uztraucas! Būtu viņi zinājuši, ka man ne gar vienu no viņiem nav daļas.»

Aiz muguras zaļā augstā cepurē ar dieva prātam padevīgu un laimīgu, svētdienīgu seju sēdēja Anna Mihailovna. Viņu ložā jaudās tā saderināto atmosfēra, ko Nataša tik labi pazina un kas viņai tā patika. Viņa novērsās un pēkšņi atcerējās visu, kas viņu šārīta apmeklējumā bija pazemojošs.

«Kādas gan tam tiesības negribēt uzņemt mani savu radu pulkā? Ak, labāk nedomāt par to, nedomāt, līdz viņš būs atbraucis!» viņa pati sev pavēlēja un sāka aplūkot pazīstamas un nepazīstamas sejas parterā. Partera priekšā, pašā vidū, atbalstījies ar muguru pret rampu, stāvēja Dolohovs ar milzīgu, atpakaļ atsukātu sprogaino matu kodaļu, ģērbies persiešu tērpā. Viņš stāvēja teātra visredzamākajā vietā tikpat nepiespiesti, it kā stāvētu savā istabā, kaut gan zināja, ka pievērš sev visas zāles uzmanību. Viņam apkārt drūzmējās visspožākā Maskavas jaunatne, un viņš acīm redzami bija pārāks par visiem.

Grāfs īļja Andrejičs smiedamies piegrūda sarkstošajai Soņai, norādīdams tai uz agrāko pielūdzēju.

Vai pazini? — viņš vaicāja. Un no kurienes gan viņš uzradies, — grāfs pievērsās Sinšinam, — bija taču nez kur pačibējis?

Pačibējis gan, — Sinšins atbildēja. — Dzīvojis Kaukāzā, bet no turienes aizbēdzis un, kā runā, bijis Persijā kāda valdošā kņaza ministrs, nogalinājis tur šaha brāli; nu, visas Maskavas kundzenes vai prātu zaudē viņa dēļ! Dolochoff le Persan [316] [1] Persietis Dolohovs,— to vien tikai dzird. Mēs tagad ne vārda nevaram pabilst bez Dolohova: pie viņa zvēr, uz viņu ielūdz kā uz sterletu, — Sinšins mēļoja. — Dolohovs un Anatols Kuragins — tie mums visas kundzenes padarījuši trakas.

Blakus benuārā ienāca stalta, skaista dāma ar milzīgu matpīni un stipri atsegtiem baltiem, pilnīgiem pleciem un kaklu, ko divkārt apņēma liela pērļu virkne, un ilgi sēdās, čaukstinādama biezo zīda tērpu.

Nataša neviļus sāka skatīties uz šo kaklu, pleciem, pērlēm, matu sukājumu un tīksmi vēroja plecu un pērļu daiļumu. Tobrīd, kad Nataša jau otrreiz paraudzījās viņā, dāma atskatījās un, sastapusies skatieniem ar grāfu Iļju Andrcjiču, pamāja tam ar galvu un pasmaidīja. Tā bija grāfiene Bczuhova, Pjēra sieva. Iļja Andrejičs, kas pazina visus augstākajās aprindās, pārliecies uzsāka ar viņu valodas.

Vai sen, kamēr šai pusē, grāfien? — viņš apvaicājās. — Aiziešu, aiziešu rociņu noskūpstīt. Bet es, lūk, atbraucu darīšanās un savas meitenes atvedu līdzi. Stāsta, ka Sem- jonova burvīgi tēlojot, — Iļja Andrejičs trieca. — Grāfs Pjotrs Kirilovičs nekad mūs nav aizmirsis. Vai viņš ir šeit?

Jā, viņš taisījās iegriezties, — teica Elēna un vērīgi paraudzījās Natašā.

Grāfs Iļja Andrejičs atkal apsēdās savā vietā,

—- Skaista taču? — viņš pačukstēja meitai.

— Brīnišķīga! —- Nataša atsaucās. — Taisni iemīlēties var! — Tobrīd noskanēja pēdējie uvertīras akordi un noklaudzēja kapelmeistara zizlis. Parterā ieņēma vietas nokavējušies vīrieši, un priekškars pacēlās.

Līdzko pacēlās priekškars, ložās un parterā viss apklusa un visi vīrieši, vecie un jaunie, mundieros un frakās, visas sievietes ar dārgakmeņiem uz kailās miesas alkainā ziņkārē ar visu uzmanību pievērsās skatuvei. Arī Nataša sāka skatīties.

ix

Skatuves vidū bija līdzeni dēļi, gar sāniem slējās izkrāsoti kartona gabali, kas attēloja kokus, dibenā bija izstiepts pie dēļiem piestiprināts audekls. Skatuves vidū sēdēja meičas sarkanos ņieburos un baltos brunčos. Viena, ļoti resna, baltā zīda kleitā, sēdēja atsevišķi uz zema soliņa, kuram pakaļpusē piestiprināts zaļš kartona gabals. Visas viņas kaut ko dziedāja. Kad viņas bija savu dziesmu beigušas, jaunava baltajās drēbēs piegāja pie sufliera būdas un viņai tuvojās vīrietis ar zīda biksēs iežņaugtām resnām kājām, ar spalvu un dunci un sāka dziedāt un plātīties rokām.

Vīrietis ar apžmaugtajām biksēm nodziedāja viens pats, tad nodziedāja viņa. Pēc tam abi apklusa, sāka spēlēt mūzika, un vīrietis ņēmās braucīt ar pirkstiem baltā kleitā ģērbtās jaunavas roku, acīmredzot gaidīdams atkal takti, lai sāktu savu dziedājumu kopā ar viņu. Viņi nodziedāja divatā, un visi teātrī sāka sist plaukstas un kliegt, bet vīrietis un sieviete, kas uz skatuves tēloja iemīlējušos, ņēmās, smaidīdami un rokas plātīdami, klanīties.

Pēc lauku dzīves un tai nopietnajā noskaņā, kādā atradās Nataša, tas viss viņai šķita mežonīgi un neparasti. Viņa nespēja sekot operas gaitai, nevarēja pat klausīties mūziku: viņa redzēja tikai izkrāsoto kartonu un ērmoti ģērbušos vīriešus un sievietes, kas dīvaini kustējās spilgtajā gaismā, runāja un dziedāja; viņa zināja, ko tam visam vajadzēja attēlot, taču viss bija tik samāksloti neīsts un nedabisks, ka viņai kļuva gan kauns par aktieriem, gan nāca par tiem smiekli. Viņa pavērās visapkārt skatītāju sejās, meklēdama tajās to pašu zobgalību un neizpratni, ko juta pati; taču visas sejas uzmanīgi vēroja, kas notika uz skatuves, un, kā Natašai šķita, pauda liekulīgu sajūsmu. «Laikam jau tā arī vajag!» Nataša domāja. Viņa pārmaiņus atskatījās drīz uz sapomādēto galvu rindām parterā, drīz uz puskailajām sievietēm ložās, it īpaši uz savu kaimiņieni Elēnu, kas, gluži izģērbta, ar rāmu un mierīgu smaidu, acu nenovērsdama, raudzījās uz skatuvi, juzdama spilgto gaismu, kas pildīja visu zāli, un silto, pūļa piesildīto gaisu. Natašu pamazām pārņēma sen nejusts skurbums. Viņa neapjēdza, ko dara un kur atrodas, un kas viņas priekšā notiek. Viņa skatījās un domāja, un visdīvainākās domas neviļus, bez sakara zibēja viņas galvā. Te viņai iešāvās prātā uzlēkt uz rampas un nodziedāt to āriju, ko dziedāja aktrise, te gribējās aizķert ar ve- dekii netālu no viņas sēdošo večuku, te pārliekties pie Elē- nas un pakutināt to.

Kādu brīdi, kad uz skatuves viss noklusa, gaidot ārijas sākumu, iečīkstējās partera ieejas durvis tai pusē, kur bija Rostovu loža, un atskanēja soļi: ienāca kāds nokavējies vīrietis. «Lūk, arī Kuragins!» Sinšins pačukstēja. Grāfiene Bezuhova smaidīdama pagriezās pret ienācēju. Nataša pavērās uz to pusi, kur skatījās grāfiene Bezuhova, un ieraudzīja neparasti skaistu adjutantu pašapzinīgi un reizē godprātīgi tuvojamies viņu ložai. Tas bija Anatols Kuragins, ko viņa sen bija redzējusi un ievērojusi Pēterburgas ballē. Tagad viņš bija adjutanta mundierī ar vienu uzpleci un akselbanti. Viņš gāja nosvērtu, brašu gaitu, kas liktos smieklīga, nebijis viņš pats tik glīts un nepaudusi viņa skaistā seja tādu labsirdīgu apmierinātību un līksmi. Kaut gan cēliens turpinājās, viņš nesteigdamies, viegli šķindinādams piešus un zobenu, augstu nesdams savu iesmar- žoto, skaisto galvu, līgani soļoja pa ejas paklāju. Uzmetis skatienu Natašai, viņš piegāja pie māsas, uzlika glazē cimdā tērpto roku uz ložas malas, pamāja viņai ar galvu un noliecies kaut ko jautāja, norādīdams uz Natašu.

Mais charmante! [317] [1] Burvīga!— viņš noteica acīmredzot par Natašu, kā viņa ne tik daudz dzirdēja, cik noskārta no viņa lūpU kustībām. Tad viņš aizgāja uz pirmo rindu un apsēdās līdzās Dolohovam, draudzīgi un nevērīgi pagrūdis ar elkoni to pašu Dolohovu, pret kuru citi izturējās tik iztapīgi. Viņš, jautri pamirkšķinājis, uzsmaidīja tam un atspērās ar kāju pret rampu.

Cik līdzīgi ir brālis ar māsu! sacīja grāfs. — Un cik abi skaisti!

Sinšins pusbalsī sāka grāfam atstāstīt kādu Kuragina intrigu Maskavā, un Nataša ieklausījās tajā tieši tāpēc, ka tas par viņu bija teicis charmante.

Pirmais cēliens beidzās, parterā visi piecēlās un juku jukām sāka staigāt un iet ārā.

Boriss ienāca Rostovu ložā, ļoti vienkārši saņēma laimes vēlējumus un, uzacis uzraucis, ar izklaidīgu smaidu nodeva Natašai un Soņai savas līgavas lūgumu ierasties kāzās, un izgāja. Nataša, jautri un koķeti smaidīdama, tērzēja ar viņu un vēlēja laimes tam pašam Borisam, kurā senāk bija iemīlējusies. Tajā skurbuma stāvoklī, kādā viņa atradās, viss šķita vienkārši un dabiski.

Kailā Elēna sēdēja turpat līdzās un visiem vienādi uzsmaidīja; un gluži tāpat Nataša uzsmaidīja Borisam.

Elēnas ložu pildīja un no partera to ielenca visievērojamākie un gudrākie vīrieši, kas, šķita, aizgūtnēm vēlējās visiem parādīt, ka ir ar viņu pazīstami.

Kuragins visu šo starpbrīdi stāvēja ar Dolohovu priekšā pie rampas, lūkodamies uz Rostovu ložu. Nataša zināja, ka Kuragins runā par viņu, un tas sagādāja viņai prieku. Viņa pat pagriezās tā, lai tas redzētu viņu profilā, pēc pašas domām, visizdevīgākajā stāvoklī. Pirms otrā cēliena sākuma parterā parādījās Pjērs, ko Rostovi pēc atbraukšanas vēl nebija satikuši. Seja viņam bija skumja, un viņš bija kļuvis vēl resnāks, kopš Nataša viņu pēdējo reizi bija redzējusi. Nevienu neievērodams, viņš devās uz pirmajām rindām. Anatols piegāja tam klāt un sāka kaut ko stāstīt, lūkodamies un rādīdams uz Rostovu ložu. Pjērs, ieraudzījis Natašu, kļuva dzīvāks un ar skubu, pa rindām spraukdamies, tuvojās viņu ložai. Pienācis viņš atbalstījās uz ložas malas un smaidīdams ilgi runājās ar Natašu. Tērzēdama ar Pjēru, Nataša izdzirdēja grāfienes Bezuhovas ložā vīrieša balsi un nez kāpēc zināja, ka tas ir Kuragins. Viņa atskatījās un sastapās ar to skatieniem. Gandrīz smaidīdams, viņš raudzījās tai tieši acīs ar tik sajūsminātu, laipnu skatienu, ka šķita dīvaini būt viņam tik tuvu, tā lūkoties t?z viņu, būt tik pārliecinātai, ka tu viņam patīc, un nebūt ar viņu pazīstamai.

Otrā cēlienā bija ainas, kur attēloja monumentus, un audeklā caurums, kam vajadzēja apzīmēt mēnesi, un tad pacēla rampas abažūrus, un pēc tam dobji sāka spēlēt taures un kontrabass un no labās un kreisās puses iznāca daudz ļaužu melnās mantijās. Ļaudis sāka vēcināt rokām, un rokās tiem bija kaut kas līdzīgs dunčiem; tad saskrēja vēl nez kādi cilvēki un ņēmās stiept projām to jaunavu, kas iepriekš bija ģērbta baltā, bet tagad gaišzilā kleitā. Viņi neaizstiepa to uzreiz, bet ilgi kopā ar to dziedāja un tad pēdīgi aizvilka aiz kulisēm, trīsreiz piesita kaut kam metāliskam, un visi nometās ceļos un sāka dziedāt lūgšanu. Visas šīs izdarības vairākkārt pārtrauca skatītāju jūsmīgie saucieni.

Sā cēliena laikā Nataša ikreiz, pārlaizdama skatienu parteram, redzēja Anatolu Kuraginu, kas, pārmetis roku p5r sēdekļa atzveltni, raudzījās viņā. Viņai bija tīksmi redzēt, ka viņa to savaldzinājusi, un nenāca ne prātā, ka tas būtu kas ļauns.

Kad otrais cēliens bija beidzies, grāfiene Bezuhova piecēlās, pagriezās pret Rostovu ložu (viņas krūtis bija pilnīgi atsegtas), ar cimdotās rokas pirkstiņu paaicināja pie sevis veco grāfu un, nelikdamās ne zinis par tiem, kas bija ienākuši pie viņas ložā, vēlīgi smaidīdama, sāka ar viņu tērzēt.

«— Jā, iepazīstini taču mani ar savām burvīgajām meitām, — viņa sacīja. — Visa pilsēta tās daudzina, bet es nepazīstu.

Nataša piecēlās un taisīja reveransu greznajai grāfienei. Natašai šās spožās skaistules uzslava bija tik patīkama, ka viņa nosarka aiz prieka.

Es arī gribu kļūt par maskavieti, — Elēna stāstīja. — Un kā jums nav kauna šādas pērles aprakt laukos!

Grāfienei Bezuhovai pelnīti bija apburošas sievietes reputācija. Viņa varēja gluži vienkārši un dabiski runāt to, ko nedomāja, un it sevišķi glaimot.

Nē, mīļo grāf, atļaujiet man parūpēties par jūsu meitām. Es gan patlaban nebūšu šeit ilgi. Un jūs arī. Es pacentīšos viņas uzjautrināt. Esmu jau Pēterburgā tik daudz par jums dzirdējusi un vēlējusies jūs iepazīt, — viņa sacīja Natašai ar savu vienmuļi skaisto smaidu. — Dzirdēju par jums no sava pāža — Drubecka, — vai esat dzirdējusi, viņš precoties, — un no mana vīra drauga — Bolkon- ska, kņaza Andreja Bolkonska, — viņa teica, sevišķi uzsvērdama, ar to likdama manīt, ka zina par tā attiecībām ar Natašu. Viņa palūdza, lai labāk iepazītos, atļaut vienai no jaunkundzēm pārējo izrādes laiku pasēdēt viņas ložā, un Nataša pārgāja turp.

Trešajā cēlienā uz skatuves rādīja pili, kurā dega daudz sveču un bija izkārtas gleznas ar bārdainiem bruņiniekiem. Vidū stāvēja, jādomā, cars un cariene. Cars savici- nāja labo roku un, redzami mulsdams, vāji nodziedāja un apsēdās uz aveņkrāsas troņa. Jaunava, kas sākumā bija baltā, tad gaišzilā kleitā, tagad vienā kreklā, vaļējiem matiem stāvēja pie troņa. Viņa kaut ko skumīgu dziedāja, vērsdamās pie carienes; taču cars stingri pamāja ar roku, un no sāniem iznāca vīrieši un sievietes basām kājām un sāka visi kopā dejot. Tad sāka spēlēt vijoles, joti smalki un jautri, viena no jaunavām ar kailām, resnām kājām un kalsnām rokām, atšķīrusies no citiem, pagājās aiz kulisēm, sakārtoja ņieburu, iznāca vidū un sāka lēkāt un aši dauzīt vienu kāju pret otru. Parterā visi sāka sist plaukstas un kliegt bravo. Tad kāds vīrietis nostājās kaktā. Orķestrī skaļāk ieskanējās cimboles un taures, un šis vīrietis viens pats ņēmās lēkāt ļoti augstu un tipināt kailajām kājām. (Sis vīrietis bija Duport, kas par šo mākslu saņēma sešdesmit tūkstošu gadā.) Visi parterā, ložās un galerijā atkal plaukšķināja un kliedza ko mācēdami, un vīrietis apstājās un smaidīdams klanījās uz visām pusēm. Tad dejoja vēl citi kailām kājām, vīrieši un sievietes, pēc tam atkal viens no cariem mūzikas pavadībā nez ko uzsauca, un visi sāka dziedāt. Bet tad piepeši uznāca vētra, orķestrī skanēja hromatiskās gammas un pamazinātās septi- mas akordi, un visi metās skriet un atkal vilka kādu no klātesošajiem aiz kulisēm, un priekškars nolaidās. Atkal skatītājos sacēlās briesmīgs troksnis un aplausi, un visi sajūsmas pilnām sejām kliedza:

Diporu! Diporu! Diporu!

Natašai nu vairs tas nelikās ērmoti. Viņa patikā, priecīgi smaidīdama, lūkojās apkārt.

N'est-ce pas qu'il est admirable — Duport? [318] 1 Dipors ir brīnišķīgs, vai nav tiesa? i — teica Elēna, pievērsdamās viņai.

Oh, voi,2 Ak jā.— Nataša atbildēja.

X

Starpbrīdī Elēnas ložā uzvēdīja saltums, atvērās durvis, un, noliekdamies un cenzdamies kādu neaizķert, ienāca Anatols.

— Atļaujiet iepazīstināt jūs ar manu brāli, — acīm nemierīgi šaudoties no Natašas uz Anatolu, sacīja Elēna. Nataša pār kailo plecu pagrieza savu jauko galviņu pret skaisto vīrieti un pasmaidīja. Anatols, kas tuvumā izskatījās tikpat skaists kā iztālēm, apsēdās viņai līdzās un teica, ka sen jau ilgojies šā prieka, jau kopš Nariškinu balles, kur viņam bijusi neaizmirstamā laime viņu redzēt.

Kuragins ar sievietēm bija daudz gudrāks un vienkāršāks nekā vīriešu sabiedrībā. Viņš runāja droši un vienkārši, un Natašu dīvaini un patīkami pārsteidza tas, ka šajā cilvēkā, par kuru tik daudz stāstīja, ne tikvien nebija nekā briesmīga, bet ka, taisni otrādi, tam bija visvientiesīgākais, jautrākais un labsirdīgākais smaids.

Kuragins apjautājās, kā patīkot izrāde, un pastāstīja, ka iepriekšējā izrādē Semjonova tēlodama pakritusi.

Bet ziniet ko, grāfien, — viņš teica, pēkšņi uzrunādams to kā senu, vecu paziņu, — mēs rīkojam karuseli kostīmos; jums vajadzētu tajā piedalīties: būs ļoti jautri. Visi sapulcēsies pie Arharoviem. Lūdzu, atbrauciet, — vai jā? — viņš sacīja.

Runādams viņš nenovērsa smaidošo acu no Natašas sejas, kakla, kailajām rokām. Nataša nešaubīgi zināja, ka tas jūsmo par viņu. Un viņai bija patīkami, taču nez kāpēc kļuva neērti un smagi tā klātbūtnē. Pat neskatīdamās, viņa juta, ka tas vēro viņas plecus, un neviļus uztvēra tā skatienu, lai tad labāk lūkojas viņai acīs. Taču, raudzīdamās tam acīs, viņa ar bailēm juta, ka starp viņiem nav tās kautrīguma sienas, kādu viņa pastāvīgi juta starp sevi un vīriešiem. Viņa, pati neapjēgdama, kā, jau pēc piecām minūtēm jutās šim cilvēkam ārkārtīgi tuva. Aizgriezdamās viņa baidījās, ka tas no mugurpuses nesatver viņas kailo roku, nenoskūpsta viņu uz kakla. Viņi tērzēja par visvienkāršākajām lietām, un viņa jutās tam tik tuva kā nekad nevienam vīrietim. Nataša atskatījās uz Elēnu un uz tēvu, it kā jautādama tiem, ko gan tas nozīmē; taču Elēna bija iegrimusi sarunā ar kādu ģenerāli un neatbildēja uz viņas skatienu, bet tēva skatiens viņai nekā neteica, kā vien to pašu ko allaž: «Tev ir jautri, nu, tad man prieks.»

Kādā no neveiklā klusuma brīžiem, kad Anatols ar savām izvelbtajām acīm mierīgi un neatlaidīgi vērās Natašā, viņa, lai pārtrauktu klusumu, apjautājās, kā tam patīkot Maskava. Nataša pajautāja un nosarka. Viņai pastāvīgi šķita, ka, runādama ar to, viņa dara ko nepieklājīgu. Anatols pasmaidīja, it kā viņu drošinādams.

Sākumā man ne visai patika, jo •— kas gan dara pilsētu patīkamu? Ce sont Ies jolies femmes[1] Tās ir skaistas sievietes.— vai nav tiesa? Nu, bet tagad ļoti patīk, —• viņš teica, zīmīgi viņu uzlūkodams. — Vai brauksiet uz karuseli, grāfien? Brauciet, — viņš lūdza un, izstiepis roku pie viņas ziedu pušķa un balsi klusinādams, sacīja: — Vous serez la plus jolie. Venez chere comtesse, et comme gage donnez-moi cette fleur.1® Jūs būsiet visskaistākā. Brauciet, dārgā grāfien, un par ķīlu dodiet

man šo ziedu.

Nataša, tāpat kā viņš, nesaprata, ko viņš runāja, taču juta viņa nesaprotamajos vārdos kādu nepieklājīgu nodomu. Viņa nezināja, ko atbildēt, un novērsās, it kā nedzirdējusi, ko tas teicis. Taču novērsusies viņa tūliņ nodomāja, ka viņš ir tepat aiz muguras, viņai tik tuvu.

«Kā viņš patlaban jūtas? Vai apmulsis? Dusmojas? Varbūt vajadzētu to par labu vērst?» viņa pati sev jautāja. Viņa nevarēja nociesties neatskatījusies. Viņa pavērās tam taisni acīs, un tā tuvums un paļāvība, un smaida labsirdīgā laipnība viņu uzvarēja. Viņa pasmaidīja gluži tāpat kā viņš, raudzīdamās tam taisni acīs. Un atkal viņa ar šausmām juta, ka starp viņiem nav nekādu šķēršļu.

Atkal pacēlās priekškars. Anatols izgāja no ložas mierīgs un jautrs. Nataša atgriezās ložā pie tēva jau gluži tās pasaules uzvarēta, kurā bija atradusies. Viss, ko viņa redzēja notiekam, jau viņai šķita pilnīgi dabisks; toties visas agrākās domas par savu līgavaini, par kņazi Marju, par lauku dzīvi ne reizi vairs neienāca prātā, it kā tas viss būtu sen, sen pagājis.

Ceturtajā cēlienā darbojās kāds velns, kas, ar roku vēcinādams, tikmēr dziedāja, līdz tam no apakšas izvilka dēļus un viņš nogrima lejā. Nataša tik vien arī redzēja no ceturtā cēliena: kaut kas viņu satrauca un mocīja, un šā satraukuma cēlonis bija Kuragins, kam viņa neviļus sekoja ar acīm. Kad viņi gāja ārā no teātra, Anatols pienāca pie viņiem, pasauca karieti un palīdzēja iekāpt. Sēdinādams Natašu, viņš paspieda tai roku augšpus elkoņa. Nataša, satraukta un pietvīkusi, atskatījās uz viņu. Anatols mirdzošām acīm, maigi smaidīdams, lūkojās viņā.

Tikai nokļuvusi mājās, Nataša varēja skaidri apdomāt visu, kas ar viņu noticis, un pēkšņi, atcerējusies kņazu Andreju, viņa nobijās un, visiem redzot, pie tējas, kur visi pēc teātra bija apsēdušies, skaļi ievaidējās un sasarkusi izskrēja no istabas. «Mans dievs! Es esmu pagalam!» viņa

sacīja pati sev. «Kā es varēju to pieļaut?» viņa domāja. Ilgi viņa sēdēja, pietvīkušo seju rokām aizsegusi, pūlēdamās tikt skaidrībā, kas ar viņu noticis; un nevarēja saprast ne to, kas ar viņu notika, ne to, ko viņa juta. Viss viņai likās tumšs, neskaidrs un baigs. Tur, šai milzīgajā apgaismotajā zālē, kur pa mitrajiem dēļiem, mūzikai skanot, ar basām kājām lēkāja Duport, ģērbies jaciņā ar vizuļiem, un jaunavas, un veči, un kailā Elena ar rāmo un lepno smaidu sajūsmā sauca bravo, — tur, šās Elēnas ēnā, tur viss bija vienkārši un skaidri; taču tagad vienai pašai ar sevi tas bija nesaprotami. «Kas tas ir? Kas tās ir par bailēm, ko es izjutu pret viņu? Ko nozīmē šie sirdsapziņas pārmetumi, kas mani tagad moka?» viņa domāja.

Vienīgi vecajai grāfienei nakti gultā Nataša būtu varējusi izstāstīt visu, ko domāja. Viņa zināja, ka Soņa ar saviem stingrajiem un viengabalainajiem uzskatiem vai nu nekā nesaprastu, vai arī to pārņemtu šausmas par viņas atzīšanos. Nataša viena pati centās atrisināt to, kas viņu mocīja.

«Vai esmu zudusi kņaza Andreja mīlai vai ne?» viņa sev jautāja un ar mierinošu zobgalību atbildēja: «Ko gan es jautāju kā muļķe! Kas tad ar mani noticis? Nekas. Es nekā neesmu darījusi, nekādi neesmu to ierosinājusi. Neviens nedabūs zināt, un es viņu nekad vairs neredzēšu,» viņa pati sev iegalvoja. «Tātad skaidrs, ka nekas nav noticis, ka nekā nav ko nožēlot un ka kņazs Andrejs var mani mīlēt arī tādu. Bet kādu tādu? Ak dievs, ak dievs! Kāpēc viņa nav te!» Nataša uz acumirkli nomierinājās, taču tad atkal kāds instinkts viņai teica, ka, lai arī tas viss taisnība un lai arī nekas nav bijis, — instinkts viņai teica, ka visa agrākā skaidrība viņas mīlā pret kņazu Andreju zudusi. Un viņa atkal savā iztēlē atkārtoja visu sarunu ar Kuraginu un iedomājās šā skaistā un drošā cilvēka seju, kustības, maigo smaidu tobrīd, kad tas bija spiedis viņai roku.

XI

Anatols Kuragins dzīvoja Maskavā, jo tēvs viņu bija aizsūtījis no Pēterburgas, kur tas gadā notrieca vairāk par divdesmit tūkstošiem naudā un tikpat daudz parādos, ko kreditori piedzina no tēva.

Tēvs paziņoja dēlam, ka pēdējo reizi maksājot pusi no viņa parādiem, bet tikai ar norunu, ka tas brauks uz Maskavu virspavēlnieka adjutanta postenī, ko viņš tam bija izgādājis, un pacentīsies beidzot apprecēt bagātu sievu. Viņš tam norādīja uz kņazi Marju un Zilī Karaginu.

Anatols bija ar mieru un devās uz Maskavu, kur apmetās pie Pjēra. Pjērs sākumā uzņēma Anatolu nelabprāt, taču vēlāk pierada pie tā, reizēm brauca kopā uzdzīvot un it kā uz atdošanu deva tam naudu.

Anatols, kā Sinšins bija par viņu pareizi izteicies, kopš ieradies Maskavā, jauca prātus visām Maskavas kundzenēm sevišķi ar to, ka neievēroja viņas un acīm redzami deva priekšroku čigānietēm un franču aktrisēm, ar slavenāko no tām — mademoiselle Georges, kā runāja, būdams tuvās attiecībās. Viņš nelaida garām nevienu uzdzīvi pie Daņilova un citiem Maskavas jautrībniekiem, dzēra caurām naktīm, pārdzēra visus un bija visos augstākās sabiedrības viesību vakaros un ballēs. Stāstīja par dažiem viņa romāniem ar Maskavas dāmām, un ballēs viņš aplidoja vairākas. Taču ar jaunavām, sevišķi ar bagātām līgavām, kas pa lielākai daļai bija neglītas, viņš neielaidās, jo vairāk tāpēc, ka Anatols, ko gan neviens nezināja kā vien viņa vistuvākie draugi, jau divus gadus bija precējies. Pirms diviem gadiem, viņa pulkam uzturoties Polijā, kāds paputējis poļu muižnieks bija piespiedis Anatolu apprecēt viņa meitu.

Anatols visai drīz pameta sievu un par naudu, ko apņēmās sūtīt sievastēvam, izkaulēja sev tiesību uzdoties par neprecējušos.

Anatols allaž bija mierā ar savu stāvokli, ar sevi pašu un citiem. Viņš instinktīvi ar visu savu būtni bija pārliecināts, ka nevar dzīvot citādi, nekā dzīvoja, un ka viņš nekad mūžā nav izdarījis neko sliktu. Viņš nebija spējīgs apdomāt ne to, kā viņa rīcība var atsaukties uz citiem, ne arī, kas var iznākt no šādas vai tādas viņa rīcības. Viņš bija pārliecināts, ka, tāpat kā pīle radīta tā, ka tai vienmēr jādzīvo ūdenī, tā arī viņu dievs radījis, lai viņš dzīvotu ar trīsdesmit tūkstošiem ienākuma un ieņemtu vienmēr augstāko stāvokli sabiedrībā. Tam viņš ticēja tik cieši, ka, raudzīdamies uz viņu, arī citi bija par to pārliecināti un neliedza viņam ne augsto stāvokli sabiedrībā, ne naudu, ko viņš acīmredzot uz neatdošanu aizņēmās pa labi un pa kreisi.

Viņš nebija kāršu spēlmanis, vismaz nekad necentās iespēlēt. Viņš nebija uzpūtīgs. Viņam bija gluži vienalga, lai domāja par viņu ko domādami. Vēl mazāk viņu varēja vainot godkārē. Viņš vairākkārt ķircināja tēvu, bojādams savu karjeru, un smējās par visiem pagodinājumiem. Viņš nebija skops un neatteica nevienam, kas viņam lūdza. Vienīgais, ko viņš mīlēja, bija jautrība un sievietes; un, tā kā, pēc viņa sajēgas, šais tieksmēs nebija nekā peļama, bet apdomāt, ko citiem sagādāja viņa tieksmju apmierināšana, viņš nevarēja, tad savā dvēselē viņš sevi ieskatīja par nevainojamu cilvēku, no visas sirds nicināja neliešus un neģēļus un ar mierīgu sirdsapziņu turēja galvu augsti.

Uzdzīvotājiem, šīm vīriešu kārtas madaļām, ir slepena nevainības apziņa, tāda pati kā madaļām sievietēm, dibināta uz tās pašas cerības, ka taps piedots. «Viņai viss tr.ps piedots, jo viņa daudz mīlējusi; arī viņam taps piedots viss, jo viņš ir daudz līksmojies.»

Dolohovs, kas pēc savas trimdas un Persijas dēkām šogad atkal parādījās Maskavā un dzīvoja greznu plītnieka un kāršu spēlmaņa dzīvi, sagājās ar seno Pēterburgas biedru Kuraginu un izmantoja to saviem mērķiem.

Anatols sirsnīgi mīlēja Dolohovu par viņa gudrību un pārgalvību; Dolohovs, kam bija vajadzīgs Anatola Kura- gina vārds, dižciltība un sakari, lai pievilinātu savā spēlmaņu sabiedrībā bagātus jaunus cilvēkus, izmantoja un klusībā izsmēja Kuraginu, neļaudams viņam to manīt. Nerunājot nemaz par aprēķinu, kura dēļ Kuragins viņam bija vajadzīgs, jau tas vien, ka viņš varēja vadīt svešu gribu, sagādāja Dolohovam baudu, bija kļuvis viņam par paradumu un nepieciešamību.

Nataša bija atstājusi uz Kuraginu dziļu iespaidu. Vakariņās pēc teātra viņš ar pazinēja prasmi iztirzāja Dolohovam viņas roku, plecu, kāju un matu pievilcīgumu un paziņoja savu apņemšanos taisīties viņai klāt. Kas no šās lakstošanās varēja iznākt, to Anatols nespēja apdomāt un apjēgt, kā viņš nekad nezināja, kas iznāks no jebkuras viņa rīcības.

Skaista gan, brāl, tikai netiekam klāt, — Dolohovs iebilda.

Es teikšu māsai, lai ielūdz viņu uz pusdienām, —• Anatols nolēma. — Vai ne?

Labāk pagaidi, kad apprecēsies…

— Tu zini, — Anatols sacīja, — j'adore les petltes fil- ies [319] :* — es dievinu meitenes. viņas tik viegli mulst.

Tu jau reiz iekriti ar petite fille2,* — meiteni. — atgādināja Dolohovs, kas zināja par Anatola precībām. — Pielūko.

Nu. divreiz jau nevar! Vai ne? — Anatols noteica, labsirdīgi smiedamies.

XII

Nākamajā dienā pēc teātra Rostovi nekur neizbrauca un viņus neviens neapmeklēja. Marja Dmitrijevna slepus no Natašas kaut ko pārsprieda ar viņas tēvu. Nataša noprata, ka tie runā par veco kņazu un lūko kaut ko izdomāt, un tas viņu satrieca un aizvainoja. Ik mirkli viņa gaidīja kņazu Andreju un divreiz todien sūtīja sētnieku uz Voz- dviženku uzzināt, vai nav atgriezies. Viņš nebrauca. Viņai tagad bija grūtāk nekā pirmajās dienās pēc atbraukšanas. Nepacietībai un ilgām pēc viņa pievienojās nepatīkamās atmiņas par tikšanos ar kņazi Marju un veco kņazu un bailes un nemiers, kam viņa nezināja cēloni. Visu laiku viņai likās, ka vai nu kņazs Andrejs nekad neatgriezīsies, vai arī viņai pašai kas notiks, iekām tas būs atgriezies. Viņa nevarēja kā senāk mierīgi un ilgstoši savā nodabā domāt par viņu. Tiklīdz viņa sāka domāt par kņazu Andreju, atmiņām par viņu pievienojās atmiņas par veco kņazu, par kņazi Marju, arī par pēdējo izrādi un par Kuraginu. Viņai atkal uzmācās jautājums, vai viņa nav vainīga, vai nav jau lauzusi uzticību kņazam Andrejam; un atkal viņa notvēra sevi, līdz pēdīgajam sīkumam pārcilājot ik vārdu, ik žestu, ik izteiksmes atēnu šā cilvēka sejā, kurš bija pratis modināt viņā pašai nesaprotamas un baigas jūtas. Mājiniekiem Nataša likās dzīvāka nekā parasti, taču viņa ne tuvu nebija vairs tik mierīga un laimīga kā agrāk.

Svētdienas rītā Marja Dmitrijevna aicināja savus viesus uz dievkalpojumu Marijas aizmigšanas baznīcas draudzē Mogiļcos.

Man tās jaunlaiku baznīcas nepatīk, — viņa paskaidroja, redzami lepodamās ar savu brīvdomību. — Dievs visur viens. Pops mums ir lielisks, dievkalpojumu notur

pieklājīgi, visai cildeni, diakons tāpat. Vai tad no tā kāds svētums, ja koros koncertus dzied? Man nepatīk, tīrā māžošanās!

Marja Dmitrijevna mīlēja svētdienas un prata tās svētīt. Visa māja jau sestdien bija izmazgāta un iztīrīta; kalpotāji un arī viņa pati nestrādāja, visi staigāja saposušies kā svētkos, un visi gāja uz dievkalpojumu. Kungiem pusdienās bija vairāk ēdienu, un saimei deva degvīnu un ceptu zosi vai sivēnu. Taču it nekur visā mājā tā nemanīja svētdienu kā Marjas Dmitrijevnas platajā, stingrajā sejā, kas šai dienā pieņēma nemainīgu svinīguma izteiksmi.

Kad pēc dievkalpojuma padzēra kafiju viesistabā, kur mēbelēm bija noņemti pārvalki, Marjai Dmitrijevnai ziņoja, ka kariete gatava, un viņa ar bargu seju, apsējusies goda lakatu, ar ko parasti sedzās, braukdama vizītēs, piecēlās un paziņoja, ka dodas pie kņaza Nikolaja Andreje- viča Bolkonska, lai izskaidrotos ar viņu Natašas dēļ.

Kad Marja Dmitrijevna bija projām, pie Rostoviem ieradās modiste no madame Šalmas, un Nataša, aizvērusi savējās durvis uz viesistabu, ļoti priecīga par šo izklaidēšanos ņēmās pielaikot jaunos tērpus. Tobrīd, kad viņa, uzvilkusi mugurā uz ātru roku sadiegto ņieburu vēl bez piedurknēm un, galvu atliekdama, spogulī vēroja, kā izskatās no muguras, viņa izdzirdēja viesistabā tēva balss mundrās skaņas un otru, sievietes balsi, kas lika viņai nosarkt. Tā bija Elēnas balss. Nepaspēja vēl Nataša novilkt pielaikojamo ņieburu, kad durvis atvērās un, starodama labsirdīgā un vēlīgā smaidā, istabā ienāca grāfiene Bezuhova tumši mēļā samta tērpā ar augstu apkakli.

— Ah, ma delicieuse!][1] AI, mana burvīgā! • — viņa uzrunāja pietvīkušo Natašu. — Charmante!2Jauka! Nē, tas nu ne pēc kā neizskatās, manu mīļo grāf, — viņa teica Iļjam Andrejičam, kas bija knācis tai nopakaļ. — Kā var dzīvot Maskavā un nekur nerādīties? Nē, es no jums neatkāpšos! Šovakar pie manis deklamē m-lle Georges, ieradīsies viens otrs, un, ja jūs neatvedīsiet savas skaistules, kas ir pārākas par m-lle Georges, tad es jūs vairs ne pazīt negribu. Vīra nav mājās, viņš aizbrauca uz Tveru, citādi es viņu būtu atsūtījusi jums pakaļ. Katrā ziņā atbrauciet, katrā ziņā, pēc astoņiem. — Viņa pameta ar galvu pazīstamajai modistei, kas tai godbijīgi pakniksēja, un apsēdās atzveltnes krēslā pie spoguļa, gleznaini atmetusi sava samta tērpa krokas. Viņa nemitējās labsirdīgi un jautri pļāpāt, vienā laidā jūsmodama par Natašas skaistumu. Viņa aplūkoja tās tērpus un paslavēja tos, palielījās ar savu jauno tērpu en gaz mētalliqueko[1] — no metālkrāsas gāzes. bija saņēmusi no Parīzes, un ieteica Natašai pašūdināt tādu pašu.

Kaut gan — jums piestāv viss, mana brīnišķā, — viņa sacīja.

Natašas sejā nedzisa prieka smaids. Viņa jutās laimīga un atplaukusi no šiem cildinājumiem, ko šķieda šī jaukā grāfiene Bezuhova, kas viņai agrāk bija likusies tik nepieejama un cienīga dāma un kas tagad bija pret viņu tik laba. Natašai kļuva jautri, un viņa jutās gandrīz iemīlējusies šajā tik daiļajā un tik labsirdīgajā sievietē. Elēna savukārt no sirds jūsmoja par Natašu un vēlējās to izklaidēt. Anatols bija lūdzis savest viņu kopā ar Natašu, un tālab viņa bija atbraukusi pie Rostoviem. Domas savest brāli ar Natašu viņu uzjautrināja.

Kaut gan agrāk īgusi uz Natašu, tāpēc ka tā Pēterburgā bija atņēmusi viņai Borisu, tagad viņa par to pat nedomāja un no visas sirds vēlēja Natašai labu, kā viņa to saprata. Atvadīdamās no Rostoviem, viņa pasauca pie malas savu protēgēe.

Vakar brālis bija pie manis pusdienās; mēs vai beidzāmies aiz smiekliem — nekā neēd un ilgojas pēc jumss mana brīnišķā. II est fou, mais fou amoureux de vous, ma chere. [320]

[1] Viņš ir neprātīgi, nu taisni neprātīgi jūsos iemīlējies, mana dārgā,

Nataša tumši piesarka, izdzirdējusi šos vārdus.

Kā viņa sarkst, kā sarkst, ma dēlicieuse? [321] brīnišķā.— Elēna noteica. — Katrā ziņā atbrauciet, Si vous aimez quelqu* un, ma dēlicieuse, ce n'est pas une raison pour se cloitrer, Si mēme vous ētes promise, je suis sure que votre protnis qurait dēsirē que vous alliez dans le motide en son ab- sence plutot que de dēpērir d'ennui. [322] [1] ja jūs kādu mīlat, mana jaukā, tad tas vēl nav nekāds Iemesls ieslēgties. Pat ja jūs esat saderināta, esmu pārliecināta, ka jūsu līgavainim drīzāk patiktu, ka jūs viņa prombūtnes laikā rādīto* sabiedrībā, nekā niktu aiz garlaicības.

«Tātad viņa zina, ka es esmu līgava; tātad arī viņi abf ar vīru, ar Pjēru, ar šo taisnīgo Pjēru,» Nataša domāja, «ir runājuši un smējušies par to. Tātad tas nav nekas.» Un atkal Elēnas ietekmē tas, kas agrāk bija šķitis briesmīgs, likās vienkāršs un dabisks. «Un viņa, tāda grande dame\ ir tik vēlīga un, redzams, no visas sirds mani mīl,» Nataša domāja. «Un kāpēc gan lai nepalīksmotos?» Nataša domāja, izbrīna pilnām, plaši ieplestām acīm raudzīdamās uz Elēnu.

Uz pusdienām atgriezās Marja Dmitrijevna, nerunīga, nopietna, acīmredzot cietusi neveiksmi pie vecā kņaza. Viņa bija vēl pārāk satraukta par notikušo sadursmi, lai spētu visu mierīgi izstāstīt. Uz grāfa jautājumu viņa atbildēja, ka viss esot labi un ka rīt viņa pastāstīšot. Dabūjusi zināt par grāfienes Bezuhovas apmeklējumu un ielūgumu uz vakaru, Marja Dmitrijevna noteica:

— Ar Bezuhovu saieties man netīk un neieteicu; nu, bet, ja jau esi solījusies, brauc, izklaidējies, — viņa piebilda, pievērsdamās Natašai.

XIII

Grāfs Iļja Andrejičs aizveda savas meitenes pie grāfienes Bezuhovas. Vakarā bija diezgan daudz viesu. Taču Natašai gandrīz visi bija sveši. Grāfs Iļja Andrejičs ar nepatiku ievēroja, ka visa šī sabiedrība sastāvēja galvenokārt no vīriešiem un dāmām, kas bija pazīstamas ar savu vaļību. M-lle Georges, jauniešu ielenkta, stāvēja viesistabas kaktā. Bija daži francūži un starp tiem Metivjē, kas kopš Elēnas atbraukšanas skaitījās pie viņas mājas cilvēks. Grāfs Iļja Andrejičs nolēma pie kārtīm nesēsties, neatkustēt no meitām un braukt projām, līdzko būs beidzies Georges priekšnesums.

Anatols pie durvīm acīmredzot gaidīja Rostovus ienākam. Apsveicinājies ar grāfu, viņš tūliņ tuvojās Natašai] un sekoja tai. Ieraugot Anatolu, Natašu pārņēma tā pati sajūta, kas teātrī: godkārais prieks, ka viņa tam patīk, un bailes, ka starp viņiem nav nekādu morālu šķēršļu.

Elēna priecīgi saņēma Natašu un skaļi jūsmoja par vi-j. ņas skaistumu un tualeti. Drīz pēc viņu ierašanās m-lle Georges izgāja no istabas pārģērbties. Viesistabā sāka kārtot krēslus un ieņemt vietas. Anatols piestūma Natašai krēslu un gribēja pats apsēsties līdzās, bet grāfs, kas nenolaida no Natašas ne acu, apsēdās viņai blakus. Anatols novietojās aiz muguras.

M-lle Georges kailām, resnām rokām ar bedrītēm, pār plecu pārmestu sarkanu šalli iznāca viņai atstātajā tukšajā vietā starp sēdekļiem un nostājās nedabiskā pozā. Atskanēja sajūsmas pilni čuksti.

M-lle Georges stingri un drūmi aplūkoja publiku un sāka franču valodā lasīt kaut kādas vārsmas, kur runāja par viņas noziedzīgo mīlu pret savu dēlu. Vietām viņa pacēla balsi, vietām čukstēja, svinīgi izsliedama galvu, vietām apklusa un, acis izvalbījusi, gārdza.

Adorable, divin, delicieuxKf ' Burvīgi, dievišķi, brīnišķīgi! 2 — atskanēja no visām pusēm. Nataša skatjjās uz resno Georges, taču nedzirdēja, neredzēja un nesaprata it nekā no tā, kas notika ap viņu; viņa tikai atkal sajuta sevi neglābjami ierautu tai dīvainajā bezprāta pasaulē, kas bija tik tālu agrākajai, tai pasaulē, kurā nevarēja zināt, kas labs, kas ļauns, kas prātīgs, kas neprātīgs. Viņai aiz muguras sēdēja Anatols, un viņa, juzdama tā tuvumu, izbailēs kaut ko gaidīja.

Pēc pirmā monologa visi piecēlās un apstāja m-lle Georges, izteikdami savu sajūsmu.

•— Cik viņa skaista! — Nataša sacīja tēvam, kas kopā ar citiem piecēlās un burzmā virzījās uz aktrises pusi.

Man tā neliekas, raugoties uz jums, •— sacīja Anatols, iedams Natašai nopakaļ. Viņš to pateica tādā reizē, kad vienīgi viņa varēja to dzirdēt. — Jūs esat brīnišķīga. kopš tā brīža, kad es jūs ieraudzīju, es neesmu mitējies …

Iesim, iesim, Nataša, >— vedināja grāfs, atgriezdamies meitai pakaļ. — Cik daiļa!

Nataša, nekā neteikdama, piegāja pie tēva un vērās viņā jautājošām, izbrīna pilnām acīm.

Pēc dažām deklamācijām m-lle Georges aizbrauca, un grāfiene Bezuhova lūdza sabiedrību zālē.

Grāfs gribēja atvadīties, taču Elēna lūdza neizbojāt viņas improvizēto balli. Rostovi palika. Anatols uzaicināja Natašu uz valsi un valsējot, kļaudams viņu sev klāt un spiezdams roku, teica, ka viņa esot ravissante2 — apburoša.un ka viņš

to mīlot. Kad ekosēzes laikā, ko viņa atkal dejoja ar Kuraginu, tie atkal palika vieni, Anatols nekā neteica, tikai raudzījās viņā. Nataša šaubījās, vai nav sapņojusi par to, ko viņš tai, valsi dejojot, bija sacījis. Pirmās figūras beigās viņš atkal paspieda tai roku. Nataša pacēla uz viņu izbaiļu pilnas acis, taču viņa laipnajā skatienā un smaidā bija tik pašpārliecināti maiga izteiksme, ka, to uzlūkodama, viņa nespēja pateikt, kas tai bija viņam sakāms. Viņa nolaida plakstus.

Nesakiet man tādus vārdus, es esmu saderināta un milu citu, — viņa aši nobēra .., Viņa pavērās uz to. Anatols nesamulsa un nenoskuma par to, ko viņa tam pateica.

Nestāstiet man par to. Kas man tur daļas! —• viņš teica. — Es saku, ka esmu bezprātīgi, bezprātīgi jūsos iemīlējies. Vai tad es esmu vainīgs, ka jūs esat burvīga? … Mums jāsāk.

Nataša, nemierīga un satraukta, ar plaši ieplestām, baiļu pilnām acīm lūkojās apkārt un šķita jautrāka nekā parasti. Viņa gandrīz nekā neatcerējās no tā, kas šovakar bijis. Dejoja ekosēzi un grosfāteru, tēvs aicināja viņu uz mājām, viņa lūdza vēl palikt. Lai viņa bija kur būdama, lai runāja ar ko runādama, tā juta sev pievērstu viņa skatienu. Pēa tam viņa atcerējās, ka bija lūgusi tēvam atļauju ieiet tualetes istabā sakārtot tērpu, ka Elēna bija ienākusi tur viņai pakaļ un smiedamās stāstījusi par sava brāļa mīlestību un kā mazajā dīvānu istabā viņa atkal sastapās ar Anatolu, ka Elēna nez kur nozuda un viņi palika divatā, un Anatols, satvēris viņu aiz rokas, maigā balsī sacīja*

Man nav iespējams jūs apmeklēt, bet vai tiešām es nekad jūs neredzēšu? Es jūs bezprātīgi mīlu. Vai tiešām nekad?.,, —< un» aizsprostodams viņai ceļu, tuvināja savu seju viņējai.

Mirdzošas, lielas vīrieša acis bija tik tuvu viņas acīm, ka viņa neredzēja nekā cita kā vien šīs acis.

Natalī?! — viņa balss jautājoši čukstēja, un kāds sāpīgi sažņaudza viņas rokas. — Natalī?!

«Es nekā nesaprotu, man nekas nav sakāms,» teica viņas skatiens.

Kvēlošās lūpas piekļāvās pie viņas lūpām, un tai pašā mirklī viņa jutās atkal brīva, un istabā atskanēja Elēnas soļi un drēbju švīkoņa. Nataša atskatījās uz Elēnu, tad pietvīkusi un drebēdama uzmeta viņam tramīgu un jautājošu skatienu un devās uz durvīm.

»— Un mot, un seul, au nom de dieu 1 Vienu vārdu, vienu vienīgo, dieva dēļ.— dvesa Anatols.

Viņa apstājās. Viņai tik ļoti vajadzēja, lai tas būtu teicis šo vārdu, kas paskaidrotu notikušo un uz ko viņa tam būtu atbildējusi.

•— Nathalie, un mot, un seul!2 2 Natālija, vienu vārdu, vienu vienīgo.— viņš joprojām atkārtoja, acīmredzot nezinādams, ko sacīt, un atkārtoja to tik ilgi, līdz pie viņiem pienāca Elēna.

Elēna kopā ar Natašu iznāca viesistabā. Nepalikuši uz vakariņām, Rostovi aizbrauca.

Atgriezusies mājās, Nataša visu nakti negulēja; viņu mocīja neatrisināmais jautājums, ko gan viņa mīl: Anatolu vai kņazu Andreju? Kņazu Andreju viņa mīlēja viņa skaidri atcerējās, cik stipri viņa to mīlēja. Taču viņa mīlēja arī Anatolu, tas bija neapšaubāmi. «Citādi — vai tad tas viss tā varētu būt?» viņa domāja. «Ja es pēc tam, no viņa atvadoties, varēju ar smaidu atbildēt viņa smaidam, ja varēju to pieļaut, tad tas nozīmē, ka no pirmā acumirkļa esmu viņu iemīlējusi! Tātad viņš ir labs, cēls un skaists, un es nevarēju viņu neiemīlēt. Ko tad lai es daru, ja mīlu viņu un mīlu to otru?» viņa sev jautāja, nerazdama atbildes uz šiem briesmīgajiem jautājumiem.

XIV

Pienāca rīts ar savām raizēm un nemieru. Visi piecēlās, sāka rosīties, runāt, atkal ieradās modistes, atkal iznāca Marja Dmitrijevna, aicināja tēju dzert. Nataša plaši ieplestām acīm, it kā gribēdama uztvert katru viņai pievērsto skatienu, nemierīgi raudzījās uz visiem un centās izlikties tāda pati kā parasti.

Pēc brokastīm Marja Dmitrijevna (tas bija viņas labākais laiks), apsēdusies savā atzveltnī, piesauca klāt Natašu un veco grāfu.

— Nu-u, mani draugi, tagad esmu visu apdomājusi, un te nu būtu mans padoms, —• viņa uzsāka. — Vakar, kā jūs zināt, es biju pie kņaza Nikolaja; nu, un parunājos ar viņu.,. Viņš bija uzdomājis kliegt. Bet mani jau nu pārkliegt nevar! Es viņam visu izplāju!

<— Un ko tad viņš? — grāfs iejautājās.

Ko nu viņš? Dulns… negrib ne dzirdēti rit>, ko tur runāt, mēs jau tā esam nabaga meiteni nomocījuši, —« sacīja Marja Dmitrijevna. — Bet mans padoms būtu pabeigt darīšanas un braukt mājās uz Otradnaju… un tur nogaidīt…

Ak nē! — Nataša iesaucās.

Nē, jābrauc, — Marja Dmitrijevna noteica. — Un tur jānogaida. Ja līgavainis tagad atbrauks šurp, bez ķildas neiztiks, bet tā viņš zem četrām acīm ar veco pārrunās un tad aizbrauks pie jums.

Iļja Andrejičs piekrita šim ieteikumam, tūdaļ apjēdzis, cik tas saprātīgs. Ja vecais kņazs pieļausies, tad jo labāk būs atbraukt pie viņa uz Maskavu vai arī vēlāk uz Kailajiem Kalniemj ja ne, tad pret viņa gribu laulāties varēs tikai Otradnajā

Patiešām gan, — viņš piekrita. — Un man žēl, ka es braucu pie tā un vedu viņu līdzi, •— grāfs piebilda.

Nē, kas tur ko žēlot? Ja jau te bijāt, vajadzēja vien parādīt godu. Nu, bet, ja negrib, tā viņa darīšana, — sacīja Marja Dmitrijevna, rokassomiņā nez ko meklēdama. — Un arī pūrs ir gatavs, kas jums vēl ko gaidīt; ja kas vēl nav gatavs, es jums aizsūtīšu. Kaut arī žēl man jūsu, bet labāk brauciet ar dieva palīgu. — Atradusi somiņā meklējamo, viņa to pasniedza Natašai. Tā bija vēstule no kņazes Marjas. — Tev raksta. Kā viņa mokās, nabadzīte! Baidās, lai tu nedomātu, ka viņa tevi neieredz.

Viņa jau arī neieredz mani, — Nataša iebilda.

— Nerunā aplamības, — Marja Dmitrijevna uzkliedza.

Nevienam neticēšu: es zinu, ka neieredz, — Nataša droši atteica, paņēmusi vēstuli, un viņas sejā pavīdēja dzedra un nikna apņēmība, kas lika Marjai Dmitrijevna! vērīgāk paraudzīties viņā un saraukt pieri.

—» Tā tu, cienījamā, neatbildi, — viņa apsauca. — Ko es saku, tas ir tiesai Uzraksti atbildi.

Nataša neatbildēja ne vārda un devās savā istabā lasīt kņazes Marjas vēstuli.

Kņaze Marja rakstīja, ka esot izmisumā par viņu starpā notikušo pārpratumu. Lai kādas būtu viņas tēva jūtas, rakstīja kņaze Marja, viņa lūdzot Natašu ticēt, ka viņa nevarot nemīlēt to, ko izvēlējies viņas brālis, kura laimei tā gatava upurēt visu.

«Tomēr,» viņa rakstīja, «nedomājiet, ka mans tēvs pret jums ļauni noskaņots. Viņš ir slims un vecs cilvēks, ko vajag atvainot; bet viņš ir labs, augstsirdīgs un mīlēs to, kas dos viņa dēlam laimi.» Tālāk kņaze Marja lūdza, lai Nataša nosakot laiku, kad viņa atkal varētu ar to satikties.

Izlasījusi vēstuli, Nataša apsēdās pie rakstāmgalda rakstīt atbildi. «Chere princesse1 Dārgā kņaze. viņa ātri un mehāniski uzrakstīja un apstājās. Ko gan viņa varēja tālāk rakstīt pēc visa tā, kas bija noticis vakar? «Jā, jā, tas viss bija, bet tagad viss ir pavisam citādi,» viņa domāja, pārlikusi pār iesākto vēstuli. «Jāatsaka viņam? Vai tiešām tā vajag? Tas ir šausmīgi!…» Un, lai nedomātu šīs baismīgās domas, viņa devās pie Soņas un kopā ar to sāka pārcilāt izšuvumu rakstus.

Pēc pusdienām Nataša iegāja savā istabā un atkal paņēma kņazes Marjas vēstuli. «Vai tiešām viss jau pagalam?» viņa domāja. «Vai tiešām tas viss notika tik ātri un iznīcināja visu iepriekšējo?» Viņa atcerējās savu mīlu uz kņazu Andreju visā tās agrākajā spēkā un reizē ar to juta, ka mīl Kuraginu. Viņa spilgti iedomājās sevi kā kņaza Andreja sievu, iedomājās tik daudzreiz iztēlē atkārtoto ainu — laimi kopā ar viņu un tai pašā reizē, iekvēlodamās satraukumā, visos sīkumos iztēlojās savu vakarējo tikšanos ar Anatolu.

«Kāpēc gan tas nevarētu būt kopā?» viņa dažbrīd domāja pilnīgā apmātībā. «Tikai tad es būtu pavisam laimīga, turpretī tagad man jāizvēlas, un ar vienu vien no abiem es nevaru būt laimīga. Vienalga,» viņa domāja, «teikt kņazam Andrejam to, kas noticis, vai noslēpt — tas ir vienlīdz neiespējami. Un ar šo nekas nav sabojāts. Vai tiešām uz mūžu jāšķiras no šās laimes, no kņaza Andreja mīlas, kas tik ilgi bija mana dzīvība?»

— Jaunkundz, — kalpone, istabā ienākdama, noslēpumaini čukstēja. Man kāds cilvēks lika jums nodot. — Meiča pasniedza vēstuli. — Tikai dieva dēļ … — meiča vēl runāja, kad Nataša nedomādama ar mehānisku kustību atlauza zīmogu un lasīja Anatola mīlestības vēstuli, no kuras viņa, nesaprazdama ne vārda, saprata tikai vienu, ka šī vēstule ir no viņa, no tā cilvēka, ko viņa mīl. «Jā gan, viņa mīl, jo vai tad citādi būtu varējis notikt tas, kas bija noticis? Vai rokās tai varētu būt mīlestības vēstule no viņa?»

Drebošām rokām Nataša turēja šo kvēlo mīlestības vēstuli, ko Anatolam bija sacerējis Dolohovs, un, lasīdama to, atrada tajā atskaņas no visa tā, ko šķitās pati jūtam.

«Kopš vakardienas mans liktenis ir izšķīries: vai nu iegūt jūsu mīlu, vai mirt. Citas izejas man nav,» sākās vēstule. Tālāk viņš teicās zinot, ka tuvinieki to viņam, Anatolam, neatdos, ka tur esot slepeni iemesli, ko tas varot atklāt vienīgi viņai, taču, ja viņa to mīlot, tad pietiekot teikt tikai vienu vārdu — jā, un nekādi cilvēku spēki nejaudāšot kavēt viņu svētlaimi. Mīla uzvarot visu. Viņš nolaupīšot un aizvedīšot viņu uz pasaules malu.

«Jā, jā, es viņu mīlu!» Nataša domāja, divdesmito reizi pārlasīdama vēstuli un meklēdama katrā vārdā kādu īpašu, dziļu nozīmi.

Tovakar Marja Dmitrijevna brauca pie Arharoviem uu vedināja jaunkundzes līdzi, Nataša, atrunādamās ar galvas sāpēm, palika mājās.

XV

Atgriezusies vēlu vakarā, Soņa iegāja Natašas istabā un sev par brīnumu atrada viņu neizģērbušos uz dīvāna guļam. Turpat līdzās uz galda atplēsta bija nomesta Anatola vēstule. Soņa paņēma vēstuli un sāka lasīt.

Soņa lasīja un laiku pa laikam pavērās uz aizmigušo Natašu, meklēdama un neatrazdama viņas sejā izskaidrojumu tam, ko lasīja. Seja bija klusa, rāma un laimīga. Rokas pie krūtīm piespiedusi, lai nenoslāptu, Soņa, bāla un drebēdama aiz bailēm un satraukuma, apsēdās atzveltnī un pārplūda asarām.

«Kā gan es nekā neredzēju? Kā tas varēja noiet tik tālu? Vai tiešām viņa vairs nemīl kņazu Andreju? Un kā viņa varēja Kuraginam to pieļaut? Viņš ir krāpnieks un nelietis, tas taču skaidrs. Kas notiks ar Nicolas, ar mīļo, krietno Nicolas, kad viņš dabūs to zināt? Tad, lūk, ko nozīmē viņas satrauktā, apņēmīgā un nedabiskā seja aizvakar un vakar, un šodien,» Soņa domāja. «Taču nevar būt, ka viņa to mīl! Droši vien viņa šo vēstuli atplēsusi, nezinādama, no kā tā ir. Droši vien viņa jūtas apvainota. Viņa nevar tā rīkoties!»

Soņa noslaucīja asaras un piegāja pie Natašas, atkal ielūkodamās tai sejā.

Nataša! — viņa tikko dzirdami pasauca.

Nataša pamodās un ieraudzija Soņu.

Ā, tu jau mājās?

Un apņēmīgi un maigi, kā parasti atmodas brīžos, viņa apskāva draudzeni. Taču, pamanot mulsumu Soņas vaigā, Natašas sejā pavīdēja apjukums un aizdomas.

— Soņa, tu izlasīji vēstuli? — viņa vaicāja.

Jā, — Soņa klusi atzinās.

Nataša aizgrābti pasmaidīja.

•— Nē, Soņa, es vairāk nevaru! — viņa iesaucās. — Es ilgāk nevaru tev slēpt. Zini, mēs mīlam viens otru!.., Soņa, mīlulīt, viņš raksta … Soņa …

Soņa, it kā neticēdama savām ausīm, noņēmusies skatījās Natašā.

Un Bolkonskis? — viņa jautāja.

Ak, Soņa, ak, kaut jel tu varējusi zināt, cik es esmu laimīga! — Nataša jūsmoja. — Tu nezini, kas ir mīla…

Bet, Nataša, vai tiešām tas viss ir pagalam?

Nataša lielām, platām acīm raudzījās Soņā, it kā nesapratusi viņas jautājumu.

Tātad tu atsaki kņazam Andrejam? — Soņa taujāja.

Ak, tu neko nesaproti, nerunā jel muļķības, paklausies, — Nataša attrauca acumirklīgā īdzībā.

Nē, es nevaru tam ticēt, — Soņa atkārtoja. — Es nesaprotu. Kā tad tu veselu gadu mīlēji vienu cilvēku un nu uzreiz … Tu taču viņu tikai trīsreiz esi redzējusi. Nataša, es tev neticu, tu niekojies. Trijās dienās aizmirst visu un tā …

Trīs dienas, — Nataša pārtrauca. — Man šķiet, simt gadus es viņu mīlu. Man liekas, ka es nekad nevienu neesmu mīlējusi pirms viņa. Tu to nevari saprast. Soņa, pagaidi, apsēdies te. — Nataša apskāva un noskūpstīja viņu. — Man stāstīja, ka tā mēdzot būt, un arī tu droši vien esi dzirdējusi, taču es tikai tagad izjūtu šo mīlu. Tas nav tas, kas senāk. Tiklīdz es viņu ieraudzīju, tā tūliņ jutu, ka viņš ir mans pavēlnieks un es esmu viņa verdzene, un ka es nevaru viņu nemīlēt. Jā gan, verdzene! Ko viņš man liks, to es arī darīšu. Tu to nesaproti. Ko tad lai es daru? Ko lai es daru, Soņa? Nataša runāja ar laimīgu un izbiedētu seju.

Bet apdomā jel, ko tu dari, — teica Soņa, — es to tā nevaru atstāt. Sīs slepenās vēstules,,. Kā tu varēji viņam to pieļaut? — viņa sacīja ar šausmām un riebumu, ko tikko varēja noslēpt.

Es jau tev teicu, — Nataša atbildēja, •— ka man nav savas gribas, kā tu to nesaproti: es viņu mīlu!

Bet es to nepieļaušu, es izstāstīšu, — Soņa iesaucās, izplūzdama asarās.

—• Ko tu, dieva dēļ… Ja tu stāstīsi, tad tu esi mans ienaidnieks, — Nataša ierunājās. — Tu gribi manu nelaimi, tu gribi, lai mūs šķir …

Ieraudzījusi Natašas izbailes, Soņa sāka raudāt kaunā un žēlumā par draudzeni.

Bet kas tad īsti jūsu starpā noticis? — viņa jautāja. — Ko viņš tev teica? Kāpēc viņš mūs neapmeklē?

Nataša neatbildēja uz viņas jautājumu.

Dieva dēļ, Soņa, nesaki nevienam, nemoki mani, — Nataša lūdzās. — Atceries, ka tādās lietās nevajag iejauktas. Es tev atklāju ,..

Bet kālab šie noslēpumi? Kāpēc viņš nebrauc pie mums mājās? >— Soņa tincināja. — Kāpēc viņš klaji ne- Ifidz tavu roku? Kņazs Andrejs taču atstāja tev pilnīgu brīvību, ja jau tā; taču es tam neticu. Nataša, vai tu esi pārdomājusi, kādi var būt šie slepenie iemesli?

Nataša izbrīnās pilnām acīm vērās Soņā. Redzams, viņai pašai šis jautājums pacēlās pirmoreiz, un viņa nezināja, ko uz to atbildēt.

Kādi iemesli, es nezinu. Taču, jādomā, Ir iemesli!

Soņa noelsās un papurināja galvu.

— Ja būtu iemesli… — viņa iesāka. Bet Nataša, nojauzdama viņas šaubas, izbailēs to pārtrauca. *

Soņa, nedrīkst par viņu šaubīties, nedrīkst, nedrīkst, — vai tu saproti? — viņa uzkliedza.

Vai viņš tevi mīl?

Vai mīl? — Nataša smaidot atkārtoja nožēlā par draudzenes nesaprātību. •—• Tu taču izlasīji vēstuli, tu viņu redzēji?

Bet ja nu viņš ir negodīgs cilvēks?

— Viņš!.». negodīgs cilvēks! Ja tu zinātu! — Nataša runāja.

Ja viņš ir krietns cilvēks, tad viņam vai nu jāpaziņo savi nolūki, vai arī jāpārtrauc ar tevi satikties; un, ja tu negribi to darīt, tad es to izdarīšu, es uzrakstīšu viņam un pateikšu tēvam, — Soņa apņēmīgi noteica.

— Bet es nevaru dzīvot bez viņa! — Nataša iekliedzās.

Nataša, es tevi nesaprotu. Nu, ko tu runa! Atceries tēvu, atceries Nicolas.

Man neviena nevajag, es nevienu nemīlu kā vien viņu. Kā tu drīksti teikt, ka viņš ir negodīgs? Vai tu nezini, ka es viņu mīlu? — Nataša kliedza. — Soņa, ej projām, es negribu ar tevi ķildoties, ej, dieva dēļ, ej projām: tu redzi, kā es mokos! — Nataša nikni kliedza apvaldīti piktā un izmisušā balsī. Soņa sāka skaļi raudāt un izskrēja no istabas.

Nataša piegāja pie galda un, ne acumirkli nedomādama, uzrakstīja kņazei Marjai atbildi, ko nebija varējusi uzrakstīt visu rītu. Šai vēstulē viņa īsi paziņoja kņazei Marjai, ka visi viņu pārpratumi izbeigušies, ka, izmantodama kņaza Andreja augstsirdību, ar kādu tas aizbraukdams devis viņai brīvību, viņa lūdzot kņazi Marju visu aizmirst un piedot, ja viņa būtu tās priekšā ko noziegusies, bet ka viņa nevarot kļūt kņaza Andreja sieva. Tas viss viņai šobrīd likās tik viegli, vienkārši un skaidri.

Piektdien Rostoviem vajadzēja braukt uz laukiem, bet trešdien grāfs ar pircēju devās uz savu Maskavas apkaimes muižu.

Grāfa aizbraukšanas dienā Soņa ar Natašu bija aicinātas uz lielu mielastu pie Kuraginiem, un Marja Dmitrijevna viņas aizveda. Šais pusdienās Nataša atkal satikās ar Anatolu, un Soņa pamanīja, ka Nataša ar viņu kaut ko runāja, vairīdamās, lai citi nedzird, un visu maltītes laiku bija vēl vairāk satraukta nekā iepriekš. Kad viņas atgriezās mājās, Nataša pirmā uzsāka ar Soņu to izskaidrošanos, ko draudzene no viņas gaidīja.

Tu, lūk, Soņa, runāji par viņu visādas aplamības, — Nataša uzsāka rāmā balsī, tādā balsī, kā mēdz runāt bērni, kad grib, lai tos paslavē. — Mēs šodien ar viņu izskaidrojāmies.

Nu, un kas ir, kas? Ko tad viņš teica? Nataša, cik es esmu priecīga, ka tu uz mani nedusmojies. Izstāsti man visu, visu patiesību. Ko tad viņš sacīja?

Nataša kļuva domīga.

Ak, Soņa, ja tu viņu pazītu tā kā es! Viņš teica… Viņš man jautāja, kā es esot solījusies Bolkonskim. Viņš priecājās, ka varu tam atteikt, ja gribu.

Soņa skumji nopūtās.

Bet tu taču neesi Bolkonskim atteikusi? — viņa iebilda.

Varbūt arī, ka esmu atteikusi! Varbūt ar Bolkonski viss izbeigts. Kāpēc tu domā par mani tik nelāgi?

Es nekā nedomāju, es tikai to nesaprotu …

Pagaidi, Soņa, tu visu sapratīsi! Tu redzēsi, kas viņš ir par cilvēku. Nedomā ļaunu ne par mani, ne par viņu.

Es ne par vienu nedomāju ļauni: es visus mīlu un visiem jūtu līdzi. Bet ko tad lai es daru?

Soņa nepadevās maigajai noskaņai, kādā ar viņu runāja Nataša. Jo rāmāka un pieglaudīgāka bija Natašas sejas izteiksme, jo nopietnāks un stingrāks kļuva Soņas vaigs.

Nataša, — viņa sacīja, — tu mani lūdzi nerunāt ar tevi, es arī nerunāju, tagad tu pati iesāki. Nataša, es viņam neticu. Kālab šis noslēpums?

Atkal, atkal! — Nataša pārtrauca.

— Nataša, es baidos par tevi.

— No kā gan jābaidās?

Es baidos, ka tu sevi pazudināsi, — Soņa noteikti sacīja, pati nobijusies par to, ko bija pateikusi.

Natašas sejā atkal pavīdēja niknums.

Un pazudināšu, pazudināšu, cik vien iespējams drīzāk, pazudināšu sevi. Nav jūsu darīšana. Ne jau jums, bet man būs slikti. Liec man mieru, liec mieru. Es nīstu tevi.

Nataša! — Soņa izbijusies ievaidējās.

Nīstu, nīstu! Un tu esi mans ienaidnieks uz visiem laikiem!

Nataša izskrēja no istabas.

Nataša nerunāja vairs ar Soņu un vairījās no tās. Ar to pašu satraukti izbrīnījušos izskatu un it kā noziegusies viņa klaiņoja pa istabām, ķerdamās drīz pie šā, drīz pie tā un tūliņ atkal visu pamezdama.

Lai cik smagi tas bija Soņai, viņa, acu nenovērsdama, Sekoja savai draudzenei.

Dienu pirms tam, kad vajadzēja atgriezties grāfam, Soņa pamanīja, ka Nataša visu rītu sēž viesistabā pie loga, it kā ko gaidīdama, un ka viņa pamāj kādu zīmi garām braucējam karavīram, ko Soņa noturēja par Anatolu.

Soņa sāka vēl uzmanīgāk vērot draudzeni un pamanīja, ka Nataša visu pusdienas laiku un vakaru ir ērmotā un nedabiskā garastāvoklī (atbild nevietā, ja tai ko jautā, iesāk un nepabeidz teikumu, par visu ko smejas).

Pēc tējas Soņa ieraudzīja istabmeitu, kas tramīgi gaidīja Natašu iznākam pa savām durvīm. Viņa palaida to garām un, aiz durvīm noklausījusies, uzzināja, ka atkal nodota vēstule.

Un pēkšņi Soņai kjuva skaidrs, ka Natašai bija šim vakaram kas briesmīgs padomā. Soņa pieklauvēja pie viņas durvīm, Nataša nelaida iekšā.

«Viņa aizbēgs ar to!» Soņa domāja. «Viņa ir uz visu ko spējīga. Šodien viņai sejā bija kas sevišķi nožēlojams un apņēmīgs. Atvadīdamās no krusttētiņa, viņa apraudājās,» Soņa atcerējās. «Jā gan, tas ir droši, viņa bēgs ar to, — bet ko lai es daru?» Soņa domāja, atminēdamās tagad tās pazīmes, kas skaidri pierādīja, ka Natašai ir padomā kas briesmīgs. «Grāfa nav. Ko lai es daru? Rakstīt Kuraginam, prasot no viņa paskaidrojumus? Taču kas tad viņam var pavēlēt atbildēt? Rakstīt Pjēram, kā bija lūdzis kņazs Andrejs, ja gadās kas ļauns? … Bet varbūt viņa jau patiešām atteikusi Bolkonskim (viņa vakar nosūtīja vēstuli kņazei Marjai). Krusttētiņa nav!»

Pateikt Marjai Dmitrijevnai, kas Natašai ta ticēja, Soņai šķita šausmīgi.

«Taču lai nu šā vai tā,» Soņa domāja, stāvēdama tumšajā gaitenī, «tagad vai nekad ir pienācis laiks pierādīt, ka es atceros, ko viņu ģimene man laba darījusi, un ka mīlu Nicolas. Nē, kaut vai trīs naktis negulēšu, bet no šā gaiteņa ārā neiešu un aizturēšu viņu ar varu, un nepieļaušu negodam uzbrukt viņu ģimenei,» viņa domāja.

XVI

Anatols pēdējā laikā bija pārvācies pie Doiohova. Plānu Rostovas nolaupīšanai Dolohovs jau vairākas dienas bija apdomājis un sagatavojis, un šo plānu vajadzēja realizēt todien, kad Soņa, noklausījusies aiz durvīm, ko saka Nataša, nolēma viņu apsargāt. Nataša bija apsolījusies pulksten desmitos vakarā iziet Kuraginam pretī uz sētspuses lieveņa. Kuraginam vajadzēja iesēdināt viņu piebraukta]a trijjūgā un aizvest sešdesmit verstis no Maskavas uz Ka- menkas ciemu, kur bija sarunāts no amata atcelts pops, kam vajadzēja viņus salaulāt. Kamenkā bija sagatavota zirgu maiņa, kas viņus izvestu uz Varšavas ceļa, un tur viņiem pasta zirgos vajadzēs auļot pāri robežai.

Anatolam bija ir pase, ir izbraukšanas atļauja, arī desmit tūkstoši rubļu, kas bija paņemti no māsas, un desmit tūkstoši, ko viņš bija aizņēmies ar Dolohova starpniecību.

Divi liecinieki — Hvostikovs, bijušais tiesas rakstvedis, ko Dolohovs izmantoja kāršu spēlē, un Makarins, atvaļi- nats huzārs, labsirdīgs un gļēvs cilvēciņš, kas bezgalīgi mīlēja Kuraginu, sēdēja priekšistabā un dzēra tēju.

Lielajā Dolohova kabinetā, kura sienas līdz pašiem griestiem bija izgreznotas ar persiešu paklājiem, lāčādām un ieročiem, Dolohovs, ģērbies ceļa bešmetā un zābakos, sēdēja pie atvērtas rakstāmpults, uz kuras atradās rēķini un naudas sainīši. Anatols atpogātā mundierī staigāja no istabas, kur sēdēja liecinieki, cauri kabinetam uz dibenistabu, kur viņa sulainis francūzis kopā ar citiem saiņoja pēdējās lietas. Dolohovs skaitīja naudu un pierakstīja.

Nu, — viņš sacīja. — Hvostikovam jādod divi tūkstoši.

Dod vien, — Anatols piekrita.

Makarka (tā viņi saukāja Makarinu), tas bez maksas tevis labad ies ugunī un ūdenī. Nu tā, rēķini būtu kārtībā, — teica Dolohovs, rādīdams viņam zīmīti. — Vai tā?

Ja, protams, tā, — atņēma Anatols, acīm redzami neklausījies Dolohovā un ar smaidu, kas nedzisa viņa sejā, lūkodamies savā priekšā.

Dolohovs aizcirta pulti un ar zobgalīgu smīnu pievērsās Anatolam.

Vai zini ko — met to visu pie malas: laiks vēl iri — viņš teica.

Muļķis! — Anatols atsaucās. — Beidz pļāpāt niekus! Būtu zinājis … Tas ir velns zina kas!

Patiešām, met pie malas, — Dolohovs uzstāja. — Es tev nopietni saku. Vai tas ir kāds joks, ko ļu esi uzsācis?

Nu atkal, atkal jau ķircini? Ej pie velna! Jā?… —• Anatols saviebies iesaucās. — Nudien, negribas klausīties tavos muļķīgajos jokos. — Un viņš izgāja no istabas.

Dolohovs nicīgi un iecietīgi pasmīnēja, kad Anatols bija izgājis.

Pagaidi jel, — viņš nosauca Anatolam pakaļ, — es nejokoju, es runāju nopietni, nāc, panāc šurp!

Anatols atkal ienāca istabā un, cenzdamies koncentrēt uzmanību, lūkojās Dolohovā, acīmredzot neviļus tam pa- kļaudamies.

Uzklausi mani, es tev saku pēdējo reizi. Kas man ar tevi ko jokus dzīt! Vai es tev esmu pretī runājis? Kas tev visu nokārtoja, kas sameklēja popu, kas izņēma pasi, kas sadabūja naudu? Visu es.

Nu, un paldies. Tu domā, es tev neesmu pateicīgs? — Anatols nopūtās un apkampa Dolohovu.

Es tev palīdzēju, bet man tomēr jāsaka tev patiesība: tā ir bīstama dēka un, ja labi padomā, muļķīga. Nu, tu viņu aizvedīsi, labi. Vai tad to tā pametīs? Nāks gaismā, ka tu esi precējies. Tevi taču nodos krimināltiesai…

Ak, muļķības, muļķības! — Anatols, atkal saviebies, izgrūda. — Es taču tev skaidroju. Vai ne? — Un Anatols ar to īpašo stulbiem cilvēkiem piemītošo slieksini uz secinājumiem, pie kuriem tie nonāk paši ar savu saprašanu, vēireiz atkārtoja to prātojumu, ko vai simt reižu bija klāstījis Dolohovam. — Es taču tev paskaidroju, ka esmu nolēmis: ja šī laulība nebūs spēkā, — viņš teica, pieliekdams pirkstu, — tātad es neatbildu; nu, bet, ja būs spēkā, alga viena: ārzemēs tik un tā neviens to nezinās. Nu, tā taču ir? Un nerunā, nerunā, nerunā!

Nudien, izbeidz! Tu tikai sevi saistīsi…

Vācies pie velna! — Anatols atcirta un, rokas matos ieķēris, izskrēja otrā istabā, tūliņ pat atkal atgriezās un ar visām kājām iesēdās atzveltnī Dolohova tuvumā.

Tas ir velns sazina kas! Ko? Palūko, kā pukst! — Viņš satvēra Dolohova roku un pielika sev pie sirds. — Ah! quel pied, moti cher, quel regard! Une deessel1 Vai ne?

Dolohovs, salti smīnēdams un ar savām skaistajām, nekautrīgajām acīm zibsnīdams, noraudzījās viņā, redzami vēlēdamies vēl viņu paķircināt.

Nu, un, kad nebūs vairs naudas, ko tad?

Ko tad? Ko? — Anatols atkārtoja, sirsnīgā neizpratnē domādams par nākotni. — Ko tad? Tad es nezinu, ko… Nu, ko tur blēņas melst! — Viņš paskatījās pulkstenī. — Ir laiks!

Anatols iegāja dibenistabā.

Nu, vai būs drīz? Ko tūļājaties! — viņš uzbrēca kalpotājiem.

Dolohovs savāca naudu un, pasaucis apkalpotāju, lai liktu pasniegt ko uzkost un iemest ceļakājai, iegāja tanī istabā, kur sēdēja Hvostikovs un Makarins.

Anatols, uz elkoņa atbalstījies, gulēja kabinetā uz dīvāna, domīgi smaidīja un kaut ko maigi pie sevis čukstēja.

Nāc uzkod kaut ko! Nu, iedzer! — Dolohovs viņam sauca no otras istabas.

Negribu! — Anatols atsaucās, joprojām smaidīdams.

Nāc, Balaga atbraucis.

Anatols piecēlās un iegāja ēdamistabā. Balaga bija slavens trijjūgu ormanis, kas jau gadus sešus pazina Dolohovu un Anatolu un pakalpoja viņiem ar saviem trijjūgiem. Dažu labu reizi, kad Anatola pulks stāvēja Tverā, viņš vakarā bija to aizvedis no Tveras un ar gaismiņu nogādājis Maskavā, bet nākamajā naktī aizvedis atpakaļ. Dažu labu reizi viņš bija aizrāvis Dolohovu no vajātājiem, dažu labu reizi vizinājis pa pilsētu ar čigāniem un dāmiņām, kā Balaga tās dēvēja. Ne vienu reizi vien viņš, tos traukdams, bija Maskavā sabraucis cilvēkus vai uzdrāzies ormaņiem, un ikreiz viņa kungi, kā viņš tos sauca, to izpestīja. Dažu labu zirgu viņš bija notriecis, tos vizinādams. Cik reižu viņi to nebija piekāvuši, cik reižu piedzirdījuši ar šampanieti vai madeiru, ko viņš tik labprāt dzēra, un par ikvienu no tiem viņš zināja dažu labu tādu joku, par kuru vienkāršs mirstīgais sen būtu sapelnījis Sibīriju. Savās uzdzīvēs tie bieži vien pieaicināja Balagu, lika viņam dzert un diet pie čigāniem, un ne viens vien tūkstotis viņu naudas bija izgājis caur Balagas rokām. Viņiem kalpodams, tas vai divdesmit reižu gadā riskēja gan ar savu dzīvību, gan ar savu ādu un viņu darbā bija nobendējis vairāk zirgu, nekā viņi tam sagrūduši naudas. Taču viņš tos mīlēja, viņam tikās šī neprātīgā braukšana pa astoņpadsmit verstu stundā, tikās likt pārmest kūleni ormanim un sabraukt kājāmgājēju, un pilnos lēkšos aizjoņot pa Maskavas ielām. Viņam tikās dzirdēt sev aiz muguras šos mežonīgos piedzērušo balsu aurus: «Salaidi Salaid!» — kaut jau tā nebija iespējams drāzties vēl trakāk; tikās sāpīgi uzšaut pa kaklu zemniekam, kas jau tā ne dzīvs, ne miris grieza ceļu. «īsti kungi!» viņš domāja.

Arī Anatols un Dolohovs ieredzēja Balagu par viņa braukšanas māku un par to, ka tam patika tas pats, kas viņiem. Ar citiem Balaga kaulējās, plēsa pa divdesmit pieci rubļi par divu stundu vizināšanu, un ar citiem tikai retu reizi brauca pats, bet vairāk gan sūtīja puišus. Taču ar saviem kungiem, kā viņš tos dēvēja, viņš allaž brauca pats un nekad nekā neprasīja par savu darbu. Tikai, izdibinājis no sulaiņiem laiku, kad kungi bija naudīgi, viņš reizi pa vairākiem mēnešiem atnāca no rīta skaidrā prātā un, zemu klanīdamies, lūdza viņam izpalīdzēt. Kungi allaž lika tam apsēsties.

Jūs nu mani izpestiet, tētīt Fjodor Ivanič vai jūsu gaišība, — viņš runāja. — Pagalam esmu no zirgiem izdzīvojies, jābrauc uz tirgu, tad nu aizdodiet, cik varat.

Un Anatols un Dolohovs, ja gadījās nauda pie rokas, deva tam pa tūkstotim, pa diviem tūkstošiem rubļu.

Balaga bija gaišiem matiem, sarkanu seju un it sevišķi sarkanu, resnu kaklu, drukns, gadus divdesmit septiņus vecs puisietis ar uzrautu degunu, mazām, spožām ačelēm un šķidru bārdiņu. Viņš bija ģērbies ar zīdu oderētā zilā kaftānā, kas bija uzvilkts virs puskažociņa.

Viņš pārmeta krustu pret goda kaktu un pienāca pie Dolohova, sniegdams nelielo, melno roku.

Sveiki, Fjodor Ivanič! — viņš klanīdamies sveicināja.

Vesels, brāl! Nu, klāt viņš ir.

Labdien, jūsu gaišība, — viņš uzbildināja ienākušo Anatolu un arī pastiepa roku.

Es tev prasu, Balaga, — teica Anatols, likdams tam roku uz pleciem, — vai tu mīli mani vai nemīli? Ko? Šoreiz nu pakalpo… Ar kādiem esi atbraucis? Ko?

Kā jau sūtnis vēlēja, ar jūsu pašu zvēriem, — Balaga atteica.

Nu, paklau, Balaga! Lai izput viss trijjūgs, bet tā ka trijās stundās būtu galā. Jā?

Kad izputēs, ar ko tad brauksim? — Balaga pamirkšķinājis iejautājās.

Nu, es tev purnu izdauzīšu, tu man nejoko! — Anatols, pēkšņi acis izvalbījis, uzbļāva.

Kas tur ko jokot, — ormanis smīnēdams noteica. — Vai nu es saviem kungiem žēlošu? Ko zirgi jaudās lēkšot, to ij brauksim.

Aha! — Anatols nosacīja. — Nu, sēdies!

Kā tad, piesēdies! — Dolohovs atkārtoja.

Pastāvēšu, Fjodor Ivanič!

Sēdies, ko muldi, iedzer, — Anatols uzstāja un pielēja tam lielu glāzi madeiras. Vīnu ieraugot, ormanim acis

iezibējās. Pieklājības pēc patielējies, viņš izdzēra un noslaucījās sarkanā zīda mutautā, kas tam glabājās cepurē.

Un kad tad jābrauc, jūsu gaišība?

Nu.,. (Anatols paskatījās pulkstenī) tūliņ ari brauksim. Pielūko tik, Balaga! Ko? Vai paspēsi?

— Ja tik nu tā izbraukšana padotos laimīgi, bet citādi — kas tur ko nepaspēt! — Balaga atsaucās. — Vadāju taču uz Tveru, septiņās stundās bijām galā. Rasi, atceries, jūsu gaišība.

Jā, vai zini, vienos ziemsvētkos es braucu no Tveras, — Anatols stāstīja, smaidot cilādams atmiņas un vērsdamies pie Makarina, kas aizkustināts noņēmies lūkojās Kuraginā. — Tici vai netici, Makarka, taisni elpu rāva ciet, kā laidām. Vezumu rindai uzdrāzāmies, diviem vezumiem pāri pāršāvām. Ko?

Tie tik bija zirgi! — stāstu turpināja Balaga. — Es (olaik jaunus malējos brūnirn piejūdzu, — viņš stāstīja Dolohovam, — tad, tici vai netici, Fjodor Ivanič, sešdesmit verstu tie zvēri lidot nolidoja; noturēt ne domas, rokas sastingušas, bargs sals bija. Nometu grožus, sak, turies, jūsu gaišība, pats tā ij kamanās iegāzos. Tad, āre, ne jau nu dzenami, bet novaldīt nevar, kamēr tiek galā. Trijās stundās aizrāva, nelabie! Tikai kreisais nobeidzās.

XVII

Anatols izgāja no istabas un pēc dažām minūtēm atgriezās, ģērbies ar sudraba jostu sajoztā kažociņā, galvā sabuļādas cepuri, kas, braši uz vienas auss pašķiebta, visai piestāvēja viņa skaistajai sejai. Ielūkojies spogulī un tai pašā pie spoguļa pieņemtajā pozā nostājies Dolohovam priekšā, viņš pacēla vīna glāzi.

Nu, Fedja, ardievu, paldies par visu, paliec sveiks, — Anatols sacīja. — Nu, biedri, draugi… —• viņš padomāja.,, — manas jaunības draugi… ardievu, — viņš pagriezās pret Makarinu un pārējiem.

Kaut gan visi tie brauca viņam līdzi, Anatols, redzams, gribēja ar šo uzrunu biedriem izdarīt ko aizkustinošu un svinīgu. Viņš runāja lēnā, skaļā balsī un, krūtis izriezis, šūpoja vienu kāju.

Visi ņemiet glāzes, arī tu, Balaga. Nu, biedri, manas jaunības draugi, diezgan esam plītējuši, uzdzīvojuši, patrakojuši. Vai ne? Kad nu atkaļ tiksimies? Dodos uz ārzemēm. Diezgan esam izdzīvojušies, sveiki, zēni! Uz veselī- bām! Urā!.,. — viņš sauca, izdzēra savu glāzi un trieca pret grīdu.

Lai tev veselība! — vēlēja Balaga, arī iztukšojis glāzi un slaucīdamies mutautā. Makarins ar asarām acis apkampa Anatolu.

Eh, kņaz, cik gan man sērīgi šķirties no tevis, — viņš nomurmināja.

Jābrauc, jābrauc! — Anatols iekliedzās.

Balaga jau dzīrās atstāt istabu.

Nē, paga, — Anatols iesaucās. — Aizver durvis, jāapsēžas. Lūk, tā. — Aizdarīja durvis, un visi apsēdās.

Nu, tagad marš, zēni! —• Anatols pieceldamies uzsauca.

Sulainis Joseph pasniedza Anatolam somu un zobenu, un visi izgāja priekšistabā.

Un kur kažoks? — attapās Dolohovs. — Ei, Ignatka! Skrej pie Matrjonas Matvejevnas, paprasi viņai kažoku, sabuļādas kažoku. Esmu dzirdējis, kā mēdz laupīt meitenes, — Dolohovs, ar acīm pamirkšķinājis, teica. — Viņa taču izskries ne dzīva, ne mirusi, ar to, kas mājās mugurā; tiklīdz kas aizķersies, tūdaļ gan asaras, gan tētiņš, gan māmiņa, un tūdaļ ir nosalusi un atpakaļ, — bet tu uzreiz saņem kažokā un nes uz kamanām.

Sulainis atnesa lapsādas kažoku.

Muļķi, es tev teicu sabuļādas. Ei, Matrjoška, sabuļādas! — viņš uzkliedza tā, ka tālu pa istabām aizskanēja viņa balss.

Skaista, vāja un bāla čigāniete ar spožām, melnām acīm un melniem, zilgani lāsmojošiem, cirtainiem matiem, sarkanu šalli apmetuši, izskrēja ar sabuļādas kažoku uz rokas.

Nu labi, ņem, man nav žēl, — viņa sacīja acīm redzamās bailēs no sava kunga un žēlās par kažoku.

Dolohovs neatbildējis paķēra kažoku, uzmeta to Mat- rjoškai un ievīstīja viņu.

Palūk, tā, — Dolohovs mācīja. — Un tad, rau, tā, — viņš teica un pacēla apkakli viņai pāri galvai, atstājot tikai seju mazliet atsegtu. — Un tad vēl šitā, vai redzi? — Un viņš piestūma Anatola galvu pie apkaklē atstātās spraugas, no kuras staroja Matrjošas smaids.

Nu, ardievu, Matrjoša, — sacīja Anatols, viņu skūpstīdams, — Eh, beigas šeit manai uzdzīvei! Stjopku pasveicini! Nu, ardievu! Ardievu, Matrjoša, vēli man laimi.

Lai dievs dod jums, kņaz, lielu laimi, — sacīja Matrjoša savā čigānietes izrunā.

Pie lieveņa stāvēja divi trijjūgi, tos valdīja divi braši ormaņi. Balaga iesēdās priekšējā trijjūgā un, elkoņus augstu izslējis, bez steigas sakārtoja grožus. Pie viņa iesēdās Anatols un Dolohovs; Makarins, Hvostikovs un sulainis iesēdās otrā trijjūgā.

Vai gatavi, vai? — Balaga vaicāja.

Aiziet! — viņš nokliedza, aptīdains grožus ap rokām, un trijjūgs aizšāvās lejup pa Ņikitas bulvāri.

Tprrū! Salaid, ei!… Tprrū! — dzirdēja tikai kliedzam Balagu un puisi, kas sēdēja uz bukas. Arbata laukumā trijjūgs aizķēra kādu karieti, kaut kas nobrakšķēja, atskanēja kliedziens, un trijjūgs aizdrāzās pa Arbatu.

Izlaidis turp un atpakaļ pa Podnovinskas bulvāri, Balaga sāka pievaldīt zirgus un pagriezis apturēja pie Vecās Staļļu ielas krustojuma.

Puisis nolēca pieturēt zirgus aiz iemauktiem, Anatols ar Dolohovu devās uz priekšu pa ietvi. Ticis pie vārtiem, Dolohovs iesvilpās. Kāds atsvilpa pretī, un tūliņ izskrēja istabmeita.

Pagalmā nenāciet, citādi var redzēt, tūdaļ iznāks, — viņa ziņoja.

Dolohovs palika pie vārtiem. Anatols iegāja istabmeitai līdzi pagalmā, pagriezās ap stūri un uzskrēja uz lieveņa.

Marjas Drnitrijevnas izbraukuma sulainis Gavrilo, milzīga auguma puisis, saņēma Anatolu.

Lūdzami, pie lielmātes, — sulainis basā noducināja, aizkrustodams ceļu uz durvīm.

Pie kādas lielmātes? Kas tu tāds esi? — Anatols aizelsies čukstēja.

Lūdzami, pavēlēts ievest.

Kuragin! Atpakaļ! — kliedza Dolohovs. — Nodevība! Atpakaļ!

Dolohovs pie vārtiņiem, kur viņš bija palicis stāvam, cīnījās ar sētnieku, kas lūkoja aizslēgt vārtiņus aiz ienākušā Anatola. Dolohovs ar pēdējiem spēkiem atgrūda sētnieku un, satvēris izskrējušo Anatolu aiz rokas, izrāva viņu ārpus vārtiņiem un kopā ar to muka atpakaļ uz trijjūgu.

Marja Dmitrijevna, sastapusi gaitenī noraudājušos Soņu, piespieda viņu visā atzīties. Notvērusi Natašas zīmīti un to izlasījusi, Marja Dmitrijevna ar zīmīti rokā iegāja pie Natašas.

Neliete, bezkauņai — viņa tai uzbruka. — Ne dzirdēt nekā negribu! — Atgrūdusi Natašu, kas vērās viņā izbrīna pilnām, taču sausām acīm, viņa to ieslēdza un, pavēlējusi sētniekam ielaist pa vārtiem ļaudis, kas šovakar atbrauks, bet nelaist tos laukā, un, likusi sulainim atvest šos ļaudis pie viņas, apsēdās viesistabā, gaidīdama laupītājus.

Kad Gavrilo ienāca ziņot Marjai Dmitrijevnai, ka atnācēji aizbēguši, viņa, pieri saraukusi, piecēlās un, rokas aiz muguras salikusi, ilgi staigāja pa istabām, apdomādama, ko darīt. Ap pulksten divpadsmitiem naktī, sataustījusi kabatā atslēgu, viņa devās uz Natašas istabu. Soņa, šņukstot raudādama, sēdēja gaitenī.

Marja Dmitrijevna, laidiet mani pie viņas, dieva dēļ! — viņa lūdzās. Marja Dmitrijevna, viņai neatbildējusi, atslēdza durvis un gāja iekšā. «Riebīgi, nejauki… manā mājā, nelieša skuķis… tikai tēva žēl!» domāja Marja Dmitrijevna, pūlēdamās apslāpēt savas dusmas. «Lai nu cik tas grūti, tomēr likšu visiem ciest klusu un noslēpšu grāfam.» Marja Dmitrijevna apņēmīgiem soļiem iegāja istabā. Nataša gulēja uz dīvāna, ar rokām galvu aizsegusi, un nekustējās. Viņa gulēja tai pašā stāvoklī, kādā Marja Dmitrijevna to bija pametusi.

Jauki, ļoti jauki! — Marja Dmitrijevna dzēla. — Manā mājā mīlniekiem satikšanos nolikt! Nav ko izlikties. Klausies, kad es ar tevi runāju. — Marja Dmitrijevna paraustīja viņu aiz rokas. — Klausies, kad es runāju! Tu esi sevi apkaunojusi kā pati pēdīgā padauza. Es nez ko tev būtu padarījusi, bet man tava tēva žēl. Noslēpšu. — Nataša nepārmainīja stāvokli, tikai viss viņas augums sāka cilāties neskanīgās, krampjainās raudās, kas viņu smacēja. Marja Dmitrijevna atskatījās uz Soņu un apsēdās uz dīvāna līdzās Natašai.

Viņa laime, ka viņš man izspruka; bet gan es viņu atradīšu, — viņa draudēja savā rupjajā balsī. — Vai tu dzirdi, ko es saku? — Viņa pabāza savu lielo plaukstu Natašai zem vaiga un pagrieza to uz savu pusi. Ir Marju

Dmitrijevnu, ir Soņu pārsteidza Natašas seja. Acis viņai bija mirdzošas un sausas, lūpas sakniebtas, vaigi iekrituši.

Lieciet… ies mie … rā … kas man … es… nomiršu… — viņa izgrūda, niknā piepūlē raudamās ārā no Marjas Drnitrijevnas rokām, un atlikās savā iepriekšējā stāvoklī.

Natalij!… — Marja Dmitrijevna sacīja. — Es tev vēlu labu. Guli vien, nu guli tā, es tevi neaiztikšu, un klausies… Es nerunāšu par to, cik tu esi vainīga. Tu pati zini. Bet rīt atbrauks tavs tēvs, ko es viņam teikšu? Ko?

Natašas augums atkal sāka raustīties elsās.

Nu, dabūs zināt viņš, nu, tavs brālis, līgavainis.

Man nav līgavaiņa, es atteicu, — Nataša izkliedza.

Vienalga, — Marja Dmitrijevna turpināja. — Nu, viņi dabūs zināt, — ko tu domā, viņi to tā pametīs? Viņš taču, tavs tēvs, es viņu pazīstu, ja viņš to uz dueli izaicinās, vai tad būs labi? Jā?

Ak, lieciet mani mierā, kādēļ jūs visu izjaucāt? Kādēļ? Kādēļ? Kas jūs lūdza? — Nataša kliedza, uz dīvāna paslējusies un nikni raudzīdamās Marjā Dmitrijevnā.

Nu, ko tad tu gribēji? — atkal iekaisdama, uzkliedza Marja Dmitrijevna. — Vai tad tevi aiz atslēgas turēja, vai? Kas tad viņu kavēja braukt pie mums mājās? Kādēļ tevi kā kādu čigānieti aizvest?… Nu, būtu viņš tevi aizvedis, ko tad tu domā, viņu neatrastu? Tavs tēvs vai brālis, vai līgavainis? Bet viņš ir neģēlis, nelietis, tā tas ir!

—' Viņš ir labāks par jums visiem, — Nataša paceldamās iesaucās. — Nebūtu jūs aizkavējuši… Ak mans dievs, kas tas ir, kas gan tas ir? Soņa, par ko? Ejiet projām!.,. — Un viņa sāka raudāt tādā izmisumā, kādā cilvēki apraud tikai bēdas, pie kurām jūtas paši vainīgi. Marja Dmitrijevna atkal dzīrās sākt runāt, taču Nataša iekliedzās: «Ejiet projām, ejiet projām, jūs visi mani neieredzat, nicināt!» — Un atkal atkrita uz dīvāna.

Marja Dmitrijevna vēl labu brīdi ņēmās pierunāt Natašu un iedvest tai, ka tas viss jānoslēpj grāfam, ka neviens nekā nedabūs zināt, ja vien Nataša pati saņemsies visu aizmirst un nevienam neliks manīt, ka kaut kas noticis. Nataša neatbildēja. Viņa vairs neraudāja, bet viņu pārņēma drudzis un drebuļi. Marja Dmitrijevna pabāza viņai zem galvas spilvenu, sasedza ar divām segām, pati atnesa liepziedu t3ju, taču Nataša neatsaucās.

Nu, lai gul, — Marja Dmitrijevna noteica, atstādama istabu, domādama, ka viņa aizmigusi. Taču Nataša negulēja un stingām, vaļējām acīm bālajā sejā vērās taisni sev priekšā. Visu šo nakti Nataša negulēja un neraudāja, un nerunāja ar Soņu, kas vairākkārt piecēlās un piegāja pie viņas.

Otrā dienā ap brokastlaiku grāfs Iļja Andrejevičs, kā solījies, atgriezās no Maskavas apkaimes muižas. Viņš bija ļoti līksms: darīšanas ar pircēju veicās, un nekas vairs nekavēja viņu Maskavā un šķirtībā no grāfienes, pēc kuras viņš juta uznākam ilgas. Marja Dmitrijevna viņu sagaidīja un pastāstīja, ka Nataša vakar stipri savārgusi, ka sūtījuši pēc ārsta un nu jau esot labāk. Nataša torīt nenāca ārā no savas istabas. Sakniebtām, sasprēgājušām lūpām, sausām, stingām acīm viņa sēdēja pie loga un nemierīgi ielūkojās garāmbraucējos un steigšus atskatījās, ja kāds ienāca istabā. Viņa acīmredzot gaidīja ziņas par Anatolu, gaidīja, ka tas pats atbrauks vai atrakstīs viņai.

Kad grāfs iegāja pie viņas, tā nemierīgi pagriezās, atskanot vīrieša soļiem, un viņas seja pieņēma iepriekšējo salto un pat ļauno izteiksmi. Viņa pat nepiecēlās tam pretī.

Kas tev kait, manu eņģelīt, vai esi slima? — grāfs vaicāja. Nataša brītiņu klusēja.

Jā, slima, — viņa atteica.

Uz grāfa nemierīgajiem jautājumiem, kāpēc viņa tik nomākta un vai neesot kas noticis ar līgavaini, viņa tam apgalvoja, ka nekas, un lūdza neraizēties. Marja Dmitrijevna apstiprināja grāfam Natašas apgalvojumus, ka nekas neesot noticis. Grāfs, vērodams šķietamo slimību, meitas satraukumu, Soņas un Marjas Dmitrijevnas apjukušās sejas, skaidri noprata, ka, viņam promesot, kaut kas noticis; taču viņam bija tik bail domāt, ka ar viņa mīļoto meitu gadījies kas apkaunojošs, viņam tā tikās paša līksmais miers, ka viņš vairījās taujāt un visu laiku centās sev iegalvot, ka nekas sevišķs nav gadījies, un tikai bēdājās par to, ka viņas slimības dēļ jāatliek brauciens uz laukiem.

XIX

Kopš tās dienas, kad viņa sieva bija ieradusies Maskavā, Pjērs dzīrās kaut kurp aizbraukt, lai tikai nebūtu ar viņu kopā. Drīz pēc Rostovu ierašanās Maskavā iespaids, kādu uz viņu atstāja Nataša, lika viņam pasteigties izpildīt savu nodomu. Viņš devās uz Tveru pie Josifa Aleksejeviča atraitnes, kas sen bija solījusies viņam nodot nelaiķa papīrus.

Kad Pjērs atgriezās Maskavā, viņam pasniedza vēstuli no Marjas Drnitrijevnas, kura aicināja viņu pie sevis visai svarīgā lietā, kas attiecoties uz Andreju Bolkonski un tā līgavu. Pjērs vairījās no Natašas. Viņam šķita, ka lolo pret to spēcīgākas jūtas, nekā precētam cilvēkam pret drauga līgavu pienāktos. Un tīri vai kāds liktenis pastāvīgi saveda viņus kopā.

«Kas gan noticis? Un kas viņiem pie manis par darīšanu?» viņš prātoja, ģērbdamies, lai dotos pie Marjas Drnitrijevnas. «Būtu jel kņazs Andrejs drīzāk atgriezies un viņu apprecējis!» Pjērs domāja ceļā pie Ahrosimovas.

Tveras bulvārī kāds viņam uzsauca.

>— Pjēr! Vai sen kamēr pārbrauci? — nokliedza viņam pazīstama balss. Pjērs pacēla galvu. Divjūga kamanās ar diviem sirmiem rikšotājiem, kas apmētāja ar sniegu kamanu apgalvenes, garām aizzibēja Anatols ar savu pastāvīgo biedru Makarinu. Anatols sēdēja taisni, klasiskā militāro švītu pozā, aizsedzis sejas apakšdaļu ar bebrādas apkakli un mazliet pieliecis galvu. Seja viņam bija sārta un svaiga, cepure ar balto spalvu pušķi pasista uz vienas auss, atsedzot iesprogotos, sapomādētos un sīka sniega piebirušos matus.

«Nudien, tas tik ir īsts gudrais!» Pjērs nodomāja. «Nekā neredz tālāk par pašreizējo prieka mirkli, nekas viņu nesatrauc, un tāpēc ir vienmēr jautrs, apmierināts un mierīgs. Ko gan es nedotu, lai būtu tāds kā viņš!» Pjērs ar skaudību nodomāja.

Ahrosimovas priekšistabā sulainis, novilkdams viņam kažoku, pateica, ka Marja Dmitrijevna lūdzot viņu pie sevis guļamistabā.

Atvēris durvis uz zāli, Pjērs ieraudzīja Natašu ar vāju, bālu un niknu seju sēžam pie loga. Viņa atskatījās uz Pjēru, sarauca pieri un salti cēla izgāja no istabas.

— Kas noticis? — Pjērs jautāja, ieiedams pie Marjas Drnitrijevnas.

>— Jaukas lietas, — Marja Dmitrijevna atbildēja. — Piecdesmit astoņus gadus esmu nodzīvojusi pasaulē, tāda kauna neesmu pieredzējusi. — Un, noprasījusi Pjēram goda vārdu klusēt par visu, ko viņš dzirdēs, Marja Dmitrijevna pastāstīja, ka Nataša bez vecāku ziņas atteikusi līgavainim un ka šās atteikšanas cēlonis esot Anatols Kuragins, ar ko Pjēra sieva to savedusi un ar ko Nataša, tēvam promesot, gribējusi aizbēgt, lai slepus salaulātos.

Pjērs, plecus uzrāvis un muti pavēris, neticēdams savām ausīm, klausījās, ko viņam stāstīja Marja Dmitrijevna. Kņaza Andreja līgava, tik loti mīlēta, šī agrāk tik jaukā Nataša Rostova lai būtu Bolkonski apmainījusi pret stulbeni Anatolu, kas bija precējies (Pjērs zināja viņa precību noslēpumu), un tā iemīlējusies tajā, ka bijusi ar mieru laisties tam līdzi? — to Pjērs nevarēja apjēgt un nevarēja iedomāties.

Jaukais iespaids par Natašu, ko viņš pazina kopš bērnības, nevarēja viņa dvēselē saplūst kopā ar jauno priekšstatu par viņas zemiskumu, muļķību un cietsirdību. Viņš atcerējās savu sievu. «Visas viņas ir vienādas,» viņš teica pats sev, domādams, ka ne jau viņu vienu piemeklējis bēdīgais liktenis būt saistītam ar riebīgu sievieti. Bet viņam tomēr bija līdz asarām žēl kņaza Andreja, žēl viņa lepnuma. Un, jo vairāk viņš nožēloja draugu, jo ar lielāku nicināšanu un pat riebumu domāja par Natašu, kas ar tādu saltu cēlumu nupat zālē bija pagājusi viņam garām. Viņš nezināja, ka Natašas dvēsele bija izmisuma, kauna, pazemojuma pārpilna un ka viņa nebija vainīga, ja viņas seja neviļus pauda mierīgu cēlumu un bargumu.

Kā salaulāties? — Pjērs izdabūja, atbildēdams uz Marjas Dmitrijevnas vārdiem. — Viņš nevarēja salaulāties: viņš ir precējies!

Jo tālāk, jo labāk, — iesaucās Marja Dmitrijevna. — Jauks puisītis! Ak tu, nelietis tāds! Bet viņa gaida, otro dienu gaida. Vismaz gaidīt mitēsies, jāpasaka viņai.

Uzzinājusi no Pjēra sīkumus par Anatola precībām, izgāzusi savas dusmas par viņu lamu vārdos, Marja Dmitrijevna pastāstīja Pjēram, kādēļ viņu aicinājusi. Marja Dmitrijevna baidījās, ka grāfs vai Bolkonskis, kas varēja kuru katru dienu ierasties, dabūjuši zināt notikušo, ko tā bija apņēmusies no viņiem slēpt, neizaicina Kuraginu uz divkauju, un tāpēc lūdza Pjēru viņas vārdā pavēlēt savam svainim, lai pazūd no Maskavas un neuzdrošinās rādīties viņai acīs. Pjērs apsolījās izpildīt viņas vēlēšanos, tikai tagad atjautis briesmas, kas draudēja gan vecajam grāfam, gan Nikolajam, gan kņazam Andrejam. īsi un skaidri izteikusi viņam savas prasības, Marja Dmitrijevna izlaida Pjēru viesistabā.

Pielūko tikai, grāfs nekā nezina. Tu izliecies, ka nekā nezini, — viņa tam piekodināja. — Bet es iešu pateikt viņai, ka nav ko gaidīt! Un paliec uz pusdienām, ja gribi, — Marja Dmitrijevna nosauca viņam pakaļ.

Pjērs satika veco grāfu. Tas bija apjucis un satraukts. Šorīt Nataša bija viņam pateikusi, ka atsacījusi Bolkonskim.

Posts, posts, mon cher, — viņš gaudās Pjēram, — posts ar tiem skuķiem bez mātes; esmu tik nelaimīgs, ka atbraucu. Būšu ar jums atklāts. Vai esat dzirdējis? Atsacījusi līgavainim, ne ar vienu neaprunājusies. Es jau nu, teiksim, par šīm laulībām nekad sevišķi nepriecājos. Pieņemsim, ka viņš ir labs cilvēks, bet ko tur, pret tēva gribu laimes tik un tā nebūtu, un Nataša jau bez līgavaiņiem nepaliks. Bet tomēr — tas jau bija vilcies tik ilgi, un kā tad nu tā, bez tēva, bez mātes ziņas tādu soli! Un tagad ir slima, un dievs zina, kas kait! Slikti, grāf, slikti ar meitām bez mātes… — Pjērs redzēja, ka grāfs ļoti satriekts, centās nogriezt valodu uz citu pusi, taču grāfs atkal atsāka par savām bēdām.

Soņa satrauktu seju ienāca viesistabā.

Nataša nav gluži vesela; viņa ir savā istabā un vēlētos jūs redzēt. Marja Dmitrijevna ir pie viņas un lūdz jūs arī.

Jā gan, jūs taču esat ar Bolkonski labi draugi, droši vien grib ko pateikt, — grāfs sacīja. — Ak mans dievs, mans dievs! Cik viss bija labi! — Un, ieķēris rokas retajos, sirmajos deniņos, grāfs izgāja no istabas.

Marja Dmitrijevna bija paziņojusi Natašai, ka Anatols precējies. Nataša negribēja viņai ticēt un prasīja, lai Pjērs pats to apstiprina. Soņa to pastāstīja Pjēram, vadidama viņu pa gaiteni uz Natašas istabu.

Nataša bāla, nopietna sēdēja līdzās Marjai Dmitrijevnai, un Pjēru jau pie pašām durvīm sastapa viņas drudžaini mirdzošais, jautājošais skatiens. Viņa neuzsmaidīja, nepamāja tam ar galvu, viņa tikai cieši lūkojās tajā, un viņas skatiens tam jautāja tikai vienu: vai viņš ir draugs, vai tāds pats ienaidnieks, kā visi citi attieksmē pret Anatolu? Pats par sevi Pjērs acīmredzot viņai neeksistēja.

Viņš visu zina, — sacīja Marja Dmitrijevna, norādīdama uz Pjēru un pievērsdamās Natašai. — Lai viņš tev pasaka, vai es runāju taisnību.

Kā aizšauts, līdz nāvei notrenkāts zvērs uzlūko tuvojošos suņus un medniekus, tā Nataša raudzījās drīz uz vienu, drīz uz otru.

Natalija Iļjiņična, — Pjērs iesāka, acis nodūris un juzdams žēlumu pret viņu un riebumu pret to operāciju, ko viņam vajadzēja izdarīt, — vai nu tas ir tiesa, vai nav, tam vajadzētu būt jums vienaldzīgi, jo …

Tātad nav tiesa, ka viņš precējies?

—-' Nē, tas ir tiesa.

Viņš ir precējies un jau sen? — viņa vaicāja. — Goda vārds?

Pjērs deva viņai goda vārdu.

— Vai viņš vēl ir te? — viņa aši iejautājās,

— Jā, es viņu tikko kā redzēju.

Viņa acīmredzot nespēja parunāt un ar rokām pamāja, lai viņu atstāj vienu.

XX

Pjērs nepalika pusdienot un tūliņ pat izgāja no istabas un aizbrauca. Viņš brauca pa pilsētu meklēt Anatolu Kuraginu, par kuru domājot viņam tagad visas asinis saplūda sirdī un grūti bija elpot. Kalnos, pie čigāniem, pie Comoneno viņa nebija. Pjērs devās uz klubu. Klubā viss ritēja savu parasto gaitu: viesi, saradušies pusdienot, sēdēja nošķīrušies grupās, sasveicinājās ar Pjēru un pārrunāja pilsētas jaunākos notikumus. Sulainis, apsveicinājies ar viņu, zinādams viņa paradumus un pazīšanās, pateica, ka vieta viņam rezervēta mazajā ēdamzālē, ka kņazs Mihails Zaharičs esot bibliotēkā, bet Pāvels Timofejičs vēl neesot ieradies. Kāds no Pjēra paziņām, tērzēdams par laiku, ievaicājās, vai viņš esot dzirdējis, ka Kuragins nolaupījis Rostovu, kā pilsētā klīstot baumas, un vai tas esot tiesa. Pjērs smiedamies atteica, ka tās esot blēņas, jo viņš patlaban tikko kā nākot no Rostoviem. Viņš visiem taujāja par Anatolu; viens viņam teica, ka Kuragins neesot vēl atbraucis, otrs, ka tas būšot šodien pusdienās. Pjēram šķita ērmoti vērot šo mierīgo, vienaldzīgo ļaužu pūli, kuri nezināja, kas notika viņa dvēselē. Viņš pagājās pa zāli, pagaidīja, kamēr visi saradās, un, Anatolu nesagaidījis, nesēdās pusdienot, bet. devās mājās.

Anatols, ko viņš tā meklēja, todien pusdienoja pie Dolohova un apspriedās ar to, kā izlabot sabojāto pasākumu. Viņam šķita nepieciešami tikties ar Rostovu. Vakarā viņš devās pie māsas aprunāties, kādiem līdzekļiem iekārtot šo satikšanos. Kad Pjērs, veltīgi apbraukājis visu Maskavu, atgriezās mājās, kambarsulainis viņam ziņoja, ka kņazs Anatolijs Vasiļjevičs esot pie grāfienes. Grāfienes viesistaba bija pilna viesu.

Pjērs, neapsvcicinājies ar sievu, ko nebija redzējis pēc atgriešanās (šobrīd viņš to neieredzēja vairāk kā jebkad), iegāja viesistabā un, ieraudzījis Anatolu, piesteidzās tam klāt.

Ah, Pierre, — iesaucās grāfiene, tuvodamās vīram. •— Tu nezini, kādā stāvoklī ir mūsu Anatols… — Viņa aprāvās, pamanījusi vīra zemu noliektajā galvā, viņa spožajās acīs, viņa apņēmīgajā gaitā to briesmīgo trakuma un spēka izteiksmi, ko viņa pazina un bija uz savas ādas izbaudījusi pēc Pjēra divkaujas ar Dolohovu.

Kur esat jūs, tur ir izvirtība un ļaunums, — Pjērs sacīja sievai. — Anatol, iesim, man ar jums jāparunājas, — viņš teica franciski.

Anatols atskatījās uz māsu un paklausīgi piecēlās, gatavs iet Pjēram līdzi.

Pjērs, satvēris viņu aiz rokas, parāva pie sevis un izgāja no istabas.

Si vous vous permetiez dans mon salon [1] Ja jūs atļausieties manā salonā.— Elēna nočukstēja, bet Pjērs, viņai neatbildējis, atstāja istabu.

Anatols sekoja viņam savā pierastajā, brašajā gaitā. Taču viņa sejā varēja manīt nemieru.

Iegājis savā kabinetā, Pjērs aizvēra durvis un uzrunāja Anatolu, neskatīdamies tam virsū.

Vai jūs solījāties grāfienei Rostovai viņu precēt? Gribējāt viņu aizvest?

Mans mīļais, — Anatols franciski atbildēja (tā arī notika visa saruna), — es neuzskatu par pienākumu atbildēt uz pratināšanu, ko izdara šādā tonī.

Pjēra jau tā bālā seja sašķiebās trakās dusmās. Viņš ar savu lielo roku sagrāba Anatolu aiz mundiera apkakles un ņēmās viņu purināt no vienas puses uz otru tik ilgi, līdz Anatola seju pārņēma pietiekama baiļu izteiksme.

'— Kad es saku, ka man ar jums jārunā… — Pjērs atkārtoja.

Ko nu, tas taču muļķīgi. Ko? — Anatols teica, taustīdams ar gabalu izrauto apkakles pogu.

Jūs esat nelietis un neģēlis, un es nezinu, kas man liedz to prieku sašķaidīt jums galvu ar šo te, — sacīja Pjērs, izteikdamies tik izsmalcināti tāpēc, ka runāja franciski. Viņš paņēma rokā smagu papīra spiedi un draudoši pacēla, un tūdaļ pat steidzīgi nolika atpakaļ.

Vai jūs solījāties viņu precēt?

Es, es, es neesmu domājis; starp citu, es nekad neesmu solījies, tāpēc ka …

Pjēru viņu pārtrauca.

Vai jums ir viņas vēstules? Vai jums ir vēstules? —• viņš atkārtoja, virzīdamies Anatolam tuvāk.

Anatols paskatījās uz viņu un tūliņ uz vietas, iebāzis roku kabatā, izvilka portmoneju.

Pjērs paņēma pasniegto vēstuli un, atgrūdis galdu, kas pagadījās ceļā, atzvila dīvānā.

Je ne serai pas violent, ne craignez rien! [323] [1] Es jums neko nedarīšu, nebīstieties!— noteica Pjērs, atbildēdams uz Anatola izbaiļu pilno kustību.

Vēstules — tas ir viens, — Pjērs skaitīja, it kā atkārtodams pats sev uzdevumu. — Otrs, — viņš, mirkli klusējis, turpināja, atkal pieceldamies un sākdams staigāt, rīt jums jāpazūd no Maskavas.

Bet kā tad es varu …

Trešais, — Pjērs turpināja, viņā neklausīdamies,

jūs nekad ne vārda nedrīkstat bilst par to, kas noticis starp jums un grāfieni. Es zinu, ka to es jums nevaru aizliegt, taču, ja jums ir kaut krislītis sirdsapziņas … — Pjērs vairākkārt klusēdams pārstaigāja istabu. Anatols sēdēja pie galda un sadrūvējies kodīja lūpas.

Taču saprotiet beidzot, ka bez jūsu izpriecas ir vēl citu cilvēku laime un miers, ka jūs pazudināt veselu cilvēka dzīvi tikai tāpēc, ka jums gribas papriecāties. Kavējiet laiku ar sievietēm, tādām kā mana laulātā draudzene, ar tādām jums ir tiesības, tās zina, ko jūs no viņām vēlaties. Viņas ir apbruņotas pret jums ar to pašu netikuma pieredzi; taču apsolīt meitenei viņu precēt… pievilt, nozagt… Kā jūs nesaprotat, ka tas ir tikpat nekrietni kā piekaut sirmgalvi vai bērnu! …

Pjērs apklusa un palūkojās uz Anatolu ne vairs niknu, bet jautājošu skatienu.

To es nezinu. Vai ne? —: atteica Anatols, kļūdams drošāks reizē ar to, ka Pjērs uzveica savas dusmas. — To es nezinu un negribu zināt, — viņš atkārtoja, uz Pjēru neskatīdamies un apakšžoklim viegli drebot, — bet jūs man teicāt tādus vārdus: nekrietni un tamlīdzīgus, ko es comme un homme d'honneur [324] [1] — kā goda vīrs. nevienam neatļauju.

Pjērs izbrīnā paskatījās uz viņu, nespēdams apjēgt, ko viņam vajag.

Kaut arī tas bija zem četrām acīm, — Anatols turpināja, — taču es nevaru …

Tātad jums vajadzīgs gandarījums? — Pjērs zobgalīgi vaicāja.

Vismaz jūs varat ņemt savus vārdus atpakaļ. Vai ne? Ja jūs gribat, lai es izpildītu jūsu vēlēšanās. Vai ne?

Ņemu, ņemu atpakaļ, — Pjērs izgrūda, — un lūdzu mani atvainot. — Pjērs neviļus paskatījās uz norauto pogu. — Un naudu, ja jums vajag ceļam… — Anatols pasmīnēja.

Sis nedrošais un nekrietnais smīns, ko viņš pazina no savas sievas, lika Pjēram aizsvilties.

Ak, neģēlīgā, bezsirdīgā suga! — viņš noteica un izgāja no istabas.

Otrā dienā Anatols aizbrauca uz Pēterburgu.

XXI

Pjērs devās pie Marjas Drnitrijevnas paziņot, ka viņas vēlēšanās izpildīta — Kuragins izraidīts no Maskavas. Visā mājā valdīja bailes un uztraukums. Nataša bija ļoti' slima, un, ko Marja Dmitrijevna viņam uzticēja kā noslēpumu, viņa to pašu nakti, kad viņai pateikuši, ka Anatols precējies, saindējusies ar arsēniku, ko slepus sadabūjusi. Mazu drusciņu norijusi, viņa tā sabijusies, ka uzmodinājusi Soņu un pastāstījusi tai, ko izdarījusi. Laikā pielietoti pretlīdzekļi, un tagad briesmas jau bija pāri, taču Nataša vēl jutās tik vārga, ka nebija ko domāt vest viņu uz laukiem, un tika aizsūtīts pakaļ grāfienei. Pjērs redzēja apjukušo grāfu un noraudājušos Soņu, taču nedabūja redzēt Natašu.

Pjērs todien pusdienas ēda klubā un no visām pusēm 'dzirdēja valodas par mēģinājumu nolaupīt Rostovu un stūrgalvīgi atspēkoja šīs valodas, apgalvodams, ka nekas vairāk neesot bijis kā vien viņa svainis bildinājis Rostovu un ticis noraidīts. Pjēram šķita, ka viņa pienākums ir noslēpt visu šo lietu un atjaunot Rostovas reputāciju.

Viņš ar bailēm gaidīja kņaza Andreja atgriešanos un diendienā iegriezās apjautāties par to vecajam kņazam.

Kņazs Nikolajs Andrejičs no m-lle Bourienne zināja visas tenkas, kas klīda pa pilsētu, un bija lasījis kņazei Marjai rakstīto vēstuli, kurā Nataša atsacīja savam līgavainim. Kņazs likās jautrāks nekā parasti un ar lielu nepacietību gaidīja dēlu.

Dažas dienas pēc Anatola aizbraukšanas Pjērs saņēma no kņaza Andreja zīmīti, kurā tas paziņoja par savu atbraukšanu un lūdza Pjēru iegriezties pie viņa.

Ieradies Maskavā, kņazs Andrejs pašā pirmajā brīdī saņēma no tēva kņazei Marjai rakstīto Natašas vēstulīti, kurā viņa atsacīja līgavainim (šo vēstulīti bija nočiepusi kņazei Marjai un nodevusi kņazam m-lle Bourienne), un dzirdēja no tēva ar visiem izpušķojumiem valodas par Natašas nolaupīšanu.

Kņazs Andrejs bija atbraucis iepriekšējā vakarā. Pjērs iegriezās pie viņa nākamajā rītā. Pjērs bija domājis atrast kņazu Andreju gandrīz tādā pašā stāvoklī, kādā bija Nataša, un tāpēc jutās pārsteigts, kad, ieiedams viesistabā, izdzirdēja kabinetā kņazu Andreju skaļā balsī kaut ko dzīvi stāstām par kādu Pēterburgas notikumu. Vecais kņazs un kāda sveša balss reizumis viņu pārtrauca. Pjēram pretī iznāca kņaze Marja. Viņa nopūtās, pamezdama ar acīm uz durvīm, aiz kurām atradās kņazs Andrejs, redzams, vēlēdamās izteikt savu līdzjūtību viņa bēdām; taču kņazes Marjas vaigā Pjērs lasīja, ka viņa bija priecīga gan par to, kas noticis, gan par to, kā viņas brālis uzņēmis vēsti par līgavas neuzticību.

Viņš teica, ka to jau esot sagaidījis, — viņa stāstīja, ■— es zinu, ka lepnums neļauj viņam izpaust savas jūtas, bet viņš tomēr pārcieta to labāk, daudz labāk, nekā es biju iedomājusies. Redzams, tā vajadzēja notikt…

Bet vai tiešām gluži viss pagalam? — Pjērs jautāja.

Kņaze Marja ar izbrīnu pavērās viņā. Viņa pat nesaprata, kā varēja par to vaicāt. Pjērs iegāja kabinetā. Kņazs Andrejs, visai pārvērties, acīm redzami atlabis, bet ar jaunu, stāvu grumbu starp uzacīm, civilā uzvalkā stāvēja iepretī tēvam un kņazam Meščerskim un dedzīgi strīdējās, enerģiski žestikulēdams.

Runāja par Speranski, par kura pēkšņo trimdu un šķietamo nodevību ziņas nule bija nokļuvušas līdz Maskavai.

Tagad viņu (Speranski) tiesā un apsūdz visi tie, kas pirms mēneša par viņu jūsmoja, — kņazs Andrejs runāja, — un tie, kas nebija spējīgi saprast viņa mērķus. Ļoti viegli tiesāt cilvēku, kas kritis nežēlastībā, un uzvelt tam visas citu kļūdas; bet es teikšu, ja ir kaut kas labs paveikts tagadējās valdīšanas laikā, tad visu šo labo ir paveicis viņš — viņš viens pats … — Viņš apklusa, ieraudzījis Pjēru. Viņa seja nodrebēja un tūdaļ pieņēma ļaunu izteiksmi. — Un nākamās paaudzes atzīs viņa nopelnus,— viņš pabeidza un tūliņ pievērsās Pjēram.

Nu, kā tev klājas? Joprojām pieņemies resnumā, — viņš mundri runāja, taču no jauna ieradusies grumba vēl dziļāk iegriezās viņa pierē. — Jā gan, esmu vesels, — viņš atbildēja uz Pjēra jautājumu un pasmīnēja. Pjēram bija skaidrs, ka šis smīns izteica: «Vesels, taču mana veselība nevienam nav vajadzīga.» Pārmijis ar Pjēru dažus vārdus par šausmīgo ceļu no Polijas robežām, par to, ka Šveicē saticis cilvēkus, kas pazina Pjēru, un par Desala kungu, ko viņš atvedis no ārzemēm savam dēlam par audzinātāju, kņazs Andrejs atkal dedzīgi iejaucās sarunā par Speranski, ko turpināja abi vecie.

Ja būtu bijusi nodevība un būtu pierādījumi par viņa slepeniem sakariem ar Napoleonu, tad tos izsludinātu visai tautai, — viņš iekaisis un steigā runāja. — Man personīgi Speranskis nepatīk un nav paticis, bet es turos pie taisnības. — Pjērs pamanīja tagad draugā viņam pārāk pazīstamo vajadzību uzbudināties un strīdēties par pašam svešu lietu tikai tādēļ, lai apslāpētu pārāk smagās sirdsdomas.

Kad kņazs Meščerskis atvadījās, kņazs Andrejs paņēma Pjēru zem rokas un aicināja istabā, kas bija ierīkota viņam. Istabā atradās uzklāta gulta un atvērtas ceļasomas un lādes. Kņazs Andrejs piegāja pie vienas no tām un salūkoja šķirstiņu. No šķirstiņa viņš izņēma papīrā ietītu sainīti. Visu to viņš darīja klusēdams un lielā skubā. Viņš piecēlās un nokāsējās. Seja viņam bija satraukta un lūpas sakniebtas.

Piedod, ja es tevi apgrūtinu … — Pjērs saprata, ka kņazs Andrejs grib runāt par Natašu, un viņa platajā sejā izpaudās žēlums un līdzjūtība. Sī Pjēra sejas izteiksme kņazu Andreju saniknoja; viņš apņēmīgi, skaļi un nepatīkami turpināja: — Esmu saņēmis atraidījumu no grāfienes Rostovas, un man ausīs nākušas baumas, ka tavs svainis esot lūdzis viņas roku un kas tamlīdzīgs. Vai tas tiesa?

Ir tiesa un nav tiesa, — Pjērs iesāka, taču kņazs Andrejs viņu pārtrauca.

Te ir viņas vēstules un ģīmetne, — viņš sacīja. Viņš paņēma no galda sainīti un pasniedza Pjēram. — Atdod to grāfienei… ja tu viņu satiksi.

Viņa ir ļoti slima, — Pjērs teica.

Tātad viņa vēl ir šeit? — kņazs Andrejs vaicāja. — Un kņazs Kuragins? — viņš aši iejautājās.

Viņš jau sen ir projām. Viņa bija tuvu nāvei…

Ļoti nožēloju, ka viņa slima, — kņazs Andrejs noteica. Viņš salti, ļauni un nepatīkami iesmējās, gluži kā viņa tēvs.

Tātad Kuragina kungs tomēr nav pagodinājis grāfieni Rostovu ar savu roku? — kņazs Andrejs ieminējās. Viņš vairākkārt nosprauslojās caur degunu.

Viņš nevarēja to precēt, tāpēc ka bija jau precējies, — Pjērs pateica.

Kņazs Andrejs nīgri iesmējās, atkal atgādinādams savu tēvu.

Un kur viņš patlaban atrodas, jūsu svainis, ja drīkstu zināt?

Viņš aizbrauca uz Pēter.,, kaut gan es nezinu, —• Pjērs aprāva.

Nu, tas arī vienalga, — kņazs Andrejs noteica. — Pasaki grāfienei Rostovai, ka viņa bija un ir pilnīgi brīva un ka es vēlu viņai visu labāko.

Pjērs paņēma rokās papīru sainīti. Kņazs Andrejs, it kā pūlēdamies atcerēties, vai viņam nav vēl kas sakāms, varbūt arī gaidīdams, vai Pjērs vēl ko neteiks, nekustīgu skatienu vērās viņā.

Paklausieties, vai jūs atceraties mūsu strīdu Pēterburgā, — vaicāja Pjērs, —« atceraties par,», ?

Atceros, — kņazs Andrejs ar skubu attrauca, — es teicu, ka kritušai sievietei vajag piedot, taču neesmu teicis, ka es varu piedot. Es nevaru.

Vai tad to var salīdzināt? … — Pjērs iebilda. Kņazs Andrejs viņu pārtrauca. Viņš skarbi iekliedzās*

— Jā, atkal lūgt viņas roku, būt augstsirdīgam un tā joprojām… Jā gan, tas ir ļoti cēli, taču cs neesmu spējīgs iet sur les brisēes de monsieurK — šā kunga pēdās.Ja tu gribi būt mans draugs, nekad nepiemini man par šo… par visu to. Nu, sveiks. Tātad tu nodosi? …

Pjērs izgāja un iegriezās pie vecā kņaza un kņazes Marjas.

Vecais likās mundrāks nekā parasti. Kņaze Marja bija tāda pati kā vienmēr, taču aiz viņas līdzjūtības brāiim Pjērs saskatīja prieku par to, ka brāļa precības izjukušas. Raugoties viņos, Pjērs saprata, kādu nicināšanu un naidu viņi visi jūt pret Rostoviem, saprata, ka nedrīkst, tiem klātesot, pat pieminēt tās vārdu, kura kņazu Andreju varējusi apmainīt pret kādu citu.

Pie pusdienām valodas iegriezās par karu, kara tuvošanās jau kļuva acīm redzama. Kņazs Andrejs neapklus- dams runāja un strīdējās gan ar tēvu, gan ar šveicieti audzinātāju Desalu un šķita možāks nekā parasti, taču Pjērs tik labi zināja šā možuma iekšējo cēloni.

XXII

Tai pašā vakarā Pjērs brauca pie Rostoviem, lai izpildītu savu uzdevumu. Nataša bija gultā, grāfs kavējās klubā, un Pjērs, nodevis vēstules Soņai, devās pie Marjas Drnitrijevnas, kas interesējās par to, kā kņazs Andrejs uzņēmis šo ziņu. Pēc desmit minūtēm Soņa ienāca pie Marjas Drnitrijevnas.

Nataša katrā ziņā vēlas satikt grāfu Pjotru Kirilo- viču, — viņa sacīja.

•— Bet kā tad, vai pie viņas to aizvest, vai? Tur jums nav uzposts, — Marja Dmitrijevna šaubījās.

Nē, viņa apģērbās un iznāca viesistabā, — Soņa paskaidroja.

Marja Dmitrijevna tikai paraustīja plecus.

Atbraukusi jel tā grāfiene, esmu pagalam nomocījusies. Tu, pielūko, nestāsti viņai visu, — viņa piesacīja Pjēram. — Pat sarāt viņu sirds neļauj, tik nožēlojama, tik nožēlojama!

Nataša novājējusi, ar bālu un nopietnu seju (pavisam ne nokaunējusies, kā bija sagaidījis Pjērs) stāvēja viesistabas vidū. Kad Pjērs parādījās durvīs, viņa kļuva steidzīga, acīmredzot neziņā, vai iet tam klāt vai pagaidīt.

Pjērs steidzīgi tuvojās viņai. Viņš domāja, ka Nataša kā parasti sniegs roku; bet viņa, pienākusi gluži klāt, apstājās, smagi elpodama un nedzīvi nolaistām rokām, gluži tai pašā pozā, kā mēdza iznākt zāles vidū, lai dziedātu, bet ar pavisam citu izteiksmi.

Pjotr Kirilič, — viņa sāka ātri runāt, kņazs Bol- konskis bija jūsu draugs, viņš arī tagad ir jūsu draugs,— viņa izlaboja (viņai likās, ka viss ir tikai bijis un ka tagad viss ir citādi). — Viņš man toreiz teica, lai griežoties pie jums …

Pjērs klusēja un sēca caur degunu, raudzīdamies viņā. Viņš līdz pat šim laikam bija savā sirdī viņai pārmetis un pūlējies viņu nicināt; taču tagad viņam sametās tās tik žēl, ka dvēselē neatlika vietas pārmetumam.

Viņš tagad ir šeit, sakiet viņam … lai viņš pied … piedod … man. — Viņa apklusa un sāka vēl ātrāk elpot, taču raudāt neraudāja.

Jā… es viņam teikšu, —« Pjērs apsolījās, taču … — viņš nezināja, ko sacīt.

Nataša redzami izbijās no tām domām, kas Pjēram varēja ienākt prātā.

Nē, es zinu, ka viss ir pagalam, — viņa steigā runāja. — Nē, tas nevar notikt nekad. Mani tikai moka tas ļaunums, ko esmu viņam nodarījusi. Tikai pasakiet viņam, ka es lūdzu viņu piedot, piedot, piedot man visu … — Viņa sāka drebēt pie visām miesām un apsēdās uz krēsla.

Vēl nekad nejusts žēlums pildīja Pjēra sirdi.

Es teikšu viņam, es viņam visu vēlreiz izstāstīšu, — Pjērs sacīja, — bet… es vēlētos zināt tikai vienu…

«Ko zināt?» pētīja Natašas skatiens.

Es vēlētos zināt, vai jūs mīlējāt… —• Pjērs nezināja, kā nosaukt Anatolu, un nosarka, viņu iedomājies,

vai jūs mīlējāt to nelāgo cilvēku?

Nesauciet viņu par nelāgu… — Nataša iebilda.

Taču es nekā, nekā nezinu… — Viņa atkal sāka raudāt.

Un Pjēru pārņēma vēl dziļākas žēluma, maiguma un mīlas jūtas. Viņš juta zem brillēm asaras ritam un cerēja, ka viņa tās nepamanīs.

Nerunāsim vairāk, mans draugs, — Pjērs teica.

Tik dīvaina Natašai pēkšņi likās šī viņa rāmā, maigā, sirsnīgā balss.

Nerunāsim, mans draugs, es viņam visu pateikšu; lūdzu jums tikai vienu — uzskatiet mani par savu draugu un, ja jums vajadzīga palīdzība, padoms vai arī ja tāpat vien gribēsiet kādam izkratīt sirdi, — ne tagad, bet, kad jūsu dvēselē būs iestājusies skaidrība, — atcerieties mani. — Viņš satvēra un noskūpstīja tās roku. — Es būšu laimīgs, ja spēšu … — Pjērs samulsa.

Nerunājiet ar mani tā, es neesmu tā vērta! — Nataša iesaucās un dzīrās atstāt istabu, taču Pjērs aizturēja viņu pie rokas. Viņš zināja, ka viņam vēl kas tai sakāms. Bet, to pateicis, viņš pats brīnījās par saviem vārdiem.

Rimstiet, rimstiet, jums visa dzīve vēl priekšā, — viņš sacīja.

Man? Nē! Man viss ir pagalam, — viņa atsaucās kaunā un pašpazemojumā.

Viss pagalam? — viņš pārjautāja. — Ja es nebūtu es, bet visskaistākais, visgudrākais un vislabākais cilvēks pasaulē un būtu brīvs, es šo pašu brīdi uz ceļiem izlūgtos jūsu roku un jūsu mīlu.

Nataša pirmoreiz pēc ilgām dienām izplūda pateicības un aizkustinājuma asarās un, pavērusies Pjērā, izgāja no istabas.

Tūliņ pēc viņas arī Pjērs gandrīz skriešus izskrēja priekšistabā, valdīdams aizgrābtības un laimes asaras, kas žņaudza viņam kaklu, nepatapdams piedurknēs, uzrāva mugurā kažoku un iesēdās kamanās.

Kurp tagad pavēlēsiet? — kučieris jautāja.

«Kurp?» Pjērs pats sev vaicāja. «Kurp gan var braukt

tagad? Vai tiešām uz klubu vai viesos?» Visi cilvēki viņam šķita tik nožēlojami, tik nabagi salīdzinājumā ar to aizkustinājumu un mīlu, ko izjuta viņš; salīdzinājumā ar to atmaigušo, pateicīgo skatienu, ar kādu tā pēdējo reizi caur asarām bija pavērusies viņā.

Uz mājām, — teica Pjērs, par spīti desmit grādu salam, atsizdams vaļā lāčādas kažoku uz savām platajām, priecīgi elpojošām krūtīm.

Bija salts un skaidrs. Pār netīrajām, pustumšajām ielām, pār melnajiem jumtiem pletās tumšas, zvaigžņotas debesis. Tikai lūkodamies debesīs, Pjērs nejuta, cik aizvainojoši maziskas ir visas zemes lietas salīdzinājumā ar tiem augstumiem, kādos lidoja viņa dvēsele. Izbraucot

Arbata laukumā, Pjēra acīm pavērās milzīgais tumšo, zvaigžņoto debesu plašums. Gandrīz pašā šo debesu vidū virs Prečistenkas bulvāra, no visām pusēm zvaigžņu ielenkta, apbārstīta, bet atšķirdamās no visām ar savu tuvumu zemei, ar balto gaismu un garo, uz augšu paslieto asti, staroja milzīgā, spožā 1812. gada komēta, tā pati komēta, kas, kā runāja, pareģojot visādas šausmas un pasaules galu. Taču Pjērā šī gaišā zvaigzne ar garo, starojošo asti neizraisīja nekādu baigu jūtu. Gluži otrādi, Pjērs līksmi, asaru valgām acīm vēroja šo gaišo zvaigzni, kas, it kā ar neizsakāmu ātrumu nolidojusi neizmērojamus tālumus pa parabolisku līniju, pēkšņi kā zemē iedūrusies bulta iekrita te kādā tās izraudzītā vietā melnajās debesīs un apstājās, enerģiski paslējusi asti uz augšu, zaigodama un dzirkstīdama ar savu balto gaismu neskaitāmu citu mirgojošu zvaigžņu vidū. Pjēram šķita, ka šī zvaigzne pilnīgi atbilst tam, kas noris viņa jaunai dzīvei uzplaukušajā, atmaigu- šajā un iedrosminātajā dvēselē.

SATURS

Pirmais sējums

Pirmā daja . 4

Otrā da|a 139

Trešā daja . . . . 246

Otrais sējums 361

Pirmā da]a 362

Otrā dala . . . , 423

Trešā da]a •«••……… 510

Ceturtā daja « . 595

Piektā 652

Лев Николаевич Толстой

ВОЙНА И МИР Том I. II I издание Издательство «Звайгзне» Рига 1980 На латышском языке Перевела с русского Анна Оэола-Саксе Художественное оформление Мариса Озолиньша

Ļevs Nikolaja d. Tolstojs KARS UN MIERS I, un 2. sējums 1. izdevums Redaktors J. Sproģis. Māksi, redaktore A. Meiere. Tehn, redaktore K, Kozačenko. Korektore R. Zveja. HB Ni 1341

Nodota salikšanai 25.12.79. Parakstīta Iespiešanai 16 06.80. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs Nr. 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 38,64 uzsk. iespiedi., 43,75 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Pašūt. Nr. 3099. Cena 3jLbļ.-»0 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013,"TUgā, Gorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 5304/KS-206. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011, Rīga, Blaumaņa ielā 38/40.

Tolstojs Ļ.

To 335 Karš un miers. 4. sēj. / No krievu vai. tulk. A. Ozola-Sakse. — R.: Zvaigzne, 1980, — 1., 2. sēj.

732. lpp.

199.80.4702010100

1 — filozofs.

2 — taču beidzot tam jādara gals.

1 «Kāda smalkjūtība.»

1 — Burvīgi.

1 Ģenerālis Viinpfcna kungs, grals Lanžerons, firsts Lihtenšteins,

firsts Hohenloe un vēl Prš… prš… un tā joprojām kā visi poļu

vārdi.

1 — lasies projām.

4 Ak! Mans dievs! Mans dievs!

1 — pusaudzēm,

1 — Sizā kundzes.

1 — smalkjūtība.

1 — tuvākais.

1 — bet tas nav tā, kā tu domā.

1 — vakariņas (Red.)

1 — ievērojama dāma.

23 — KarS un miers 705

5 Kas par kājiņu, mans dārgais, kas par skatienu! Dieviete!

' — Andrē.

[56] — kurš uu uiier» 33

mieru ar Austriju),

jūsu laimes labā visu, kas manos spēkos.

9 Ak, manu mīļo ģenerāl, es esmu nodarbināts ar rīsiem un kotletēm,

nodarbojieties jūs ar kara lietām.

cauri ciemam. Lieciet tai apstāties un gaidīt manu pavēli.

B — Un pajautājiet, vai strēlnieki ir savās vielās. Ko viņi dara, ko viņi dara!

jūsu majestāte!

s — Bateriju lādiņi izbeigušies, majestatel

8 — majestāti.

' — es jūs mīlu.

Content

Tolstojs Ļevs Karš un miers Pirmais un otrais sējums

PIRMAIS SĒJUMS

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

OTRAIS SĒJUMS

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DAĻA

SATURS