Tolstojs Ļevs

Karš un miers trešais un ceturtais sējums

ĻEVS TOLSTOJS

KARŠ UN MIERS trešais un ceturtais sējums

.

.

PIRMĀ DAĻA

I

Tūkstoš astoņi simti vienpadsmitā gada beigās Rietumeiropā sākās pastiprināta bruņošanās un spēku sakopošana, un 1812. gadā šie spēki — miljoniem cilvēku (ieskaitot tos, kas pārvadāja un apgādāja armiju) virzījās no rietumiem uz austrumiem, uz Krievijas robežām, kur gluži tāpat, sākot ar 1811. gadu, tika vilkti kopā Krievijas spēki. Divpadsmitajā jūnijā Rietumeiropas spēki pārgāja Krievijas robežas un sākās karš, proti, izraisījās cilvēka saprātam un visai cilvēka dabai pretējs notikums. Miljoniem cilvēku pastrādāja cits pret citu tādu neskaitāmu daudzumu ļaundarību, viltību, nodevību, zādzību, blēdību ar viltotām naudas zīmēm, laupīšanu, dedzināšanu un slepkavību, kādu veselos gadsimtos nevarēs savākt visu pasaules tiesu vēsture un ko cilvēki, kas tās pastrādāja, šai laikposmā neuzskatīja par noziegumiem.

Kas tad izraisīja šo neparasto notikumu? Kādi bija tā cēloņi? Vēsturnieki naivā pārliecībā apgalvo, ka šā notikuma cēloņi bijuši Oldenburgas hercogam nodarītā pārestība, kontinentālās sistēmas pārkāpšana, Napoleona varas kāre, Aleksandra nepiekāpība, diplomātu kļūdas u. tml.

Tātad būtu tikai Meterniham,» Rumjancevam vai Talerānam vajadzējis starplaikā starp audienci un rautu krietni papūlēties un veiklāk sacerēt vēstuli vai arī Napoleonam aizrakstīt Aleksandram: Monsieur, mon frere, je consens ā rendre le duche au duc d'Oldenbourg,1 [1] Valdniek, mans brāli, esmu ar mieru atdot Oldenburgas hercogam viņa hercogisti atpakaļ.

— un kara nebūtu bijis.

Saprotams, ka laikabiedri to tā arī iedomājās. Saprotams, ka Napoleons par kara cēloni uzskatīja Anglijas intrigas (kā viņš to arī pateica Sv. Helēnas salā); sapro- tanīs, angļu palātas locekļiem kara cēlonis šķita Napo- Koiia varas kāre; ka Oldenburgas princis kara cēloni saskatīja viņam nodarītajā pārestībā; ka tirgoņiem kara cēlonis likās esam kontinentālā sistēma, kas bija izputinājusi I iropu; ka vecie zaldāti un ģenerāļi par galveno kara cēloni iedomājās nepieciešamību atkal sagādāt viņiem nodarbošanos; tā laika leģitīmisti — ka nepieciešams atjaunot Ies botis principes [1] , — labos principus. (red.)bet tā laika diplomāti to visu šķita notikušu tāpēc, ka Krievijas savienība ar Austriju 1809. gadā nav Napoleonam pietiekami veikli noslēpta un ka memorandam Nr. 178 uzrakstīts nemākulīgi. Saprotams, ka laikabiedri saskatīja šos un vēl neskaitāmi, bezgalīgi daudz cēloņu, kuru daudzums atkarīgs no neskaitāmas viedokļu dažādības; bet mums, pēcnācējiem, kas notikušo vērojam visā tā milzu apjomā un iedziļināmies tā vienkāršajā un drausmajā jēgā, šie cēloņi šķiet nepietiekami. Mums nav saprotams, ka miljoniem kristīgu cilvēku slepkavojuši un mocījusi cits citu tāpēc, ka Napoleons bijis varas kārs, Aleksandrs nepiekāpīgs, Anglija piekopusi viltīgu politiku un Oldenburgas hercogam nodarīts pāri. Nevar saprast, kāds sakars gan šiem apstākļiem ar pašu slepkavības un var- darhības faktu; kādēļ gan aiz tā iemesla, ka hercogam nodari ts pāri, tūkstošiem cilvēku no Eiropas viņas malas nāca slepkavot un postīt Smoļenskas un Maskavas guberņu iedzīvotājus un paši krita, viņu nogalināti.

Mums, pēcnācējiem, kas neesam vēsturnieki, neesam aizrāvušies ar pētīšanas procesu un tāpēc ar neaptumšotu, veselu saprātu vērojam notikušo, tā cēloņu šķiet neskaitāmi daudz. Jo vairāk mēs iedziļināmies šo cēloņu pētīšanā, jo vairāk mums to atklājas un ikviens atsevišķi ņemts cēlonis vai vesela cēloņu virkne mums šķiet vienlīdz dibināti paši par sevi un vienlīdz aplami ar savu niecīgumu salīdzinājumā ar notikuma milzīgajiem apmēriem un vienlīdz aplami ar savu neiespēju (bez visu citu tai pašā reizē sagadījušos cēloņu līdzdalības) izraisīt šo notikumu. Tāds pats cēlonis kā Napoleona liegšanās atvilkt savus karapulkus viņpus Vislas un atdot atpaķaļ Oldenburgas hercogisti mums šķiet arī pirmā franču kaprāļa vēlēšanās vai nevēlēšanās iestāties virsdienestā: jo, — ne- Imtu viņš gribējis kalpot armijā un nebūtu to gribējis ot- rais, trešais un tūkstošais kaprālis un zaldāts, Napoleona karaspēkā cilvēku būtu par tik daudz mazāk un kars nevarētu notikt.

Nebūtu Naploeons apvainojies par prasību atkāpties viņpus Vislas un nebūtu pavēlējis karapulkiem uzbrukt, kara nebūtu bijis; bet, ja neviens seržants nevēlētos iestāties virsdienestā, arī kara nevarētu būt. Tāpat kara nevarētu būt, ja nebūtu Anglijas intrigu un Oldenburgas prinča un ja Aleksandrs nejūties aizvainots, un ja Krievijā nebūtu patvaldības, un ja nebūtu bijis franču revolūcijas un tai sekojošās diktatūras un impērijas, un visa tā, kas radīja franču revolūciju, un tā joprojām. Bez jebkura no šiem cēloņiem nekas nebūtu varējis notikt. Tātad visi šie cēloņi — miljardiem cēloņu — sagadījās reizē, lai izraisītu to, kas notika. Un tātad nekas nebija šā notikuma vienīgais cēlonis, bet gan tam bija jānotiek tikai tāpēc, ka tam vajadzēja notikt. Miljoniem cilvēku, atsakoties no savām cilvēciskajam jūtām un sava saprāta, vajadzēja doties no Rietumiem uz Austrumiem un slepkavot sev līdzīgus gluži tāpat, kā pirms vairākiem gadsimtiem jaužu pūļi plūda no Austrumiem uz Rietumiem, slepkavodami sev līdzīgus.

Napoleons un Aleksandrs, kuru pavēles, šķiet, varēja likt notikumam izraisīties vai neizraisīties, tikpat maz rīkojās pēc brīvas gribas kā ikviens zaldāts, kas gāja karā pēc lozes vai iesaukts. Tas nevarēja būt citādi, jo, lai tiktu izpildīta Napoleona un Aleksandra griba (to cilvēku griba, no kuriem šķita atkarīga notikumu gaita), bija nepieciešama neskaitāmu apstākļu sagadīšanās, un, ja viena no tiem trūktu, šā notikuma nevarētu būt. Bija nepieciešami un vajadzēja, lai miljoniem cilvēku, kuru rokās atradās tiešā vara, zaldāti, kas šāva, pieveda pārtiku un lielgabalus, būtu ar mieru izpildīt šo atsevišķo un nevarīgo cilvēku gribu un lai viņus pie tā novestu bezgalīgs daudzums daždažādu sarežģītu cēloņu.

Fatālisms vēsturē nepieciešams, lai izskaidrotu dažādas neprātīgas parādības (tas ir, tās, kuru jēgu mēs neizprotam). Jo vairāk mēs pūlamies saprātīgi izskaidrot šīs vēstures parādības, jo neprātīgākas un neizprotamākas tās mums kļūst.

Ikviens cilvēks dzīvo sev pašam, izmanto brīvību, lai sasniegtu savus personiskos mērķus, un ar visu savu būtni jūt, ka viņš patlaban var to un to darīt vai nedarīt; bet, tiklīdz viņš to izdara, tad šī zināmā brīdī veiktā darbība nav vairs atgriežama un kļūst par neatņemamu daļu vēs- 11 īrē, kur tai vairs nav brīva, bet iepriekš nolemta nozīme.

Ikvienam cilvēkam ir divas dzīves: personīgā dzīve, kas ii jo brīvāka, jo abstraktākas tās intereses, un stihiskā, kopus dzīve, kur cilvēks neatvairāmi izpilda tam noteiktos likumus.

Cilvēks apzināti dzīvo sev pašam, taču ir neapzinīgs Ierocis vēsturisku, vispārcilvēcisku mērķu sasniegšanai. Izdarītais nav atgriežams, un darbība, sakrizdama ar miljoniem citu cilvēku darbību, iegūst vēsturisku nozīmi. Jo augstāk cilvēks stāv uz sabiedriskajām kāpnēm, jo ar dižākiem cilvēkiem viņš saistīts, — jo vairāk varas tam ir p.ir ciliem cilvēkiem, jo acīm redzamāka ir ikvienas viņa nabas iepriekšnolemtība un nenovēršamība.

«Cara sirds ir dieva rokā.»

Cars ir vēstures vergs.

Veslure, proti, cilvēces neapzinātā, vispārējā, kopus dzīvo, ikkatru valdnieka dzīves mirkli izmanto par ieroci saviem mērķiem.

kaut gan Napoleonam tagad, 1812. gadā, vairāk nekā jebkad lika:», ka no viņa atkarīgs verser vai ne verser le sanu ses peuples [2] [1] izliet vai neizliet savu tautu asinis. (kā viņam pēdējā vēstulē bija rakstījis Aleksandrs), viņš patlaban vairāk nekā jebkad bija pāls Jaut s tiem neatvairāmajiem likumiem, kas spieda viņu (rīkojoties, kā pašam šķita, pēc brīvas gribas) darīt vispārējas lietas labad, vēstures labad to, kam bija jānotiek.

Rietumu ļaudis virzījās uz Austrumiem, lai slepkavotu cits citu. Un saskaņā ar cēloņu sakritības likumu tūkstošiem sīku iemeslu nāca klāt paši no sevis un sagadījās reizē ar šo notikumu, lai šīs virzīšanās notiktu un lai iz- celtos karš: pārmetumi par kontinentālās sistēmas neievērošanu un Oldenburgas hercogs, un karapulku virzīšanās uz prūsiju, kas bija uzsākta (kā Napoleonam likās) tikai tālab, lai panāktu bruņotu mieru, un franču ķeizara patika mi pieradums karot, kas saskanēja ar viņa tautas tieksmēm, aizraušanās ar grandiozajiem sagatavošanās darbinu un gatavošanās izdevumi, un vajadzība iegūt tādus labumus, kas atsvērtu šos izdevumus, un skurbinošie godinājumi Drēzdenē, un diplomātiskās sarunas, kas, pēc laikabiedru ieskata, tika risinātas ar patiesu vēlēšanos panākt mieru, bet kas tikai dzēla vienas un otras puses patmīlību, un miljoniem miljonu citu cēloņu, kas pielāgojās nobriedušajam notikumam, sagadījās vienkop ar to.

Kad ābols ienācies un krīt, — kāpēc gan tas krīt? Vai tāpēc, ka zeme to pievelk, vai tāpēc, ka sažūst kātiņš, vai tāpēc, ka saule to žāvē, ka tas kļūst smagāks, ka vējš to nopurina, vai arī tāpēc, ka lejā stāvošajam zēnam gribas to apēst?

Atsevišķa cēloņa nav. Tas viss ir tikai to apstākļu sagadīšanās vienkop, kuros norisinās ikviena organiska, stihiska dzīves parādība. Un botāniķim, kas atzīs, ka ābols krīt tāpēc, ka šūnaudi sadalās un tamlīdzīgi, būs tikpat daudz taisnības kā bērnam, kas, zem koka stāvēdams, teiks, ka ābols nokritis tāpēc, ka viņam kārojies to apēst un viņš lūdzies, lai tas nokrīt. Un cilvēkam, kas apgalvos, ka Napoleons devies uz Maskavu tāpēc, ka viņš to iegribējis, un aizgājis bojā tāpēc, ka Aleksandrs vēlējies viņa bojā eju, — būs vai nebūs taisnība tikpat daudz kā tam, kas sacīs, ka nogruvušais, no apakšas atraktais miljoniem pudu smagais kalns nogāzies tāpēc, ka pēdējais strādnieks devis tam pēdējo cirtienu ar kapli. Vēsturiskos notikumos tā dēvējamie dižie cilvēki ir tikai etiķetes, kas piešķir notikumam nosaukumu, un gluži tāpat kā etiķetes ir vismazāk saistīti ar pašu notikumu.

Katra viņu darbība, kas tiem pašiem šķiet izrietam no brīvas gribas, vēsturiskā nozīmē nav brīva, bet ir saistīta ar visu vēstures gaitu un kopš mūžiem nolemta.

[1]

29. maijā Napoleons izbrauca no Drēzdenes, kur bija pavadījis trīs nedēļas galmā, kas sastāvēja no prinčiem, hercogiem, karaļiem un pat viena ķeizara. Pirms aizbraukšanas Napoleons apbēra laipnībām prinčus, karaļus un ķeizaru, kas to bija pelnījuši, sarāja karaļus un prinčus, ar kuriem bija nemierā, apdāvināja ar savām paša, proti, citiem karaļiem atņemtām pērlēm un briljantiem Austrijas ķeizarieni un, kā stāsta viņas vēsturnieks, maigi apskāvis ķeizarieni Mariju Luīzi, atstāja to skumjās par šķiršanos, ko viņa — šī Marija Luīze, kas skaitījās Napoleona laulāta draudzene, kaut gan Parīzē tam bija palikusi cita laulātā draudzene, — kā likās, nemaz nespēja pārdzīvot. Kaut gan diplomāti vēl cieši ticēja miera iespējamībai un cītīgi nopūlējās šā mērķa labā, kaut gan ķeizars Napoleons pats rakstīja vēstuli ķeizaram Aleksandram, uzrunādams io tnonsieur moti jrērex 1 valdniek, mans brāli. un sirsnīgi apgalvodams, ka vien- iikt to mīlēs un cienīs un ka nevēlas karu, — viņš tomēr brauca uz armiju un ik piestātnē deva jaunas pavēles, kuru nolūks bija pasteidzināt armijas virzīšanos no rietumiem uz austrumiem. Viņš brauca ceļojumu karietē ar sešiem zirgiem, pāžu, adjutantu un sardzes pavadīts, pa lielceļu uz Poznaņu, Torņu, Dancigu un Kēnigsbergu. Katrā no Aun pilsētām ļaužu tūkstoši sagaidīja viņu ar drebēšanu un sajūsmu.

Armija virzījās no rietumiem uz austrumiem, un viņš sešjugā, allaž zirgus mainot, trauca uz to pašu pusi. 10 jūnijā viņš panāca armiju un pārnakšņoja Vilkavišķu meža viņam sagatavotā naktsmītnē poļu grāfa muižā.

Otra dienā, pasteidzies armijai garām, Napoleons kalešā piebrauca pie Nemunas un, lai noskatītu pārcelšanās vietu, pārģērbās poļu mundierī un izbrauca krastmalā.

Ieraudzījis viņā pusē kazakus (Ies Cosaqu.es) un plašās stepes (Irs Slrppes), kuru vidū atradās Moscou, la ville ' aiufr'-',* — Maskava, svētā pilsēta. las valsis galvaspilsēta, kura tā atgādināja skitu \ al I i, kurp bija devies Maķedonijas Aleksandrs, Napoleons, nevienam negaidot un pretēji visiem — tiklab stratēģiskiem, kā arī diplomātiskiem apsvērumiem pavēlēja doties uzbrukumā, un otrā dienā viņa karapulki sāka pāriet Nemunu.

12. jūnijā agri no rīta viņš iznāca no telts, kas todien bija uzcelta uz Nemunas stāvā kreisā krasta, un tālskatī vēroja savus karapulkus, kas straumēm gāzās ārā no Vilkavišķu meža un izplūda pa trim pār Nemunu uzceltajiem tiltiem. Karapulki zināja, ka ķeizars ir te, meklēja to ar acīm un, ieraudzījuši uz kalna telts priekšā atšķiramies no svītas kādu svārkos tērptu stāvu ar platmali galvā, svieda cepures gaisā un kliedza: «Vive lEmpereur!»3 " Lai dzīvo ķeizars!un eils pakaļ citam neapsīkdami plūda un plūda ārā no milzu meža, kas tos līdz šim bija slēpis, un, izklīzdami pa trim tiltiem, devās pāri uz viņu krastu.

- Oti fera du chemin cett efois-ci. Oh! quand il s'en mrle lui-meme ga chauffe… Nom de dieu … Le voilā!… Vive l'Empereur! Les voilā dotie Ies Steppes de l'Asie! Vilain pays tout de merne. Au revoir, Beauche; je te ršserve le plus beau palais de Moscou. Au revoir! Botitie chance… L'as tu vu, l'Empereur? Vive l'Empereur!… preurl Si oti tne fait gouverneur aux Indes, Gerard, je te fais ministre du Cachemire, s'est arrete. Vive l'Empereur! Vive! vive! vive! Les gredins de Cosaques, comme ils filent. Vive l'Empereur! Le voilā! Le vois-tu? Je Vai vu deux fois comme je te vois. Le petit caporal… Je Vai vu dontier la croix ā l'un des vieux… Vive l'Empereur!..[1]

Šoreiz tik nu būs gājiens. O, kad viņš pats ķersies klāt, tad tā lieta ies … Nudien … Re, kur viņš iri… Lai dzīvo ķeizars! Tad te nu ir tās Āzijas stepes! Nelādzīga zeme tomēr. Uz redzēšanos, Bošē; es tev pataupīšu labāko Maskavas pili. Uz redzēšanos! Labas sekmes … Vai tu redzēji ķeizaru? Lai dzīvo ķeizarsl… Ja mani iecels par Indijas gubernatoru, Zerār, es tevi iecelšu par Kašmiras ministru, tas ir kā likts. Lai dzīvo ķeizars! Lai dzīvo! dzīvo! dzīvo! Nolāpītie kazaki, kā viņi velkas! Lai dzīvo ķeizars! Paskat, — vai tu redzi? Ps viņu esmu redzējis divreiz tā kā patlaban tevi. Mazais kaprālis… Redzēju viņu pasniedzam krustu kādam no vecajiem… Lai dzīvo ķeizars!…

— sauca jauni un veci visdažādākā rakstura cilvēki ar visdažādāko sabiedrisko stāvokli. Visu šo cilvēku sejās jaudās viens un tas pats prieks, ka sācies sen gaidītais karagājiens, un sajūsma un padevība pelēkos svārkos tērptajam vīram, kas stāvēja kalna galā.

Trīspadsmitajā jūnijā Napoleonam pieveda nelielu tīr- asiņu arābu zirgu, un viņš sēdās tam mugurā un auļos jāja uz vienu no Nemunas tiltiem, skanot nemitīgiem apdullinošiem sajūsmas saucieniem, ko viņš acīmredzot pacieta tikai tāpēc, ka nevarēja ļaudīm aizliegt ar šiem kliedzieniem apliecināt viņam savu mīlestību; taču šie saucieni, kas viņu visur pavadīja, apgrūtināja viņu un novērsa viņa uzmanību no kara rūpēm, kuras viņu neatstāja visu laiku, kopš viņš bija pievienojies karaspēkam. Viņš pārjāja uz viņu pusi pa vienu no tiltiem, kas līgojās uz laivām, strauji pagrieza pa kreisi un auļoja projām Kaunas virzienā nopakaļ sajūsminātajiem gvardes jātnieku pulka jēgeriem, kas, vai pamirdami aiz laimes, lēkšoja pa priekšu, pašķirdami viņam ceļu caur karapulkiem. Piejājis pie platās Vilijas upes, viņš apturēja pie poļu ulānu pulka, kas stāvēja uz krasta.

— Vivat! — tikpat sajūsmināti kliedza poļi, jaukdami ierindu un spiezdamies cits citam virsū, lai tikai dabūtu viņu redzēt. Napoleons aplūkoja upi, nokāpa no zirga un ap dās uz krastmalā pamesta baļķa. Ne vārda nerunājot, pamājis, lai viņam pasniedz tālskati, viņš to atbalstīja pieskrējušam laimīgam pāžam uz muguras un sāka raudzīties Uz otru krastu. Tad viņš nogrima starp fraļķiem izklātās kartes aplūkošanā. Galvu nepacēlis, viņš kaut ko pateica, nu divi viņa adjutanti aizlēkšoja pie poļu ulāniem.

- Kas ir? Ko viņš sacīja? — atskanēja poļu ulānu rinda',, kad pie tiem pieauļoja adjutants.

Bija pavēlēts uzmeklēt braslu un pāriet uz otru krastu. Poļu ulānu pulkvedis, skaists sirmgalvis, piesarcis un aiz uztraukuma jaukdams vārdus, jautāja adjutantam, vai viņam atjauts ar saviem ulāniem peldus doties pāri upei, nemeklējot braslu. Acīmredzot baidīdamies, ka tam atteiks, viņš ka zēns, kas lūdz atļauju sēsties zirgam mugurā, lūdza, lai viņam atļaujot pārpeldēt upi, ķeizaram redzot. adjutants atbildēja, ka ķeizars droši vien neņemšot ļaunā •'.aiļu pai inerīgu centību.

tiklīdz adjutants to bija pateicis, vecais ūsainais oficieris laimīgu seju un mirdzošam aciiu, zobenu augstu pacēlis nokliedzdza: «Vivat!» — un, devis ulāniem komandu viņam sekot, piecirta zirgam piešus un pieauļoja pie upes. Viņi', nikni pagrūda saminstinājušos zirgu un ar sparu ielikās ūdenī, dodamies dziļāk pašā upes straujumā. Simtiem ulānu triecās viņiem pakaļ. Bija salti un baigi pašā upes vidū un straumes virpulī. Ulāni ķērās cits pie cita, veldamies no zirgiem ūdenī. Daži zirgi slīka, slīka arī cilvēki, pārējie pūlējās peldēt uz priekšu, uz viņu pusi, un, kaut gan pusversti tālāk bija pārceltuve, lepojās ar to, ka viņi peld un slīkst šai upē tā cilvēka acu priekšā, kas tur sēdēja uz baļķa un pat nepaskatījās, ko viņi darīja. Kad atgriezies adjutants, nolūkojis izdevīgu brīdi, atļāvās vērst ķeizara uzmanību uz poļu padevību viņa personai, mazais vīriņš pelēkajos svārkos piecēlās un, paaicinājis pie sevis Bertjē, sāka kopā ar to staigāt pa upmalu uz priekšu un atpakaļ, dodams tam pavēles un lāgiem ar nepatiku palūkodamies uz slīkstošajiem ulāniem, kas izkliedēja viņa uzmanību.

Viņš jau sen bija guvis pārliecību, ka viņa klātbūtne visas pasaules malās, no Āfrikas līdz Maskavijas stepēm, vienlīdz aizrauj cilvēkus un dzen tos pašaizmiršanās bezprāta. Viņš lika atvest zirgu un jāja uz savu novietni.

Kādi četrdesmit ulāni noslīka, kaut gan palīgā izsūtīja laivas. Vairums atkūlās atpakaļ uz šo krastu. Pulkvedis un daži vīri pārpeldēja upi un ar mokām izrāpās viņā krastā. Bet, tikko izķepurojušies malā samirkušām drēbēm, no kurām ūdens tecēja straumēm, tie atkal sāka saukt: <Vivat!

aizgrābtībā skatīdamies uz to vietu, kur bija stāvējis Napoleons, bet kur viņa vairs nebija, un šai brīdī domājās esam laimīgi.

Starp diviem rīkojumiem — vienu par to, lai cik iespējams drīzāk piegādātu ievešanai Krievijā sagatavotās viltotās krievu naudas zīmes, un otru — nošaut kādu saksi, jo bija notverta viņa vēstule ar ziņām par pavēlēm franču armijai, Napoleons vakarā deva vēl trešo rīkojumu — poļu pulkvedi, kas bez vajadzības bija meties upē, ieskaitīt goda leģionā (legion d'honneur), ko vadīja pats Napoleons.

Quos vult perdere — dementat. [3] [1] Ko dievs grib pazudināt, tam viņš atņem prātu.

III

Tolaik krievu ķeizars jau vairāk nekā mēnesi dzīvoja Viļņā, rīkodams parādes un manevrus. Nekas vēl nebija gatavs karam, ko visi gaidīja un ko sagatavot ķeizars bija atbraucis no Pēterburgas. Vispārēja darbības plāna nebija. Svārstīšanās par to, kuru no visiem ieteiktajiem plāniem pieņemt, kļuva jo stiprāka pēc tam, kad ķeizars jau veselu mēnesi bija pavadījis galvenajā mītnē. Trijām armijām bija katrai savs atsevišķs virspavēlnieks, taču kopēja vadītāja visām šīm armijām nebija, un ķeizars šo pienākumu neuzņēmās.

Jo ilgāk ķeizars uzturējās Viļņā, jo mazāk visi gatavojās karam, paguruši to gaidot. Ķeizaram tuvu stāvošie cilvēki, šķita, visas savas pūles veltīja tikai tam, lai ķeizars, patīkami pavadīdams laiku, aizmirstu gaidāmo karu.

Pēc daudzajām ballēm un svinībām pie poļu magnātiem, pie galma ļaudīm un pie paša ķeizara jūnija mēnesī kādam no ķeizara poļu ģenerāladjutantiem ienāca prātā doma par mielastu un balli, ko ķeizaram rīkotu viņa ģenerāl- adjutanti. Šo domu visi uzņēma ar prieku. Ķeizars deva savu piekrišanu. Ģenerāladjutanti vāca piedalīšanās naudu. Par balles namamāti uzaicināja personu, kas ķei- zaram varētu būt vispatīkamākā. Grāfs Benigsens, Viļņas guberņas muižnieks, piedāvāja šīm svinībām savu ārpil- lllns namu, un tika nolemts trīspadsmitajā jūnijā rīkot bulli, mielastu, vizināšanos laivās un uguņošanu Zakretā, f grafa Bcnigsena ārpilsētas namā.

Tai pašā dienā, kad Napoleons deva pavēli celties pāri Neiiuinai un viņa priekšpulki, atspieduši atpakaļ kazakus, pārnaca Krievijas robežu, Aleksandrs pavadīja vakaru 1 Btriigsena vasarnīcā — ģenerāladjutantu rīkotajā ballē.

Bija līksmas, spožas svinības; lietpratēji runāja, ka reti kad gadījies sapulcēt vienkop tik daudz skaistu sieviešu, karaliene Bezuhova, kopā ar citām krievu dāmām atbraukusi ķeizaram līdzi no Pēterburgas uz Viļņu, piedalījās šai ballē, ar savu smagnējo, tā dēvēto krievisko skaistumu aizēnodama izsmalcinātās poļu dāmas. Viņa izpelnījās Ievērību, un ķeizars pagodināja viņu ar deju.

Boriss Drubeckis, en gargoti (puiša kārtā), kā pats izteicas, atstājis savu sievu Maskavā, arī ieradās ballē un, gan nebūdams ģenerāladjutants, bija ar prāvu summu piedalījies balles sarīkošanā. Boriss tagad bija bagāts vīrs, kas, lālu ticis godā, vairs nemeklēja protekcijas, bet kā līdzīgs ar līdzīgiem sagājās ar augstākajiem no savas paaudzes.

Pulksten divpadsmitos naktī vēl dejoja. Elēna, kurai patlaban nebija piedienīga kavaliera, pati uzaicināja Borisu uz mazurku. Viņi sēdēja trešajā pārī. Boriss, aukstasinīgi nolūkodamies uz Elēnas kailajiem, žilbinošajiem pleciem, ko ieskāva tumšs, ar zeltu rotāts gāzes auduma tērps, tērzēja par veciem paziņām un reizē, sev pašam un citiem nemanot, ne mirkli neizlaida no acīrn ķeizaru, kas kavējās lai pašā zālē. Ķeizars nedejoja; viņš stāvēja durvīs un apturēja drīz vienu, drīz otru ar tiem laipnajiem vārdiem, kādus prata pateikt vienīgi viņš.

Mazurkai sākoties, Boriss redzēja, ka ģenerāladjutants Balašovs, viens no ķeizaram vistuvāk stāvošajiem cilvēkiem, piegāja pie ķeizara, kas sarunājās ar kādu poļu dainu, un apstājās tuvāk, nekā galmā pieņemts. Parunājies ar dāmu, ķeizars jautājoši paskatījās un, acīmredzot sapratis, ka Balašovs tā rīkojas, vienīgi svarīgu iemeslu mudināts, viegli pamāja ar galvu dāmai un pievērsās Balašovam. Līdzko Balašovs sāka runāt, ķeizara sejā parādījās izbrīns. Viņš paņēma Balašovu zem rokas un kopā ar viņu gaja cauri zālei, pašam nemanot pašķirdams savā priekšā asis trīs platu ceļu, viesiem atkāpjoties uz abām pusēm.

Boriss pamanīja Arakčejeva satraukto seju tobrīd, kad ķeizars aizgāja ar Balašovu. Arakčejevs, caur pieri raudzīdamies uz ķeizaru un šņaukādams savu sarkano degunu, pavirzījās ārpus pūļa, it kā gaidīdams, ka ķeizars viņu uzrunās. (Boriss saprata, ka Arakčejevs apskauž Balašovu un ir neapmierināts, ka acīm redzami svarīga jauna vēsts paziņota ķeizaram bez viņa starpniecības.)

Taču ķeizars ar Balašovu, Arakčejevu neievērodami, pa ārdurvīm izgāja apgaismotajā dārzā. Arakčejevs, zobenu pieturēdams un nikni apkārt lūkodamies, sekoja soļus divdesmit viņiem nopakaļ.

Kamēr Boriss turpināja veidot mazurkas figūras, viņu nemitīgi mocīja domas par to, kādu jaunu vēsti gan Balašovs atvedis un kā lai to dabū zināt agrāk par citiem.

Figūrā, kur viņam vajadzēja izvēlēties dāmu, pačukstējis Elēnai, ka gribot uzaicināt grāfieni Potocku, kas laikam esot izgājusi uz balkona, viņš, pa parketu slidinādamies, izsteidzās pa ārdurvīm dārzā un, pamanījis ķeizaru ar Balašovu ienākam terasē, apstājās. Ķeizars ar Balašovu nāca uz durvīm. Boriss, likdamies steidzīgs, it kā nepaspējis atvirzīties pie malas, godbijīgi pieplaka pie stenderes un nolieca galvu.

Ķeizars ar personīgi apvainota cilvēka uzbudinājumu turpināja aizsākto:

Nepieteicot karu, iebrukt Krievijā! Es palikšu mierā tikai tad, kad neviena apbruņota ienaidnieka vairs nebūs manā zemē! — viņš nobeidza. Kā Borisam likās, ķeizars ar patiku izrunāja šos vārdus: viņu apmierināja veids, kādā bija ietērpis savas domas, taču viņam nepatika, ka Boriss to dzirdējis.

Lai neviens nedabūtu zināt! — ķeizars, pieri saraucis, piebilda. Boriss saprata, ka tas attiecas uz viņu, un, acis aizvēris, viegli nolieca galvu. Ķeizars atkal iegāja zālē un vēl apmēram pusstundu pakavējās ballē.

Boriss pirmais bija dabūjis zināt, ka franču karapulki pārnākuši pāri Nemunai, un ar to guvis izdevību parādīt dažām svarīgām personām, ka daudz kas, ko citiem tur apslēptu, viņam mēdz būt zināms, un ar to pacelties vēl augstāk šo personu acīs.

Negaidītā vēsts par franču pārnākšanu pāri Nemunaī bija jo sevišķi negaidīta pēc vesela mēneša veltas gaidīšanas un turklāt vēl ballē! Pirmajā mirklī, saņēmis šo yli.ui, sašutuma un aizvainojuma ietekmē ķeizars bija atlupis to izteicienu, kas pēc tam kļuva slavens, kas patika viņam pašam un pilnīgi izsacīja viņa jūtas. Atgriezies no lini Ies mājās, ķeizars pulksten divos naktī aizsūtīja pēc sekretara Siškova un lika uzrakstīt pavēli karapulkiem un h ",Luptu feldmaršalam kņazam Saltikovam, prasīdams, lai i i|.i katrā ziņā būtu pieminēti vārdi, ka viņš neliksies miera tik ilgi, kamēr kaut viens apbruņots francūzis pali!. , krievu zemē.

Otrā dienā tika uzrakstīta šāda vēstule Napoleonam: -

»tMonsieur mon frere. J'ai appris hier que malgrē la l< ijaute avec laquelle j'ai main^nu mes engagements rnvers Votre Majestē, ses Iroupes ont franchis Ies fron- lieres de la Russie, et je regois ā l'instant de Pētersbourg une note par laquelle le comte Lauriston, pour cause de rctte agression, annonce que Votre Majestē s'est consi- dirēe comme eti ētat de guerre avec moi dēs le moment oū Ir prince Ķourakine a fait la demande de ses passeports, ies moiifs sur lesquels le duc de Bassano fondait son refus de Ies lui dēlivrer, n'auraient jamais pu me faire supposer que cette demarche servirait jamais de pretexte a Vagression. En effet, cet atnbassadeur n'y a jamais ēte autorisē comme il l'ā declare lui-mēme, et aussitot que j'en jus informā, je lui ai fait connaitre combien je le desap- prouvais en lui donnant l'ordre de rester ā son poste. Si Votre Majestē n'est pas intentionnēe de verser le sang de nos peuples pour un malentendu de ce genre et qu'elle consente ā retirer ses troupes du territoire russe, je re- g irderai ce qui s'est passē comme non aveņu, et un ac- c mmodement entre nous sera possible. Dans le cas con- haire, Votre Majestē, je me verrai forcē de repousser une (i laque que rieri n'a provoquēe de ma part. II depr.nd cncore de Votre Majestē d'ēviter ā l'humānitē Ies calamitēs d'une nouvelle guerre.

le suis, etc.

(signē) Alexandre.»x[1]

valdniek, mans brāli! Vakar man kļuva zināms, ka, nevērojot uzticību, ar kādu esmu pildījis savus pienākumus pret Jūsu ķeizarisko Majestāti, jūsu karapulki ir pārnākuši Krievijas robežu, un tikai nupat saņēmu no Pēterburgas notu, kurā grāfs Loristons sakarā ar šo iebrukumu man ziņo, ka Jūsu Majestāte uzskatot savas attiecības pret mani par naidīgām kopš tā laika, kad kņazs Kurakins atprasījis savas pases. Iemesli, ar kādiem hercogs Basano pamatojis savu liegšanos šās pases izdot, nekad nebūtu varējuši likt man domāt, ka mana sūtņa rīcība bijusi par ieganstu uzbrukumam. Un patiešām, es viņam nebiju pavēlējis tā rīkoties, ko viņš pats arī apliecinājis; un, tiklīdz man tas tapa zināms, es nekavējoties izteicu kņazam Kura- kinam savu neapmierinātību, dodams pavēli palikt savā postenī. Ja Jūsu Majestātei nav nodomā šāda pārpratuma dēļ izliet mūsu pavalstnieku asinis un ja jūs esat ar mieru izvest savus karapulkus no krievu teritorijas, es atstāšu visu notikušo bez ievērības un vienošanās starp mums būs iespējama. Pretējā gadījumā būšu spiests atsist uzbrukumu, ko es no savas puses nekādi neesmu ierosinājis. Jūsu Majestātei vēl ir iespējams pasargāt cilvēci no jauna kara posta.

Palieku utt.

(parakstījis) Aleksandrs.

IV

13. jūnijā pulksten divos nakti ķeizars, ataicinājis pie sevis Balašovu un izlasījis tam priekšā savu vēstuli Napoleonam, pavēlēja aizvest šo vēstuli un personiski nodot franču ķeizaram. Izvadīdams Balašovu ceļā, ķeizars tam vēlreiz atkārtoja, ka viņš neliksies mierā tik ilgi, kam r kaut viens apbruņots ienaidnieks būs krievu zemē, un pavēlēja katrā ziņā pateikt šos vārdus Napoleonam. Ķeizars tos nebija uzrakstījis vēstulē, jo takta izjūta viņam teica, ka nav ērti lietot šos vārdus tādā brīdī, kad notiek pēdējais mēģinājums panākt mieru; taču viņš cieši piekodināja Balašovam pateikt tos personīgi Napoleonam.

Devies ceļā naktī no trīspadsmitā uz četrpadsmito, Balašovs taurētāja un divu kazaku pavadībā, gaismai austot, iejāja Rikontu ciemā šaipus Nemunas, kur stāvēja franču priekšposteņi. Viņu apturēja franču kavalērijas sardze.

Franču huzāru unteroficieris aveņkrāsas mundierī un pinkainā cepurē, Balašovam tuvojoties, uzsauca tam, pavēlēdams apstāties. Balašovs tūliņ neapturēja, bet soļos jāja tālāk.

Unteroficieris, sabozies un norūcis kadu lamu vardu, grūdās ar zirgu taisni virsū Balašovam, ķērās pie zobena un rupji uzbļāva krievu ģenerālim: vai šis kurls esot, ka nedzirdot, ko tam saka. Balašovs pateica, kas viņš ir un kālab ieradies. Unteroficieris aizsūtīja zaldātu pie oficiera.

Nelikdamies par Balašovu vairs ne zinis, unteroficieris Rftka Il iekt ar biedriem par savām pulka darīšanām un ne- fli/i/ neskatījās uz krievu ģenerāli.

Pcc tuvības visaugstākajai varai un godībai, pēc sarunas ar ķeizaru pirms trim stundām un vispār savā stāvokli pieradušam pie godinājumiem Balašovam šķita ne- pjirasti dīvaini redzēt tepat krievu zemē šo rupjas varas naidīgo un, galvenais, necienīgo izturēšanos pret sevi.

Saule tikko sāka kāpt augšā, lauzdamās cauri mākoņiem; rīts bija dzestrs un rasots. Pa ciema ceļu dzina laukā lopus. Tīrumos cits pakaļ citam kā burbuļi ūdenī li illinādami spurdza gaisā cīruļi.

Balašovs lūkojās apkārt, gaidīdams atjājam no ciema oficieri. Krievu kazaki un taurētājs un franču huzāri, ne varda nerunādami, retumis paraudzījās cits uz citu.

Franču huzāru pulkvedis, redzams, nule kā no gultas cēlies, izjāja no ciema skaista, krietni barota sirma zirga mugurā, divu huzāru pavadīts. Oficieri, zaldāti un viņu zirgi izskatījās labi iztikuši un švītīgi.

Tas bija kara pirmajās dienās, kad pulki vēl turējās labā, gandrīz vai miera laika parādes kārtībā, tikai ar nelielu kareivīga greznuma piekrāšu apģērbā un ar to iekšējo jautrības un uzņēmības noskaņu, kas allaž mēdz būt sākumā.

Franču pulkvedis ar pūlēm apspieda žāvas, taču izturējās pieklājīgi un, redzams, pilnīgi saprata Balašova nozīmi. Viņš to aizveda garām saviem zaldātiem, cauri sardzes rindai, un paziņoja, ka Balašova vēlēšanās stādīties priekšā ķeizaram droši vien tūliņ tikšot izpildīta, jo ķeizara mītne, cik viņam zināms, atrodoties netālu.

Viņi izjāja cauri Rikontu ciemam, gar franču huzāru zirgu novietni, garām sardzei un zaldātiem, kas atdeva godu savam pulkvedim un ar ziņkāri aplūkoja krievu mundieri, un nokļuva otrpus ciema. Pēc pulkveža vārdiem, divu kilometru attālumā atrodoties divīzijas priekšnieks, kas pieņemšot Balašovu un pavadīšot viņu, kurp pienākas.

Saule jau bija labā gabalā un meta jautras mirgas pār spilgto zaļumu.

Tikko viņi bija uzjājuši aiz kroga kalnā, kad tiem pretim kalna pakājē parādījās jātnieku bariņš, kam pašā priekšā uz melna .zirga ar saulē spīguļojošiem iemauktiem jāja stalta auguma vīrs spalvām rotātu platmali, līdz pleciem sasprogotiem melniem matiem, sarkanā mantijā un garām, uz priekšu izstieptām kājām, kā mēdz jāt franči. Sis vīrs au|os laida Balašovam pretim, mirgodams un plīvodams spožajā jūnija saulē ar saviem spalvu pušķiem, dārgakmeņiem un zelta tresēm.

Balašovs jau bija divu zirgu tiesu atstatumā no jātnieka, kas, rokassprādzēm, spalvām, pērļu virknēm un zeltu ap- kāries, ar svinīgi teatrālu seju auļoja viņam pretim, kad Ilners, franču pulkvedis, godbijīgi pačukstēja: «Le roi de Napies.[1] Neapoles karalis.Patiešām, tas bija Mirats, ko tagad godāja par Neapoles karali. Kaut. arī bija pavisam nesaprotmi, kāpēc viņš ir Neapoles karalis, taču tā viņu dēvēja, un viņš pats bija par to pārliecināts un tāpēc izskatījās svinīgāks un cienīgāks nekā agrāk. Un viņš bija tik visai pārliecināts par to, ka patiesi ir Neapoles karalis, ka todien, pirms aizbraukšanas no Neapoles, kad, viņam ar sievu pastaigājoties pa ielām, daži itālieši tam uzsauca «Viva ii re!»2 [1] Lai dzīvo karalis!— viņš ar skumju smaidu pagriezās pret laulāto draudzeni un sacīja: «Les malheureux, ils ne savent pas que je Ies quitte demain!»3[1] Nelaimīgie, viņi nezina, ka rīt es tos atstāju! .

Kaut gan viņš cieši ticēja, ka ir Neapoles karalis, un juta līdzi savu atstājamo pavalstnieku bēdām, pēdējā laikā, pēc tam kad viņam bija pavēlēts atkal stāties armijas dienestā un sevišķi pēc tikšanās ar Napoleonu Dancigā, kad visaugstais svainis bija tam pateicis: «Je vous ai fait Roi pour rēgner ā ma maniere, mais pas ā la votre,[1] Esmu jūs iecēlis par karali tālab, lai jys valdītu pēc mana prāta un ne pēc savējā.— viņš žigli ķērās pie pazīstamā darba un kā laba barojuma, bet neaptūcis zirgs, juzdamies iejūgts, sāka ilksīs drasēt un, izgreznojies, cik vien iespējams, raibāk un dārgāk, līksms un apmierināts auļoja pa Polijas ceļiem, pats nezinādams, kurp un kādēļ.

Ieraudzījis krievu ģenerāli, viņš karaliskā svinīgumā atmeta atpakaļ galvu ar sasprogotajiem matiem, kas nokarājās līdz pleciem, un jautājoši paskatījās uz franču pulkvedi. Pulkvedis godbijīgi ziņoja viņa majestātei, kālab ieradies Balašovs, kura uzvārdu viņš nevarēja izrunāt.

— De Bal-macheve! — teica karalis (savā uzņēmībā

pārvarēdams grūtību, kas bija radusies pulkvedim), — chnrnvš de faire votre connaissance, genēral, [4] [1] l'nl-maševs, ļoti patīkami ar jums iepazīties, ģenerāl.— viņš piebilda ar karaliski vēlīgu žestu. Tiklīdz karalis sāka runai skaļi un ātri, visa karaliskā cieņa acumirklī izkūpēja, im viņš, pats to nemanīdams, pārgāja uz viņam raksturīgo lab.1 irdīgo familiāro toni. Viņš uzlika roku Balašova zirgam uz skausta.

Eh bieti, genēral, tout est ā la guerre, ā ce qu'il pa- ralt,' [5] Nu kā, ģenerāl, liekas, ka ies vaļā karš. — viņš teica, it kā nožēlodams šo apstākli, par kuru pats nevarēja spriest.

Sire, — Balašovs atbildēja, — l'Empereur mon maltre ne ne dēsire point la guerre, et comme Votre Majestē le voit, [6] " Majestāte, mans kungs un ķeizars nevēlas karu, kā jūsu majestāte

to redz. — Balašovs runāja, lietodams Votre Majestē [7] — jūsu majestāte.visos locījumos, ar neatvairāmu afektāciju bārstīdams šo titulu cilvēkam, kam tas vēl bija kas jauns.

Mirata seja laistījās muļķīgā apmierinātībā, klausoties, ko runāja monsieur de Balachoff. Taču royautē oblige [8] : — karaļa stāvoklis uzliek pienākumusviņš juta nepieciešamību kā karalis un sabiedrotais pārrunāt ar Aleksandra sūtni par valsts lietām. Viņš nokāpa no zirga un, paņēmis Balašovu zem rokas un atiedams dažus soļus no svītas, kas palika godbijīgi gaidām, sāka kopā ar viņu staigāt uz priekšu un atpakaļ, cenzdamies runāt nozīmīgi. Viņš pieminēja, ka ķeizaru Napoleonu aizvainojusi prasība izvest karapulkus no Prūsijas, it īpaši tad, kad šī prasība kļuvusi visiem zināma un kad ar to aizskarta Francijas cieņa. Balašovs iebilda, ka šai prasībā neesot nekā aizvainojoša, jo … Mirats viņu pārtrauca.

Tātad jūs domājat, ka uzsācējs nav vis ķeizars Aleksandrs? — viņš negaidot iejautājās ar labsirdīgi muļķīgu smaidu.

Balašovs paskaidroja, kāpēc viņš tiešām domājot, ka karu uzsācis Napoleons.

Eh, mon cher genēral, — Mirats viņu atkal pārtrauca, — je dēsire de tout mon coeur que Ies Empereurs s'arrangent entre eux, ct que la guerre commencēe malgrč moi se termine le plus-tot possible,r [1] Ak, manu mīļo ģenerāl, es no visassirds vēlos, lai ķeizari šo lietu nokārtotu savā starpā un lai karš,kas iesācies pret manu gribu, iespējami ātrāk beigtos.— viņš teica tādā tonī, kā mēdz runāt kalpotāji, kas vēlas palikt labi draugi, kaut ari viņu kungi saķildojušies. Un viņš ņēmās iztaujāt par lielkņazu, par tā veselību un cilāt atmiņas par laiku, ko tie abi kopā līksmi un interesanti pavadījuši Neapolē. Tad pēkšņi, it kā atcerējies savu karalisko cieņu, Mirats svinīgi saslējās, nostājās tai pašā pozā, kādā bija stāvējis kronēšanas laikā, un, labo roku vicinādams, teica: — Je ne vous retiens plus, genēral; je souhaite le succēs de votre mis- sion, [9] [1] Es jūs ilgāk neaizturu, ģenerāli, vēlu sekmes jūsu misijai.— un, sarkano, izrakstīto mantiju un spalvu pušķus vēdīdams un dārglietas rnirdzinādams, devās atpakaļ pie svītas, kas viņu godbijīgi gaidīja.

Balašovs jāja tālāk, no Mirata vārdiem secinādams, ka drīz viņu stādīs priekšā pašam Napoleonam. Taču viņš nenokļuva vis tik drīz pie Napoleona, jo pie nākamā ciemata viņu atkal, tāpat kā priekšējā ķēdē, aizturēja Davū kājnieku korpusa sardze, un izsauktais korpusa komandiera adjutants pavadīja viņu uz ciemu pie maršala Davū.

V

Davū bija ķeizara Napoleona Arakčejevs, — Arakčejevs, kas gan nebija gļēvulis, bet tikpat izdarīgs, nežēlīgs un tāds, kas neprata savu padevību izrādīt citādi kā vien ar nežēlību.

Valsts organisma mehānismā šie cilvēki ir vajadzīgi, gluži kā dabas organismā vajadzīgi vilki, un tie arī allaž ir, allaž parādās un turas, lai cik nepiedienīga šķiet to klātbūtne un tuvība valdības galvai. Tikai ar šo nepieciešamību var izskaidrot, ka neizglītotais, galmā neiederīgais, nežēlīgais Arakčejevs, kas pats ar savu roku mēdza izplūkt grenadieriem ūsas un aiz nervu vājuma nespēja panest briesmas, varēja noturēties tādā varā pie Aleksandra ar tā bruņinieciski cēlo un maigo raksturu.

Balašovs sastapa maršalu Davū zemnieku sētas šķūnī sēžam uz mučeles un nogrimušu rakstu darbos (viņš pārbaudīja rēķinus). Viņam līdzās stāvēja adjutants. Varēja atrast labākas telpas, bet maršals Davū bija viens no tiem cllviklem, kas tīšām izraugās sev visdrūmākos apstākļus, I ii gutu tiesības būt īgniem. Ar šo pašu nolūku tie allaž mcdz būt nevaļīgi un visai nodarbināti. «Kur nu domāt par dzīves laimīgo pusi, kad, paši redzat, sēžu uz mucas netīrā šķūnī un strādāju,» pauda viņa sejas izteiksme. Sādu cilvēku lielākais prieks un galvenā prasība ir, sastopot ies ar dzīves rosmi, iemest šai rosmei acīs savu īgno un neatlaidīgo darbību. Šo prieku sev sagādāja Davū, kad pie viņa ieveda Balašovu. Viņš vēl vairāk nodziļinājās savā darbā, kad ienāca krievu ģenerālis, un, caur brillēm paraudzījies Balašova možajā sejā, ko bija uzmundrinājis spirgtais rīts un saruna ar Miratu, pat nepiecēlās, pat nepakustējās, bet vēl vairāk sabozās un ļauni pasmīnēja.

Pamanījis Balašova sejā šādas saņemšanas radīto nepatīkamo iespaidu, Davū pacēla galvu un salti novaicāja, ko viņam vajagot.

Domādams, ka viņu tā saņem tikai tāpēc, ka Davū nezina, ka viņš ir ķeizara Aleksandra ģenerāladjutants un pat tā pārstāvis pie Napoleona, Balašovs steidzās paziņot savu dienesta pakāpi un kālab ieradies. Pretēji tam, ko viņš sagaidīja, Davū, Balašovu uzklausījis, kļuva vēl skarbāks un rupjāks.

Kur tad ir jūsu vēstule? — viņš noprasīja. — Don- nez-le moi, je l'enverrai ā l'Empereur[1] Dodiet šurp, es to nosūtīšu imperatoram.

Balašovs atbildēja, ka viņam pavēlēts nodot vēstuli personiski pašam ķeizaram.

Jūsu ķeizara pavēles izpilda jūsu armijā, bet šeit, — teica Davū, — jums jādara tas, ko jums liek.

Un, it kā lai liktu krievu ģenerālim vēl vairāk izjust savu atkarību no rupjās varas, Davū aizsūtīja adjutantu pasaukt dežurantu.

Balašovs izvilka aploksni ar ķeizara vēstuli un nolika uz galda (galds bija uz divām mučelēm uzstatītas durvis, pie kurām vēl rēgojās atrautās viras). Davū paņēma vēstuli un izlasīja adresi.

Jums ir pilnīgas tiesības parādīt vai neparādīt man cieņu, — sacīja Balašovs. — Bet atļaujiet aizrādīt, ka man ir tas gods būt viņa majestātes ģenerāladjutantam …

Davū klusu ciezdams pameta uz viņu skatienu, un nelielais satraukums un mulsums, kas parādījās Balašova sejā, acīmredzot sagādāja viņam prieku.

— Pret jums izturēsies, kā pienākas, — viņš noteica un, iebāzis aploksni kabatā, izgāja no šķūņa.

Pēc brītiņa ienāca maršala adjutants de Kastrē kungs un aizveda Balašovu uz tam iekārtoto telpu.

Balašovs todien pusdienoja šķūnī kopā ar maršalu uz tām pašām pār mučelēm pārliktajām durvīm.

Otrā dienā Davū izjāja agri no rīta un, paaicinājis pie sevis Balašovu, iespaidīgi pateica, ka lūdzot viņu palikt šeit, virzīties uz priekšu reizē ar bagāžu, ja par to būšot pavēle, un nesarunāties ne ar vienu kā tikai ar de Kastrē kungu.

Pēc četru dienu ilgas vientulības, garlaicības, padotības un niecīguma apziņas, kas bija jo jūtamāka salīdzinājumā ar to varenības pilno vidi, kādā viņš nesen bija uzturējies, pēc vairākiem pārgājieniem kopā ar maršala bagāžu un franču karaspēku, kas pildīja visu apkaimi, Balašovu nogādāja Viļņā, ko tagad bija ieņēmuši franči, pie tās pašas aizkārtnes, no kuras viņš bija izjājis pirms četrām dienām.

Nākamajā dienā ķeizara kambarkungs, monsieur de Turenneat[1] Tirēna kungs.jāja pie Balašova un pavēstīja tam ķeizara Napoleona vēlēšanos pagodināt to ar audienci.

Priekš četrām dienām pie tā paša nama, pie kura tagad pieveda Balašovu, bija stāvējusi Preobraženskas pulka sardze, bet patlaban tur stāvēja divi franču grenadieri zilos, uz krūtīm vaļējos mundieros un pinkainām cepurēm galvā, huzāru un ulānu konvojs un mirdzoša adjutantu, pāžu un ģenerāļu svīta, kas, gaidot iznākam Napoleonu, drūzmējās pie lieveņa ap ķeizara jājamo zirgu un viņa mameluku Rustanu. Napoleons pieņēma Balašovu Viļņā tai pašā namā, no kura to bija izvadījis ceļā Aleksandrs.

VI

Kaut gan pieradis pie galma svinīguma, Balašovs tomēr jutās pārsteigts par Napoleona galma greznību un krāšņumu.

Grāfs Tirēns ieveda viņu lielā pieņemamā istabā, kur gaidīja daudz ģenerāļu, kambarkungu un poļu magnātu, no kuriem daudzus Balašovs bija redzējis krievu ķeizara galmā. Diroks paziņoja, ka ķeizars Napoleons pieņemšot krievu ģenerāli pirms savas pastaigas.

Kad viņš dažas minūtes bija gaidījis, lielajā pieņemamā istabā iznāca dežurējošais kambarkungs un, pieklājīgi palocījies Balašovam, aicināja iet viņam līdzi. Balaššovs iegāja mazajā pieņemamā istabā, no kuras vie- nas durvis veda uz kabinetu, 'to pašu kabinetu, no kura Viņu bija izvadījis ceļā krievu ķeizars. Balašovs gaidīdams paslavēja pāris minūtes. Aiz durvīm varēja dzirdēt stei- (Mil'iis soļus. Durvju abas puses spēji atvērās, viss ap- I li a, un no kabineta atskanēja citi, stingri, apņēmīgi soļi: tur nāca Napoleons. Viņš tikko bija beidzis posties izjāša- ii.ii. Viņš bija ģērbies zilā, vaļējā mundierī virs baltās ves- b'5, kas sniedzās pāri apaļīgajam vēderam, baltas aļņādas bikses cieši apžņaudza treknās gūžas augšpus garos stulmu zābakos autajām strupajām kājām. īsie mati acīmredzot nule kā sasukāti, taču viena šķipsna nokarājās pār platās pieres vidu. Baltais, mīkstais kakls krasi atdalījās no mundiera melnās apkakles; no viņa vēdīja odekolona smarža. Jauneklīgā seja ar izvirzīto zodu rādīja laipnu un majestātisku ķeizara vēlīgumu.

Viņš iznāca, pie katra soļa sīki drebelēdamies, galvu mazliet atpakaļ atmetis. Visam viņa pilnīgajam, strupajam stāvam ar platajiem, druknajiem pleciem un neviļus izgāzto vēderu un krūtīm piemita tas iespaidīgais, cienīgais izskats, kāds palaikam mēdz būt izlutušiem cilvēkiem četrdesmit gadu vecumā. Turklāt varēja manīt, ka šodien viņš bija vislabākajā omā.

Viņš pamāja ar galvu, atbildēdams uz Balašova zemo un godbijīgo palocīšanos, un, piegājis tam klāt, tūliņ sāka runāt kā cilvēks, kam dārgs ik mirklis un kas nepazemo-, jas līdz tam, lai sagatavotu savas runas, bet ir pārliecināts, ka vienmēr pateiks labi un tieši to, ko vajag.

Sveicināti, ģenerāli — viņš teica. — Es saņēmu ķeizara Aleksandra vēstuli, ko esat atvedis, un ļoti priecājos jūs redzēt. — Viņš pavērās Balašovam sejā ar savām lielajām acīm un tūdaļ sāka raudzīties tam garām.

Bija acīm redzams, ka viņu it nemaz neinteresēja Balašova personība. Varēja manīt, ka viņu interesēja tikai las/kas norisa viņa dvēselē. Viss, kas bija ārpus viņa, viņam neko nenozīmēja, jo viss pasaulē viņam šķita atka- iīgs vienīgi no paša gribas.

Es nevēlos un neesmu vēlējies karu, — viņš sacīja, - bet mani uz to piespieda. Es arī tagad (viņš izrunāja šo vārdu ar uzsvaru) esmu gatavs pieņemt visus izskaidrojumus, ko jūs man varat sniegt. — Un viņš īsi un skaidri sāka izklāstīt iemeslus, kāpēc esot nemierā ar krievu valdību.

Spriežot pēc puslīdz mierīgās un labvēlīgās noskaņas, kādā runāja franču ķeizars, Balašovs bija cieši pārliecināts, ka tas vēlas mieru un nodomājis sākt sarunas.

Sire! L'Empereur, mon maitre, [10] [1] Majestāte! Mans kungs un ķeizars.— Balašovs iesāka sen sagatavoto runu, kad Napoleons, beidzis savējo, jautājoši paraudzījās uz krievu sūtni; bet viņam cieši pievērstais ķeizara skatiens to samulsināja. «Jūs esat apmulsis, attopieties,» it kā teica Napoleons, ar tikko jaušamu smīnu aplūkodams Balašova mundieri un zobenu. Balašovs saņēmās un sāka runāt. Viņš sacīja, ka ķeizars Aleksandrs neuzskatot par pietiekamu iemeslu karam to, ja Kurakins atprasījis pases, ka Kurakins tā rīkojies pats uz savu galvu un bez ķeizara piekrišanas, ka ķeizars Aleksandrs nevēloties karu un ka ar Angliju neesot nekādu sakaru.

Vēl nav, — Napoleons iemeta starpā un, it kā baidīdamies paļauties jūtām, sarauca pieri un viegli pamāja ar galvu, ar to likdams Balašovam manīt, ka tas var turpināt.

Izteicis visu, kas viņam bija pavēlēts, Balašovs sacīja, ka ķeizars Aleksandrs vēlas mieru, taču neuzsāks sarunas citādi kā vien ar noteikumu, ka … Te Balašovs sastomījās: viņš atcerējās vārdus, ko ķeizars Aleksandrs gan nebija ierakstījis vēstulē, bet pavēlējis katrā ziņā iespraust reskriptā Saltikovam un uzdevis Balašovam pateikt Napoleonam. Balašovs atcerējās šos vārdus: «…kamēr neviena apbruņota ienaidnieka vairs nebūs palicis krievu zemē,» bet kaut kādas sarežģītas jūtas viņu atturēja. Viņš nevarēja izteikt šos vārdus, kaut gan gribēja to darīt. Viņš sastomījās un pateica: ar noteikumu, ka franču karapulki atkāpsies viņpus Nemunas.

Napoleons pamanīja Balašova samulsumu, izrunājot pēdējos vārdus; seja viņam noraustījās, kreisās kājas ikri sāka viegli drebēt. Nekustēdamies ne no vietas, viņš sāka runāt augstākā un steidzīgākā balsī nekā iepriekš. Turpmākās runas laikā Balašovs, vienu otru reizi acis nolaizdams, neviļus vēroja Napoleona kreisās kājas ikru drebēšanu, kas kļuva jo stiprāka, jo vairāk ķeizars pacēla balsi.

Es vēlos mieru ne mazāk kā ķeizars Aleksandrs, —-

Viņš Iesaka. — Vai tas neesmu es, kas astoņpadsmit mē- nešus dara visu, lai to panāktu? Astoņpadsmit mēnešus f| gaidu paskaidrojumus. Bet, lai uzsāktu sarunas, ko tad no manis prasa? — viņš sacīja sabozies, enerģiski un jautājosi pamādams ar savu mazo, balto un tuklo roku.

Karapulku atkāpšanos aiz Nemunas, majestāte, — Balašovs atbildēja.

Aiz Nemunas? — Napoleons pārjautāja. — Tātad tftgnd jūs gribat, lai mēs atkāpjamies aiz Nemunas — tikai aiz Nemunas? — Napoleons atkārtoja, paraudzīdamies Bāla .ovam tieši sejā.

IJalašovs godbijīgi nolieca galvu.

Priekš četriem mēnešiem bija prasība atstāt Pomerāniju, lurpretim tagad prasīja tikai atkāpties viņpus Nemunas. Napoleons strauji pagriezās un sāka staigāt pa istabu.

Jūs sakāt, ka no manis prasa atkāpties aiz Nemunas, lai varētu uzsākt sarunas; taču priekš diviem mēnešiem no manis gluži tāpat prasīja, lai es atkāpjos aiz Oderas un Vislas, un tomēr jūs esat ar mieru ielaisties sarunās.

Viņš klusēdams pārstaigāja istabu no viena kakta līdz otram un atkal apstājās pretim Balašovam. Viņa seja šķita pārakmeņojusies savā bargajā izteiksmē, un kreisā kāja drebēja vēl stiprāk nekā iepriekš. Napoleons pats apzinājās šo kreisās kājas ikru drebēšanu. — La vibration de mon mollet gauche est un grand signe chez moi, [11] [1] Alīnas kreisās kājas ikru drebēšana man ir svarīga pazīme.— viņš vēlāk stāstīja.

Tādus priekšlikumus kā atstāt Oderu un Vislu var izteikt Bādenes princim un nevis man, — Napoleons, sev pašam negaidot, gandrīz kliegšus izkliedza. — Pat ja jūs man dotu Pēterburgu un Maskavu, es šos noteikumus nepieņemtu. Jūs sakāt, ka es esot uzsācis šo karu? Bet kurš iad pirmais ieradās pie armijas? Ķeizars Aleksandrs un nevis es. Un jūs piedāvājat man sarunas tad, kad es esmu izdevis miljonus, tad, kad jūs esat noslēguši savienību ar Angliju un kad jūsu stāvoklis ir nelāgs — jūs piedāvājat man sarunas! Bet kāds mērķis jūsu savienībai ar Angliju? Ko tā jums devusi? — viņš steigā runāja, acīmredzot griezdams valodu nevis uz to, lai izteiktu, cik izdevīgi būtu slēgt mieru, un apspriestu tā iespējamību, bet vienīgi uz lo, lai pierādītu gan savu taisnību, gan savu spēku un lai pierādītu Aleksandra netaisnību un kļūdas.

Viņa runas ievads acīm redzami bija teikts, lai uzsvērtu sava stāvokļa priekšrocību un parādītu, ka viņš tomēr neatsakās uzsākt sarunas. Bet viņš jau bija sācis runāt un, jo vairāk runāja, jo mazāk spēja valdīt pār savu valodu.

Viss viņa runas nolūks tagad jau acīm redzami bija tikai cildināt sevi pašu un aizvainot Aleksandru, proti, darīt taisni to, ko satikšanās sākumā vismazāk bija gribējis.

Stāsta, — jūs esot noslēguši mieru ar turkiem?

Balašovs apstiprinot nolieca galvu.

Miers ir noslēgts … — viņš iesāka. Taču Napoleons neļāva viņam runāt. Viņam, redzams, vajadzēja runāt vienam pašam, un viņš turpināja ar to daiļrunību un uzbudinājuma nesavaldību, uz ko tā sliecas visi izlutināti cilvēki.

Jā gan, es zinu, jūs noslēdzāt ar turkiem mieru, nedabūjuši ne Moldāviju, ne Valahiju. Bet es būtu atdevis jūsu ķeizaram šīs provinces gluži tāpat, kā atdevu viņam Somiju. Jā gan, — viņš turpināja, — es biju apsolījis un būtu atdevis ķeizaram Aleksandram Moldāviju un Valahiju, bet tagad viņš šīs skaistās provinces nedabūs. Un tad viņš būtu varējis tās pievienot savai ķeizarvalstij un savas valdīšanas laikā vien būtu izpletis Krieviju no Botnijas jūras līča līdz Donavas grīvai. Katrīna Lielā nebūtu varējusi paveikt vairāk, — Napoleons runāja, aizvien vairāk un vairāk iedegdamies, staigādams pa istabu un atkārtodams Balašovam gandrīz vārdu pa vārdam to, ko bija teicis Aleksandram pašam Tilzītē. — Tout ceļa il l'aurait du ā mon amitie. Ah! quel beau rēgne, quel beau rēgne! [12] [1] Par visu to viņam būtu jāpateicas manai draudzībai. Ai, kas par jauku valdīšanu, kas par jauku vadīšanu tā varētu būt!— viņš vairākas reizes atkārtoja, apstājās, izvilka no kabatas zelta tabakdozi un kāri iešņauca.

Quel beau rēgne aur ait pu ētre celui de l'Empereur Alexandre! [13] [1] cik jauki būtu varējis valdīt ķeizars Aleksandrsl

Viņš ar nožēlu pavērās Balašovā, un, tiklīdz Balašovs dzīrās ko iebilst, viņš to atkal steigšus pārtrauca.

Ko gan tādu viņš varēja vēlēties un meklēt, ko nebūtu atradis manā draudzībā? … — Napoleons sacīja, neizpratnē raustīdams plecus. — Nē, viņš atradis par labāku savākt ap sevi manus ienaidniekus, un ko tad īsti? — viņš turpināja. — Viņš saaicinājis pie sevis šteinus, Armfeldus, Benigsenus, Vincengerodes. Steins ir no savas tēvzemes padzīts nodevējs, Armfelds — izvirtulis un intrigants, vincengerode — izbēdzis Francijas pavalstnieks, Benig- sens. mazliet vairāk karavīrs nekā citi, bet tomēr nespējīgs, kas nekā neprata izdarīt 1807. gadā un kam vajadzētu modināt ķeizarā Aleksandrā baigas atmiņas… Pieņemsim. būtu viņi spējīgi, viņus varētu izmantot, — Napoleons Ilupināja, tikko pagūdams ar vārdiem tikt līdzi apsvērumiem, kas, nemitīgi razdamies, pierādīja viņa taisnību vai ipcku (kas viņa izpratnē bija viens un tas pats), — bet nav taču pat tā: viņi neder ne karam, ne mieram! Barklajs, nlasta, esot no viņiem visiem tas prātīgākais; bet es gan to noteikšu, spriežot pēc viņa pirmajiem gājieniem. Un ko viņi dara, ko dara visi šie galminieki! Pfuls ieteic, Armfelds strīdas, Benigsens pētī, bet Barklajs, kas aicināts rīkoties, nezina, par ko izšķirties, un laiks aiziet. Vienīgi Bagrations, tas ir karotājs. Viņš ir muļķis, taču viņam ir pieredze, acumērs un uzņēmība… Un kāda loma ir jūsu jaunajam ķeizaram šai nejēdzīgajā barā? Tie viņu kompromitē un uzveļ viņam atbildību par visu notiekošo. Un souuerain ne doit etre ā l'armēe que quand II est ģenerāl, [14] [1] Vnldnieks drīkst atrasties armijā vienīgi tad, ja viņš ir karavadonis. — viņš teica, acīmredzot mezdams šos vārdus tieši kā izaicinājumu ķeizaram sejā. Napoleons zināja, cik ļoti ķeizars Aleksandrs vēlējās būt karavadonis.

Ir jau nedēļa, kopš kampaņa sākusies, un jūs nepratāt aizstāvēt Viļņu. Jūs esat sašķelti divās daļās un padzīti no Polijas provincēm. Jūsu armija kurn.

Gluži otrādi, jūsu majestāte, — Balašovs iebilda, tikko pagūdams paturēt prātā to, ko viņam sacīja, un ar pūlēm sekodams šim vārdu izvirdumam, — karapulki deg nepacietībā …

Es visu zinu, — Napoleons viņu pārtrauca, — es visu zinu un zinu jūsu bataljonu skaitu tikpat labi kā savējo. Jums nav ne divsimt tūkstošu karaspēka, bet man ir trīskārt vairāk; dodu jums goda vārdu, — Napoleons teica, aizmirsdams, ka šim viņa goda vārdam nevarēja būt nekādas nozīmes, — dodu jums ma parole d'honneur que j'ai cinq cent trente mille hommes de ce cote de la Vistule.2 ? — goda vārdu, ka man ir piecsimt trīsdesmit tūkstoš vīru šaipus Vislas.Turki jums neko nevar palīdzēt: tie nekur neder un ir to pierādījuši, noslēgdami ar jums mieru. Zviedri — pār tiem mūžam valda prātā jukuši karaļi, tas ir viņu liktenis. Viņu karalis bija bezprātis, viņi to apmainīja un ņēma sev citu — Bernadotu, kas uz vietas zaudēja prātu, jo vienīgi ārprātīgais, būdams zviedrs, var slēgt savienību ar Krieviju, — Napoleons nikni iesmējās un atkal pacēla pie deguna tabakdozi.

Uz katru Napoleona frāzi Balašovam gribējās un bija ko iebilst; viņš atkal un atkal sakustējās kā cilvēks, kas vēlas ko teikt, bet Napoleons viņu ikreiz pārtrauca. Par zviedru bezprātību viņš gribēja aizrādīt, ka Zviedrija ir sala, kad aiz tās stāv Krievija; taču Napoleons pikti uzkliedza, lai pārmāktu viņa balsi. Napoleons bija tai uzbudinājuma stāvoklī, kad vajag runāt, runāt un runāt tikai tālab, lai pats sev pierādītu savu taisnību. Balašovs bija sprukās: kā sūtnis viņš baidījās zaudēt savu cieņu un juta nepieciešamību runāt pretim; taču kā cilvēks viņš iekšēji sarāvās no nedibinātajām dusmām, kādās acīmredzot bija aizmirsies Napoleons. Viņš zināja, ka visi vārdi, ko Napoleons patlaban saka, ir bez nozīmes, ka atjēdzies viņš pats par tiem kaunēsies. Balašovs stāvēja, acis nodūris, vērodams raustāmies Napoleona resnās kājas, un centās vairīties viņa skatiena.

Un ko man nozīmē tie jūsu sabiedrotie? — Napoleons nerimās. — Man ir sabiedrotie, poļi: viņu ir astoņdesmit tūkstošu, un viņi kaujas kā lauvas. Un viņu būs divsimt tūkstošu.

Un droši vien vēl vairāk sašutis par to, ka ar šiem vārdiem pateicis klaju nepatiesību un ka Balašovs klusuciezdams stāv viņa priekšā tai pašā liktenim padevīgajā pozā, viņš krasi apcirtās, piegāja Balašovam gluži klāt un, enerģiski un strauji žestikulēdams ar savām baltajām rokām, gandrīz kliegšus izkliedza:

Ziniet, ja jūs sakūdīsiet pret mani Prūsiju, ziniet, ka es to noslaucīšu no Eiropas kartes, — viņš teica ar bālu, niknuma izķēmotu seju, ar enerģisku kustību sizdams vienu mazo roku pret otru. — Jā gan, es atsviedīšu jūs viņpus Daugavas, viņpus Dņepras un uzcelšu pret jums to barjeru, ko Eiropa savā noziedzībā un aklumā atļāva noārdīt. Jā gan, lūk, kas ar jums notiks, to jūs būsiet panākuši, no manis aiziedami, — viņš nobeidza un klusēdams dažas reizes pārstaigāja istabu, druknos plecus trīsinā- dams. Viņš iebāza tabakdozi vestes kabatā, atkal izvilka to vairākkārt pielika pie deguna un apstājās Balašovam pretī. Viņš brītiņu klusēja, zobgalīgi paraudzījās Balašovam taisni acīs un piebilda rāmā balsī: — Et cependant i/m l beau rēgne aurait pu avoir votre maitre! [15] [1] IJn tomēr, cik labi būtu varējis valdīt jūsu ķeizars! '•'

Balašovs, juzdams nepieciešamību runāt pretim, teica, Ka Krievijai stāvoklis neliekoties tik drūms. Napoleons klusēja, joprojām zobgalīgi nolūkodamies viņā un acīmredzot neklausīdamies. Balašovs sacīja, ka Krievijā no kara sabaidot visu labu. Napoleons iecietīgi pamāja ar galvu, it ka teikdams: «Zinu, tā runāt ir jūsu pienākums, taču jūs pats tam neticat, es esmu jūs pārliecinājis.»

Kad Balašovs beidza runāt, Napoleons atkal izvilka labakdozi, iešņauca no tās un, kā signālu dodams, divreiz piedauzīja ar kāju pa grīdu. Durvis atvērās; goddevīgi locīdamies, kambarkungs sniedza ķeizaram cepuri un cimdus, otrs padeva mutautiņu. Napoleons, viņus neuzlūkodams, pievērsās Balašovam.

— Aplieciniet ķeizaram Aleksandram manā vārdā, — viņš teica, paņēmis cepuri, — ka esmu viņam uzticīgs tāpat kā agrāk; es viņu pazīstu caur un cauri un visai augstu vērtēju viņa cēlās īpašības. Je ne vous retiens plus, gēnēral, vous recevrez ma lettre ā l'Empereur.2 I s jūs ilgāk neaizkavēju, ģenerāl, jūs saņemsiet manu vēstuli ķeizaram.— Un Napoleons strauji devās uz durvīm. No pieņemamās istabas visi traucās uz priekšu un lejup pa kāpnēm.

VII

Pēc visa tā, ko Napoleons viņam bija teicis, pēc šiem dusmu izvirdumiem un pēc pēdējiem vēsi izmestajiem vārdiem: «Je ne vous retiens plus, gēnēral, vous recevrez ma lettre,» — Balašovs bija pārliecināts, ka Napoleons ne tikvien nevēlēsies vairs viņu redzēt, bet centīsies pat nesa- stapt viņu, šo apvainoto sūtni un, galvenais, sava necienīgā iekarsuma liecinieku. Taču sev par izbrīnu Balašovs ar Diroka starpniecību saņēma ielūgumu ierasties šodien pie ķeizara uz pusdienām. Pusdienās piedalījās Besjērs, Kolenkūrs un Bertjē.

Napoleons saņēma Balašovu jautri un vēlīgi. Viņā ne tikvien nemanīja kautrību vai pašpārmetumu par šārita iekaisumu, bet, gluži otrādi, viņš centās uzmundrināt Balašovu. Varēja redzēt, ka Napoleonam sen jau nodibinājusies pārliecība, ka viņš nemaz nevar kļūdīties un ka pēc viņa sajēgas viss, ko viņš darīja, bija labi nevis tāpēc, ka saskanēja ar priekšstatu par to, kas labs un kas ļauns, bet gan tāpēc, ka to darīja viņš.

Ķeizars bija ļoti līksms pēc sava izjājiena pa Viļņu, kur ļaužu bari ar sajūsmu viņu sagaidīja un pavadīja. Ielās, pa kurām viņš jāja, visos logos bija izkārti paklāji, karogi, izliktas viņa monogrammas, un poļu dāmas sveicinādamas māja ar mutautiņiem.

Pie pusdienu galda, apsēdinājis Balašovu sev līdzās, viņš pret to izturējās ne tikvien laipni, bet tā, it kā viņš Balašovu būtu ierindojis savu galminieku skaitā, to cilvēku skaitā, kas simpatizēja viņa plāniem un kam vajadzēja priecāties par viņa panākumiem. Starp citu, viņš sarunā ieminējās arī par Maskavu un sāka iztaujāt Balašovu par krievu galvaspilsētu ne tikvien tā, kā zinātkārs ceļotājs iztaujā par jaunu vietu, ko nodomājis apmeklēt, bet it kā būdams pārliecināts, ka Balašovam kā krievu cilvēkam jājūtas par šo zinātkāri glaimotam.

Cik Maskavā iedzīvotāju? Cik namu? Vai tiesa, ka Moscou dēvē par Moscou la saitīte?'[1] svēto Maskavu. Cik Maskavā baznīcu? — viņš jautāja.

Un, saņēmis atbildi, ka baznīcu esot vairāk par divi simti, ievaicājās:

Kālab tāds milzums baznīcu?

Krievi ir ļoti dievbijīgi, — Balašovs paskaidroja.

īstenībā liels daudzums klosteru un baznīcu vienmēr liecina par tautas atpalicību, — Napoleons piebilda, atskatīdamies uz Kolenkūru, lai tas novērtē šo spriedumu.

Balašovs godbijīgi atļāvās nepievienoties franču ķeizara domām.

Katrai zemei savas pa ražas, — viņš iebilda.

Bet nekur Eiropā nav nekā tamlīdzīga, — teica Napoleons.

Lūdzu jūsu majestāti mani atvainot, — Balašovs sacīja, — bez Krievijas ir vēl Spānija, kur arī daudz baznīcu un klosteru.

šo Balašova atbildi ar mājienu uz franču neseno sakāvi spānija, pēc Balašova nostāstiem, augstu novērtēja ķei- zara Aleksandra galmā, bet visai vāji to novērtēja paila- ban p)ie Napoleona pusdienu galda, kur tā paslīdēja garām nomanīta.

No maršalu kungu vienaldzīgajām un neizpratnes pilnajam sejām varēja redzēt, ka tie neapjēdza, kur te slēpās asprātība, ko lika nojaust Balašova intonācija. «Ja tā arī bija, tad mēs to nesaprotam vai arī tas nemaz nav asprātīgi,» pauda maršalu sejas izteiksme. Šo atbildi novērtēja tik zemu, ka Napoleons pat it nemaz to nepamanīja un vientiesīgi jautāja Balašovam, caur kādām pilsētām vedot taisnākais cejš no šejienes uz Maskavu. Balašovs, kas visu maltītes laiku turēja prātu modru, atbildēja, ka comme tout chemin mene ā Rome, tout chemin mene ā Moscou1, ' — tāpat kā visi ceļi ved uz Romu, tā ari visi ceļi ved uz Maskavu.ka ir daudz ceļu un ka starp šiem daudzajiem ceļiem ir arī ceļš uz Poltavu, ko izvēlējies Kārlis XII, un Balašovs, to sacīdams, neviļus pietvīka aiz patikas par savu veiksmīgo atbildi. Nepaguva vēl Balašovs izteikt pēdējo vārdu «Pol- tawa», kad jau Kolenkūrs sāka runāt par neērtībām ceļā no Pēterburgas uz Maskavu un par savām Pēterburgas atmiņām.

Pēc pusdienām pārgāja dzert kafiju Napoleona kabinetā, kas pirms četrām dienām vēl bija ķeizara Aleksandra kabinets. Napoleons apsēdās, nevērīgi maisīdams kafiju Sev- ras tasītē, un norādīja Balašovam uz krēslu sev blakām.

Cilvēks pazīst zināmu pēcpusdienas noskaņu, kas spēcīgāk par jebkuru saprātīgu cēloni liek tam būt^ar sevi apmierinātam un uzlūkot visus par saviem draugiem. Napoleons patlaban bija šādā noskaņā. Viņam šķita, ka visapkārt ir cilvēki, kas viņu dievina. Viņš bija pārliecināts, ka pēc Šīm pusdienām arī Balašovs ir viņa draugs un dievinātājs. Napoleons pievērsās tam ar patīkamu un mazliet zobgalīgu smaidu.

— Šī, kā man stāstīja, esot tā pati istaba, kurā dzīvojis ķeizars Aleksandrs. Dīvaini, vai ne, ģenerāl? — viņš sacīja, acīmredzot nešaubīdamies, ka šī uzruna viņa sarunu biedram katrā ziņā patīkama, jo tā pierāda viņa, Napoleona, pārākumu par Aleksandru.

Balašovs nevarēja uz to nekā atbildēt un klusēdams nolieca galvu.

Jā gan, šai istabā pirms četrām dienām apspriedās Vincengerode un Šteins, — Napoleons turpināja ar to pašu pašapzinīgo, zobgalīgo smīnu. — Es tikai nevaru saprast to, — viņš teica, ka ķeizars Aleksandrs savācis ap sevi visus manus personīgos ienaidniekus. Es to ne … saprotu. Vai tad viņš nav padomājis, ka es varu darīt to pašu? — viņš jautājot pievērsās Balašovam, un šī atcere viņu acīm redzami atkal novirzīja uz šārītējo dusmu pēdām, kas viņā vēl nebija izgaisušas.

Un lai viņš ņem vērā, ka es to darīšu, — Napoleons teica, pieceldamies un ar roku atstumdams tasīti. — Es iztriekšu no Vācijas visus viņa radus, virtemberģiešus, bā- deniešus, veimāriešus … jā gan, es tos iztriekšu. Lai viņš sagatavo tiem patvērumu Krievijā!

Balašovs nolieca galvu, ar visu savu izskatu rādīdams, ka viņš vēlētos atvadīties un klausās tikai tāpēc, ka nevar neklausīties, ko tam saka. Napoleons šo izteiksmi nepamanīja; viņš runāja ar Balašovu ne kā ar sava ienaidnieka sūtni, bet kā ar cilvēku, kas tagad viņam pilnīgi pieķēries un kam vajag priecāties par sava bijušā kunga pazemošanu.

Un kālab ķeizars Aleksandrs ir uzņēmies karapulku vadību? Ko viņš grib panākt? Karot ir mans amats, bet viņa darīšana ir valdīt un nevis komandēt karaspēku. Kālab viņš uzņēmies tādu atbildību?

Napoleons atkal paņēma tabakdozi, klusu ciezdams vairākkārt pārstaigāja istabu no viena gala uz otru un pēkšņi negaidīti piegāja pie Balašova un ar vieglu smīnu, tik pārliecināti, strauji, vienkārši, it kā darītu ne vien ko svarīgu, bet arī Balašovam patīkamu, pacēla roku četrdesmit gadus vecajam krievu ģenerālim pie sejas un, satvēris viņu aiz auss, viegli sapurināja, vīpsnādams vienīgi ar lūpām.

Avoir l'oreille tirēe par l'Empereur [16] [1] Tikt no ķeizara paplucinātam aiz aussfranču galmā ieskatīja par vislielāko godu un žēlastību.

Eh bien, vous ne dites rien, admirateur et courtisan de l'Empereur Alexandre? [17] [1] nu, kāpēc tad jūs neko nesakāt, ķeizara Aleksandra dievinātāj un galminiek? — viņš jautāja, it kā būtu smieklīgi, viņam klāt esot, būt kāda cita un nevis viņa, Napoleona, courtisan un admirateur [18] .[1] — galminiekam un dievinātājam.

Vai ģenerāļa zirgi gatavībā? — viņš pajautāja, viegli noliegdams galvu, atbildot uz Balašova palocīšanos. Dodiet viņam manējos, viņam tāls ceļš priekšā …vēstuule, ko Balašovs atveda, bija Napoleona pēdējā vēstule Aleksandram. Saruna krievu ķeizaram tika atstāstīta Ion sīkumos, un karš sākās.

VIII

Pēc tikšanās Maskavā ar Pjēru kņazs Andrejs aizbrauca ii/, Pēterburgu darīšanās, kā viņš teica saviem tuviniekiem, bet patiesībā, lai sastaptu tur kņazu Anatolu Kuraginu, ko viņam šķita nepieciešami satikt. Kuragina, par ko viņš, Pēterburgā ieradies, apjautājās, tur vairs nebija. Pjērs bija paziņojis savam svainim, ka kņazs Andrejs viņam seko. Anatols Kuragins tūdaļ saņēma no kara ministra norīkojumu un aizbrauca uz Moldāvijas armiju. Tai pašā laikā kņazs Andrejs Pēterburgā satika Kutuzovu, savu agrāko, viņam vienmēr labvēlīgo ģenerāli, un Kutuzovs piedāvāja doties kopā ar viņu uz Moldāvijas armiju, kur vecais ģenerālis bija iecelts par virspavēlnieku. Kņazs Andrejs, saņēmis norīkojumu par ieskaitīšanu galvenās mītnes štābā, aizbrauca uz Turciju.

Kņazam Andrejam šķita neērti rakstīt Kuraginam un to izaicināt. Kņazs Andrejs ieskatīja, ka bez jauna iemesla divkaujai viņa izaicinājums kompromitētu grāfieni Ros- lovu, un tālab meklēja personīgu tikšanos ar Kuraginu, lai rastu jaunu ieganstu divkaujai. Taču arī Turcijas armijā viņam neizdevās sastapt Kuraginu, kas drīz pēc kņaza Andreja ierašanās Turcijas armijā bija atgriezies Krievijā. Svešā zernē un jaunos dzīves apstākļos kņazam Andrejam kļuva vieglāk dzīvot. Pēc līgavas neuzticības, kas viņu jo stiprāk satrieca, jo rūpīgāk viņš no visiem slēpa, kādu iespaidu tā uz viņu atstājusi, viņam šķita smagi dzīvot llis apstākļos, kuros kādreiz bija juties laimīgs, un vēl amagāka likās brīvība un neatkarība, ko viņš kādreiz bija tik augstu vērtējis. Viņš ne tikvien vairs nekavējās tais agrākajās domās, kas viņam pirmoreiz bija iešāvušās ļirnla, raugoties uz debesīm Austerlicas laukā, un ko viņš I Ik labprāt pārcilāja, būdams kopā ar Pjēru, un kas bija pildījušas viņa vientulību Bogučarovā un pēc tam Šveicē mi Romā; bet viņš pat baidījās atcerēties šīs domas, kas

tam bija pavērušas bezgalīgus un gaišus apvāršņus. Tagad viņu nodarbināja tikai vistuvākās, praktiskās intere ses, kas nebija saistītas ar agrākajām, un viņš pieķērās tām jo alkaināk, jo neaizsniedzamākas bija agrākās. It kā| tas bezgalīgais, tālē aizslīdošais debess jums, kas agrāk klājies viņam pāri, pēkšņi būtu pārvērties zemā, norobežotā velvē, kas viņu nospieda un kur viss gan bija skaidrs, bet nebija nekā mūžīga un noslēpumaina.

No visiem viņam iespējamajiem nodarbošanās veidiem karadienests bija pats vienkāršākais un pierastākais. Būdams dežurējošais ģenerālis Kutuzova štābā, viņš neatlaidīgi un cītīgi strādāja, pārsteigdams Kutuzovu ar savu darba mīlestību un akurātību. Neatradis Kuraginu Turcijā, kņazs Andrejs neuzskatīja par vajadzīgu atkal dzīties tam pakaļ uz Krieviju; taču ar visu to viņš zināja, ka, lai vai cik ilgs laiks būtu pagājis, saticis Kuraginu, viņš nevarēs, par spīti visai nicināšanai, kādu viņš pret to juta, par spīti visiem pierādījumiem, ar kādiem viņš sev ieskaidroja, ka nav vērts pazemoties līdz sadursmei ar to, viņš zināja, ka, sastapis Kuraginu, nevarēs to neizaicināt, kā izsalcis cilvēks nevar nemesties virsū barībai. Un šī. apziņa, ka aizvainojums vēl nav atriebts, ka niknums nav izgāzts, bet guļ uz sirds, saindēja to māksloto mieru, ko kņazs Andrejs bija ieguvis Turcijā, izraisīdams rūpju pilnu, rosīgu un mazliet goakāru un augstprātīgu darbību.

Divpadsmitajā gadā, kad vēsts par karu ar Napoleonu nonāca līdz Bukarestei (kur divus mēnešus uzturējās Kutuzovs, dienas un naktis pavadīdams pie savas valahietes), kņazs Andrejs palūdza Kutuzovu pārcelt viņu uz Rietumu armiju. Kutuzovs, kam Bolkonskis jau bija apnicis ar savu darbīgumu, kas šķita kā pārmetums viņa bezdarbībai, visai labprāt atlaida to un nosūtīja ar uzdevumu pie Bar- klaja de Tolli.

Pirms braukšanas uz armiju, kas maijā atradās Drisas nometnē, kņazs Andrejs iegriezās Kailajos Kalnos, kas iznāca viņam taisni pa ceļam, triju verstu attālumā no Smo- Jenskas lielceļa. Pēdējos trijos gados kņaza Andreja dzīvē bija norisinājies tik daudz pāTgrozību, viņš tik daudz bija pārdomājis, izjutis, pieredzējis (viņš bija apbraukājis gan rietumus, gan austrumus), ka, iebraucot Kailajos Kalnos, viņu dīvaini un negaidīti pārsteidza gluži tas pats, līdz sīkumiem tas pats senais dzīves plūdums. Kā apburtā, aizmigušā pilī viņš iebrauca Kailo Kalnu alejā un mājas ak-

mens vārtos. Tas pats cienīgums, tā pati spodrība, tas pats klusums valdīja šai namā, te bija tās pašas mēbeles, Šās sienas, tās pašas skaņas, tā pati smarža un tās 8 biklās sejas, tikai mazliet vecākas. Kņaze Marja bija Vien vēl tā pati biklā, neskaistā jaunava, kas sāka jau flt veca, bailēs un morālās ciešanās nevajadzīgi un bez Heka vadīdama savus labākos mūža gadus. Bourienne ii tā pati priecīgu cerību pārpilnā, ar sevi apmierinātā, "ķelli meiča, kas līksmi izmantoja katru savas dzīves mirti. Vii.ia tikai bija kļuvusi pašapzinīgāka, kā kņazam An- Bcjnm likās. Audzinātājs Desals, ko viņš bija atvedis no ■Veicos, ģērbies pēc krievu modes šūtos svārkos, valodu ■uzīdams, runāja ar kalpotājiem krieviski, taču bija joprojām tas pats aprobežoti gudrais, izglītotais, tikumīgais 14ii pedantiskais audzinātājs. Vecais'kņazs fiziski bija m'ai- 'flljies tikai tik daudz, ka viņam mutē, kā varēja manīt, īrlika viena sānzoba; garīgi viņš bija palicis tāds pats kā ienāk, tikai ar vēl lielāku niknumu un neuzticību vēroja to, kas īstenībā notika pasaulē. Vienīgi tikai Nikoluška bija l/audzis, pārvērties, kļuvis sārts, tumšiem, cirtainiem māliem un, pats to neapzinoties, smiedamies un līksmodamies cilāja glītās mutītes virslūpiņu gluži tāpat, kā bija cilājusi nelaiķe mazā kņaziene. Viņš vienīgais šai apburtajā, aizmigušajā pilī neklausīja negrozāmības likumam. Taču, ļaut arī ārēji vjss bija palicis pa vecam, iekšēji visu šo Cilvēku attiecības bija mainījušās, kopš kņazs Andrejs ne-, bija tos redzējis. Ģimenes locekļi bija sašķēlušies divās nometnēs, kas bija savā starpā svešas un naidīgas, un tagad, tikai viņam klāt esot, sanāca kopā, viņa dēļ mainīdami savu parasto dzīves veidu. Pie vienas piederēja vecais kņazs, Bourienne un arhitekts, pie otras — kņaze Marja, Desals, Nikoluška un visas aukles un bērnumeitas.

Kamēr viņš uzturējās Kailajos Kalnos, visi mājinieki pusdienoja kopā, taču visiem bija neveikli, un kņazs Andrejs juta, ka viņš ir viesis, kura dēļ taisa izņēmumu, ka Viņš visus apgrūtina ar savu klātbūtni. Neviļus to sajuzdams, kņazs Andrejs pirmajā dienā maltītes laikā bija nerunīgs, un arī vecais kņazs, pamanījis viņa nedabiskumu, : adruvējies apklusa un tūliņ pēc pusdienām aizgāja uz sa- Vām istabām. Kad kņazs Andrejs pievakarē iegāja pie viņa un, pūlēdamies to iekustināt, sāka tam stāstīt par jaunā grāfa Kamenska kara gaitām, vecais kņazs negaidot uz« ņēma valodu par kņazi Marju, sūdzēdamies par viņas māņticību un naidīgumu pret m-lle Bourienne, kura, kā viņš izteicās, vienīgā esot viņam patiesi uzticīga.

Vecais kņazs apgalvoja, — ja viņš jūtoties slims, tad pie tā esot vainīga vienīgi kņaze Marja; ka tā viņu tīši mokot un kaitinot; ka tā ar lutināšanu un muļķīgām valodām samaitājot mazo kņazu Nikolaju. Vecais kņazs ļoti. labi zināja, ka moka savu meitu, ka dzīve tai ir gauži grūta, bet zināja arī, ka nespēj viņu nemocīt un ka viņa to ir pelnījusi. «Kāpēc tad kņazs Andrejs, to visu redzēdams, man nekā nesaka par māsu?» vecais kņazs domāja. «Ko gan viņš domā, — ka esmu ļaundaris vai vecs muļķis, bez kāda iemesla atsvešinājies no meitas un pieķēries francūzietei? Viņš nesaprot, un tāpēc vajag viņam ieskaidrot, vajag, lai viņš uzklausa,» vecais kņazs domāja. Un viņš ņēmās skaidrot iemeslus, kāpēc nevarot paciest meitas stulbo raksturu.

Ja jūs man jautājat, — sacīja kņazs Andrejs, uz tēvu neskatīdamies (viņš pirmoreiz mūžā nosodīja tēvu), — es negribēju runāt, bet, ja jūs man jautājat, tad teikšu jums atklāti savas domas par visu to. Ja starp jums un Mašu ir pārpratumi un nesaskaņas, tad es nekādi nevaru vainot viņu, — es zinu, kā viņa jūs mīl un ciena. Ja jau jūs man jautājat, — kņazs Andrejs turpināja, sākdams skaisties, jo viņš pēdējā laikā vienmēr lēti iekaisa, — tad varu teikt tikai to: ja pārpratumi radušies, tad te vainojama šī mazvērtīgā sieviete, kurai nevajadzētu būt manas māsas draudzenei.

Vecais kņazs vispirms stingām acīm lūkojās dēlā, nedabiskā smaidā atsegdams izlūzušā zoba vietu, pie kā kņazs Andrejs nevarēja pierast.

Kas par draudzeni, mīļais? Ko? Ak esi jau aprunājies? Jā?

Tēt, es neesmu gribējis jūs tiesāt, — kņazs Andrejs sacīja žultaini un asi, — bet jūs mani uzvedinājāt, un es pateicu un teikšu vienmēr, ka kņaze Marja nav vainīga, bet vainīgs … vainīga ir šī francūziete …

Tad notiesāji gan! … notiesāji!… — vecais izgrūda klusā balsī un, kā kņazam Andrejam šķita, samulsis, bet tad viņš uzreiz pietrūkās kājās un uzkliedza: — Ārā, ārā! Lai ne tavas smakas te nebūtu! …

Kņazs Andrejs gribēja tūliņ braukt projām, bet kņaze Marja pierunāja viņu palikt vēl vienu dienu. Todien kņazs

Andrejs vairs nesatika tēvu, kas nerādījās ārpus savam istabām un nelaida pie sevis nevienu citu kā tikai m-lle Bourienne un Tihonu, un vairākkārt apvaicājās, vai dēls e; ot aizbraucis. Otrā dienā īsi pirms aizbraukšanas kņazs Andrejs iegāja dēla istabā. Veselīgais zēns, tāds pats cirtains kā māte, iekāpa viņam klēpī. Kņazs Andrejs sāka viņam stāstīt pasaku par Zilbārdi, bet, līdz galam neizstāstījis, nogrima domās. Viņš nedomāja par šo jauko zēnu, savu dēlu, turēdams to uz ceļiem, bet domāja par sevi pašu. Viņš ar šausmām meklēja un neatrada sevī ne nožēlu par to, ka apkaitinājis tēvu, ne žēlumu par to, ka viņš (pirmoreiz mūžā saķildojies) brauc no tā projām. Svarīgāk par visu viņam bija, ka viņš meklēja un neatrada to seno maigumu pret dēlu, ko bija cerējis sevī pamodināt, apmīļojis zēnu un paņēmis to klēpī.

Nu stāsti tak, — dēls mudināja. Kņazs Andrejs neatbildējis nolika viņu zemē un izgāja no istabas.

Līdzko kņazs Andrejs atstāja savus ikdienas darbus un sevišķi tiklīdz atgriezās agrākajos apstākļos, kuros bija dzīvojis, vēl būdams laimīgs, dzīves grūtsirdība viņu pārņēma ar agrāko spēku un viņš steidzās ātrāk tikt projām no šīm atmiņām un drīzāk atrast kādu darbu.

Tu noteikti brauc, Andre? — māsa viņam vaicāja.

Paldies dievam, ka varu braukt, — kņazs Andrejs atbildēja, — man ļoti žēl, ka tu nevari.

Kādēļ tu tā runā! — kņaze Marja pārmeta. — Kādēļ tu to saki tagad, kad dodies šai drausmīgajā karā un viņš ir tik vecs! M-lle Bourienne stāstīja, ka viņš esot apjautājies par tevi… — Tiklīdz viņa par to ierunājās, lūpas viņai noraustījās un acis pārplūda asarām. Kņazs Andrejs novērsās un sāka staigāt pa istabu.

Ak mans dievs, mans dievs! — viņš atkārtoja. — Ja tikai padomā, kas viss gan — kāds sīkums vai kādi niecīgi ļautiņi var būt par cilvēku nelaimes cēloni, — viņš teica ar niknumu, kas izbiedēja kņazi Marju.

Viņa saprata, ka, runādams par ļautiņiem, ko dēvēja par niecīgiem, viņš domāja ne tikai m-lle Bourienne, kas bija viņas nelaime, bet ari to cilvēku, kas bija izpostījis viņa laimi.

Andre, es lūdzu, es izlūdzos no tevis tikai vienu, — viņa sacīja, pieskardamās brāļa elkonim un starojošām acīm caur asarām viņu uzlūkodama. — Es saprotu tevi (kņaze Marja nodūra acis). Nedomā, ka bēdas sagādājuši cilvēki. Cilvēki ir viņa ierocis. — Viņa pavērās mazliet augstāk par kņaza Andreja galvu ar to pārliecināto, pierasto skatienu, kā mēdz lūkoties uz kādu pazīstamu vietu ģīmetnē. — Bēdas uzsūta viņš un nevis cilvēki. Cilvēki if viņa Ieroči, tie nav vainīgi. Ja tev šķiet, ka pret tevi kāds noziedzies, aizmirsti to un piedod. Mums nav tiesību sodit. Un tu sapratīsi, kāda laime ir piedot.

— Ja es būtu sieviete, es to darītu, Marie. Tas ir sievietes tikums. Bet vīrietim nevajag un viņš nevar aizmirst un piedot, — viņš sacīja, un, kaut arī līdz šim pašam mirklim nebija domājis par Kuraginu, viss neizgāztais niknums pēkšņi uzbangoja viņa sirdī. «Ja jau kņaze Marja pierunā mani piedot» tas nozīmē, ka man sen vajadzēja sodīt,» viņš nodomāja. Un, neatbildējis vairs kņazei Marjai, viņš tagad sāka domāt par to prieka un naida pilno brīdi, kad satiks Kuraginu, kas (viņš zināja) atradās armijā.

Kņaze Marja lūdza brāli pagaidīt vēl vienu dienu, teicās zinām, cik nelaimīgs būs tēvs, ja Andrejs aizbrauks, ar viņu neizlīdzi-s; taču kņazs Andrejs atbildēja, ka droši vien driz atkal atbraukšot no armijas, ka visādā ziņā atrakstīšot tēvam, bet ka tagad — jo ilgāk viņš te palikšot, jo šīs ^saskaņas iešot dziļumā.

Adteu, An4r6l Rappelez vous que Ies malheurs vien- ntnl dv dieti, et gue ies hommes ne sont jamais cou- sahles,1 d Ardievu, Andrej! Atceries, ka nelaimes nāk no dieva un ka cilvēk! ackad nav vainīgi.— bija māsas pēdējie vārdi, ko viņš dzirdēja, no \ia atvadīdamies.

*Tā tam ļābūtt» kņazs Andrejs domāja, izbraukdams no Kailo Kalnu alejas. «Viņa, nožēlojama, nevainīga būtne, saliek te, lai to aprij prātu izkūkojis vecis. Vecais jūt, ka li vainīgs, bet nevar kļūt citāds. Mans puisēns aug un pfīecāja» par dzīvi, kurā viņš būs tāds pats kā visi, kļūs pievilt» rt\ pievils pats. Es dodos uz armiju, — kālab? — pats perinu» un vēlos sastapt cilvēku, ko nicinu, flai sagādāt»! tam Izdevību mani nogalināt un par mani pasmieties» Arī agrāk bija visi tie paši dzīves apstākļi, taču agrāk tie saistījās iavā starpā, turpretim tagad viss bija kirls. Kņazs Andrejs Šķita redzam vienīgi nejēdzīgas parādības bez jebkāda sakara,

kņazs Andrejs ieradās armijas galvenajā mītnē jūnija beigās Pirmās armijas karapulki, tās pašas, pie kuras atradas ķeizars, bija izvietoti nocietinātā nometnē pie Drinas; oli'as armijas pulki atkāpās, cenzdamies apvienoties t pirmo armiju, no kuras — kā runāja — tās atšķēluši k-lf franču spēki. Visi bija nemierā ar vispārējo kara gaitu Tievu armijā; taču par uzbrukuma draudiem krievu guber- jr.iam neviens pat nedomāja, nevienam arī nenāca ne prātā, I a Karš varētu pārsviesties tālāk par Polijas rietumu guberņām.

Kņazs Andrejs atrada Barklaju de Tolli, pie kura viņu sutija, uz Drisas krasta. Tā kā nometnes apkārtnē nebija ii viena prāva ciema vai miestiņa, tad viss milzīgais ģenerāļu un galminieku bars, kas uzturējās pie armijas, bija izvietots desmit verstu apkaimē pa ciemu labākajām mājam šaipus un viņpus upes. Barklajs de Tolli bija apmeties četru verstu attālumā no ķeizara. Viņš saņēma Bolkonski sausi un dzedri un pateica savā vāciskajā izrunā, ka ziņošot ķeizaram, lai dod tam norīkojumu, bet pagaidām lūdzot io palikt viņa štābā. Anatola Kuragina, ko kņazs Andrejs bija cerējis atrast armijā, šeit nebija: tas bija Pēterburgā, un šī ziņa Bolkonski iepriecināja. Interese par milzīgo baru, kura centrā viņš šķitās nokļuvis, aizrāva kņazu Andreju, un viņam bija prieks uz kādu laiku atbrīvoties no mulsas, ko viņā izraisīja domas par Kuraginu. Pirmajās četrās dienās, kamēr viņu vēl nekur neaicināja, kņazs Andrejs apjāja visu nocietināto nometni un ar savām zināšanām un sarunām ar lietpratējiem lūkoja sev radīt par to noteiktu jēdzienu. Taču jautājums, vai šī nometne ir izdevīga vai nē, kņazam Andrejam palika neatrisināts. Viņš jau no savas kara pieredzes bija paspējis gūt pārliecību, l a kara lietās visdziļdomīgāk apsvērtie plāni neko nenozīmē (viņš to bija pieredzējis Austerlicas kaujā), ka viss atkarīgs no tā, kā reaģē uz negaidītām un neparedzētām ienaidnieka operācijām, ka viss atkarīgs no tā, kas un kā vada kauju. Lai noskaidrotu sev šo pēdējo jautājumu, kņazs Andrejs, izmantodams savu stāvokli un pazīšanās, centās iedziļināties armijas vadības raksturā, izpazīt personas un partijas, kas piedalījās vadībā, un ieguva par stāvokli armijā šādu jēdzienu.

Kad ķeizars vēl uzturējās Viļņā, armija bija sadalīta trijās daļās. Pirmo armiju komandēja Barklajs de Tolli, otro — Bagrations, trešo — Tormasovs. Ķeizars atradās pie pirmās armijas, taču ne kā virspavēlnieks. Pavēlēs nebija teikts, ka ķeizars komandēs, bija tikai teikts, ka ķeizars uzturēsies pie armijas. Turklāt ķeizaram personīgi nebija virspavēlnieka štāba, bet gan ķeizara galvenās mītnes štābs. Pie viņa atradās ķeizara štāba priekšnieks ģenerālkvartirmeistars kņazs Volkonskis, ģenerāļi, flīģel- adjutanti, diplomātijas ierēdņi un prāvs skaits ārzemnieku, bet nebija armijas štāba. Turklāt bez amata ķeizara tuvumā vēl uzturējās Arakčejevs — bijušais kara ministrs, grāfs Benigsens — pēc dienesta pakāpes vecākais no ģenerāļiem, lielkņazs troņmantnieks Konstantins Pavlovičs, grāfs Rumjancevs — kanclers, Steins — bijušais Prūsijas ministrs, Armfelds — zviedru ģenerālis, Pfūls — galvenais kara plāna sastādītājs, ģenerāladjutants Pauluči — ieceļotājs no Sardīnijas, Volcogens un daudz citu. Kaut arī šiem cilvēkiem nebija armijā militāru uzdevumu, taču saskaņā ar savu stāvokli tiem bija ietekme, un bieži vien korpusa priekšnieks vai pat virspavēlnieks nezināja, ar kādām tiesībām Benigsens vai lielkņazs, vai Arakčejevs, vai kņazs Volkonskis viņam šo vai to prasa vai ieteic, un nezināja, vai viņi to dara paši uz savu galvu, vai ari daža laba pavēle, kas izteikta padoma veidā, nāk no ķeizara un vai to vajag vai nevajag izpildīt. Taču tā bija ārējā situācija, turpretim ķeizara un visu šo personu klātbūtnes īstā jēga no galma viedokļa (bet, ķeizaram klāt esot, visi kļūst par galminiekiem) visiem bija skaidra. Tā bija šāda: ķeizars neuzņēmās virspavēlnieka pienākumus, bet rīkoja visas armijas; cilvēki ap viņu bija viņa palīgi. Arakčejevs bija uzticams kārtības uzturētājs un rīkotājs, un ķeizara miesassargs; Benigsens bija Viļņas guberņas muižnieks, kas it kā glabāja novada Ies hotineurs, bet patiesībā bija krietns ģenerālis, noderīgs padomdevējs un allaž pie rokas, lai varētu nomainīt Barklaju. Lielkņazs te bija tāpēc, ka viņam tā patika. Bijušais ministrs Steins te bija tāpēc, ka varēja dot labu padomu, un tāpēc, ka ķeizars Aleksandrs augstu vērtēja viņa personiskās īpašības. Armfelds bija nikns Napoleona nīdējs un ģenerālis ar lielu pašapziņu, kas Aleksandru allaž stipri ietekmēja. Pauluči te bija tāpēc, ka bija drošs un noteikts savās runās. Ģenerāiadju- tanti te bija tāpēc, ka tie bija visur, kur ķeizars, un p§- digi — galvenais — Pfūls te bija tāpēc, ka viņš bija izstrā- dājis plānu karam pret Napoleonu un, licis Aleksandram

noticēt šī plāna lietderīgumam, vadīja visu kara gaitu. Pjūla laba roka bija Volcogens, kas izteica Pfūla domas * ipioļainākā veidā nekā pats Pfūls, spīvs, pašapzinīgs līdz nli ma jumam pret visiem, kabineta teorētiķis.

I'.«v šim pieminētajām personām, krieviem un ārzemniekiem (il īpaši ārzemniekiem, kas ar drosmi, kāda parasti >i< i il cilvēkiem, darbojoties svešā vidē, ik dienas izteica ļliiinas, negaidītas dornas), bija vēl daudz otrās pakāpes mm )iiu, kas atradās pie armijas tāpēc, ka te bija viņu m in< ipāli.

Starp visām domām un balsīm šai milzīgajā, nemierī- fajspožajā un lepnajā pasaulē kņazs Andrejs saskatīja ftadus krasākus iedalījumus virzienos un partijās.

Pirmā partija bija Pfūls un viņa piekritēji, kara teorē- liķi, kas ticēja, ka pastāv kara zinātne un ka šai zinātnē ir savi negrozāmi likumi, likumi apiešanas kustībai, ielenkumam utt. Pfūls un viņa piekritēji prasīja atkāpties zemes iekšienē pēc noteiktiem likumiem, ko diktēja šķietamā karošanas teorija, un katru atkāpšanos no šās teorijas ieskatīja tikai par barbarismu, neizglītotību vai ļaunprātību. Pie šās partijas piederēja vācu prinči, Volcogens, Vinccngerode un citi, galvenokārt vācieši.

Otrā partija bija tiešs pretstats pirmajai. Kā jau parastj mēdz būt, ja ir viena galējība, rodas arī otras galējības pārstāvji. Šās partijas ļaudis bija tie, kas jau Viļņā prasīja iebrukumu Polijā un neatkarību' no jebkādiem uz priekšu sastādītiem plāniem. Turklāt šās partijas pārstāvji bija ne vien drošas rīcības pārstāvji, reizē ar to viņi bija arī nācijas pārstāvji un tāpēc strīdos kļuva vēl vienpusīgi ki. Tie bija krievi Bagrations, Jermolovs, kas jau sāka k nt uz augšu, un citi. Tolaik plaši daudzināja visiem zi- n imo Jermolova joku, ka viņš it kā esot lūdzis no ķeizara vienīgo žēlastību — paaugstināt viņu par vācieti. Sās pārticis ļaudis, atcerēdamies Suvorovu, runāja, ka vajagot n vis gudrot, nevis spraudīt kartē adatiņas, bet gan kauti , sist ienaidnieku, nelaist to Krievijā un neļaut kara- sp kam zaudēt dūšu.

Pie trešās partijas, kurai ķeizars visvairāk uzticējās, I iederēja galminieki, kas raudzīja sadarboties ar abiem virzieniem. Pie šās partijas piederēja arī Arakčejevs, un Ras partijas ļaudis, kas pa lielākai daļai nebija karavīri, domāja nn runāja, ko parasti mēdz runāt cilvēki, kam nav savas pārliecības, bet kas vēlas izlikties, it kā viņiem tā būtu. Viņi prātoja, ka, bez šaubām, karš, it īpaši ar tādu ģēniju kā Bonaparte (viņi atkal sauca to par Bonaparti), prasot dziļdomīgus apsvērumus, dziļu zinātnes pazīšanu, urt šai ziņā Pfūls esot ģeniāls; taču līdz ar to nevarot neatzīt, ka teorētiķi bieži mēdzot būt vienpusīgi, un tāpēc nevajagot tiem pilnīgi uzticēties, vajagot uzklausīt arī to, ko sakot Pfūla pretinieki, un to, ko sal<ot praktiski, kara lietās pieredzējuši vīri, un no visa ņemt vidējo. Šās partijas ļaudis uzstāja, lai saskaņā ar Pfūla plānu, paturot Drisas nometni* mainītu citu armiju kustības. Kaut arī ar šādu rīcību nebūtu sasniegts ne viens, ne otrs mērķis, taču šās partijas ļaudīm tā šķita labāk.

Ceturtais bija tas virziens, kura galvenais pārstāvis bija lielkņazs troņmantnieks, kas nespēja aizmirst savu vilšanos pie Austcrlicas, kur viņš bija izjājis gvardes priekšgalā kā uz parādi bruņu cepurē un jātnieku kamzolī, cerēdams braši satriekt frančus, un, nejauši nokļuvis pirmajā līnijā, ar mokām bija paglābies vispārējā apjukumā. Šās partijas ļaužu spriedumi bija gan lietpratīgi, taču ne visai atklāti. Tie baidījās no Napoleona, redzēja viņa spēku un savu vājumu un klaji to izteica. Viņi sacīja: «Nekas no visa tā neiznāks kā vien bēdas, kauns un posts! Lūk, mēs atstājām Viļņu, atstājām Vitebsku, atstāsim arf Drisu. Vienīgā prātīgā'rīcība, kas mums atlikusi, ir noslēgt mieru un elle iespējams drīz, iekām neesam izdzīti no Pēterburgas!»

5o uzskatu, kas bija stipri izplatīts armijas augstākajās sfērās, atbalstīja arī Pēterburgā un arī kanclers Rumjan- cevs, kas aiz citiem valstiskiem apsvērumiem bija par to, ka noslēdzams miers.

Piektie bija Barklaja de Tolli piekritēji, kas atbalstīja viņu ne tik daudz kā cilvēku, bet kā kara ministru un virspavēlnieku. Tie sprieda: «Lai nu viņš kāds (tā viņi vienmēr iesāka), bet viņš ir godīgs, lietišķs cilvēks, un labāka par viņu nav. Dodiet viņam īstu varu, jo karš nevar sek- m?gi veikties bez vienotas vadības, un viņš parādīs, ko &pēj, kā parādīja sevī Somijā. Ja mūsu armija ir labā kārtībā, spēcīga un atkāpusies līdz Drisai bez jebkādiem zaudējumiem, tad mums par to jāpateicas vienīgi Barklajam. Bet, ja tagad Barklaja vietā iecels Benigsenu, tad viss būs pagalam, tāpēc ka Benigsens jau 1807. gadā parādījis isvu nespējību,» runāja šīs partijas piekritēji.

Sestie, benigsenisti, turpretim apgalvoja, ka tc:n r neesot neviena saprātīgāka un vairāk pieredzējuša par Be- nigsenu, un — grozies kā gribi — tik un tā pie viņa vien būs jāatgriežas. Un šās partijas ļaudis centās pierādīt, ka visa mūsu atkāpšanās līdz Drisai bijusi kauna pilna sakāve un nepārtraukta kļūdu virkne. «Jo vairāk kļūdu izdarīs,» viņi teica, «jo labāk: vismaz drīzāk apjrjs, ka tā nevar turpināties. Un vajadzīgs ir nevis kaut kāds Barklajs, bet tāds vīrs kā Benigsens, kas sevi parādījis jau 1807. gadā, par kurn atzinīgi izteicies pats Napoleons, proti, tāds vīrs, kura varu labprāt atzīs, bet tāds ir vienīgi Benigsens.»

Septītie bija personas, kas palaikam sastopamas ķeizaru, it īpaši jaunu ķeizaru tuvumā, un sevišķi daudz šādu personu bija ķeizaram Aleksandram, — ģenerāļi un flīģel- adjutanti, kas kaislīgi pieķērās viņam ne kā valdniekam, bet dievināja viņu kā cilvēku no visas sirds un nesavtīgi, kā bija dievinājis Rostovs 1805. gadā, un redzēja viņā ne vien visus tikumus, bet arī visas cilvēciskās īpašības. Sīs personas, kaut arī jūsmoja par valdnieka kautro pazemību, ar kādu tas liedzās komandēt armiju, taču nosodīja šo pārmērīgo pazemību un vēlējās tikai vienu, un uzstāja, lai dievināmais valdnieks, atmetis pārlieko neuzticēšanos savām spējām, atklāti paziņotu, ka stājas karaspēka priekšgalā, ierīkotu sev virspavēlnieka štāba mītni un, apspriez- damies, kur vajadzīgs, pats vadītu savus karapulkus, kurus jau tas vien novestu vislielākajā sajūsmā.

Astotā, vislielākā ļaužu grupa, kas ar savu milzīgo vairumu attiecās pret citām kā deviņdesmit deviņi pret vienu, sastāvēja no cilvēkiem, kas nevēlējās nedz mieru, nedz karu, nedz uzbrukumu kustību, nedz aizsardzības nometnes ne pie Drisas, ne jebkur citur, nedz Barklaju, nedz ķeizaru, nedz Pfūlu, nedz Benigsenu, bet vēlējās tikai vienu un vissvarīgāko: vislielākos labumus un izpriecas pašiem sev. Šai duļķainajā ūdeni, kur krustodamās režģī- jās intrigas, kas čumēt čumēja valdnieka galvenajā mītnē, varēja dažkārt vilkt tādu lomu, kas nebūtu iedomājams citā laikā. Viens, nevēlēdamies tikai zaudēt savu izdevīgo stāvokli, šodien bija vienis prātis ar Pfūlu, rīt ar tā.pre- tmirku, parīt apgalvoja, ka viņam par zināmo lietu neesot nekāda uzskata — tikai tāpēc vien, lai izvairītos no atbildības un izdabātu ķeizaram. Otrs, dzīdamies gūt ļabumu9 lūkoja pievērst sev ķeizara uzmanību, skaļi klaigādams t® pašu, par ko ķeizars vakar bija aplinkus ieminējies, strīdējās un b)āva padomē,-sizdams sev pie krūtīm un izaicinādams uz divkauju tos, kas nebija ar viņu vienis prātis, ar to ierādīdams, ka gatavs vispārējā labuma dēļ sevi upurēt. Trešais divu padomju starplaikā, ja vien nebija klāt ienaidnieku, vienkārši izkaulēja sev vienreizēju pabalstu par savu uzticīgo kalpošanu, zinādams, ka patlaban nebūs vaļas atteikt. Ceturtais nejauši vienmēr pagadījās ķeizaram acīs, apkrāvies ar darbiem. Piektais, lai sasniegtu sen karoto rnērķi — pusdiens pie ķeizara galda, nikni ņēmās pierādīt kāda jauna uzskata pareizumu vai nepareizumu, Јai nolūkā minēdams vairāk vai mazāk spēcīgus un patiesus pierādījumus.

Visi šai partijā tvarstīja rubļus, krustus, dienesta pakāpes un tvarstīdami vēroja tikai cara žēlastības vējrādītā- jus, un, līdzko pamanīja vējrādītāju pagriežamies uz vienu pusi, kad viss šis armijas tranu bars sāka pūst uz to pašu pusi, tā ka ķeizaram jo grūtāk bija to pagriezt uz citu.

Nenoteiktajā stāvoklī, kad draudēja nopietnas briesmas, visam piešķīra sevišķi satrauktu raksturu, šai intrigu, patmīlas, sadursmju, dažādu uzskatu un jūtu viesulī, kur visas šīs personas turklāt piederēja pie dažādām tautībām, Ši astotā, vislielākā partija, sastāvēdama no cilvēkiem, ko nodarbināja vienīgi personiskās intereses, vēl vairāk sarežģīja un padarīja neskaidru vispārējo pasākumu. Lai i virzījās kāds jautājums izvirzīdamies, bet šo tranu spiets, neizbazūnējies vēl par iepriekšējo tematu, jau pārlidoja u» jaunu un ar savu sīkšanu apslāpēja un aptumšoja nopietnās, strīdīgās balsis.

Taf laikā, kad kņazs Andrejs ieradās armijā, no visām šim partijām bija izveidojusies vēl viena, devītā partija, kas sāka pacelt savu balsi. Šī partija sastāvēja no veciem, saprātīgiem, valsts darbā pieredzējušiem vīriem, kas, ne- piekrizdami nevienam no pretrunīgajiem ieskatiem, prata abstrakti raudzīties uz visu, kas notika galvenās mītnes ; ;abā, un apsvērt līdzekļus, kā izkļūt no šās nenoteiktības, neuzņēmības, Juceklības un nevarības.

5ās partijas ļaudis runāja un domāja, ka viss nelāgais n kot ;-J venokārt no tā, ka ķeizars ar savu kara galmu uzturoties pie armijas; ka armijā ievazāts tas nenoteiktai», konvencionālais, nedrošais attiecību svārstīgums, kas gan ir parocīgs galmā, bet kaitīgs armijā; ka ķeizaram esot jāvalda un nevis jāvada armija; ka vienīgā izeja no sā slāvokļa esot ķeizaram ar savu galmu atstāt armiju; 1 a jau ķeizara klātbūtne vien paralizējot piecdesmit tūkstošus karaspēka, kas nepieciešams viņa personiskajai drošībai; ka pat vissliktākais, taču neatkarīgs virspavēlnieks būšot labāks par vislabāko, kam rokas saistījusi ķeizara klātbūtne un vara.

Sai pašā laikā, kad kņazs Andrejs bez darba dzīvoja pie Drisas, Siškovs, valsts sekretārs, kas bija viens no galvenajiem šās partijas pārstāvjiem, uzrakstīja ķeizaram vēs- 1 iii, ko bija ar mieru parakstīt Balašovs un Arakčejevs, Sai vēstulē viņš, izmantodams ķeizara doto atļauju spriest par kara vispārējo norisi, godbijīgi un ar ieganstu, ka valdniekam nepieciešami iedvesmot karam galvaspilsētas iedzīvotājus, ieteica ķeizaram atstāt karaspēku.

Iedvesmot tautu un vērsties pie tās ar uzsaukumu aizstāvēt tēviju, radīt tautā to pašu (ciktāl to radīja ķeizara personīgā ierašanās Maskavā) sajūsmu, kas kļuva galvenais Krievijas triumfa cēlonis, — bija tas, ko ķeizaram ieteica un ko viņš arī pieņēma kā ieganstu, lai atstātu armiju.

X

Šī vēstule vēl nebija nodota ķeizaram, kad Barklajs pie pusdienām pateica Bolkonskim, ka ķeizars vēloties personiski sastapt kņazu Andreju, lai iztaujātu to par Turciju, un ka kņazam Andrejam jāierodas Benigsena mītnē pulksten sešos vakarā.

To pašu dienu ķeizara mītnē bija saņemta ziņa par jaunu Napoleona kustību, kas varēja kļūt armijai bīstama, — ziņa, kas vēlāk izrādījās nepatiesa. Un tai pašā rītā pulkvedis Mišo kopā ar ķeizaru apjāja Drisas nocietinājumus un ņēmās pierādīt ķeizaram, ka Šī nostiprinātā nometne, ko bija ierīkojis Pfūls un ko līdz šim uzlūkoja par taktikas chef-d'oeuvre [19] ,[1] — meistardarbu. (Red.) kam vajadzēja pazudināt Napoleonu, ka šī nometne ir bezjēdzība un nozīmē krievu armijas bojā eju.

Kņazs Andrejs ieradās ģenerāļa Benigsena mītnē, kas aizņēma nelielu muižnieka māju uz paša upes krasta. Ne Benigsena, ne ķeizara tur nebija; taču Černišovs, ķeizara flīģeladjutants, pieņēma Bolkonski un paziņoja tam, ka ķeizars kopā ar ģenerāli Benigsenu un marķīzu Pauluči jau otrreiz šodien devies apskatīt Drisas nometnes nocietinājumus, par kuru lietderību sākuši stipri šaubīties.

Černišovs sēdēja pirmajā istabā pie loga, lasīdams franču romānu. Sī istaba agrāk droši vien bija kalpojusi par zāli, tajā vēl stāvēja ērģeles, uz kurām bija samesti šādi tādi paklāji, un vienā kaktā atradās Benigsena adjutanta saliekamā gulta. Sis adjutants bija te. Viņš, redzami nomocījies vai nu uzdzīvē, vai darbā, sēdēja uz satītajām gultas drēbēm un snauda. No zāles veda divējas durvis: vienas taisni bijušajā viesistabā, otras pa labi kabinetā. Aiz pirmajām durvīm dzirdēja runājam vācu, lāgiem arī franču valodā. Tur, agrākajā viesistabā, ķeizars bija licis sapulcēties — ne jau kara padomei (ķeizaram patika nenoteiktība), bet dažām personām, kuru domas viņš gaidāmajās grūtībās vēlējās zināt. Tā nebija kara padome, bet it kā izraudzīto padome, lai noskaidrotu dažus jautājumus personiski ķeizaram. Uz šo puspadomi bija aicināti: zviedru ģenerālis Armfelds, ģenerāladjutants Volcogens, Vincengerode, ko Napoleons dēvēja par izbēgušu Francijas pavalstnieku, Mišo, Tols, grāfs Steins, kas nepavisam nebija karavīrs, un beidzot pats Pfūls, kas, cik kņazs Andrejs tika dzirdējis, bija visa šā pasākuma la cheville ouvriereK Kņazam Andrejam radās izdevība to labi aplūkot, jo Pfūls ieradās drīz pēc viņa un iegāja viesistabā, apstājies uz brītiņu parunāties ar Cernišovu.

No pirmā acu uzmetiena Pfūls savā slikti pašūtajā krievu ģenerāļa mundierī, kas lempīgi karājās tam uz kauliem tīri kā ķekatniekam, šķita kņazam Andrejam it kā pazīstams, kaut gan viņš nekad agrāk nebija to redzējis. Viņā šķita apvienoti gan Veiroters, gan Maks, gan Smits, gan daudz citu vācu ģenerāļu-teorētiķu, ko kņazam Andrejam bija izdevies sastapt 1805. gadā; taču šis bija tipiskāks par tiem visiem. Tādu vācieti teorētiķi, kas tā apvienotu sevī visu to, kas bija tajos vāciešos, kņazs Andrejs vēl nekad nebija redzējis.

Pfūls bija pamaza auguma, ļoti kalsns, bet platiem kauliem, rupju, veselīgu miesas būvi, platu iegurni un asām lāpstiņām. Seja viņam bija stipri grumbaina, ar dziļi iegrimušām acīm. Mati priekšā pie deniņiem acīmredzot steigā ar suku pieglausti, pakausī turpretim vientiesīgi slējās kumšķiem gaisā. Viņš ienāca, nemierīgi un pikti apkārt lūkodamies, it kā viņš, te, šai lielajā istabā, ienācis, no visa baidītos. Ar neveiklu kustību pieturēdams zobenu, viņš vērsās pie Cernišova, vācu valodā jautādams, kur esot ķeizars. Varēja redzēt, ka viņam gribējās cik iespējams ātrāk i/.ict caur istabām, beigt palocīšanos un apsveicināšanos un sēsties pie darba, pie kartes, kur viņš jutās savā vietā. Černišovam runājot, viņš steidzīgi māja ar galvu un ironiski smīnēja, klausīdamies tā vārdos, ka ķeizars aplūkojot nocietinājumus, ko viņš, pats Pfūls, ierīkojis pēc savas teorijas. Rešņā balsī un strupi, kā palaikam mēdz runāt pašpārliecināti vācieši, viņš kaut ko murmināja zem deguna: Dummkopf … vai: zu Grunde die ganze Geschichte .., vai: s'wird was gescheites d'raus werden.. . [20] ' Aitasgalva… aiziet dibenā visa tā lieta… kas prātīgs no tā iznāks… Kņazs Andrejs lāgā nesadzirdēja un dzīrās aiziet garām, bet Černišovs iepazīstināja kņazu Andreju ar Pfūlu, piebilzdams, ka kņazs Andrejs atgriezies no Turcijas, kur karš laimīgi beidzies. Pfūls pameta paviršu skatienu ne tik daudz uz kņazu Andreju kā tam pāri un smiedamies noteica: «Da muss ein schoner tactischer Krieg gewesen sein.»2 • Tur nu gan vajag būt bijušam jaukam taktikas karam.— Un, nicīgi nosmējies, iegāja istabā, no kurienes dzirdēja skanam balsis.

Redzams, Pfūls, jau allaž noskaņots ironijas pilnam sa- iraukumam, šodien bija sevišķi uzbudināts, ka iedrošinājušies bez viņa apskatīt un apspriest viņa nometni. Kņazs Andrejs tikai no šās īsās tikšanās ar Pfūlu, pievienojot te savas Austerlicas atmiņas, guva skaidru šā vīra raksturojumu. Pfūls bija viens no tiem nelabojami, negrozāmi, līdz moceklībai pašpaļāvīgajiem ļaudīm, kādi mēdz būt tikai vācieši, tieši tāpēc, ka vienīgi vācieši mēdz būt pašpaļāvīgi, pamatojoties uz abstraktu ideju zinātni, proti, šķietamu īstās patiesības zināšanu. Francūzis mēdz būt pašpaļāvīgs tāpēc, ka viņš uzskata sevi pašu gan ar savu prātu, gan ar savu ārieni par neatvairāmi burvīgu tiklab vīriešu, kā arī sieviešu acīs. Anglis ir pašpaļāvīgs uz tā pamata, ka šķietas esam pasaulē vislabāk iekārtotās valsts

pilsonis, un tāpēc, būdams anglis, vienmēr zina, kas tam jādara, un zina, ka. viss, ko viņš dara kā anglis, ir neapšaubāmi kbi. Itālietis ir pašpaļāvīgs tāpēc, ka viņš pastāvīgi uztraucas un viegli aizmirst gan sevi, gan citus. Krievs ir pašpaļāvīgs taisni tāpēc, ka nekā nezina un negrib zināt, tāpēc, ka netic iespējai kaut ko zināt pilnīgi. Vācietis ir pašpaļāvīgs slimāk par visiem un stiprāk par visiem, un pretīgāk par visiem tāpēc, ka viņš iedomājas zinām patiesību, zinātni, ko pats izgudrojis, bet kas viņam ir absolūta patiesība. Tāds acīmredzot bija Pfūls. Viņam bija zinātne — apiešanas kustības teorija, ko tas bija secinājis no Fridriha Lielā karu vēstures, un viss, ar ko viņš sastapās jaunākajā karu vēsturē, šķita tam bezprāts, barbarisms, nejēdzīga sadursme, kurā no abām pusēm izdarīts tik daudz kļūdu, ka šos karus nevarēja saukt par kariem; tie nepakļāvās teorijai un nevarēja noderēt par zinātnes priekšmetu.

1806. gadā Pfūls bija viens no tiem, kas sastādīja plānu karam, kurš beidzās ar Jēnu un Auerštetu, taču šā kara iznākumā viņš nesaskatīja ne mazāko pierādījumu savas teorijas nepareizībai. Gluži otrādi, pēc viņa sajēgas, atkāpšanās no viņa teorijas bijusi visas neveiksmes vienīgais cēlonis, un viņš- ar sev raksturīgo prieka pilno ironiju mēdza daudzināt: «Ich sagte ja, dass die ganze Ge- schichte zum Teufel gehen werde.»1* Es taču teicu ka vīsa tā lieta aizies pie velna. Pfūls bija viens no tiem teorētiķiem, kas tā mīl savu teoriju, ka aizmirst teorijas mērķi — tās pielietošanu praksē; aiz mīlestības uz teoriju viņi? neieredzēja jebkuru praksi un negribēja par to ne zināt. Viņš pat priecājās par neveiksmi, jo neveiksme, kas radās praksē, atkāpjoties no teorijas, tikai pierādīja viņam šās teorijas pareizību.

Viņš parunāja dažus vārdus ar kņazu Andreju un čer- nišovu per pašreizējo karu ar tādu izteiksmi kā cilvēks, kas jau fepriekš zina, ka viss būs aplam un ka viņš nav pat ņemiet! ar to. Sevišķi daiļrunīgi to pauda pakausī izālējušies nepiesukātie matu kumšķīši un steigā pieglaustie deniņi,

Viņš iegāja otrā istabā, un tūliņ no turienes atskanēja yfņa bslsai rešņās ua ērcīgās skaņas.

XI

Nepaguva vēl kņazs Andrejs ar acīm pavadīt Pfūlu, kad istabā iesteidzās grāfs Benigsens un, pamājis ar galvu Bolkonskim, neapstādamies iegāja kabinetā, dodams savam adjutantam kādas pavēles. Ķeizars jāja gabaliņu aiz viņa, un Benigsens bija pasteidzies uz priekšu, lai šo to sagatavotu un paspētu sagaidīt ķeizaru. Černišovs un kņazs Andrejs izgāja uz lieveņa. Ķeizars ar nogurušu izskatu kāpa zemē no zirga. Marķīzs Pauluči kaut ko stāstīja ķeizaram. Ķeizars, galvu uz kreišo pusi piešķiebis, manāmi neapmierināts klausījās Pauluči, kas runāja ar sevišķu dedzību. Ķeizars sāka iet, acīm redzami vēlēdamies izbeigt sarunu, bet sasarkušais, uzbudinātais itālietis, aizmirsdams pieklājību, sekoja viņam, joprojām runādams:

Quant ā celui qui a conseille ce camp, le camp de Drissa,1 * Kas attiecas uz to, kurš ieteicis šo nometni, Drisas nometni.— runāja Pauluči, kamēr ķeizars, nākdams augšā pa kāpieniem un pamanījis kņazu Andreju, ielūkojās viņam tobrīd nepazīstamajā sejā.

Quant ā celui, Sire, — Pauluči pārdrosmē turpināja, it kā nespēdams savaldīties, — qui a conseille le camp de Drissa, je ne vois pas d'autre alternative que la maison jaune ou le gibet2 * Kas attiecas uz to cilvēku, majestāte, kurš ieteicis šo nometni pie Drisas, tad tam es neredzu cita ceļa kā vai nu uz trako māju, vai uz karātavām.— Nenoklausījies līdz galam un it kā nedzirdējis itālieša vārdus, ķeizars, ieraudzījis Bolkonski, to vēlīgi uzrunāja:

Ļoti priecājos tevi redzēt, ieej tur, kur viņi sapulcējušies, un pagaidi mani. — Ķeizars iegāja kabinetā. Viņam sekoja kņazs Pjotrs Mihailovičs Volkonskis, barons Steins, un durvis aiz viņiem aizvērās. Kņazs Andrejs, izmantodams ķeizara atļauju, reizē ar Pauluči, ko pazina no Turcijas laikiem, devās viesistabā, kur bija sapulcējusies padome.

Kņazs Pjotrs Mihailovičs Volkonskis ieņēma it kā ķeizara štāba priekšnieka amatu. Volkonskis iznāca no kabineta un, ienesis viesistabā kartes un izklājis tās uz galda, izteica jautājumus, par kuriem viņš vēlējās dzirdēt sanākušo kungu domas. Lieta bija tāda, ka nakti saņemta ziņa

(kas vēlāk gan izrādījās nepatiesa), ka franči apejot Drisas nometni.

Pirmais sāka runāt ģenerālis Armfelds, pēkšņi ieteikdams, lai IzVairitos no sagaidāmajām grūtībām, gluži jaunu, ne ar ko (vienīgi ar vēlēšanos ierādīt, ka arī viņam var būt savs uzskats) neizskaidrojamu pozīciju iesāņus no Pēterburgas un Maskavas ceļiem, kur, pēc viņa domām, armijai vajadzēja apvienoties un sagaidīt ienaidnieku. Varēja redzēt, ka Armfelds šo plānu sastādījis jau sen un ka tagad viņš to izklāstīja ne tik daudz nolūkā atbildēt uz jautājumiem, uz kuriem šis plāns neatbildēja, cik raudzīdams izmantot gadījumu, lai to izklāstītu. Tas bija viens no miljoniem priekšlikumu, ko ari varēja ieteikt tikpat nopietni kā citus, bez mazākās nojēgas par to, kādu raksturu pieņems karš. Daži apstrīdēja viņa domas, citi viņu atbalstīja. Jaunais pulkvedis Tols dedzīgāk par citiem apstrīdēja zviedru ģenerāļa domas un strīda laikā izvilka no sānu kabatas pierakstītu burtnīcu, lūgdams atļauju to nolasīt. Plaši sastādītā uzmetumā Tols ieteica citu kara plānu, kas bija gluži pretējs ir Armfelda plānam, ir Pfūla plānam. Pauluči, runādams Tolam pretī, ieteica virzīšanos uz priekšu un triecienuzbrukumu, jo, kā viņš izteicās, vienīgi tas varēja mūs izvest laukā no neziņas un no lamatām (kā viņš dēvēja Drisas nometni), kurās mēs atrodamies. So strīdu laikā Pfūls un viņa tulks Volcogens (viņa tilts galmā) cieta klusu. Pfūls tikai nicīgi šņaukājās un novērsās, izrādīdams, ka viņš nekad nepazemosies līdz tam, lai apstrīdētu šīs blēņas, ko te patlaban dzird. Bet, kad kņazs Volkonskis, kas vadīja debates, uzaicināja viņu izteikt savas domas, viņš tikai atcirta:

Ko tad jūs man prasāt? Ģenerālis Armfelds ieteica brīnišķīgu pozīciju ar atklātu aizmuguri. Vai arī triecienuzbrukums voti diesetn italienischen Herrn, sehr schon. [21] [1] - ko Ieteic šis Itāliešu kungs, ļoti jauki. « Ari labi.Vai atkāpšanās. Auch gut? Ko tad jūs man prasāt? — viņš :eica. — Jūs taču paši visu zināt labāk par mani. — Bet. kad Volkonskis, pieri saraucis, atgādināja, ka viņš jautājot tā domas ķeizara vārdā, Pfūls piecēlās un, pēkšņi iekaisis, sāka runāt:

Visu sabojāja, visu sajauca, visi gribēja zināt labāk par mani, bet nu nāk pie manis. Kā izlabot? Nav ko labot,

Vajag izpildīt sīki saskaņā ar principiem, ko esmu izlicis, viņš sacīja, dauzīdams ar kaulainajiem pirkstiem pa galdu. — Kur te grūtības? Blēņas, Ķinderspiel\x[1] — bērnu spēlei — Viņš piesteidzās pie kartes un sāka aši bērt, ar kalsno pirkstu pa karti bakstīdams un pierādīdams, ka nekāda nejaušība nevar pārgrozīt Drisas nometnes lietderīgumu, ka viss ir paredzēts un, ja ienaidnieks patiešām nāks aplenkumā, tad ienaidniekam nenovēršami jākļūst iznīcinātam.

Pauluči, kas neprata vācu valodu, sāka viņam pārjautāt Iranciski. Volcogens piesteidzās palīgā sav ni principālam, kas vāji runāja franciski, un sāka tulkot viņa vārdus, tikko tikdams līdzi Pfūlam, kas strauji ņēmās pierādīt, ka viss, itin viss, ne tikvien tas, kas noticis, bet arī viss, kas būtu varējis notikt, viss bijis paredzēts viņa plānā, un, ja tagad radušās grūtības, tad visa vaina esot vienīgi tā, ka ne viss ticis precīzi izpildīts. Viņš visu lt-riku ironiski smējās, pūlējās pierādīt un beidzot nicīgi mitējās pierādīt, gluži kā matemātiķis pārtrauc ar dažādiem paņēmieniem pārbaudīt reiz pierādītu uzdevuma pareizību. Volcogens stājās viņa vietā, turpinādams franciski izklāstīt viņa domas un retumis pārjautādams Pfūlam: <cNicht wahr, Exel- lenz?» [22] [1] Vai ne tā, ekselence?Kā kaujā iekaisis cilvēks reizēm sit savējos, Pfūls pikti uzbrēca arī Volcogenam:

— Nuti ja, was soli denn da noch expliziert werden? [23] [1] Nu jā, kas tad tur vēl ko skaidrot?— Pauluči un MiŠo divatā bruka virsū Volcogenam franciski. Armfelds vācu valodā sāka runāt ar Pfūlu. Tols krieviski skaidroja kņazam Volkonskim. Kņazs Andrejs klusēdams klausījās un vēroja.

No visiem šiem cilvēkiem kņazu Andreju visvairāk interesēja saniknotais, apņēmīgais un nejēdzīgi pašpaļāvīgais Pfūls. Viņš vienīgais no visiem te klāt esošajiem acīm redzami nekā netīkoja sev pašam, ne pret vienu nejuta naidu, bet vēlējās vienīgi realizēt plānu, kas sastādīts saskaņā ar teoriju, ko viņš bija izstrādājis ilgu gadu darbā,. Viņš bija smieklīgs, bija nepatīkams ar savu ironisko izturēšanos, bet tai pašā reizē iedvesa nevilšu cieņu ar savu bezgalīgo uzticību idejai. Turklāt visu runātāju vārdos, izņemot Pfūla runu, jaudās viena kopēja iezīme, kādas nebija 1805. gada kara padomē, — kaut arī pašlaik slēpjamas, taču paniskas bailes no Napoleona ģēnija, bailes, kas izpaudās katrā iebildumā. Iedomājās, ka Napoleonam viss ir iespējams, gaidīja viņu no visām pusēm, un ar viņa briesmīgo vārdu grāva cits cita pieņēmumus. Vienīgi Pfūls, kā likās, arī viņu, Napoleonu, uzskatīja par tādu pašu barbaru kā visus citus savas teorijas oponentus. Tomēr reizē ar cieņu Pfūls kņazam Andrejam iedvesa arī žēlumu. No tās noskaņas, kādā ar viņu runāja galma ļaudis, no tā, ko Pauluči bija atļāvies teikt ķeizaram, bet, galvenais, no zināma izmisuma paša Pfūla izteicienos varēja redzēt, ka citi zināja un arī viņš pats juta, ka viņam drīz jākrīt. Un, par spīti savai pašapziņai un vāciskajai īdzīgajai ironijai, viņš bija nožēlojams ar saviem deniņos pieglaustajiem matiem un pakausī saslietajiem kumšķīšiem. Kaut ari slēpdams to zem ērcīguma un nicināšanas, viņš, redzams, krita izmisumā, ka patlaban viņam izslīd no rokām vienīgais gadījums — milzu mērogā izmēģināt, pārbaudīt un pierādīt visai pasaulei savas teorijas pareizību.

Debates turpinājās ilgi, un, jo ilgāk tās turpinājās, jo sīvāk iedegās strīdi, kas nonāca līdz kliedzieniem un personiskiem aizskārumiem, un jo mazāk bija iespējams gūt no visa teiktā kādu vispārīgu secinājumu. Kņazs Andrejs, klausīdamies šai dažādu valodu čalā, šais argumentos, plānos un atspēkojumos, un kliedzienos, tikai brīnījās par to, ko viņi visi runāja. Domas, kas viņam kara darbības laikā jau sen un bieži bija uznākušas, ka nav un nevar būt nekādas kara zinātnes un tāpēc nevar būt arī nekāda tā saucamā kara ģēnija, tagad kļuva par pilnīgi acīm redzamu patiesību. «Kāda gan teorija un zinātne varēja būt pasākumā, kura noteikumi un apstākļi nav zināmi un nav nosakāmi, kurā kara darbinieku spēks vēl ne tik nav nosakāms? Neviens nav varējis un nevar zināt, kādā stāvoklī mūsu un ienaidnieka armija būs dienu vēlāk, un neviens nevar zināt, cik stipra ir viena vai otra karaspēka daļa. Dažreiz, ja priekšgalā nepagadās gļēvulis, kas iekliedzas: «Mēs esam atgriezti!» — un laižas mukt, bet ir jautrs un drošsirdīgs cilvēks, kas iesaucas «urā!» — nodaļa ar piectūkstoš vīriem atsver trīsdesmit tūkstošus, kā tas bija pie Sēngrābcnas, bet citreiz piecdesmit tūkstoši bēg no astoņiem, kā pie Austerlicas. Kāda gan zinātne var bīit tādā pasākumā, kur, tāpat kā ikvienā praktiskā pasākumā, nekas nav nosakāms un viss ir atkarīgs no neskaitāmiem apstākļiem, kuru nozīme izšķiras vienā mirklī, bet neviens nezina, kad tas iestāsies. Armfelds saka, ka mūsu armija atgriezta, bet Pauluči apgalvo, ka mēs esam franču armiju iedzinuši starp divām ugunīm; Mišo domā, ka Drisas nometne nederīga tāpēc, ka aiz tās tek upe, bet Pfūls apgalvo, ka šai apstāklī slēpjas tās spēks. Tols ieteic vienu plānu, Armfelds ieteic otru; un visi ir labi un visi nelāgi, bet jebkura priekšlikuma lietderīgums kļūs acīm redzams tikai tai brīdī, kad notikums būs jau norisis. Un kādēļ gan visi daudzina: kara ģēnijs? Vai tad ir ģēnijs tas cilvēks, kas prot laikā pavēlēt pievest sausiņus un iet šim pa labi un tam pa kreisi? Tikai tāpēc, ka karotājus apņem spožums un vara un neliešu bari glaimo varai, piešķirdami tai nepiemītošas ģēnija īpašības, tos arī dēvē par ģēnijiem. Gluži otrādi, labākie ģenerāļi, ko esmu pazinis, ir muļķīgi vai izklaidīgi cilvēki. Labākais ir Bagrations, pats Napoleons to atzinis. Bet pats Bonaparte! Es atceros viņa pašapmierināto un aprobežoto seju Austerlicas laukā. Labam karavadonim ne tikvien nav jābūt ģēnijam vai apveltītam ar kādām sevišķām īpašībām, gluži otrādi, vajag, lai tam nebūtu pašu cēlāko, krietnāko cilvēcisko jūtu —■ mīlas, poēzijas, maiguma, filozofa un izzinātāja šaubu. Viņam jābūt aprobežotam, cieši pārliecinātam, ka tas, ko viņš dara, ir ļoti svarīgi (citādi viņam nepietiks pacietības), un tikai tad viņš būs drošsirdīgs karavadonis. Pasargi dievs, ja viņš būs cilvēks, ja viņš kādu iemīlēs, pažēlos, padomās par to, kas ir taisnīgi, kas ne. Protams, ka jau izsenis viņu labad viltoja ģēniju teoriju, tāpēc ka viņi ir vara. Kara veiksme nav viņu nopelns, bet ir atkarīga no tā cilvēka, kas karavīru rindās iekliegsies «pagalam!» vai arī «urā!». Un tikai šais rindās var kalpot ar pārliecību, ka esi noderīgs!»

Tā domāja kņazs Andrejs, klausīdamies debatēs, un atjēdzās tikai tad, kad Pauluči viņu pasauca un visi jau Uāka izklīst.

Otrā dienā parādē ķeizars jautāja kņazam Andrejam, kur viņš vēloties kalpot, un kņazs Andrejs uz visiem lai« kiem pazudināja sevi galma pasaules acīs, nelūgdams ķeizaru paturēt viņu pie sevis, bet lūgdams atļauju kalpot «rmijā.

Pirms kampaņas sakuma Rostovš saņēma no vecākiem vēstuli, kura tie, īsi ziņodami par Natašas slimību un sarautajām attiecībam ar kņazu Andreju (ko izskaidroja tā, ka Mataša tam atteikusi), atkal lūdza viņu atstāt dienestu un braukt uz mājām. Nikolajs, saņēmis šo vēstuli, pat ne- mēģināja lūgt atvaļinājumu vai atbrīvošanu no armijas, bet aizrakstīja vecākiem, ka viņam esot ļoti žēl, ka Nataša slimojot un atteikusi līgavainim un ka viņš darīšot visu Iespējamo, lai izpildītu viņu vēlēšanos. Soņai viņš rakstīja atsevišķi.

«Mans dievināmais sirdsdraugs,» viņš rakstīja. «Nekas cits kā vien gods nebūtu varējis mani atturēt no atgriešanās laukos. Taču es sevi uzskatītu par bezgodi ne vien biedru, bet ari pats sava priekšā, ja patlaban, pirms kampaņas sākuma, savu laimi stāditu augstāk par pienākumu un tēvijas mīlestību. Taču šī ir mūsu pēdējā šķiršanās. Tici, ka tūliņ pēc kara, ja vien palikšu dzīvs un Tu mani joprojām mīlēsi, es pametīšu visu un traukšos pie Tevis, ui spiestu Tevi jau uz visiem laikiem pie savām kvēlajām krūtīm.»

Patiešām, tikai kampaņas sākšanas atturēja Roštovu un kavēja viņu braukt mājās — kā bija solījies —- un appre- cet Soņu. Otradnajas rudens ar medībām un ziema ar svētku laiku un Soņas mīlu bija pavērusi viņam kluso i* ;<ku dzīves prieku un miera perspektīvu, ko viņš agrāk BehIJa pazinis un tagad vilināja viņu pie sevis. «Jauka «ieva, bērni, krietns kvekšu bars, savu desmit, divpadsmit atrauju kurtu pāru, saimniecība, kaimiņi, goda amati!» rhiš domāja. Taču patlaban bija karš un vajadzēja palikt pulkā. Un, ja tā vajadzēja, tad Nikolajs Rostovs pēc sava (Tai:stūra b?;a mierā ari ar to dzīvi, ko viņš dzīvoja pulkā, prata 5o 'divi padarīt sev patīkamu. .

Atgriezies no atvaļinājuma, biedru priecīgi apsveikts, Nikolajs tūdaļ bija aizsūtīts iepirkt zirgus armijas vajadzībām un. atveda no Mazkrievijas lieliskus zirgus, kas sa- fi j . Ja viņam prieku un priekšniecības uzslavu. Pašam .prom esot, viņš bija paaugstināts par rotmistru, un, kad ;. Iku norīkoja kara stāvokfi ar palielinātu komplektu, viņš atkal dabūja savu agrāko eskadronu.

Sakās kampaņa, pulku virzi;i. uz Poliju, Izmaksāja div- X ;u al&u, Ieradās jauni ofic-eri, jauni ļaudis, zirgi un, galv nais, izplatījās tā satraukti līksmā noskaņa, kas rak sturiga kara sākumam, un Rostovs, apzinādamies savu izdevīgo stāvokli pulkā, ar sirdi un dvēseli nodevās karadienesta priekiem un interesēm, kaut arī zināja, ka agri vai vēlu nāksies to atstāt.

Karapulki atkāpās no Viļņas aiz dažādiem sarežģītiem valstiskiem, politiskiem un taktiskiem apsvērumiem. Katru atkāpšanās soli pavadīja sarežģīta interešu, prātojumu un kaislību spēle galvenajā štābā. Turpretim Pavlogradas pulka frazāriemr viss šis atkāpšanās gājiens pašā jaukākajā vasaras laikā, pietiekami apgādātiem ar pārtiku, šķita visvienkāršākais un jautrākais pasākums. Nokārt galvu, raizēties uri intriģēt varēja tikai galvenajā mītnē, bet dziļi armijas iekšienē pat nejautāja, kurp un kāpēc iet. Ja ari nožēloja, ka atkāpjas, tad tikai tāpēc, ka vajadzēja atstāt iedzīvotu mitekli, glītiņu pani. Ja ari kādam iešāvās prātā, ka stāvoklis ļauns, tad tas, kam šīs domas bija ienākušas prātā, centās būt jautrs, kā klājas krietnam karavīram, un nedomāt par vispārējo operāciju gaitu, bet domāt par savu tuvāko uzdevumu. Sākumā viņi priecīgu prātu stāvēja pie Viļņas, nodibinādami pazīšanās ar poļu muižniekiem, gar dīda mi un rīkodami parādes ķeizaram un citiem augstiem komandieriem. Tad pienāca pavēle atkāpties uz Svencja- niem un iznīcināt pārtiku, ko nevarēja aizvest līdzi. Svenc- jani palika huzāriem atmiņā tikai tāpēc, ka tā bija īsta žūpošanas nometne, kā visā armijā dēvēja apmetni pre Svencjanfem, un vēl tāpēc, ka Svencjanos ienāca daudz sūdzību par karaspēku, ka tas, izmantodams pavēli ņemt pārti;ku, pārtikā ieskaitīja un ņēma nost poļu paniem ari zirgus un ekipāžas, un paklājus. Rostovam Svencjani palika prātā tāpēc, ka jau pirmajā dienā, iegājis šai miestiņā, viņš atcēla vahmistru un nespēja tikt nekādā galā ar eskadrona zaldātiem, kas bez viņa ziņas bija pievākuši piecas mucas veca alus un visi pārdzērušies. No Svencja- niem atkāpās tālāk un tālāk līdz Drisai un no Drisas atkāpās atkal, jau tuvodamies krievu robežām.

13. jūlijā pavlogradiešiem pirmoreiz vajadzēja piedalīties nopietnā kaujā.

12. jūlijā, kaujas priekšvakarā, uznāca stipra vētra ar lietu un krusu. 1812. gada vasara vispār bija ievērojama ar vētrām.

Divi pavlogradiešu eskadroni bija apmetušies uz naktsguļu zem klajas debess jau savārpojušā, lopu žirgts galīgi izdangātā rudzu tīrumā. Lietus gāza kā spaiņiem, un Rostovs ar jauno oficieri Iļjinu, ko bija ņēmis savā aizgādnībā, sēdēja uz ātru roku saslietā teltiņā. Kāds viņu pulka oficieris ar garām ūsām, kas stiepās pāri vaigiem, bija jājis uz štābu un atceļā, lietus pārsteigts, iegriezās pie Rostova.

— Es, grāf, no štāba. Vai esat dzirdējis par Rajevska varoņdarbu? — Un oficieris pastāstīja štābā saklausītos sīkumus par Saltanovkas kauju.

Rostovs, ierāvis kaklu, gar kuru tecēja ūdens, smēķēja pīpi un nevērīgi klausījās, lāgiem paraudzīdamies uz jauno oficieri Iļjinu, kas turējās cieši viņa tuvumā. Šis oficieris, sešpadsmit gadus vecs zēns, nesen iestājies pulkā, tagad attiecībā pret Nikolaju bija tas pats, kas pirms septiņiem gadiem Nikolajs attiecībā pret Deņisovu. Iļjins centās visās lietās atdarināt Rostovu un bija viņā iemīlējies kā sieviete.

Oficieris ar divkāršajām ūsām, Zdržinskis, pārspīlēti stāstīja par to, ka Saltanovkas dambis kļuvis par krievu Termopilām, ka uz šā dambja ģenerālis Rajevskis veici® senatnes cienīgu varoņdarbu. Zdržinskis atstāstīja, ka Rajevskis zem briesmīgas uguns izvedis uz dambja savus divus dēlus un kopā ar tiem devies triecienā. Rostovs klausījās un ne tikvien nekādi neatsaucās uz Zdržinska sajūsmu, bet, gluži otrādi, izskatījās kā cilvēks, kas kaunas par to, ko viņam stāsta, kaut arī nedomā iebilst. Rostovs pēc Austcrlicas un 1807. gada kampaņas no paša pieredzes zināja, ka, stāstot kara piedzīvojumus, vienmēr melo, tāpat kā stāstīdams bija melojis viņš pats; otrkārt, viņam bija tik daudz pieredzes, lai zinātu, ka karā viss notiek gluži citādi, nekā mēs varam iedomāties un stāstīt. Un tāpēc viņam nepatika Zdržinska stāstījums, nepatika arī pats Zdržinskis, kas ar savām izslietajām ūsām pa paradumam liecās tuvu pie sejas tam, kuram stāstīja, un apgrūtināja viņu šai šaurajā teltī. Rostovs klusēdams raudzījās viņā. «Pirmkārt, uz dambja, pret kuru vērsa triecienu, vajadzēja noteikti būt tādam jūklim un burzmai, ka, ja arī Rajevskis izvedis dēlus, tad tas varēja ietekmēt ja daudz, tad cilvēku desmit, kas bija tieši viņu tuvumā,» Rostovs dom i ja, «pārējie nevarēja pat redzēt, kā un ar ko Rajevskis gāja pa dambi. Un arī tos, kas redzēja, tas nevarēja visai Iedvesmot, jo, kas gan kuram bija daļas gar Rajevska maigajām tēva jūtām, kad paša ādai draudēja briesmas. Turklāt no tā, vai Saltanovkas dambi ieņems vai neieņems, nepavisam nebija atkarīgs tēvzemes liktenis, kā mums to apraksta par Termopilām. Un tātad kālab gan bija vajadzīgs nest šādu upuri? Un turklāt kādēļ te, karā, jaukt iekšā savus bērnus? Es ne vien brāli Petju nebūtu vedis, bet pat Iļjinu, šo man svešo, bet lādzīgo zēnu, būtu pacenties nostādīt kaut kur drošākā vietā,» joprojām do- nlāja Rostovs, klausīdamies Zdržinskī. Taču viņš savas domas neizteica: arī te viņam jau bija sava pieredze. Viņš /ināja, ka šis stāsts sekmēja mūsu ieroču slavu un tāpēc vajadzēja izlikties, ka par to nešaubās. Tā viņš arī darīja.

Bet nu gan vairs nevar izturēt, — ierunājās Iļjins, pamanījis, ka Rostovam nepatīk Zdržinska valodas. — Gan zeķes, gan krekls, pat bikses slapjas. Iešu meklēt pajumti. Šķiet, ka lietutiņš pierimis, — Iļjins izgāja, un Zdržinskis aizjāja.

Pēc piecām minūtēm Iļjins, dubļiem šļakstot, atskrēja pie telts.

Urā! Ejam ātrāk! Atradu! Rau, tepat soļu divdesmit ir krogs, kur jau patvērušies mūsējie. Kaut apžāvēsimles, arī Marija Heinrihovna ir tur.

Marija Heinrihovna bija pulka ārsta sieva, jauna, glīta vāciete, ko viņš bija apprecējis Polijā. Vai nu aiz līdzekļu trūkuma, vai arī tāpēc, ka pirmajā laikā pēc kāzām negribēja no jaunās sievas šķirties, ārsts vadāja viņu visur līdzi huzāru pulkam, un ārsta greizsirdība bija kļuvusi huzāru oficieriem par parasto joku objektu.

Rostovs uzmeta lietusmēteli, pasauca Lavrušku ar mantām un kopā ar iļjinu, gan laipodams pa dubļiem, gan siādams taisni, gāja pa pierimušo lietu vakara tumsā, ko lāgu lāgiem pāršķēla tāli zibeņi.

Rostov, kur tu esi?

Tepat. Kas par zibeni! — viņi pārmija pa vārdam.

XIII

Krogā, kura priekšā stāvēja ārsta kulba, jau bija kādi pieci oficieri. Marija Heinrihovna, apaļīga gaišmataina vāciete, jaciņā un naktscepurītē sēdēja priekšējā kaktā uz platas lāviņas. Viņas vīrs, ārsts, gulēja viņai aiz muguras. Rostovs ar Iļjinu, līksmu saucienu un smieklu sagaidīti, ienāca istabā.

Na nu! Kas tad jums te par jautrību, — Rostovs smiedamies iesaucās.

Un ko tad jūs žāvājaties?

Jauki! Tā ij čurkst no viņiem! Mūsu viesistabu nepieslapiniet!

Tā kā Marijai Hcinrihovnai drēbes nenovārtiet! — balsis atsaucās.

Rostovs ar Iļjinu steidzās sameklēt kaktiņu, kur, neaizvainojot Marijas Heinrihovnas kautrību, varētu pārmainīt slapjas drēbes. Viņi jau dzīrās ieiet aiz starpsienas pārģērbties; bet mazajā būcenītī, cieši saspiedušies ap vienu svecīti, kas dega uz tukšas kastes, sēdēja trīs oficieri, spēlēdami kārtis, un neparko negribēja palaist viņus savā vietā. Marija Heinrihovna aizdeva uz brītiņu savus svārkus, ko izlietot par aizkaru, un aiz šā aizkara Rostovs ar Iļjinu, ņemdami palīgā Lavrušku, kas bija atstiepis saiņus, novilka slapjās un uzģērba sausas drēbes.

Saārdītā krāsnī iekūra uguni. Salūkoja dēli un, nostiprinājuši to uz diviem segliem, apklāja ar zirga segu, sadabūja patvāri, ceļa lādīti un puspudeli ruma, un, palūguši Mariju Heinrihovnu būt par namamāti, visi pulcējās tai apkārt. Kāds piedāvāja tīru mutautiņu, ko noslaucīt daiļās rociņas, cits klāja zem kājiņām savus huzāra svārkus, lai nebūtu mitrs, kāds kāra logam priekšā apmetni, lai nevelk vējš, cits dzenāja mušas viņas vīram no sejas, lai tas nemostos.

Lieciet viņu mierā, — sacīja Marija Heinrihovna, bikli un laimīgi smaidīdama, — viņš arī tā guļ labi pēc bezmiega nakts. ,

Nevar, Marija Heinrihovna, — oficieris atrunājās, — dakterim jāpielabinās. Viss var būt, — arī viņš mani pažēlos, kad ņemsies griezt kāju vai roku.

Glāzes bija tikai trīs; ūdens tik netīrs, ka nevarēja izšķirt, kad tēja stipra, kad vāja, un patvārī tā iznāca tikai sešām glāzēm, bet jo patīkamāk bija pēc kārtas un pēc vecuma saņemt glāzi no Marijas Heinrihovnas tuklajām rociņām ar īsiem, ne visai tīriem nagiem. Visi oficieri šķita šovakar no tiesas iemīlējušies Marijā Heinrihovnā. Pat tie oficieri, kas aiz starpsienas spēlēja kārtis, drīz vien pameta spēli un pārnāca pie patvāra, pakļaudamies vispārējai noskaņai, kas lika lakstoties ap Mariju Heinrihovnu. Marija Heinrihovna, šo spožo un pieklājīgo jauniešu ielenkta, staroja laimē, lai kā pūlējās to slēpt un lai cik acīm redzami baidījās ikreiz, kad vīrs viņai aiz muguras pa miegam sakustējās.

Karotīte bija tikai viena, cukura bija visvairāk, bet to nepaguva izmaisīt, un tāpēc nolēma, ka viņa pa kārtai katram izmaisīs cukuru. Rostovs, saņēmis savu glāzi un pielējis mazliet ruma, palūdza Mariju Heinrihovnu apmaisīt.

Bet jums taču nav cukura? — viņa iebilda, visu laiku smaidīdama, it kā viss, lai viņa runāja ko runādama, un arī viss, ko vien teica citi, būtu ļoti jocīgi un turklāt ar kādu citu nozīmi.

Man taču nevajag cukura, vajag tikai, lai jūs ar savu rociņu pamaisāt.

Marija Heinrihovna bija ar mieru un sāka meklēt karotīti, ko jau kāds bija paķēris.

Ar pirkstiņu, Marija Heinrihovna, — Rostovs lūdza, — būs vēl patīkamāk.

Karsts! — Marija Heinrihovna atsaucās, sarkdama aiz patikas.

Iļjins paņēma spaini ar ūdeni un, iepilinājis tur mazliet ruma, nāca pie Marijas Heinrihovnas, lūgdams apmaisīt ar pirkstiņu.

Tā ir mana krūzīte, — viņš teica. — Iemērciet tikai pirkstiņu, izdzeršu tukšu.

Kad patvāris bija iztukšots, Rostovs paņēma kārtis un aicināja saspēlēt ar Mariju Heinrihovnu uz ķēniņiem. Vilka lozes, kurš spējēs ar Mariju Heinrihovnu. Rostova ieteiktie spēles noteikumi bija tādi, ka tam, kas tiks par ķēniņu, būs tiesība noskūpstīt Marijas Heinrihovnas rociņu, bet tam, kas paliks nabagos, jāiet uzvārīt jauns patvāris dakterim, kad tas modīsies.

Nu, bet ja Marija Heinrihovna tiek par ķēniņu? — iejautājās Iļjins.

Viņa jau arī tā ir ķēniņiene. Un viņas pavēles — likums.

Tikko spēle bija sākusies, kad Marijai Heinrihovnai aiz muguras piepeši paslējās ārsta izspūrusī galva. Viņš jau labu brīdi bija nomodā un klausījās, ko runāja, un, redzams, neatrada nekā ne jautra, ne smieklīga vai jocīga visā, ko te runāja un darīja. Seja viņam bija skumja un nomākta. Viņš nesasveicinājās ar oficieriem, pakasījās un palūdza atļaut viņam iziet, jo ceļš bija aizsprostots. Tikko viņš bija izgājis, visi oficieri sāka skaļi smieties, bet

Marija Heinrihovna sasarka līdz asarām un no tā kļuva visu oficieru acīs vēl pievilcīgāka. Atgriezies no āra, ārsts gacfja sievai (kas jau bija mitējusies laimīgi smaidīt un, gaidīdama brāzienu, nobijusies raudzījās viņā), ka lietus pārstājis un ka jāejot gulēt kulbā, citādi visu izvazāšot.

Bet es norīkošu ziņnesi… kaut divus! — Rostovs feLelcās. — Atļaujiet, dakter!

Es pats stāšos sardzē! — piedāvājās Iļjins.

Nē, kungi, jūs esat izgulējušies, bet es divas naktis ji. esmu gulējis, — ārsts noraidīja un īgni apsēdās sievai L izās, gaidīdams spēles beigas.

Raugoties firstā, kas drūmu seju šķielēja uz sievu, oficieriem kļuva vēl jautrāk, un daudzi nevarēja valdīt smieklos, kuriem uz ātru roku lūkoja sameklēt pieklājīgus iegan- s us. Kad ārsts bija izgājis, aizvezdams līdzi sievu, un kopā ar to ierīkojies kulbiņā, oficieri nolikās gulēt krogā, * . segu ies ar slapjiem šineļiem; taču viņi ilgi neiemiga, gan pļāpādami, atceroties daktera izbailes un dakterienes jautrību, gan skraidīdami ārā uz lieveņa un ziņodami, kas notiekot kulbiņā, Rostovs, galvu satinis, vairākkārt lūkoja kmigt; bet tad atkal viņu aizrāva kāda piezīme, atkal at- r-kās saruna un atkal bez kāda iemesla atskanēja līksmi, bērnišķīgi smiekli.

XIV

Trešajā rīta stundā vēl neviens nebija aizmidzis, kad Ieradās vahmistrs ar pavēli doties uz Ostrovņas miestiņu.

Joprojām tāpat čalodami un skaļi smiedamies, oficieri fžka ar skubu posties; atkal uzlika patvāri ar netīru ūdeni. Taču Rostovs, tēju nesagaidījis, steidzās uz eskadronu.

sa jau gaisma; lietus bija mitējies, padebeši sāka izklīst. Biia drēgni urt salti, jo sevišķi neizžuvušajās drēbēs. Izticami no kroga, Rostovs un Iļjins ausmas mijkrēslī pameta aH* ua ādas kulbu, kas salijusi spīdēja; no aizsega •oakš"- rēgojās ārā daktera kājas, un dziļāk uz spilvena vidēja dakterienes naktscepurīte, un bija dzirdama miegaina elpa»

Viņa patiešām Ir ļoti jauka! — Rostovs ieminējās Iļjlnam, kas iznāca reizē ar viņu.

Burvīga sievietei — atsaucās Iļjins sešpadsmit gadus veca zēna nopietnībā.

pēc pusstundas eskadrons pilnīgā gatavībā stāvēja uz ceļa Atskanēja komanda: «Zirgos!» Zaldāti pārmeta i mi lu un sāka sēsties zirgos. Rostovs, uz priekšu izjājis, nokomandēja: «Marš!» un hu^āri, izstiepušies rindā pa četri, pakaviem žļakstot pa slapjo ceļu, zobeniem šķindot un paklusai čalai skanot, virzījās projām pa lielo, bērziem .ipstādīto ceļu nopakaļ kājniekiem un baterijai, kas gāja pa priekšu.

Vēja dzīti, traucās saplosīti, zili mēļi padebeši, pret saules lēktu sārtodamies. Kļuva aizvien gaišāks un gaišāks. Varēja jau skaidri samanīt skrudeļaino zālīti, kas allaž saviešas uz lauku ceļiem; tā bija vēl slapja no vakarējā lietus; nokarenie bērzu zari, tādi paši slapji, šūpojās vējā un tālu apkārt birdināja dzidras lāses. Skaidrāk un skaidrāk iezīmējās zaldātu sejas. Rostovs kopā ar Iļjinu, kas turējās viņam blakus, jāja pa ceļa malu starp divām bērzu rindām.

Pārgājienu laikā Rostovs atļāvās sev brīvību jāt nevis frontes, bet kazaku zirgā. Krietns zirgu pazinējs un cienītājs, viņš nesen bija iegādājies ugunīgu, lielu un brangu, raudu Donas rikšotāju, ko neviens nevarēja noskriet. Jāt uz šā zirga Rostovam bija bauda. Viņš domāja par zirgu, par rītu, par dakterieni un ne reizi neiedomājās draudošās briesmas.

Agrāk Rostovs, kaujā iedams, bija baidījies; tagad viņš nejuta ne vismazāko baiļu. Ne jau tāpēc nebija baiļu, ka viņš būtu pieradis pie uguns (pie briesmām pierast nevar), bet gan tāpēc, ka bija iemācījies, briesmām draudot, saņemt sevi rokās. Viņš bija pieradis, dodoties kaujā, domāt par visu ko, izņemot vien to, kas varētu likties interesantāk par visu citu, — domāt par draudošajām briesmām. Lai kā viņš bija centies, lai kā pārmetis sev gļēvumu savu dienesta gaitu sākumā, viņš to nebija varējis panākt; taču ar gadiem tas tagad radās pats no sevis. Patlaban viņš jāja līdzās Iļjinam starp bērziem, šad tad noplūkdams pa lapai no zariņiem, kas pagadījās pa rokai, brīžam ar kāju skardams zirga paslēpenes, brīžam, atpakaļ nepagriežoties, pasniegdams izsmēķēto pīpi huzāram, kas jāja viņam nopakaļ, turklāt izskatījās tik mierīgs un bezrūpīgs, it kā būtu izjājis tāpat vien prieka pēc. Viņam bija žēl skatīties uz Iļjinu, kas satrauktu seju daudz un nemierīgi runāja; viņš no pieredzes pazina tās mokpilnās baiļu un nāves gaidas, ko izjuta kornets, un zināja, ka nekas tam nevar palīdzēt kā vien laiks.

Tiklīdz saule parādījās tīrajā joslā zem padebeša malas, norima vējš, it kā neuzdrīkstēdamies bojāt šo brīnišķīgo vasaras rītu pēc negaisa; lāses vēl krita, bet nu jau stāvus zemē, — un viss noklusa. Saule iznira pilnīgi, parādījās virs apvāršņa un pazuda šaurā un garā lietus mākonī, kas stiepās pāri visai debess pamalei. Pēc maza brītiņa saule, saplosījusi mākoņa malas, izlīda augšpus tā vēl spožāka. Viss iemirdzējās un iezaigojās. Un reizē ar šo gaismu, it kā tai atsaukdamies, priekšā norībēja lielgabalu šāvieni.

Rostovs vēl nepaguva apdomāt un noteikt, cik tālu bija šie šāvieni, kad no Vitebskas atau|oja grāfa Ostermaņa- Tolstoja adjutants ar pavēli rikšos doties pa ceļu uz priekšu.

Eskadrons pajāja garām kājniekiem un baterijai, kas arī steidzās iet ātrāk, laida no kalna lejā un, izjājis cauri kādam tukšam, iedzīvotāju pamestam ciemam, atkal devās kalnā augšā. Zirgi sāka svīst, ļaudīm piesārta sejas.

Stāt, līdzināties! — priekšā atskanēja divizioniera komanda.

Kreiso plecu uz priekšu, soļos marš! — priekšā nokomandēja.

Un huzāri pa karapulku līniju nonāca pozīcijas kreisajā flangā un novietojās aiz mūsu ulāniem, kas atradās pirmajā līnijā. Pa labi blīvā kolonnā stāvēja mūsu kājnieki — tās bija rezerves; augstāk uz kalna dzidri tīrajā gaisā, spilgtajā rīta saules piestrāvotajā gaismā pašā apvāršņa malā bija saskatāmi mūsu lielgabali. Priekšā aiz ieplakas varēja redzēt ienaidnieka kolonnas un lielgabalus. Ieplakā dzirdēja rīkojamies mūsu ķēdi, kas jau bija sākusi kauju un ņipri apšaudījās ar ienaidnieku.

Rostovam no šīm sen nedzirdētajām skaņām kļuva ap sirdi tik līksmi kā no pašas jautrākās mūzikas. — Trap- ta-ta-tap! — blaukšķēja šāvieni te reizē, te aši cits pakaļ citam. Atkal viss apklusa, un atkal likās, — plinkšķēdamas plīsa plaukšķunes, pa kurām kāds staigāja.

Huzāri apmēram stundu nostāvēja uz vietas. Sākās arī lielgabalu kanonāde. Grāfs Ostermanis ar svītu jāja pa eskadrona aizmuguri, apstājās, parunājās ar pulka komandieri un aizjāja kalnā pie lielgabaliem.

Kad Ostermanis bija aizjājis, atskanēja komanda ulāniem:

— Kolonnā, uzbrukumam stāties! — Kājnieku nodaļas viņiem priekšā pašķīrās uz abām pusēm, iai izlaistu cauri K.ivahēriju. Ulāni sakustējās, pīķu karodziņiem plīvojot, un rikšos laida no kalna lejā virsū franču kavalērijai, kas parādījās kalna pakājē pa kreisi.

Līdzko ulāni bija nojājuši lejā, huzāriem pavēlēja virzīties kalnup un segt bateriju. Pa to laiku, kamēr huzāri stājās ulānu vietā, no ķēdes džinkstēdamas un spindzēda- mas lidoja tālas lodes, kas neķēra mērķi.

Sīs sen nedzirdētās skaņas iedarbojās uz Rostovu vēl priecīgāk un rosinošāk nekā iepriekšējie šāvienu spraksti. Viņš izslējies aplūkoja kaujas lauku, kas pavērās no kalna, un ar visu sirdi dzīvoja līdzi ulānu kustībām. Ulāni uzbrāzās cieši virsū franču dragūniem, dūmos sajaucās vienā jūklī un pēc minūtēm piecām jau joņoja atpakaļ ne vairs uz to vietu, kur bija stāvējuši, bet vairāk pa kreisi. Starp oranžkrāsas ulāniem rudos zirgos un aiz tiem lielā barā bija redzami zilie franču dragūni sirmos zirgos.

XV

Rostovs ar savu skaidro mednieka aci viens no pirmajiem saskatīja šos zilos franču dragūnus, kas vajāja mūsu ulānus. Tuvāk un tuvāk izklaidus bariem nāca ulāni un franču dragūni, kas bija tiem uz pēdām. Jau varēja saredzēt, kā šie cilvēki, kas kalna pakājē izskatījās tik maziņi, grūdās kopā, tvarstīja cits citu un vēzījās ar rokām vai ar zobeniem.

Rostovs noskatījās uz to, kas notika viņa acu priekšā, it kā vērotu medības. Viņš ar nojautu atskārta, ka tagad, ja huzāri bruktu virsū franču dragūniem, tie nenoturētos; bet, ja brukt virsū, tad vajadzēja tūliņ, uz karstām pēdām, citādi būs par vēlu. Viņš palūkojās apkārt. Rotmistrs, kas stāvēja viņam līdzās, gluži tāpat nenolaida ne acu no ka- valērijas lejā.

Andrej Sevastjanič, — Rostovs ieminējās, — mēs taču viņus samīcītu …

Brangs joks būtu, — atsaucās rotmistrs, — nu patiešām …

Nenoklausījies viņā, Rostovs paskubināja zirgu, izlēk- šoja cskadrona priekšgalā un nepaguva vēl dot komandu kustēties, kad viss eskadrons, izjuzdams to pašu, ko viņš, rnetās uz priekšu reizē ar viņu. Rostovs pats nezināja, kā un 1 pēc viņš tā izdarīja. Visu to viņš izdarīja tā kā dažkārt medībās, nedomādams un neapsvērdams. Vfņš redzēja, ka dragūni tuvu, ka tie auļo, klaidā pajukuši; viņš zināja, ka tie neizturēs, viņš zināja, ka tas ir tikai viens mirklis, kas nebūs atgūstams, ja to palaidīs garām. Lodes tik satraucoši spindzēja un svilpa ap viņu, zirgs tik nevaldāmi lauzās uz priekšu, ka viņš nevarēja izturēt. Viņš ļāva zirgam vaļu, deva komandu un tai pašā mirklī, iz- dzirdis aiz muguras sava kaujai izvērstā eskadrona pakavu dipoņu, pilnos rikšos laida lejup dragūniem virsū. Tikko nokļuvuši kalna pakājē, viņi neviļus no rikšiem pārgāja auļos, kas kļuva aizvien straujāki un straujāki, jo tuvāk viņi nāca saviem ulāniem un franču dragūniem, kas traucās tiem pa pēdām. Dragūni bija tuvu. Pamanījuši hu- zārus, priekšējie sāka griezt atpakaļ, pakaļējie piestāt. Ar to pašu sajūtu, ar kādu bija šķērsojis ceļu vilkam, Rostovs, palaidis savu donieti pilnos auļos, lēkšoja šķērsu pretim pajukušajām franču dragūnu rindām. Kāds ulāns apstājās, kāds kājnieks pieplaka pie zemes, lai viņu nesamīdītu, kāds zirgs bez jātnieka iejuka starp huzāriem. Gandrīz visi franču dragūni jau joņoja atpakaļ. Rostovs, noskatījis sev vienu sirma zirga mugurā, dzinās tam pakaļ. Pa ceļam viņš uzbrāzās virsū krūmam; krietnais zirgs pārlēca tam pāri, un Nikolajs, tikko noturējies seglos, ieraudzīja, ka pēc dažiem acumirkļiem būs panācis to ienaidnieku, ko bija izraudzījies sev par mērķi. Sis francūzis, jādomā, oficieris, cik varēja spriest no mundiera, auļoja salīcis sava sirmja mugurā, ar zobenu to paskubinādams. Mazu brīdi vēlāk Rostova zirgs ar krūtīm tik strauji uztriecās no mugurpuses virsū oficiera zirgam, ka gandrīz pasita to gar zemi, un tai pašā mirklī Rostovs, pats neapjēgdams, kāpēc, pacēla zobenu un cirta ar to francūzim.

Tai pašā mirklī, kad Rostovs to izdarīja, visa viņa iekvēle pēkšņi apdzisa. Oficieris nogāzās, ne tik daudz no zobena cirtiena, kas tam bija tikai mazliet ieskrambājis roku virspus elkoņa, cik no zirga grūdiena un no bailēm. Apvaldījis zirgu, Rostovs ar acīm meklēja ienaidnieku, lai redzētu, ko uzveicis. Franču dragūnu oficieris ar vienu kāju lēkāja pa zemi, ar otru bija aizķēries kāpslī. Izbailēs miegdams acis, it kā kuru katru mirkli gaidīdams jaunu triecienu, saviebies, ar šausmām vaigā viņš paraudzījās no lejas augšup uz Rostovu. Viņa gaišo matu apņemtā

Jauneklīgā seja, bāla un dubļiem apšļakstējusi, ar bedrīti zod.i un gaiši zilām acīm, nemaz nebija kā kaujas laukā, nebija ienaidnieka, bet pati parastākā ikdienas seja. Iekām vel Rostovs bija izlēmis, ko ar viņu darīt, oficieris iesaucās: «rJe me rends!»1 Viņš steigā gribēja un nevarēja izdabūt kāju ārā no kāpšļa un, izbiedēto, gaišzilo acu nenovērsdams, raudzījās Rostovā. Piesteigušies huzāri atpiņ- ķeja viņam kāju un nosēdināja pašu seglos. Huzāri visās malās noņēmās ar dragūniem: viens bija ievainots, asiņainu seju, taču nelaidās vaļā no sava zirga; otrs, aptvēris ar rokām huzāru, sēdēja tā zirgam uz skausta; trešais, hu- zāra pieturēts, rāpās tā zirgam mugurā. Priekšā atšaudīdamies muka franču kājnieki. Huzāri steigā lēkšoja atpakaļ, vezdami savus gūstekņus. Rostovs auļoja atpakaļ kopā ar citiem, izjuzdams tādu kā nepatiku, kas žņaudza viņam sirdi. Kaut kas neskaidrs, sarežģīts, ko viņš pats nekādi nespēja sev izskaidrot, bija tam pavēries, kad viņš gūstīja šo oficieri un cirta tam ar zobenu.

Grāfs Ostermanis-Tolstojs sagaidīja huzārus atgriežamies, piesauca klāt Rostovu, pateicās tam un sacīja, ka ziņošot par viņa varonīgo rīcību ķeizaram un lūgšot apbalvot ar Jura krustu. Kad Rostovu aicināja pie grāfa Ostermaņa, viņš, atcerējies, ka devies triecienā bez pavēles, bija pilnīgi pārliecināts, ka priekšnieks viņu aicina, lai sodītu par patvaļīgo rīcību. Tāpēc Ostermaņa glaimojošajiem vārdiofri un solījumam apbalvot būtu vajadzējis sagādāt viņam jo priecīgāku pārsteigumu; taču tā pati nepatīkamā, neskaidrā sajūta joprojām viesa viņā iekšēju riebumu. «Jā, kas tad mani īsti moka?» viņš sev jautāja, jādams projām no ģenerāļa. «Iļjins? Nē, viņš ir vesels. Vai esmu kaut kā sevi apkaunojis? Nē, arī ne!» Viņu mocīja kaut kas cits, it kā nožēla. «Jā, jā, šis franču oficieris ar bedrīti zodā. Un es skaidri atceros, ka mana roka apstājās, kad biju to pacēlis.»

Rostovs ieraudzīja projām vedamos gūstekņus un auļoja liem pakaļ, lai paskatītos uz savu francūzi ar bedrīti zodā. Tas savā dīvainajā mundierī sēdēja huzāru rezerves zirga mugurā un nemierīgi lūkojās apkārt. Ievainojums rokā nebija nekāds lielais. Viņš liekuļoti uzsmaidīja Rostovam un sveicinādams pavēcināja ar roku. Rostovam bija joprojām tikpat neveikli un nez par ko kauns.

1 Padodos!

Visu šo un nākamo dienu Rostova draugi un biedri vēroja, ka viņš nebija ne skumjš, ne dusmīgs, bet nerunīgs, .domīgs un sevī ierāvies. Viņš dzēra nelabprāt, centās palikt viens un nez par ko domāja.

Rostovs visu laiku domāja par šo savu spožo varoņdarbu, kas viņam pašam par brīnumu bija sagādājis Jura krustu un pa i drosminieka slavu, un kaut ko nekāda nespēja saprast. «Tātad viņi baidās vēl vairāk nekā mēs!» viņš domāja. «Tad tāda vien ir tā saucamā varonība? Un vai tad cs to darīju tēvzemes labā? Un ko gain noziedzies viņš ar savu bedrīti zodā un gaiši zilajām acīm.? Bet kā viņš nobijās! Viņš domāja, ka es to nogalināšu. Par ko tad lai es viņu nogalinātu'? Man sadrebēja roka. Un tomēr man iedeva Jura krustu. Nekā, it nekā nesaprotu!»

Kamēr Nikolajs noņemas ar šiem jautājumiem un tomēr netika ne pie kādas skaidrības par to, kas viņu tā tbija samulsinājis, dienesta laimes ritenis, kā bieži mēdz gadīties, pagriezās viņam par labu. Pēc Ostrovņas kaujas viņu izvirzīja uz augšu, uzticēja viņam huzāru bataljonu un, kad vajadzēja likt lietā drošsirdīgu oficieri, deva uzdevumus.

XVI

Saņēmusi ziņu par Natašas slimību, grāfiene, nebūdama vēl gluži vesela un juzdamās visai vārga, kopā ar Petju un visu saimi ieradās Maskavā, un visa Rostovu ģimene pārvācās no Marjas Dmitrijevnas uz savu māju un apmetās Maskavā pavisam.

Natašas slimība bija tik nopietna, ka par laimi viņai pašai un par laimi tuviniekiem domas par visu to, kas bija viņas slimības cēlonis, viņas rīcība un atteikums līgavainim aizvirzījās otrā vietā. Viņa bija tik slima, ka nebija iespējams domāt par to, cik viņa pati vainīga pie visa notikušā, kamēr tā neēda, negulēja, manāmi novājēja, klepoja un, kā ārsti lika noprast, atradās dzīvības briesmās. Vajadzēja domāt tikai par to, lai viņai palīdzētu. Ārsti braukāja pie Natašas gan pa vienam, gan kon&ilijiem, daudz runāja gan franciski, gan vāciski, gan latīniski, pēla cits citu, parakstīja visdažādākās zāles pret visām kaitēm, kadas vien zināja; taču nevienam no viņiem neienāca prātā tā vienkāršā doma, ka viņiem var būt nezināma tā kaite, ar ko sirgst Nataša, kā nevar būt zināma neviena karte, kas pārņem dzīvu cilvēku: jo ikvienam dzīvam cilvēkam ir savas īpatnības un vienmēr īpaša un sava jauna, sarežģīta, medicīnai nepazīstama kaite, nevis plaušu, aknu, ādas, sirds> nervu u. tml. slimība, kas reģistrēta medicīnā, bet kaite, kas- ir viena no neskaitāmajiem so orgānu slimību savienojumiem. Sī vienkāršā doma nevarēja ārstiem ienākt prātā* (tāpa-t kā burvim nevar ienākt prātā, ka tas neprot burt), tāpēc ka vīnu dzīves uzdevums bija dziedināt; tāpēc ka viņi par to saņēma naudu un tāpēc ka viņi, šim darbam bija atdevuši sava mūža labākos gadus. Bet, galvenais, šī domai ārstiem nevarēja ienākt prātā tāpēc,, ka viņi redzēja,, ka ir neapšaubāmi noderīgi un patiesībā airī bija noderīgi visiem Rostovu mājiniekiem. Viņi' bij.ai noderīgi ne tāpēc,, ka» ltifea saimniecei rīt pa lielākai; daļai ka Migas- vieto (tšo kaitīgumu daudz nemanīja, jo karitīgās vielas deva nelielos daudzumos-), bet viņi bija noderīgi, nepieciešami, nenovēršami (.iemesls, kāpēc vienmēr ir un būs- šķietami, dziednieki, riebējas* homeopāti); tāpēc; ka tie apmierināja iekšējās prasības tiklab slimniecei, kā arī tiem cilvēkiem, kas slimnieci mīlēja. Viņi apmierināja to mūžīgo ciilvēka prasību pēc cerības uz atvieglojumu, prasību) pēc līdzjūtības un iejaukšanās, kas cilvēkam tik raksturūgav kad tas cieš. Viņi apmierināja to mūžīgo cilvēka prasību, kas vispirmatnējākā veidā nomanāma bērnār — prasību paberzēt sasisto vietu. Bērns nodauzās un tūdaļ skrien pie rnātes, pie aukles, lai viņam noskūpsta un saberzē sāpošo vietu, um viņam kļūst vieglāk, kad sāpošo vietu saberzē vai noskūpsta. Bērns netic, ka tiem, kas stiprāki ua gudrāki par viņu,,, nebūtu līdzekļa, ar ko remdēt viņa sāpes. Un cerība uz atvieglojumu un līdzjū- iiba, ar kādu māte berzē viņa punu, viņu nomierina.. Ārsti Natašai bija noderīgi ar to, ka tie skūpstīja un berzēja papu, iegalvodami, ka tūliņ pāries, ja kučieris aizbrauks uz Arbata aptieku un paņems par rubli septiņdesmit kapeikām pulverīšus un graudiņus glītā kārbiņā un ja slimniece šos pulverīšus ieņems ar vārītu ūdeni katrā ziņā ik pēc dīvām stundām, ne retāk un ne biežāk.

Ko gan darītu Soņa, grāfs un grāfiene, kā lai viņi, neka ne uz sākdami, noskatītos, ja nebūtu šo ik pa stundām ieņemamo graudiņu, siltā dzēriena, vistas kotlešu un visu arsta parakstīto sīko izdarību, kuru ievērošana sagādā-ja apkārtējiem nodarbošanos un mierinājumu? Kā gan grāfs pārciestu savas mīļotās meitas slimību, ja nezinātu, ka Natašas slimība viņam izmaksājusi tūkstošiem rubļu un ka viņš nežēlos vēl tūkstošus, lai sekmētu tās atveseļošanos; ja viņš nezinātu, ka nežēlos vēl tūkstošus un, ja tā neatlabs, tad vedīs to uz ārzemēm un tur sasauks konsili- jus; ja viņam nebūtu iespējas sīki jo sīki atstāstīt, kā Me- tivjē un Fellers nesapratuši, bet Frīzs sapratis un jViudrovs vēl labā1< noteicis slimību? Ko darītu grāfiene, ja viņa reizēm nevarētu paķīvēties ar slimo Natašu par to, ka tā neievēroja visā pilnībā ārsta priekšrakstus?

— Tā tu nekad nekļūsi vesela, — viņa runāja, aiz īgnuma aizmirsdama savas bēdās, — ja neklausīsi ārstu un laikā nedzersi zāles! Ar to taču nevar jokot, ja tev draud pneimonija, —'grāfiene brīdināja un, izrunādama vien šo ne tikai viņai nesaprotamo vārdu; jau izjuta lielu mierinājumu. Ko gan darītu Soņa, ja viņai nebūtu priecīgās apziņas, ka pirmajā laikā viņa trīs naktis nebija izģērbusies, lai būtu vienmēr gatava līdz pēdīgajam sīkumam izpildīt visus ārsta priekšrakstus, un ka tagad neguļ naktis, lai nepalaistu garām stundas, kad jādod ne visai kaitīgie graudiņi no zeltītās kārbiņas? Pat Natašai pašai, lai gan viņa apgalvoja, ka nekādas zāles viņu neizdziedināšot un ka tas viss esot muļķības, — pat viņai bija tīkami redzēt, ka viņas labā nes tik daudz upuru un ka zināmās stundās vajag ieņemt zāles. Un viņai pat sagādāja prieku, ka, nepildīdama priekšrakstus, varēja ierādīt, ka netic ārstēšanai un neko daudz nevērtē savu dzīvību.

Ārsts brauca ik dienas, taustīja pulsu, raudzīja mēli un, nepievērsdams uzmanību viņas nomāktajai sejai, jokojās ar viņu. Bet toties, kad viņš gāja projām, otrā istabā grāfiene steigā sekoja viņam, un viņš, rādīdams nopietnu seju un domīgi galvu kratīdams, teica, ka, lai arī vēl draudot briesmas, viņš cerot uz šo pēdējo zāļu iedarbību un ka vajagot nogaidīt un novērot; ka slimība esot vairāk garīgas dabas, bet…

Grāfiene, pūlēdamās slēpt savu rīcību pati sev un ārstam, ielika tam rokā zelta naudas gabalu un ikreiz ar no- mierin i tu sirdi atgriezās pie slimnieces.

Natašas slimība izpaudās tā, ka viņa_maz ēda, maz gulēja, klepoja un nekad nebija mundra. Ārsti apgalvoja, ka slimnieci nevarot atstāt bez medicīniskas palīdzības, un tāpēc viņu turēja pilsētā smacīgā gaisā. Arī 1812. gada vasarā Roslovi neizbrauca uz laukiem.

Par spīti lielajam daudzumam norīto graudiņu, pilienu iiii pulverīšu no podiņiem un kārbiņām, no kurām madame Sclioss, kam šīs lietiņas ļoti patika, bija savākusi lielu Kolekciju, par spīti atrautībai no pierastās lauku dzīves, jaunība darīja savu: Natašas bēdām sāka klāties pāri aizritējušas dzīves iespaidu slānis, tās vairs nespieda sirdi tik mokoši sāpīgi, pamazām kļūdamas par pagātni, un Nataša sāka fiziski atspirgt.

XVII

Nataša bija mierīgāka, bet ne jautrāka. Viņa ne tikvien vairījās no visiem ārējiem apstākļiem, kas varēja sagādāt prieku: ballēm, vizināšanās, koncertiem, teātra; bet viņa pat ne reizi nepasmējās tā, lai aiz smiekliem nejaustos asaras. Viņa nevarēja dziedāt. Līdzko viņa raudzīja pasmieties vai pamēģināja viena pati savā nodabā dziedāt, viņu smacēja asaras: nožēlu asaras, atmiņu raisītās asaras par to neatgriežamo, gaišo laiku, īgnuma asaras, ka gluži1 par neko aizlaidusi postā savu jauno dzīvi, kas varētu būt tik laimīga. Smiekli un dziedāšana it īpaši šķita viņai kā zaimi par pašas bēdām. Par koķetēšanu viņa ir nedomāja; viņai pat nevajadzēja atturēties. Viņa izteicās un arī juta, ka visi vīrieši viņai šobrīd nozīmē gluži to pašu, ko āksts Nastasja Ivanovna. Kāds iekšējs sargātājs viņai stingri liedza jebkuru prieku. Un nebija jau arī viņā visu agrāko interešu kā dažkārt bezrūpīgajā, cerību pilnajā meitenes dzīvē. Visbiežāk un vissāpīgāk viņa atcerēj as rudens me- nešus, medības, krusttētiņu un ziemsvētku laiku, ko bija pavadījusi kopā ar Nicolas Otradnajā. Ko gan viņa nedotu, lai atsauktu atpakaļ kaut vienu no šīm dienām! Bet tas nu bija pagalam uz visiem laikiem. Nojauta toreiz nebija viņu vīlusi, ka tik brīva un pieejama visiem priekiem viņa vairs nebūs nekad. Taču dzīvot vajadzēja.

Viņai bija tīkami domāt, ka viņa nav vis labāka, kā to senāk bija iedomājusies, bet ir gan sliktāka un daudz sliktāka par visiem, visiem, kas vien dzīvo pasaulē. Taču ar lo vēl nepietika. Viņa to zināja un jautāja sev: «Un ko tālāk?» Bet tālāk nebija nekā. Nebija nekāda prieka dzīvē, bet dzīve pagāja. Nataša acīmredzot centās tikai nebūt nevienam par slogu un nevienu netraucēt, bet viņai pašaf nekā nevajadzēja. Viņa atrāvās no visiem māiiniekiem un tikai ar brāli Petju jutās viegli. Ar to viņai vairāk tikās būt kopā nekā ar citiem; un dažreiz, kad tie bija divatā vien, viņa pat pasmējās. Viņa gandrīz nekad neatstāja māju un no visiem, kas viņus apmeklēja, priecājās tikai par vienu cilvēku Pjēru. Nebija iespējams izturēties maigāk, uzmanīgāk un reizē nopietnāk, nekā pret viņu izturējās grāfs Bezuhovs. Nataša neapzinīgi juta šo maigumu, uri tāpēc viņai sagādāja lielu prieku būt Pjēra sabiedrībā. Taču viņa nebija tam pat pateicīga par tā maigumu. Viņai šķita, ka viss labais Pjēram padodas bez kādas piepūles. Šķita tik dabiski, ka Pjērs ir ar visiem labs, ka nebija nekāda nopelna viņa labsirdībā. Brīžam Nataša pamanīja Pjēra mulsumu un neveiklību viņas klātbūtnē, sevišķi, kad tas baidījās, ka sarunā kaut kas neuz- vedina Natašu uz smagajām atmiņām. Viņa to pamanīja un piedēvēja to Pjēra vispārējai labsirdībai mi kautrībai, kurai, pēc viņas saprašanas, vajadzēja gluži Vienādi izpausties tiklab attieksmē pret viņu, kā pret visiem citiem. Pēc tiem nejaušajiem vārdiem, ka, bijis viņš brīvs, viņš uz ceļiem būtu izlūdzies viņas roku un mīlu, ko Pjērs pateica brīdī, kad viņa bija tik stipri satraukta, viņš nekad vairs neieminējās par savām jūtām pret Natašu; un viņai Šķita acīm redzami, ka šie vārdi, kas viņu toreiz tā nomierināja, bija teikti tāpat vien, kā dažkārt mēdz runāt visādus nenozīmīgus vārdus, lai apmierinātu raudošu bērnu. Ne tāpēc, ka Pjers bija precējies cilvēks, bet gan tāpēc, ka Nataša juta starp sevi un viņu tos stipros morālos žogus, kuru viņai bija trūcis satiksmē ar Kuraginu; viņai nekad neienāca ne prātā, ka no viņas attiecībām ar Pjēru varētu rasties ne tikvien kā mīla no viņas un jo mazāk no viņa puses, bet pat tā maigā, poēzijas apdvestā draudzība starp sievieti un vīrieti, kādu viņai vairākkārt bija gadījies novērot.

Pēteru gavēņa beigās Maskavā atbrauca Agrafena Iva- novna Belova, Rostovu Otradnajas kaimiņiene, pielūgt Maskavas svētos. Viņa ieteica Natašai gavēt, un Nataša ar prieku pieķērās šai domai. Kaut gan ārsti bija nolieguši iet ārā agri no rīta, Nataša palika pie tā, ka gavēs un gavēs nevis ta, kā parasti gavēja pie Rostoviem, tas ir, noklausījās mājās trīs dievkalpojumus, bet gavēs tā, kā gavēja Agrafena Ivanovna, proti, visu nedēļu, neizlaižot nevienu vakara, pusdienas vai rīta dievkalpojumu.

Grāfienei patika šī Natašas cītība; pēc nesekmīgas me- dicmiskas ārstēšanas viņa savā sirdī cerēja, ka lūgšanas palīdzē» meitei- vairāk nekā zāles, urr, lai gan ar bailēm tan slēpdama no ārsta, tomēr atbaJistīja Natašas vēlēšanos un nodeva viņu Belovas ziņā. Agrafena Ivanovna pulksten trijos naktī nāea modināt Natašti un pa lielākai daļai atrada to jau nomodā. Nataša baidījās aizgulēties un nokavēt rīta dievkalpojumu. Steigā nomazgājusies un pazemīgi apģērbusies savās vissliktākajās drēbēs un nonēsātā mantijā,, drebēdama no dzestruma,. Nataša izgāja tukšajās, rītausmas- dzidri apgaismotajās ielās. Pēc Agrafenas Ivanovuas padoma Nataša negavēja vis savā draudzē, bet gan kādā citā baznīcā-, kuras garīdznieks*, pēc dievbijīgās Belovas apgalvojuma, esot visai stingrs un cildens savā dzīvošanā. Baznīcā vienmēr bija maz ļaužu;, Nataša ar Be- lovu nostājās savā ierastajā vietā pie dievmātes svētbildes, kas bija iedarināta kreisā klirosa dibensienā, un Natašu pārņēma vēl nepazītas pazemibas jūtas diženā un neaptveramā priekšā, kad viņa šai neparastajā rīta stundā, raudzīdamās melnajā, degošo, sveču un caur logu plūstošās rīta gaismas apmirdzētajā dievmātes vaigā, klausījās dievkalpojuma. skaņās, kurām centās sekot, lai tās izprastu. Kad viņa tās saprata, viņas pašas jūtas ar savām nokrāsām pievienojās lūgšanai; kad viņa tās nesaprata, viņai bija vēl līksmāk domāt, ka vēlēšanās izprast visu ir lepnība, ka visu izprast nevar,, ka vajag tikai ticēt un paļauties uz dievu, kas šais mirkļos — viņa juta — vadīja viņas dvēseli. Viņa meta krustus, locīja ceļus un, kad nesaprata,, tad, šausminādamās par savu nekrietnumu,. tikai lūdza dievu piedot viņai visu, visu un apžēlot viņu. Lūgšanas, kam viņa visvairāk nodevās, bija grēku nožēlošanas lūgšanas. Atgriezdamās mājās agrā rīta stundā, kad namos visi vēl gulēja un ceļā gadījās tikar mūrnieki, kas steidzās uz darbu* sētnieki, kas slaucīja ielu, Nataša pārdzīvoja vēl nepazītu1 nojausmu par iespēju atbrīvoties no saviem netikumiem un par jaunas, tīras dzīves un laimes iespējamību.

Visu nedēļu, kamēr viņa nodevās šādai dzīvei, šīs jūtas dienu no> dienas pieņēmās. Un laime baudīt svēto vakarēdienu vai vakariņu, kā to jūsmodama apzīmēja Agrafena īvanovnai, viņai tēlojās tik liela, ka šķita, — viņa nesagaidīs šo svētlaimīgo svētdienu.

Laimigā diena tomēr pienāca, un, kad Nataša šinī neaizmirstamajā svētdienā baitā musīīna tērpā atgriezās no dievgalda, viņa pirmoreiz pec daudziem mēnešiem jutās mierīga, un turpmākā dzīve viņai nešķita vairs slogs.

Todien ieradās ārsts, izmeklēja Natašu un lika joprojām lietot tos pašus pulverīšus, ko bija parakstījis pēdējo reizi pirms divām nedēļām.

— Katrā ziņā turpiniet lietot rītos un vakaros, — viņš piekodināja, pats, redzams, visa nopietnībā apmierināts ar saviem panākumiem. — Tikai, lūdzami, jo kārtfgāk. Esiet bez rūpēm, grāfien, ārsfsTpajokodams piebilda, veikli uztverdams mīkstajā saujā zelta naudas gabalu, — drīz vien atkal sāks dziedāt un drāiskoties. Ļoti, ļoti viņai gājušas labumā pēdējās zāles. Viņa ir krietni atspirgusi.

Grāfiene paskatījās uz saviem nagiem un nospļaudījās, ar līksmu seju atgriezdamās viesistabā.

XVIII

Jūlija sākumā Maskavā aizvien vairāk un vairāk izplatījās satraucošas baumas par kara gaitu: runāja par ķeizara uzsaukumu tautai, par ķeizara paša braucienu no armijas uz Maskavu. Un, tā kā līdz 11. jūlijam manifests un uzsaukums vēl nebija saņemts, tad par tiem un par Krievijas stāvokli klīda pārspīlētas baumas. Runāja, ka ķeizars braucot tāpēc, ka armija briesmās, runāja, ka Smojenska atdota, ka Napoleonam esot miljons karaspēka un ka tikai brīnums varot glābt Krieviju.

Sestdien, 11. jūlijā, tika saņemts manifests, tikai vēl neiespiests; un Pjērs, kas bija pie Rostoviem, solījās otrā dienā, svētdien, atbraukt pusdienās un atvest manifestu un uzsaukumu, ko viņš dabūšot no grāfa Rastopeina. .Tai svētdienā Rostovi pa paradumam brauca uz priekš- usdienas dievkalpojumu Razumovsku mājas baznīcā. Bija arsta jūlija diena. Jau pulksten desmitos, kad Rostovi baznīcas prit kša kāpa āra no karietes, karstajā gaisā, iznēsātāju klaigas, pūļa spilgtajos un gaišajos vasaras apģērbos, bulvāra koku apputējušajās lapās, mūzikas skaņās, bruģa dārdoņa un karstās saules spilgtajā spožumā, pat sardzes bataljonā, kas, baltām biksēm nozibot, nupat aiz- soļoja garām, — visā jaudās tas vasaras gurdums, ir apmierinātība, ir neapmierinātība ar esošo, kāda it īpaši asi Jūtama skaidrā, karstā dienā pilsētā. Razumovsku baznīcā

bija visa Maskavas aristokrātija, visi Rostovu paziņas (tovaar ļoti daudzas bagātas ģimenes, kas parasti mēdza i/brankt uz laukiem, it kā ko gaidīdamas, bija palikušas pilsētā). Iedama līdzās mātei aiz livrejā tērptā sulaiņa, Nataša izdzirdēja kādu jaunu cilvēku pārāk skaļi čukstam:

Tā ir Rostova, tā pati…

Kā novājējusi, bet tomēr skaista!

Viņa dzirdēja vai arī viņai tā tikai likās, ka pieminēja Kuragina un Bolkonska vārdus. Jāsaka gan, ka viņai vienmēr tā likās. Vienmēr viņai likās, ka visi, uz viņu skatīdamies, par to vien tikai domā, kas ar viņu noticis. Ciezdama mokas un sirdij pamirstot, kā parasti cilvēkos esot, Nataša savā gaiši violetajā zīda tērpā ar melnām mežģīnēm gāja ta, kā prot iet sievietes — jo mierīgāk un cēlāk, jo vairāk viņa savā dvēselē cieta un kaunējās. Viņa zināja un nemaldījās, ka ir skaista, taču tagad tas nedarīja viņai prieku kā agrāk. Gluži otrādi, tas viņu visvairāk mocīja pēdējā laikā un it īpaši šai dzirkstoši spožajā, karstajā vasaras dienā pilsētā. «Vēl viena svētdiena, vēl viena nedēļa,» viņa sev teica, atcerēdamās, ka bija te bijusi viņ- svētdien, «un joprojām tā pati dzīve bez dzīves un aizvien tie paši apstākļi, kuros agrāk bija tik viegli dzīvot. Skaista, jauna un, es zinu, tagad arī laba; agrāk biju nelaba, bet tagad esmu laba, es zinu,» viņa domāja, «un tomēr gluži veltīgi [24] , — ne par šo, ne par to paiet labākie, labākie gadi.» Viņa nostājās blakus mātei un, galvu palocīdama, sasveicinājās ar tuvumā stāvošajiem paziņām. Nataša pa paradumam aplūkoja dāmu tualetes, nopēla kādas netālu stāvošas dāmas tenue1 un nepieklājīgo paņēmienu nevīžīgi! mest krustu, atkal ar īgnumu nodomāja, ka par viņu tenko, ka arī viņa pati paļā citus, un piepeši, izdzirdējusi dievkalpojuma skaņas, sajuta šausmas par savu nekrietnību, šausmas par to, ka atkal zaudējusi iepriekšējo šķīstību.

Spodrs patīkama izskata vecītis vadīja dievkalpojumu ar to rāmo svinīgumu, kas tik mierinoši iedarbojas uz diev* Ilīdzēju dvēselēm. Svētās durvis aizdarījās, lēnām aizvil» kas priekškars; noslēpumaina, klusa balss no turienes kaut I o teica. Pašai nesaprotamas asaras kūsāja Natašai krūtīs, mii viņa juta priecīgu un ilgu pilnu saviļņojumu.

«Māci mani, ko man darīt, ko iesākt ar savu dzīvi, kā man laboties uz v.isiem, visiem laikiem …» viņa domās lūdzās-.

Dtiatons iznāca uz aīnbona, plati atliecis īkšķi, izvilka no- stihārija apakšas savus garos matus- un, uzlicis uz krūtīm krustu, skaļi un svinīgi sāka lasīt lūgšanas vārdus:

«Lūgsim visi to kungu.»

«Visi kopā, bez kārtu starpības, bez ienaida, bet brāļu mīlestība savienoti — lūgsim dievu,» Nataša domāja.

«Par debesu valstību un par mūsu dvēseles glābšanu!»

«P&r eņģeļu valstību un visu bezmiesīgo būtņu valstību, kas atrodas vins mums,» Mal aša lūdzās. .

Kad aizlūdza par karaspēku, viņa atcerējās brāli un DeijiBovu. Aizlūgumā par juras braucējiem un ceļiniekiem viņa pieminēja kņazu Andreju un lūdfca par viņu, un lūdza, laii dievs piedod viņai to ļaunu-, ko viņa tam nodarījusi Kad aizlūdza par tiem, kas mūs mīl, viņa lūdza par saviem; mājiniekiem, par tēvu, māti, Sgjju, tagad pirrmoreiz apjēgdama visu savu vainu pret ttiem un apzinādamās, cik stipri tos mīl. Kad aizlūdza, par tiem, kas mūs ienīst, viņa izdbrroāija. sev ienaidniekus- un nelabvēļus, lai lūgtu par tiem: Pie ienaidniekiem viņa pieskaitīja kreditorus un visus tos*, kam bija darīšanas ar viņas tēvu, un ikreiz, domādama par ienaidniekiem un nelabvēļiem, atcerējās Anatolu*. kas bija nodarījis viņai tik. daudz ļauna, un, kaut arī tas nebija nelabvēlis, viņa ar prieku lūdza par to kā par Ienaidnieku. Tikai lūgšanā viņa juta spēku skaidri un mie- rfģi atcerēties gan kņazu Andreju, gan Anatolu kā cilvēkus, pret kuriem viņas jūtas iznīka salīdzinājumā ar bailēm uni avēthijību! dieva priekšā. Kad aizjūdza par cara ģimenii un par sinodi, viņa jp zemu klanījās un meta krustus» iegalvodama sev, ka viņa, ja arī nesaprot, taču nevar šaubīties un bomēr mīl valdošo sinodi un lūdz par tOi

Beidzis aizlūgumu, diakons pārkrustīja ap krūtīm apsieto lentu un no8kandēja:

«Paši sevi un savu dzīvību tam kungam Kristum nodosim.»

«Paši sevi dievam nodo&im,» Nataša savā sirdī atkārtoja. «Mians dievs» nododos tavam pratam,» viņa domāja. «Nekā negribu, nevēlos; māci mani, ko darīt, kā izlietot savu gribu! Un ņem jel mani, ņem mani!» Nataša savā sirdī runāja aizkustinājuma pilnā nepacietībā, krustus ne- mezdama, tievās rokas nolaidusi un it kā gaidīdama, ka nupat, nupat neredzams spēks viņu ņems un atpestīs mo sevis pašas, no savām nozēlām, iekārēm, pārmetumiem, cerībām tun netikumiem.

Grāfiene dievkalpojuma laikā vairākkārt paraudzījās uz meitas aizgrābtības pilno seju ar mirdzošajām acīm un lūdza dievu, lai viņš tai palīdz.

Negaidot dievkalpojuma vidū un ārpus tā kārtības, ko Nataša labi zināja, psalrnotājs rznesa soliņu, to pašu, UZ kura locīja ceļus, skaitot lūgšanas vasarsvētku dienā, un nolika to pie svētajām dtrrvīm. Iznāca garīdznieks savā gaiši violetajā samta skufrjā, pieglauda matus un ar pūlēm nometās ceļos. Visi darīja to pašu un neizpratnē vērās cits citā. Tā bija tikko no sinodes sanerrita lūgšana par Krievijas glābšanu no ienaidnieka iebrukuma.

«Kungs, visuvarenais dievs, mūsu pestīšanas dievs,» garīdznieks iesāka tai dzidrajā, nemākslotajā un rāmajā balsī, kādā mēdz lasīt vienīgi sLāvu garīgie lasītāji un kas tik neatvairāmi aizkustina krievu cilvēka sirdi.

«Kungs, visuvarenais dievs, mūsu pestīšanas dievsl Uzlūko šodien žēlastībā un laipnībā savus pazemīgos ļaudis un uzklausi savā mīlestībā un saudzi, un apžēlo mūs. Tas ienaidnieks jauc tavu zemi un, cēlies pret mums, tīko nolikt visu pasauli postā; tie bezdievji ir likušies kopā iznicināt visu, nopostīt tavu goda Jeruzalemi, tavu mīļoto Krievzemi; apgānīt tavas baznīcas, noārdīt altārus un nozaimot mūsu svētumu. Cik ilgi, ak kungs, cik ilgi tie grēcinieki teiksies vareni esam? Cik ilgi likuma nievātājs leposies ar varu?

Visuvaldītājs kungs! Uzklausi mūs, kas mēs tevi lūdzam: stiprini ar savu spēku visukrietno patvaldnieku, mūsu lielo kungu un ķeizaru Aleksandru Pavloviču; piemini viņa taisnību un lēnprātību un atlīdzini tam pēc viņa žēlsirdības, ar kādu viņš sarga mūs, tavu mīļoto Izraeli. Svētī viņa padomus, viņa pasākumus un darbus; stiprini ar savu visuspēcīgo roku viņa valstību un dod tam uzvaru pār ienaidnieku kā dažkārt Mozum pār Amaleku, Gideo- nam pār Midiānu un Dāvidam pār Goliātu. Pasargi viņa karapulkus, liec vara stopu rokā tiem, kas cēlušies kaujai tavā vārdā, un apjoz tos ar stiprumu. Ņem šķēpu un vairogu un celies mums palīgā, lai kaunā un apsmieklā krīt tie, kas domā mums darīt ļaunumu, lai kā pīšļi vējā tie izkūp tava uzticamā karaspēka vaiga priekšā un lai tavs stiprais eņģelis tos šausta un vajā; un lai uzkrīt tiem slazda valgs, iekām tie to zina, un lai viņu pašu medījums satver tos, iekām tie to pamana; lai tie krīt pie tavu kalpu kājām un top par kāju pameslu mūsu karotājiem. Kungs! Tavā spēkā stāv glābt mūs ar daudzumu un ar mazumu; tu esi dievs, neviens cilvēks nevar tev pretim stāvēt.

Mūsu tēvu dievs! Piemini savas dāvanas un savu žēlastību no mūžu mūžiem; neatstum mūs no sava vaiga, lai tavam prātam neriebj mūsu necienība, bet pēc savas lielās žēlastības un bezgalīgās labprātības nepielīdzini mums iņfisu negantību un mūsu grēkus. Radi mums šķīstu sirdi un atjauno iekš mums patiesības garu; spēcini mūs visus ticībā uz tevi, stiprini cerībā, apsvētī mūs ar īstenu mīlestību citam pret citu, apbruņo ar vienprātību, ka taisnīgi aizstāvam visu to, ko tu esi piešķīris mums un mūsu tēviem, lai bezdievīgo zizlis nepaceļas pār taviem apsvētītajiem ļaudīm.

Kungs, mūsu dievs, uz ko mēs ticam un uz ko paļaujamies, nepamet mūs kaunā, cerēdamus uz tavu žēlastību, uri dari brīnumu, lai tas top redzams, ka kungs ir tavs vārds un mēs esam tavi ļaudis. Parādi mums, kungs, šodien tavu žēlastību un dod mums tavu pestīšanu; iepriecini tavu kalpu sirdis savā žēlastībā; sadragā mūsu ienaidniekus un satriec tos jo drīz zem tavu ticīgo kājām. Jo tu esi patvērums un palīgs un uzvara tiem, kas uz tevi paļaujas, un mēs dodam slavu tev — tēvam un dēlam, un svētajam garam šodien un allaž, un mūžīgi mūžos. Āmen.»

Tai dvēseles aizkustinājumā, kādā Nataša atradās, šī lūgšana atstāja viņā dziļu iespaidu. Viņa ieklausījās ik vārdā par Mozus uzvaru pār Amaleku, Gideona pār Mi- dianīt un Dāvida pār Goliātu un par tavas Jeruzālemes izpostīšanu un lūdza dievu ar to maigumu un atvilgumu, kas pārpildīja viņas sirdi; taču viņa pati lāgā nesaprata, ko lūdz no dieva šai lūgšanā. No visas sirds viņa piedalījās lūgšanā par taisnības garu, par sirds stiprināšanu ticībā un cerībā un par apsvētīšanu ar mīlestību. Bet viņa nespēja lūgt par to, lai ienaidnieki kjūtu par viņas kāju pameslu, kad tikaf pirms maza brītiņa bija vēlējusies, kaut to bijis vairāk, lai varētu tos mīlēt un aizlūgt par tiem. Taču viņa nevarēja arī apšaubīt lūgšanu, ko, ceļos nometusies, skaitīja. Viņa juta savā dvēselē svētbijīgas, trīsu pilnas. balles no soda, kas piemeklē cilvēkus par viņu grēkiem it īpaši par viņas pašas grēkiem, un lūdza dievu, lai dievs piedod tiem visiem un arī viņai un dod tiem visiem un ari viņai mieru un laimi dzīvē. Un viņai šķita, ka dievs dzird viņas lūgšanu.

XIX

Kopš tās dienas, kad Pjērs, braukdams no Rostoviem un atcerēdamies Natašas pateicīgo skatienu, bija vērojis komētu, kas stāvēja pie debesīm, un sajutis, ka viņam atklājas kaut kas jauns, jautājums, kas mūždien bija viņu mocījis — par visa pasaulīgā niecīgumu un neprātu — viņam vairs neuzmācās. Šo briesmīgo jautājumu: kāpēc? kādēļ?, kas agrāk bija uzmācies, lai viņš darīja ko darīdams, tagad nebija vis nomainījis cits jautājums, nedz arī atbilde uz iepriekšējo, bet gan domas par viņu. Vai nu viņš klausījās, vai arī pats risināja nenozīmīgas sarunas, vai viņš lasīja, vai arī dabūja zināt par cilvēku nekrietnību un aplamību, viņš vairs neizjūta šausmas kā agrāk, nejautāja sev, kālab gan cilvēki raizējas, kad viss ir tik īslaicīgs un tik nezināms, bet atkal un atkal atcerējās viņu tādu, kādu bija redzējis pēdējo reizi, un visas viņa šaubas izklīda ne tāpēc, ka viņa būtu atbildējusi uz jautājumiem, kas viņu nodarbināja, bet gan tāpēc, ka priekšstats par viņu acumirklī pārnesa Pjēru citā, gaišā dvēseles darbības jomā, kur nevarēja būt ne taisno, ne netaisno, skaistuma un mīlas pasaulē, kuras dēļ bija vērts dzīvot. Lai kādu dzīves nelietību saskatījis, viņš sev teica:

«Nu, lai arī tas un tas apzadzis valsti un caru, bet valsts un cars apber to ar godinājumiem; taču vakar viņa man uzsmaidīja un lūdza apmeklēt, un es viņu mīlu, un neviens nekad nedabūs to zināt,» viņš domāja.

Pjērs joprojām tāpat grozījās sabiedrībā, tāpat daudz dzēra un turpināja to pašu dīko un izklaidīgo dzīvi, jo bez tam stundām, ko viņš pavadīja pie Rostoviem, vajadzēja pavadīt arī pārējo laiku, un paražas un pazīšanās, kas bija radušās Maskavā, neatturami vilka viņu pie tās dzīves, kas viņu bija aizrāvusi. Taču pēdējā laikā, kad no kara lauka nāca aizvien uztraucošākas baumas un kad Natašas veselība sāka uzlaboties un tā vairs nerosināja viņa agrāko saudzīgo žēlumu, viņu sāka pārņemt pašam aizvien vairāk un vairāk nesaprotams nemiers. Viņš juta, ka tas stāvoklis, kādā viņš atradās, nevarēja ilgi turpināties, ka tuvojas katastrofa, kam vajadzēs pārgrozīt visu vira dzīvi, un ar nepacietību visā meklēja šās tuvojošās ka'astrofas pazīmes. Kāds no brāļiem masoniem bija atklājis Pjēram šādu no Jāņa parādīšanās grāmatas smeltu pravietojumu par Napoleonu.

Jāņa parādīšanās grāmatas trīspadsmitās nodaļas astoņpadsmitajā pantā teikts: «Šī tā gudrība; kam ir saprašana, tas lai pārskaita tā zvēra skaitli; jo tas ir cilvēka skaitlis, un viņa skaitlis ir seši simti sešdesmit un seši.»

Un tās pašas nodaļas piektajā pantā: «Un tam tapa dota mute runāt lielas lietas un dieva zaimošanas, un vara tam tapa dota karot četrdesmit divi mēnešus.»

Franču burtiem, līdzīgi ebreju skaitļu zīmēm, pēc kurām ar pirmajiem desmit burtiem apzīmē vieniniekus, bet ar pārējiem desmitus, ir šāda nozīme:

abodefghiklmnopqrstuvwxyz

1 2 8 4 5 6 7 8 9 10 2 0 30 40 50 G0 70 80 90 100110 120 130 140 150160

Uzrakstot pēc šā alfabēta ar cipariem vārdus L'Empereur Napoleon1, * — ķeizars .Napoleons.iznāk, ka šo skaitļu summa ir 666 un ka tāpēc Napoleons ir tas zvērs, par kuru pareģots Jāņa parādīšanās grāmatā. Turklāt, uzrakstot pēc šā paša alfabēta vārdus quarante-deux2,* četrdesmit divi. proti, to laiku, cik ilgi tam zvēram dota mute runāt lielas lietas un dieva zaimošanas, tad, saskaitot šos skaitļus, ar kuriem uzrakstām quar.ante-deuxt suiWma atkal līdzinās 666, no kā secināms, ka Napoleona var^i ir pienācis gals 1812. gadā, kad franču ķeizaram palika 42 gadi. Sis pareģojums Pjēru ļoti pārsteidza, un viņš bie|'i sev jautāja, kas īsti būs tas, kas darīs galu zvēra, prou, Napoleona varai, un, pamatojoties uz tādiem pašiem vārdu attēliem skaitļu zīmēs un aprēķiniem, pūlējās atrast atbildi uz jautājumu, kas viņu nodarbināja. Meklējot atbildi uz šo jautājumu, Pjērs uzrakstīja: L'Empereur Ale- XQndre? La nation Russe?3 ķeizars Aleksandrs? Krievu tauta? (Red.Viņš saskaitīja burtus, bet ciparu summa iznāca daudz lielāka vai mazāka par 666. Reiz, noņemdamies ar šiem .aprēķiniem, viņš uzrakstīja

8 ) savu vardu — Comte Pierre Besouhoff-, ciparu summa ne Iii vu neiznāca. Pārgrozījis ortogrāfiju, viņš ierakstīja s vieta z, pielika de, pielika article [25] le un tomēr nedabūja vēlamo rezultātu. Tad viņam iekrita prātā, ka gadījumā, ja viņa vārds ietvertu atbildi uz meklējamo jautājumu, tad atbildē katrā ziņā būtu minēta arī viņa tautība. Viņš uzrakstīja Le Russe Besuhof [26] un, saskaitījis ciparus, dabūja 671. Tikai pieci bija par daudz; 5 apzīmē <e>, to pašu «e», kas bija atmests artikulā pirms vārda L'Empereur. Atmetis tādā pašā veidā «e>, kaut arī tas bija nepareizi, Pjērs dabūja meklējamo atbildi: l'Russe Besuhof, kas līdzinājās 666. Sis atklājums viņu satrauca. Kā un kādām saitēm viņš vienots ar to lielo notikumu, ko pareģoja Jāņa parādīšanās grāmata, viņš nezināja, taču viņš ne mirkli nešaubījās par šo sakarību. Viņa mīla uz Rostovu, antikrists, Napoleona uzbrukums, komēta, 666, i l'Empereur Napoleon un l'Russe Besuhof — tam visam kopā vajadzēja nobriest, nākt pār viņu un izraut viņu no tās apburtās, nenozīmīgās pasaules, kur viņš jutās Maskavas paražu gūstā, un novest viņu pie dižena varoņdarba un lielas laimes.

Dienu pirms tās svētdienas, kad lasīja aizlūgumu, Pjērs bija Rostoviem apsolījis atvest no grāfa Rastopčina, kas viņam bija labs paziņa, gan uzsaukumu Krievijai,, gan pēdējās ziņas no armijas. No rīta, iegriezies pie giāia Rastopčina, Pjērs pie tā sastapa nule no armijas atbraukušo kurjeru.

Kurjers bija kāds no Pjēram pazīstamiem dejotājiem Maskavas ballēs.

— Dieva dēļ, vai jūs nevarētu mani atvieglot? — kurjers lūdza. — Man pilna soma vēstuļu vecākiem.

Starp šīm vēstulēm bija arī Nikolaja Rostova vēstule tēvam. Pjērs paņēma šo vēstuli. Bez tam grāfs Rastop- eins iedeva Pjēram nupat kā iespiesto ķeizara uzsaukumu Maskavai, pēdējās pavēles armijai un savu pēdējo afišu. Izskatījis pavēles armijai, Pjērs kādā no tām starp ziņām par ievainotiem, kritušiem un apbalvotiem atrada Nikolaja Postova vārdu; Rostovs par drošsirdību Ostrovņas kaujā bija apbalvots ar 4. pakāpes Jura krustu; ar to pašu pavēli kņazs Andrejs Bolkonskis bija iecelts par jēgeru pulka komandieri. Kaut viņam arī negribējās atgādināt Rostoviem Bolkonski, taču Pjērs nespēja pārvarēt vēlēšanos iepriecināt viņus ar vēsti par dēla apbalvošanu un, paturējis sev uzsaukumu, afišu un citas pavēles, lai pats tās aizvestu, braukdams pusdienās, aizsūtīja Rostoviem iespiesto pavēli un vēstuli.

Saruna ar grāfu Rastopčinu, tā raižu pilnais un nevaļīgais tonis, satikšanās ar kurjeru, kas bezrūpīgi stāstīja par to, cik nelāgi ejot armijā, baumas par Maskavā atrastajiem spiegiem, par rakstu, kas esot parādījies Maskavā un kurā teikts, ka Napoleons solās līdz rudenim nokļūt abās Krievijas galvaspilsētās, valodas par rīt gaidāmo ķeizara ierašanos — tas viss ar jaunu spēku modināja Pjērā to saviļņojumu un gaidas, kas viņu neatstāja kopš tā laika, kad bija parādījusies komēta un it īpaši kopš kara sākuma.

Pjēram jau sen bija radusies doma iestāties karadienestā, un viņš būtu to darījis, ja viņu nekavētu, pirmkārt, viņa piederība pie masonu sabiedrības, ar kuru viņu saistīja zvērests un kura sludināja mūžīgu mieru un kara iznīcināšanu, un, otrkārt, tas, ka, vērojot lielo skaitu maskaviešu, kas, uzvilkuši mundierus, sludināja patriotismu, viņam nez kāpēc bija kauns spert šādu soli. Taču galvenais iemesls, kāpēc viņš neizpildīja savu nodomu iestāties karadienestā, bija tas neskaidrais priekšstats, ka viņš ir l'Russe Besuhof ar zvēra skaitli 666, ka viņa līdzdalība lielajā darbā — darīt galu tā zvēra varai, kam dots runāt lielas lietas un dieva zaimošanas, — ir nolemta kopš mūžības un tāpēc viņam nevajag neko uzsākt, bet gaidīt to, kam jānotiek.

XX

Pie Rostoviem kā allaž pa svētdienām pusdienoja viens otrs no tuviem paziņām.

Pjērs ieradās palaikāk, lai sastaptu viņus vienus.

Pa šo gadu Pjērs bija tā pieņēmies resnumā, ka izskatītos neglīts, nebijis viņš tik liela auguma, prāviem locekļiem un tik spēcīgs, ka acīmredzot jutās viegli ar visu savu resnumu.

Elsdams un klusībā ko murminādams, viņš devās augšā pa kāpnēm. Kučieris jau vairs nejautāja, vai gaidīt. Viņš zināja, ja jau grāfs pie Rostoviem, tad līdz divpadsmitiem.

Rostovu sulaiņi priecīgi pieklupa noņemt tam apmetni un saņemt spieķi un platmali. Pjērs, kā klubā paradis, ir spieķi, ir platmali mēdza atstāt priekšistabā.

Pirmā, ko viņš pie Rostoviem ieraudzīja, bija Nataša, Jau iepriekš, pirms vēl to ieraudzījis, priekšistabā, ņemdams nost apmetni, viņš izdzirda to. Viņa zālē dziedāja solfedžo. Pjērs zināja, ka viņa kopš savas slimības nebija dziedājusi, un tāpēc viņas balss skaņas to pārsteidza un iepriecināja. Viņš klusu atvēra durvis un ieraudzīja Natašu gaiši violetajā tērpā, kurā tā bija apmeklējusi dievkalpojumu, staigājam pa istabu un dziedam. Viņa gāja ar muguru pret to, kad tas atvēra durvis, bet tad, spēji pagriezusies un ieraudzījusi Pjēra tuklo, pārsteigto seju, nosarka un strauji tuvojās tam.

Gribu mēģināt atkal dziedāt, — viņa sacīja. — Taču kāda nodarbošanās, — viņa kā atvainodamās piebilda.

Ļoti jauki.

Kā es priecājos, ka jūs atbraucāt! Es šodien esmu tik laimīga! — viņa runāja ar to agrāko mundrumu, kādu Pjērs sen nebija viņā manījis. — Jūs zināt, Nicolas dabū- jis Jura krustu. Esmu tik lepna uz viņu.

Kā ne, es taču pats atsūtīju pavēli. Nu, negribu jG.» traucēt, — viņš piebilda un dzīrās iet viesistabā.

Nataša viņu aizturēja.

Grāf, vai tas ir jauni, ka es dziedu? — viņa vaicāja piesarkusi, bet, acu nenovērsdama, jautājoši uzlūkodama Pjēru.

Nē … Kāpēc gan? Gluži otrādi… Bet kāpēc jūs man jautājat?

Pati nezinu, — Nataša attrauca, — bet es negribētu darīt neko, kas jums nepatiktu. Es jums ticu visās lietās. Jūs nezināt, ko jūs man nozīmējat un cik daudz esat darījis manā labā!… — Viņa runāja ātri un nemanīdama, kā Pjērs pie šiem vārdiem nosarka. — Es redzēju tai pašā pavēlē, Viņš, Bolkonskis (viņa aši, čukstot izrunāja šo vārdu), viņš ir Krievijā un atkal armijā. Kā jūs domājat, — viņa sacīja strauji, acīm redzami steigdamās, jo baidījās par saviem spēkiem, — vai viņš man jebkad piedos? Vai viņš neturēs uz mani ļaunu prātu? Kā jūs domājat? Kā jūs domājat?

Es domāju … — Pjērs sacīja. — Viņam nav nekā ko piedot… Ja es būtu viņa vietā … — Aiz atmiņu sakarības Pjērs acumirklī iztēlē aizklīda uz to laiku, kad viņš.

Natašu mierinādams, bija tai teicis, ka, nebūtu viņš bijis viņš, bet labākais cilvēks pasaulē un brīvs, tas uz ceļiem būtu izlūdzies viņas roku, un viņu pārņēma tās pašas žēluma, maiguma, mīlas jūtas, un tie paši vārdi jau prasījās viņam uz lūpām. Bet viņa nepaļāva tam laiku tos izteikt.

Bet jūs — jūs, — viņa sacīja, aizgrābtībā izrunādama šo vārdu jūs, — jūs esat pavisam kas cits. Krietnāka, cēlsirdīgāka, labāka par jums es nezinu neviena cilvēka, un tāda arī nevar būt. Ja toreiz nebūtu jūsu un arī tagad, es nezinu, kas ar mani notiktu, tāpēc ka ..— Asaras pēkšņi saplūda viņai acīs; viņa pagriezās, pacēla notis pret acīm, sāka dziedāt un atkal staigāt pa zāli.

Tobrīd no viesistabas izskrēja Petja.

Petja tagad bija skaists, sārts piecpadsmit gaclus vecs zēns ar biezām, sarkanām lūpām, līdzīgs Natašai. Viņš gatavojās universitātei, bet pēdējā laikā kopā ar savu biedru Oboļenski bija slepeni nolēmis, ka iestāsies huzāros.

Petja izskrēja pie sava vārdabrāļa aprunāties par šo lietu.

Viņš bija to lūdzis izzināt, vai viņu uzņems huzāros.

Pjērs staigāja pa viesistabu, Petjā neklausīdamies.

Petja paraustīja viņu aiz rokas, lai pievērstu sev uzmanību.

Nu, kā ir ar manu lietu, Pjotr Kirilič, dieva dēļ! Uz jums vienīgā cerība, — Petja runāja.

Ak jā, tava lieta. Huzāros, vai? Pateikšu, pateikšu. Šodien pat visu pateikšu.

Nu, kas ir, mon cher\« — mīļais. (Red.) kas ir, vai dabūjāt manifestu? — vaicāja vecais grāfs. — Bet grāfienīte bija pie Razumovskiem dievkalpojumā, jaunu aizlūgumu dzirdējusi. Saka, esot ļoti labs.

Dabūju, — Pjērs atbildēja. — Rīt ieradīsies ķeizars … Ārkārtēja muižnieku sapulce un, kā runā, iesaukums pa desmit no tūkstoša. Jā, apsveicu jūs.

—- Jā, jā, paldies dievam. Nu, bet ko dzird no armijas?

Mūsējie atkal atkāpušies. Stāsta, esot jau pie Smo- ļenskas, — Pjērs atbildēja.

Mans dievs, mans dievs! — grāfs iesaucās. — Bet kur tad ir manifests?

Uzsaukums! Ak jā! — Pjērs sāka meklēt kabatās papīrus un nevarēja atrast. Joprojām vēl kabatas taustīdams, viņš noskūpstīja roku ienākušajai grāfienei un nemierīgi lūkojās apkārt, acīmredzot gaidīdams Natašu, kas vairs nedziedāja, bet arī nenāca viesistabā.

Nudien nezinu, kur esmu to nogrūdis, — viņš sacīja.

Tas nu ir gan, mūžīgi visu ko nozaudē, — grāfiene pukojās.

Nataša ienāca ar atmaigušu, saviļņotu seju un apsēdās, klusu ciešot uzlūkodama Pjēru. Līdzko viņa ienāca istabā, Pjēra līdz šim nomākusies seja atplauka un viņš, aizvien vēl meklēdams papīrus, vairākkārt pavērās viņā.

Nudien, būšu mājās aizmirsis, es aizbraukšu pakaļ. Katrā ziņā …

Nu, nokavēsieties uz pusdienām.

Ak, un arī kučieris aizbraucis.

Bet Soņa, izgājusi priekšistabā meklēt papīrus, atrada tos Pjēra cepurē, kur viņš tos bija rūpīgi aizbāzis aiz padrēbes. Pjērs jau dzīrās lasīt.

Nē, labāk pēc pusdienām, — vecais grāfs viņu atturēja, jādomā, paredzēdams, ka lasīšana sagādās lielu baudu.

Pie pusdienu galda, kur dzēra šampanieti uz jaunā Jura krusta kavaliera veselību, Sinšins pastāstīja pilsētas jaunākās tenkas par vecās gruzīnu kņazienes slimību, par to, ka Metivjē pazudis no Maskavas, un par to, kā pie Ras- topčina atveduši nez kādu vācieti un teikuši, ka tas esot šampinjons (tā stāstījis pats grāfs Rastopčins), un kā grāfs Rastopčins licis šampinjonu palaist vaļā, teikdams ļaudīm, ka tas neesot nekāds šampinjons, bet vienkārši veca vācu beka.

Tvarsta, tvarsta, — uzķēra grāfs, — es jau arī grāfienei saku, lai mazāk runā franciski. Patlaban nav tie laiki.

Bet vai esat dzirdējuši? — atsāka Sinšins. — Kņazs Goļicins pieņēmis krievu skolotāju, mācās krievu valodu, il commence ā devenir dangereux de parler franeais dans Ies rues. [27] [1] — sāk kļūt bīstami uz ielas runāt franciski.— Kā būs, grāf Pjotr Kirilič, kad sāks iesaukt zemessargus, jums arī vajadzēs kāpt zirgam mugurā? — vecais grāfs uzrunāja Pjēru.

Pjērs visu maltītes laiku bija nerunīgs un domīgs. Pie šās uzrunas viņš it kā neziņā paskatījās uz grāfu.

Jā, jā, karot, — viņš atņēma. — Nē! Kas nu es par karotāju! Kaut gan viss ir tik dīvaini, tik dīvaini! Es arī pats nesaprotu. Es nezinu, jūtos karam tik nepiemērots, bet tagadējos laikos neviens nevar par sevi atbildēt.

Pēc pusdienām grāfs mierīgi apsēdās atzveltnī un ar nopietnu seju palūdza Soņu, ko daudzināja par meistarīgu lasītāju, lai lasa priekšā.

«Mūsu pirmajai galvaspilsētai Maskavai.

Ienaidnieks ar lieliem spēkiem ir ielauzies Krievijas robežās. Viņš nāk izpostīt mūsu mīļoto tēvzemi,» Soņa centīgi lasīja savā smalkajā balstiņā. Grāfs, acis aizvēris, klausījās, dažās vietās trauksmīgi nodvesdamies.

Nataša sēdēja saslējusies, pētoši un tieši raudzīdamās drīz uz tēvu, drīz uz Pjēru.

Pjērs juta tam pievērsto skatienu un pūlējās neatskatīties. Grāfiene noraidoši un pikti kratīja galvu pie katra svinīga teikuma manifestā. Viņa visos šajos vārdos saklausīja tikai to, ka briesmas, kas draud viņas dēlam, tik drīz vēl nebeigsies. Sinšins, savilcis muti zobgalīgā smīnā, acīmredzot bija gatavs izsmiet to, kas pirmais liksies izsmejams: Soņas lasīšanu, to, ko sacīs grāfs, vai pat pašu manifestu, ja negadīsies labāka iemesla.

Izlasījusi par briesmām, kas draud Krievijai, par cerībām, ko ķeizars liek uz Maskavu un it īpaši uz slaveno muižniecību, Soņa, balsij drebot, galvenokārt no tās uzmanības, ar kādu viņā klausījās, nolasīja pēdējos vārdus: «Mēs paši nekavēsimies stāties savas tautas vidū šai galvaspilsētā un citās mūsu valsts vietās, lai apspriestos un vadītu visus mūsu zemessargus, tiklab tos, kas jau šobrīd stājas ienaidniekam cejā, kā arī no jauna iesaucamos, lai satriektu to visur, kur vien tas parādītos. Lai posts, kurā tas tīko mūs iegrūst, krīt uz viņa galvu, un lai no verdzības atbrīvotā Eiropa slavina Krievijas vārdu!»

Tas, lūk, ir pareizi! — grāfs iesaucās, atvērdams miklās acis un vairākkārt aprauti nosēkdamies, it kā tam pie deguna būtu pielikuši pudelīti stipras ožamās sāls. — Lai tikai ķeizars pasaka, mēs upurēsim visu un nekā nežēlosim.

Sinšins vēl nepaguva izteikt sagatavoto joku par grāfa patriotismu, kad Nataša pietrūkās no savas-vietas un pieskrēja pie tēva.

Cik gan tētis ir jauks! — viņa iesaucās, skūpstīdama tēvu, un atkal palūkojās uz Pjēru ar to neapzināto koķe- tību, kas viņai bija atgriezusies reizē ar atspirgšanu.

Kas par patrioti! — Sinšins ieminējās.

Nepavisam ne patriote, bet tīri vienkārši… — Nataša aizvainota atcirta. — Jums viss šķiet smieklīgi, bet tas nav nekāds joks …

Kas nu par joku! — grāfs atkārtoja. — Lai saka tikai vienu vārdu, mēs visi iesim .., Mēs neesam nekādi vācieši…

Bet vai jūs ievērojāt, — teica Pjērs, — ka sacīts «lai apspriestos»?

Nu, lai nu būtu kā būdams …

Tobrīd Petja, kuram neviens nebija pievērsis uzmanību, piegāja tēvam klāt un gluži sasarcis, lūstošu, drīz rupju, drīz smalku balsi teica:

Nu tagad, tēt, es noteikti pasaku un arī tev, māmiņ, kā gribat, es noteikti pasaku, — laidiet mani karadienestā, tāpēc ka es nevaru … un tas ir viss.

Grāfiene šausmās pavērsa acis pret debesīm, sasita rokas un dusmīgi pagriezās pret vīru.

Lūk, cik tālu esi aizrunājies! — viņa pārmeta. Taču grāfs to pašu bridi attapās no satraukuma.

Nu, nu, — viņš apsauca. — Tad ta karavīrs atradies! Met muļķības pie malas: mācīties vajag.

Tās, tēt, nav muļķības. Oboļensku Fedja ir jaunāks par mani un arī iet, bet, galvenais, es tik un tā neko nevaru mācīties tagad, kad … — Petja sastomījās, nosarka tā, ka pat nosvīda, un tomēr izdabūja: — kad tēvija briesmās.

Ej nu ej, muļķības …

Bet jūs taču pats teicāt, ka it visu upurēsim.

Petja! Es tev saku, paliec klusu, — grāfs uzbrēca, atskatīdamies uz sievu, kas nobālusi, stingām acīm vērās uz jaunāko dēlu.

Bet es jums saku. Rau, arī Pjotrs Kirilovičs teiks…

Es tev saku — muļķības, pašam vēl mātes piens uz lūpām, bet gribēs iet karot! Nu, nu, es tev saku, — un grāfs, pievācis līdz papīrus, jādomā, lai vēlreiz pārlasītu kabinetā, pirms dosies pie miera, gāja ārā no istabas.

Pjotr Kirīlovič, kaš ir, iesim uzsmēķēt…

Pjērs jutās samulsis un neziņā. Natašas neparasti mirdzošās un spridzīgās acis, nemitīgi un vairāk nekā laipni viņā lūkodamās, bija viņu novedušas šai stāvoklī.

Nē, es laikam braukšu mājās …

Kā — mājās, jūs taču gribējāt vakaru pavadīt pie mums…. Tā jau reti esat sācis rādīties. Bet šī te mana … — grāfs labsirdīgi piebilda, pamādams uz Natašu, — tikai jūsu klātbūtnē vien ir līksma …

Jā, biju piemirsis… Man visādā ziņā jātiek mājās … Darīšanas … — Pjērs steigā izgrūda.

Nu, tad uz redzēšanos, — noteica grāfs, iziedams no istabas.

Kāpēc jūs braucat projām? Kāpēc esat tik satraukts? Kāpēc? … — Nataša jautāja Pjēram, izaicinoši raudzīdamās tam acīs.

«Tāpēc, ka es tevi mīlu!» viņam gribējās sacīt, taču viņš to nepateica, piesarka līdz asarām un nodūra acis.

Tāpēc, ka būs labāk, ja es retāk jūs apmeklēšu… Tāpēc… nē, vienkārši man ir darīšanas.

Kāpēc? Nē, pasakiet, — Nataša jau apņēmīgi lie&āka un pēkšņi apklusa. Viņi ,abi iztrūkušies un mulsi vērās viens otrā. Viņš pūlējās pasmaidīt, taču nespēja: viņa smaids pauda ciešanas, un viņš klusēdams noskūpstīja tai roku un izgāja.

Pjērs savā prātā nolēma pie Rostoviem vairs nerādīties.

XXI

Saņēmis noteiktu noraidījumu, Petja aizgāja savā Istabā un, tur ieslēdzies, rūgti noraudājās. Visi izlikās nekā nemanām, kad viņš iznāca uz tēju nerunīgs un drūms, saraudātām acīm. Otrā dienā atbrauca ķeizars. Vairāki no Rostovu saimes ļaudīm izprasījās iet paskatīties uz caru. Torīt Petja ilgi ģērbās, sukājās un sakārtoja apkaklīti tā, kā nēsāja pieaugušie. Viņš spoguļa priekšā rauca pieri, žestikulēja, raustīja plecus un pēdīgi, nevienam neteicis, uzlika cepuri un izgāja no mājas pa sēts- puses durvīm, raudzīdams palikt nepamanīts. Petja bija nolēmis doties taisni uz to vietu, kur bija ķeizars, un tieši paskaidrot kādam kambarkungam (Petjam likās, ka ķeizaram apkārt vienmēr ir kambarkungi), ka viņš, grāfs Rostovs, kaut arī jauns gados, vēlas kalpot tēvijai, ka jaunība' nevar būt par šķērsli uzticībai un ka viņš gatavs … Posdamies Petja bija sagudrojis daudz skaistu vārdu, ko> teiks kambarkungam.

Petja cerēja, ka, nokjuvis- pie ķeizara, gūs panākumus taisni tāpēc, ka viņš vēl ir bērns (Petja pat domāja, kā gan visi brīnīsies par to, cik viņš jauns),. tai pašā reizē ar apkaklītes sakārtojumu, matu sukājumtt uii gaitas cienīgo gausumu gribēja izrādīties par vecu cilvēku. Taču, jo tālāk viņš gāja un jo. vairāk viņu izklaidēja laužu straume, kas, aizvien pieaugdama, plūda un plūda uz Kremļa pusi, jo vairāk viņš aizmirsa ievērot pieaugušajiem raksturīgo cienīgumu un gausumu. Tuvodamies Kremlim, viņš jau sāka rūpēties, lai viņu drūzmā nesaspiež, un apņēmīgi un draudīgi izlieca elkoņus. Tomēr Trīsvienības vārtos, par spīti visai viņa apņēmībai, cilvēki, kas droši vien- nezināja, kādā patriotiskā nolūkā viņš dodas uz Kremli, tā piespieda viņu pie sienas, ka viņam vajadzēja padoties un apstāties, kamēr pa vārtiem, dunēdamas zem velVēm, brauca ekipāžas. Petjam ieblakām stāvēja kāda sieva ar sulaini, divi tirgoņi un atvaļināts zaldāts. Pastāvējis- kādu brīdi vārtos, Petja, nenogaidījis, kamēr izbrauks visas ekipāžas, citiem pa priekšu gribēja spraukties tālāk un sāka dūšīgi strādāt ar elkoņiem; taču sieviete, kas- stāvēja viņam ieblakām un pret kuru pirmo viņš vērsa savus elkoņus, pikti uzbrēca:

Ko tu, kundzēn, grūsties, vai neredzi — visi stāv. Nez kur šīm jālien!

Tā jau visi sāks līst, — piebalsoja sulainis un, arī sācis rīkoties ar elkoņiem, iestūma Petju smirdošā vārtu kaktā.

Petja ar rokām norausa sviedrus no sejas un sakārtoja no sviedriem izžulgušo apkaklīti, ko mājās bija aplicis tik rūpīgi un pēc pieaugušo modes.

Pētja juta, ka izskatās visai nereprezentabls, un baidījās, — ja viņš tāds rādīsies kambarkungiem, tad viņu nepielaidīs pie ķeizara. Taču sakārtoties uri pāriet m- citu vietu šai burzmā nekādi nebija iespējams. I<āds no ģenerāļiem, kas brauca garām, bija Rostovu paziņa. Petja jau dzīrās lūgt viņa palīdzību, taču pārlika, ka tas nebūs vīrišķīgi. Kad visas ekipāžas-bija garām, pūlis sāka plūst uz priekšu un iznesa arī Petju uz laukuma, kas. bija pilns ļaužu. Ne tikvien laukumā, bet uz visām dzegām, uz jumtiem — visur bija ļaudis. Tikko nokļuvis laukumi, Petja

skaidri izdzirda zvanu skaņas un līksmu čalu, kas pildīja visu Kremli.

Kādu laiku uz laukuma bija klajāk, bet tad piepeši visi noņēma cepures un metās vēl kaut kur uz priekšu. Petju tā saspieda, ka viņš nespēja atvilkt elpu, un visi sāka kliegt: «Urā! urā! urā!» Petja stiepās uz pirkstgaliem, grūstījās, knaibījās, taču nekā nevarēja redzēt kā vien ļaudis visapkārt.

Visās sejās bija viens kopīgs aizkustinājums un aizgrābtība. Kāda tirgone Petjām līdzās skaļi raudāja, un asaras plūda viņai no acīm.

Tētīt, eņģeli, gādniek! — viņa murmināja, ar pirkstiem asaras slaucīdama.

Urā! —r sauca visjīs malās.

īsu brīdi pūlis stāvēja uz vietas, bet tad atkal gruva uz priekšu.

Petja, pats neapjēgdams, ko dara, sakoda zobus un, mežonīgi izvalbījis acis, metās uz priekšu, laizdams darbā elkoņus un kliegdams «urā!», šķiet, gatavs šobrīd nosist ir sevi, ir visus, bet abpus viņam spraucās tādas pašas mežonīgas sejas ar tādienj pašiem «urā!» saucieniem.

«Tad, lūk, ko nozīmē ķeizars!» Petja domāja. «Nē, es pats nevaru pasniegt lūgumu, tas būtu par daudz pārdroši!» Un tomēr viņš tikpat izmisīgi lauzās uz priekšu, un gar priekšējo mugurām viņam pavīdēja tukšs laukums ar sarkanu vadmalu izklātu eju; bet to pašu brīdi pūlis sāka plūst atpakaļ (priekšā policisti grūda nost tos, kas bija pievirzījušies gājienam pārāk tuvu; ķeizars devās no pils uz Marijas aizmigšanas katedrāli), un Petja negaidot dabūja tādu triecienu pa ribām un viņu tā saspieda, ka acīs sametās tumšs un viņš zaudēja samaņu. Kad viņš at- žirba, kāds garīdznieks ar iesirmu matu kumšķīti pakausī, nobružātos, zilos priestera svārkos, droši vien psalmotājs, ar vienu roku turēja viņu zem padusēm, ar otru vairīja nost pūli, kas spiedās virsū.

Kundziņu nospieduši! — psalmotājs runāja. — Kā nu tā!… Rāmāk jele… nospieduši, nospieduši!

Ķeizars iegāja Marijas aizmigšanas katedrālē. Pūlis atkal izlīdzinājās, un psalmotājs izveda Petju, bālu un bez elpas, pie cara-lielgabala. Daži cilvēki pažēloja Petju, un piepeši viss pūlis pagriezās pret viņu, un nu jau ap viņu iznāca spiešanās. Tie, kas atradās tuvāk, centās viņam pakalpot, pogaja vaļa svarciņus, apsēdinaja uz lielgabala un pukojās par tiem, kas viņu bija saspieduši.

— Šitā jau var nospiest pagalam beigtu. Kas tā par būšanu! Bendē nost puiku! Pavej, kāds viņš, nabadziņš, balts kā audekls, — balsis nerimās.

Petja drīz vien atjēdzās, sārtums atgriezās viņam sejā, sāpes pārgāja, un par šīm īslaicīgajām nepatikšanām viņš bija ieguvis vietu uz lielgabala, no kura cerēja ieraudzīt ķeizaru, kam vajadzēja nākt atpakaļ. Petja nu vairs nedomāja nodot lūgumu. Kaut tikai varējis dabūt redzēt viņu — arī tad viņš justos laimīgs!

Kamēr Marijas aizmigšanas katedrālē notika dievkalpojums, aizlūgums sakarā ar ķeizara ierašanos un pateicības aizlūgums par miera noslēgšanu ar turkiem, — pū1is paklīda plašumā; uzradās pārdevēji, kas klaigādami piedāvāja kvasu, piparkūkas, magoņsēklas, uz kurām petja bija it sevišķi kārs, un atskanēja parastās valodas. Ķāda tirgone rādīja savu saplēsto šalli un stāstīja, kādu lielu naudu tā maksājusi; cita gaudās, ka nu jau visas zīda dranas esot kļuvušas dārgas. Psalmotājs, kas bija paglābis Petju, runājās ar ierēdni par to, kādi garīdznieki ar arhibīskapu šodien piedaloties dievkalpojumā. Psalmotājs vairāk reižu atkārtoja vārdu svaidīšana, ko Petja nesaprata, Sivi jauni pilsētas puiši jokojās ar meičām, kas grauza riekstus. Visas šīs sarunas, sevišķi ķircināšanās ar meičām, kas Petju viņa gados it īpaši valdzināja, visas šīs sarumasgatlaban Petju neinteresēja; viņš sēdēja savā augstajā vietā — uz lielgabala, aizvien tāpat uztraukdamies, domājot par ķeizaru un par savu mīlu uz viņu. Sāpju un baiļu izjūta tobrīd, kad viņu saspieda, kopā ar šo aizgrābtību vel vairāk kāpināja viņā apziņu par šā brīža svarīgumu.

Pēkšņi no krastmalas atskanēja lielgabalu grāvieni (tur šāva par godu mieram ar turkiem), un pūlis Jlr^uji plūda uz krastmalu — palūkoties, kā šauj. Arī %,tja gribēja skriet turp, bet psalmotājs, kas bija ņēmis kuMziņu savā aizgādībā, viņu nelaida. Šāvieni vēl turpinātas, kad no Marijas aizmigšanas katedrāles izsteidzās oficieri, ģenerāļi, kambarkungi, tad jau ar daudz mazāku s.ķubu iznāca vēl citi, atkal galvas atsedzās, un tie, kas bija aizskrējušī skatīties lielgabalus, skrēja atpakaļ. Beidzot pa katedrāles durvīm iznāca vēl četri vīri mundieros ar lentēm. «Urāl ura!» pūlis atkal ieaurojās.

Kurš? Kurš? — ar raudām balsī taujāja visapkārt Petja, taču neviens tam neatbildēja; visi bija pārāk aizrāvušies, un Petja, izraudzījies vienu no šiem četriem cilvēkiem, ko viņā aiz acīs sakāpušajām prieka asarām nevarēja skaidri saskatīt, koncentrēja uz to visu savu sajūsmu, kaut arī tas nebija ķeizars, un pilnā rīklē sāka kliegt «urā!» — un nolēma, ka rīt pat, lai tur vai kas, viņš būs karavīrs.

Pūlis skrēja pakaļ ķeizaram, pavadīja to līdz pilij un sāka izklīst. Bija jau vēls, un Petja nebija nekā ēdis, sviedri viņam lija aumaļām; tomēr viņš negāja uz mājām, bet kopā ar pūli, kas gan bija manāmi sarucis> tomēr vēl diezgan prāvs, ķeizaram pusdienojot, stāvēja pils priekšā, lūkodamies pils logos, vēl ko gaidīdams un vienlīdz ap- skauzdams gan augstmaņus, kas piebrauca pie durvīm — uz ķeizara pusdienām, gan kambarsulaiņus, kas apkalpoja pie galda un zibēja gar logiem.

Pie pusdienu galda Vakijevs, atskatījies uz logu, teica ķeizaram:

Tauta aizvien vēl cer dabūt redzēt jūsu majestāti.

Maltīte jau bija galā, ķeizars piecēlās un, beigdams ēst

biskvītu, izgāja uz balkona. Ļaudīs ar Petju vidū metās uz balkona pusi.

Eņģeli, tētīt! Urā! Gādniek! … — kliedza ļaudis un kopā ar visiem Petja, un atkal sievas un daži nevarīgāki vīrieši, starp tiem arī Petja, apraudājās aiz laimes. Paprāvs biskvīta gabaliņš no tā, ko ķeizars turēja rokā, nodrupis nokrita uz balkona margām un no margām zemē. Kamzolī ģērbies kučieris, kas stāvēja vistuvāk, pasviedās un uzķēra biskvīta gabaliņu. Daži no pūļa klupa kučierim virsū. To pamanījis, ķeizars lika padot šķīvi ar biskvītiem un saka sviest tos no balkona. Petjam acis pieplūda asinīm, briesmas tikt samītam viņu vēl vairāk iekairināja, un viņš metās uzķert biskvītus. Viņš nezināja, kālab, bet vajadzēja dabūt vienu biskvītu no cara rokas un nedrīkstēja padoties. Vlijt metās uz priekšu un notrieca no kājām kādu vecenīti, kas arī tvarstīja biskvītu. Taču vecenīte neuzskatīja sevi par uzvarētu, kaut arī gulēja zemē (vecenīte tvarsta ar rokām biskvītu un nepatapa saķert). Petja ar celi atgrūda viņas roku, paķēra biskvītu un, it kā baidīdamies nokavēt,jau aizsmakušā balsī atkal sāka kliegt «urā!».

Ķeizars iegāja iekšā, un pēc tam lielākā daļa ļaužu sāka izklīst.

Re nu, es jau sacīju, ka vajag vēl pagaidīt, — tā arī iznāca, — pūlī visās malās priecīgi čaloja.

Lai cik laimīgs jutās Petja, viņam tomēr šķita skumīgi iet uz mājām un apzināties, ka visa šās dienas bauda beigusies. No Kremļa Petja negāja vis mājās, bet pie sava biedra Oboļenska, kuram bija piecpadsmit gadu un kurš arī taisījās iestāties pulkā. Atgriezies mājās, viņš noteikti un cieši paziņoja, ka aizbēgs, ja viņu nelaidīs ar labu. Un otrā dienā grāfs Iļja Andrejičs, gan vēl ne gluži piekāpies, devās izzināt, kur varētu Petju iekārtot kādā mazāk bīstamā vietā.

XXII

Trīs dienas vēlāk — 15. datumā no rīta — pie Slobodas pils stāvēja neskaitāms daudzums ekipāžu.

Zāles bija pilnas. Pirmajā pulcējās muižnieki mundieros, otrajā — bārdaini tirgoņi ar medaļām pie zilajiem kaf- tāniem. Zālē, kur notika muižnieku sapulce, bija dūkoņa un rosība. Pie liela galda zem ķeizara ģīmetnes krēslos ar augstām atzveltnēm sēdēja ievērojarņākie augstmaņi; bet lielākā daļa mtvifnieku staigāja pa zāli.

Visi muižnieki, tie paši, ko Pjērs ik dienas sastapa gan klubā, gan pašu mājās, — visi bija ģērbušies mundieros, dažs Katrīnas laika, dažs Pāvila, cits jaunā — Aleksandra laika, vēl kāds parastajā muižnieku mundierī; un šis vispārējais mundieru raksturs piešķīra šīm vecajām un jaunajām, visdažādākajām un pazīstamajām sejām kaut ko dīvainu un fantastisku. Sevišķi apbrīnojami šķita vecie vīri — pusakli, bezzobaini plikpauri, dzelteni, aptaukojušies vai arī grumbaini un izdiluši. Viņi lielāko tiesu sēdēja uz vietas un klusēja, bet, ja arī staigāja un runāja, tad piemetās pie kāda no jaunākajiem. Tāpat kā tais sejās, ko pūlī uz laukuma bija redzējis Petja, arī visās šais sejās pārsteidza tajās jaužamais pretstats: starp vispārējām gaidām, ka notiks kas svinīgs, un starp parasto vakarējo — bostona partiju, pavāru Petrušku, Zinaīdas Dmitrijevnas veselību u. tml.

Zālē bija arī Pjērs, kopš agra rīta iespīlējies neērtā muižnieku mundierī, kas bija viņam kļuvis par šauru. Viņš bija uztraucies: neparastā sapulce, kur piedalījās ne tikvien muižniecība, bet arī tirgoņu kārta, etats generaivtf atmodināja viņā veselu virkni sen pamestu, bet dvēselē dziļi ieurbušos domu par Contrat social1*Sabiedriskonolīgumu.(Red.) un franču revolūciju. Uzsaukumā pamanītie vārdi, ka ķeizars ieradīšoties galvaspilsētā apspriesties ar savu tautu, nostiprināja viņā Šo uzskatu. Un, domādams, ka šai ziņā tuvojas kas svarīgs, tas, ko viņš sen gaidījis, viņš staigāja apkārt, vērodams, ieklausīdamies sarunās, taču nekur nemanīja izpaužamies tās domas, kas nodarbināja viņu.

Nolasīja ķeizara manifestu, kas izraisīja sajūsmu, un tad visi runādamies izklīda. Bez parastajām sarunām Pjērs dzirdēja pārspriežam, kur jāstāv muižniecības maršaliem tobrīd, kad nāks iekšā ķeizars, kad rīkot ķeizaram balli, vai sadalīties pa apriņķiem vai visai guberņai kopā … utt.; bet, tiklīdz saruna pieskārās karam un tam, kālab muižniecība te sapulcināta, valodas kļuva nedrošas un nenoteiktas. Visi gribēja labāk klausīties nekā runāt.

Kāds vīrs pusmūža gados, vīrišķīgs, skaists, atvaļināta jūrnieka mundierī, runāja vienā no zālēm, un lokā ap viņu spiedās ļaudis. Pjērs tuvojās pulciņam, kas bija ielencis runātāju, un sāka klausīties. Arī grāfs Iļja Andrejičs, kas savā Katrīnas laika vojevodas kaftānā, patīkami smaidīdams, ar visiem pazīstams, staigāja pa pūli, piestāja pie šās grupas un sāka'klausīties ar savu labsirdīgo smaidu, kā viņš parasti mēdza klausīties, atzinīgi mādams ar galvu par zīmi, ka ir vienis prātis ar runātāju. Atvaļinātais jūrnieks runāja ļoti droši; to varēja vērot no klausītāju sejas izteiksmes un no tā, ka daži cilvēki, ko Pjērs pazina kā vispadevīgākos un lēnīgākos, nepatikā atkāpās no runātāja vai arī runāja tam pretim. Pjērs iespraucās pulciņa vidū, ieklausījās un pārliecinājās, ka runātājs tiešām ir liberālis, taču pavisam citādā nozīmē, nekā bija domājis Pjērs. Jūrnieks runāja tai īpaši skanīgajā, dziedošajā muižnieku baritonā, patīkami grasēdams un apraudams līdzskaņus, tādā balsī, kā mēdz uzsaukt: «Su'ain, pīpi!» un tamlīdzīgi. Viņš runāja pavēlēt raduša uzdzīvotāja balsī.

— Nu, kas tad par to, ka smoļenskieši piedāvājuši ķeizaram zemessargus! Vai smoļenskieši mums kādi noteicēji? Ja dižciltīgā Maskavas guberņas muižniecība atzīs par vajadzīgu, tā var savu padevību kungam un ķeizaram aplicclnāt ar citiem līdzekļiem. Vai esam jau aizmirsuši, kā iznāca ar zemessargiem septītajā gadā? Tik vien bija, ka iedzīvojās ierāvēji, zagļi un laupītāji.

Grāfs Iļja Andrejičs, saldi smaidīdams, atzinīgi māja ar galvu.

Un vai no mūsu zemessargiem bija valstij kāds labums? It nekāda! Izputināja tikai mūsu saimniecības. Labāk lai tad iesauc… Citādi pārnāk pie jums mājās ne zaldāts, ne vairs zemnieks, bet tīrā izvirtība. Muižnieki savas dzīvības nežēlo, mēs paši iesim vīrs vīrā, paķersim līdzi rekrūšus, lai ķeizās (tā viņš izrunāja ķeizaru) tikai pasauc, mēs visi mirsim par viņu, — runātājs iejūsminā- jies piebilda.

Iļja Andrejičs aiz prieka rija siekalas un buksnīja Pjēru, bet Pjēram arī iegribējās runāt. Viņš pavirzījās priekšā, juzdams iedvesmu, pats vēl neapjēgdams, par ko īsti, un vēl nezinādams, ko sacīs. Viņš jau pavēra muti, lai runātu, taču kāds senators, pavisam bez zobu, ar gudru un dusmīgu seju, stāvēdams netālu no runātāja, neļāva Pjēram iesākt. Redzami pieradis vadīt debates un izvirzīt jautājumus, viņš ierunājās klusu, bet sadzirdami.

Es domāju, cienījamais kungs, — senators ierunājās, čāpstinādams bezzobu muti, — ka mēs neesam šurp aicināti, lai apspriestu, kas valstij pašlaik izdevīgāk — iesaukums vai zemessardze. Mēs esam aicināti, lai atbildētu uz to uzsaukumu, ar kādu kungs un ķeizars mūs pagodinājis. Bet par to, kas izdevīgāk, — iesaukt rekrūšus vai pulcināt zemessargus, atļausim spriest augstākajai varai…

Pjērs piepeši atrada izeju savai sajūsmai. Viņš kļuva nikns uz senatoru, kas centās ieviest muižniecības turpmākajā darbībā šo uzskatu pareizību un šaurību. Pjērs izgāja priekšā un pārtrauca runātāju. Viņš pats vēl nezināja, ko sacīs, taču uzsāka kvēli, retumis iesprauzdarņsfipa franču vārdam un izteikdamies krieviski grāmatu valodā.

Atvainojiet, jūsu ekselence, — viņš iesāka (Pjērs ar šo senatoru bija tuvi paziņas, taču šeit viņš ieskatīja par nepieciešamu uzrunāt to oficiāli), — kaut arī es neesmu vienis prātis ar šo kungu … (Pjērs sastomījās. Viņam gribējās teikt mon trēs honorable preopinant [28] ),[1] — manu ļoti godājamo iepriekšējo runātāju. — ar šo kungu .., que je n'ai pas l'honneur de connaitre [29] ■ — ko man nav tas gods pazīt.taču man šķiet, ka muižnieku kārta aicināta kopā ne tikvien, lai izteiktu savu piekrišanu un sajūsmu, bet ari tālab, lai apspriestu tos pasākumus, ar kādiem mēs varētu palīdzēt tēvijai. Man šķiet, — viņš iejūsminādamies turpināja, — ka ķeizars pats būtu nemierā, ja viņš mūsos atrastu tikai cilvēkus, kam pieder zemnieki, kurus mēs nododam viņa rīcībā, un liel… chair ā canon\ • M lielgabalu gaļu.par kād'u mēs sevī padarām, bet neatrastu mūsos pa … pa … padoma.

Daudzi virzījās nost no pulciņa, pamanījuši senatora nicīgo smīnu un apjēguši, ka Pjērs runā brīvi; vienīgi Iļja Andrejičs palika apmierināts ar Pjēra runu, tāpat kā bija apmierināts ar jūrnieka, senatora un vispār allaž ar to runu, ko dzirdēja pēdējo.

— Es domāju, ka, Iekām apspriežam šos jautājumus, — Pjērs turpināja, — mums jāprasa ķeizaram, visā padevībā jālūdz viņa majestāte paskaidrot mums, cik mums ir karaspēka, kādā stāvoklī atrodas mūsu karapulki un armijas, un tad …

Taču Pjērs nepaguva izteikt līdz galam šos vārdus, kad pēkšņi viņam bruka virsū no trijām pusēm. Visniknāk uzbruka vi$a senais paziņa, allaž pret viņu labi noskaņotais bostona spēlētājs Stepans Stepanovičs Adraksins. Stepans Stepanovlčs bija ģērbies mundieri, un vai nu mundiera, vai kādu cftu iemeslu pēc Pjērs savā priekšā ieraudzīja gluži citu cilvēku. Stepans Stepanovičs ar pēkšņi izlauzušos veca vīra niknumu sejā uzbrēca Pjēram:

«•— Pirmkārt, es jums teikšu, ka mums nav tiesības ķeizaram to jautāt, un, otrkārt, ja arī krievu muižniecībai šāda tiesība būtu, tad ķeizars nevar mums atbildēt. Karapulki virzās saskaņā ar ienaidnieka kustībām, karapulki samazinās un atkal pieaug …

Kāda cita balss, kas piederēja gadus četrdesmit vecam vidēja auguma vīram, ko Pjērs agrākos laikos bija dažkārt redzējis pie čigāniem un pazina kā negodīgu kāršu apēlmani un kas, patlaban mundierī ģērbies, ari izskatījās svešāds, pievirzījās Pjēram tuvāk un pārtrauca Adraksinu

Un nav arī īstais laiks prātot, — šis muižnieks sacīja, — bet vajag rīkoties: karš ir Krievijā. Mūsu ienaidnieks nāk, tai izpostītu Krieviju, lai apgānītu mūsu tēvu kapenes, lai aizvestu mūsu sievas un bērnus. — Muižnieks iebelza sev pa krūtīm. — Mēs visi celsimies kā viens vīrs, visi par cara tētiņu! — viņš kliedza, valbīdams asiņu pierietējušās acis. Pūlī atskanēja vairākas atzinīgas balsis. — Mēs esam krievi un nežēlosim savas asinis, aizstāvēdami ticību, troni un tēvzemi. Bet murgojumi mums jāatmet, ja esam tēvzemes dēli. Mēs parādīsim Eiropai, kā Krievija saceļas par Krieviju, — muižnieks kliedza.

Pjērs gribēja iebilst, bet nevarēja izteikt ne vārda. Viņš juta, ka viņa vārdu skaņa neatkarīgi no domas, ko tie ietvēra., nebija tik sadzirdama kā ņiprā muižnieka vārdu skaņa.

Iļja Andrejičs otrpus pulciņa izteica savu atzinību; dažs braši pagriezās ar plecu pret runātāju un teikuma beigās piebalsoja:

Kā tad, kā tad! Tā tas ir!

Pjērs gribēja paskaidrot, ka viņš neatsakās ziedot ne naudu, ne zemniekus, ne sevi pašu, bet ka, lai palīdzētu armijai, būtu jāpazīst tās stāvoklis, taču viņš nespēja parunāt. Daudz balsu klaigāja un runāja visas reizē, tā ka pat Iļja Andrejičs nevarēja pagūt visām piekrist; un pulciņš auga lielāks, sašķēlās, atkal sadevās kopā un viss, dūkdams čalā, virzījās uz lielo zāli, pie lielā galda. Pjēram ne tikvien neizdevās izteikties, bet viņu rupji pārtrauca, grūstīja, novērsās no viņa kā no vispārēja ienaidnieka. Tas nenotika vis tāpēc, ka būtu nemierā ar viņa runas jēgu — tā jau bija pat aizmirsusies aiz lielā daudzuma runu, kas tai sekoja, — bet pūļa iedvesmai bija nepieciešams taustāms mīlas un taustāms naida objekts. Pjērs kļuva par šo pēdējo. Daudzi oratori runāja pēc tā ņiprā muižnieka, un visi runāja tai pašā noskaņā. Daudzi runāja skaisti un oriģināli.

Avīzes «Russkij Vestņik» izdevējs Gļinka, kuru tūliņ pazina («rakstnieks, rakstnieks!» atskanēja pūlī), sacāja, ka elle atvairāma ar elli, ka viņš esot redzējis bērnu, kas, zibenim laistoties un pērkonam graujot, smaidījis, bet ka mēs nebūsim šis bērns.

Jā, kā tad, pērkonam graujot! — pakaļējās rindās atzinīgi atbalsoja.

Pūlis sablīva pie lielā galda, kur, tērpušies mundieros ar lentēm, sēdēja augstmaņi — sirmi septiņdesmitgadēji plikpaura večuki, kurus Pjērs gandrīz visus bija redzējis pašu mājās ar saviem ākstiem vai arī klubos pie bostona spēles. Pūlis ielenca galdu, nerimdams dūkt. Cits pēc cita un dažubrīd pā divi reizē runāja oratori, ko uzmācīgais pfilis no mugurpuse» spieda pie krēslu augstajām atzveltnēm. Aiz muguras stāvošie ielāgoja, ko runātājs nepateica, un centās pasacīt izlaisto. Citi šai karstumā un saspiestībā grābstīja savā prātā, vai neattaps kādu domu, un tad steidzās to izteikt» Pjēram pazīstamie večuki — augstmaņi sēdēja un skatījās apkārt drīz uz vienu, drīz uz otru, un lielākajai dajai bija tāda izteiksme, kas pauda vienīgi to, ka viņiem ir gaužām karsti. Pjērs tomēr jutās satraukts, un vispārējā vēlēšanās, kas izpaudās vairāk skaņās un sejas izteiksmē nekā runu saturā, vēlēšanās ierādīt, ka mums tas viss ir tīrais nieks, pielipa arī viņam. Viņš nebija atteicies no savām domām, tomēr jutās nez par ko vainīgs un labprāt būtu izskaidrojies.

Es tikai teicu, ka mums būtu ērtāk saziedot, ja mēs līņātu, kas īsti vajadzīgs, — viņš skaidroja, pūlēdamies pārkliegt citas balsis.

Kāds večuks turpat tuvumā atskatījās uz viņu, bet tūdaļ viņa uzmanību saistīja troksnis, kas sākās otrpus galda.

Jā, Maskavu atdos! Tā kļūs par upura jēru! — kāds sauca.

Viņš Ir cilvēces ienaidnieks! — kliedza kāds cits. — Ļaujiet man runāt… Kungi, jūs mani nospiedīsiet!,,.

XXIII

Sai brīdī, muižnieku baram pašķiroties, ģenerāļa mundierī ar lentu pār plecu, ar savu uz priekšu izvirzīto zodu un šaudīgajām acīm knašiem soļiem ienāca grāfs Rastopčins.

— Kungs un ķeizars tūliņ ieradīsies, — Rastopčins pa- fiņoja, —' es tikko nāku no turienes. Man šķiet, ka taja stāvoklī, kādā mēs patlaban atrodamies, nav daudz ko prātot. Ķeizars pagodināja sapulcināt mūs un tirgoņus, — grāfs Rastopčins turpināja. — No turienes plūdīs miljoni (viņš pamāja uz tirgoņu zāli), bet mūsu uzdevums ir dot zemessargus urt netaupīt pašiem sevi… Tas ir mazākais, ko mēs V8ram veikti

Sākās apspriede tikai augstmaņiem, kas sēdēja pie galda, Visa apspriede noritēja uzsvērti klusu. Tā likās pat skumīga, ksd pēc visa iepriekšējā trokšņa pa vienai at

skanēja vceišķas balsis, no kurām viena teica «piekrītu», otu — dažādības labad — «esmu tādās pašās domās» utt.

Sekretāram uzdeva rakstīt Maskavas muižniecības lēmumu par to, ka maskavieši, tāpat kā smoļenskieši, ziedo pa desmit cilvēku no tūkstoša ar pilnu ietērpu. Kungi, sēdes dalībnieki, it kā atviegloti piecēlās, ar troksni atgrūda krēslus un, attirpinādami kājas, sāka staigāt pa zāli, paķēruši cits citu zem rokas un sarunādamies.

Ķeizars! Ķeizars! — pēkšņi atskanēja pa zālēm, un viss pūlis traucās uz izeju.

Pa plato eju starp muižniekiem, kas stāvēja kā mūris, zālē ienāca ķeizars. Visas sejas pauda godbijīgu un izbaiļu pilnu ziņkāri. Pjērs stāvēja diezgan patālu un nevarēja pilnībā sadzirdēt ķeizara runu. No tā, ko dzirdēja, viņš saprata tikai to, ka ķeizars runā par briesmām, kādās atrodoties valsts, un par cerībām, ko viņš liekot uz Maskavas muižniecību. Ķeizaram atbildēja cita balss, kas ziņoja par tikko pieņemto muižniecības lēmumu.

Kungi! — sacīja ķeizars, balsij iedreboties; pūlis iešalcās un atkal noklusa, un Pjērs skaidri sadzirdēja patīkami cilvēcisko un aizkustināto ķeizara balsi, tam runājot: — Nekad es neesmu šaubījies par Krievijas muižniecības labo gribu. Taču šodien tā ir pārsniegusi manas cerības. Pateicos jums tēvijas vārdā. Rīkosimies, kungi, laiks dārgāks par visu …

Ķeizars apklusa, pūlis sāka spiesties viņam apkārt, un no visām pusēm skanēja sajūsmas pilni saucieni.

Jā gan, dārgāks par visu … cara vārds, — aiz muguras šņukstēdams dvesa Iļja Andrejičs, kas nekā nebija dzirdējis, bet visu izprata pēc sava prāta.

No muižnieku zāles ķeizars iegāja tirgoņu zālē. Tur viņš uzkavējās minūtes desmit. Pjērs, tāpat kā citi, ieraudzīja ķeizaru iznākam no tirgoņu zāles ar aizkustinājuma asa- rām acīs. Kā vēlāk dabūja zināt, — tikko ķeizars iesācis uzrunu tirgoņiem, asaras sākušas plūst viņam no acīm un viņš, balsij drebot, aprāvis runu. Pjērs ieraudzīja ķeizaru, kad tas nāca ārā, divu tirgoņu pavadīts. Vienu — resno lieltirgotāju — Pjērs pazina, otrs bija tirgoņu priekšnieks ar kalsnu, dzeltenu seju un šauru bārdu. Tie abi raudāja. Kalsnajam acīs bija asaras, bet resnais lieltirgotājs raudāja, šņukstēdams kā bērns, un visu laiku atkārtoja:

Ņem ir dzīvību, ir mantu, jūsu majestāte!

Pjērs šobrīd nejuta vairs nekā cita kā vien vēlēšanos parādīt, ka viņam viss ir nieks un ka viņš gatavs visu ziedot. Kā pārmetums viņam šķita paša runa ar konstitucionālo novirzienu: viņš meklēja gadījumu to izlīdzināt. Dabūjis zināt, ka grāfs Marnonovs ziedo veselu pulku, Bezu- hovs turpat uz vietas paziņoja grāfam Rastopčinam, ka viņš dod tūkstoš vīru ar pilnu uzturu.

Vecais Rostovs nespēja bez asarām izstāstīt sievai visu, kā bijis, uz vietas piekrita Petjas lūgumam un devās pats viņu pierakstīt.

Otrā dienā ķeizars aizbrauca. Visi sapulcētie muižnieki novilka mundierus, atkal izklīda pa mājām un klubiem un krekstēdami deva pārvaldniekiem pavēles par zemessargiem, un paši brīnījās par to, ko izdarījuši.

OTRĀ DAĻA

I

Napoleons uzsāka karu ar Krieviju tāpēc, ka viņš nevarēja neatbraukt uz Drēzdeni, nevarēja neapskurbt no godinājumiem, nevarēja neuzvilkt poļu mundieri, nepadoties jūnija rīta rosinošajai ietekmei, nevarēja atturēties no dusmu uzliesmojuma Kurakina un pēc tam Balašova klātbūtnē.

Aleksandrs atteicās no visām sarunām tāpēc, ka jutās personiski aizvainots. Barklajs de Tolli centās iespējami labāk vadīt armiju, lai izpildītu savu pienākumu un izpelnītos diža karavadoņa slavu. Rostovs triecienā auļoja virsū frančiem tāpēc, ka nevarēja atturēties pretim tieksmei palaist zirgu auļos pa līdzeno lauku. Un gluži tāpat, savu personisko īpašību, paradumu, apstākļu un mērķu rosināti, rīkojās visi tie neskaitāmie cilvēki, kas piedalījās šai karā. Viņi baiļojās, dega godkārē, priecājās, sašuta, prātoja, domādamies zinām, ko dara un ka dara to savā labā, taču visi bija nevilši vēstures ieroči un veica viņiem pašiem apslēptu, bet mums saprotamu darbu. Tāds ir visu praktisko darboņu nenovēršamais liktenis — jo nebrīvāks, jo augstāk tie stāv sabiedriskās pakļautības kāpnēs.

Tagad 1812. gada darboņi sen atstājuši savas vietas, viņu personiskās intereses izgaisušas bez pēdām, un mēs redzam vienīgi tā laika vēsturiskās sekas.

Liktenis spieda visus šos cilvēkus, cenšoties sasniegt savus pašu mērķus, sekmēt kādu milzu rezultātu, par kuru nevienam (ne Napoleonam, ne Aleksandram un vēl jo ma- zak kādam no kara dalībniekiem) nebija ne mazākās jausmas.

Tagad mums ir skaidrs, kas bija 1812. gadā franču bojā ejas cēlonis. Neviens neņemsies apstrīdēt, ka Napoleona lianču karapulku bojā ejas cēlonis bija, no vienas puses, tas, ka tie, ziemas gājienam nesagatavojušies, vēlā rudenī iespiedās dziļi Krievijas iekšienē, bet no otras puses, raksturs, kādu pieņēma karš reizē ar krievu pilsētu nodedzināšanu, kad krievu tautā modās negants naids pret ienaidnieku. Taču tolaik ne tikvien neviens neparedzēja to (kas tagad šķiet acīm redzams), ka tikai šādā ceļā astoņsimt tūkstošu vīru lielā armija, kas bija vislabākā pasaulē un ko vadīja vislabākais karavadonis, varēja aiziet bojā sadursmē ar divkārt vājāko, nepieredzējušo krievu armiju, ko vadīja nepiedzīvojuši karavadoņi; to ne tikvien neviens neparedzēja, bet krievi no savas puses nepārtraukti darīja visu iespējamo, lai aizkavētu to, kas vienīgais varēja glābt Krieviju; arī franči, par spīti savai pieredzei un tā dēvētajam Napoleona kara ģēnijam, no savas puses pielika visas pūles, lai vasaras beigās izstieptu fronti līdz Maskavai, proti, izdarītu taisni to, kam vajadzēja viņus pazudināt.

Vēsturiskos rakstos par 1812. gadu franču autori visai labprāt mēdz runāt par to, kā Napoleons apjaudis, cik bīstami izstiept frontes līniju, kā viņš tiecies izraisīt kauju, kā viņa maršali ieteikuši viņam apstāties Smojenskā, un piemin vēl citus iīdzīgus argumentus, kas pierāda, ka jau tolaik it kā būtu izprasts, cik šī kampaņa bīstama, turpretim krievu autoriem vēl vairāk tīk runāt par to, ka jau no paša sākuma pastāvējis skitu kara plāns — ievilināt Napoleonu dziļi Krievijas iekšienē, un šo plānu piedēvē dažs Pfūlam, dažs kādam francūzim, dažs Tolam, dažs pašam ķeizaram Aleksandram, norādot uz piezīmēm, projektiem un vēstulēm, kur tiešām atrodami mājieni uz šādu rīcības veidu. Taču visus šos mājienus, it kā notikušais bijis jau iepriekš paredzēts, tiklab franči, kā arī krievi tagad piemin tikai tāpēc, ka notikumi tos attaisnojuši. Ja notikumi ne- biītu norisinājušies, arī šie mājieni būtu aizmirsti., kā tagad aizmirsti tūkstošiem un miljoniem pretēju mājienu un minējumu, kas toreiz daudzināti, bet izrādījušies par nepamatotiem un tāpēc aizmirsti. Par ikviena notikuma iznākumu allaž mēdz būt tik daudz minējumu, ka, lai tas beigtos ar ko beigdamies, vienmēr atradīsies cilvēki, kas sacīs: «Es jau toreiz teicu, ka tā būs,» gluži aizmirsdami, ka neskaitāmo minējumu skaitā bijuši arī pilnīgi pretēji.

Pieņēmumi, ka Napoleons apzinājies briesmas, kas draudējušas, izstiepjot frontes līniju, un ka krievi ievilinājuši ienaidnieku Krievijas iekšienē, acīmredzot pieder pie šās pašas kategorijas, un vēsturnieki tikai ar lielām pūlēm var piedēvēt šādus apsvērumus Napoleonam un tā maršaliem un šādus plānus krievu karavadoņiem. Visi fakti runā tieši pretim šādiem pieņēmumiem. Krieviem visu kara laiku ne tikvien nebija vēlēšanās ievilināt frančus dziļi Krievijā, bet viņi darīja visu, lai tos apturētu, līdzko tie ienāca Krievija, un Napoleons ne tikvien nebaidījās izstiept frontes līniju, bet kā par uzvaru priecājās par katru savu soli uz priekšu un visai kūtri, ne tā, kā iepriekšējās kampaņās, meklēja izdevību sākt kaujas.

Pašā kampaņas sākumā mūsu armijas ir cita no citas atšķirtas, un vienīgais mērķis, uz ko mēs tiecamies, ir tās apvienot, kaut gan, lai atkāptos un ievilinātu ienaidnieku zemes iekšienē, armijas apvienot nav izdevīgi. Ķeizars uzturas a^nijā, lai to iedvesmotu aizstāvēt ik pēdu krievu zemes uņ nevis atkāpties, Pēc Pfūla plāna tiek ierīkota milzīgā Drisas nometne un nolemts tālāk vairs neatkāpties. Ķeizars pārmet virspavēlniekiem ikkatru soli, ko armija atkāpusies. Ķeizars ne iedomāties nevar ne tikvien nodedziņāt Maskavu, bet pat pielaist ienaidnieku līdz Smo- ļenskai, un, kad armijas apvienojas, tad valdnieks ir sašutis par to, ka Smoļenska atdota un nodedzināta un pie tās mūriem nav izcīnīta ģenerālkauja.

Tā domā valdnieks, bet krievu karavadoņi un visa krievu tauta jūt vēl lielāku sašutumu par to, ka mūsējie atkāpjas zemes iekšienē.

Napoleons, sašķēlis armijas, virzās dziļāk Krievijā un vairākkārt palaiž garām izdevību sākt kauju. Augusta mēnesī viņš ir Smoļenskā un domā tikai par to, kā doties tālāk, kaut gan, kā mēs tagad redzam, šī virzīšanās uz priekšu dzen viņu acīm redzamā postā.

Fakti uzskatāmi liecina, ka ne Napoleons paredzēja briesmas, virzīdamies uz Maskavu, nedz arī Aleksandrs un krievu karavadoņi tolaik domāja Napoleonu ievilināt, bet domāja gan gluži pretējo. Napoleona ievilināšana zemes iekšienē nenotika vis saskaņā ar kaut kādu plānu (neviens arī neticēja šādai iespējai), bet gan tāpēc, ka cilvēki, kas piedalījās karā, ļāva izraisīties vissarežģītākajai intrigu, nolūku, iegribu spēlei, neapjauzdami nedz to, kam jānotiek, nedz to, kas bija Krievijas vienīgais glābiņš. Viss notiek nejauši. Armijas sašķeltas jau kampaņas sākumā. Mes pūlamies tās apvienot ar acīm redzamu nolūku — dot kauju un apturēt ienaidnieka uzbrukumu, bet šai savā tiek- •'111e apvienoties, vairīdamies no kaujas ar spēcīgāku ienaidnieku un negribot atkāpdamies šaurā leņķī, novedām frančus līdz Smoļenskai. Taču nepietiek, ja sakām, ka atkāpjamies šaurā leņķī tāpēc, ka franči virzās uz priekšu starp abām armijām, — šis leņķis kļūst vēl šaurāks, un mēs aizejam vēl tālāk tāpēc, ka Bagrations neieredz nepopulāro vācieti Barklaju de Tolli (kam vajadzētu kļūt viņa priekšniekam) un, komandēdams 2. armiju, cenšas cik vien iespējams ilgāk nepievienoties Barklajam, lai tas nevarētu viņu komandēt. Bagrations ilgi nepievienojas (kaut gan apvienošanās ir visu vadoņu galvenais mērķis), jo viņam šķiet, ka šai gājienā ievedīs savu armiju briesmās un ka viņam izdevīgāk atkāpties vairāk pa kreisi un vairāk uz dienvidiem, traucējot ienaidnieku no flanga un aizmugures un komplektējot savu armiju Ukrainā. Bet, liekas, ari to viņš izgudrojis tāpēc, ka viņam negribas pakļauties nīstamajam un pēc dienesta pakāpes jaunākajam vācietim Barklajam.

Ķeizars uzturas armijā, lai to iedvesmotu, bet viņa klātbūtne un neziņa, par ko izšķirties, un milzīgais skaits padomdevēju un plānu iznīcina pirmās armijas kaujas sparu, un armija atkāpjas.

Ir nolemts Drisas nometnē palikt uz vietas; bet Pauluči, kas tīko kļūt par virspavēlnieku, ar savu enerģiju negaidot ietekmē Aleksandru, un viss Pfūla plāns tiek mests pie malas, un visa vadība nodota Barklajam. Bet, tā kā Barklajs neiedveš uzticību, viņa varu ierobežo.

Armijas sadrumstalotas, nav vienības vadībā. Barklajs ir nepopulārs; un no šā jucekļa, sadrumstalotības un virspavēlnieka vācieša nepopularitātes izriet, no vienas puses, nedrošība un vairīšanās no kaujas (no kuras nevarētu atturēties, ja armija būtu vienkop un to nekomandētu Barklajs), no otras puses, aizvien lielāks un lielāks sašutums pret vāciešiem un patriotiska gara uzplaukums.

Pēdīgi ķeizars aizbrauc no armijas, un kā vienīgais un ērtākais iegansts viņa aizbraukšanai tiek izraudzīta doma, ka tam jā iedvesmojot tauta galvaspilsētās, lai izraisītu tautas karu. Un šis ķeizara brauciens uz Maskavu trīskāršo krievu karapulku spēkus.

Ķeizars aizbrauc no armijas tādēļ, lai neierobežotu virspavēlnieka vienvadību, un cer, ka nu sekos enerģiskāka rīcība; taču armiju vadības stāvoklis kļūst vēl sarežģītāks un nedrošāks. Armijā paliek Benigsens, lielkņazs un ve- sels splets ģcnerāladjutantu, kam jāseko virspavēlnieka rīcībai un jāuzmudina tas enerģiski darboties, bet Barklajs, juzdamies vēl nebrīvāks, visu šo ķeizara acu vērojams, kļūst jo piesardzīgāks un vairās no kaujas.

Barklajs atzīst piesardzību. Troņmantnieks izsaka aplinkus mājienus par nodevību un pieprasa ģenerālkauju. Ļubomirskis Braņickis, Vlockis un tiem līdzīgie tā uzpūš visu šo kņadu, ka Barklajs ar ieganstu, ka ķeizaram novadājami papīri, aizsūta poļu ģenerāladjutantus uz Pēterburgu un nostājas atklātā cīņā ar Benigsenu un lielkņazu.

Smojenskā beidzot armijas apvienojas, lai kā Bagrations lo nevēlas.

Bagrations karietē piebrauc pie nama, kur apmeties Barklajs. Barklajs apliek lenti, iznāk pretim un raportē Bag- rationam, kas dienesta pakāpē par viņu vecāks. Bagrations, sevi uzveicis, augstsirdīgi pakļaujas Barklajam, nevērojot tā zemāko pakāpi; taču pakļāvies vēl mazāk ir ar lo vienis prātis. Paklausot ķeizara pavēlei, Bagrations ziņo personīgi tam. Viņš raksta Arakčejevam: «Kā mans ķeizars vēlas, bet ar ministru (Barklaju) kopā es nekādi nevaru. Dieva dēļ, sūtiet mani kaut vai kurp komandēt pulku, bet šeit es nevaru; un visa galvenā mītne pilna vāciešu, tā ka krievu cilvēkam nav iespējams dzīvot un nav arī nekādas jēgas. Es domājos patiesi kalpojam ķeizaram un tēvijai, bet, ja pārbauda, tad iznāk, ka kalpoju Barklajam. Atzīstos, ka negribu.» Braņicku, Vincengerodu un tiem līdzīgo spiets vēl vairāk sagandē virspavēlnieku attiecības, un vienotības kļūst aizvien mazāk. Taisās doties triecienā pret frančiem pie Smoļenskas. Sūta ģenerāli apskatīt pozīcijas. Sis ģenerālis, neieredzēdams Barklaju, aizjāj pie sava drauga korpusa komandiera un, nosēdējis tur dienu, atgriežas pie Barklaja un visos punktos nopaļā nākamo kaujas lauku, ko nemaz nav redzējis.

Kamēr risinās strīdi un intrigas par nākamo kaujas lauku, kamēr mēs meklējam frančus, alodamies par viņu atrašanās vietu, franči uzduras Ņeverovska divīzijai un pienāk pie pašiem Smoļenskas mūriem.

Jāpieņem negaidītā kauja Smoļenskā, lai glābtu savus satiksmes ceļus. Kauja notiek. Krīt tūkstoši vienā un otrā pusē.

Pretēji ķeizara un visas tautas gribai Smoļensku atstāj. Taču Smoļensku nodedzina paši iedzīvotāji, ko apkrāpis gubernators, un izpostītie iedzīvotāji, rādīdami piemēru citiem krieviem, dodas uz Maskavu, domādami tikai par saviem zaudējumiem un kurinādami naidu pret ienaidnieku. Napoleons iet tālāk, mēs atkāpjamies, un tiek panākts tas, kam vajadzēja uzveikt Napoleonu.

II

Otrā dienā pēc dēla aizbraukšanas kņazs Nikolajs Andrejičs pasauca pie sevis kņazi Marju.

— Nu, vai nu esi apmierināta? — viņš tai novaicāja. — Sanaidoji mani ar dēlu! Esi apmierināta? Tev jau to vien tikai vajadzēja! Apmierināta?… Man sāp, man tas sāp. Esmu vecs un vārgs, un tev to gribējās. Nu, priecājies, priecājies … — Un pēc tam kņaze Marja veselu nedēju nedabūja redzēt tēvu. Viņš bijā savārdzis un nenāca ārā no kabineta.

Sev pašai par brīnumu kņaze Marja ievēroja, ka šās slimības laikā vecais kņazs nelaida pie sevis arī m-lle Bourienne. Tijioņs viens pats viņu kopa.

Pēc nedēļas kņazs iznāca un atkal uzsāka agrāko dzīvi, sevišķi rosīgi noņemdamies ar būvēm un dārziem un pārtraucis visas iepriekšējās attiecības ar m-lle Bourienne. Viņa izskats un vēsais tonis pret kņazi Marju it kā teica viņai: «Redzi nu, izdomāji par mani, sameloji kņazam Andrejam par manām attiecībām ar šo francūzieti un sanaidoji mani ar dēlu; bet nu pati redzi, ka man nevajag ne tevis, ne francūzietes.»

Pusi dienas kņaze Marja pavadīja pie Nikoluškas, sekodama viņa mācībām un pati mācīdama tam krievu valodu un mūziku, un sarunādamās ar Desalu; dienas otro daļu viņa pavadīja pie grāmatām, ar veco aukli un ar dieva ļautiņiem, kas reizēm nāca pie viņas pa sētspuses durvīm.

Par karu kņaze Marja domāja tā, kā parasti mēdz domāt par karu sievietes. Viņa baiļojās par brāli, kas bija tur, viņu māca šausmas par cilvēku nežēlību, ko vtņa nesaprata un kas lika tiem citam citu nogalināt; bet viņa neapjēdza šā kara nozīmi, un tas šķita viņai tāds pats kā visi agrākie kari. Viņa nesaprata šā kara nozīmi, kaut gan Desals, viņas pastāvīgais sarunu biedrs, kas dedzīgi interesējās par kara gaitu, centās viņai ieskaidrot savus apsvērumus un kaut gan dieva ļautiņi, kas nāca pie viņas, visi,

Ikviens pēc savas saprašanas, ar šausmām atstāstīja tautā klīstošas baumas par antikrista uzbrukumu, un kaut gan žili, tagad kņaziene Drubecka, kas atkal bija atjaunojusi ar viņu sarakstīšanos, rakstīja viņai no Maskavas patriotiskas vēstules.

«Rakstu Jums krieviski, rnans labais draugs, — rakstīja Zili, tāpēc ka man ir naids pret visiem frančiem un arī prot viņu valodu, ko es nevaru dzirdēt runājam. Mēs Maskava visi esam aizgrābti caur entuziasmu par mūsu dievināmo ķeizaru.

Mans nabaga vīrs cieš grūtības un badu žīdu krogos; bet jaunās vēstis, ko esmu saņēmusi, mani vēl vairāk iejūsmina.

Jūs droši vien būsiet dzirdējusi, cik varonīgi izturējies Rajevskis, kas apskāvis savus divus dēius un teicis; «Iešu bojā kopā ar viņiem, bet paliksim nelokāmi!» Un tiešām, kaut gan ienaidnieks ir divkārt stiprāks par muims, mēs esam palikuši nelokāmi. Mēs pavadām laiku kā varēdamas, bet karš paliek karš. Kņaze Aliņa un Sophie^sčž pie manis augām dienām, un mēs, nelaimīgās dzīvu vīru atraitnes, plucinādamas šarpiju, taisām skaistas sarunas, trūkst tikai Jūsu, mans draugs …» utt.

Kņaze Marja nesaprata visu kara nozīmi galvenokārt tāpēc, ka vecais kņazs nekad par to nerunāja, neatzina to un pie pusdienu galda izsmēja Desalu, kas mēdza runāt par šo karu. Kņaza tonis bija tik mierīgs un pārliecināts, ka kņaze Marja neprātodama ticēja viņam.

Visu jūlija mēnesi vecais kņazs bija ārkārtīgi darbīgs un pat rosīgs. Viņš sāka dēstīt vēl jaunu dārzu un celt jaunu korpusu — dzīvojamo ēku saimes jaudīm. Vienīgais, kas kņazi Marju darīja nemierīgu, bija tas, ka viņš maz gulēja un, atmetis savu paradumu gulēt kabinetā, katru nakti gulēja citā vietā; te viņš lika uzklāt saliekamo gultu galerijā, te palika viesistabā uz dīvāna vai atzveltnes krēslā neizģērbies snaužam, kamēr viņam lasīja priekšā nevis m-lle Bourienne, bet zēns Petrušaj te viņš ierīkojās pa nakti ēdamistabā.

Pirmajā augustā pienāca otra vēstule no kņaza Andreja. Pirmajā vēstulē, ko saņēma drīz pēc viņa aizbraukšanas, kņazs Andrejs padevīgi lūdza tēvam piedošanu par to, ko viņš atļāvies tam sacīt, un lūdza atkal apveltīt viņu ar savu labvēlību. Uz šo vēstuli vecais kņazs aizrakstīja viņam laipnu atbildi un pēc šās vēstules atstūma no sevis francūzieti. Kņaza Andreja otrā vēstule, rakstīta no Viteb- skas, pēc tara kad to bija ieņēmuši franči, sastāvēja no īsa visas kampaņas apraksta līdz ar vēstulē uzzīmētu plānu un no apsvērumiem par kara turpmāko gaitu. Sai vēstulē kņazs Andrejs aizrādīja tēvam, cik neērti atrasties kara lauka tuvumā uz pašas karapulku kustības līnijas, un ieteica braukt uz Maskavu.

Todien pie pusdienu gaida, Desalam ieminoties par to, ka franči, cik dzirdams, jau iegājuši Vitebskā, vecais kņazs atcerējās par kņaza Andreja vēstuli.

Saņēmu šodien no kņaza Andreja, — viņš sacīja kņa- zei Marjat. — Netiki lasījusi?

Nē, mon pere, [30] — kņaze tramīgi atsaucās. Viņa nevarēja būt lasījusi vēstuli, par kuras saņemšanu nebija pat dzirdējusi.

Viņš raksta par karu, par šo pašu, — kņazs sacīja ar to nicīgo smīnu, kas viņam bija kļuvis pierasts, runājot par pašreizējo karu.

Jādomā, ļoti interesanti, — teica Desals. — Kņazam ir iespējams zināt…

Ai, ļoti interesanti! — iesaucās m-lle Bourienne.

Ejiet atnesiet man, — vecais kņazs parīkoja m-lle Bourienne. — Jūs zināt, uz mazā galdiņa zem papīru spiedes.

M-lle Bourienne līksmi uzlēca kājās.

Ak nē, — kņazs samācies uzbrēca. — Ej tu, Mihail Ivanič!

Mihails Ivaničs piecēlās un devās uz kabinetu. Bet, līdzko viņš bija izgājis, vecais kņazs, nemierīgi apkārt skatīdamies, nometa servjeti un steidzās pats.

Nekā nejēdz, visu sajauks.

Kamēr viņš bija projām, kņaze Marja, Desals, m-lle Bourienne un pat Nikoluška klusēdami saskatījās. Vecais kņazs, Mihaila Ivaniča pavadīts, atgriezās steidzīgu gaitu ar vēstuli un plānu, ko nolika sev līdzās, maltītes laikā nevienam nedodams lasīt.

Kad pārgāja uz viesistabu, viņš pasniedza vēstuli kņa- zei Marjai un, izklājis sev priekšā jaunās celtnes plānu un pievērsis tam skatienu, lika viņai lasīt skaļi. Izlasījusi vēstuli, kņaze Marja jautājoši pavērās tēvā. Tas lūkojās plānā, acīm redzami nogrimis domās.

Ko jūs par to domājat, kņaz? — Desals atļāvās izteikt jautājumu.

Es? es? … — it kā ar nepatiku mozdamies, kņazs pārjautāja, acu no būves plāna nenovērsdams.

Visai iespējams, ka kara lauks pienāk mums tik tuvu…

Ha-ha-ha! Kara lauks! — vecais kņazs iesmējās.

Esmu sacījis un saku, ka kara lauks ir Polija un tālāk par Nemunu ienaidnieks nekad netiks.

Desals izbrīnā paskatījās uz kņazu, kas runāja par Nemunu, kad ienaidnieks jau bija pie Dņepras, bet kņaze Marja, aizmirsusi Nemunas ģeogrāfisko stāvokli, domāja, ka tas, ko saka viņas tēvs, ir pareizi.

Atkušņos visi apslīks Polijas purvos. Tikai viņi var to neredzēt, — kņazs noteica, acīmredzot domādams par 1807. gada kampaņu, kas viņam šķita bijusi tik nesen.

Benigsenam vajadzēja agrāk ieiet Prūsijā, lieta būtu ņēmusi citu virzienu.

Bet, kņaz, — bikli iebilda Desals, — vēstulē runā par VUebsku …

Ak vēstulē? Jā … — kņazs īdzīgi novilka. — Jā … jā… — viņa seja pēkšņi sadrūma. Viņš brīdi klusēja.

Jā, viņš raksta, franči esot sakauti pie sazin kādas upes?

Desals nodūra acis.

Kņazs par to nekā neraksta, — viņš klusu iebilda.

Vai tad neraksta? Nu, pats taču es to nebūšu izdomājis. — Visi ilgi klusēja.

Jā … jā … Nu, Mihail Ivanič, — viņš piepeši ierunājās, galvu pacēlis un norādīdams uz būves plānu, — pastāsti, kā tu tur gribi pārtaisīt…

Mihails Ivaničs piegāja pie plāna, un kņazs, parunājis ar viņu par jaunās būves plānu, pikti paraudzījies uz kņazi Marju un Desalu, aizgāja uz savām istabām.

Kņaze Marja redzēja Desaia apjukušo un izbrīnīto skatienu, ar kādu tas pavadīja viņas tēvu, pamanīja viņa klusēšanu un bija pārsteigta, ka tēvs aizmirsis dēla vēstuli viesistabā uz galda; taču viņa baidījās ne vien runāt un iztaujāt Desalu par viņa samulsuma un klusēšanas cēloni, bet baidījās pat domāt par to.

Vakarā Mihails Ivaničs, kņaza sūtīts, ienāca pie kņazes Marjas pēc kņaza Andreja vēstules, kas bija aizmirsta viesistabā. Kņaze Marja pasniedza vēstuli. Kaut gan viņai tas bija nepatīkami, viņa atļāvās pajautāt Mihailam Iva- ničam, ko darot tēvs.

Joprojām darbojas, — Mihails Ivaničs atbildēja ar godbijīgu, zobgalīgu smīnu, kas lika kņazei Marjai nobālēt. — Ļoti norūpējušies par jauno korpusu. Mazlietiņ lasīja, bet patlaban, — Mihails Ivaničs nolaida balsi, — pie rakstāmpults, jādomā, ar testamentu nopūlas. (Pēdējā laikā kņazam visvairāk tikās noņemties ar papīriem, kam vajadzēja palikt pēc viņa nāves un ko viņš dēvēja par testamentu.)

Un vai Alpatiču sūta uz Smoļensku? — kņaze Marja vaicāja.

Kā tad, tas sen jau gaida.

III

Kad Mihails Ivaničs ar vēstuli atgriezās kabinetā, kņazs, uzlicies brilles, ar abažūru virs acīm un ap svecēm, sēdēja pie atvērtas rakstāmpults ar papīriem tālu atstieptā rokā un mazliet svinīgā pozā lasīja savas piezīmes (remarkas — kā viņš tās dēvēja), kas pēc viņa nāves bija nogādājamas ķeizaram.

Kad ienāca Mihails Ivaničs, kņazam acīs bija asaras, atceroties tos laikus, kad bija rakstījis to, ko patlaban lasīja. Viņš paņēma no Mihaila Ivaniča rokām vēstuli, iebāza kabatā, nolika papīrus un pasauca Alpatiču, kas jau sen gaidīja.

Uz papīra lapiņas viņam bija pierakstīts, kas apgādājams Sfnoļenskā, un viņš, staigādams pa istabu garām. Alpatičam, kas gaidīja pie durvīm, sāka dot pavēles.

Pirmkārt, pastpapīru, vai dzirdi, astoņas grāmatas, lūk, pēc šā parauga; ar zelta maliņu… te paraudziņš, tā kā lai katrā ziņā būtu tāds pats; laku, zīmoglaku — kā rakstīts Mihaila Ivaniča zīmītē.

Viņš pastaigāja pa istabu un ielūkojās zīmītē.

Tad gubernatoram personīgi jānodod vēstule par reģistrāciju.

Vēl vajadzēja aizšaujamo jaunās ēkas durvīm, visādā ziņā tāda parauga, kādu bija izdomājis pats kņazs. Tad vajadzēja pasūtīt apkaltu lādīti testamenta glabāšanai.

Rīkojumi Alpatičam ilga vairāk nekā divas stundas. Kņazs āizvien vēl neļāva tam iet projām. Viņš apsēdās, nogrima domās un, acis aizvēris, apsnaudās. Alpatičs sakustējās.

Nu, ej, ej; ja ko vajadzēs, aizsūtīšu pakaļ.

Alpatičs izgāja. Kņazs atkal piegāja pie rakstāmpults,

palūkojās tajā, pataustīja ar roku savus papīrus, atkal aizslēdza un apsēdās pie galda rakstīt vēstuli gubernatoram.

Bija jau vēls, kad viņš, vēstuli aizzīmogojis, piecēlās. Viņam gribējās gulēt, taču viņš zināja, ka neaizmigs un ka visļaunākās domas viņam uzmācas gultā. Viņš pasauca Tihonu un kopā ar to sāka apstaigāt istabas, lai pateiktu, kur šonakt klāt guļvietu. Viņš staigāja, novērtēdams katru kaktiņu.

Visur viņam likās nelāgi, bet vissliktāks bija pierastais dīvāns kabinetā. Šis dīvāns viņu baidīja droši vien ar tām smagajām domām, ko viņš, uz tā gulēdams, bija pārdomājis. Nekur nebija labi, tomēr labāks par citiem šķita stūrītis dīvānu istabā aiz klavierēm: tur viņš nekad vēl nebija gulējis.

Tihons ar oficiantu atnesa gultu un sāka to novietot.

Tā ne, tā ne! — kņazs iekliedzās un pats pas.tūma to par plaukstas tiesu tālāk no kakta un pēc tam atkal tuvāk.

«Tā, beidzot esmu visu nodarījis, tagad nu atpūtīšos,» kņazs nodomāja un ļāvās, lai Tihons viņu noģērbj,

Īdzīgi viebdamies no piepūles, velkot nost kaftānu un bikses, kņazs izģērbās, smagi noslīga uz gultas un it kā nogrima domās, nicīgi noraudzīdamies uz savām dzeltenajām, izdilušajām kājām. Viņš nenogrima vis domās, bet gan vilcinājās uzņemties pūles pacelt šīs kājas un pārvietot gultā. «Vai, cik grūti! Kaut jel drīzāk beigtos šīs pūles un jūs mani atlaistu!» viņš domāja. Lūpas sakniebis, viņš divdesrnittūkstošo reizi izdarīja šo piepūli un apgūlās. Bet, tikko viņš bija apgūlies, kad uzreiz visa gulta sāka vienmērīgi šūpoties zem viņa uz priekšu un atpakaļ, it kā smagas elpas cilāta un grūstīta. Tā ar viņu mēdza notikt gandrīz ik nakti. Viņš atvēra acis, kas jau bija gandrīz ciet.

Nav miera, nolādētie! — viņš nikni norūca, uz kādu pukodamies. «Jā, jā, kaut kas svarīgs vēl bija, kaut ko gaužām svarīgu es vēl taupīju naktij, kad būšu gultā. Aizšaujamie? Nē, par tiem es pateicu. Nē, kaut kas tāds, kaut kas bija viesistabā. Kņaze Marja kaut ko muldēja. Desals — šis muļķis — kaut ko teica. Kabatā kaut kas —- nevaru atcerēties.»

Tiška! Par ko, pusdienas ēdot, runājām?

Par kņazu Mihailu .

Ciet klusu! — Kņazs plāja ar roku pa galdu. — Jā, zinu, kņaza Andreja vēstule. Kņaze Marja lasīja. Desals kaut ko runājja par Vitcbsku. Ta;gad izlasīšu.

Viņš āika padot no kabatas vēstuli «un piebīdīt pie gultas ga.ldžipa ar limonādi un vītu vaska svecīti un, uzlicis brilles, sāka lasīt. Tikai tagad, nakts klusumā, vājajā, zaļā abažtira māktajā gaismā, viņš, vēstuli Izlasījis, pirmoreiz uz mirkli apjēdza tas nozīmi.

«Franči ir Viicbska, pēc četriem pārgājieniem tie var būt pie Smojenskas; varbūt tie jau ir tur.»

Tiška! — Tihons pietrūkās stāvus. — Nē, nevajag, neva-jajgl —viņš nokliedza.

Ґitņi pabāza vēstuli zem svečtura un aizvēra acis. Un šķita redzam Donavu, gaišu dienas vidu, meldrus, krievu nometni., un viņš, jauns ģenerālis bez vienas vienīgas grumbas vaigā, mundrs, liiksms, sārts, ienāk izrakstītajā Potjomkina telti, un viņu satrauc tā pati dzeļošā skaudība pret šo mīluli, gluži tikpat spēcīga kā tolaik. Un vitņš atceras vīsms tos vārdus, kas tika runāti tad, pirmoreiz satiekoties ar Potjornkinu. Kā dzīvu viņš redz neliela auguma resnu sievieti ar dzelteniem lāsūtņiem tuklajā sejā — zemes māti, ķeizarieņu, redz viņas smaidus, dzird viņas vārdus, kad tā, apveJitndaima ar savu laipnību, pirmoreiz viņu pieņēma, un nāk prātā šī pati seja uz katafalka un sadursme, kas viņam tolaik pie šķirsta bija iznākusi ar Ziubovu par tiesību noskūpstīt viņai roku.

«Ak, Ikaut jel ātrāk, ātrāk varējis atgriezties tajā laikā, un lai viss tagadējais drīzāk, drīzāk, drīzāk beigtos, lai vīņi liktu mani mierā!»

IV

Kailie Kalni, kņaza Nikoilaja Andrejiča Bolkonska muiža, atradās sešdesmit verstis aiz Smoļenskas un trīs verstis no Maskavas ceļa.

Tovakar, kad kņazs deva pavēles Alpatičam, Desals, palindzis kņazi Marju viņu pieņemt, paziņoja tai, ka, tā kā kņazs neesot gluži vesels un neko nedarot savas drošības labā, bet no kņaza Andreja vēstules redzams, ka uzturēties Kailajos Kalnos kļūst bīstami, tad viņš visā goddevībā ieteicot kņazei pašai uzrakstīt un nosūtīt ar Alpatiču

ve.sii.ulii guberņas priekšniekam Smoļenskā ar lūgumu paziņot viņai par vispārējo* stāvokli un par to, kādā mērā Kailie Kalmi pakļauti briesmām. Desals kņazes, Marjjas vārdā uzrakstīja gubernatoram) vēstuli,, ko viņa parakstīja, un šo vēst uti iedeva1 Alpatičam ar pavēli nodot to./ gubernatoram ujbi gadījumā, j;a draudētu briesmas, cik. iespējams, drīzāk griezties atpakaļ.

Saņēmis visas pavēles* Alpatičs, mājinieku pavadīts., baltā,, pūkainā cepurē (tā. b>ij,a kņaza dāvana)/, ar nūju rokā, tāpat kā kņazs* izgājja„ Lai sēstos ādas kulbiņā,, kurā bija iejūgti trīs, brangi pātk..

Zvamniņiš bija uzsiets, um zvārguļi piebāzti papĀniem Kņazs nevienam neatļāva Kailajos Kalnos braukt ar zvar niņiem. Bet Alpatieanii tāliā ceļā patika zvaniņi iml zvārguli. Aipatiea galma — rakstvedis,, kantorists* saimjes, \m kungu vīrēja, divas veeeE&esv pasūtāmais puika, kučieri" un dažādi saimes ļ'audis viņu pavadinja..

Meita bāza viņam aiz miiiigmras un apakšā dūmi* spilvenus katūna pārvalkos. Vecīte-, sievasmāsa;, paslepšus iegrūda sainīti. Viens n®> kučieriem, aiz elkoņa pifitanē- dams, palīdzēja iekāpt..

Nu,, nu„ meitiešu vīkšanās!1 Meitiešr,; meitieši! — tusnīdams bēra Alpatičs, uz mata tā kā dažkārt kņazs, un iesēdās kulbā.. Atdevis rakstvedim pēdējās pavēles par darbiem un te nu vairs neatdarinādams kņazu, Alpatičs noņēma cepuri, atsegdams kailo galvvidu', un trīs reizes pārmeta krustu.

Bet, ja nu kas nelabs … tad brauciet mājās, Jakov Alpatič; Kristus dēļ, mūs. pažēlo*— sieva nokliedza viņam pakaļ, turēdama prātā baumas par karu un ienaidnieku.

Meitieši, meitieši, meitiešu vīkšanās, — Alpatičs pie sevis nomurmināja un sāka braukt, nolūkodamies laukos, kas pletās visapkārt, vietām ar jau nodzeltējušiem ru* dziem, vietām ar biezām, vēl zaļām auzām, vietām vēl melnos,, kur tikko sāka otrreiz art papuvi. Alpatičs brauca, tīksmi vērodams šogad neparasti labi paaugušo vasarāju, noskatīdamies rudzu tīrumu sloksnēs, kur jau vietumis sāka pļaut,, un pārcilāja savā prātā saimnieciskos apsvērumus par sēšanu un pļaušanu, un par to, vai nav piemir- susies kāda no kņaza pavēlēm..

Divreiz ceļā pabarojis, zirgus, Alpatičs 4. augustā pret vakaru iebrauca pilsētā.

Ceļā Alpatičs gan satika, gan apbrauca vezumus un karaspēka daļas. Tuvodamies Smoļenskai, viņš izdzirda tālus šāvienus, taču skaņas viņu nepārsteidza. Visvairāk viņu pārsteidza tas, ka netālu no Smoļenskas viņš ieraudzīja lielisku auzu lauku, kuru zaldāti pļāva acīmredzot zirgu barībai un uz kura bija ierīkojuši nometni; šis apstāklis Alpatiču pārsteidza, taču viņš drīz vien to aizmirsa, domādams par savu darāmo.

Vi sas Alpatiča dzīves intereses nu jau vairāk nekā trīsdesmit gadu ierobežoja vienīgi kņaza griba, un nekad viņš nebija izgājis ārpus šā loka. Viss, kas neattiecās uz kņaza pavēļu izpildīšanu, nc tikvien Alpatiču neinteresēja, bet viņam pat neeksistēja.

Atbraucis 4. augusta vakarā Smoļenskā, Alpatičs apstājās viņpus Dņepras, Gačas priekšpilsētā, iebraucamajā vietā pie namnieka Fcrapontova, pie kura jau trīsdesmit gad u bija paradis piemesties. Ferapontovs priekš divpadsmit gadiem, ar Alpatiča piepalīdzību nopircis no kņaza birzi, bija uzsācis, tirgoties, un tagad viņam piederēja nams, iebraucamā vieta un miltu bode guberņas pilsētā. Ferapontovs bija resns, melnīgsnējs gadus četrdesmit vecs puisietis ar sarkanu seju, biezām lūpām, prāvu degunu, kas izskatījās kā pumpa, ar tādām pašām pumpām virs melnām, sarauktām uzacīm un ar resnu vēderu.

Ferapontovs vestē un katūna kreklā stāvēja uz ielas pie bodes durvīm. Ieraudzījis Alpatiču, viņš pienāca tam klāt.

Esiet sveicināti, Jakov Alpatič! Ļautiņi taisās no pilsētas laukā, bet tu uz pilsētu, — saimnieks uzņēma valodu.

Kālab tad tā, no pilsētas laukā? — Alpatičs iejautājās.

Es jau ar saku, — cilvēki ir muļķi. Allaž vien no francūža bīstas.

Bābu pasakas, bābu pasakas! — Alpatičs nobēra.

Tāpat es ar spriežu, Jakov Alpatič. Es saku, pavēle ir nelaist viņus iekšā, tad ij nelaidīs. Un zemnieki arī — pa trīs rubļi no pajūga plēš — dieva nebīstas!

Jakovs Alpatičs klausījās nevērīgi. Viņš pieprasīja patvāri un zirgiem sienu un, tēju padzēris, likās gulēt.

Cauru nakti pa ielu gar iebraucamo vietu virzījās karapulki. Otrā dienā Alpatičs uzģērba kamzoli, ko mēdza Vilkt mugurā tikai pilsētā, un devās kārtot darīšanas. Rīts bija saulains, un jau ap pulksten astoņiem karsts. Vērtīgs laiciņš rudzu pļaujai, kā domāja Alpatičs. Aiz pilsētas kopš paša agra rīta sprakstēja šāvieni.

Ap pulksten astoņiem šauteņu šāvieniem pievienojās lielgabalu grāvieni. Uz ielām bija daudz ļaužu, kas visi nez kur steidzās, daudz zaldātu, taču tāpat kā parasti braukāja ormaņi, tirgoņi stāvēja pie veikaliem un baznīcās notika dievkalpojumi. Alpatičs apstaigāja tirgotavas un iestādes, iegriezās pastā un pie gubernatora. Iestādēs, tirgotavās, pastā visi runāja par karaspēku, par ienaidnieku, kas jau uzbrucis pilsētai; visi taujāja cits citam, ko darīt, un visi pūlējās cits citu mierināt.

Pie gubernatora nama Alpatičs atrada lielu ļaužu pūli, kazakus un ceļojuma ekipāžu, kas piederēja gubernatoram. Uz lieveņa Jakovs Alpatičs sastapa divus kungus — muižniekus, no kuriem vienu viņš pazina. Viņam pazīstamais muižnieks, bijušais apriņķa policijas priekšnieks, iekaisis runāja:

Tas taču nav nekāds joks, — viņš sacīja. — Labi, ja kāds ir viens pats. Viena galva, viena bēda, bet te taču ģimenē trīspadsmit cilvēku un visa mantība… Nu ir tik tālu, ka visiem jāaiziet postā; kas tad tā galu galā par priekšniecību?… E, pakāris tikai tādus laupītājus!…

Nu, nu, pietiks, — otrs mierināja.

Kas man bēdas, lai dzird! Vai mēs kādi suņi esam, vai, — nerimās bijušais apriņķa policijas priekšnieks un atskatījies ieraudzīja Alpatiču.

Ā, Jakovs Alpatičs, ko tad tu?

Pēc viņa gaišības pavēles pie gubernatora kunga, — Alpatičs atbildēja, lepni paceldams galvu un iebāzdams roku azotē, kā viņš mēdza darīt vienmēr, kad pieminēja kņazu… — Labpatika pavēlēt, lai izzinu par stāvokli,— viņš paskaidroja.

Jā, ej vien izzini, — nokliedza muižnieks, — nu jau ir tiktāl, ka ne pajūga, nekā! … Nu, klau, vai dzirdi? —» viņš piebilda, pamādams uz to pusi, no kurienes skanēja šāvieni.

Tiktāl noveduši, ka visiem gals klāt… bendesmaisi! — viņš atkal noteica un nokāpa no lieveņa.

Alpatičs nogrozīja galvu un devās augšā pa kāpnēm. Uzgaidāmā istabā bija tirgoņi, sievietes, ierēdņi, kas klusu ciezdami skatījās cits uz citu. Kabineta durvis atvērās, visi piecēlās un pagājās uz priekšu. Pa durvīm izmetās ierēdnis, nez ko parunāja ar tirgoni, pasauca līdzi resnu ierēdni ar krustu kaklā un atkal pazuda aii dturvlina-, redzami vairīdamies no» viņam pievērstajiienn skatieniem un jautājumiem.. Alipatičs paspraucas uz priekšu umi„ ierēdnim otrreiz: iznākot, aizbāzis, roku aiz sapogāto» svārku rnalias, uzrunāja ierēdimi, sniegdams tam divas vēstules.

Baronam. Aša kungam no» ģeneirālairiišdia kņaza Bol- konska, — viņš ziņoja tik svinīgi un tik svarīgi ka ierēdnis pagriezās pret viņu uti paņēma vēstuks. Pēc diažāni minūtēm gubernators pieņēma Alipatičui un steigā pateica tam:

Pasaki kņazam un kņaze i, ka man nekas nebija zināms: es rīkojos pēc augstākiem norādījumiem, — tik …

Un viņš sniedza Alpatičam kādu papīru.

Bet tomēr, tā kā kņazs ir nevesels,, ieteicu- viņiem braukt uz Maskavu. Es pats ari tūdaļ braucu. Zrņo…. — Taču gubernators neizrunāja aizsākto: pa durvīm ieskrēja noputējis un nosvīdis oficieris un sāka kaut ko franciski stāstīt Gubernatora sejā parādījās šausmas.

Ej„ — viņš pameta Alpatičam ar galvu un sāka oficierim nez ko jautāt. Alkaini* baiļu pilni, bezpalīdzīgi skatieni pievērsās Alpatičam„ kad tas iznāca no gubernatora kabineta. Tagad neviļus ieklausīdamies tuvajos savienos, kas kļuva aizvien stiprāki, Alpatičs steidzās uz iebraucamo sētu. Papīrā, ko gubernators bija Alpatičam iedevis, stāvēja rakstīts:

«Apgalvoju jums, ka Smoļenskas pilsētai pagaidām nedraud ne mazākās briesmas un nav ticams» ka tādas varētu draudēt. Es no. vienas puses un kņazs Bagrations no otras ejam apvienoties pie Smoļenskas, un tas notiks šā mēneša 22. dienā, un abas armijas kopīgiem spēkiem aizsargās savus tautasbrāļus jums uzticētajā guberņā, līdz viņu pūliņi liks aiziet tēvijas ienaidniekiem vai arī līdz viņu drošsirdīgās rindas tiks iznīcinātas līdz pēdējam karavīram. No tā jūs redzat, ka jums ir pilnīgas tiesības apmierināt Smoļenskas iedzīvotājus, jo tas, ko aizsarga divas tik drošsirdīgas armijas, var būt pārliecināts, ka tās uzvarēs.» (Barklaja de Tolli priekšraksts Smoļenskas civilajam gubernatoram baronam Ašam, 1812.. gadā.),

Ļaudis nemierīgi Šaudījās pa ielām.

Kaudzēm piekrautie vezumi ar traukiem,, krēsliem* skapīšiem vienā laidā brauca ārā pa nātnu vārtiem un projām pa ielām. Ferapontova kaimiņu nama sētā stāvēja rati un sievas ardievodamās gaudoja un vaimanāja. Sētas suns riedams laksti ja ap aizjūgtajiem zirgiem.

Steidzīgākiem soļiem, nekā parasti mēdza staigāt, Alpatičs iegāja pagalmā tyi devās taisni uz šķūņa priekšu pie saviem zirgiem aan ratiem.. Kučieris gulēja; viņš to uzmodināja, lika ijūgt un iegāja piiekšnami. Saimnieku ,.galā dzirdēja bērna brēkšanu, sirdi plosošu sievietes raudāšanu un Ferapontova niknos, aizsmakušos kliedzienus. Virēja kā pārbiedēta vista šaubās pa priekšnamu, kad Aijāties tur iegāfa.

Sasita pte nabaga, — saimnieci sasita!,,, Tā dauzīja, tā valcīja apkārt!…

Par ko? — Alpatičs jautāja.

Lūdzās braukt projām. Sieviešu būšana! Ved, saka, mani projām, negrūd postā ar maziem bērniem; "ļautiņi, saka, visi aizbraukuši-, ko tad, saka, mēs? Kā sāka dauzīt! Tā dauzīja, tā vaicāja!

Alpatičs pie šiem vārdiem pamāja ar galvu it kā piekrizdams un, nevēlēdamies vairāk nekā zināt, piegāja pie pretējām — saimnieku gala durvīm uz lieli stabu, kur bija palikuši viņa kipirkurni.

Grēkagabals tu, bendesmaiss tāds, — tobrīd kliedza kalsna, bāla sieviete ar bērnu uz rokām un no galvas norautu lakatiņu, brāzdamās ārā pa durvīm un skriedama lejup pa kāpnēm pagalmā. Ferapontovs iznāca viņai nopakaļ un, Aipatieu ieraudzījis, saraustīja vesti, pieglauda matus» nožāvājās un iegāja Alpatičam līdzi lieli stabā.

Vai taisies jau braukt? — viņš ievaicājās.

Neatbildēdams uz vaicājumu, uz saimnieku nepaskatīdamies un pārcilādams savus pirkumus, Alpatičs noprasīja, cik saimniekam nākoties par zirgu pievietošanu.

Paskatīsim! Nu, vai pie gubernatora biji? — Ferapontovs taugāja. — Ko tur nosprieda?

Alpatičs atbildēja, ka gubernators viņam nekā skaidri neesot pateicis.

Vai tad mēs ar savu iedzīvi varam tikt projām? — Ferapontovs sacīja, — Grūd nu līdz Dorogobužai pa septiņi rubļi par pajūgu. Es tikai saku: dieva nebīstas! — viņš gremžas.

Sefivamovam, tam gara ceturtdien lobies, pārdevis armijai maltus par deviņi rabiļi maisā. Kā ir, vai tēju dzersiet? — viņš apjautājās. Kamēr jūdza zirgus, Alpatičs ar

Ferapontovu padzēra tēju un iegrima valodās par labības cenām, par ražu un labvēlīgo laiku novākšanai.

Sāk tomēr noklust, — ieminējās Ferapontovs, izdzēris trīs krūzītes tējas un celdamies, — jādomā, mūsējie uzveikuši. Teikts, ka nelaidīs. Tātad spēks ir… Bet ne- senīt, stāsta, Matvejs Ivaničs Platovs viņus Marinas upē ietriecis, tūkstošus astoņpadsmit, vai, vienā dienā apslīcinājis.

Alpatičs savaca savus pirkumus, atdeva tos ienākušajam kučierim, norēķinājās ar saimnieku. Vārtos iegrabē- jās riteņi, ļipklaksteja pakavi, iešķindējās zvārguļi, kulbiņai izbraucot.

Bija jau vēla pēcpusdiena; viena ielas puse bija ēnā, otru spoži apspīdēja saule. Alpatičs pameta acis logā un devās uz durvīm. Pēkšņi atskanēja'dīvaina, tāla švīkstoņa, tad trieciens, kam tūliņ, saplūzdami vienā dunā, sekoja lielgabalu grāvieni, no kuriem nodrebēja logu rūtis.

Alpatičs izgāja laukā; pa ielu divi cilvēki aizskrēja uz tilta pusi. No visām malām skanēja svilpieni, lielgabal- ložu triecieni, varēja dzirdēt sprāgstam granātas, kas krita pilsētā. Taču šīs skaņas gandrīz nebija sadzirdamas un nesaistīja iedzīvotāju uzmanību salīdzinājumā ar lielgabalu dārdiem aiz pilsētas. Tā bija pilsētas apšaudīšana, ko Napoleons pulksten piecos bija licis uzsākt no simt trīsdesmit lielgabaliem. Cilvēki pirmajā brīdī neapjēdza šās apšaudīšanas nozīmi.

Krītošo granātu un ložu švīkstoņa sākumā modināja tikai ziņkāri, Fcrapontova sieva, kas vēl nebija mitējusies kaukt piešķūnē, apklusa un ar bērnu uz rokām izgāja pie vārtiem, klusēdama vēroja ļaudis un ieklausījās skaņās.

Pie vārtiem iznāca vireja un pārdevējs. Visi jautrā ziņkārē lūkoja saskatīt šāviņus, kas lidoja tiem pār galvām. * Gar stūri, dzīvi sarunādamies, nāca vairāki cilvēki.

Ak tavu spēku! — viens sacīja. — Ir jumtu, ir griestus saārdīja smalkās druskās.

Ka cūka, pat zemi izrakņāja, — papildināja otrs. — Eku slaveni, eku gan sadeva drūksti! — viņš smiedamies piebilda. — Labi vēl, ka atlēci nost, citādi viņa tevi būtu sasmalstījusi.

Ļaudis pievērsās šiem diviem. Tie piestāja un pastāstīja, ka turpat viņiem gluži blakus lielgaballode trāpījusi māju. Pa tam citi šāviņi, gan strauji, drūmi svilpdami — lielgaballodes, gan patīkami spingdami — granātas, nemitīgi lidoja |audīm pār galvām; taču neviens šāviņš nekrita tuvumā, visi lidoja pāri. Alpatičs iesēdās kulbiņā. Saimnieks stāvēja vārtos.

Kas tev te ko skatīties! — viņš uzbrēca virējai, kas sarkanos brunčos, atrotītām piedurknēm, kailos elkoņus šūpodama, piegāja pie stūra paklausīties, ko stāsta.

Vī, kādi brīnumi, — viņa novilka, bet, izdzirdusi saimnieka balsi, griezās atpakaļ, noraustīdama atspraudītos brunčus.

Atkal, taču šoreiz ļoti tuvu, kaut kas nošvīkstēja, it kā putniņš lidojis no augšas lejup, ielas vidū paspīdēja uguns, kaut kas sprāga un ietina ielu dūmos.

Nelabais, ko tu dari? — iekliedzās saimnieks, skriedams pie Virējas.

Tai pāšā mirklī visas mala s sāka želi gaudot sievietes, izbijies ieraudājās bērns, un ļaudis bālām sejām, klusēdami sadrūzmējās ap virēju. Šajā pūlī visdzirdamāk skanēja virējas kunksti un vaimanas.

Vai:va-a-ai, inīļiņie! Bāliņi mani baltie, neļaujiet nomirt! Bāliņi mani baltie! .. .

Pēc maza brītiņa uz ielas vairs nebija neviena cilvēka. Virēju ar granātas šķembas sadragātu gūžu ienesa virtuvē. Alpatičs, viņa kučieris, Fcrapoiitova sieva ar bērniem un sētnieks sēdēja pagrabā klausīdamies. Lielgabalu duna, šāviņu švīkstoņa un virējas žēlie vaidi, kas pārmāca visus pārējos trokšņus, ne uz mirkli neapklusa. Saimniece drīz šūpoja un mierināja bērnu, drīz, žēli čukstēdama, taujāja visiem, kas ienāca pagrabā, kur esot viņas saimnieks, kas bija palicis laukā. Pagrabā ienākušais pārdevējs pastāstīja, ka saimnieks kopā ar citiem aizgājis uz katedrāli, kur iznesīšot Smoļenskas brīnumdarītāju svētbildi.

Ar krēslu kanonāde sāka noklust. Alpatičs iznāca no pagraba un nostājās durvīs. Pirmāk skaidrās vakara debesis vispāri bija aizvilktas dūmiem. Un caur šiem dūmiem dīvaini spīdēja jauns, augstu pacēlies mēness sirpis. Pēc apklusušās pirmītējās drausmīgās lielgabalu dunas pār pilsētu šķita izlijis klusums, ko pārtrauca tikai it kā pa visu pilsētu klīstoši soļi, valdi, tāli kliedzieni un ugunsgrēku spraksti. Virējas vaidi nu bija aprimuši. No divām pusēm cēlās un atkal atplaka melni dūmu mutuļi no ugunsgrēkiem. Pa ielu nevis rindām, bet kā skudras no izpostīta pūžņa dažādos mundieros un dažādos virzienos staigāja un skraidīja zaldāti. Alpatičam redzot, daži no tiem ieskrēja Ferapontova sētā. Alpatičs izgāja pa vārtiem. Kāds pulks atkāpdamies, spiezdamies un steigdamies aizsprostoja ielu.

Pilsētu atdod, brauciet, brauciet projām, — viņu pamanījis, tam teica kāds oficieris un tūliņ pat uzkliedza saviem zaldātiem:

Es jums gari radišu pa sētām skraidīt! — viņš sauca.

Alpatičs iegaja atpakaļ mājā un, pakliedzis kučieri, lika

tam braukt āra. Tūliņ pēc Alpatiča un kučiera iznāca arī visi Ferapontova majas ļaudis. Ieraudzījušas ugunsgrēku dūmus un pat liesmas, kas tagad, krēslai uznākot, bija saskatāmas, sievietes, līdz šim cietušas klusu, uzreiz sāka skaļi vaimanāt, lūkodamās ugunsgrēkos. It kā tām piebalsojot, tādas pašas raudas atskanēja visās maiās. Nojumē Alpatičs ar kučieri drebošām rokām pūlējās atšķetināt sapiņķējušos grožus un atsaites.

Braukdams ārā pa vārtiem, Alpatičs ieraudzīja, ka atvērtajā Ferapontova tirgotava zaldati — cilvēku desmit—1 skaļi triekdami, bēra maisos un mugursomās kviešu miltus un saulespuķu sēklas. Tai pašā laikā, atgriezdamies no āra, tirgotavā ienāca Ferapontovs. Ieraudzījis zaldātus, viņš gribēja tiem ko uzkliegt, bet piepeši aprāvās un, rokas matos ieķēris, sāka asarainā balsī skaļi smieties.

Stiep visu projām, puiši! Lai nepaliek sātaniem! —- viņš iekliedzās, pats ķerdams maisus un sviezdams tos uz ielas. Daži zaldāti nobijušies skrēja ārā, citi turpināja bēršanu. Icraudzijis Alpatiču, Ferapontovs uzsauca tam.

Pagalam Krievzeme! — viņš iegaudojās. — Alpatič, pagalam! Pats nosvilināšu. Pagalam … — Ferapontovs izskrēja pagalmā.

Pa ielu, to pilnīgi aizsprostodami, nemitīgi plūda zaldāti, tā ka Alpatičs nevarēja izbraukt un tam vajadzēja gaidīt. Arī Ferapontova saimniece ar bērniem sēdēja ratos, gaidīdami, kad varēs braukt.

Bija jau pilnīga nakts. Pie debesīm mirdzēja zvaigznes un, brīžam dūmu aizsegts, spīdēja jauns mēness. No krauja pie Dņepras Alpatiča un saimnieces ratiem, kas lēni virzījās zaldātu un pajūgu virtenēs, vajadzēja apstāties. Netālu no ielu krustojuma, kur apstājās rati, šķērsielā dega kāds nams un tirgotavas. Ugunsgrēks jau gāja uz beigām. Liesmas drīz noplaka un gaisa melnajos dūmos, drīz piepeši spoži uzplīvoja, ērmoti skaidri apgaismodamas krustceļos sadruzmējušos ļaužu sejas. Šaipus ugunsgrēka vīdēja melni cilvēku stāvi, un cauri nemitīgai uguns sprakstoņai varēja dzirdēt čalu un klaigas. Alpatičs, izkāpis no ratiem un redzēdams, ka tos vēl tik drīz uz priekšu nelaidīs, iegriezās šķērsielā paskatīties ugunsgrēku. Zaldāti nemitīgi šaudījās gar uguni šurpu turpu, un Alpatičs redzēja, kā divi zaldāti un ar viņiem vēl kācls vīrs rupjas vadmalas šinelī vilka no ugunsgrēka pāri ielai uz kaimiņu sētu degošus baļķus, citi stiepa siena klēpjus.

Alpatičs piegāja pie liela ļaužu pūļa iepretim augstai labības noliktavai, kas dega pilnās liesmās. Visas sienas bija uguns apņemtas, dibensiena sagāzusies, dēļu jumts iegruvis, baļķi liesmoja. Acīmredzot pūlis gaidīja to brīdi, kad jumts sabruks pavisam. To pašu gaidīja ari Alpatičs.

Alpatič! — vecajam pēkšņi uzsauca kāda pazīstama balss.

Tētīt žēlīgais, jūsu gaišība! — atsaucās Alpatičs, uzreiz pazinis sava jaunā kņaza balsi.

Kņazs Andrejs apmetnī, melna zirga mugurā, piestājis otrpus pūļa, raudzījās Alpatičā.

Kā tu te? — viņš jautāja.

Jūsu … jūsu gaišība, — Alpatičs Izdabūja un apraudājās … — Jūsu, jūsu … vai tad no tiesas mēs esam pagalam? Tēvs …

Kālab tu esi te? — kņazs Andrejs atkārtoja.

Šai mirklī liesma spoži uzplaiksnīja un apgaismoja Alpatičam viņa jaunā kunga bālo un novārgušo seju. Alpatičs izstāstīja, kā viņu atsūtījuši un kā viņš ar mokām varējis tikt laukā.

Kā tad ir, jūsu gaišība, vai no tiesas esam pagalam? — viņš atkal vaicāja.

Kņazs Andrejs neatbildēdams izvilka piezīmju grāmatiņu un, saliecis celi, sāka ar zīmuli rakstīt uz izplēstas lapiņas. Viņš rakstīja māsai:

«Smoļensku atdod, — viņš rakstīja. —• Kailos Kalnus ienaidnieks ieņems pēc nedēļas. Brauciet tūliņ projām uz Maskavu. Atbildi man tūliņ, kad izbrauksiet; sūti vēstnesi uz Usvjažu.» *

Uzrakstījis un iedevis zīmīti Alpatičam, viņš vēl ar vārdiem nomācīja, kā izrīkot kņaza, kņazes, dēla un skolotāja aizbraukšanu un kā un kurp viņam nekavējoties sūtīt atbildi. Viņš vēl nepaguva pabeigt šos rīkojumus, kad pie viņa jāšus, svītas pavadīts, pieauļoja štāba priekšnieks.

Jūs esat pulkvedis? — kliedza štāba priekšnieks

Andrejam pazīstamā balsī ar vācu akcentu. — Jūsu klātbūtne aizdedzina māju, bet jūs stāvat! Ko tas nozīmē? Jūs atbildēsiet, — kliedza Bergs, kas tagad bija štāba priekš- nieka palīgs pirmās armijas kājnieku pulka kreisajā flangā — visai patīkama un redzama vietiņa, — kā Bergs izteicās.

Kņazs Andrejs paskatījās uz viņu un neatbildējis turpināja skaidrot Alpatičam: .

Tātad pasaki, ka līdz desmitajam es gaidu atbildi, bet, ja desmitajā nesaņemšu ziņu, ka visi aizbraukuši, man pašam vajadzēs pamest visu un doties uz Kailajiem Kalniem.

Es, kņaz, tikai tāpēc tā runāju, — teica Bergs, pazinis kņazu Andreju, — ka man jāizpilda pavēles, jo es vienmēr sīki izpildu… Jūs, lūdzami, mani atvainojiet, — Bergs nez par ko taisnojās.

Ugunī kaut kas nokrakšķēja. Liesmas uz mirkli pie- plaka; melni dūmu mutuļi sāka velties no jumtapakšas. Vēlreiz ugunī kaut kas drausmīgi nobrīkšķēja un kaut kas milzīgs iegruva.

Urrūrū! — ierēĢās pūlis, atsaukdamies grūstošajiem noliktavas griestiem, kas uzvēdīja plāceņu smaržu no degošās labības. Liesma uzšāvās un apgaismoja ap uguni stāvošo cilvēku ielīksmotās un izmocītās sejas.

Virs rupjas vadmalas Šinelī, rokas uz augšu paslējis, kliedza:

Vareni! Nu tik sukā! E, puikas, vareni!…

Tas ir pats saimnieks, — dzirdēja runāfafli.

Ta, tā, — kņazs Andrejs beidza ieskaidrot Alpatičam, — visu izstāsti tā, kā es tev teicu. — Un, ne vārda neatbildējis Bergam, kas bija apklusis līdzās, viņš paskubināja zirgu un iejāja šķērsielā.

V

No Smoļenskas karapulki turpināja atkāpšanos. Ienaidnieks sekoja tiem uz pēd.ām. 10t. augustā pulks, ko komandēja kņazs Andrejs, gāja pa lielceļu garām prospektam, kas veda uz Kailajiem Kalniem. Karstums un sausums pieturējās jau vairāk nekā trīs nedēļas. Ik dienas pie debesīm klaiņoja pinkaini, mākorii, lāgiem aizsegdami sauli, taču pret vakaru atkal izplēnēja, un saule nogrima rūsaini sarkanā iniglā. Tikai bagātīgā rasa naktīs veldzēja zemi. Laukā palikusī nepļautā labība izdega un izbira. Purvi izsusēja. Lopi mauroja aiz bada, neatrazdami barību saules izdedzinātajās pļavās. Tikai pa naktīm un mežos, kamēr vēl turējās rasa, bija vēsums. Bet uz ceļa, uz lielceļa, pa kuru gāja karapulki, pat naktī un pat mežos šā vēsuma nebija. Rasu nevarēja manīt ceļa putekļos, kas bija uzvandīti vairāk nekā ceturtdaļaršīnas dziļā kārtā. Līdzko atausa gaisma, sākās kustība. Vezumi, artilērijas rati neskanīgi grima līdz rumbām, bet kājnieki līdz potītēm mīkstajos, smacīgajos, pa nakti neatvēsušajos, karstajos putekļos. Vienu daļu šo smilšu putekļu mīcīja kājas un riteņi, otra cēlās gaisā un karājās virs karaspēka kā mākonis, lipa acīs, matos, ausīs, nāsīs un, galvenais, plaušās cilvēkiem un zirgiem, kuri virzījās pa ceļu. Jo augstāk kāpa saule, jo augstāk cēlās putekļu mākonis, un caur šiem smalkajiem, karstajiem putekļiem varēja ar neapbruņotu aci skatīties saulē, ko nesedza mākoņi. Saule izskatījās kā liela, tumšsarkana bumba. Vēja nebija, un cilvēki smaka nost šai nekustīgajā gaisā. Cilvēki gāja, degunus un mutes ar lakatiņiem aizsējuši. Nokļuvuši sādžā, visi klupa pie akām. Ūdens dēļ plūcās un dzēra, līdz pāri palika tikai dubļi.

Kņazs Andrejs komandēja pulku, un viņu nodarbināja pulka iekārtošana, zaldātu labklājība, nepieciešamība saņemt un izdalīt pavēles. Smoļenskas degšana un atstāšana nozīmēja kņazam Andrejam veselu laikmetu. Jauns saniknojums pret ^naidnieku lika viņam aizmirst savas bēdas. Viņš bija pilnīgi nodevies sava pulka darīšanām, viņš rūpējās par saviem zaldātiem un oficieriem un bija laipns pret tiem. Pulkā viņu dēvēja par māsu kņazu, ar viņu lepojās un viņu mīlēja. Taču labs un lēnīgs viņš bija tikai ar sava pulka ļaudīm, ar Timohinu un tamlīdzīgiem, ar cilvēkiem, kurus viņš te pirmoreiz iepazina, ar cilvēkiem, kas nevarēja zināt un saprast viņa pagātni; taču, līdzko viņš sadūrās ar kādu no saviem agrākajiem štāba biedriem, viņam tūdaļ atkal bija spuras gaisā; viņš kļuva pikts, zobgalīgs un nicīgs. Viss, kas viņa atmiņu saistīja ar pagātni, satrauca viņu, un tāpēc attiecībās ar šo agrāko pasauli viņš centās tikai nebūt netaisns un izpildīt savu pienākumu.

Tiesa, kņazam Andrejam viss tēlojās tumšās un drūmās krāsās, it īpaši pēc tam, kad 6. augustā atstāja Smoļensku (ko, pēc viņa apjēgas, varēja un vajadzēja aizstāvēt), un pēc tam, kad viņa slimajam tēvam vajadzēja bēgt uz Maskavu un pamest izlaupīšanai savus tik mīļos, paša apbūvētos un par apdzīvojamiem iekoptos Kailos Kalnus; un tomēr, pateicoties pulkam, kņazs Andrejs varēja domāt par ko citu, kas it nemaz nebija atkarīgs no vispārējiem jautājumiem, proti, par savu pulku. 10. augustā kolonna, kurā ietilpa viņa pulks, nonāca pret Kailajiem Kalniem. Kņazs Andrejs pirms divām dienām bija saņēmis ziņu, ka viņa tēvs, dels un māsa aizbraukuši uz Maskavu. Kaut gan kņazam Andrejam Kailajos Kalnos nekas nebija darāms, viņš ar tarn raksturīgo tieksmi saasināt savas bēdas nolēma, ka jāiegriežas Kailajos Kalnos.

Viņš lika apseglot zirgu un bez kavēšanās jāšus devās uz tēva muižu, kur bija dzimis un pavadījis bērnību. Jādams gar dīķi, kur parasti desmitiem sievu tērzēdamas velēja un skaloja veļu, kņazs Andrejs pamanīja, ka pie dīķa neviena nav un atrautais plostiņš, līdz pusei ūdenī sašķiebies, peld dīķa vidū. Kņazs Andrejs piejāja pie sarga būdas. Pie iebrauktuves akmens vārtiem neviena nebija, vārtu durtiņas pamestas vaļā. Dārza celiņi jau aizauguši, un teļi un zirgi klaiņoja pa angļu parku. Kņazs Andrejs piejāja pie oranžērijas: stikli bija izdauzīti un koki toverīšos gan apgāzti, gan nokaltuši. Viņš pakliedza dārznieku Tarasu. Neviens neatsaucās. Pametis līkumu ap stūri uz oranžērijas priekšpusi, viņš ieraudzīja, ka griezumiem rotātā dēļu sēta pagalam nopostīta un plūmju kociņiem augļi apšķīti ar visiem zariem. Vecs zemnieks (kņazs Andrejs atcerējās bērnībā redzējis viņu pie vārtiem) sēdēja uz zaļa soliņa un pina vīzi.

Viņš bija kurls un nedzirdēja kņazu Andreju piejājam. Viņš sēdēja uz soliņa, uz kura labprāt bija sēdējis vecais kņazs, un viņam apkārt uz nokaltušas magnolijas aplauzītajiem zariem bija sakārstīti lūki.

Kņazs Andrejs piejāja pie mājas. Dažas liepas vecajā dārSā bija nocirstas, dārka ķēve ar kumeļu staigāja pie pašas mājas starp rožu ceriem. Nams stāvēja aiznaglotiem slēģiem. Viens logs apakšā bija vaļā. Puika no saime"? ļaudīm, pamanījis kņazu Andreju, iemetās mājā.

Alpatičs, aizsūtījis ģimeni, viens pats bija palicis Kailajos Kalnos; viņš sēdēja mājās un lasīja svēto dzīves aprakstus. Padzirdējis, ka atjājis kņazs Andrejs, viņš ar brillēm uz deguna pogādamies iznāca no mājas, steidzīgi tuvojās kņazam un, ne vārda nebildis, apraudājās, skūpstīdams kņazam Andrejam celi.

Tad viņš novērsās, pukodamies par savu vājumu, un sāka ziņot par saimniecības stāvokli. Viss vērtīgais un dārgais bija aizvests uz Bogučarovu. Arī labība ap simt četvertu bija aizvesta; sienu un vasarāju, kas šogad, kā Alpatičs izteicās, pārlieku paaudzis, karaspēks ņēmis un nopļāvis zaļu. Zemnieki izpostīti, daži aizvākušies uz Bogučarovu, mazākā daļa palikusi.

Kņazs Andrejs, līdz galam nenoklausījies, iejautājās:

Kad aizbrauca tēvs un māsa? — ar to domādams, kad viņi aizbraukuši uz Maskavu. Alpatičs, sapratis, ka jautā par braucienu uz Bogučarovu, atbildēja, ka aizbraukuši septītajā, un atkal gari un plaši klāstīja par saimniecības darīšanām, prasīdams rīkojumus.

Vai pavēlēsiet izsniegt pret parakstu komandām auzas? Mums vēl ir palicis sešsimt četvertu, — Alpatičs vaicāja.

«Ko lai viņam atbild?» kņazs Andrejs domāja, vērodams vecā vīra kailo galvvidu, kas laistījās saulē, un viņa sejas izteiksmē lasīdams, ka tas pats apzinās, cik nelaikā šādi jautājumi, taču jautā tāpat vien, lai apslāpētu savas bēdas.

Jā, izsniedz vien, — viņš sacīja.

Ja jums labpaticis pamanīt dārzā nekārtības, — Alpatičs runāja, — tad nekādi nebija iespējams novērst: trīs pulki gāja cauri un pa nakti gulēja, it īpaši dragūni. Es pierakstīju komandiera vārdu un dienesta pakāpi, lai var iesniegt sūdzību.

Nu, un ko tu darīsi? Paliksi šeit, ja ienaidnieks ieņems? — kņazs Andrejs viņam vaicāja.

Alpatičs, pagriezis seju pret kņazu Andreju, pavērās viņā; un pēkšņi ar svinīgu žestu pacēla roku uz augšu.

Viņš ir mans aizstāvis, viņa prāts lai notiek! — viņš noteica.

Bars zemnieku un saimes ļaužu nāca pa pļavu, atsegtām galvām tuvodamies kņazam Andrejam.

Nu, ardievu! — sacīja kņazs Andrejs, noliekdamies pie Alpatiča. — Brauc projām pats, ved līdzi, ko vari, un arī ļaudīm liec iet uz Rjazaņas vai Maskavas apkaimes muižām. — Alpatičs piespiedās viņam pie kājas un sāka šņukstēdams raudāt. Kņazs Andrejs piesardzīgi pastūma viņu nost un, paskubinājis zirgu, auļos laida pa aleju uz leju.

Oranžērijas priekšā joprojām tikpat vienaldzīgi kā muša uz dārga aizgājēja sejas sēdēja večuks un dauzīja pa \%es liesti, un divas meitenes ar brunču malā ielasītām plūmēm, ko bija sarāvušas no oranžērijas kokiem, joza no turienes projām un uzgrūdās virsū kņazam Andrejam. Pamanījusi jauno kungu, vecākā meitene ar izbīli sejā paķēra aiz rokas savu mazāko biedreni un kopā ar to noslēpās aiz bērza, nepaguvusi uzlasīt izbirušās negatavās plūmes.

Kņazs Andrejs iztrūcies ar skubu novērsās no viņām, baidīdamies likt tām manīt, ka viņš tās redzējis. Viņam sametās žēl šas jaukās, izbijušās meitenītes. Viņš baidījās paskatīties, bet tai pašā reizē viņam neatvairāmi gribējās to darīt. Jaunas, patīkamas un nomierinošas jūtas pārņēma viņu, kad, lūkodamies uz šim meitenēm, viņš saprata, ka ir vel citas, viņam gluži svešas un tikpat likumīgas cilvēciskas intereses kā tās, kas nodarbina viņu. Sīs meitenes acīmredzot kaislīgi kārpja tikai vienu — aiznest un apēst zaļās plūmes un palikt nenotvertas, un kņazs Andrejs kopā ar viņām vēlējās veiksmi viņu pasākumam. Viņš nevarēja atturēties, vēlreiz nepaskatījies. Domādamas esam jau drošībā, meitenes izspurdza no slēptuves un, kaut ko čivinādamas savās smalkajās bal- stiņās, bruncīšu malas pieturēdamas, jautri un naski tecēja pa pļavas zāli savām iedegušajām, basajām kājelēm.

Kņazs Andrejs bija mazliet atsvaidzinājies, ticis nost no putekļainā lielceļa, pa kuru virzījās karapulki. Taču netālu aiz Kailajiem Kalniem viņš atkal izjāja uz ceļa un panāca savu pulku pie neliela dīķa dambja, kur tas bija nometies atpūsties. Bija jau ap diviem pēc pusdienas. Saule, putekļu ieskauta sarkana bumba, neizturami cepināja un caur melnajiem svārkiem dedzināja muguru. Putekļi joprojām tādi paši nekustīgi turējās virs čalā dūcošā karaspēka, kas bija apstājies. Vēja nebija. Jājot gar dambi, kņazam Andrejam uzvēdīja dīķa vēsums un ūdens gļotu smarža. Viņam iegribējās ūdenī — lai cik netīrs tas bija. Viņš pameta acis uz dīķi, no kura skanēja klaigas un skaļi smiekli. Nelielais, zaļi pieglumējušais dīķis bija pacēlies labu tiesu, plūzdams pāri dambim, jo bija pilns kailiem, baltiem cilvēku ķermeņiem, kas tur plunčojās ar ķieģeļu sarkanām rokām, sejām un kakliem. Visa šī kailā, baltā cilvēku masa ar skaļiem smiekliem un klaigām plīkšķinājās šai duļķainajā peļķē kā lejkannā sabāztas karūsas. Šī plunčošanās šķita esam jautra un taisni tāpēc bija it sevišķi skumīga.

Kāds jauns gaišmatis, trešās rotas zaldāts yr- kņazs Andrejs viņu vēl pazina — ar siksniņu zem ikriem, krustus mezdams, kāpās atpakaļ, lai, krietni ieskrējis, liktos ūdenī; otrs — melns, vienmēr pinkains unteroficieris, līdz jostasvietai ūdenī, kratīdamies ar visu muskuļaino ķermeni, priecīgi sprausloja, ar melnajām plaukstām liedams sev uz galvas ūdeni. Varēja dzirdēt plakšķināmies, spiedzam un klaigājam.

Uz krastiem, uz dambja, dīķī — visur bija balta, veselīga, muskuļaina miesa. Uz dambja oficieris Timohins ar sarkano dcguntiņu berzās dvielī un, ieraudzījis kņazu, sakaunējās, tomēr uzrunāja viņu:

Tad ta labi, jūsu gaišība, būtu jūs arī pamēģinājuši! — viņš sauca.

Netīrs, — kņazs Andrejs saviebies noteica.

Mēs jums tūliņ patīrīsim. — Un Timohins, vēl neapģērbies, skrēja patīrīt.

Kņazs arī grib.

Kāds? Mūsu kņazs? — atskanēja balsis, un visi sāka tā steigties, ka kņazs Andrejs ar mokām spēja tos nomierināt. Viņš bija pārlicis, ka labāk būs aplaistīties šķūnī.

«Gaļa, miesa, chair ā canon\» [31] viņš domāja, lūkodamies ari uz savu kailo miesu, un nodrebēja ne tik daudz no aukstuma, cik no pašam nesaprotama riebuma un šausmām, redzot šo milzīgo daudzumu miesu, kas plunčojās netīrajā dīķī.

7. augustā kņazs Bagrations savā apmetnē Mihailovkā uz Smoļenskas ceļa rakstīja šādi:

«Visgodājamo grāf Aleksej Andrejevič!

(Viņš rakstīja Arakčejevam, bet zināja, ka vēstuli lasīs arī ķeizars, un tādēļ, cik vien bija uz to spējīgs, apdomāja katru vārdu.)

Es domāju, ka ministrs ir jau raportējis par Smoļenskas atstāšanu ienaidniekam. Sāpīgi, skumji, un visa armija ir izmisumā, ka veltīgi esam pametuši paju svarīgāko vietu. Es no savas puses lūdzu viņu vispārliecinošā- lšajā kārtā, pēdīgi arī rakstīju; taču viņš ne ar ko nebija mierā. Zvēru pie sava goda, ka Napoleons bija tādā maisā ka vel nekad, un viņš būtu varējis pazaudēt pusi armijas un neieņcint_ Smoļensku. Mūsu karapulki tā kāvās un tā kaujas kā vēl nekad. Es ar piecpadsmit tūkstošiem atturēju viņus vairāk nekā trīsdesmit piecas stundas un kāvu viņus; bet viņš negribēja palikt ne četrpadsmit stundu. Tas ir kauns un negods mūsu armijai; bet viņam pašam, manuprāt, pat dzīvot pasaulē nepienāktos. Ja viņš ziņo, ka zaudējumi lieli, tas nav tiesa. Varbūt tūkstoši četri, ne vairāk, bet n< būs jau pat tik daudz; un kaut arī būtu desmit, — karš paliek karš! Bet ienaidnieks toties zaudēja bez sava gala .. .

Kas tur nu būtu palikt vel divas dienas? Vismaz viņi paši būtu aizgājuši; jo tiem nebija ūdens, ko padzirdināt cilvēkus un zirgus. Viņš man bija devis vārdu, ka neatkāpsies, bet tad uzreiz atsūtīja dispozīciju, ka nakti iet projām. Tā karot nevar, un mēs drīz vien varam novest ienaidnieku līdz Maskavai…

Klīst baumas, ka jūs domājot par mieru. Mieru līgt — lai dievs pasarga! Pēc visiem upuriem un pēc tik bezprātīgas atkāpšanās lai līgtu mieru: jūs sacelsiet pret sevi visu Krieviju, un ikviens no mums turēs par kaunu valkāt mundieri. Ja jau tiktai nogājis, tad vajag kauties, kamēr Krievija spēj un kamēr ļaudis turas kājās …

Vajag komandēt vienam un nevis diviem. Jūsu ministrs varbūt ir labs ministrijā; taču ģenerālis ne tikvien vājš, bet draņķīgs, un tam uzticējuši visas mūsu tēvijas likteni … Es patiešām vai prātu zaudēju aiz dusmām; piedodiet, ka rakstu tik pārdroši. Ir skaidrs, ka tas, kas dod padomu līgt mieru un ļaut ministram komandēt armiju, gan nemīl ķeizaru un veļas mums visiem postu. Un tā es rakstu jums patiesību: pulciniet zemessargus. Tālabad, ka ministrs vismeistarīgākā kārtā ved viesi sev līdz uz galvaspilsētu. Lielas aizdomas visai armijai modina flīģel- adjutants Volcogena kungs. Tas, kā runā, vairāk esot Napoleona nekā mūsējais un visās lietās dod ministram padomus. Es ne tikvien esmu pret viņu pieklājīgs, bet paklausu kā kaprālis, kaut arī esmu par viņu vecāks. Tas ir sāpīgi; taču, mīlēdams savu labdari un ķeizaru, paklausu. 2ēl tikai ķeizara, ka tādiem uztic slavenu armiju. Iedomājieties vien, ka ar atkāpšanos esam zaudējuši aiz novārguma un atstājuši hospitāļos vairāk par piecpadsmit tūkstošiem vīru? bet, ja mēs būtu uzbrukuši, tā nebulu.

Sakiet, dieva dēļ, ko teiks mūsu māmuļa Krievija, ka tā baiļojamies, un par ko tik labu un cītīgu tēvzemi atdodam salašņām un ikvienā pavalstniekā modinām naidu un apkaunojumu? Par ko gan jābaiļojas un no kā jābīstas? Es neesmu vainīgs, ka ministrs ir svārstīgs, gļēvulis, nejēga, tūļa un ar visām sliktām īpašībām. Visa armija raudāt raud un lamā viņu uz pēdīgo postu …»

VI

Starp daudziem iedalījumiem, kādi iespējami dzīves parādībām, tās visas var iedalīt tādās, kur pārsvarā ir saturs, un citās, kur pārsvarā forma. Pie tādām, pretstatā lauku, apriņķu, guberņu un pat Maskavas dzīvei, var pieskaitīt Pēterburgas un it īpaši salonu dzīvi. Sī dzīve ir nemainīga.

Kopš 1805. gada mēs tikām gan līguši mieru, gan naidojušies ar Bonapartu, tikām radījuši konstitūcijas un tās nopulgojuši, bet Annas Pavlovnas salons un Elēnas salons palika uz mata tādi paši kā bijuši — viens pirms septiņiem, otrs pirms pieciem gadiem. Pie Annas Pavlovnas gluži tāpat ar neizpratni runāja par Bonaparta panākumiem un tiklab viņa panākumos, kā arī Eiropas valdnieku iecietībā pret viņu saskatīja ļaunprātīgu sazvērestību, kuras vienīgais mērķis bija sagādāt nepatikšanas un nemieru tam galma sabiedrības pulciņam, kuru pārstāvēja Anna Pavlovna. Gluži tāpat arī pie Elēnas, ko pats Rum- jancevs pagodināja ar savu apmeklējumu un ieskatīja par izcili gudru sievieti, taisni tāpat kā 1808. gadā, tā arī 1812. gadā ar sajūsmu runāja par lielo nāciju un diženo cilvēku un ar nožēlu raudzījās uz naidu ar Franciju, kuram, kā domāja cilvēki, kas pulcējās Elēnas salonā, vajadzēja beigties ar mieru.

Pēdējā laikā, pēc ķeizara atgriešanās no armijas, šais pretējos pulciņos vai salonos bija radies zināms saviļņojums un notikušas dažas demonstrācijas no vienas un otras puses, taču pulciņu virziens palika tas pats. Annas Pavlovnas pulciņā no frančiem pieņēma tikai pārliecinātus leģitīmistus, un te tika pausta patriotiska doma par to, ka nevajag apmeklēt franču teātri un ka trupas uzturēšana izmaksā tikpat, cik vesela korpusa uzturēšana. Te kāri sekoja kara notikumiem un izplatīja mūsu armijai visizdevīgākās baumas. Hiēnas, Rumjanceva, franču pulciņš atspēkoja baumas par ienaidnieka un kara nežēlību un pārsprieda visus Napoleona mēģinājumus panākt mieru. Šai pulciņā pārmeta tiem, kas ieteikuši pārāk steidzīgus rīkojumus galma ļaudīm un sieviešu mācības iestādēm, kas atradās ķeizarienes mātes aizgādnībā, sagatavoties, lai pārvāktos uz Kazaņu. Vispār Elēnas salonā visu karu iztēlojās ka tukšas demonstrācijas, kas visai drīz beigsies ar mieru; te valdīja Biļibina uzskats, ka ne jau pulveris izšķir kauju, bet tie, kas to izgudrojuši, un Biļi- bins tagad Pēterburga bija Elēnas mājā savs cilvēks (ikvienam gudram cilvēkam vajadzēja viņu apmeklēt). Šai pulciņā ironiski un visai gudri, kaut arī visai piesardzīgi izsmēja maskaviešu sajūsmu, kas Pēterburgā bija kļuvusi zināma reizē ar ķeizara atbraukšanu.

Turpretim Annas Pavlovnas pulciņā šo sajūsmu apbrīnoja un runāja par to tā, kā Plūtarhs runā par senču va- roņgaru. Kņazs Vasilijs, kas joprojām ieņēma tos pašus svarīgos amatus, bija it kā savienotājloceklis starp abiem pulciņiem. Viņš braukāja pie ma bonne amiex• — savas labās draudzenes. Annas Pavlovnas un mēdza ierasties dans le salon diplomatique de ma fillc2,• —. savas meitas diplomātiskajā salonā. un bieži vien, nemitīgi svaidīdamies no vienas nometnes otrā, jauca un runāja pie Elēnas to, ko vajadzēja runāt pie Annas Pavlovnas, un otrādi.

l)nz pēc ķeizara atbraukšanas kņazs Vasilijs pie Annas Pavlovnas aiznunjas par kara jautājumiem, sīvi nosodīdams Barklaju de Tolli un būdams neziņā, ko varētu iecelt par virspavēlnieku. Kāds no viesiem, pazīstams kā un homme de beaucoup de merite3,• — cilvēk» ar daudzām labām īpašībām pastāstīja, ka viņš šodien saticis Kutuzovu, kas, izraudzīts par Pēterburgas zemessardzes priekšnieku, kroņa palātas sēdē apspriežoties par Eemessargu pieņemšanu, un atļāvās piesardzīgi izteikt domas, ka Kutuzovs būtu tas vīrs, kas atbilstu visām prasībām.

Anna Pavlovna skumji pasmaidīja un piezīmēja, ka Kutuzovs esot ķeizaram sagādājis vienīgi nepatikšanas.

— es runāju un runāju muižnieku sapulcē, — kņazs Vasilijs pārtrauca, — taču mani neklausīja. Es teicu, ka viņa izraudzīšana par zemessardzes priekšnieku nebūs ķeizaram pa prātam. Viņi mani neklausīja.

Allaž kaut kāda mānija oponēt, — viņš turpināja. — Un kam? Un tas viss tāpēc, ka mēs gribam mērkaķoties pakaļ muļķīgajai Maskavas sajūsmai, — kņazs Vasilijs pukojās, uz brītiņu sajaucis un aizmirsis, ka par Maskavas sajūsmu vajadzēja zoboties pie Elēnas, bet pie Annas Pavlovnas to apbrīnot. Taču viņš tūdaļ izlaboja. — Nu, vai gan grāfam Kutuzovam, visvecākajam ģenerālim Krievijā, klājas sēdēt palātā, et il en restera pour sa peineV 1 •— un viņš nopūlēsies velti! Kā var iecelt par virspavēlnieku cilvēku, kas nespēj uzkāpt zirgam mugurā, aizmieg padomē, cilvēku ar visnelāgākajiem paradumiem! Labi jau gan viņš sevi parādīja Bukarestē! Es nemaz nerunāju par viņu kā par ģenerāli, bet vai tad var tādā brīdī iecelt nevarīgu un aklu, vienkārši aklu cilvēku? Tad ta jauks būtu akls ģenerālis! Viņš neko neredz. Vistiņas ķert… itin neko neredz!

Neviens šos vārdus neapstrīdēja.

24. jūlijā tie bija pilnīgi pareizi. Bet 29. jūlijā Kutuzovam piešķīra kņaza titulu. Kņaza tituls varēja nozīmēt arī to, ka no viņa grib tikt vaļā, un tāpēc kņaza Vasilija spriedums joprojām bija pareizs, kaut arī tagad viņš vairs nesteidzās to atkārtot. Bet 8. augustā tika sasaukta komiteja, kurā ietilpa ģenerālfeldmaršals Saltikovs, Arakčejevs, Vjazmitinovs, Lopuhins un Kočubejs, lai apspriestu kara lietas. Komiteja nolēma, ka neveiksmes radušās no nesaskaņotas vadības, un, kaut gan personas, no kurām sastāvēja komiteja, zināja ķeizara nelabvēlību pret Kutuzovu, komiteja, īsi apspriedusies, ieteica iecelt Kutuzovu par virspavēlnieku. Un tai pašā dienā Kutuzovu iecēla par virspavēlnieku ar visām pilnvarām armijās un visā karapulku ieņemtajā apgabalā.

9. augustā kņazs Vasilijs pie Annas Pavlovnas atkal sastapās ar l'homme de beaucoup de merite2. ■ •— cilvēku ar daudzām labām īpašībām.L'homme de beaucoup de merite aplidoja Annu Pavlovnu aiz tā iemesla, ka kāroja tapt iecelts par sieviešu mācību iestādes kuratoru. Kņazs Vasilijs ienāca istabā ar laimīgu uzvarētāja izskatu — kā cilvēks, kas sasniedzis savu vēlēšanos piepildījumu.

Eh bien, vous savez la grande nouvelle? Le prince

Koutouzoff est marechal [32] .[1] Nu, vai zināt lielo jaunumu? Kņazs Kutuzovs ir feldmaršals. Visām nesaskaņām beigas. Esmu tik laimīgs, tik priecīgs! — kņazs Vasi'lij-s jūsmoja. — Enfin voilā un homme [33] ,1 Beidzot taču īstais vīrs. — viņš noteica, zīmīgi un stingri uzlūkodams visus, kas bija viesistabā. L'homme de beaucoup de merite, neraugoties uz savu vēlēšanos dabūt vietu, nevarēja nociesties, neatgādinājis kņazam Vasili- jam tā agrāko spriedumu. (Tas bija nepieklājīgi tiklab pret kņazu Vasiliju Annas Pavlovnas viesistabā, kā arī pret Annu Pavlovnu, kas tikpat priecīgi uzņēma šo vēsti; taču viņš nevarēja nociesties.)

Mais on dit qu'il cst avcugle, mon princeP85 Bet stāsta, ka viņš esot akls, kņaz? — viņš teica, atgādinādams kņazam Vasilijam viņa paša vārdus.

Allez donc, il y voit assez [34] [1] ko niekus, viņš redz tīri labi., — atsaucās kņazs Vasilijs savā ātrajā, krekšķigajā, tai pašā krekšķigajā basā, ar kādu mēdza atrisinat visas grūtības. — Allez, il ij voit assez, — viņš atkārtoja. — Un par ko es it īpaši priecājos, — viņš turpināja, — ir tas, ka ķeizars viņam piešķīris neierobežotu varu pār visām armijām un pār visu apgabalu, varu, kādas nekad nav bijis nevienam virspavēlniekam. Tas ir otrs patvaldnieks, — viņš nobeidza ar uzvarētāja smaidu.

Lai dievs dod, lai dievs dod, — iesaucās Anna Pav- lovna. L'homme de beaucoup de mģrite, vēl iesācējs galma aprindās, gribēdan īs pagla imot Annai Pavlovnai un raudzīdams saglābt pec šā sprieduma viņas iepriekšējās domas, sacīja:

Stāsta, ka ķeizars nelabprāt piešķīris Kutuzovam šo varu. On dit qu'il rougit comme une demoiselle ā laquelle on lirait Joconde, en lui disant: «Le souverain et la pātrie vous decernent cet honneur.»b[1] Stāsta, viņš esot nosarcis kā jaunkundze, kurai lasa priekšā Džo- kondu, teikdams tam: «Valdnieks un tēvija piešķir jums šo godu.»

Peut-eire que le coeur n'ētait pas de la partie [35] ,[1] var jau būt, ka sirds viņam nebija tur klāt. — noteica Anna Pavlovna.

Ai nē, nē, — kņazs Vasilijs dedzīgi metās aizstāvēt. Tagad jau nu viņš vairs nevienam nebija ar mieru atdot Kutuzovu. Pēc kņaza Vasilija domām, ne tikai Kutuzovs

pats bija labs, bet visi to arī dievināja. — Nē, tas nevar būt, tāpēc ka ķeizars jau agrāk tā prata viņu novērtēt, — viņš sacīja.

— l ai tikai dievs dod, — teica Anna Pavlovna, — ka kņazs Kutuzovs patiešām ņemtu varu savās rokās un ne vienam nejautu grūst sev spieķus riteņos — des bālons dans Ies roues.I Zināt, ko viņš sacījis ķeizaram?

Kņazs Vasilijs uzreiz saprata, kas bija šis neviens. Viņš čukstus sacīja:

Es skaidri zinu, ka Kutuzovs izteicis kā negrozāmu nosacījumu, lai troņmantnieks neuzturētos armijā. Vous savez ce qu'il a dit ā l'Empereur?^ — kņazs Vasilijs atkārtoja vārdus, ko Kutuzovs it kā teicis ķeizaram: «Es nevaru viņu sodīt, ja viņš rīkosies aplam, nedz arī apbalvot, ja viņš rīkosies labi.» Ai! Tas ir visgudrākais cilvēks, kņazs Kutuzovs, je le connais de longue daie2.II — es viņu pazīstu jau sen,

Runā pat, — ieteicās l'homme de beaucoup de merite, kuram vēl trūka galma takta, — ka viņa gaišība ka negrozāmu noteikumu uzstādījis prasību, lai pats ķeizars neierastos armijā.

Līdzko viņš to bija izteicis, vienā, mirklī kņazs Vasilijs un Anna Pavlovna novērsās no viņa un pavērās viens otrā, skumji nopūzdamies par viņa naivumu.

VII

Tai laikā, kad tas notika Pēterburgā, franči jau bija izgājuši cauri Smoļenskai un virzījās aizvien tuvāk un tuvāk Maskavai. Napoleona vēsturnieks Tjērs, tāpat kā arī citi Napoleona vēsturnieki, cenzdamies attaisnot savu varoni, stāsta, ka Napoleons aizvilināts pie Maskavas sienām pret savu gribu. Viņam ir taisnība, tāpat kā taisnība visiem vēsturniekiem, kas vēsturiskiem notikumiem mekle izskaidrojumu atsevišķa cilvēka gribā; viņam ir taisnība, tāpat kā arī krievu vēsturniekiem, kuri apgalvo, ka Napoleonu uz Maskavu aizvilinājusi krievu karavadoņu māksla. Seit bez retrospektivitātes (atskata) likuma, kas visu pagājušo uzskata par sagatavošanos notikušajam faktam, ir vēl mijiedarbība, kas visu sajauc. Labs šaha spēlētājs, zaudējis partiju, ir patiesi pārliecināts, ka zaudējis savas kļūdas dēļ, un meklē šo kļūdu spēles sākumā, taču aizmirst, ka katrā viņa gājienā visas spēles gaitā bijušas tādas pašas kļūdas, ka neviens gājiens nav nevainojams. Kļūda, kurai viņš pievērš uzmanību, kļuvusi pamanāma tikai tāpēc, ka pretinieks to izmantojis savā labā. Cik daudzkārt sarežģītāka par to ir kara spēle, kas notiek zināmos sava laika apstākļos, kur nevis viena griba vada nedzīvas mašīnas, bet kur viss izriet no neskaitāmām dažādu iegribu sadursmēm!

Pēc Smoļenskas Napoleons raudzīja izraisīt kauju aiz Dorogobužas pie Vjazmas, tad pie Carevas-Zaimiščas; taču iznāca, ka aiz daudzu un dažādu apstākļu sagadīšanās krievi nevarēja pieņemt kauju agrāk kā vien pie Borodinas, simt divpadsmit verstu no Maskavas. No Vjazmas Napoleons bija devis rīkojumu virzīties taisni uz Maskavu.

Moscou, la capilale asiatique dc ce grand empire, la ville saeree des peuples d'Alexandre, Moscou avec ses innom- brables ēglises en formē de pagodes chinoises! [36] [1] maskava, šās lielās impērijas aziātiskā galvaspilsēta. Aleksandra tautu svētā pilsēta, Maskava ar savām neskaitāmajām baznīcām, kas atgādināja ķīniešu pagodas! Sī Moscou nedeva miera Napoleona iztēlei. Pārgājienā no Vjazmas uz Carevu-Zaimišču Napoleons jāja uz sava nelielā, palsā anglizētā aidinieka gvardes, sardzes, pāžu un adjutantu pavadībā. Štāba priekšnieks Bertjē bija palicis iepakaļ, lai nopratinātu kavalērijas saņemto krievu gūstekni. Tulka Lelorme d'ldeville pavadīts, viņš auļos panāca Napoleonu un līksmu seju apturēja zirgu.

Eh bien? [37] [1] Nu?— jautāja Napoleons.

Un cosaque de Platow [38] 8 platova kazaks. stāsta, ka Platova korpuss apvienojoties ar lielo armiju, ka par virspavēlnieku iecelts Kutuzovs. Tres intelligent et bavard! [39] * Ļoti saprātīgs un pļāpīgs!

Napoleons pasmaidīja, lika dot šim kazakam zirgu un atvest to pie viņa. Viņš pats gribēja ar to parunāties. Vairāki adjutanti aizauļoja, un pēc kādas stundas ar blēdīgu un jautru iemetēja seju, denščika vamzi mugurā, franču kavalēristu seglos pie Napoleona piejāja Deņisova dzimtcilvēks Lavruška, ko tas bija atstājis Rostovam. Napoleons lika tam jāt sev līdzās un sāka to iztaujāt:

jūs esat kazaks?

Kazaks gan, jūsu labdzimtība,

<rLe cosaque ignorant la compagnie dans laquelle il se trouvait, car la simplicite de Napoleon n'avait rien qui put reveler a une imagination orientale la presence d'un sou- veraiti, s'entretint avec la plus extreme familiarite des af- faires de la guerre actuelle Kazaks, nezinādams, kādā sabiedrībā atrodas, jo Napoleona vienkāršībā nebija nekā tāda, kas austrumnieka iztēlei varētu radīt aizdomas par ķeizara klātbūtni, runāja par pašreizējā kara apstākļiem ļoti familiāri.saka Tjērs, atstāstīdams šo epizodi. Patiesībā Lavruška, piežūpojies un pametis kungu bez pusdienām, bija vakar dabūjis pērienu un aizsūtīts uz sādžu pēc vistām, kur aizrāvies ar sirošanu, un franči io bija saņēmuši gūstā. Lavruška bija viens no tiem rupjajiem, bezkaunīgajiem sulaiņiem, kas, daudz ko pieredzējuši, ieskata par savu pienākumu visu ko darīt nekaunīgi un ar blēdību, gatavi izdarīt savam kungam jebkuru pakalpojumu un viltīgi uzmin kunga nelabās domas, it īpaši uzpūtību un sīkmanību.

Nokļuvis pie Napoleona, ko viņš ļoti labi un viegli sazīmēja, Lavruška it nemaz nesamulsa un tikai no visas sirds centās izdabāt jaunajiem kungiem.

Viņš ļoti labi zināja, ka tas ir pats Napoleons, un Napoleons nevarēja viņu samulsināt vairāk nekā Rostovs vai vahmistrs ar rīkstēm, tāpēc ka ne vahmistrs, ne Napoleons viņam nekā nevarēja atņemt.

Viņš melsa visu, par ko sprieda denščiki savā starpā. Daudz kas no tā bija patiesība. Bet, kad Napoleons viņam jautāja, ko tad krievi domājot, vai tie uzvarēšot Bonapartu vai ne, Lavruška piemiedza acis un kļuva domīgs.

Te viņš saskatīja smalku blēdību, kā Lavruškam līdzīgi cilvēki vienmēr un visur saredz blēdību, sabozās un kādu brīdi klusēja.

Tas ir tā: ja būs kauja, — viņš domīgi sacīja, — un tūliņ uz vietas, tad jau nu skaidrs. Nu bet, ja paies trīs dienas un no šitā paša laika, tad atkal šitai pašai kaujai iznāks novilcināšanās.

Napoleonam to pārtulkoja tā: «Si la bataille est donnee avant trois jours, Ies Frangais la gagneraient, mais que si elle serait donnee plus tard dieu sait ce qui en arrivrail,»x[1] Ja kauja notiks triju dienu laikā, tad franči uzvarēs, bet, ja pēc trim dienām, tad dievs zina, kā būs. 1 Jaunais kazaks lika savam varenajam sarunu biedram pasmaidīt. — smaidīdams atstāstīja Lelortne d'Ideville. Napoleons nepasmaidīja, kaut gan, kā varēja redzēt, bija visjautrākajā omā, un lika šos vārdus atkārtot.

Lavruška to pamanīja un, lai viņu uzjautrinātu, sacīja, Izlikdamies nezinām, kas viņš ir.

— Zinām jau, jums ir Bonaparts, tas visus pasaulē sakāvis, nu bet ar mums ir cita runāšana… — viņš teica, arī pats nezinādams, kā un kāpēc uz beigām viņa vārdos iespruka lielīgs patriotisms. Tulks Napoleonam pateica šos vārdus bez beigām, un Bonaparts pasmaidīja. «Le jeune Cosaque fit sourirc son puissant interlocuteur [40] 1 — uz šo Donas bērnu.saka Tjērs. Pajājis dažus so|us klusēdams, Napoleons pagriezās pret Bcrtjē un sacīja, ka gribot izmēģināt, kādu iespaidu sur cet enfant du Don [41] atstāšot ziņa, ka cilvēks, ar ko tas sarunājies, ir pats imperators, tas imperators, kas uz piramīdām uzrakstījis nemirstīgo uzvarētāja vārdu. Ziņu pateica.

Lavruška (sapratis, ka to dara, lai viņu samulsinātu, un ka Napoleons domā viņu nobiedēt), lai izdarītu jaunajiem kungiem pa prātam, tūdaj izlikās izbrīnījies, pārsteigts, izvalbīja acis un sataisīja tādu pašu seju, kāda tam parasti bija, kad to veda pērt. «A peine interprēte de Napoleon, — stāsta Tjērs — avait il parle, que le Cosaque, s usi d'une sorlc d'ēbahisscmcnt ne profera pīus une pa- r Ae vi mareha Ies yeux c )ti Jamment attaches sur ce coti- uuerant, dont le nom, avait pcrnHre jusqu'ā lui, a travers Ies stepps dc l'Orient. Toute sa loquacite s'etait subitement arrčlee, pour faire place ā un sentiment d'admiration naīve et silencieuse. Napoleon, aprēs l'avoir rģeompense, lui fit donner la libertē, comme ā un oiseau qu'on rend aux champs qui l'ont vu naltre.» [42] [1] Tikko Napoleona tulks to bija pateicis kazakam, tas, H kā sastul- buma pārņemts, neteica vairs neviena vārda un turpināja jāt, nenovērsdams ne acu no Iekarotāja, kura vārds bija aizskanējis līdz viņam cauri austrumu stepēm. Viss viņa runīgums pēkšņi izgaisa, un to nomainīja vientiesīga un klusa sajūsma. Napoleons, apbalvojis kazaku, lika atdot viņam brīvību kā putnam, ko palaiž atpakaļ tā dzimtajos laukos.

Napoleons; jāja tālāk, sapņodams par to Moscou, kas ta n irbānāja, viņa iztēli^ bet l'oiseau qu'on rendvt aux chwn;)s qui l'cn ctu naitre, [43] [1] — putns, ko palaida atpakaļ dzimtajos laukos, auļoja uz priekšposteņiem, sagudrodams visu to, kas nebija bijis un ko viņš stāstīs savējiem. Turpretim to, kas patiešām ar viņu bija noticis, viņš negribēja stāstīt taisni tāpēc, ka tas viņam nelikās stāstīšanas vērts. Viņš aizjāja pie kazakiem, iztaujāja, kur meklējams pulks, kas ietilpa Platova nodaļā, un pret vakaru sadzina savu kungu Nikolaju Rostovu, kas- atradās Jankovā un nupat bija uzkāpis zirgam mugurā, lai kopā ar Iļjinu pajātos pa apkārtējām sādžām. Viņš iedeva Lav- ruškam citu zirgu un paņēma viņu. līdzi.

Kņaze Marja nebija Maskavā un drošībā, kā domāja kņazs Andrejs.

Pēc Alipatiža atgriešanās no Smoļenskas vecais kņazs it kā pēkšņi uzmodās no miega. Viņš lika no sādžām savākt zemessargus, apbruņot tos un aizrakstīja virspavēlniekam vēstuli-, kurā paziņoja, ka nolēmis līd'z pēdējam palikt Kailajos Kalnos un aizstāvēties, atstājot viņa ziņā — uzsākt ko vai neuzsākt, lai aizstāvētu Kailos Kalnus, kur vai. rau tiks saņemts gūstā, vai nogalināts viens no visvecākajiem krievu ģenerāļiem un paziņoja mājiniekiem, ka paliekot Kailajos Kalnos.

Taču, pats palikdams Kailajos Kalnos, kņazs izrīkoja, lai kņaze un Desals ar mazo kņazu dotos uz Bogučarovu un no turienes uz Maskavu. Kņaze Marja, izbijusies par* tēva drudižaino bezmiega darbošanos, kas bija stājusies viņa agrākās nevērības vietā, nevarēja saņemties pamest viņu vienu un pirmoreiz mūžā atļāvās tam 'nepaklausīt. Viņa liedzās braukt projām, un pār viņu izgāzās drausmīgs kņaza dusmu negaiss. Viņš tai pārmeta visu, kur pats bija izturējies pret to netaisni. Pūlēdamies meitu apvainot, viņš tai pārmeta, ka tā viņu nomocījusi, sanaidojusi ar dēiu,. perinājusi pret viņu riebīgas aizdomas, ka tā paii savu dzīves uzdevumu esot spraudusi sagandēt viņam (i/.ivi, un izdzina no kabineta, pateicis, ka viņam esot gluži vienalga, vai tā brauc projām vai paliek. Viņš teicās negribot par viņu ne zināt, tikai iepriekš brīdinot, lai neuzdrošinās rādīties viņam acīs. Ka viņš nelika to aizvest ar varu, kā kņaze Marja bija baidījusies, bet tikai pavēlēja nerādīties acīs, tas kņazi Marju iepriecināja. Viņa zināja, tas pierādīja, ka sirds dziļumos tēvs ir priecīgs, ka viņa paliek mājās un nebrauc projām.

Otrā dienā pēc Nikoluškas aizbraukšanas vecais kņazs no rīta ietērpās pilnīga militārā formā un taisījās doties pie virspavēlnieka. Kariete jau bija pie durvīm. Kņaze Marja redzēja, ka viņš, ģērbies mundierī ar visiem ordeņiem, izgāja no mājas un devās dārzā pārbaudīt apbruņotos zemniekus un saimes ļaudis. Kņaze Marja sēdēja pie loga, klausīdamās viņa balsī, kas skanēja no dārza. Piepeši no alejas izskrēja vairāki cilvēki izbiedētām sejām.

Kņaze Marja izsteidzās uz lieveņa, tad uz dārza celiņa un alejā. Pretī viņai virzījās liels pūlis zemessargu un saimes ļaužu, un ša pūļa vidū daži vīri, zem rokām saņēmuši, stiepa sīku vecīti ordeņotā mundierī. Kņaze Marja pieskrēja tam klāt un sīko gaismas loku ņirboņā, kas krita caur alejas liepu ēnām, nevarēja attapt, kas par pārmaiņu notikusi viņa sejā. Vienīgais, ko viņa pamanīja, bija tas, ka viņa sejā iepriekšējās stingrās un noteiktās izteiksmes vieta jaudās biklums un padevība. Ieraudzījis meitu, viņš saka kustināt nevarīgās lupas un iegārdzās. Nevarēja saprast, ko viņš grib. Viņu pacēla uz rokām, ienesa kabinetā un nolika uz tā paša dīvāna, no kura viņš pēdējā laikā tā bija baidījies.

Atvestais ārsts tai pašā naktī nolaida viņam asinis un paziņoja, ka kņazam labo pusi ķērusi trieka. * Palikt Kailajos Kalnos kļuva aizvien bīstamāk un bīstamāk, un otrā dienā pēc triekas lēkmes kņazu aizveda uz Bogučarovu. Ārsts brauca līdzi.

Kad viņi nokļuva Bogučarovā, Desals ar mazo kņazu jau bija aizbraukuši uz Maskavu.

Aizvien vēl tādā pašā stāvoklī, kas nekļuva ne sliktāks, ne labāks, triekas ķertais vecais kņazs trīs nedēļas gulēja Bogučarovā, kņaza Andreja celtajā jaunajā mājā. Vecais kņazs bija bez samaņas; viņš gulēja kā izķēmots līķis. Viņš nemitīgi kaut ko murmināja, raustīdams uzacis un lūpas, un nevarēja zināt, vai viņš saprot, kas ap viņu notiek, vai ne. Tikai vienu varēja zināt droši, proti, ka viņš cieš un jūt vajadzību vēl ko pateikt. Taču, kas tas bija, to neviens nevarēja saprast; vai tas bija kāds sirdzēja un pusārprātīgā untums, vai tas attiecās uz kaut ko vispārēju, vai skāra tikai ģimenes apstākļus?

Ārsts apgalvoja, ka nemiers, ko slimnieks izrādīja, neko rienozīmējot, ka tam esot fiziski cēloņi; bet kņaze Marja domāja (un tas, ka, viņai klāt esot, kņazs aizvien bija nemierīgāks, apstiprināja viņas aizdomas), domāja, ka viņš grib tai ko teikt. Viņš droši vien cieta gan fiziski, gan garīgi.

Cerību uz izveseļošanos nebija. Vest viņu nevarēja. Kas gan notiktu, ja viņš ceļā nomirtu? «Vai nebūtu labāk, ja nāktu beigas, pavisam beigas!» kņaze Marja dažbrīd domāja. Dienu un nakti, gandrīz nemaz negulēdama, viņa to uzmanīja un, baigi teikt, bieži vēroja to nevis cerībā atrast atvieglojuma pazīmes, bet vēlēdamās saskatīt tuvo beigu pazīmes.

Lai cik dīvaini kņazei šķita apzināties sevī šīs jūtas, taču tās viņā bija. Un, kas kņazei Marjai šķita vēl šausmīgāk, tā bija apziņa, ka kopš tēva saslimšanas (varbūt pat agrāk, varbūt toreiz, kad viņa, kaut ko gaidīdama, bija palikusi pie tā) viņā bija pamodušās visas iesnaudušās, aizmirstās personīgās vēlēšanās un cerības. Tas, kas gadiem ilgi nebija ienācis viņai prātā — domas par brīvu dzīvi bez bailēm no tēva, pat domas par mīlas un ģimenes laimes iespējamību, kā sātana kārdinājumi nemitīgi virmoja viņas iztēlē. Lai kā viņa tos no sevis gainīja, nemitīgi viņai mācās virsū jautājumi par to, kā tagad, pēc tam iekārtot savu dzīvi. Tie bija sātana kārdinājumi, un kņaze Marja to zināja. Viņa zināja, ka vienīgais ierocis pret to bija lūgšanas, un mēģināja lūgt dievu. Viņa nostājās kā dievlūgšanā, lūkojās uz svētbildēm, skaitīja lūgsnas vārdus, taču lūgties nespēja. Viņa juta, ka tagad to ieskauj cita — ikdienišķas, grūtas un brīvas darbības pasaule pretstatā tai garīgajai pasaulei, kurā viņa bija ieslēgta agrāk un kurā labākais mierinājums bija lūgšana. Kņaze nespēja lūgt dievu un nespēja raudāt, un ikdienas rūpes ieskāva viņu.

Palikt Bogučarovā kļuva bīstami. No visām malām nāca ziņas, ka tuvojas franči, un kādā sādžā verstu piecpadsmit no Bogučarovas franču marodieri bija izlaupījuši kungu sētu.

Ārsts uzstāja, ka kņazs jāved tālāk; muižniecības^ maršals atsūtīja pie kņazes Marjas savu ierēdni pierunāt, lai viņa brauc projām cik iespējams drīzāk; apriņķa policijas

priekšnieks, atbraucis Bogučarovā, skubināja uz to pašu, teikdams, ka franči vairs tikai Četrdesmit verstu atstatumā, ka pa sādžām izplatītas franču proklamācijas un, ja kņaze. ar tēvu neaizbrauks līdz piecpadsmitajam, tad viņi ne: par ko neatbild.

Kņaze nolēma piecpadsmitajā braukt. Augu dienu viņa noņēmām, gatavodamas ceļam, izdalīdama pavēles, pēc kurām visi griezās pie viņas. Nakti no četrpadsmitā uz pjCftļ isruilo v11,1:1 pavadīja ka parasti neizģērbusies, blakus tai istabai, kur gulēja kņazs. Vairākkārt pamodusies viņa dzirdēja tā krekslešanu, murmināšanu, gultas čīkstēšanu un TiJiona un arsla soļus, kad viņi palīdzēja tam apgriezties». Vairākkārt viņa klausījās pie durvīm, un viņai šķita,, ka šonakt tas murmina stiprāk nekā parasti un biežāk grozās. Viņa nevarēja gulēt un vairāk reižu piegāja pie durvīm, klausīdamas, gribēdama iet iekšā un neuzdrīkstēdamās to darīt. Kaut arī viņš nerunāja, kņaze Marja tomēr redzēja, zināja, cik nepatīkamas tēvam bija jebkuras bažas viņa dēļ. Viņa allaž manīja, cik neapmierināts tas mēdza aizgriezties no viņas skatiena,, ko viņa biūžam neviļus un neatlaidīgi tam pievērsa. Viņa zināja, ka viņas apmeklējums naktī, neparastā laikā, to saērcinās.

taču nekad vēl tai nebija bijis tik žēl un tik bail viņu : . z Vi 1,1.-i atcerējās visu savu dzīvi kopā ar tēvu un

Katra 11 v.irda tin nciba juta izpaužamies mīlu uz meitu. Lāgu lāgiem šinīs atmiņas ielauzās sātana kārdinaj.umi, domas par to, kas būs pēc tēva nāves un kā iekārtosies viņas jaunā, brīvā dzīve. Taču viņa ar riebumu gainīja no sevis šīs domas. Pret rītu viņš apklusa un viņa aizmiga.

Viņa pamodās vēlu. Tā atklātība pret sevi, kas cilvēkam mēdz uznākt, no miega mostoties, parādīja viņai it skaidri, kas viņu tēva slimībā visvairāk interesēja. Viņa pamodās, ieklausījās, kas notiek aiz durvīm, un, sadzirdējusi viņu kunkstam, nopūzdamās teica pati sev, ka aizvien vēl tāpat.

—• Bet kā gan lai būtu? Ko tad es gribēju? Es vēlos viņa nāvi, — viņa iesaucās ar riebumu pati pret sevi.

Viņa apģērbās, nomazgājās, noskaitīja lūgšanas un izgāja uz lieveņa. Pie lieveņa bija piestumti rati, un tajos krāva mantas.

Rīts bija silts un pelēks. Kņaze Marja apstājās uz lieveņa, aizvien vēl šausminādamās par savas dvēseles nekrietnību un pūlēdamās sakārtot domas, iekām ies pie viņa.

Ārsts nonāca pa kāpnēm un tuvojās viņai.

Šodien viņam mazliet labāk, — ārsts sacīja. — Es jūs meklēju. Var šo to saprast no tā, ko viņš runa, galva skaidrāka. Iesim. Viņš jūs sauc …

So ziņu dzirdot, kņazei Marjai sirds sāka tik stipri pukstēt, ka viņa nobālusi atslējās pret durvīm, lai nepakristu. Redzēt viņu, runāt ar viņu, rādīties viņam acīs tagad, kad visa kņazes Marjas dvēsele bija šo briesmīgo, noziedzīgo kārdināšanu pārpilna, — tas bija mokoši, priecīgi tin reizē drausmīgi.

Iesim, — ārsts vedināja.

Kņaze Marja iegāja pie tēva un tuvojās gultai. Viņš gulēja uz muguras, augstu atbalstīts, ar savām mazajām, kaulainajām, violetām, mezglainām dzīsliņām klātajām rokām virs segas, taisni uz priekšu pavērstu kreiso aci un pārgrieztu labo, nekustīgām uzacīm un lūpām. Viņš bija tik vājiņš, mazs un nožēlojams. Seja šķitās sažuvusi vai izkususi, vaibsti sarukuši. Kņaze Marja piegāja un noskūpstīja viņa roku. Kreisā roka saspieda viņējo tā, ka varēja redzēt, viņš jau sen to gaidījis. Viņš sāka raustīt meitas roku, un viņa uzacis un lūpas dusmīgi sakustējās.

Izbaiļu pilna viņa raudzījās tēvā, pūlēdamās uzminēt, ko tas no viņas grib. Kad viņa, pārmainīdama stāvokli, pavirzījās tā, ka kreisā acs varēja redzēt viņas seju, tas apmierinājās, labu brīdi nenolaizdams no viņas aci. Tad viņa lūpas un mēle sakustējās, izgrūda skaņas, un viņš sāka runāt, bikli un lūdzoši raudzīdamies meitā, redzami baidīdamies, ka tā viņu nesapratīs.

Kņaze Marja, sasprindzinādama visu savu uzmanību, lūkojās -viņā. Jocīgās pūles, ar kādām viņš valstīja mēli, lika kņazei Marjai nolaist acis un ar mokām apslāpēt raudas, kas kāpa tai kaklā. Viņš kaut ko teica, vairāk reižu atkārtodams vārdus. Kņaze Marja nevarēja tos saprast; taču viņa centās uzminēt, ko viņš saka, un jautājoši atkārtoja viņa izteiktos vārdus.

Gigi — bai.,. bai… — viņš vēl un vēlreiz atkārtoja.

Nekas tur nebija saprotams. Ārsts domājās uzminējis un, atkārtodams viņa vārdus, jautāja: kņaze baidās? Viņš noraidot papurināja galvu un atkal atkārtoja to pašu…

Sirds, sirds sāp, — kņaze Marja attapa un pasacīja. Viņš sāka apstiprinoši īdēt, satvēra viņas roku un ņēmās spiest to sev pie krūtīm drīz šur, drīz tur, it kā meklēdams tai īsto vietu,

Visas domas! par tevi… domas … — viņš pēc tam Izteica daudz labāk un saprotamāk nekā iepriekš, tagad, kad bija pārliecināts, ka viņu saprot. Kņaze Marja pic- kjāva galvu pie viņa rokas, pūlēdamās slēpt savus šņukstus un asaras.

Viņš vilka ar roku lai pār matiem.

Es tevi saucu visu nakti… — viņš izdabūja.

Būtu es to zinājusi… — viņa sacīja, asarām līstot. — Es baidījos ienākt.

Viņš paspieda tās roku.

Tu negulēji?

Nē, negulēju, — kņaze Marja atbildēja, noraidot pakratījusi galvu. Neviļus pakļaudamās tēvam, viņa tagad, tāpat kā tas, centās izteikties vairāk ar zīmēm un arī it kā ar pūlēm kustinādama mēli.

Mīlulīt… vai — meitulīt… — kņaze Marja nevarēja izšķirt; bet izteiksme viņa skatienā liecināja, ka droši vien tas bija maigs, glāstošs vārds, kādu viņš nekad nebija izrunājis. — Kāpēc tu nenāci?

«Un es vēlējos, vēlējos viņa nāvi!» kņaze Marja domāja. Viņš brīdi palika klusu.

—• Paldies tev… mcit, draudziņ… par visu, par visu..» piedod… paldies… piedod… paldies! — Un asaras ritēja viņam no acīm. — Pasauciet Andrjušu, — viņš piepeši teica, un kaut kas bērnišķīgi bikls un neuzticīgs pavīdēja viņa sejā reizē ar šo prasību. Viņš it kā pats apzinājās, ka viņa prasībai nav nekādas jēgas. Tā vismaz šķita kņazei Marjai.

Es saņēmu no viņa vēstuli, — kņaze Marja atbildēja.

Viņš izbrīnā un bikli raudzījās meitā.

Kur tad viņš ir?

Viņš ir armijā, mon pere, Smoļenskā.

Viņš ilgi klusēja, acis aizvēris, tad apstiprinoši, it kā par atbildi savām šaubām un apliecinādams, ka tagad viņš visu sapratis un atcerējies, pamāja ar galvu un atvēra acis.

Jā, — viņš izteica skaidri un klusu. — Pagalam Krievija! Pazudinājuši! — Un viņš atkal sāka šņukstēdams raudāt, un asaras plūda viņam no acīm. Kņaze Marja nevarēja vairs noturēties un arī raudāja, lūkodamās viņam sejā.

Viņš atkal aizvēra acis. Raudas aptrūka. Viņš pameta ai roku uz acīm; un Tihons sapratis noslaucīja viņam asaras.

Tad viņš atdarīja acis un kaut ko teica, ko ilgi neviens nevarēja saprast un tikai Tihons pēdīgi saprata un atstāstīja. Kņaze Marja bija meklējusi viņa vārdu jēgu tai noskaņā, kādā viņš bija runājis mirkli iepriekš. Drīz viņa domāja, ka tas runā par Krieviju, drīz, ka par kņazu Andreju, drīz, ka par viņu, par mazdēlu, drīz par savu nāvi. Un tāpēc nevarēja uzminēt viņa vārdus.

Uzvelc savu balto tērpu, man tas patīk, — viņš sacīja.

Sapratusi šos vārdus, kņaze Marja sāka raudāt vēl stiprāk, un ārsts, paņēmis zem rokas, izveda viņu no istabas uz terases, pierunādams apmierināties un sākt posties braucienam. Pēc tam kad kņaze Marja bija atstājusi kņaza istabu, viņš atkal sāka runāt par karu, par ķeizaru, pikti raustīja uzacis, sāka pacelt aizsmakušo balsi, un viņam uznāca otra un pēdējā lēkme.

Kņaze Marja apstājās uz terases. Laiks bija noskaidrojies, saulains un karsts. Viņa nespēja nekā apjēgt, ne par ko domāt un nekā just kā vien savu kvēlo mīlestību uz tēvu, mīlestību, ko viņa, kā pašai šķita, līdz šim brīdim nebija pazinusi. Viņa izskrēja dārzā un pa jaunajiem celiņiem, ko kņazs Andrejs bija apdēstījis ar liepiņām, raudādama skrēja lejā uz dīķi.

Jā … es … es … es gaidīju viņa nāvi! Jā gan, es vēlējos, lai viss drīzāk beigtos … Es ilgojos pēc miera … Bet kas tad notiks ar mani? Kam vajadzīgs mans miers, ja viņa nebūsf — kņaze Marja dzirdami murmināja, ašiem soļiem staigādama pa dārzu un spiezdama rokas pie krūtīm, no kurām krampjaini lauzās raudas. Apmetuši pa dārzu līkumu, kas viņu atkal noveda pie mājas, viņa ieraudzīja nākam pretim m-lle Bourienne (kas bija palikusi Bogučarovā un negribēja braukt no turienes projām) un kādu nepazīstamu vīrieti. Tas bija apriņķa muižniecības maršals, pats ieradies pie kņazes, lai ieskaidrotu viņai, cik nepieciešami drīzāk braukt projām. Kņaze Marja klausījās un nesaprata, ko viņai stāsta; viņa ieveda viesi mājā, piedāvāja brokastis un apsēdās arī pati. Tad, atvainojusies maršalam, piegāja pie vecā kņaza durvīm. Ārsts ar satrauktu seju iznāca pie viņas un teica, ka nedrīkstot.

Ejiet, kņaze, ejiet, ejiet!

Kņaze Marja atkal izgāja dārzā un apsēdās zālē palejā pie c ķa, kur neviens nevarēja redzēt. Viņa nezināja, cik ilgi tur sēdējusi. Steidzīgi soļi, kādai sievietei skrejot pa celiņu, lika viņai atjēgties. Viņa piecēlās un ieraudzīja, ka viņas istabmeita Duuaša, acīmredzot skrējusi viņai pakaļ, pēkšņi apstājas, it ka iztrūkusies no savas jaunkundzes izskata.

Lūdzu, kņaze… kņazs… — Duņaša aiztrūkušu balsi izteica.

Tūliņ, eju, eju, - kņaze steigā atsaucās, neļaudama Duņašai vaļu izteikt līdz galam to, kas bija sakāms, un, cenzdamās Duņašu neredzēt, teciņus devās mājup.

Kņaze, notiek dieva prāts, jums jābūt gatavai uz visu, — teica maršals, sagaidīdams viņu pie ārdurvīm.

Lieciet mani mierā! Tas nav tiesa! — viņa tam nikni uzkliedza. Ārsta gribēja viņu aizturēt. Viņa to atgrūda un pieskrēja pie durvīm. «Un kādēļ šie cilvēki ar izbiedētām sejām mani aiztur? Man neviena nevajag! Un ko viņi te dara?» Viņa atrāva durvis, un spilgtā dienas gaisma šai nese:" vēl pustumšajā istabā uzvēdīja viņai šausmas. Istabā bija sievietes un aukle. Tās visas pašķīrās no gultas, dodamas viņai ceļu. Viņš aizvien vēl tāpat gulēja gultā; bet stingrā izteiksme viņa mierīgajā sejā apturēja kņazi Marju uz istabas sliekšņa.

«Ne, viņš nav miris, tas nevar būt!» kņaze Marja sev iegalvoja, piegāja tam klāt un, uzveikusi šausmas, kas viņu anil īna, piespieda lupas tam pie vaiga. Taču tūdaļ viņa no tā atvirzījās. Viss dziļais maigums, ko viņa pret to bija jutusi, acumirklī izgaisa, un viņu sagrāba šausmas par to, ko redzēja savā priekšā. «Nav, nav viņa vairs! Viņa nav, bet tepat, šai pašā vietā, kur viņš bija, ir kaut kas svešs un naidīgs, kaut kads briesmīgs, drausmu pilns un ž-ibaidošs noslēpums!» Un, aizsegusi ar plaukstām seju, kņaze Marja saļima ārsta rokās.

Tihoncm un ārstam klāt esot, sievietes nomazgāja to, kas bija bijis viņš, apsēja galvu ar lakatiņu, lai nesastingsi ai pavērtu muti, un ar otru lakatiņu sasēja kopā kijas, kas tiecās katra uz savu pusi. Tad sīkās, izdēdējušās miesas ieģērba mundierī ar ordeņiem un noguldīja uz gaida. Dievs zina,, kas un kad bija par to parūpējies, bet viss notiJka it. kā pats no sevis. Naktij uznākot, ap šķirstu dega sveces, šķirsts bija pārsegts ar līķautu, grīda izkai- alta ar paegļiem» nomirējam zem kalsnās galvas palikta

lūgšanu grāmata, bet kaktā sēdēja baznīckalps, lasīdams psalmus.

Kā zirgi tramīgi un sprauslodami spiežas barā ap nobeigušos zirgu, tā viesistabā ap šķirstu drūzmējās ļaudis, gan sveši, gan savējie — maršals un stārasts, un sievas; un visi stingām acīm izbiedēti meta krustus un klanījās, un skūpstīja vecā kņaza salto un sastingušo roku.

IX

Bogučarovas muiža visu laiku, pirms tur apmetās • kņazs Andrejs, bija kunga acij vāji pieskatāma, un Bogu

čarovas zemnieki bija gluži citāda rakstura nekā Kailajos Kalnos. Viņi atšķīrās no tiem gan ar izloksni, gan ar apģērbu, gan ar paražām. Viņus dēvēja par stepju zemniekiem. Vecais kņazs tos slavēja par izturību darbā, kad tie sabrauca uz Kailajiem Kalniem talkā labību novākt vai dīķus un grāvjus rakt, bet neieredzēja mežonīguma dēļ.

Kņaza Andreja pēdējā uzturēšanās Bogučarovā ar visiem jaunievedumiem — slimnīcām, skolām un obroka samazināšanu — nebija mīkstinājusi viņu paražas, bet, gluži otrādi, pastiprinājusi viņos tās rakstura iezīmes, ko vecais kņazs dēvēja par mežonību. Starp viņiem allaž klīda kaut kādas neskaidras baumas drīz par viņu visu i pārskaitīšanu kazakos, drīz par jaunu ticību, kurai tos

visus piegriezīšot, drīz par nez kādām cara listēm, drīz par zvērestu Pāvilam Petrovičam 1797. gadā (runāja, ka toreiz jau esot dota brīvība, tikai kungi atņēmuši), drīz par Pēteri Fjodoroviču, kuram pēc septiņiem gadiem vajagot nākt uz troņa un pie kura tad visās lietās būšot brī- vestība un viss būšot tik vienkārši, ka nekā nebūšot. Baumas par karu un Bonapartu, un tā iebrukumu viņiem saistījās ar tikpat neskaidriem priekšstatiem par antikristu, pasaules galu un pilnīgu brīvestību.

Bogučarovas apkaimē bija vairāk tikai lielas sādžas, gan kroņa, gan muižu obroka. Muižnieku šai apvidū dzīvoja ļoti maz; tāpat visai maz bija saimes ļaužu un lasīt pratēju, un šā apvidus zemnieku dzīvē manāmāk un spēcīgāk nekā citur strāvoja krievu tautas dzīves noslēpumainās plūsmas, kuru cēloņi un nozīme palika laikabiedriem neizprotami. Viena no šādām parādībām bija pirms divdesmit gadiem starp šā apvidus zemniekiem radusies kustība — pārceļošana uz nczkādām siltām upēm. Simtiem zemnieku, starp tiem ari bogučarovieši, piepeši sāka izpārdot savus lopus un veselām ģimenēm doties projām nez kurp uz dienvidaustrumiem. Kā putni lido kaut kurp pāri jūrām, tā šie ļaudis ar sievām un bērniem traucās turp, uz dienvidaustrumiem, kur neviens no tiem nebija bijis. Viņi cēlas veselam karavānām, pa vienam atpirkās, bēga un brauca, un gaja turp, uz siltajām upēm. Daudzus notiesāja, aizsūtīja uz Sibīriju, daudzi no sala un bada ceļa apmira, daudzi atgriezās paši, un kustība norima pati no sevis, tāpat kā tā bija sākusies, bez acīm redzama cēloņa. Taču zemūdens strāvas nemitējās plūst šais ļaudīs un atkal tecēja kopā, radīdamas kaut kādu jaunu spēku, kam vajadzēja izpausties tikpat dīvaini, negaidīti un reizē vienkārši, dabiski un spēcīgi. Patlaban, 1812. gadā, cilvēks, kas dzīvoja tautai tuvu, varēja nomanīt, ka šīs zemūdens strāvas darbojas ar lielu spēku un ir gatavas lauzties uz āru.

Alpatičs, ieradies Bogučarovā īsi pirms vecā kņaza nāves, pamanīja, ka ļaudis ir nemierīgi un ka pretēji tam, kas notiek Kailo Kalnu apkaimē sešdesmit verstu rādiusā, kur visi zemnieki bēga projām (ļaudami kazakiem postīt savas sādžas), Bogučarovas stepju joslā zemnieki, kā bija dzirdams, sazinājās ar frančiem, saņēma no tiem nez kādus papīrus, kas gāja no rokas rokā, un palika uz vietas. No uzticamiem saimes ļaudīm viņš dabūja zināt, ka zemnieks Karps, kam bija liela ietekme uz pārējiem, pirms dažām dienam braucis kroņa šķūtīs un atgriezies ar ziņu, ka kazaki postot sādžas, ko iedzīvotāji pametuši, bet ka franči tās neaiztiekot. Viņš zināja, ka no Vislouhovas ciema, kur jau bija franči, kāds cits zemnieks pat atvedis franču ģenerāļa rakstu, kurā iedzīvotājiem paziņots, ka nekā jauna viņiem nedarīšot un ka par visu, ko no tiem ņemšot, samaksāšot, ja tie palikšot uz vietas. Tam par pierādījumu zemnieks bija atvedis no Vislouhovas simt rubļu asignācijas (viņš nezināja, ka tās bija viltotas) kā iemaksu par sienu.

Beidzot, kas bija par visu svarīgāk, Alpatičs zināja, ka to pašu dienu, kad viņš bija pavēlējis stārastam savākt pajūgus, lai izvestu no Bogučarovas kņazes mantas, no rīta sādžā bija notikusi sapulce, kurā nolemts neizvākties un nogaidīt. Bet pa tam laiks steidzās. Kņaza nāves dienā, 15. augustā, muižniecības maršals uzstāja, lai kņaze Marja brauc projām todien pat, jo kļuva bīstami. Viņš teica, ka pēc sešpadsmitā ne par ko vairs neatbildot. Kņaza nāves dienas vakarā viņš aizbrauca, bet apsolījās otrā dienā ierasties uz bērēm. Taču otrā dienā viņš nevarēja atbraukt, jo bija pats saņēmis ziņas, ka franči negaidot pavirzījušies uz priekšu, un viņš tikko paspēja izvest no savas muižas ģimeni un visu vērtīgāko.

Gadus trīsdesmit Bogučarovu bija pārvaldījis stārasts Drons, ko vecais kņazs sauca par Dronušku.

Drons bija viens no tiem fiziski ūn morāliski stiprajiem zemniekiem, kas, tikko nākuši gados, apaug ar bārdu un tā nemainīdamies nodzīvo līdz sešdesmit, septiņdesmit gadiem bez viena sirma mata vai izlūzuša zoba, tikpat stalti un spēcīgi sešdesmit kā trīsdesmit gadu vecumā.

Drīz pēc atgriešanās no siltajām upēm, kurp līdz ar citiem bija devies arī Drons, viņu iecēla Bogučarovā par stārastu un sādžas vecāko, un kopš tā laika viņš divdesmit trīs gadus nevainojami pildīja šo amatu. Zemnieki bijājās no viņa vairāk nekā no kunga. Kungi, gan vecais kņazs, gan jaunais, gan pārvaldnieks, viņu cienīja un pa jokam sauca par ministru. Pa visu savu kalpošanas laiku Drons ne reizi nebija ne piedzēries, ne slimojis; nekad, ne pēc negulētām naktīm, ne pēc diez kādiem darbiem, viņš neizrādīja ne mazākā noguruma un, nepazīdams rakstus, nekad neaizmirsa neviena naudas rēķina, ne miltu puda no milzīgā pārdodamo vezumu daudzuma, neviena novācamās labības statiņa jebkurā Bogučarovas lauka desetīnā.

5o Dronu tad nu Alpatičs, atbraucis no Kailajiem Kalniem, paaicināja pie sevis kņaza bēru dienā un pavēlēja tam sagatavot divpadsmit zirgus kņazes ekipāžām un astoņpadsmit pajūgus mantu izvešanai no Bogučarovas. Kaut arī zemnieki maksāja obroku, šās pavēles izpildīšana, pēc Alpatiča domām, nevarēja sagādāt_ grūtības, jo Bogučarovā skaitījās divi simti trīsdesmit jūgu un zemnieki dzīvoja turīgi. Bet stārasts Drons, uzklausījis pavēli, klusēdams nodūra acis. Alpatičs minēja zemniekus, kurus viņš pazina un no kuriem vēlēja ņemt pajūgus.

Drons atbildēja, ka šiem zemniekiem zirgi esot aizbraukti peļņās. Alpatičs nosauca citus zemniekus. Ari tiem, kā Drons apgalvoja, zirgu neesot: vieni aizbraukti kroņa šķūtīs, citi nodzīti, citiem zirgi badā nosprāguši.

Zirgi, pēc Drona domām, nebija savācami ne tikvien vezumiem, bet pat ekipāžām.

Alpatičs vērīgi paskatījās uz Dronu un sadrūvējās. Tāpat kā Drons bija priekšzīmīgs stārasts un zemnieks, tā arī Alpatičs ne velti bija divdesmit gadus pārvaldījis kņaza muižas un bija priekšzīmīgs pārvaldnieks. Viņš visaugstakaja mērā spēja ar nojautu apjēgt vajadzības uti instinktus, kas vadīja ļaudis, ar kuriem tam bija darīšana, un tāpēc bija teicams pārvaldnieks. Uzmetis tam skatienu, viņš tūdaļ saprata, ka atbildes neizsaka Drona paša domas, bet pauž bogučaroviešu vispārējo noskaņojumu, kas jau sagrābis ari stārastu. Bet tai pašā reizē viņš arī zināja, ka mantā iedzīvojies un ļaužu neieredzētais Drons jutās spiests svārstīties starp divām nometnēm — kungu un zemnieku. So svārstīšanos Alpatičs pamanīja Drona skatienā un tāpēc, pieri saraucis, pievirzījās viņam tuvāk.

Paklau, Dronuška! — viņš sacīja. — Niekus tu man neput! Viņa gaišība kņazs Andrejs Nikolajičs paši man pavēlēja visus ļaudis izvest un pie ienaidnieka nepalikt, un tāda pati ir arī cara pavēle. Bet, kas paliek, tas ir cara nodevējs. Vai dzirdi?

Klausos, — Drons atbildēja, acu nepaceldams.

Alpatičs ar šo atbildi neapmierinājās.

Dron, nebūs labi! — Alpatičs, galvu kratīdams, brīdināja.

Kā jums tīk! — Drons bēdīgi noteica.

Ei, Dron, neniekojies! — Alpatičs atkārtoja, izvilkdams roku no azotes un ar svinīgu žestu norādīdams uz grīdu Dronam zem kājām. — Es ne tikvien tev redzu caur un cauri, es vēl zem tevis trīs aršinu dziļumā visu redzu, — viņš teica, lūkodamies grīdā pie Drona kājām.

Drons apjuka, uzmeta Alpatičam paviršu skatienu un atkal nodūra acis.

Met blēņas pie malas un saki ļaudīm, lai pošas projām no mājām uz Maskavu un lai gādā pajūgus rīt no rīta kņazes vezumiem, un arī pats uz sapulci neej. Vai dzirdi?

Drons piepeši nokrita ceļos.

Jakov Alpatič, laid mani vaļā! Saņem no manis atslēgas, atlaid, dieva dēļ!

Liecies nu mierā! 1— Alpatičs bargi uzsauca. — Vēl trīs aršinas zem tevis visu cauri redzu, — viņš atkārtoja, zinādams, ka viņa māka kopt bites, nozināt laiku, kad auzas sējamas, un tas, ka viņš divdesmit gadus pratis izdabāt vecajam kņazam, jau sen nodibinājuši viņam burvja slavu un ka burvjiem piedēvē spēju redzēt trīs aršinas zem cilvēka.

Drons piecēlās un dzirās ko iebilst, bet Alpatičs viņu pārtrauca.

Ko jūs īsti esat izdomājuši? I<o?… Ko tad jūs domājat? Ko?

Ko lai es ar ļaudīm izdaru? — Drons ieteicās. — Galīgi sadulbuši. Es jau viņiem saku …

Saku, saku, — Alpatičs pamēdīja. — 2ūpo? — viņš strupi novaicāja.

Pagalam sadulbuši, Jakov Alpatič, jau otru mucu atveda.

Nu tad paklausies. Es braukšu pie apriņķa policijas priekšnieka, bet tu paziņo ļaudīm, to Lai viņi met pie malas un tā ka pajūgi lai būtu!

Klausos, — Drons atsaucās.

Vairāk Jakovs Alpatičs neuzstāja. Viņš ilgi bija valdījis pār zemniekiem un zināja, ka galvenais līdzeklis, lai

ļaudis paklausītu, ir — neizrādīt šaubas, ka tie varētu arī

nepaklausīt. Izdabūjis no Drona padevīgo «klausos», Jakovs Alpatičs apmierinājās ar to, kaut gan ne tikvien šaubījās, bet bija gandrīz pārliecināts, ka bez karaspēka palīdzības pajūgus nedabūs.

Un patiešām, pret vakaru pajūgi vēl nebija savākti. Sādžā pie kroga atkal notika sapulce, un sapulcē nolēma aizdzīt zirgus mežā un pajūgus nedot. Kņazei par to nekā nebildis, A'patičs pavēlēja atbraucējiem no Kailajiem Kalniem izkraut savu pašu iedzīvi un sagatavot šos zirgus kņazes karietēm, bet pats devās pie priekšniecības.

X

Pēc tēva bērēm kņaze Marja ieslēdzās savā istabā un nelaida nevienu iekšā. Pie durvīm pienāca kalpone pateikt, ka ieradies Alpatičs prasīt rīkojumus par braukšanu. (Tas bija vēl pirms Alpatiča sarunas ar Dronu.) Kņaze Marja piecēlās sēdus uz. dīvāna, kur bija gulējusi, un caur aiz- v, rtajām durvīm pateica, ka viņa nekad un nekur nebraukšot un lūdzot likt viņu mierā.

Kņaze Marja gulēja istabā ar logiem pret vakariem. Viņa gulēja uz dīvāna ar seju pret sienu un knibināja ar pirkstiem ādas spilvena podziņas, redzēja tikai šo spilvenu, un viņas mulsas domas vērpās tikai ap vienu: viņa domāja par nāves neatvairāmību un par savas dvēseles nekrietnību, ko viņa līdz šim nebija apzinājusies un kas bija atklājusies teva slimības laikā. Viņa gribēja, taču nedrīkstēja lugt dievu, neuzdrīkstējās tai dvēseles noskaņa, kada atradas, vērsties pie dieva. Ilgi viņa tā gulēja.

Saule bija ai/griezusies otrpus mājas un pa vaļējiem logiem slīpiem rieta stariem apgaismoja istabu un daļu no safjāna spilvena, uz ko lūkojās kņaze Marja. Viņas domu gaita pēkšņi aprāvās. Viņa neapzināti paslējās sēdus, sakārtoja matus, piecēlās un piegāja pie loga, neviļus ieelpodama skaidra, vējainā vakara vēsumu.

«Ja, tagad tev ir ērti tā baudīt vakaru. Viņa vairs nav, un neviens tevi netraucēs,» viņa pati sev sacīja un, atslīgusi uz krēsla, ļāva galvai nokrist uz palodzes.

Kāds no dārza pasauca viņu maigā un klusā balsī un noskūpstīja viņai galvu. Viņa paraudzījās apkārt. Tā bija m-lle Bourienne melnās drēbēs ar sēru lentēm. Viņa bija klusu pienākusi pie kņazes Marjas, nopūzdamās noskūpstīja to un tūliņ sāka raudāt. Kņaze Marja pavērās viņā. Visas agrākās sadursmes ar to, greizsirdība pret to pēkšņi uzplūda kņazei Marjai atmiņā; ienāca prātā arī tas, ka viņš pēdējā laikā bija pret m-lle Bourienne pārvērties, nebija gribējis to redzēt, un tātad — cik netaisni bijuši visi pārmetumi, ar ko kņaze Marja savā sirdī to apbērusi, «Un vai gan man, man, kas esmu vēlējusies viņa nāvi, ir tiesības kādu nosodīt!» viņa nodomāja.

Kņaze Marja spilgti iztēlojās, kā gan varēja justies m-lle Bourienne, ko viņa pēdējā laikā bija atstūmusi no sevis un kas tomēr bija no viņas atkarīga un dzīvoja svešā pajumtē. Un viņai kļuva tās žēl. Viņa uzlūkoja to maigi un jautājoši un sniedza roku. M-lle Bourienne tūdaļ sāka raudat, skūpstīt viņas roku un runāt par bēdām, kas uzbrukušas kņazei, teikdamās esam līdzdalībniece šais bēdās. Viņa sacīja, ka vienīgais mierinājums viņas bēdās esot tas, ka kņaze ļāvusi viņai tajās dalīties. Viņa runāja, ka visiem bijušiem pārpratumiem esot jāizgaist lielo bēdu priekšā, ka viņa ne pret vienu nejūtoties vainīga un ka viņš no turienes redzot viņas mīlestību un pateicību. Kņaze klausījās, nesaprazdama viņas vārdus, tikai šad tad uzmezdama viņai pa skatienam un ieklausīdamās viņas balss skaņās.

• — Jūsu stāvoklis Ir divkārt šausmīgs, mīļā kņaze, — brītiņu klusējusi, m-lle Bourienne atsāka. — Es saprotu, ka jūs nevarējāt un nevarat domāt par sevi; taču es, kas jūs tā mīlu, jūtu pienākumu to darīt… Vai Alpatičs bija pie jums? Vai viņš ar jums runāja par braukšanu? — viņa vaicāja.

Kņaze Marja neatbildēja. Viņa nesaprata, kurp un kam jābrauc. «Vai gan varēja tagad kaut ko uzsākt, domāt par kaut ko? 'Vai viss nav vienalga?» Viņa neatbildēja.

Vai jūs zināt, chēre Marie, — m-lle Bourienne sacīja, — vai jūs zināt, ka mums drajd briesmas, ka franči mūs ielenkuši; braukt tagad ir bīstami. Ja mēs brauksim, mēs gandrīz noteikti nokļūsim gūstā, un dievs zina …

Kņaze Marja vērās draudzenē, nesaprazdama, ko tā runā.

Ak, ja kāds zinātu, cik man tagad viss, viss vienalga, — viņa sacīja. — Protams, es neparko nevēlētos braukt projām no viņa… Alpatičs man kaut ko minēja par braukšanu . .. Parunājiet ar viņu, es nekā, nekā nevaru un negribu …

Es ar viņu runāju. Viņš cer, ka mēs pagūšot aizbraukt rīt, bet es domāju, ka tagad labāk būtu palikt šeit, — m-lle Bourienne sacīja. — Tāpēc ka, jums jāpiekrīt, chēre Marie, nokļūt ceļā zaldātu vai sadumpojušos zemnieku rokās būtu šausmīgi. — M-lle Bourienne izvilka no rokas somiņas franču ģenerāļa Ramo uzsaukumu (tas nebija rakstīts uz parasta krievu papīra), lai iedzīvotāji neatstājot savas mājas, ka franču vara izrādīšot tiem vajadzīgo atbalstu, un pasniedza to kņazei.

Es domāju, ka būs labāk griezties pie šā ģenerāļa, — ieteica m-lle Bourienne, — un esmu pārliecināta, ka viņš jums izrādīs pienācīgo cieņu.

Kņaze Marja lasīja rakstu, un viņas seja raustījās asaru neveldzētās raudās.

No kā jūs to dabūjāt? — viņa jautāja.

—- Droši vien pēc vārda noskārtuši, ka esmu francūziete, — m-lle Bourienne sarkdama atteica.

Kņaze Marja ar papīru rokās piecēlās no loga un bālu seju izgāja no istabas un devās bijušajā kņaza Andreja kabinetā.

— Duņaša, pasauciet man Alpatiču vai dronušku, vienalga, kuru, — kņaze Marja teica, —• un pasakiet Amālijai Karlovnai, lai viņa pie manis nenāk, — viņa piebilda, izdzirdusi m-lle Bourienne balsi. — Drīzāk sce|āl Jābrauc drīzāk! — kņaze Marja runāja, ar šausmām domādama, ka viņa varētu palikt franču varā.

«Lai kņazs Andrejs zinātu, ka viņa ir franču varā! Lai viņa, kņaza Nikolaja Andrejiča Bolkonska meita, lūgtu ģenerāli Ramo kungu viņu aizstāvēt un pieņemtu tā labvēlību!» Sīs domas iedvesa viņai šausmas, lika viņai nodrebēt, sarkt un izjust vēl nepiedzīvotu niknumu un lepnumu. Viņa spilgti iztēlojas visu, kas vien viņas stāvoklī bija grūts un, galvenais, aizvainojošs. «Viņi, franči, ap- metīsies šai namā; ģenerālis Ramo kungs ierīkosies kņaza Andreja kabinetā, lafltu kavēdams pārcilās un lasīs viņa vēstules un papīrus. M-lle Bourienne lui fera Ies honneurs de Bogučarovo. [44] [1] Burjēnas jaunkundze saņems tos Bogučarovā ar godinājumiem.Man aiz žēlastības ierādīs Istabiņu; zaldāti izpostīs tēva svaigo kapa kopiņu, lai norautu viņam krustus un zvaigznes; tie man stāstīs, ka uzvarējuši krievus, liekulīgi izteiks līdzjūtību manās bēdās…» kņaze Marja domāja ne savas domas, bet juta pienākumu domāt par sevi tā, ka būtu domājuši tēvs un brālis. Pašai viņai bija gluži vienalga, kur viņa paliek un kas ar viņu notiek; taču reizē ar to viņa jutas kā sava nelaiķi tēva un kņaza Andreja pārstāve. Viņa neviļus domāji viņu •ēomas un juta viņu jūtas. Lai viņi tagad teiktu ko teikdami, lai darītu ko «darīdantf, viņa iejista nepieciešamību darīt to pašu. Viņa iegāja kņaza Andreja kabinetā un, pūlēdamās iejusties viņa domās, a<psv«ra savu stāvokli.

Dzīves prasības, kuras kņazei Marjai ar tēva nāvi šķita iznīcinātas, pēkšņi pacēlās viņas priekšā un sagrāba viņu ar jaunu, vēl nepasūtu spēku.

Uztraukta, sasarkusi viņa staigāja pa istabu, likdama aicināt pie sevis drīz Alpatiču, drīz Mihailu Jvanoviču, drīz Tihonu, drīz Dronu. Duņaša, aukle tm visas kalpones — neviena nezināja pateikt, cik patiesa ir ziņa, ko bija pastāstījusi m-lle Bourienne. Alpatiča nebija mājā: viņš bija aizbraucis pie priekšniecības. Arhitekts Mihails Ivaničs ieradās uz kņazes Marjas aicinājumu miegainām acīm un nekā nevarēja pateikt. Ar gluži to pašu piekrītošo smaidu, ar kāda bija pieradis piecpadsmit gadu laikā, sa- vgs domas neizsakot, atsaukties uz vecā kņaza uzrunām, viņš' atbildēja uz kņazes Marjas jautājumiem* tā ka nekā noteikto: no viņa. atbildēm nevarēja tzLoblt. Ataicinātais vecais kambarsulainis Tihons ar sakritušos un noliesējušu, it kā neremdināmu bēdu apzīmogotu seju uz visiem kņazes Marjas jautājumiem atbildēja «klausos!» — un tikko valdīja, raudas, viņā Lūkodamies.

Pēdīgi istabā ienāca stārasts Drons un, zemu palocījies kņazei, apstājās pie durvīm.

Kņaze Marja pagājās pa istabu un apstājās viņam pretim.

Dronuška, — sacīja kņaze Marja, kas bez kādām šaubām redzēja viņā. draugu, to pašu Dconiišku, kas ik gadus no Vjazmas gadatirgus atveda ui* smaidīdams pasniedza viņai, kaut kādas sevišķas pipajikūkas. — Dronuška, tagad pēc mūsu nelaimes … — viņa iesāka un apklusa,. nespēdama tālāk parunāt.

Visi. esam dieva rokā, — viņš nopūzdamies atņēma. Abi brītiņu klusēja.

«—» Dronuška, Alpatičs nezin kurp aizbraucis, man nav, ar ko aprunāties; Vai taisnība, ko man, stāsta, ka es pat aizbraukt vairs nevarot?

Kālab tad tev nu nebraukt, jūsu gaišība, braukt var, — Drons noteica.

Man terca,, ka esot bīstami ienaidnieku dēj. Mīļais, es nekā nevaru, nekā nesaprotu, man. neviena nav. Es katrā ziņā gribu izbraukt nakti vai rīt agri no rīta. — Drons klusēja. Viņš caur pieri pablenza uz kņazi Marju.

Zirgu nav, — viņš sacīja, — es jau Jakovam Alpatičam teicu.

Kāpēc tad nav? — kņaze jautāja.

Viss aiz dieva sodības, — Drons atteica. — Cik zirgu bija, tos paņēma karaspēkam, bet citi nosprāga, šogad tāds gads. Kur nu zirgus izbaros, labi, ja paši badā nenobeigtos. Ij tā dienas trīs sēž neēduši. Nav nekā, galīga izputēšana.

Kņaze Marja vērīgi klausījās, ko viņš tai stāstīja.

Zemnieki izputināti? Tiem nav maizes? — viņa pārvaicāja.

Badu mirst, — apstiprināja Drons, — ko nu runāt

par pajūgiem.

Bet kāpē,c tad tu neteici, Dronuška? Vai tad nevar palīdzēt? Es darīšu visu, ko varu… — kņazei Marjai šķita ērmoti iedomāties, ka patlaban, tādā brīdī, kad viņas sirds tik bēdu pilna, varēja būt bagātie un nabagie un ka bagātie varēja nepalīdzēt nabagajiem. Viņa neskaidri zināja un bija dzirdējusi, ka kungiem mēdz būt savi īpaši' labības krājumi un ka no tiem izsniedz zemniekiem. Viņa arī zināja, ka ne viņas brālis, ne tēvs nebūtu zemniekiem trūkumā aizliegušies; viņa tikai baidījās kaut kā vārdos kļūdīties, izrīkojot, lai šo labību izdala zemniekiem. Viņa bija priecīga, ka radies iegansts rūpēm, tādām, kuru dēļ nebija kauns aizmirst savas bēdas. Viņa sāka Dronušku sīkāk iztaujāt par zemnieku vajadzībām un par to, kas kungiem te, Bogučarovā, pieder.

Mums taču laikam ir kungu, nu, mana brāļa labība? — viņa vaicāja.

Kungu labība visa ir vesela, — ar lepnumu atteica Drons, — mūsu kņazs nevēlēja pārdot.

Izsniedz to zemniekiem, dod viņiem visu, kas vajadzīgs: es tev brāļa vārdā atļauju, — kņaze Marja sacīja.

Drons nekā neatbildēja un dziļi nopūtās.

Izdali viņiem šo labību, ja vien ar to pietiek. Visu izdali. Es tev brāļa vārdā pavēlu, un saki viņiem: kas ir mūsu, tas ir arī viņu. Mēs viņu labā neko nežēlosim. Tā arī pasaki.

Drons vērīgi lūkojās kņazē, kamēr tā runāja.

Atlaid mani, cienītā, dieva dēļ, liec saņemt no manis atslēgas, — viņš lūdza. — Divdesmit trīs gadus esmu kalpojis, ļauna neesmu darījis; atlaid, dieva dēļ.

Kņaze Marja nesaprata, ko viņš no tās grib un no kā īsti lūdz atlaist. Viņa atbildēja, ka nekad neesot šaubījusies par viņa uzticību un ka gatava visu darīt viņa un zemnieku labā.

XI

Stundu vēlāk pie kņazes ienāca Duņaša ar ziņu, ka ieradies Drons un visi zemnieki uz kņazes pavēli salasījušies pie labības klēts, gribēdami aprunāties ar kundzi.

Bet es nemaz neesmu viņus aicinājusi, — sacīja kņaze Marja, — es tikai teicu Dronuškam, lai izdala viņiem labību.

Tikai, dieva dēļ, kņaze, mīļiņā, lieciet dzīt viņus projām un neejiet pie viņiem, Tas viss ir tikai tāda blēdība, —

Duņaša brīdināja, — atgriezīsies Jakovs Alpatičs, un mēs brauksim .,, bet jūs, lūdzami, neielaidieties …

Kas par blēdību? — kņaze izbrīnā iejautājās,

Es jau gan zinu, tikai klausiet mani, dieva dēļ. Are, kaut vai auklei paprasiet. Stāsta, ka neesot ar mieru braukt projām, kā jūs pavēlējusi.

Tu kaut ko runā aplam. Es taču nekad neesmu pavēlējusi braukt projām.,, — kņaze Marja iebilda. — Pasauc Dronušku!

Atnāca Drons un apstiprināja Duņašas vārdus: zemnieki salasījušies pēc kņazes pavēles.

Bet es taču nemaz neesmu viņus aicinājusi, — kņaze sacīja. — Tu droši vien būsi aplam atstāstījis. Es tikai teicu, lai tu atdod viņiem labību.

Drons neatbildējis nopūtās.

-— Ja pavēlēsiet, viņi aizies, — viņš noteica.

-— Nē, nē, es iešu pie viņiem, — kņaze Marja sacīja.

Kaut gan Duņaša un aukle pūlējās viņu atrunāt, kņaze Marja izgāja uz lieveņa. Dronuška, Duņaša, aukle un Mihails Ivaničs viņai sekoja.

«Viņi droši vien domā, ka es tiem piedāvāju labību, lai tie paliek savās vietās, bet pati aizbraukšu, pametusi tos franču varā, — kņaze Marja domāja. — Es viņiem apsolīšu iztikas tiesu un apmešanos Maskavas tuvienes muižā; esmu pārliecināta, ka Andre manā vietā būtu darījis vēl vairāk,» viņa domāja, krēslā tuvodamās pūlim, kas stāvēja aplokā pie labības klēts.

Pūlis, kopā spiezdamies, sakustējās, un cepures aši pazuda no galvām. Kņaze Marja, acis nodūrusi un kājām drēbēs pinoties, piegāja tiem gluži klāt. Tik daudz daždažādu vecu un jaunu acu pievērsās viņai, tik daudz bija dažādu seju, ka kņaze Marja neredzēja neviena atsevišķa cilvēka un, juzdama nepieciešamību runāt ar visiem, nezināja, ko darīt. Taču apziņa, ka viņa ir tēva un brāļa pārstāve, atkal deva tai spēku, un- viņa droši uzsāka savu runu.

Es ļoti priecājos, ka esat atnākuši, — kņaze Marja iesāka, acu nepaceldama un juzdama, cik strauji un stipri pukst sirds. — Dronuška man stāstīja, ka karš esot jūs izpostījis. Tās ir mūsu kopējas bēdas, un es nekā nežēlošu, lai jums palīdzētu. Es pati braucu projām, jo šeit ir bīstami … un ienaidnieks tuvu … jo,,. Atdodu jums visu, mani draugi, un lūdzu jūs ņemt visu, visu mūsu labību, lai jūs nespiestu trūkums. Bet, ja jums ir teikts, ka es atdodu labību tālab, lai jus paliekai šeit, tad tas nav taisnība. Gluži otrādi, es lūdzu jus doties ar visu iedzīvi uz mūsu rnm'žu Maskavas tuvienē, un es apņemos un apsolu jums, ka tur jūs necieti siet tr Tikumu. Jums dos in mājas, ir maizi. — Kņaze apklusa. Pūlī dzirdēja tikai nopūtas.

es to nedaru pati 110 sevis, — kņaze turpināja, — daru t'o nelaiķa tēva, kas bija jums labs kungs, un brāļa, viņa dēla vārdā.

Viņa a'kal apklusa. Neviens viņas klusēšanu nepārtrauca.

Bēdas mums ir kopējas, un mēs visā dalīsimies uz pusēm. Viss., kas ir mans, ir ari jūsējais, — viņa nobeidza, ielūkodamās sejās savā priekšā.

Visas acis vēroja viņu ar vienādu izteiksmi, kuras nozīmi viņa nevareja saprast. Vai ta bija ziņkāre, paļāvība,pateicība vai izbailes un neuzticība, bet izteiksme visās sejās bij;i vienāda.

Gaužām tencinām par jļūsu žēlastību, takai kungu labību ņemt mums nepienākas, —- kāda balss aizmugurē ierunājās.

Kāpēc gan ne? — kņaze nesaprata.

Neviens neatbildēja, un kņaze Marja, raudzīdamās pūlī, pamanīja, ka tagad visas acis, ar kurām viņa sastapās, tūdaļ nolaidās.

Kāpēc tad jūs negribat? — viņa vēlreiz pārjautāja. Neviens neatbildēja.

Kņazei Marjai kļuva smagi no šās klusēšanas; viņa lūkoja uztvert. kādu skatienu.

Kāpēc jūs nerunājat? — kņaze pievērsās vecam sirmam vīram, kas, uz nūjas atbalstījies, stāvēja viņas priekšā. — Pasaki, ja tu domā, ka vēl ko vajag. Es darīšu visu, — viņa sacīja, uztvērusi ta skatienu. Bet. vecais, it kā pnr to apskaities, pavisam nokāpa galvu un atrūca:

Kas tur ko kaulēties, nevajag mums maizes.

Kā tad, mēs lai visu pametam? Neesam ar mieru. Neparko… Tā mēs neesam ar mieru. Mums tevis žēl, bet tā mēs ne. Brauc viena pati …. — atskanēja pūlī no visām malām. Un atkal visās sejās šai barā parādījās viena un tā pati izteiksme, un tagad tā droši vairs nebija ne ziņkāre, ne pateicība, bet saniknota apņēmība.

Jua neesat pareizi sapratuši, — ar skumju smaidu iebilda kņaze Marja. — Kāpēc tad jūs negribat braukt?

Es apsolos jus iekārtot, uzturēt. Bet šeit ienaidnieks jūs Izpostīs.

Taču viņas balsi pārmāca pūja balsis.

Neesam ar mieru, lai jau posta! Neņemsim tavu labību, neesam ar mieru!

Kņaze Marja atkal lūkoja uztvert kādu skatienu šai pūlī, taču neviens skatiens nebija pievērsts viņai; acis redzami vairījās viņu uzlūkot. Viņai kļuva ērmoti un neveikli.

Edz, kur gudri saskoloja, ej tik pie šās kalpībai Mājas putini laukā un mauc sakas kaklā. Kā tad! Labību, sak, atdošu! — skanēja balsis pūlī.

Kņaze Marja, galvu noliekusi, izgāja no ļaužu loka un devās mājup. Atkārtojusi Dronam pavēli, lai rīt būtu zirgi aizbraukšanai, viņa iegāja savā istabā un palika viena ar savām domām.

XII

Ilgi tonakt kņaze Marja sēdēja pie atvērta loga savā istabā, klausīdamās zemnieku balsu čalā, kas plūda šurp no sādžas, taču viņa par tiem nedomāja. Viņa juta, ka,

lai cik par tiem domātu, tik un tā nespētu tos saprast. Viņa visu laiku domāja tikai vienu domu — par savām bēdām, kas tagad pēc pārtraukuma, ko bija radījušas rūpes par šodienu, jau bija kļuvušas viņai par pagātni. Patlaban viņa jau varēja nodoties atmiņām, varēja raudāt un varēja lūgt dievu. Ar saules rietu vējš norima. Nakts bija klusa un vēsa. Ap pusnakti balsis sāka apklust, nodziedāja gailis, viņpus liepām kāpa augšup pilns mēness; sēdama rasu, cēlās dzestra, balta migja, un pār sādžu un kungu māju izpletās klusums.

Cita pēc citas viņas acu priekšā atplauka nesenās pagātnes ainas — tēva slimība un pēdējie acumirkļi. Un ar skumju prieku viņa tagad kavējās pie šiem tēliem, ar šausmām atvairīdama vienīgi pēdējo priekšstatu par viņa nāvi, ko — viņa juta — tai nebija pa spēkam skatīt pat iztēlē šai klusajā un noslēpumainajā nakts stundā. Un šīs ainas tēlojās tik skaidri un sīki, ka šķita drīz īstenība, drīz pagātne, drīz nākotne.

Te viņai dzīvi atainojās tas brīdis, kad tēvu ķēra trieka un kad viņu no dārza Kailajos Kalnos vilka zem rokām un viņš ar nevarīgu mēli kaut ko murmināja un raustīja sirmās uzacis, un bikli vērās viņā.

«Viņš arī toreiz gribēja man sacīt to, ko pateica savas nāves dienā,» viņa domāja. «Viņš vienmēr bija domājis to, ko man pateica.» Un, lūk, viņai visos sīkumos atplaik- snījās atmiņā tā nakts Kailajos Kalnos pirms triekas lēkmes, kad kņaze Marja, nojauzdama nelaimi, pret tēva gribu bija palikusi pie viņa. Viņa neiemiga un nakti uz pirkstgaliem nogāja lejā un, piezagusies pie puķu istabas durvīm, kur tonakt gulēja tēvs, ieklausījās tā balsī. Viņš vārga, gurdā balsī kaut ko runāja ar Tihonu. Redzams, viņam gribējās parunāties. «Un kāpēc gan viņš mani nepasauca? Kāpēc viņš man neļāva būt tur Tihona vietā?» kņaze Marja domāja toreiz un tagad. «Tagad nu viņš nekad vairs un nevienam neizteiks visu to, kas bija viņa dvēselē. Nekad vairs ne viņam, ne man neatgriezīsies šis brīdis, kad viņš būtu man izteicis visu, ko tam gribējās izteikt, un es, nevis Tihons, būtu klausījusies un sapratusi viņu. Kāpēc gan es toreiz neiegāju istabā?» viņa domāja. «Varbūt viņš toreiz pat būtu man sacījis to, ko pateica nāves dienā. Viņš arī toreiz, runādamies ar Tihonu, divreiz par mani apvaicājās. Viņam gribējās mani redzēt, bet es stāvēju turpat aiz durvīm. Viņam bija skumīgi, smagi runāt ar Tihonu, kas viņu nesaprata. Atceros, kā viņš tam ierunājās par Lizu kā par dzīvu, viņš bija piemirsis, ka tā mirusi, un Tihons atgādināja, ka viņas vairs neesot, bet viņš tam uzkliedza: «Muļķis!» Viņam bija grūti. Es dzirdēju aiz durvīm, kā viņš stenēdams nolikās gultā un skaļi iesaucās: «Mans dievs!» Kāpēc gan es tobrīd neiegāju? Ko tad viņš man būtu i/darījis? Ko es būtu zaudējusi? Bet varbūt viņš tai pašā brīdi būtu apmierinājies, būtu pateicis man šo vārdu!» Un kņaze Marja skaļi izrunāja to maigo vārdu, ko viņš tai bija teicis miršanas dienā. «Mī- lu-līt!» kņaze atkārtoja šo vardu un sāka raudāt ar asarām, kas atviegloja sirdi. Viņa tagad redzēja savā priekšā tēva seju. Un nevis to seju, ko tā pazina, kopš sevi atcerējās, un ko allaž bija redzējusi iztālēm, bet gan to seju — biklo un vārgo, ko pēdējā dienā, noliekdamās pie viņa mutes, lai sadzirdētu, ko viņš saka, pirmoreiz bija saskatījusi tuvumā ar visām grumbām un ar ik sīku vaibstu.

«Mī-lu-līt,» viņa atkārtoja.

«Ko gan viņš domāja, kad izrunāja šo vārdu? Ko viņš domā tagad?» viņai piepeši ienāca prātā jautājums, un par atbildi uz to viņa ieraudzīja savā priekšā tēvu ar to pašu izteiksmi, kāda tam bija, šķirstā guļot, ar baltu laka- tinu apsietajā sejā. Un šausmas, kas viņu bija sagrābušas toreiz, kad viņa, tam pieskārusies, pārliecinājās, ka las ne tikvien nebija viņš, bet kaut kas noslēpumains un atbaidošs, pārņēma viņu arī tagad. Viņa gribēja domāt par ko citu, gribēja lūgt dievu un nekā nespēja. Lielām, plati ieplestām acīm viņa vērās mēnessgaismā un ēnās, ik mirkli sagaidīdama ieraudzīt viņa mirušo seju, un juta, ka viņu stindzina klusums, kas bija izpleties pār namu un namā.

— Duņaša! — viņa nočukstēja. — Duņaša! — viņa nelabā balsī iekliedzās un, izrāvusies no klusuma, skriešus devās uz meitistabu pretim auklei un kalponēm, kas jau steidzās pie viņas.

XIII

17. augustā Rostovs un Iļjins, tikko no gūsta atkļuvušā Lavruškas un ziņneša huzāra pavadīti, no savas novietnes Jankovā, piecpadsmit verstis no Bogučarovas, devās izjā- jiena iemēģināt jauno zirgu, ko Iļjins nupat bija nopircis, un papētīt, vai sādžās nav dabūjams siens.

Bogučarova pēdējās trīs dienas atradās starp divām naidīgām armijām, tā ka te tikpat viegli varēja iegriezties kā krievu arjergards, tā franču avangards, un tāpēc Rostovs kā rūpīgs eskadrona komandieris gribēja pasteigties frančiem priekšā un izmantot to pārtiku, kas bija palikusi Bogučarovā.

Rostovs un Iļjins bija visjautrākajā omā. Ceļā uz Bogučarovu — kņaza muižu ar kungu māju, kur cerēja atrast lielu muižas saimi un glītas meičas, viņi gan iztaujāja Lavrušku par Napoleonu un smējās par tā nostāstiem, gan sacentās jāšanā, izmēģinādami Iļjina zirgu.

Rostovam nebija ne jausmas, ka šī sādža, kurp viņi devās, pieder tam pašam Bolkonskim, kas kādreiz bijis viņa māsas līgavainis.

Rostovs ar Iļjinu pēdējo reizi palaida zirgus skrieties nogāzē pie Bogučarovas, un Rostovs, ticis Iļjinam priekšā, pirmais ieauļoja Bogučarovas sādžas ielā.

Tu tiki priekšā, — teica sasarkušais Iļjins.

Kā tad, vienmēr tikai priekšā, gan uz pļavas priekšā, gan šeit, — atsaucās Rostovs, glaudīdams ar roku savu putās sajāto donieti.

—- Bet es ar sa.vu francūzi, jūsu gaišība, — aiz muguras ierunājās I.avruška, godādams par francūzi savu vezumnieku kleperi, — būtai jūsējo noskrējis, negribējās tikai kaunu padarīt.

Viņi soļos piejāja pie klēts, kur stāvēja liels bars zemnieku.

Daži vīri nocēla cepures, citi, cepures nenoņemdami, vēroja jājējus. Divi veci, gara auguma zemnieki grumbainām sejām un šķidrām bārdelēm izlīgoja no kroga un, smaidīdami, zvalstīdamies un klaigādami kādu aplamu meldiņu, tuvojās oficieriem.

Braši vīri! — smiedamies noteica Rostovs. — Nu, bet vai siens ir?

Un cik vienādi… — piebilda Iļjins.

•— Ekur jau… au … auka va … lo … va … a… lo… — auroja zemnieks, laimīgi smaidīdams.

Kāds zemnieks iznāca 110 pūļa un piegāja pie Rostova.

Kādu ļaužu būsiet? — viņš uzprasīja.

—Francūži, — smiedamies atjokoja Iļjins. — Rau, kur pats Napoleons,, — viņš mēļoja, rādīdams uz Lavr.uš-ku.

1— TaK jau tad, krievi? — zemnieks pārjautāja.

•— Bet vai jūsējp te daudz? — ievaicājās kāds-cits, pamaza auguma vīrs, pienākdams tiem klāt

Daudz, daudz, — Rostovs atbildēja. — Bet ko tad jūs te ta salasījušies? — viņš piebilda. — Kādi svētki, vai?

Vecajie- sapulcējušies darīšanās, — atteica zemnieks, paiedams nost.

Tobrīd uz ceļa 110 kungu mājas parādījās divas sievietes un kāds vīrs ar baltu platmali galvā un nāca uz oficieru pusi.

Tā, ka6 rozā kleitā, būs mana, pielūko, neņem nost! — iesaucās Iļjins, pamanījis Duņašu, kas apņēmīgi pieskrēja klāt.

Mana gnnl — iemeta Lavruška, pamirkšķinājis Iļjinam.

Ko jums, skaistulīt, vajag? — Iļjins smaidīdams apvaicājās.

Kņaze vēlēja pajautāt, no kāda pulka jūs esot un kā jūs saucot.

Tas ir grāfs Rostovs, eskadrona komandieris, bet es jūsu padevīgais kalps.

Va … lo… a … di… ņa! — vilka piedzērušais zemnieks, laimīgi smaidīdams un raudzīdamies uz Iļjinu, kas tērzēja ar meiču. Tūliņ nopakaļ Duņašai Rostovam tuvojās Alpatičs, jau iztālēm noņēmis cepuri.

Uzdrošinos traucēt, jūsu labdzimtība, — viņš sacīja goddevīgi, taču ar zināmu nevērību pret gados jauno oficieri un roku azotē iebāzis. — Mana kundze, nupat piecpadsmitajā mirušā ģenerālanšefa kņaza Nikolaja Andrejeviča Bolkonska meita, atrazdamās grūtībās aiz šo ļaužu stulbuma, — viņš norādīja uz zemniekiem, — lūdz jūs… bet vai jūs nebūtu tik laipni, — sacīja Alpatičs ar skumju smaidu, — pajāt mazliet pie malas, citādi nav tik ērti… — Alpatičs pamāja uz abiem zemniekiem, kas aiz muguras tā ir šaudījās viņam apkārt kā aklie dunduri ap zirgu.

Ehe! … Alpatičs… Ei! Jakov Alpatičl… Varenil Piedod, Kristus dēļ! Vareni! Ko? — tērgāja zemnieki, viņam priecīgi uzsmaidīdami. Rostovs paraudzījās uz piedzērušajiem zemniekiem un pavīpsnāja.

Vai varbūt tas jūsu gaišībai sagādā prieku? — Jakovs Alpatičs cienīgi apvaicajās, ar otru roku, ko neslēpa azotē, pamādams uz večiem.

Nē, kas tur nu par prieku, — atsaucās Rostovs un pajāja nostāk. — Ko teiksiet? — viņš jautāja.

Atļaujos ziņot jūsu gaišībai, ka šejienes prastie ļaudis negrib kundzi laist ārā no muižas un draud izjūgt zirgus, tā ka kopš rīta viss sakravāts, bet viņas gaišība netiek projām.

Nevar būt! — Rostovs iesaucās.

Man ir tas gods ziņot jums tīru patiesību, — Alpatičs atkārtoja.

Rostovs nokāpa no zirga un, nodevis to ziņnesim, kopā ar Alpatiču devās uz kungu māju, iztaujādams visu sīkāk. Tiešām, kņazes vakarējais piedāvājums zemniekiem dot labību, viņas izskaidrošanās ar Dronu un ar sapulci bija attiecības tā sabojājuši, ka Drons pavisam atdeva atslēgas, piebiedrojās zemniekiem un neieradās uz Alpatiča aicinājumu un šorīt, kad kņaze lika jūgt, lai dotos ceļā, zemnieki lielā barā sanāca pie klēts un atsūtīja ziņu, ka kņazi ārā no sādžas nelaidīs, ka ir pavēle projām nevāk- ties un viņi izjūgs zirgus. Alpatičs iznāca pie viņiem, lūkodams pierunāt, bet viņam atbildēja (visvairāk runāja Karps, Drons nerādījās ārpus bara), ka kņazi nevarot izlaist, ka esot tāda pavēle; bet, lai kņaze paliekot vien, viņi tai pa vecam kalpošot un visās lietās paklausīšot.

Tobrīd, kad Rostovs un Iļjins auļoja pa ceļu, kņaze Marja, kaut arī Alpatičs, aukle un kalpones ņēmās to atrunāt, lika jūgt un gribēja braukt; bet, ieraudzījuši auļojam kavalēristus un noturējuši tos par frančiem, kučieri pajuka kur kurais, un mājā atskanēja sieviešu raudas.

Tētīt! Mūsu gādniek! Pats dievs tevi atsūtījis, — runāja aizkustinātas balsis, kamēr Rostovs gāja cauri priekšistabai.

Kņaze Marja bēdīga un nevarīga sēdēja zālē, kad pie viņas ieveda Rostovu. Viņa neapjēdza, kas viņš tāds ir un kālab te ieradies, un kas notiks ar viņu pašu. Ieraudzījusi viņa krievisko seju un no gaitas un pirmajiem pateiktajiem vārdiem sazīmējusi savu aprindu cilvēku, kņaze pavērās viņā ar savu zilo, starojošo skatienu un sāka runāt aiztrūkušā un aiz satraukuma drebošā balsī. Rostovam tūdaļ šī satikšanās šķita kas romantisks. «Neaizsargāta, bēdu sagrauzta jaunava, viena pati, pamesta rupju, sadumpojušos zemnieku varā! Kāds dīvains liktenis atvedis mani šurp!» Rostovs domāja, klausīdamies un skatīdamies viņā. «Un kāda lēnprātība, kāds cēlums jaužas viņas vaibstos un izteiksmē!» viņš domāja, klausīdamies tās biklajā stāstījumā.

Kad viņa sāka runāt par to, ka tas noticis otrā dienā 1 pēc tēva bērēm, balss viņai ietrīsējās. Viņa novērsās un tad —- it kā baidīdamās, ka Rostovs viņas vārdus neiz- tulko kā vēlēšanos to iežēlināt, — uzmeta tam jautājošu un izbaiļu pilnu skatienu. Rostovam acīs bija asaras. Kņaze Marja to pamanīja un pateicīgi paraudzījās uz Rostovu ar to starojošo skatienu, kas lika aizmirst viņas sejas neskaistumu.

Nevaru izteikt, kņaze, cik laimīgs es jūtos, ka ne- ļ jauši iegriezos šeit un varēšu būt jums palīdzīgs, — Rostovs pieceldamies sacīja. — Lūdzu, brauciet, un es apsolu pie sava goda, ka neviens neuzdrīkstēsies sagādāt jums ! nepatikšanas, ja vien atļausiet man jūs pavadīt, — un, godbijīgi palocījies, kā mēdz palocīties valdnieku kārtas dāmām, viņš devās uz durvīm.

Ar savu godbijīgo izturēšanos Rostovs it kā apliecināja, ka, lai arī viņš uzskatītu par laimi būt ar viņu pazīstams, taču negrib izmantot viņas nelaimi kā ieganstu viņai tuvoties.

Kņaze Marja saprata un novērtēja šo smalkjūtību. esmu jums ļoti, ļoti pateicīga, — kņaze viņam fran- chhl Irit a, — taču ceru, ka tas viss bijis tikai pārpratums liii Ka neviens pie tā nav vainīgs. — Kņaze pēkšņi sāka Mildai. — Atvainojiet mani, — viņa sacīja.

P" tovs sadrūmis vēlreiz zemu palocījās un izgāja no Int abus.

XIV

Nu, vai jauka? Nekā, brāl, mana rožainā, tā gan ir burvīga, par Duņašu sauc… — Bet, ielūkojies Rostovam sejā, Iļjins apklusa. Viņš redzēja, ka viņa varoni un komandieri nodarbināja gluži citas domas.

Rostovs nikni paskatījās uz Iļjinu un, tam neatbildēdams, knašiem soļiem steidzās uz sādžu.

Es viņiem gan rādīšu, es viņiem sadošu, laupītājiem! — viņš klusībā draudēja.

Alpatičs līganu soli, valdīdamies, lai neskrietu, teciņus tik tikko panāca Rostovu.

Kādu lēmumu jums labpaticies pieņemt? — viņš, to panācis, jautāja.

Rostovs apstājās un, dūres vīstīdams, piepeši draudīgi virzījās Alpatičam virsū.

Lēmumu? Kas par lēmumu? Vecais sakārni! — viņš tam uzbrēca. — Ko tad tu skatījies? Ko? Zemnieki dumpojas, bet tu neproti tikt galā? Pats esi nodevējs. Pazīstu es jūs, ādu pār acīm novilkšu visiem … — Un, it kā baidīdamies velti izšķiest visu savas dedzības krājumu, viņš atstāja Alpatiču un strauji devās uz priekšu. Alpatičs, apspiedis aizvainojumu, līganu soli steidzās Rostovam nopakaļ, joprojām klāstīdams tam savus apsvērumus. Viņš stāstīja, ka zemnieki esot iecirtušies, ka patlaban nebūtu prātīgi bez karaspēka komandas tiem pretī cīkstēties un vai labāk iepriekš nesūtīt pakaļ komandai.

Es viņiem gan sadošu karaspēka komandu … Es viņiem pacīkstēšos! — Nikolajs bēra bez kādas jēgas, aizelsdamies neprātīgā, dzīvnieciskā niknumā un nevaldāmā dziņā izgāzt šo niknumu. Neapjēgdams, ko darīs, viņš neapzināti, ašiem, apņēmīgiem soļiem devās pūlim klāt. Un, jo tuvāk viņš tam nāca, jo vairāk Alpatičs sajuta, ka viņa neprātīgā rīcība var dot labus panākumus. To pašu sajuta arī zemnieki pūlī, vērodami viņa straujo un stingro gaitu un noteikto, saraukto seju.

Drīz pēc tam, kad huzāri bija iejājuši sādžā un Rostovs iegājis pie kņazes, pūlī radās apjukums un šķelšanās. Daži zemnieki sāka prātot, ka šie jātnieki esot krievi un.kaut tikai tie neņēmuši jaunā, ka jaunkundzi nelaiž projām. Drons bija tais pašās domās, bet, tiklīdz viņš tās izteica, Karps un citi zemnieki bruka virsū bijušajam stārastam.

Tu cik gadus esi ļaužus ēstin ēdis? — bļāva uz viņu , Karps. — Tev alga viena! Tu savu naudas podu izraksi un aizvedīsi, kas tev bēdas, vai mūsu mājas putina laukā vai kā.

Vēlēts, lai būtu kārtība, lai neviens no mājām projām nebrauc, lai neved ārā ne tik kā melns aiz naga, — tā, redz! — kliedza kāds cits.

Kārta bija tavam dēlam, bet tu, rasi, savējo slīmestu pietaupīji, — uzreiz aši ierunājās sīks večuks, pārmezdams Dronam, — bet manu Vaņku atdevi zaldātos. Ek, pagalam būsim!

Nuka pagalam!

Es ļaužiem nebūšu pretinieks, — Drons sacīja.

Kā tad, nu šis nebūšot pretinieks, vēderā izlaidies!…

Divi gara auguma zemnieki mala savu. Līdzko Rostovs,

Iļjina, Lavruškas un Alpatiča pavadīts, tuvojās pūlim, Karps, īkšķus aiz jostas sabāzis, mazliet smīnēdams, iznāca priekša. Drons turpretim aizlavījās uz pēdējām rindām, un pūlis saspiedas ciešāk. f-,

nu, kurš jums te ir vecākais? — Rostovs uzsauca, ašiem soļiem pienākdams pie pūļa.

Vecākais, vai? Kam jums vajag?… — Karps iejautājās.

Taču viņš nepaspēja pabeigt sakāmo, kad cepure viņam nolidoja un galva pasitas uz sāniem no spēcīgas pļaukas.

Cepures nost, nodevēji! — Rostovs sulīgi nodārdināja. - Kur vecākais? — viņš bļāva negantā balsī.

Vecāko, vecāko sauc… Dron Zaharič, jūs, — šur tur atskanēja steidzīgas un padevīgas balsis, un cepures sāka nozust no galvām.

Mums dumpoties nav brīv, mēs ievērojam kārtību, —noteica Karps, un vairākas balsis aizmugurē to pašu brīdi reizē ierunājās:

Kā jau nu vecie nolēma, daudz to jūsu, tās priekšniecības ..,

Runājiet vēl? … Dumpisl… Laupītāji! Nodevēji! — rostovs bez kādas jēgas nelabā balsī iegaudojās, grābdams Karpu aiz apkakles. —- Siet viņu ciet, siet ciet! —-viņš k liedza, kaut arī nebija neviena, kas sien, kā vien lavruška un Alpatičs.

Lavruška tomēr pieskrēja Karpam klāt un satvēra to no mugurpuses aiz rokām.

Vai pavēlēsiet pasaukt mūsējos no piekalnes? — viņš skaļi vaicāja.

AI;aties pagriezās pret zemniekiem, izsaukdams divus pēc vārdiem, lai nāk sasiet Karpu. Vīri paklausīgi iznāca no bara un sāka raisīt vaļā jostas.

Kur vecākais? — Rostovs kliedza.

Drons bālu, sadrūvējušos seju iznāca no pūļa.

Tu esi vecākais? Lavruška, sien ciet! — Rostovs uzbrēca, it kā arī šai pavēlei nevarētu gadīties šķēršļi. Un patiešām, vēl divi vīri sāka saistīt Dronu, kas, it kā tiem piepalīdzēdams, p.ats noraisīja un pasniedza jostu.

Bet jūs visi klausieties, — Rostovs uzrunāja zemniekus: — Tūliņ marš uz mājām, un tā ka lai nepīkstētu!

Ko nu, mēs nevienam neesam pāri darījuši. Mēs tikai, tā teikt, aiz ģeķības. Aplam vien būsim padarījuši… Es jau teicu„ ka nebūs labi, — dzirdēja balsis pārmetām citu citai.

Nu, es taču jums teku, — sacīja Alpatičs, stādamies savās tiesībās. — Nav labi, draugi!

Mūsu muļķība, Jakov Alpatič» — atsaucās balsis, un pūlis tūdaļ sāka pašķirties un izklīst pa sādžu.

Divus sasietos zemniekus nogādāja uz kungu sētu. Abi piedzērušie līgoja tiem nopakaļ

E, ka nu es uz tevi noskatīšos! — viens no viņiem teica Karpām.

Vai tad tā var ar kungiem runāt? Ko tu gan iedomājies?

Muļķis, — otrs apstiprināja, —. no tiesas muļķis!

Pēc divām stundām pajūgi stāvēja Bogučarovas kungu

mājas pagalmā. Zemnieki veicīgi vien nesa ārā un krāva ratos kuagu mantas, un Drons, ko uz kņazes Marjas vēlēšanos izlaida no pūnes, kur to bija iespundējuši, sētsvidū stavēdams, rīkoja ļaudis.

To tā aplam vis neliec, — mācīja viens no zemniekiem, gara au-guma vīrs ar apaļu, smaidīgu seju, saņemdams no istabmeitas rokām lādīti. — Tak jau tāpat naudu maksā. Iemetīsi šā tā, zem virves, vai, bet šī ņems un nobružāsies. Man tā nepatīk. Viss lai būtu gods godam, pēc likuma. Ek še, šitā, zem pītenīša, ar sieniņu apbalzi, nu tā, vareni.

Bet ta gan grāmatu, grāmatu, — brīnījās otrs zemnieks, kas nesa ārā kņaza Andreja bibliotēkas skapjus. — Pielūko, ka neaizķeras! Tas tik ir svars, ļautiņi, pamatīgas grāmatas!

Jā, rakstījuši, ne slinki būdami! — zīmīgi pamirkšķinājis, noteica slaidais zemnieks ar apaļo seju, rādīdams uz vārdnīcām, kas bija pašā virsū.

Rostovs, negribēdams uzbāzties kņazei ar savu pazīšanos, vairs nepiegāja pie viņas, bet palika sādžā, gaidīdams viņu izbraucam. Sagaidījis, kad kņazes ekipāža izbrauca no mājām, Rostovs kāpa zirgam mugurā un jāšus pavadīja viņu divpadsmit verstis no Bogučarovas līdz ceļam, ko bija ieņēmis mūsu karaspēks. Jankovā, iebraucamajā vietā, viņš godbijīgi atvadījās no kņazes un pirmoreiz atļāvās noskūpstīt tai roku.

Ko jūs runājat, — viņš sarkdams atbildēja kņazei Marjai, kad tā pateicās par glābšanu (kā tā dēvēja viņa rīcību), — jebkurš lauku policijas ierēdnis būtu darījis to pašu. Ja mums būtu jākaro vienīgi ar zemniekiem, mēs nebūtu ienaidniekam ļāvuši nokļūt tik tālu, — viņš sacīja, nez par ko kaunēdamies un cenzdamies griezt valodu uz citu pusi. — Esmu tikai laimīgs, ka man radās izdevība ar jums iepazīties. Ardievu, kņaze, vēlu jums laimi un mierinājumu un vēlētos satikties ar jums laimīgākos apstākļos. Lūdzu, nepateicieties, ja negribat likt man nosarkt.

Taču kņaze, ja arī vairs nepateicās vārdiem, pateicās viņam ar visu savas pateicībā un maigumā mirdzošās sejas izteiksmi. Viņa nevarēja ticēt, ka nav par ko pateikties. Gluži otrādi, viņai nebija nekādu šaubu, ka, negadī- jies te viņš, tai droši vien būtu jāaiziet bojā gan no dumpinieku, gan no franču patvarībām; ka viņš, lai to glābtu, pats devies acīm redzamās un baigās briesmās; un vēl neapšaubāma!; bija, ka viņš ir cilvēks ar cildenu un krietnu dvēseli, kas mācējis saprast viņas stāvokli un bēdas. Viņa labsirdīgas un godīgās acis, kas bija pieplūdušas asarām, kad viņa, pati raudādama, stāstīja tam par savu zaudējumu, joprojām nedzisa viņas iztēlē.

Atvadījusies no viņa un palikusi viena, kņaze Marja

pēkš'\nii juta acis sariešamies asaras, un te jau ne vairs pirmoreiz viņai uzmācās dīvainais jautājums, — vai viņa lo mīl?

Talākajā ceļā uz Maskavu, kaut arī kņazes stāvoklis nebija nekāds priecīgais, Duņaša, kas brauca karietē kopā ar viņu, vienu otru reizi pamanīja, ka kņaze, izliekusies pa karietes lodziņu, par kaut ko priecīgi un skumji smaidīja.

«Nu, un kas tad par to, ja arī es būtu viņu iemīlējusi?» kņaze Marja domāja.

Lai kā viņai bija kauns atzīties sev pašai, ka pirmā iemīlējusi cilvēku, kas varbūt nekad viņu neietnīlēs, viņa mierināja sevi ar domām, ka nekad neviens to nedabūs zināt un ka viņa nebūs vainīga, ja līdz mūža galam, nevienam par to neteikdama, mīlēs viņu, ko mīlēja pirmo un pēdējo reizi.

Dažbrīd tā atcerējās viņa skatienus, viņa līdzjūtību, viņa vārdus, un tai šķita, ka laime nav neiespējama. Un taisni tad arī Duņaša pamanīja, ka kņaze smaidīdama raugās pa karietes logu.

«Un vajadzēja arī viņam iegriezties Bogučarovā, un tieši tajā brīdī!» kņaze Marja domāja. «Un vajadzēja viņa māsai atteikt kņazam Andrejam!» Visā šai norisē kņaze Marja saskatīja likteņa lēmumu.

Iespaids, kādu kņaze Marja bija atstājusi uz Rostovu, bija ļoti patīkams. Atceroties kņazi, viņam kļuva līksmi, un, kad biedri, dabūjuši zināt par viņa piedzīvojumu Bogučarovā, mēļoja, ka, jādams pēc siena, viņš uzrnakšķerē- jis vienu no visbagātākajām līgavām Krievijā, Rostovs dusmojās. Viņš dusmojās taisni tāpēc, ka jau dažu labu reizi un gluži pret paša gribu viņam bija iešāvušās prātā domas apprecēt tīkamo un lēnīgo kņazi Marju ar milzīgo īpašumu. Sev pašam Nikolajs nevarēja vēlēties labāku sievu par kņazi Marju; precības ar to aplaimotu grāfieni — viņa māti un uzlabotu tēva naudas lietas; un pat — Nikolajs to nojauta — darītu laimīgu kņazi Marju.

Bet Soņa? Un dotais vārds? Tāpēc arī Rostovs dusmojās, kad tam pa jokam daudzināja kņazi Marju.

XV

Uzņēmies komandēt armijas, Kutuzovs atcerējās kņazu Andreju un aizsūtīja tam pavēli ierasties galvenajā mītnē.

Kņazs Andrejs ieradās Carevā-Zaimiščā tai pašā dienā un tai pašā stundā, kad Kutuzovs pirmoreiz pārbaudīja karapulkus. Kņazs Andrejs apturēja sādžā pie garīdznieka mājas, kur stāvēja virspavēlnieka ekipāža, un apsēdās uz soliņa pie vārtiem, gaidīdams viņa gaišību, kā visi tagad godāja Kutuzovu. Laukā viņpus sādžas dzirdēja gan pulka mūzikas skaņas, gan milzīgi daudz balsu rēcam «urā» jaunajam virspavēlniekam. Turpat pie vārtiem, soju desmit no kņaza Andreja, izmantodami kņaza prombūtni un jauko laiku, stāvēja divi denščiki, kurjers un namzinis. Melnīgsnējs, ūsām un vaigu bārdu noaudzis sīka auguma huzāru apakšpulkvedis piejāja pie vārtiem un, uzmetis skatienu kņazam Andrejam, jautāja: vai te apmeties viņa. gaišība un vai drīz būšot mājās?

Kņazs Andrejs atbildēja, ka nepiederot pie viņa gaišības štāba un arī tikko ieradies. Huzāru apakšpulkvedis vērsās pie greznā denščika, un virspavēlnieka denščiks atbildēja viņam ar to īpašo nicīgumu, ar kādu virspavēlnieku denščiki mēdz runāt ar oficieriem.

Kā, viņa gaišība? Jādomā, tūliņ būs. ko jums vajag?

Huzāru apakšpulkvedis nosmīnēja ūsās par denščika toni, nokāpa no zirga, atdeva to raitniekam un tuvojās Bolkonskim, viegli palocījies. Bolkonskis pavirzījās uz sola galu. Huzāru apakšpulkvedis apsēdās viņam līdzās.

Arī gaidāt virspavēlnieku? — ievaicājās huzāru apakšpulkvedis. — Stāsta, esot visiem pieejams, paldies dievam. Bet tā — ar tiem vācu pintiķiem tīrais negals! Ne velti Jennolovs lūdzies, lai paaugstina par vācieti. Tagad nu varbūt arī krievi liks pie teikšanas. Tā jau velns viņus sazina ko darījās. Visu laiku tikai atkāpjas un atkāpjas. Vai jūs arī piedalījāties karagājienā? — viņš vaicāja.

Jā, bija izdevība, — kņazs Andrejs atbildēja, — ne tikvien būt klāt pie atkāpšanās, bet atkāpjoties arī pazaudēt visu, kas vien man bij-a dārgs, nerunājot par muižām un par tēva mājām … tēvu, kas aiz bēdām nomira. Esmu smoļenskietis.

Ko? … Jūs esat kņazs Bolkonskis? Ļoti priecājos iepazīties: apakšpulkvedis Deņisovs, plašāk pazīstams ar vārdu Vaska, — sacīja Deņisovs, spiezdams kņazam Andrejam roku un sevišķi laipni un vērīgi ielūkodamies Bolkonskim sejā. — Jā gan, esmu dzirdējis, — viņš līdzjūtīgi piebilda un, mazu brīdi klusējis, turpināja: — Jā, tas nu ir īsts skitu karš. Labi jau ir, tikai ne tiem, kam jāgriež krūtis pretim. Un jūs esat kņazs Andrejs Bolkonskis? — Viņš nogrozīja galvu — Ļoti priecājos, kņaz, ļoti priecā-

jos iepazīties .— viņš vēlreiz piebilda ar skumju smaidu, spiezdams tam roku.

Kņazs Andrejs pazina Deņisovu pēc Natašas nostāstiempar savu pirmo precinieku. Šīs atmiņas tagad reizē saldi un sāpīgi uzvandīja viņā to slimīgo smeldzi, par ko viņš pēdcja laikā sen vairs nedomāja, bet kas tomēr glabājās viņa dvēselē. Pēdējā laikā viņam bija radies tik daudz cilti un tik nopietnu iespaidu kā Smoļenskas atstāšana, jajiens uz Kailajiem Kalniem, nesen saņemtā ziņa par Ieva nāvi, — tik daudz izjūtu, ka šīs atmiņas viņam jau sen vairs neuzmācās, un, ja arī kādreiz uzmācās, tad ne 1 iivu vairs tik spēcīgi kā pirmāk. Arī Deņisovam tā atmiņu virkne, ko izraisīja Bolkonska vārds, bija tāla, dzejiska pagātne, kad viņš pēc vakariņām ūn Natašas dziedāšanas, pats neapjauzdams, kā, bija bildinājis piecpadsmit gadus veco meiteni. Viņš pasmaidīja par tā laika atmiņām un par savu mīlu uz Natašu un tūliņ uz vietas pievērsās tam, kas vienīgais viņu patlaban kvēli interesēja. Tas bija kampaņas plāns, ko viņš bija izdomājis, atkāpšanās laikā atrazdamies priekšposteņos. So plānu viņš bija darījis zināmu Barklajam de Tolli un patlaban taisījās to celt priekšā Kutuzovam. Plāns dibinājās uz to, ka franču operāciju līnija pārlieku izstiepta un ka vai nu reizē ar uzbrukumu no frontes, vai arī bez uzbrukuma, aizšķērškļjfat frančiem ceļu, vajadzēja .ārdīt viņu satiksmes ceļus. Viņš sāka skaidrot savu plānu kņazam Andrejam.

Viņi nevar visu šo līniju noturēt. Tas nav iespējams, es galvoju, ka to pārraušu; dodiet man piecsimt cilvēku, un es pārraušu, tas ir droši! Vienīgā iespējamā sistēma ir partizāņu karš.

Dcņisovs piecēlās un, rokām plātīdamies, klāstīja Bol- konskim savu plānu. Viņam stāstot, parādes laukumā atskanēja atrraijas kliedzieni, kļūdami aizvien nesakarīgāki, plezdaimes plašumā, saplūzdami kapā ar mūziku un dziesmām. Sā<džā dzirdēja pakavu dipoņu un klaigas.

Pats jāj, — iesaucās kazaks, kas stāvēja pie vārtiem, — jāj! — Bolkonskis un Deņisovs pavirzījās tuvāk vārtiem, kur stāvēja bariņš zaldātu (goda sardze), un ieraudzīja pa ierlu tuvojamies Kutuzovu jāšus pazema bēra zirdziņa mugurā. Milzīga ģenerāļu svīta jāja tam nopakaļ. Barklajs turējās gandrīz līdzās; oficieru pūlis skrēja aiz viņiem un ap viņiem un kliedza «urā!».

Viņam pa priekšu sētsvidū ieauļoja adjutanti. Kutuzovs, nepacietīgi skubinādams zirgu, kas zem viņa svara līgojās aidinieka riksī, un nemitīgi mādams ar galvu, cilāja roku pie baltās kavalcrgarda cepures (ar sarkanu aploci) bez naga), kas bija viņam galvā. Piejājis pie goda sardzes, kas sastāvēja no brašiem grenadieriem, lielāko tiesu kavalieriem, kuri atdeva tam godu, viņš kādu brīdi klusēdams vērīgi nolūkojās tajos ciešu priekšnieka skatienu un pagriezās pret ģenerāļiem un oficieriem, kuri barā drūzmējas apkārt. Viņa seja pēkšņi pieņēma vīzīgu izteiksmi: viņš sarāva plecus it kā neizpratnē.

Un ar tādiem brašiem vīriem allaž tikai atkāpties un atkāpties! — viņš iesaucās. — Nu, uz redzēšanos, ģenerāl, — viņš piebilda un vadīja zirgu vārtos garām kņazam Andrejam un Deņisovam.

Urā! Urā! Urā! — viņam aiz muguras nokliedza.

Kopš kņazs Andrejs viņu nebija redzējis, Kutuzovs bija

vēl pieņēmies resnumā, izblīdis un aptaukojies. Bet baltā acs un rēta, un noguruma izteiksme viņa sejā un stāvā bija tā pati. Viņš bija ģērbies karavīra svārkos (šaurā siksnā pār plecu karājās pletne) un, smagi sagumis un gāzelēdamies, sēdēja sava ņiprā zirdziņa mugurā.

Fjū… fjū … fjū … — viņš tikko dzirdami iesvilpās, iejādams pagalmā. Viņa sejā izpaudās priecīgs apmierinājums kā cilvēkam, kas nodomājis pēc reprezentācijas atpūsties. Pasvēries ar visu ķermeni un saviebies aiz piepūles, viņš izvilka kreiso kāju no kāpšļa, ar mokām pacēla to uz segliem, atspiedās ar celi, nostenējās un no- šļūca rokās kazakiem un adjutantiem, kas viņu pieturēja.

Viņš sakārtojās, palūkojās apkārt ar savām piemiegtajām acīm un, uzmetis skatienu kņazam Andrejam, jādomā, viņa nepazinis, sāka savā grīļajā gaitā soļot uz lieveni.

Fjū … fjū … fjū … — viņš nosvilpās un vēlreiz atskatījās uz kņazu Andreju. Iespaids, ko viņā radīja kņaza Andreja seja, tikai pēc laba brītiņa (kā tas bieži mēdz būt veciem cilvēkiem) sasaistījās ar atmiņu par tā personību.

A, vesels, kņaz, vesels, mīļais, iesim … —viņš atskatīdamies gurdi noteica un smagi kāpa uz lieveņa, kas čīkstēja zem viņa smaguma. Viņš atpogāja svārkus un apsēdās lieveni uz soliņa.

Nu, kā tēvam?

Vakar saņēmu ziņu par viņa nāvi, — kņazs Andrejs īsi atbildēja.

Kutuzovs platām, izbiedētām acīm pavērās uz kņazu Andreju, tad noņēma cepuri un pārmeta krustu: «Lai viņam debesu valstība! Lai notiek dieva prāts ar mums visiem!» Viņš smagi no pilnas krūts nopūtās un brīdi klusēja. «Es viņu mīlēju un cienīju, un no visas sirds jūtu tev līdzi.» Viņš apkampa kņazu Andreju, piespieda to pie savām tuklajām krūtīm un ilgi nelaida vaļā. Kad viņš to palaida, kņazs Andrejs ieraudzīja, ka Kutuzova izplūdušās lūpas dreb un acīs viņam asaras. Kutuzovs nodvesās un ar abām rokām pieķērās pie solg, lai pieceltos.

Iesim, iesim iekšā, parunāsimies, — viņš vedināja; bet tobrīd Deņisovs, kas tikpat maz bijājās no priekšniecības, cik no ienaidnieka, nevērodams, ka adjutanti pie lieveņa, sirdīgi čukstēdami, lūkoja viņu aizturēt, droši, piešus pa pakāpieniem Šķindinādams, uzkāpa uz lieveņa. Kutuzovs, tāpat rokas pret solu atspiedis, neapmierināts raudzījās uz Deņisovu. Deņisovs, nosaucis savu vārdu, pavēstīja, ka tam esot viņa gaišībai ziņojams kas ļoti svarīgs tēvijas labklājībai. Kutuzovs pievērsa Deņisovam gurdu skatienu un, ar īdzīgu kustību saņēmis rokas uz vēdera, pārjautāja: «Tēvijas labklājībai? Nu, kas tad īsti ir? Runā!» Deņisovs nosarka kā jauna meitene (tik dīvaini bija redzēt sarkstam šo ūsaino, veco un nodzerto seju) un droši sāka klāstīt savu plānu par ienaidnieka operācijas līniju pārraušanu starp Smoļensku un Vjazmu. Deņisovs bija dzīvojis šai pusē un labi pazina apvidu. Viņa plāns šķita neapšaubāmi labs, sevišķi tā pārliecības spēka dēļ, kas jaudās viņa vārdos. Kutuzovs raudzījās uz savām kājām un lāgiem pameta acis uz kaimiņmājas pagalmu, it kā gaidīdams no turienes ko nepatīkamu. Tiešām, no mājas, uz kuru viņš lūkojās, Deņisovam vēl runājot, iznāca ģenerālis ar portfeli padusē.

Ko? — Kutuzovs ievaicājās Deņisova stāstījuma vidū. — Jau gatavs?

Gatavs, jūsu gaišība, — ģenerālis atbildēja. Kutuzovs nogrozīja galvu, it kā teikdams: «Kā gan viens pats cilvēks var visu to pagūt,» un klausījās tālāk Deņisovā.

Dodu krievu oficiera goda vārdu, — sacīja Deņisovs, — ka pārraušu Napoleona satiksmes ceļus.

Kāda rada tev iznāk Kirils Andrejevičs Deņisovs, oberintendants? — Kutuzovs viņu pārtrauca.

Tēvocis, jūsu gaišība.

Ā! draugi bijām! — Kutuzovs līksmi noteica. — Labi, labi, draudziņ, paliec tepat štābā, rīt parunāsim. — Pametis Deņisovam ar galvu, viņš aizgriezās un pastiepa roku pēc papīriem, ko Konovņicins viņam bija atnesis.

Vai jūsu gaišība nebūtu tik laipns nākt iekšā, — īdzīgu balsi lūdza dežurējošais ģenerālis, — nepieciešams pārbaudīt plānus un parakstīt dažus papīrus. — Durvīs iznācis, adjutants ziņoja, ka dzīvoklī viss jau kārtībā. Bet Kutuzovam acīmredzot gribējās iet iekšā tikai tad, kad būs gluži brivs. Viņš saviebās …

Nē, mīļais, liec atnest šurp galdiņu, es tepat paskatīšos, — viņš parīkoja. — Tu neaizej, — viņš piebilda, vērsdamies pie kņaza Andreja. Kņazs Andrejs palika uz lieveņa, klausīdamies dežurējošajā ģenerālī.

Ziņojuma laikā kņazs Andrejs dzirdēja aiz ieejas durvīm sievietes čukstus un zīda drānu čaukstoņu. Vairākkārt paraudzījies tai virzienā, viņš pamanīja aiz durvīm tuklu, sārtu un skaistu sievieti rožainā tērpā ar gaiši violetu zīda lakatu ap galvu un bļodu rokās, acīm redzami gaidot ienākam virspavēlnieku. Kutuzova adjutants čukstēdams paskaidroja kņazam Andrejam, ka tā esot namamāte popiene, kas gatavojoties pasniegt viņa gaišībai sālsmaizi. Viņas vīrs bija sagaidījis viņa gaišību ar krustu baznīcā, bet viņa mājās … — Ļoti glītiņa, — adjutants smaidīdams piebilda. Kutuzovs pie šiem vārdiem atskatījis. Kutuzovs klausījās dežurējošā ģenerāļa ziņojumu (kurā galvenais temats bija Carevas-Zaimiščas pozīciju kritika), tāpat kā bija klausījies Deņisovā, tāpat kā pirms septiņiem gadiem bija klausījies debates Austeriicas kara padomē. Viņš acīmredzot klausījās tikai tāpēc, ka viņam bija ausis, kas nevarēja nedzirdēt, kaut arī viena no tām bija ar pakulām aizbāzta; taču bija skaidri redzams, ka nekas no tā, ko viņam varēja pateikt dežurējošais ģenerālis, nespēja ne tikvien viņu pārsteigt vai ieinteresēt, bet ka viņš jau iepriekš zināja visu, ko viņam sacīs, un noklausījās to visu tikai tāpēc, ka bija jānoklausās, gluži kā jānoklausās, kad dzied aizlūgumu. Viss, ko stāstīja Deņisovs, bija lietišķi un gudri. Tas, ko runāja dežurējošais ģenerālis, bija vēl lietišķāk un gudrāk, taču varēja skaidri redzēt, ka Kutuzovs nicināja ir zinību, ir prātu un zināja kaut ko citu, kam bija jāizšķir viss, kaut ko citu, kas nebija atkarīgs no prāta un zinības. Kņazs Andrejs uzmanīgi vēroja virspavēlnieka sejas izteiksmi, un vienīgais, ko viņš šai sejā varēja saskatīt, bija garlaicība, ziņkāre par to, ko gan nozīmē sievietes čuksti aiz durvīm, un vē- lt 'mās ievērot pieklājību. Bija acīm redzams, ka Kutuzovs nicina prātu un zinību un pat patriotiskās jūtas, ko izrādīja Deņisovs, taču nenicina vis ar prātu, ar jūtām, ar zināšanām (ko viņš pat necentās izrādīt), bet nicina tās kaut ka pavisam citādi. Viņš tās nicināja aiz sava vecuma, aiz savas dzīves pieredzes. Vienīgais rīkojums, ko Kutuzovs pie šā ziņojuma no savas puses piebilda, attiecās uz laupīšanu krievu karapulkos. Beigdams ziņojumu, dežurējošais ģenerālis pasniedza viņa gaišībai parakstīt papīru par to, ka pēc muižnieku lūguma no armijas priekšniekiem piedzenama atlīdzība par nopļautajām zaļajām auzām.

Uzklausījis šo lietu, Kutuzovs sāka čāpstināt lūpas un kratīt galvu.

Krāsnī… ugunī! Un saku tev, mīļais, reiz par visām reizēm, — viņš piekodināja, — visas šīs lietas ugunī. Lai pļauj labību un dedzina malku veseli. Pavēlēt es to nepavēlu un neatļauju, bet arī piedzīt nevaru. Bez tā nevar. Kur cērt, tur skaidas lec. — Viņš vēlreiz uzmeta acis papīram. — Ak, vāciskā akurātība! — viņš noteica, galvu grozīdams.

XVI

Nu, tagad viss, — sacīja Kutuzovs, parakstīdams pēdējo papīru, un, smagi piecēlies un nobraucījis grumbas uz tuklā un baltā kakla, ar atplaukušu seju devās uz durvīm.

Popiene, spēji pietvīkusi, pakampa bļodu, ko ar visu ilgo taisīšanos tik un tā nepaspēja laikā padot. Un, zemu palocīdamās, viņa to pasniedza Kutuzovam.

Kutuzovam acis samiedzās, viņš pasmaidīja, ar roku saņēma devēju pie zoda un uzbildināja:

Kas par skaistuli! Paldies, dūjiņ!

Viņš izvilka no plato bikšu kabatas dažus zelta gabalus un nolika viņai uz bļodas.

Nu, kā labi klājas? — apjautājās Kutuzovs, iedams uz viņam ierādīto istabu. Popiene ar smaidu sārto valgu bedrītēs gāja viņam nopakaļ goda istabā. Adjutants iznāca uz lieveņa pie kņaza Andreja un lūdza brokastīs; pēc pusstundas kņazu Andreju atkal aicināja pie Kutuzova,

Kutuzovs gulēja atzvilis mīkstajā krēslā tais pašos atpogātajos svārkos. Viņš turēja rokā franču grāmatu, ko, kņazam Andrejam ienākot, aizvēra, ielicis nazi aizlasītajā vietā. Tas bija madame de Genlis sacerējums «Les che- valiers du Ctjgne» [45] ,[1] — Zanlī kundzes «Gulbja bruņinieki». kā kņazs Andrejs uz apvāka izlasīja.

Nu, sēdies, sēdies te, parunāsimies, — Kutuzovs teica. — Bēdīgi, gaužām bēdīgi. Taču atceries, draudziņ, ka esmu tev tēvs, otrs tēvs … — Kņazs Andrejs izstāstīja Kutuzovam visu, ko zināja par tēva nāvi un par to, ko, jādams cauri Kailajiem Kalniem, bija tur redzējis.

•— Ciktāl… ciktāl noveduši! — Kutuzovs pēkšņi saviļņotā balsī ierunājās, acīmredzot no kņaza Andreja stāstījuma skaidri apjaudis to stāvokli, kādā atradās Krievija.

Ļauj tikai laiku, ļauj laiku, — viņš piebilda ar niknumu sejā un, acīmredzot nevēlēdamies turpināt šo sarunu, kas viņu satrauca, pateica: — Es tevi ataicināju, lai paturētu pie sevis.

Pateicos jūsu gaišībai, — kņazs Andrejs atbildēja, taču baidos, ka vairs nederu štābam, — viņš sacīja ar smaidu, ko Kutuzovs pamanīja. Kutuzovs jautājoši paraudzījās viņā. — Un galvenais, — kņazs Andrejs piebilda,

esmu pieradis pulkā, iemīļojis oficierus, un arī ļaudis, šķiet, mani labi ieredz. Man būtu žēl atstāt pulku. Ja es atsakos no goda būt jūsu tuvumā, tad ticiet man …

Gudra, labsirdīga un tai pašā reizē smalki zobgalīga izteiksme plaiksnījās Kutuzova tuklajā sejā. Viņš pārtrauca Bolkonski.

Zēl, tu man būtu vajadzīgs; taču tev taisnība, tev taisnība. Ne jau te mums cilvēku vajag. Padomdevēju allaž ir daudz, bet cilvēku nav. Pavisam citādi būtu pulki, ja visi padomdevēji kalpotu tur, pulkos, kā tu. Es tevi atceros no Austerlicas … Atceros, atceros tevi ar karogu rokā, — sacīja Kutuzovs, un prieka sārtums iesitās kņazam Andrejam sejā pie šā atgādinājuma. Kutuzovs aiz rokas pievilka viņu sev klāt, sniegdams vaigu skūpstam, un atkal kņazs Andrejs vecā vīra acīs pamanīja asaras. Un, kaut arī kņazs Andrejs zināja, ka Kutuzovs lēti mēdz apraudāties un ka tas it īpaši viņu apmīļo un žēlo, gribēdams izrādīt līdzjūtību par viņa zaudējumu, tomēr tas, ka viņš atcerējās Austerlicu, kņazam Andrejam glaimoja un sagādāja prieku.

Ej savu ceļu ar dieva palīgu. Es zinu, tavs ceļš ir goda ceļš. — Viņš brīdi klusēja. — Es Bukarestē nožēloju, Ka tevis nebija: man vajadzēja sūtīt tev pakaļ. — Un, criezdams valodu uz citu pusi, Kutuzovs sāka runāt par turku karu un par noslēgto mieru. — Jā, ne mazumu man parmeta, — Kutuzovs stāstīja, — gan par karu, gan par mieru… bet viss nāca savā laikā. Tout vient ā point ā celui qui sait attendre. [46] [1] viss nāk laikā tam, kas prot gaidīt. Bet arī tur padomdevēju bija ne mazāk kā šeit… — viņš turpināja, atgriezdamies pie padomdevējiem, kas acīmredzot viņu nodarbināja. — Ak, padomdevēji, padomdevēji! — viņš nopūtās. — Ja tos visus klausītu, mēs tur, Turcijā, nebūtu ne mieru noslēguši, nedz arī karu pabeiguši. Visu kaut tikai ātrāk, bet, jo ātrāk steidz, jo vēlāk beidz. Ja Kamenskis nebūtu nomiris, viņš tik un tā būtu pagalam. Ar trīsdesmit tūkstošiem viņš sturmēja cietokšņus. Cietoksni ieņemt nav grūti, grūti ir karā uzvarēt. Lai to paveiktu, nevajag sturmēt un doties triecienā, bet vajag pacietības un laika. Kamenskis uz Ruščuku sūtīja zaldātus, bet es vienīgi tos (pacietību un laiku) un ieņēmu vairāk cietokšņu nekā Kamenskis, un piespiedu turkus ēst zirgu gaļu. — Viņš šūpoja galvu. — Un arī franči ēdīs! Tici manam vārdam, — iejūsmoda- mies apgalvoja Kutuzovs, sizdams sev pa krūtīm, — viņi man ēdīs zirga gaļu! — Un atkal acīs viņam iezalgojās asaras.

Bet kauju tomēr vajadzēs pieņemt? — iebilda kņazs Andrejs.

Vajadzēs, ja visi to gribēs, neko darīt… Bet tici man, draudziņ: nekas nav stiprāks par šiem diviem karotājiem — pacietību un laiku; tie paveiks visu, bet padomdevēji n'entendent pas de cette oreille, voilā le mal. [47] [1] — ar šo ausi kurli, tur tā nelaime. Vieni grib, otri negrib. Ko tur lai dara? — viņš jautāja, laikam gan gaidīdams atbildi. — Jā, ko tad pavēlēsi darīt? — viņš atkārtoja, un acis viņam mirdzēja dziļā, gudrā izteiksmē. — Es tev pateikšu, ko darīt, — viņš pats pasacīja, jo kņazs Andrejs tomēr neatbildēja. — Es tev pateikšu, kas darāms un ko es daru. Dans le doute, mon cher, — viņš uz mirkli apklusa, — abstiens toi, [48] ja ir šaubas, mans mīļais, tad atturies. — viņš izteica, katru vārdu uzsvērdams.

— Nu, ardievu, draudziņ! Atceries, ka es no visas sirds dalos tavās bēdās un ka neesmu tev ne viņa gaišība, ne kņazs, ne virspavēlnieks, bet esmu tev tēvs. Ja ko vajag, nāc taisni pie manis. Ardievu, mīļais. — Viņš atkal apskāva un noskūpstīja to. Un kņazs Andrejs vēl nepaguva iziet pa durvīm, kad Kutuzovs apmierināti nopūtās un atkal ķērās pie nepabeigtā Zanlī kundzes romāna «L.es che- valiers du Cygne».

Kā un kāpēc tā notika, kņazs Andrejs nekādi nebūtu varējis izskaidrot, taču pēc šās tikšanās ar Kutuzovu viņš atgriezās savā pulkā, nomierināts par vispārējo kara gaitu un par to, kam tā uzticēta. Jo vairāk viņš nomanīja, ka nav nekādu personīgu aprēķinu šim vecajam vīram, kas bija saglabājis it kā tikai kaislību paradumus un prāta vietā (kas grupēja notikumus un izdarīja secinājumus) vienīgi spēju mierīgi vērot notikumu gaitu, — jo mierīgāks viņš bija par to, ka viss būs tā, kā tam jābūt. «Viņam nebūs nekā sava. Viņš nekā neizgudros, nekā neuzsāks,» kņazs Andrejs domāja, «taču viņš visu uzklausīs, visu iegaumēs, visu noliks savā vietā, neko derīgu nekavēs un neko kaitīgu nepieļaus. Viņš saprot, ka ir kaut kas stiprāks un nozīmīgāks par viņa gribu, proti, neatvairāmā notikumu gaita, un viņš māk tos saskatīt, māk izprast to nozīmi un, ņemot vērā šo nozīmi, prot atteikties no līdzdalības šais notikumos, no savas paša gribas, kas vērsta uz ko citu. Bet galvenais,» domāja kņazs Andrejs, «kālab viņam var ticēt, ir tas, ka viņš ir krievs, kaut arī lasa 2anlī romānus un lieto franču parunas; ir tas, ka viņa balss ietrīsējās, kad viņš teica: «Ciktāl noveduši!» un ka viņš iešņukstējās, runādams par to, ka «piespiedīs tos ēst zirga gaļu».» Uz šīm pašām jūtām, ko vairāk vai mazāk neskaidri izjuta visi, arī bija dibināta tā vienprātība un vispārējā atzinība, ar kādu Kutuzovs pēc tautas gribas, pretēji galma apsvērumiem, bija izraudzīts par virspavēlnieku.

XVII

Pēc ķeizara aizbraukšanas no Maskavas turienes dzīve atkal ritēja agrākajā, ierastajā kārtībā, un šās dzīves ritms bija tik parasts, ka grūti bija atcerēties bijušās patriotiskās jūsmas un aizrautības dienas un grūti bija ticēt, ka Krievijai tiešām draud briesmas un ka Angļu kluba biedri reizē ar to ir arī savas tēvzemes dēli, kas gatavi tās labā nest jebkuru upuri. Vienīgais, kas atgādināja par to vispārējo jūsmīgi patriotisko noskaņu, kāda bija valdījusi Maskavā, ķeizaram te uzturoties, bija prasība ziedot cilvēkus un naudu, prasība, kas, tikko izteikta, bija pieņēmusi likumīgu, oficiālu veidu un šķita nenovēršama.

Ienaidniekam tuvojoties Maskavai, maskaviešu uzskats par savu stāvokli ne tikvien nekļuva nopietnāks, bet, gluži otrādi, kļuva vēl vieglprātīgāks, kā parasti mēdz notikt ar cilvēkiem, kas redz tuvojamies lielas briesmas. Briesmām tuvojoties, cilvēka dvēselē allaž vienlīdz spēcīgi runā divas balsis: viena visai saprātīgi atgādina, lai cilvēks apdomā pašu briesmu raksturu un līdzekļus, kā no tām paglābties, otra vēl saprātīgāk saka, ka ir pārāk smagi un mokoši domāt par briesmām, ja paredzēt visu un izglābties no vispārējās notikumu gaitas nav cilvēka spēkos, un tāpēc labāk novērsties no grūtuma, kamēr tas vēl nav iestājies, un domāt par patīkamo. Vientulībā cilvēks pa lielākai daļai ļaujas pirmajai balsij, sabiedrībā turpretim otrai. Tā bija ari tagad ar Maskavas iedzīvotājiem. Sen Maskavā nebija tā līksmots kā šogad.

Rastopčina afišas ar augšā attēlotu dzertuvi, krodzinieku un Maskavas sīkpilsoni Karpušku Čigirinu, kas, būdams zemessargos un iekampis lieku mēriņu, padzirdējis, it kā Bonaparts grasoties nākt uz Maskavu, saskaities, nolamājis visus frančus neķītriem vārdiem, iznācis no dzertuves un uzrunājis zem ērgļa sapulcējušos ļaudis, — šīs afišas lasīja un pārsprieda tāpat kā Vasilija Ļvoviča Puškina pēdējo burimē.

Klubā, stūra istabā, pulcējās lasīt šīs afišas, un dažiem patika, kā Karpuška vilka uz zoba frančus, apgalvodams, ka tie no kāpostiem uzpūtišotics, no biezputras pārsprāgšot, noslāpšot, sakņu viras aizrijušies, ka visi tie esot punduri un ka viens pats meitietis tos veselus trīs ar dakšām aizsviedīšot. Daži šādu toni neatzina un teica, ka tas esot banāli un muļķīgi. Stāstīja, ka Rastopčins izraidījis no Maskavas visus frančus un pat visus ārzemniekus, ka starp tiem esot Napoleona aģenti un spiegi; taču to stāstīja galvenokārt tālab, lai pie reizes atkārtotu asprātības, ko pateicis Rastopčins, tos izsūtīdams. Ārzemnieki barkās sūtīti uz Ņižņiju, un Rastopčins tiem sacījis: «Rentrez en vous mēme, entrez dans la barque et n'en faites pas une barque de Charon.»1[1] Pārdomājiet labi, kāpiet laivā un pielūkojiet, lai šī laiva jums nekļūst par Ilarona laivu, Stāstīja, ka no Maskavas jau esot aizvāktas visas iestādes, un turpat piebilda Sinšina joku, ka par to vien jau Maskavai esot jābūt Napoleonam pateicīgai. Stāstīja, ka Mamonovam viņa pulks izmaksāšot astoņsimt tūkstošu, ka Bezuhovs saviem karavīriem iztērējis vēl vairāk, bet ka vislabākais Bezuhova rīcībā būšot tas, ka viņš pats ietērpšoties mundierī un izjāšot pulka priekšgalā un neņemšot pat maksas no tiem, kas viņā noskatīšoties.

Jūs gan neviena netaupāt, — ieminējās Zilī Dru- becka, ar tieviem, gredzenotiem pirkstiem rausdama kaudzītē un piespiezdama saplucināto šarpiju.

Zilī dzīrās otrā dienā braukt projām no Maskavas un rīkoja atvadīšanās vakaru.

Bezuhovs est ridicule [49] ,[1] — ir smieklīgs. bet viņš ir tik labs, tik jauks. Kas par prieku būt tik caustique [50] '?[1] — dzēlīgam?

Sodu! — iesaucās zemessargu mundierī tērpies jauns cilvēks, ko Zilī dēvēja «mon chevalier» [51] — mans bruņinieks. un kas kopā ar viņu devās uz Ņižņiju.

Zilī sabiedrībā, tāpat kā daudzās Maskavas sabiedrībās, bija nolemts runāt tikai krieviski, un tie, kas netīšām izteica franču vārdus, maksāja sodu par labu ziedojumu vākšanas komitejai.

Otru sodu par gallicismu, — sacīja krievu rakstnieks, kas bija viesistabā. — «Prieks būt» nav krieviski.

Jūs nevienu netaupāt, — Zilī turpināja, pievērsusies zemessargam un neveltīdama uzmanību rakstnieka piezīmei. — Par caustique esmu vainīga, — viņa atzinās, — un maksāšu, bet par prieku teikt jums patiesību esmu gatava samaksāt vēl; par gallicismu neatbildu, — viņa pagriezās pret rakstnieku, — man nav ne naudas, ne laika kā kņazam Goļicinam pieņemt skolotāju un mācīties krievu valodu. Bet, lūk, tur jau viņš ir, — sacīja Zilī. — Quand on… [52] kad … (red.) nē, nē, — viņa pavērsās pret zemessargu, — nenoķersiet vis. Līdz piemin sauli, redz arī tās starus, — namamāte čaloja, vēlīgi uzsmaidīdama Pjēram. — Mēs tikko par jums runājām, — ar augstāko aprindu sievietēm raksturīgo spēju veikli melot trieca Žilī. — Mēs runājām, ka jūsu pulks droši vien būs labāks par Mamonova.

Ak, nepieminiet, lūdzami, manu pulku, — Pjērs atvairīja, skūpstīdams namamātei roku un apsēzdamies līdzās. — Tas man tā apnicis!

Jūs taču, jādomā, pats to komandēsiet, — nerimās Zilī, viltīgi un zobgalīgi saskatījusies ar zemessargu.

Zemessargs, Pjēram klāt esot, nebija vairs tik caus- tique, viņa seja pauda neizpratni, ko gan nozīmē Zilī smaids. Kaut arī visai izklaidīgs un labsirdīgs, Pjērs ar savu klātbūtni tūdaļ pārtrauca jebkuru mēģinājumu viņu pazobot.

Nē, — Pjērs smiedamies atsaucās, aplūkodams savu lielo, drukno stāvu. — Frančiem būtu pārāk viegli man trāpīt, turklāt es baidos, ka netikšu zirgam mugurā ..,

Pārcilājot personas, kas noderētu par sarunu priekšmetu, Žilī sabiedrība atdūrās pie Rostoviem.

Runā, ka viņiem esot lielas naudas grūtības, — Zilī ieminējās. — Un viņš ir tāds nepraša, pats grāfs. Razumovski gribējuši pirkt viņa namu un Maskavas tuvienes muižu, bet tas viss tā ievelkas garumā. Viņš dārgi prasot.

Nē, liekas, ka tuvākajās dienās viņi tomēr vienosies, — kāds ieteicās, — kaut gan patlaban ir tīrais bezprāts Maskavā kaut ko pirkt.

Kāpēc? — jautāja Zilī. — Vai tiešām jūs domājat, ka Maskavai draud briesmas?

•— Kādēļ tad jūs braucat projām?

Es? Dīvaini gan. Es braucu tāpēc … nu, tāpēc, ka visi brauc, un turklāt es neesmu ne Zanna d'Arka, ne arī amazone.

Nu jā, jā, padodiet man vēl lupatiņas.

Ja vien viņš pratīs nokārtot darīšanas, viņš varēs samaksāt visus parādus, — zemessargs turpināja par Rostovu.

Lāga večuks, bet ļoti pauvre sire [53] .[1] — nožēlojams. Un kālab gan viņi tik ilgi kavējas? Viņi taču sen jau taisījās braukt uz laukiem. Natalī, šķiet, tagad ir vesela? — Zilī, viltīgi smaidīdama, jautāja Pjēram.

Viņi gaida jaunāko dēlu, — Pjērs paskaidroja. — Tas iestājās Oboļenska kazakos un aizbrauca uz

Belaja Cerkovas miestu. Tur formējas pulks. Bet tagad viņi to pārveduši uz manu pulku un diendienā gaida ierodamies. Grāfs jau sen gribēja braukt, bet grāfiene neparko nav ar mieru atstāt Maskavu, iekām nebūs atgriezies dēls.

Es viņus aizvakar redzēju pie Arharoviem. Natalī ir atkal atspirgusi un jautra. Viņa dziedāja kādu romanci. Cik viegli gan dažiem cilvēkiem viss pāriet!

Kas pāriet? — Pjērs īgni ievaicājās. Zilī pavīpsnāja. _— Vai jūs zināt, grāf, ka tādi bruņinieki kā jūs mēdz būt tikai tnadame Suza [54] [1] — sizā kundzes. romānos?

Kas par bruņinieku? Kāpēc? — Pjērs sarkdams jautāja.

Eita nu, mīļo grāf, c'est la fable de tout Moscou. fe vous admire, ma parole d'honneur. [55] [1] — to taču zina visa maskava es jūs apbrīnoju, goda vārds.

Sodu! Sodu! — sauca zemessargs.

Nu, labi. Ne runāt nevar, cik garlaicīgi!

Qu'est ce qui esi la fable de tout Moscou? [56] [1] ko zina visa maskava? — pjērs pieceldamies pikti noprasīja.

Ko nu, grāf! Jūs pats zināt!

Nekā es nezinu, — Pjērs atcirta.

Es zinu, ka jūs draudzējaties ar Natalī, un tāpēc… Nē, es vienmēr esmu labāk satikusi ar Veru. Cette chēre Vēra! [57] [1] Šī jaukā vera!

Noti, madame,B6 Nē, cienītā. — Pjērs turpināja īdzīgā balsī. — Es nepavisam neesmu uzņēmies Rostovas bruņinieka lomu un jau gandrīz veselu mēnesi neesmu pie viņiem bijis. Taču es nesaprotu cietsirdību

— Qul s'excuse — s'accuse, [58] [1] Kas taisnojas, tas sevi apsūdz. — smaidīdama un plūkās vicinādama, sauca Žilī un, lai viņai paliktu pēdējais vārds, tūliņ pat uzsāka par ko citu. — Ko domājat, es šodien dabūju zināt: nabaga Marī Bolkonska vakar ieradusies Maskavā. Vai esat dzirdējusi, viņa zaudējusi tēvu?

Vai tiešām! Kur viņa ir? Es ļoti vēlētos viņu satikt, — Pjērs iesaucās.

Es vakar pavadīju vakaru ar viņu kopā. Šodien vai rit no rīta viņa ar brāļadēlu dodas uz Maskavas tuvienes muižu.

Nu, un ko viņa dara, kā jūtas? — Pjērs taujāja.

Nekas, skumja. Bet vai zināt, kas viņu izglābis? Tas li vesels romāns. Nicolas Rostovs. Viņu ielenkuši, gribējuši nogalināt, ievainojuši viņas kalpotājus, Rostovs meties vidū uel viņu izglābis.

Vēl viens romāns, — zemessargs sacīja. — Noteikti šī vispārējā bēgšana sarīkota tādēļ, lai visas vecās jaunavas izietu pie vīra. Caiiche ir viena, kņaze Bolkonska — otra.

Vai zināt, es patiešām domāju, ka viņa un petit peu amoureuse du jeune homtne.1■ —• mazlietiņ iemīlējusies jaunajā eiivēkā.— Sodu! Sodu! Sodu!

Bet kā tad to krieviski lai pasaka? .,»

XVIII

Kad Pjērs atgriezās mājās, viņam pasniedza divas šodien atnestas Rastopčina afišas.

Pirmajā bija teikts, ka baumas, it kā grāfs Rastopčins

aizliedzis izbraukt no Maskavas, esot nepatiesas un ka, gluži otrādi, grāfs Rastopčins priecājoties, ka Maskavu atstājot lietkundzes un tirgoņu sievas. «Mazāk baiļu, mazāk tenku,» bija teikts afišā, «bet es atbildu ar savu dzīvību, ka ļaundaris Maskavā neienāks.» Sie vārdi Pjēram pirmoreiz skaidri liecināja, ka franči ienāks Maskavā. Otrā afišā bija teikts, ka mūsu galvenā mītne esot Vjazmā, ka grāfs Vitgenšteins uzvarējis frančus, bet, tā kā daudzi iedzīvotāji vēloties bruņoties, tad tiem arsenālā esot sagatavoti ieroči: zobeni, pistoles, šautenes, ko iedzīvotāji varot saņemt par lētu maksu. Afišas tonis vairs nebija tik rotaļīgs kā iepriekšējās Cigirina sarunās. Pjērs kļuva domīgs par šīm afišām. Acīmredzot tas briesmīgais negaisa mākonis, ko viņš piesauca ar visiem savas dvēseles spēkiem un kas reizē ar to modināja viņā neviļas šausmas, — acīmredzot šis negaisa mākonis tuvojās.

«Vai iestāties karadienestā un doties uz armiju vai vēl nogaidīt?» Pjērs simto reizi uzdeva sev šo jautājumu. Viņš paņēma kāršu kavu, kas gulēja turpat uz galda, un sāka likt pasjansu.

Ja šis pasjanss iznāks, — viņš pats sev sacīja, sajaucis kārtis, turēdams tās rokā un raudzīdamies uz augšu, — ja iznāks, tad tas nozīmēs ,,. ko nozīmēs? … — Viņš nepaguva izlemt, ko īsti nozīmēs, kad aiz kabineta durvīm atskanēja vecākās kņazes balss, kas jautāja, vai drīkstot ienākt.

Tad tas nozīmēs, ka man jādodas uz armiju, — Pjērs nobeidza. — Nāciet, nāciet iekšā, —< viņš piebilda, atsaukdamies kņazei.

(Vienīgi vecākā kņaze ar garo vidukli un stingo seju joprojām dzīvoja Pjēra mājā; divas jaunākās bija apprecējušās.)

Piedodiet, mon cousin, ka atnācu pie jums, — viņa iesāka satrauktā un pārmetumu pilnā balsī. — Vajag taču galu galā par kaut ko izšķirties! Kas tad īsti būs? Visi aizbraukuši no Maskavas, arī saime dumpojas. Ko mēs vēl gaidām?

Gluži otrādi, viss, kā liekas, ir labākajā kārtībā, ma cousine, — atsaucās Pjērs ar to parasto jokainību, kādu bija ieņēmies attieksmē pret kņazi, allaž kautrēdamies par savu labdara lomu.

Kā tad, kārtībā .., laba kārtība! Man šodien Varvara Ivanovna pastāstīja, ko mūsu karapulki darot. To jau nu gan var saukt par godu. Un arī ļaudis pavisam sadumpojušies, vairs neklausa: mana kalpone, pat tā atļaujas rupjības. Pielūkojiet vien, drīz vien arī mūs sāks sist. Pa ielu staigāt vairs nedrīkst. Un, galvenais, ja ne šodien, tad rīt būs franči klāt, ko tad mēs gaidām! Es lūdzu tikai vienu, mon cousin, — kņaze sacīja, — pavēliet aizvest mani uz Pēterburgu: lai nu es esmu kāda, bet zem Bona- parta varas dzīvot nevaru.

Ko jūs, ma cousinc, kur jūs ķērāt šādas ziņas? Gluži otrādi …

Es tam jūsu Napoleonam nepadošos. Lai citi dara, kā grib … Ja jūs to negribat…

Es taču darīšu, es tūliņ pavēlēšu.

Kņazei acīmredzot bija nepatīkami, ka nav uz ko pukoties. Viņa, kaut ko pukstēdama, apsēdās uz krēsla.

Bet tas jums nepareizi ziņots, — Pjērs skaidroja.

Pilsētā viss ir klusu, un nekādas briesmas nedraud. Lūk, es nupat lasīju… — Pjērs parādīja kņazei afišas.

.Grāfs raksta, ka viņš ar savu dzīvību atbildot, ka ienaidnieks Maskavā neienāks.

Ak, šis jūsu grāfs, — kņaze ar niknumu uztvēra, tas ir liekulis, ļaundaris, kas pats uzkūdījis ļaudis dumpoties. Vai tas nebija viņš, kas rakstīja šais muļķīgajās afišās, ka ikvienu, lai tas būtu kas būdams, ņem tikai aiz čupra un velc uz iecirkni (cik muļķīgi)! Kas uzveiks, saka, tam gods un slava. Tad tiktāl nu ir aizluncinājies. Varvara Ivanovna stāstīja, ka pūlis viņu gandrīz vai nositis par to, ka viņa ierunājusies franciski.,.

Bet tas taču tāpat vien … Jūs visu pārāk ņemat pie sirds, — sacīja Pjērs un sāka likt pasjansu.

Kaut gan pasjanss iznāca, Pjērs tomēr uz armiju neaizbrauca, bet palika tukšajā Maskavā, aizvien tādā pašā satraukumā, šaubās, bailēs un reizē priekā gaidīdams kaut ko baigu.

Otrā dienā pret vakaru kņaze aizbrauca un pie Pjēra ieradās viņa galvenais pārvaldnieks ar ziņu, ka pieprasīto naudu pulka ietērpam nevarot sadabūt, ja nepārdodot vienu muižu. Galvenais pārvaldnieks vispār lika Pjēram saprast, ka šī niekošanās ar pulku viņu izputināšot. Pjērs ar pūlēm valdīja smaidu, klausīdamies pārvaldnieka vārdos.

. — Nu, pārdodiet, — viņš sacīja. — Ko lai dara, tagad vairs nevaru atteikties!

Jo sliktākā stāvoklī atradās visas lietas un it īpaši viņa paša darīšanas, jo Pjēram bija patīkamāk un jo skaidrāk bija redzams, ka katastrofa, ko viņš gaidīja, tuvojas. Nu jau gandrīz neviena no Pjēra paziņām vairs nebija pilsētā. Zilī bija projām, kņaze Marja bija projām. No tuviem paziņām palikuši vienīgi Rostovi; taču pie tiem Pjērs nerādījās.

Todien Pjērs, lai izklaidētos, devās uz Voroncovas ciemu aplūkot lielo gaisa balonu, ko Lepihs būvēja ienaidnieka iznīcināšanai, un izmēģinājumu balonu, ko vajadzēja laist gaisā rīt. Sis balons vēl nebija gatavs; bet, kā Pjērs dabūja zināt, to būvēja uz ķeizara vēlēšanos. Ķeizars par šo balonu bija grāfam Rastopčinam rakstījis:

«Aussitot que Leppich sera pret, composez lui un equi- page pour sa nacelle d'hommes sūrs et intelligents et de- pēchez un courrier au general Koutousoff pour l'en pre- venir. Je Vai instruit de la ehose.

Recommandez, je vous prie, ā Leppich d'ētre bien atten- tif sur l'endroit ou il descendra la premierē fois, pour ne pas se tromper et ne pas tomber dans Ies mains de l'ennemi. II est indispensable qu'il combine ses motivē- mehts avec le genēral-encheļ.» [59] [1] Tiklīdz Lepilis būs beidzis, sastadiet viņa laivai komandu no uzticamiem un gudriem cilvēkiem un sūtiet kurjeru pie ģenerāļa Kutu- zova, lai viņu brīdinātu. Lis viņam par to jau ziņoju. Piekodiniet, lūdzami, Lepiham, lai viņš it īpaši pievērš uzmanību tai vietai, kur pirmoreu nolaidīsies, lai nekļūdītos un nekristu ienaidnieka rokās. Nepieciešams, lai viņš savas kustības saskaņotu ar virspavēlnieka kustībām.

Atgriezdamies mājup no Voroncovas un braukdams pa Purva_ laukumu, Pjērs ieraudzīja pūli pie Pieres vietas, apturēja un izkāpa no ratiem. Tur notika kāda spiegošanā apvainota franču pavāra eksekūcija. Eksekūcija tikko bija beigusies, un bende raisīja vajā no kāķa zaļā kamzolī un zilās, garās zeķēs tērptu resnu vīru ar rudu vaigubārdu; vīrs žēli vaidēja. Otrs noziedznieks, kalsns un bāls, stāvēja turpat līdzās. Spriežot pēc sejām, abi bija francūži. Ar slimīgi izbijušos izskatu, gandrīz tādu kā kalsnajam francūzim, Pjērs izspraucās cauri pūlim.

Kas te notiek? Kas tas ir? Par ko? — viņš jautāja. Taču pūlis — ierēdņi, sīkpilsoņi, tirgoņi, zemnieki, salo- pos un kažociņos tērpušās sievietes — tik alkainā un spraigā uzmanībā vēroja to, kas notika Pieres vietā, ka neviens viņam neatbildēja. Resnais vīrs piecēlās, seju saraucis, paraustīja plecus un, acīmredzot gribēdams izrādīt stingrību, sāka, apkārt neskatīdamies, vilkt mugurā kamzoli; te uzreiz lūpas viņam iedrebējās, un viņš sāka raudāt, pats uz sevi dusmodamies, kā raud pieauguši, sangvi- niski cilvēki. Pūlis sāka skaļi čalot, kā Pjēram likās, laj pārmāktu paši sevī žēlumu.

Kāda kņaza pavārs …

Ko, redzams, ka musje krievu ķr .1 atēdies… zobi nomizējuši, — ierunājās kads sačokurojies tiesas skrīveris, kas stāvēja Pjēram līdzas, kad francūzis apraudājās. Skrīveris aplaida acis apkāri, redzami gaidīdams atzinību savam jokam. Daži iesmejas, citi izbijūšies joprojām vēroja bendi, kas ģērba nost otru.

Pjērs nosēcās caur degunu, saviebās un, strauji pagriezies, devās atpakaļ pie ratiem, nemitīgi kaut ko purpinādams, kamēr iekāpa ratos. Visu ceļu viņš lāgu lāgiem nodrebēja un iesaucas tik skaļi, ka kučieris uzreiz jautāja:

Ko pavēlēsiet?

- Kurp tad tu brauc? — Pjērs uzkliedza kučierim, kas Izbrauca uz Lubjankas ceļa.

— Pie virspavēlnieka likāt, — kučieris atbildēja.

- Muļķis, Lops! — Pjērs bļāva, lamādams kučieri, ko viņš reti mēdza darīt. — Uz mājām es pavēlēju; un ātrāk, slulbeni! Vēl šodien jāizbrauc, — Pjērs klusībā piebilda.

Redzēdams nopērto francūzi un pūli, kas bija apstājis Pieres vietu, Pjērs bija tik galīgi nolēmis, ka nevar ilgāk palikt Maskavā un šodien pat dosies uz armiju, ka viņam likās, it kā būtu to teicis kučierim vai arī kučierim to pašam vajadzējis zināt.

Atbraucis mājās, Pjērs deva pavēli savam visuzinātā- j; m un visu pratējam, visā Maskavā pazīstamajam kučierim Jevstafjevičam, ka naktī brauc uz Možaisku pie karaspēka un lai turp nosūta visus viņa jājamos zirgus. Tas viss nebija izdarāms tai pašā dienā, un tāpēc, kā Jevstaf- jevičs ieteica, Pjēram vajadzēja braucienu atlikt uz otru dienu, lai dotu laiku maiņas zirgiem izbraukt priekšā uz ceļa.

24. augustā laiks noskaidrojās, un šai dienā pēc pusdienām Pjērs izbrauca no Maskavas. Naktī, pārmainījis Perhuškovā zirgus, Pjērs dabūja zināt, ka tovakar bijusi liela kauja. Stāstīja, ka šeit, Perhuškovā, zeme drebējusi no šāvieniem. Uz Pjēra jautājumiem, kas uzvarējis, neviens nevarēja dot viņam atbildi. (Tā bija 24. augusta kauja pie Ševardinas.) Gaismai svīstot, Pjērs tuvojās Možaiskai.

Visas Možaiskas mājas bija aizņēmis karaspēks, un iebraucamajā vietā, kur Pjēru sagaidīja viņa bereitors un kučieris, istabās nebija vietas: visur bija pilns ar oficieriem.

Možaiskā un viņpus Možaiskas visur stāvēja un virzījās karapulki. Kazaki, kājnieki, jātnieki, ores, kastes, lielgabali mudžēja visās malās. Pjērs steidzās drīzāk aizkļūt uz priekšu, un, jo vairāk viņš attālinājās no Maskavas un jo dziļāk nira šai karapulku'jūrā, jo stiprāk viņu pārņēma bažīgs nemiers un vēl neizbaudītas jaunas un priecīgas jutas. Sīs jūtas atgādināja tās, ko viņš bija pārdzīvojis arī Siobodskas pilī, kad tur ieradās ķeizars, tā bija sajūta, ka nepieciešams kaut ko uzsākt un kaut ko ziedot. Patlaban viņš izjuta priecīgo apziņu, ka viss, no kā sastāv cilvēku laime, dzīves ērtības, bagātība, pat pati dzīve, ir blēņas, ko patīkami atmest, salīdzinot ar kaut ko… Ar ko īsti, Pjērs nevarēja sev atbildēt un arī necentās noskaidrot, kam un kāpēc viņam liekas sevišķi jauki visu ziedot. Viņu neinteresēja tas, kālab viņš grib ziedot, bet pati ziedošana raisīja viņā jaunas, priecīgas jūtas.

XIX

24. augustā notika kauja pie Ševardinas redutes, 25. ne viena, ne otra puse neraidīja neviena šāviena, 26. notika Borodinas kauja.

Kādēļ un kā tika uzsāktas un pieņemtas kaujas pie Ševardinas un pie Borodinas? Kālab tika uzsākta Borodinas kauja? Ne frančiem, ne krieviem tā it neko nenozīmēja. Vistuvākais rezultāts bija un tam vajadzēja būt — krieviem tas, ka mēs tuvojāmies Maskavas bojā ejai (no kā baidījāmies vairāk par visu pasaulē), bet frančiem tas, ka viņi tuvojas visas armijas bojā ejai (no kā arī viņi baidījās vairāk par visu pasaulē). Šis rezultāts jau tolaik bija pilnīgi acīm redzams, un tomēr Napoleons sāka kauju, un Kutuzovs šo kauju pieņēma.

Ja karavadoņus būtu vadījuši saprātīgi apsvērumi, tad varētu likties, cik gan skaidri Napoleonam būtu vajadzējis apjēgt, ka, iegājis pāri par divtūkstoš verstu un uzsākdams kauju ar drošu varbūtību zaudēt ceturto daļu no armijas, viņš dodas droša postā; un tikpat skaidri būtu vajadzējis likties Kutuzovam, ka, pieņemot kauju un arī riskējot pazaudēt ceturto daļu no armijas, viņš noteikti zaudēs Maskavu. Kutuzovam tas bija matemātiski skaidrs, kā skaidrs ir tas, ja man dambretes spēlē ir par vienu kauliņu mazāk un es mainīšos, tad noteikti zaudēšu, un tāpēc mainīties nevajag.

Ja pretiniekam ir sešpadsmit kauliņu, bet man četrpadsmit, tad es esmu tikai par vienu astoto daļu par viņu vājāks; bet, kad es apmainīšos ar trīspadsmit kauliņiem, tad viņš būs trīskārt stiprāks par mani.

Līdz Borodinas kaujai mūsu spēki pret franču spēkiem attiecās apmēram kā pieci pret seši, bet pēc kaujas kā viens pret divi, proti, pirms kaujas simttūkstoši pret simt- divdesmit tūkstošiem, bet pēc kaujas piecdesmit pret simtu. Un tomēr gudrais un pieredzējušais Kutuzovs kauju pieņēma. Bet Napoleons, ģeniālais karavadonis, kā viņu dēvē, uzsāka kauju, zaudēdams ceturto daļu armijas un vēl vairāk izstiepdams garumā savu fronti. Ja iebildīs, ka,

Inu indams Maskavu, viņš cerējis tāpat kā ar Vīnes ieņem- Mniiu izbeigt kampaņu, tad tam pretim runā daudz pierādījumu. Paši Napoleona vēsturnieki stāsta, ka, jau sākot no Smoļenskas, viņš gribējis apstāties, apzinājies briesmas, ko sevī slēpj viņa gari izstieptais karapulku izvietojums, un zinājis, ka Maskavas ieņemšana nenozīmē kampaņas beigas, jo jau no Smoļenskas redzējis, kādā stāvoklī viņam atstāj krievu pilsētas, un nesaņēmis nevienas .dbildes uz vairākkārtīgiem paziņojumiem par vēlēšanos uzsākt sarunas.

Uzsākot un pieņemot Borodinas kauju, Kutuzovs un Napoleons rīkojās bez pašu gribas un apjēgas. Bet vēsturnieki tikai vēlāk ar veikli savārstītiem pierādījumiem mēģināja izskaidrot notikušos faktus, piedēvēdami gaišredzību un ģenialitāti karavadoņiem, kas no visiem aklajiem ieročiem pasaules notikumu norisē bija tie visverdziskākie un nepatstāvīgākie.

Sentēvi mums ir atstājuši izcilas varoņpoēmas, kurās visa vēstures interese koncentrējas vienīgi ap varoņiem, un mēs vēl aizvien nevaram pierast pie tā, ka mūsdienu cilvēces laikposmā tāda veida vēsturei nav nekādas jēgas.

Par otru jautājumu: kā uzsākta Borodinas un pirms tam Ševardinas kauja — gluži tāpat pastāv visai noteikts un visiem zināms pilnīgi aplams uzskats. Visi vēsturnieki apraksta notikumus šādi:

Krievu armija, atkāpdamās no Smoļenskas, it kā meklējusi sev vislabāko pozīciju ģenerālkaujai un šādu pozīciju it kā atradusi pie Borodinas.

Krievi it kā iepriekš nostiprinājuši šo pozīciju pa kreisi no ceļa (no Maskavas uz Smoļensku) gandrīz taisnā leņķī pret to, no Borodinas uz Uticu, tai pašā vietā, kur notika kauja.

5ās pozīcijas priekšā ienaidnieka novērošanai it kā bijis novietots nostiprināts priekšpostenis uz Ševardinas kurgāna. 24. Napoleons it kā esot triecienā uzbrucis priekšpostenim un to ieņēmis; bet 26. tāpat uzbrucis visai krievu armijai, kas stāvējusi pozīcijās Borodinas laukā.

Tā stāsta vēstures grāmatas, un tas viss ir pilnīgi nepatiesi, par ko var viegli pārliecināties ikviens, kas gribēs iedziļināties lietas būtībā.

Krievi nemeklēja vislabāko pozīciju, bet, gluži otrādi, atkāpdamies pagāja garām daudzām pozīcijām, kas bija labākas par Borodinu. Viņi neapstājās nevienā no šīm pozīcijām: gan , tāpēc, ka Kutuzovs negribēja ieņemt

pozīcijas, ko pats nebija izraudzījies, gan tāpēc, ka tautā vēl pietiekami spēcīgi neizpaudās prasība pēc vispārējas kaujas, gan tāpēc, ka vēl nebija pienācis Miloradovičs ar zemessargiem, gan vēl aiz daudziem citiem iemesliem, kuru ir bez skaita. Fakts ir tas, ka iepriekšējās pozīcijas bija stiprākas un ka Borodinas pozīcija (tā, kurā notika kauja) ne tikvien nav stipra, bet vispār nav nemaz vairāk pozīcija kā kura katra vieta Krievijas impērijā, ko varētu atzīmēt, kaut vai uz labu laimi iespraužot kniepadatu kartē.

Krievi ne tikvien nenostiprināja Borodinas lauka pozīcijas taisnā leņķi pa kreisi no ceļa (proti, no tās vietas, kur notika kauja), bet nekad līdz 1812. gada 25. augustam nebija pat domājuši, ka kauja varētu notikt šai vietā. To pierāda, pirmkārt, tas, ka ne tikvien 25. šai vietā nebija nekādu nocietinājumu, bet ka, uzsākti 25. augustā, tie pat 26. vel nebija pabeigti; otrkārt, to pierāda Sevar- dinas redutes novietojums: Sevardinas redutei tās pozīcijas priekša, kur tika pieņemta kauja, nav nekādas nozīmes.. Kādam nolūkam šī redute bija labāk nostiprināta par visiem citiem punktiem? Un kālab, to aizsargājot 24. augustā līdz vēlai naktij, tika izšķiesti visi spēki un zaudēts seši tūkstoši vīru? Lai novērotu ienaidnieku, būtu pieticis ar kazaku patruļu. Treškārt, ka .pozīcija, kurā notika kartēja, nebija paredzēta un ka Sevardinas redute nebija šas pozīcijas priekšpostenis, pierāda vel tas, ka Bar- klajs de Tolli un Bagrations līdz 25. augustam bija pārliecinati, ka Sevardinas redute ir pozīcijas kreisais flangs un ka pats Kutuzovs savā ziņojumā, kas rakstīts uz karstām pēdām tūliņ pēc kaujas, dēvē Sevardinas reduti par pozīcijas kreiso flangu. Jau daudz vēlāk, rakstot plašākus ziņejumus par Borodinas kauju (laikam lai attaisnotu kļūdas, ko pieļāvis virspavēlnieks, kam vajadzēja būt nemaldīgam) , izdomāts tas nepatiesais un dīvainais apgal- VtfMms, it ka Sevardinas redute bijusi priekšpostenis (kamēr pai.iesiba ta bija tikai nostiprināts punkts kreisajā flangā) un it kā mēs Borodinas kauj.u pieņēmuši nocietināta una iepriekš izraudzītā -pozīcija, kurpretim tā notika paštegi nejauša un gandrīz nenocietinātā vietā.

īstenībā viss acīmredzot bija norisinājies tā: pozīcija tika izraudzīta gar Kolocas upi, kas šķērso lielceļu nevis taisnā, bet gan šaurā U ņķī, tā ka kreisais flangs atradās Ševardinā, labais ap Novoje ciematu un centrs Borodinā pie Koločas un Voinas upju satekas. Ikvienam, kas parau-

dzīsies uz Borodinas lauku, aizmirsis, kā notika kauja, kļūs skaidrs, ko šī pozīcija Koločas upes aizsegā nozīmēja armijai, kuras mērķis bija apturēt ienaidnieka karaspēku, Ka virzījās pa Smoļenskas ceļu uz Maskavu.

Napoleons, 24. augustā izjājis pie Valujevas, neredzēja (ka stāsta vēstures grāmatas) krievu pozīcijas no Uticas līdz Borodinai (viņš nevarēja šo pozīciju saskatīt tāpēc, ka tās nebija) un neredzēja krievu armijas priekšposteni, bet, sekodams krievu arjergardam, uzdūrās krievu pozīciju kreisajam flangam, Sevardinas redutei, un, krieviem negaidot, pārveda karapulkus pāri Koločai. Un krievi, ne- paguvuši sākt ģenerālkauju, atkāpās ar savu kreiso spārnu no izraudzītās pozīcijas un ieņēma jaunu pozīciju, kas nebija ne paredzēta, ne nostiprināta. Pāriedams uz Koločas kreiso krastu pa kreisi no ceļa, Napoleons pavirzīja visu nākamo kauju no labās uz kreiso pusi (skatoties no krievu puses) un pārnesa to uz lauku starp Uticu, Semjonovsku un Borodinu (uz šo lauku, kas nekādā ziņā pozīcijai nav izdevīgāks par jebkuru citu lauku Krievijā), un šai laukā notika visa 26. augusta kauja. Paredzētās un īstenībā notikušās kaujas plāns vispārējos vilcienos ir šāds

Ja Napoleons 24. augusta vakarā nebūtu izjājis uz Ko- loču un nebūtu licis tajā pašā vakarā uzbrukt redutei, bet būtu sācis triecienuzbrukumu otrā rītā, tad neviens nebūtu šaubījies par to, ka Ševardinas redute ir mūsu pozīcijas kreisais flangs; un kauja norisinātos tā, kā mēs to gaidījām. Tādā gadījumā mēs, jādomā, būtu vēl sīkstāk aizstāvējuši Ševardinas reduti, savu kreiso flangu, būtu uzbrukuši Napoleonam centrā vai no labās puses, un 24. būtu notikusi ģenerālkauja tai pozīcijā, kas bija nostiprināta un paredzēta. Bet, tā kā triecienuzbrukums mūsu kreisajam flangam notika vakarā, tūliņ pēc mūsu arjergarda atkāpšanās, tas ir, tieši pēc kaujas pie Gridņevas, un, tā kā krievu karavadoņi negribēja vai nepaspēja tūliņ pat, 24. vakarā, sākt ģenerālkauju, tad pirmais un galvenais Borodinas kaujas cēliens bija zaudēts jau 24. augustā un acīmredzot lika zaudēt arī to, kas notika 26. augustā.

Pēc Ševardinas redutes mēs pret rītu uz 25. augustu bijām palikuši bez pozīcijas kreisajā flangā un spiesti atvirzīt mūsu kreiso spārnu un steigā nostiprināt to, kur pagadījās.

Taču nepietika vēl ar to, ka 26. augustā krievu karapulki atradās tikai vāju, nepabeigtu nocietinājumu aizsardzībā, šis stāvoklis kļuva vēl neizdevīgāks tāpēc, ka krievu karavadoņi, neatzīdami pilnīgi notikušo faktu (pozīcijas zaudēšanu kreisajā flangā un visa nākamā kaujas lauka pārvietošanu no labas uz kreiso pusi), palika savā izstieptajā pozīcijā no Novojc ciemata līdz Uticai, un tāpēc tiem savi karapulki bija kaujas laikā jāpārvieto no labās uz kreiso. Tādējādi visu kaujas laiku krievi ar divkārt vājākiem spēkiem stāvēja pretim visai franču armijai, kas vērsās pret mūsu kreiso spārnu. (Poņatovska operācijas pret Uticu, tāpat Uvarova — franču labajā flangā — bija atsevišķas, ar vispārējo kaujas gaitu nesaistītas operācijas.)

Tātad Borodinas kauja notika gluži citādi, (nekā (cenzdamies noslēpt mūsu karavadoņu kļūdas un tādējādi mazinādami krievu karaspēka un tautas slavu) to mēdz aprakstīt. Borodinas kauja nenotika vis izraudzītā un nostiprinātā pozīcija ar tikai nedaudz vājākiem krievu spēkiem, bet Borodinas kauju pēc Ševardinas redutes zaudēšanas krievi uzņēmās klaja, gandrīz nenocietinātā apvidū un ar divkārt vājākiem spēkiem, nekā bija frančiem, proti, tādos apstākļos, kuros ne tikvien nebija domājams cīnīties desmit stundas un panākt neizšķirtu kauju, bet nebija pat domājams trīs stundas atturēt armiju no pilnīgas sagrāves un bēgšanas.

XX

25. augusta rītā Pjērs izbrauca no Možaiskas. Braucot lejā pa milzīgu, stāvu un greizu nogāzi, kur ceļš veda no pilsētas garām katedrālei, kas stāvēja uz kalna pa labi un no kurienes plūda dievkalpojuma zvanu skaņas, Pjērs i/kāpa no ekipāžas un gāja kājām. Aiz viņa no kalna lejup devās kāds jātnieku pulks ar dziedātājiem priekšgalā. Viņam pretim kalnup virzījās ratu rinda ar vakarējā kaujā ievainotajiem. Vedēji zemnieki, uzkliegdami zirgiem un pīckādami tos pātagām, skraidīja no vienas puses uz otru. Rati, kuros gulēja un sēdēja pa trīs, pa četri ievainoti zaldāti, lēkāja pa bruģim līdzīgi samētātajiem akmeņiem stāvajā nogāzē. Ievainotie lupatu pārsējos, bāli, sakniebtām lūpām un sarauktām uzacīm, pie ratu malām turēdamies, kratījās un svaidījās ratos. Visi gandrīz ar naivu, bērnišķu ziņkāri nolūkojās uz Pjēra balto platmali i:n zaļo fraku.

Pjēra kučieris pikti kliedza uz ievainoto vedējiem, lai turoties vienā malā. Jātnieku pulks, ar dziesmām dodamies no kalna lejā, dzinās virsū Pjēra ratiem un aizņēma ceļu. Pjērs apturēja, pierāvies pie kalnā izraktā ceļa malas. Aiz kalna kraujas saule nesniedza ceļa ieliekņā, tur bija salti un drēgni; pār galvu Pjēram pletās spožs augusta rīts, un līksmi skanēja baznīcas zvani. Kāds pajūgs ar ievainotajiem apstājās ceļa malā gluži blakus Pjēram. Vedējs vīzēs autām kājām aizelsies pieskrēja pie saviem ratiem, pabāza akmeni zem pakaļējiem nekaltajiem riteņiem un sāka kārtot slejas savam piestājušajam kleperim.

Kāds ievainots vecs zaldāts ar kaklā uzsietu roku, kāpdams ratiem nopakaļ, pieķērās pie tiem ar veselo roku un atskatījās uz Pjēru.

— Kā ij būs, sābrīt, vai mūs te visus apguldīs, vai? Vai, kazi, tiekam līdz Maskavai? — viņš taujāja.

Pjērs bija tā nogrimis domās, ka nedzirdēja jautājumu. Viņš raudzījās drīz uz kavalērijas pulku, kas patlaban satikās ar ievainoto vezumiem, drīz uz ratiem, pie kuriem pats stāvēja un kuros sēdēja divi ievainotie un gulēja viens. Viens no ratos sēdošajiem zaldātiem Laikam bija ievainots vaigā. Visa galva tam bija notīta ar lupatām un viens vaigs bija uztūcis tik resns kā bērna galva. Mute un deguns sašķiebušies sāņus. Šis zaldāts lūkojās uz katedrāli un meta krustus. Otrs, jauns zēns, rekrūtis, gaišmatis un bāls, it kā bez asins lāsītes smalkajā sejā, ar sastingušu, lēnīgu smaidu raudzījās Pjērā; trešais gulēja knūpus, un ta seju nevarēja redzēt. Kavalēristi dziedātāji jāja cieši garām ratiem.

Ek, spīvai-i galviņai.», postā aizieti,,. Svešu malu dzīvojoti… — viņi locīja zaldātu dejas dziesmu. It kā ar tiem sasaukdamās, tikai gluži citādā līksmē augstumos trizuļoja metāliskās zvanu skaņas. Un vēl citādā līksmē pār pretējās nokāres virsotni lija kvēlie saules stari. Bet kalna pakājē, pie ratiem ar ievainotajiem, pie apkusušā zirģeļa, kur stāvēja Pjērs, bija drēgni, drūmi un skumīgi.

Zaldāts ar satūkušo vaigu dusmīgi skatījās kavalēristu dziedātājos.

Vai, kur švīti! — viņš pārmetoši noteica.

Tagadīt nav vis tā, ka zaldātus vien, esmu ij zem- nieciņus redzējis! Zemnieciņus, ij tos dzenā, — ar skumīgu smaidu sacīja zaldāts, stāvēdams aiz ratiem un uzrunādams Pjēru. — Tagadīt neko nešķiro… Ar visu tautu grib gāzties virsū; tik vien tās valodas kā Maskava. Grib šā vai tā darīt galu. — Kaut gan zaldāta vārdos nebija nekādas skaidrības, Pjērs saprata visu, ko tas gribēja pateikt, un atzinīgi pamāja ar galvu.

Ceļš patīrījās, un Pjērs nokāpa lejā un devās tālāk.

Pjērs brauca, lūkodamies abpus ceļam, meklēdams pazīstamas sejas un visur sastapdams tikai nepazīstamus karavīrus no dažādām karaspēka daļām; tie tāpat ar izbrīnu vēroja viņa balto platmali un zaļo fraku.

Nobraucis verstis četras, viņš sastapa pirmo paziņu un priecīgi to uzrunāja. Šis paziņa bija kāds no armijas galvenajiem ārstiem. Viņš vieglos ratos brauca Pjēram pretim, sēdēdams līdzās jaunam ārstam, un, sazīmējis Pjēru, lika pieturēt kazakam, kas sēdēja uz bukas kučiera vietā.

Grāfs! Jūsu gaišība, kā tad jūs šeit? — ārsts jautāja.

Nu tā* iegribējās paskatīties …

Jā, jā, būs ko paskatīties …

Pjērs izkāpa no ratiem un apstājies uzsāka ar ārstu valodas, skaidrodams tam savu nodomu piedalīties kaujā.

ārsts ieteica Bezuhovam griezties tieši pie vina gaišibas.

Ko tad jūs tā nezināms mētāsieties pa kaujas lauku nezin kur, — viņš teica, saskatījies ar savu jaunāko biedru, — bet viņa gaišība taču jūs pazīst un saņems ar prieku. Tā gan dariet, cienījamais, — ārsts mācīja.

Ārsts likās noguris un nevaļīgs.

Ak jūs domājat… Bet es vēl gribēju jums pajautāt, kur tad ir pati pozīcija? — Pjērs sacīja.

Pozīcija? — pārvaicāja ārsts. — Tas gan nav manā kompetencē. Pabrauksiet garām Tatarinovai, tur kaut ko steidzīgi rok. Uzkāpsiet kurgānā: no turienes var redzēt, — ārsts skaidroja.

Un var redzēt no turienes? … Ja nu jūs …

Taču ārsts viņu pārtrauca un virzījās uz ratiem.

Es būtu jūs pavadījis, bet, nudien, — lūk, aizņemts tik tālu (ārsts novilka gar kaklu), — steidzos pie korpusa komandiera. Kā tas pie mums ir?… Jūs zināt, grāf, rīt kauja; uz simt tūkstošiem karaspēka jārēķina vismaz divdesmit tūkstošu ievainoto; bet mums nav ne nestuvju, ne gultu, ne feldšeru, ne dziednieku pat ne sešiem tūkstošiem. Desmit tūkstošu ratu ir, bet vajadzīgs taču ari vēl kas cits; kā zini, tā dari.

Šī ērmotā doma, ka no tiem tūkstošiem dzīvo un veselo cilvēku — jauno un veco, kas līksmā izbrīnā aplūkoja viņa platmali, droši vien tūkstošu divdesmit bija nolemti brūcēm un nāvei (varbūt tie paši, ko viņš bija redzējis),— ši doma Pjēru pārsteidza.

«Viņi varbūt rīt nomirs, kāpēc gan tie domā par kaut ko citu, nevis par nāvi?» Un viņš pēkšņi aiz kaut kāda slēpta domu sakara dzīvi iedomājās nobraucienu no Možaiskas kalna, ratus ar ievainotajiem, baznīcu zvanus, slīpos saules starus un kavalēristu dziesmas.

«Kavalēristi dodas uz kauju un sastop ievainotos, un ne mirkli nepadomā par to, kas viņus pašus sagaida, bet jāj garām un met ar acīm ievainotajiem. Un no tiem visiem divdesmit tūkstoši ir nolemti nāvei, bet viņi apbrīno manu cepuri! Ērmoti!» domāja Pjērs, dodamies tālāk uz Tata- rinovu.

Pie kungu mājas, ceļa kreisajā pusē, stāvēja ekipāžas, kravas rati, denščiku bari un sardzes zaldāti. Te bija apmeties viņa gaišība. Taču tobrīd, kad piebrauca Pjērs, viņa nebija un nebija ari gandrīz neviena no štāba ļaudīm. Visi bija aizlūgumā. Pjērs brauca uz priekšu, uz Gorkiem.

Uzbraucis kalnā un nokļuvis nelielā sādžas ielā, Pjērs pirmoreiz ieraudzīja zemniekus zemessargus ar krustiem pie cepurēm un baltos kreklos; skaļi čalodami un smiedamies, rosīgi un nosvīduši tie kaut ko strādāja pa labi no ceļa uz milzīga, zāli apauguša kurgāna.

Daļa no tiem ar lāpstām raka kalnu, citi pa dēļiem dzina ķerrās zemi, vēl citi slaistījās, nekā nedarīdami.

Divi oficieri stāvēja uz kurgāna, viņus rīkodami. Ieraudzījis šos zemniekus, ko acīm redzami vēl uzjautrināja tiem nepierastais karavīru stāvoklis, Pjērs atkal atcerējās ievainotos zaldātus Možaiskā, un viņam kļuva saprotams tas, ko bija gribējis izteikt zaldāts, kas runāja par to, ka ar visu tautu grib gāzties virsū. Šie bārdainie zemnieki, kas strādāja kaujas laukā, ar saviem ērmotajiem, neveiklajiem zābakiem, ar saviem sviedrainajiem kakliem, viens otrs ar atpogātām, nošķiebtām kreklu apkaklēm, no kuru apakšas rēgojās iedegušie atslēgas kauli, atstāja uz Pjēru spēcīgāku iespaidu nekā viss, ko viņš līdz šim bija redzējis un dzirdējis par šā brīža svinīgumu un nozīmīgumu.

XXI

Pjērs izkāpa no ekipāžas un garām nodarbinātajiem zemessargiem uzkāpa kurgānā, no kura, kā ārsts viņam bija teicis, varot redzēt kaujas lauku.

Bija ap vienpadsmitiem no rīta. Saule stāvēja mazliet pa kreisi Pjēram aiz muguras un caur dzidro, rēno gaisu spoži apspīdēja milzīgo panorāmu, kas pacilajā apvidū kā amfiteātris pavērās viņa acu priekšā.

Augšup un uz kreiso, graizīdams šo amfiteātri, līkumoja Smoļenskas lielceļš, kas veda cauri ciemam ar balto baznīcu; ciems atradās ap piecsimt soļu šaipus kurgāna un lejāk par to (tā bija Borodina). Pie sādžas ceļš veda pāri tiltam un tad — drīz lejup, drīz kalnup — vijās aizvien augstāk un augstāk uz verstis sešas attālo Valujevas ciematu (tur patlaban uzturējās Napoleons). Aiz Valujevas ceļš izgaisa pie apvāršņa dzeltojošā mežā. Šai bērzu un egļu mežā pa labi no ceļa virziena saulē spīguļoja tālais Koločas klostera krusts un zvanu tornis. Visā šai zilajā

ļui labi un pa kreisi no meža un ceļa vietvietām dūmoju uļ'.unskuri un varēja neskaidri manīt mūsu un ienaid- nlHui karapulku masas. Pa labi, gar Koločas un Maskava'. upēm, apvidus bija gravains un kalnains. Starp gravām tālumā vīdēja Bezzubovas un Zaharjinas sādžas. Pa I i isi apvidus bija līdzenāks, pletās labības tīrumi un kūlēja kāda nodedzināta sādža — Semjonovska.

Viss, ko Pjērs redzēja pa labi un pa kreisi, bija tik nenoteikts, ka ne lauka labā, ne kreisā puse pilnām nesaskanēja ar viņa domās radīto priekšstatu. Nekur neredzēja kaujas lauku, ko viņš bija cerējis ieraudzīt, bet gan druvas, noras, karapulkus, mežus, ugunskuru dūmus, sādžas, kurgānus, strautus; un, lai kā Pjērs pētīja, viņš šajā rosmes pilnajā apvidū nevarēja atrast pozīcijas un nevarēja pat atšķirt mūsu karapulkus no ienaidnieka karapulkiem.

«Jāpajautā kādam, kas zina,» viņš nodomāja un uzrunāja oficieri, kas ziņkāri vēroja viņa nekareivisko milzu stāvu.

Atļaujiet jautāt, — Pjērs uzrunāja oficieri, — kas tā ir par sādžu tur priekšā?

Burdina vai kā viņu sauc? — atteica oficieris, vaicādams savam biedram.

Borodina, — otrs pārlabodams atbildēja.

Oficieris, redzami apmierināts par izdevību parunāties,

pavirzījās Pjēram tuvāk.

Vai tur ir mūsējie? — Pjērs vaicāja.

Jā gan, bet, rau, mazliet tālāk arī franči, — sacīja oficieris. — Re, kur tie ir, palūk, var redzēt.

Kur? Kur? — Pjērs pētīja.

Ar neapbruņotu aci redzams. Nu, lūk! — Oficieris rādīja ar roku uz dūmiem pa kreisi aiz upes, un viņa sejā parādījās tā stingrā un nopietnā izteiksme, ko Pjērs bija redzējis daudzās no sastaptajām sejām.

Ak tie ir franči? Bet tur? … — Pjērs rādīja pa kreisi uz kurgānu, ap kuru bija redzami karapulki.

Tie ir mūsējie.

Ak mūsējie? Bet tur?… — Pjērs rādīja uz kādu citu tālu kurgānu ar lielu koku netālu no sādžas, ko varēja redzēt gravā, kur arī dūmoja ugunskuri un vīdēja kaut kas melns.

Tas atkal ir viņš, — oficieris sacīja. (Tā bija Ševardinas redute.) — Vakar bija mūsu, bet tagad viņa.

Un kur tad mūsu pozīcija?

Pozīcija? — pārjautāja oficieris, labpatikā smaidīdams. — To es jums varu izstāstīt skaidri, jo esmu cēlis gandrīz visus šos mūsu nocietinājumus. Lūk, vai redzat, mūsu centrs ir Borodinā, rau, tur. — Viņš norādīja uz sādžu ar balto baznīcu priekšā. — Tur ir pārceltuve pār Koloču. Bet tur, redziet, kur vēl ieplaciņā guļ nopļautā siena vāli, tur ir tilts. Tas ir mūsu centrs. Mūsu labais flangs, rau, lur (viņš parādīja krasi pa labi, tālu gravā), tur ir Maskavas upe, un tur mēs uzcēlām trīs ļoti stipras redutes. Kreisais flangs … — te oficieris aprāvās. — Redziet, to grūti jums izskaidrot… Vakar mūsu kreisais flangs bija, lūk, lur, Sevardinā, redziet, kur ozols; bet tagad mēs kreiso spārnu esam pavilkuši atpakaļ, tagad — lūk, lūk — vai redzat šadžu un dūmus? — tā ir Semjo- novska, un, rau, te, — viņš norādīja uz Rajevska kurgānu. — Tikai diez vai te notiks kauja. Ka viņš šurp pārvilcis savus karapulkus, tas ir viltus; viņš droši vien apies pa labi no Maskavas. Nu, lai nu tas būtu kur būdams, rīt daudzu no mūsējiem trūks! — oficieris nobeidza.

Vecs unteroficieris, kas bija pienācis oficierim klāt, tam vēl stāstot, klusēdams gaidīja, kad priekšnieks beigs runāt; taču šinī vietā viņš, acīmredzot nemierā ar oficiera vārdiem, to pārtrauca.

Pēc skanstes kurvjiem jābrauc, — viņš stingri ierunājās.

Oficieris ii ka samulsa, il ka saprata, ka var gan domāt par to, cik daudzu rit vairs nebūs, bet ka runāt par to nevajag.

Nu jā, sūti atkal trešo rotu, — oficieris steigā attrauca.

Bet kas tad jūs esat, vai no dakteriem, vai?

Nē, es tāpat vien, — Pjērs atbildēja. Un Pjērs kāpa no kalna lejā, atkal garām zemessargiem.

Ak, nolādētie! — izgrūda oficieris, kas gāja viņam nopakaļ, un, degunu aizspiedis, skriešus aizskrēja strādniekiem garām.

Re, kur viņi ir!… Nes, nāk… Are, kur… tūliņ būs klāt… — pēkšņi atskanēja balsis, un oficieri, zaldāti un zemessargi saka skriet pa ceļu uz priekšu.

No Borodinas pret kalnu kāpa baznīcas procesija. Visiem priekšgalā pa putekļaino ceļu cēli soļoja kājnieki, ķiveres noņēmuši un lejup nolaistām šautenēm. Aiz kājniekiem dzirdēja baznīcas dziedāšanu.

gājienam garam aizsteigdamies, cepures noņēmuši, gājienam pretim skrēja zaldāti un zemessargi.

— Dievmāti nes! Aizstāvi!… Iveras!…

—- Smoļenskas dievmāti, — kāds pārlaboja.

Zemessargi — gan tie no sādžas, gan tie, kas strādāja pie baterijas, lāpstas nometuši, skriešus devās pretim baznīcas procesijai. Aiz bataljona, kas soļoja pa putekļaino ceļu, nāca garīdznieki amata ģērbos, kāds večuks mūka kapuci galvā ar visiem baznīckalpiem un dziedātājiem. Aiz tiem zaldāti un oficieri nesa lielu svētbildi — ietvarā ieskautu melnu vaigu. Tā bija no Smoļenskas izvestā svētbilde, kuru kopš tā laika vadāja līdzi armijai. Svētbildei nopakaļ, tai apkārt, tai pa priekšu, visās pusēs gāja, skrēja un atsegtām galvām līdz zemei klanījās karavīru bari.

Kalnā uznesta, svētbilde apstājās; pārmijās nesēji, kas to turēja uz dvieļiem, psalmotāji no jauna iededzināja vīraka kvēpināmos traukus, un sākās aizlūgums. Karstie saules stari lija stāvus zemē; liegs, svaigs vējiņš plivināja matus uz atsegtajām galvām un lentes, ar ko bija rotāta svētbilde; zem klajas debess skanēja paklusa dziedāšana. Milzīgs oficieru, zaldātu, zemessargu bars atsegtām galvām ielenca svētbildi. Aiz garīdznieka un psalmotāja brīvākā vietā stāvēja augstākie ierēdņi. Kāds plikpauris ģenerālis ar Jura ordeni kaklā stāvēja garīdzniekam taisni aiz muguras un, krustus nemezdams (acīmredzot vācietis), pacietīgi gaidīja beidzamies aizlūgumu, ko viņš ieskatīja par vajadzīgu noklausīties, jādomā, lai pacilātu krievu tautas patriotismu. Kāds cits ģenerālis stāvēja kareiviskā pozā un, apkārt skatīdamies, skurināja roku gar krūtīm. Pjers, stāvēdams zemnieku pūlī, pamanīja šo augsto vīru pulciņā dažus paziņas, taču viņš uz tiem neskatījās; visu viņa uzmanību saistīja nopietnā sejas izteiksme, ar kādu šie zaldāti un zemessargi pūlī visi vienlīdz alkaini vērās svētbildē. Līdzko nogurušie psalmotāji (kas dziedāja jau divdesmito aizlūgumu) sāka kūtri un pierasti vilkt: «Glāb jele no posta savus kalpus, dievamāt,» un garīdznieks un diakons uztvēra: «Jo visi iekš dieva pie tevis nākam, esi mums stipra klints un patvērums,» — visās sejās atkal atplaiksnījās tā pati apziņa par gaidāmā brīža svinīgumu, kādu viņš bija redzējis Možaiskas nokalnē un laiku pa laikam daudzās jo daudzās šorīt sastaptajās sejās; un aizvien biežāk noliecās galvas, sapurinājās mati un atskanēja nopūtas un sitieni pa krūtīm, metot krustus.

Pūlis, kas bija ielcncis svētbildi, pēkšņi pašķīrās un spiedās Pjēram virsū. Kāds tuvojās svētbildei; spriežot pēc steigas, ar kādu tam grieza ceļu, tas laikam bija ļoti ievērojams vīrs.

Tas bija Kutuzovs, kas bija pārlūkojis pozīcijas. Atgriezdamies uz Tatarinovu, viņš ieradās te, kur notika aizlūgums. Pjers tūdaļ pazina Kutuzovu pēc viņa īpatnā, no visiem atšķirīgā stava.

Ar garos svārkos ietērpto milzīgi resno ķermeni, pakumpo muguru, atsegto balto galvu un iztecējušu baltu aci izblīdušajā seja Kutuzovs savā nirstošajā, ļodzīgajā gaitā ienāca lokā un nostājās garīdzniekam aiz muguras. Viņš ierastā kustībā pārmeta krustu, pieskārās ar roku zemei un, smagi nodvesies, nokāra sirmo galvu. Kutuzovam sekoja Benigsens un svīta. Nevērodami virspavēlnieku, kas saistīja visu augstākās priekšniecības uzmanību, zemessargi un zaldāti, nemaz uz viņu neskatīdamies, joprojām lūdza dievu.

Kad aizlūgums beidzās, Kutuzovs piegāja pie svētbildes, smagi nometās ceļos, līdz zemei klanīdamies, un ilgi pūlējās un nevarēja tikt augšā aiz smaguma un nespēka. Viņa sirmā galva raustījās piepūlē. Pēdīgi viņš piecēlās un ar bērnišķi naivi pastieptam lūpām noskūpstīja svētbildi un atkal paklanījās, pieskardamies ar roku zemei. Ģenerāļi sekoja viņa priekšzīmei; tad oficieri, un pēc tiem, spiezdamies cits citam virsū, tusnīdami un grūstīdamies, satrauktām sejām sāka virzīties zaldāti un zemessargi.

XXII

Līgodamies burzmā, kas to bija ieskāvusi, Pjērs lūkojās apkārt.

— Grāf Pjotr Kirilič! Kā tad jūs te? — kāda balss uzsauca. Pjērs atskatījās.

Boriss Drubeckis, ar roku tīrīdams ceļgalus, ko bija no- vārtījis (jādomā, mezdamies ceļos pie svētbildes), smaidīdams tuvojās Pjēram. Boriss bija ģērbies eleganti, ar kaujas laukā raksturīgo kareiviskuma piekrāšu. Viņam mugurā bija gari svārki un pār plecu pletne tāpat kā Kutuzovam.

Kutuzovs pa tam bija aizgājis līdz sādžai un apsēdies luvākās mājas ēnā uz sola, ko teciņus bija atnesis kāds Kazaks, bet otrs veicīgi pārsedzis ar paklājiņu. Milzīga, spoža svīta ielenca virspavēlnieku.

Svētbilde, pūļa pavadīta, virzījās tālāk. Pjērs, sarunādamies ar Borisu, apstājās soļus trīsdesmit no Kutuzova.

Pjērs paskaidroja savu nodomu piedalīties kaujā un aplūkot pozīciju.

Lūk, kā dariet, — sacīja Boriss. — Je vous ferai Ies honneurs du camp. [60] [1] Es jūs iepazīstināšu ar nometni.Vislabāk jūs visu redzēsiet no turienes, kur būs grāfs Benigsens. Es taču esmu padots viņam. Es viņam pieteikšu. Bet, ja vēlaties aplūkot pozīciju, tad jājiet mums līdzi: mēs patlaban dodamies uz kreiso flangu. Bet pēc tam atgriezīsimies un — laipni lūdzu pie manis pārnakšņot, arī kāršu partiju sarīkosim. Jūs taču esat pazīstami ar Dmitriju Sergejiču? Viņš apmeties, rau, tur, — viņš parādīja uz trešo māju Gorkos.

Bet man gribētos redzēt labo flangu, stāsta, ka tas esot ļoti spēcīgs, — iebilda Pjērs. — Es gribētu sākt no Maskavas upes un apskatīt visu pozīciju.

Nu, to varēsiet vēlāk, bet galvenais ir kreisais flangs.. 4

Jā, jā. Bet kur atrodas kņaza Bolkonska pulks, — vai nevarat man parādīt? — Pjērs vaicāja.

Andreja Nikolajeviča? Mēs jāsim garām, es jūs pie viņa aizvedīšu.

Kā tad ar kreiso flangu? — Pjērs jautāja.

Ja atklāti saka, entre tious, [61] 8 — starp mums. dievs vien zina mūsu kreisā flanga stāvokli, — sacīja Boriss, paļāvīgi nolaizdams balsi, — grāfs Benigsens bija domājis gluži ko citu. Viņš bija domājis nostiprināt tur to kurgānu pavisam citādi… bet, — Boriss paraustīja plecus. — Viņa gaišība negribēja vai arī viņam bija sastāstījuši. Jo…_— Boriss neizteica līdz galam, tāpēc ka šajā brīdī pie Pjēra pienāca Kaisarovs, Kutuzova adjutants. — A! Paisijs Ser- gejičs, — iesaucās Boriss, ar nepiespiestu smaidu uzrunādams Kaisarovu. — Bet es pūlos paskaidrot grāfam pozīciju. Apbrīnojami, kā viņa gaišība varējis tik pareizi uzminēt franču nodomus!

Vai jūs runājat par kreiso flangu? — vaicāja Kai- sarovs.

Jā, jā, taisni par to. Mūsu kreisais flangs patlaban ir ļoti, ļoti spēcīgs.

Kaut gan Kutuzovs visus liekos dzina projām no štāba, Boriss arī pēc Kutuzova izdarītajām pārgrozībām bija pratis noturēties galvenajā mītnē. Boriss bija iekārtojies pie grāfa Benigsena. Grafs Benigsens, tāpat kā visi, pie kuriem kalpoja Boriss, uzskatīja jauno kņazu Drubecki par ārkārtīgi vērtīgu cilvēku.

Armijas vadība bija divas krasas, noteiktas partijas: Kutuzova partija un štāba priekšnieka Benigsena partija. Boriss piederēja pie šās pēdējās partijas, un neviens neprata tā kā viņš, izrādot verdzisku padevību Kutuzovam, likt sajust, ka vecais ir nevarīgs un ka visu vada Benigsens. Tagad bija pienācis izšķirošais kaujas brīdis, kam vajadzēja vai nu iznīcināt Kutuzovu un nodot varu Be- nigsenam, vai arī, pat ja Kutuzovs kaujā uzvarētu, likt noprast, ka visu to veicis Benigsens. Katrā gadījumā par rītdienu tiks piešķirti lieli apbalvojumi un izvirzīti uz augšu jauni ļaudis. Un tāpēc Boriss šodien visu dienu bija uzbudināts un rosīgs.

Pēc Kaisarova pie Pjēra pienāca vēl daži viņa paziņas, un viņš nepaguva vien atbildēt uz jautājumiem par Maskavu, ar kādiem viņu apbēra, un uzklausīt visu, ko viņam stāstīja. Visas sejas pauda rosmi un nemieru. Taču Pjēram šķita, ka cēlonis tam uzbudinājumam, ko manīja dažās no šām sejām, slepas vairāk personiskas veiksmes jautājumos, un viņam no prata neizgāja tā gluži citādā satraukuma izpausme, ko viņš bija redzējis citās sejās un kas runāja nevis par personiskiem, bet par vispārīgiem jautājumiem, par dzīvības un nāves jautājumiem. Kutuzovs pamanīja Pjēra augumu un ap to salasījušos pūlīti.

Pasauciet viņu pie manis, — Kutuzovs sacīja. Adjutants paziņoja viņa gaišības vēlēšanos, un Pjērs tuvojās solam. Bet vēl pirms viņa pie Kutuzova piegāja ierindas zemessargs. Tas bija Dolohovs.

Kā tad šis te? — Pjērs iejautājās.

— Tas ir tads maita, visur ielīdīs! — Pjēram atbildēja. — Viņš taču degradēts. Nu tam vajag uzkalpoties. Nez kādus projektus iesniedzis un nakti ielavījies ienaidnieka līnijā … tomēr brašs puika! …

Pjērs, cepuri noņēmis, godbijīgi palocījās Kutuzovam.

Es nolēmu, ka tad, kad būšu paziņojis jūsu gaišībai, Jus varat mani aiztriekt vai arī pateikt, ka jums jau zināms tas, ko es ziņoju, un tad es pazudīšu … — runāja Dolohovs.

Tā, tā.

Bet, ja man taisnība, tad es būšu atnesis labumu tēvijai, kuras labad esmu gatavs mirt.

Tā … tā …

Un, ja jusu gaišībai ievajadzetos cilvēka, kas savu adu nežēlo, tad, lūdzami, atcerieties mani,** Varbūt es būšu jūsu gaišībai noderīgs.

Tā … tā … — Kutuzovs atkārtoja, ar smejošu, piemiegtu aci raudzīdamies Pjērā.

Tobrīd Boriss savā galma veiklībā pavirzījās Pjēram līdzās, tuvāk priekšniecībai, un visdabiskākā veidā un paklusu, it kā turpinādams aizsāktu sarunu, sacīja Pjēram:

Zemessargi, tie taisni uzģērbuši tīrus, baltus kreklus, lai sagatavotos mirt. Kas par varonību, grāf!

Boriss to teica Pjēram acīm redzami tādēļ, lai to sadzirdētu viņa gaišība. Viņš zināja, ka Kutuzovs pievērsis uzmanību šiem vārdiem; un patiešām, viņa gaišība uzrunāja viņu.

Ko tu tur saki par zemessargiem? — viņš noprasīja Borisam.

Viņi, jūsu gaišība, gatavodamies rītdienai, nāvei, uz- vilkuši baltus kreklus.

Ā!… Brīnišķīga, nesalīdzināma tauta! — iesaucās Kutuzovs un, acis aizdarījis, pašūpoja galvu. — Nesalīdzināma tauta! — viņš ar nopūtu atkārtoja..

Gribat pulveri paostīt? — viņš uzrunāja Pjēru. — Jā, smaržo patīkami. Man ir gods būt jūsu laulātās draudzenes pielūdzējam, vai viņa ir vesela? Mana telts jūsu rīcībā. — Un, kā bieži mēdz būt ar veciem cilvēkiem, Kutuzovs sāka izklaidīgi lūkoties apkārt, it kā piemirsis visu, kas tam bija sakāms vai darāms.

Acīmredzot atcerējies, ko meklējis, viņš ar pirkstu paaicināja pie sevis Andreju Sergejieu Kaisarovu, sava adjutanta brāli.

Kā, kā tur bija tie Marina panti, kā tie panti, kā? Ko par Gerakovu sacerējis: «Mācīt korpusu tev veiksies …» Skaiti, skaiti, — Kutuzovs mudināja, acīmredzot taisīdamies pasmieties. Kaisarovs nolasīja… Kutuzovs smaidīdams locīja galvu pantu taktī.

Kad Pjērs atkāpās no Kutuzova, Dolohovs pievirzījās viņam klāt un saņēma to aiz rokas.

Ļoti priecājos jūs te sastapt, grāf, — viņš to skaļi un, no svešu klātbūtnes nekautrēdamies, sevišķi apņēmīgi un svinīgi uzrunāja. — Tās dienas priekšvakarā, kad tikai dievs zina, kuram no mums lemts palikt dzīvam, es priecājos par izdevību pateikt jums, ka nožēloju tos pārpratumus, kas mums bijuši, un vēlētos, lai jūs neturētu uz mani ļaunu prātu. Lūdzu, piedodiet man.

Pjērs smaidīdams raudzījās Dolohovā, nezinādams, ko lai tam saka. Dolohovs ar asarām acīs apkampa un noskūpstīja Pjēru.

Boriss kaut ko pateica savam ģenerālim, un grāfs'Benigsens pievērsās Pjēram un uzaicināja kopā aplūkot līniju.

Jums būs interesanti, — viņš sacīja.

Jā, ļoti interesanti, — Pjērs apstiprināja.

Pēc pusstundas Kutuzovs aizbrauca uz Tatarinovu, un Benigsens ar svītu, kurā bija arī Pjērs, devās apraudzīt līniju.

XXIII

Benigsens no Gorkiem jāja pa lielceļu lejup uz tiltu, uz kuru oficieris bija no kurgāna norādījis Pjēram kā uz pozīcijas centru un kur upmala stiepās sapļautie vāli, kas jau smaržoja pēc siena. Pār tiltu viņi nokļuva Borodinas ciemā, no turienes pagriezās pa kreisi un gar milzīgo daudzumu karapulku un lielgabalu aizjāja pie augsta kurgāna, kur zemessargi raka zemi. Tā bija redute, kam vēl nebija nosaukuma, bet ko vēlāk nosauca par Rajevska reduti vai kurgāna bateriju.

Pjērs šai rcdutei nepiegrieza sevišķu vērību. Viņš nezināja, ka šī vieta paliks viņam atmiņā dziļāk par visām Borodinas lauka vietām. Pēc tam viņi jāja pāri gravai uz Semjonovsku, kur zaldāti stiepa projām pēdējos māju un riju baļķus. Tad lejup un atkal kalnup viņi jāja uz priekšu pa izlauzītiem, kā krusas sakapātiem rudziem, pa tikko artilērijas iesliedēto ceļu, pa arumu kukuržņiem uz nupat tikai rokamajām flešām [62] .[1] — nocietinājumu veids.

Benigsens apturēja pie flešām un sāka lūkoties uz priekšu, uz Ševardinas reduti (kas vēl vakar bija mūsu), ur manīja dažus jātniekus. Oficieri runāja, ka tur esot Napoleons vai Mirats. Un visi kāri vēroja šo jātnieku pūlīti. Arī Pjērs raudzījās turp, pūlēdamies uzminēt, kurš no šiem tikko samanāmajiem cilvēkiem ir Napoleons. Pēdīgi jātnieki nojāja no kurgāna un pazuda.

Benigsens pievērsās pienākušajam ģenerālim un sāka lam paskaidrot visu mūsu karapulku stāvokli. Pjērs klausījās Benigsena vārdos, sasprindzinādams visus savus garīgos spēkus, lai apjēgtu gaidāmās kaujas būtību, taču apbēdināts juta, ka ar viņa prāta spējām te nepietiek. Viņš nekā nesaprata, Benigsens aprāva valodu un, pamanījis Pjēru klausāmies, pēkšņi pievērsās tam:

Jūs, es domāju, tas neinteresē?

Ak nē, taisni otrādi, ļoti interesē, — Pjērs ne gluži patiesi atbildēja.

No flešām viņi pagriezās vēl vairāk uz kreiso pusi, pa ceļu, kas līkumoja pa biezu pusauga bērzu birzi, šās birzs vidū viņiem priekšā uz ceļa izlēca ruds zaķis baltām kājām un, daudzo zirgu dipoņas iztraucēts, tā apjuka, ka labu laiku cilpoja pa ceļu tiem pa priekšu, saistīdams vispārēju uzmanību un izraisīdams smieklus, un tikai kad vairākas balsis tam uzsauca, pašāvās sāņus un nozuda biezoknī. Pajājuši verstis divas pa birzi, viņi nokļuva klajumā, kur stāvēja Tučkova korpusa karapulki, kam vajadzēja aizsargāt kreiso flangu.

Šeit, pašā kreisā flanga malā, Benigsens ilgi un dedzīgi runāja un, kā Pjēram likās, deva militārā ziņā svarīgu rīkojumu. Šaipus Tučkova karapulkiem atradās augstiene. Šo augstieni karaspēks nebija ieņēmis. Benigsens skaļi nokritizēja šo kļūdu, teikdams, ka esot neprāts atstāt neieņemtu augstieni, kas pārvalda visu apvidu, un izvietot karapulkus lejpus tās. Daži ģenerāļi izteica tādas pašas domas. It īpaši viens kareiviskā dedzībā runāja par to, ka viņus te nolikuši, lai apkautu. Benigsens savā vārdā pavēlēja pārvietot karapulkus uz augstieni.

Šis rīkojums kreisajā flangā lika Pjēram vēl vairāk šaubīties par savu spēju izprast kara lietas. Klausoties Benigsenā un ģenerāļos, kas nosodīja karapulku izvietojumu kalna pakājē, Pjērs tos pilnīgi saprata un piekrita viņu domām; taču taisni tāpēc viņš nevarēja apjēgt, ka gan tas, kas karapulkus nostādījis te palejā, varējis izdarīt, tik acīm redzamu un rupju kļūdu.

Pjērs nezināja, ka šie karapulki te likti nevis, lai aizstāvētu pozīciju, kā domāja Benigsens, bet gan atstāti slēptā vietā rezervei, proti, tādēļ, lai paliktu nepamanīti un tad piepeši bruktu virsū tuvu pienākušajam ienaidniekam. Benigsens to nezināja un aiz sevišķiem apsvērumiem pārvietoja karapulkus uz priekšu, neziņojis par to virspavēlniekam.

XXIV

Kņazs Andrejs šai skaidrajā 25. augusta vakarā gulēja, uz elkoņiem atbalstījies, saārdīta šķūnī Kņazkovas sādžā, sava pulka novietnes tuvumā. Pa izlauztās sienas caurumu viņš raudzījās uz gadus trīsdesmit veco bērzu rindu, kuri apkapātiem apakšējiem zariem aizstiepās gar žogu uz tīrumu ar tajā saslietajām auzu gubām un uz krūmāju, kur redzēja dūmojam ugunskurus — zaldātu virtuves.

Lai cik šaura un nevienam nevajadzīga un lai cik smaga kņazam Andrejam tagad šķita viņa dzīve, viņš, tapat kā pirms septiņiem gadiem Austeriicas kaujas priekšvakarā, jutās saviļņots un satraukts.

Pavēles rītdienas kaujai viņš bija saņēmis un nodevis. Vairāk nekas viņam nebija darāms. Taču domas, visai vienkāršas un skaidras, un tāpēc baigas domas nelika viņam miera. Viņš zināja, ka rītdienas kaujai jābūt visbriesmīgākajai no visām, kurās tas piedalījies, un pirmoreiz mūžā viņš spilgti, gandrīz neapšaubāmi, vienkārši un baigi apjauda nāves iespējamību, bez jebkāda sakara ar ikdienu, bez apsvērumiem, kā tā iedarbosies uz citiem, bet vienīgi sakarā ar viņu pašu, ar viņa dvēseli. Un no šā redzējuma augstumiem viss, kas viņu agrāk bija mocījis un nodarbinājis, pēkšņi pārlija ar saltu, baltu gaismu bez ēnām, bez perspektīvas, bez apveidu dažādības. Visa dzīve viņam likās burvju lukturis, kurā viņš ilgi lūkojies caur stiklu un pie mākslīga apgaismojuma. Tagad viņš piepeši bez stikla spilgtā dienas gaismā ieraudzīja šīs vāji uzkrāsotās ainas. «Jā, jā, te tie ir, šie maldu tēli, kas mani saviļņoja un aizgrāba, un mocīja,» viņš teica pats sev, iztēlē pārcilādams savas dzīves burvju luktura galvenās ainas, vērodams tās tagad šai saltajā, baltajā dienas gaismā, šais skaidrajās domās par nāvi. «Te tie ir, šie rupji uz- Irirptie tēli, kas šķita esam kas brīnum jauks un noslēpumains. Slava, vispārēja labklājība, mīla uz sievieti, pati tēvija — cik diženas man šķita šīs ainas, cik dziļas jēgas pilnas! Un tas viss kļūst tik vienkāršs, bāls un rupjš tā rīta saltajā, baltajā gaismā, ko jūtu sev austam.» Trīs viņa mūža galvenās bēdas it īpaši saistīja viņa uzmanību. Viņa mīla uz sievieti, tēva nāve un franču iebrukums, kas bija skāris pusi Krievijas. «Mīla!… Šī meitene, kas man likās noslēpumaina spēka pārpilna. Kā gan es viņu mīlēju! Es kalu dzejiskus plānus par mīlu, par laimi kopā ar viņu. O, mīļo puisīt! — viņš niknumā skaļi izgrūda. — Kā tad! Es ticēju nez kādai ideālai mīlai, kam vajadzēja saglabāt man viņas uzticību veselu gadu manas prombūtnes laikā. Kā maigai pasaku dūjai viņai vajadzēja nonīkt, šķirtai no manis. Bet tas viss ir daudz vienkāršāk … Tas viss ir šausmīgi vienkārši, riebīgi!

Tāpat tēvs — cēla ēkas Kailajos Kalnos un domāja, ka tā ir viņa vieta, viņa zeme, viņa gaiss, viņa zemnieki, bet atnāca Napoleons un, nemaz nezinādams par viņa esību, nogrūda viņu kā skaidu no ceļa, — un sabruka viņa Kailie Kalni un visa viņa dzīve. Bet kņaze Marja apgalvo, ka tas esot no augšienes sūtīts pārbaudījums. Bet kālab tad pārbaudījums, ja viņa vairs nav un nebūs? Nekad vairs nebūs! Viņa nav! Tad kam gan šis pārbaudījums? Tēvija, Maskavas bojā eja! Bet rīt mani nogalinās — un pat ne francūzis, bet savējais, kā vakar zaldātam sprāga šautene man tepat pie auss; un atnāks franči, paņems mani aiz kājām un aiz galvas un iesviedīs bedrē, lai nesmirdu tiem zem deguna; un izveidosies jauni dzīves apstākļi, ka-s būs tikpat pierasti citiem, un es par tiem nekā nezināšu, un manis nebūs.»

Viņš paraudzījās bērzu rindā; to nekustīgais dzeltenums, zaļums un baltā miza mirdzēja saulē. «Mirt, un lai rīt mani nogalinātu, lai manis vairs nebūtu … lai tas viss būtu, bet manis lai nebūtu.» Viņš spilgti iztēlojās, kā viņa nebūs šai dzīvē. Un šie bērzi ar savu gaismu un ēnu, šie pinkainie mākoņi un ugunskuru dūmi — viss apkārt viņam pārvērtās un tāpēc šķita kas baigs un draudīgs, šermuļi viņam pārskrēja pār muguru.

Aiz šķūņa dzirdēja balsis.

— Kas tur ir? — kņazs Andrejs uzsauca.

Kapteinis Timohins ar sarkano degunu, bijušais Dolo- hova rotas komandieris, tagad oficieru trūlaima dēļ bataljona komandieris, bikli ienāca šķūnī. Viņam sekoja adjutants un pulka kasieris.

Kņazs Andrejs steigšus piecēlās, noklausījās, kas oficieriem saskaņā ar dienestu viņam ziņojams, nodeva tiem vēl dažas pavēles un jau gribēja tos atlaist, kad viņpus šķūņa atskanēja pazīstama, svepstoša balss.

Quc diablc/i [1] Velns parāvis!— kāds nolamājās, nez kam uzgrūdies virsū.

Paskatījies ārā, kņazs Andrejs ieraudzīja tuvojamies Pjēru, kas bija paklupis uz nomestas kārts un gandrīz pakritis. Kņazam Andrejam vispār bija nepatīkami sastapt savu aprindu cilvēkus, bet it īpaši Pjēru, kas atgādināja visus tos grūtos brīžus, ko viņš bija pārdzīvojis, pēdējo reizi būdams Maskavā.

A, paskat tikai! — viņš iesaucās. — Kāds vējš tevi atpūtis? Tik negaidīti!

To runājot, viņa acīs un visā sejas izteiksmē bija kas vairāk nekā dzedrums vien, tas bija naidīgums, ko Pjērs tūdaļ pamanīja. Viņš bija tuvojies šķūnim vismožākajā noskaņā, bet, ieraudzījis kņaza Andreja sejas izteiksmi, sajutās nomākts un neveikls.

Es atbraucu … tā … ziniet… atbraucu … man interesanti, — stostījās Pjērs, jau kuro reizi šodien bez jēgas atkārtojis šo vārdu «interesanti». — Es gribēju redzēt kauju.

Jā, jā, bet ko brāļi masoni saka par karu? Kā to novērst? — kņazs Andrejs zobgalīgi iejautājās. — Nu, kā iet Maskavā? Ko manējie? Vai beidzot atbraukuši uz Maskavu? — viņš nopietni taujāja.

Atbraukuši. Žilī Drubecka man stāstīja. Es biju pie viņiem un nesatiku. Aizbraukuši uz Maskavas muižu.

XXV

Oficieri gribēja atvadīties, bet kņazs Andrejs, it kā nevēlēdamies palikt ar draugu zem četrām acīm, uzaicināja tos pasēdēt un padzert tēju. Atnesa solus un tēju. Oficieri ne bez izbrīna vēroja Pjera resno, milzīgo stāvu un klausījās viņa stāstos par Maskavu un par mūsu karapulku novietojumu, ko viņam izdevies aplūkot. Kņazs Andrejs klusēja, un viņa seja bija tik nelaipna, ka Pjērs vairāk pievērsās labsirdīgajam bataljona komandierim Timohi- nam nekā Bolkonskim.

Tātad tu saprati visu karaspēka izvietojumu? — kņazs Andrejs viņu pārtrauca.

Jā gan, tas ir — kā? — Pjērs atsaucās. — Nebūdams karavīrs, es nevaru teikt, ka pilnīgi, bet tomēr sapratu vispārējo izvietojumu.

Eh bieti, vous etes plus avaticē que qui ceļa soit,x [1] Nu, tad tu zini vairāk nekā jebkurš cits.noteica kņazs Andrejs.

A! — Pjērs neizpratnē novilka, caur brillēm uzlūkodams kņazu Andreju. — Nu, ko jūs teiksiet par Kutuzova iecelšanu? — viņš jautāja.

Es ļoti priecājos par šo iecelšanu, tas ir viss, ko zinu, — kņazs Andrejs atbildēja.

Nu, bet sakiet, kādas ir jūsu domas par Barklaju de Tolli? Maskavā par viņu runāja diezin ko. Kā jūs par viņu spriežat?

Pajautā, lūk, viņiem, — kņazs Andrejs sacīja, pamādams uz oficieriem.

Pjērs ar iecietīgi jautājošu smaidu, ar kādu visi neviļus mēdza uzrunāt Timohinu, paraudzījās viņā.

Gaisma atausa, jūsu gaišība, kad visgaišais ieradās, — atbildēja Timohins, bikli un allaž vien uzmezdams skatienu savam pulka komandierim.

Kāpēc tad tā?

Nu, re, kaut vai par malku vai zirgu barību, es jums teikšu. Mēs taču no Svencjaniem atkāpāmies, bet tu, cilvēks, it neko nedrīksti aiztikt, vai tur žagariņš, vai siena šķipsna, vai kas. Mēs taču ejam projām, viņam paliks, vai nav tiesa, jūsu gaišība? — viņš novaicāja savam kņazam, — bet nav brīv! Mūsu pulkā divus oficierus par šitādām lietām tiesai nodeva. Nu, kad visgaišais ieradās, tad šai ziņā kļuva vienkārši. Tikpat kā gaisma atausa…

Bet kādēļ tad Barklajs liedza?

Timohins apjucis skatījās apkārt, nesaprazdams, kā un ko uz tādu jautājumu lai atbild. Pjērs to pašu jautājumu uzdeva kņazam Andrejam.

Nu, lai neizpostītu novadu, ko atstājam ienaidniekam, — kņazs Andrejs nikni un zobgalīgi atteica. — Tas ir Joti pamatoti: nedrīkst jaut postīt zemi un karaspēku pieradināt pie laupīšanām. Nu, un Smoļenskā arī viņš pareizi sprieda, ka franči var mūs ielenkt un ka tiem ir lielāki spēki. Taču viņš nespēja saprast to, — kņazam Andrejam pēkšņi it ka izlauzās spalgs kliedziens, — taču viņš nespēja saprast, ka mēs tur pirmoreiz cīnījāmies par krievu zemi, ka karaspēka valdīja tāds gars, kādu es nekad neesmu redzējis, ka mēs divas dienas no_vietas atsitām frančus un ka šie panākumi desmitkāršoja mūsu spēkus. Viņš lika atkapties, un visas pūles un zaudējumi kļuva velti. Viņš nedomaja par nodevību, viņš centās visu izdarīt cik iespējams labāk, viņš bija visu apsvēris; bet taisni tāpēc arī viņš neder. Viņš patlaban neder taisni tāpēc, ka visu mēdz ļoti pamatīgi un akurāti apsvērt, kā jau klājas ikvienam vācietim. Ka lai tev saka… Nu, tavam tēvam ir sulainis vācietis, tas ir brīnum labs sulainis un \ īsas sava kunga vajadzības apmierina labāk par tevi, un lai jau viņš kalpo; bet, ja tēvs būs uz miršanu slims, tu aiztrieksi sulaini un ar savām nepieradušajām, neveiklajām rokām sāksi kopt tēvu un nomierināsi to labāk nekā izveicīgs, bet svešs cilvēks. Tāpat izdarīja arī ar Barklaju. Kamēr Krievija bija vesela, tai varēja kalpot svešinieks un būt lielisks ministrs; bet, tiklīdz tā ir briesmās, vajadzīgs savs, tuvs cilvēks. Bet pie jums klubā izgudrojuši, ka viņš esot nodevējs! Apmelodami viņu par nodevēju, panāks tikai to, ka vēlāk, apkaunējušies sava nepatiesā pārmetuma, no nodevēja pēkšņi padarīs viņu par varoni vai ģēniju, kas būs vēl netaisnāk. Viņš ir godīgs un ļoii akurāts vācietis …

Stāsta tomēr, viņš esot prasmīgs karavadonis, — Pjērs iebilda.

Es nesaprotu, ko nozīmē prasmīgs karavadonis, — kņazs Andrejs zobgalīgi atteica.

Prasmīgs karavadonis, — sacīja Pjērs, — nu tāds, kas paredzējis visas nejaušības… nu, uzminējis pretinieka nodomus.

Tas nemaz nav iespējams, — kņazs Andrejs noteica it kā par sen nolemtu lietu.

Pjērs ar izbrīnu pavērās viņā.

Tomēr, — viņš apšaubīja, — mēdz taču teikt, ka karš atgādinot šaha spēli.

Jā, — atņēma kņazs Andrejs, — tikai ar to nelielo atšķirību, ka šaha spēlē tu par katru gājienu vari domāt, cik uziet, ka tur tev laiks nav ierobežots, un vēl ar to atšķirību, ka zirdziņš vienmēr ir stiprāks par bandinieku un divi bandinieki vienmēr stiprāki par vienu, bet karā reizēm viens bataljons ir stiprāks par divīziju, bet citreiz vājāks par rotu. Karapulku relatīvo stiprumu neviens nevar zināt. Tici man, — viņš teica, — ja vien kaut kas būtu atkarīgs no štāba rīkojumiem, tad arī es būtu tur un dotu šos rīkojumus, bet man turpretim ir tas gods kalpot šeit pulkā kopā ar šiem kungiem, un es ieskatu, ka tiešām rītdiena atkarīga no mums un nevis no viņiem … Panākumi nekad nav bijuši un nebūs atkarīgi ne no pozīcijas, ne no bruņojuma, pat ne no cilvēku skaita; bet vismazāk jau nu no pozīcijas.

Bet no kā tad?

No tām jūtām, kas ir manī, viņā, — viņš norādīja uz  Timohinu, — ikvienā zaldātā.

Kņazs Andrejs uzmeta skatienu Timohinam, kas iztrūcies un neizpratnē raudzījās uz savu komandieri. Pretstatā savai iepriekšējai atturīgajai nerunībai kņazs Andrejs tagad likās satraukts. Viņš acīmredzot nespēja noturēties, neiztcicis domas, kas nejauši ienāca prātā.

Kaujā uzvar tas, kas stingri noņēmies uzvarēt. Kāpēc mēs pie Austerlicas kauju zaudējām? Zaudējumi mums bija gandrīz tādi paši kā frančiem, bet mēs sev pārāk agri pateicām, ka esam kauju zaudējuši, — un zaudējām. Bet mēs to teicām tāpēc, ka mums nebija, par ko cīnīties: gribējās ātrāk tikt projām no kaujas lauka. «Esam zaudējuši, nu tad jābēg!» — un mēs metāmies bēgt. Ja mēs to nebūtu pateikuši līdz vakaram, diezin kā tad būtu. Bet rīt mēs tā neteiksim. Tu saki: mūsu pozīcija, kreisais flangs vājš, labais flangs izstiepts, — viņš turpināja, — tas viss ir blēņas, nekā tāda nav. Bet kas mums rīt paredzams? Simt miljonu visdažādāko nejaušību, ko vienā mirklī izšķirs tas, ka sāks bēgt viņi vai mūsējie, ka nogalinās vienu vai nogalinās .otru; bet tas, ko darām patlaban, — tas viss ir niekošanās. īstenībā tie, ar kuriem kopā tu aplūkoji pozīcijas, ne tikvien nesekmē lietas vispārējo gaitu, bet traucē to. Viņiem rūp tikai pašu sīkās intereses.

Sādā brīdī? — Pjērs pārmetoši uztvēra.

Sādā bridi, — kņazs Andrejs atkārtoja, — viņiem arī šis ir tikai tāds brīdis, kad var pašaut kāju priekšā ienaidniekam un dabūt lieku krustiņu vai lentīti. Es par rītdienu domāju tā: simttūkstošu krievu un simttūkstošu franču karapulki satiekas kaujā, un fakts ir tas, ka šie divsimt tūkstoši kaujas; un, kas niknāk kausies un mazāk sevi saudzēs, tas uzvarēs. Un, ja gribi, es tev teikšu, ka, lai nu tur būtu kā būdams, lai ko viņi tur augšā putro, rit mēs kaujā uzvarēsim. Rīt, lai tur vai kas, mēs kaujā uzvarēsim.

Are, tas gan taisnība, jūsu gaišība, tīra taisnība, — Timohins piebalsoja. — Ko tur tagad sevi žēlot! Zaldāti manā bataljonā — ticiet vai ne — pat no degvīna atteicās: šitādā dienā, saka. — Visi brītiņu palika klusu.

Oficieri piecēlās. Kņazs Andrejs izgāja tiem līdzi no šķūņa, dodams adjutantam pēdējās pavēles. Kad oficieri bija projām, Pjērs tuvojās kņazam Andrejam un patlaban gribēja uzsākt valodas, kad uz ceļa netālu no šķūņa no- klakstēja triju zirgu pakavi, un, paskatījies šai virzienā, kņazs Andrejs pazina Volcogenu ar Klauzevicu kazaka pavadībā. Tie pajāja tuvu garām, turpinādami sarunu, un Pjērs ar Andreju neviļus izdzirda šādas frāzes:

Der Krieg muss im Raum verlegt werden. Der Ati- sicht kann ich nicht genug Preis geben, [63] [1] karš jāizvērš telpā. So uzskatu es nevaru vien pieliekami noslavēt. — viens teica.

O ja, — atbildēja otra balss, — der Zweck ist nur deri Feind zu schwāchen, so kann man getbiss nicht dēti Verlust der Privat-Personen in Achtung nehmen.[1] Jā gan, mērķis ir tikai vājināt ienaidnieku, un tad, protams, nevar ievērot privātpersonu zaudējumus.

O ja, [64] — pirmā balss apstiprināja.

•— Jā gan, im Raum verlegen, [65] — jā gan. 1 — izvērst telpā. — nikni caur degunu sprauslādams, pānnēdīja kņazs Andrejs, kad tie jau bija garām. — Im Raum [66] [1] Telpā. man palika tēvs un dēls, un māsa Kailajos Kalnos. Viņam tas vienalga. Te, lūk, ir tas, ko es tev teicu — šie vācu kungi rīt kaujā neuzvarēs, tikai cik spēdami saķēpās, tāpēc ka viņa vācu galvā turas tikai spriedelējumi, kas nav plika graša vērts, bet sirdī nav tā, kas rīt vienīgais vajadzīgs, tā, kas ir Timohinā. Tie visu Eiropu atdevuši viņam• un nu atbraukuši mūs mācīt — vareni skolmeistari! — viņa balss atkal iespiedzās.

Tātad jūs domājat, ka rītdienas kaujā mēs uzvarēsim? — Pjērs pārjautāja.

Jā, jā, — kņazs Andrejs izklaidīgi atbildēja. — Ko es gan darītu, ja man būtu vara, — viņš atkal uzsāka, es neņemtu gūstekņus. Ko nozīmē gūstekņi? Tas ir bruņnieciskums. Franči izpostījuši manu māju un iet postīt Maskavu, apvainojuši un apvaino mani ik mirkli. Tie ir mani ienaidnieki, pēc manas sajēgas tie visi ir noziedznieki. Un tāpat domā Timohins un visa armija. Vajag viņus sodīt. Ja viņi ir mani ienaidnieki, tad viņi nevar būt mani draugi, lai tie tur Tilzītē runā ko runādami.

Jā, jā, — piebalsoja Pjērs, mirdzošām acīm raudzīdamies kņazā Andrejā, — esmu pilnīgi ar jums vienis prātis.

Jautājums, kas, sākot no Možaiskas kalna un visu šo dienu nedeva Pjēram miera, tagad viņam šķita pilnīgi skaidrs un galīgi atrisināts. Tagad viņš saprata visu šā kara un gaidāmās kaujas jēgu un nozīmi. Viss, ko viņš šodien bija redzējis, visas svarīgās un stingrās sejas izteiksmes, ko viņš pa acu galam bija redzējis, atspīdēja viņam jaunā gaismā. Viņš saprata to slēpto (latento), ka fizikā saka, patriotisma siltumu, kas bija visos šais cilvēkos, kurus viņš bija sastapis, un kas viņam noskaidroja, kāpēc visi šie cilvēki mierīgi un it kā vieglprātīgi gatavojas nāvei.

Neņemt gūstekņus, — kņazs Andrejs turpināja.

Tas vien jau pārgrozītu visu karu un padarītu to mazāk nežēlīgu. Bet tā mēs tēlojam karu, — lūk, kas ir nelāgi, mēs tēlojam augstsirdību u. tml. Šī augstsirdības tēlošana un jūtelība atgādina to augstsirdību un jūtelību, kas piemīt lielkundzei, kurai kļūst nelabi, kad viņa redz kaujam teļu; viņa ir tik labsirdīga, ka nespēj uzskatīt asinis, bet šā paša teļa gaļu mērcē ēd ar gardu muti. Mums žvadzina par kara tiesībām, par bruņnieciskumu, par parlamentārismu, māca saudzēt nelaimīgos utt. Tas viss ir blēņas. 1805. gadā es redzēju šo parlamentārismu: mūs apkrāpa, un mēs apkrāpām. Izlaupa svešas mājas, izlaiž viltotu naudu … un ļaunāk par visu — nogalina manus bērnus, manu tēvu un runā par kara likumiem, par augstsirdību pret ienaidniekiem. Neņemt gūstekņus, bet nogalināt un doties nāvē! Kas tiktāl nonācis kā es, ar tām pašām ciešanām …

Kņazs Andrejs, kas bija domājis, ka viņam vienalga, vai ieņems vai neieņems Maskavu, tāpat kš ieņēma Smoļensku, uzreiz aprāvās savā runā, jo pēkšņi krampji aizžņaudza viņam kaklu. Viņš vairākkārt klusēdams pagājās uz vienu, uz otru pusi, bet acis viņam drudžaini spīdēja un lūpa drebēja, kad viņš atkal sāka runāt.

Ja karā netēlotu augstsirdību, mēs karotu tikai tad, kad ir vērts doties drošā nāvē kā patlaban. Tad nekarotu par to, ka Pāvels Ivaničs aizvainojis Mihailu Ivaniču. Bet, ja karš kā patlaban, tad lai ir karš. Un tad karapulku intensitāte būtu gluži citāda nekā tagad. Tad visi šie vest- fālieši un hesenieši, ko vada Napoleons, nenāktu viņam līdzi uz Krieviju un mēs neietu kauties uz Austriju un Prūsiju, paši nezinādami, par ko. Karš nav lakstošanās, bet visriebīgākais, kas vien dzīvē var būt, un to vajadzētu saprast un nepadarīt par rotaļu. Stingri un nopietni jāuzņem šī drausmīgā nepieciešamība. Tas izsaka visu: melus pie malas, un, ja karš, tad karš un nevis rotaļa. Bet tagad karš ir iemīļota izprieca dīkiem un vieglprātīgiem ļaudīm… Karavīru kārta ir visgodājamākā. Bet kas īsti ir karš, kas nepieciešams, lai gūtu kara operācijās panākumus, kādi ir karavīru sabiedrības tikumi? Kara mērķis ir nokaut, kara ieroči — spiegošana, nodevība un tās veicināšana, iedzīvotāju izpostīšana un aplaupīšana vai arī zagšana, lai apgādātu armiju; krāpšana un meli, ko dēvē par kara viltībām; karavīru kārtas tikumi — nebrīve, proti, disciplīna, dīkdienība, tumsonība, nežēlība, izvirtība, žūpība. Un tomēr šī ir visaugstākā kārta, ko visi ciena. Visi valdnieki, izņemot Ķīnas ķeizaru, valkā kara mundieri, un tam, kas nokāvis visvairāk cilvēku, dod vislielāko apbalvojumu … Sastapsies tā kā rīt, lai slepkavotu cits citu, apkaus, sakropļos desmitiem tūkstošu cilvēku un pēc tam noturēs pateicības dievkalpojumus par to, ka nokāvuši daudz cilvēku (kuru skaitu vēl pārspīlēs), un pasludinās uzvaru, domādami, ka, jo vairāk cilvēku nogalināts, jo lielāki nopelni. Kā gan dievs no turienes var noskatīties un noklausīties viņos! — kņazs Andrejs iekliedzās smalkā, spiedzīgā balsī. — Ak, mans mīļais, pēdējā laikā man ir kļuvis grūti dzīvot. Es redzu, ka esmu sācis saprast pārāk daudz. Bet cilvēkam neder baudīt no laba un ļauna atzīšanas koka… Nu, bet ne jau uz ilgu laiku! — viņš piebilda. — Bet tu, šķiet, guli, un arī man laiks, brauc uz Gorkiem, — kņazs Andrejs pēkšņi nobeidza.

Ai nē! — Pjērs atsaucās, izbiedētām un līdzjūtīgām acīm raudzīdamies uz kņazu Andreju.

Brauc, brauc: pirms kaujas vajag izgulēties, —• kņazs Andrejs atkārtoja. Viņš strauji tuvojās Pjēram, apskāva to un noskūpstīja. — Ardievu, ej, — viņš uzsauca. — Vai vēl redzēsimies vai ne… — un viņš, spēji pagriezies, iegāja šķūnī.

Bija jau tumšs, un Pjērs nevarēja izšķirt to izteiksmi, kas bija kņaza Andreja sejā: vai tā bija naidīga vai maiga.

Pjērs pastāvēja kādu brītiņu klusēdams, pārdomādams, vai sekot viņam vai braukt mājās. «Nē, viņam nevajag,» Pjērs savā prātā nolēma, «un es zinu, ka šī ir mūsu pēdējā tikšanās.» Viņš grūti nopūtās un devās atpakaļ uz Gorkiem.

Kņazs Andrejs, atgriezies šķūnī, nolikās uz paklāja, taču nevarēja gulēt.

Viņš aizvēra acis. Vienus tēlus nomainīja citi. Pie viena viņš pakavējās ilgi un priecīgi. Viņš spilgti atcerējās kādu vakaru Pēterburgā. Nataša ar dzīvu, saviļņotu seju stāstīja viņam, kā pagājušā vasarā sēņodama apmaldījusies lielā mežā. Viņa tam nesakarīgi aprakstīja gan meža biezokni, gan savas izjūtas un sarunas ar dravnieku, ko sastapusi, un, ik mirkli pārtraukdama savu stāstījumu, iesprauda: «Nē, es nevaru, es stāstu aplam; nē, jūs nesaprotat,» kaut gan kņazs Andrejs mierināja viņu, apgalvodams, ka saprot, un patiešām arī saprata visu, ko viņa gribēja izteikt. Nataša bija nemierā ar saviem vārdiem, viņa juta, ka neiznāk tā kvēli dzejiskā izjūta, ko viņa bija pārdzīvojusi todien un ko gribēja izpaust uz āru. «Viņš bija tik jauks, šis vecais vīrs, un mežā tik tumšs … un viņam tik laipnas … nē, es neprotu stāstīt,» viņa noteica sarkdama un uztraukdamās. Kņazs Andrejs tagad pasmaidīja to pašu priecīgo smaidu, kādu bija smaidījis tolaik, lūkodamies viņai acīs. «Es viņu sapratu,» kņazs Andrejs domāja. «Ne tikvien sapratu, bet taisni šo dvēseles spēku, šo sirsnību, šo dvēseles atklātību, taisni šo viņas dvēseli, ko miesa it kā saistīja, taisni šo dvēseli es viņā arī mīlēju … tik stipri, tik laimīgi mīlēju ..» Un piepeši viņš atcerējās, ar ko bija beigusies viņa mīla. «Viņam nekā tāda nevajadzēja. Viņš neko no tā ne redzēja, ne saprata. Viņš tajā redzēja glītiņu un spriganu meitenīti, ko pat turēja par necienīgu, lai saistītu ar to savu likteni. Bet es?… Un līdz pat šim laikam viņš vēl ir dzīvs un līksms.»

Kņazs Andrejs, it kā viņu kāds apdedzinājis, pietrūkās kajas un atkal sāka staigāt šķūņa priekšā.

XXVI

25. augustā, dienu pirms Borodinas kaujas, franču ķeizara pils prefekts m-r de Beausset [67] un pulkvedis Fabvier2 ieradās — pirmais no Parīzes, otrais no Madrides — pie ķeizara Napoleona viņa apmetnē pie Valujevas.

Pārģērbies galma mundierī, m-r Beausset 1 dc BosS kungspavēlēja nest sev pa priekšu saini, ko bija atvedis ķeizaram, un iegāja Napoleona telts pirmajā nodalījumā, kur, runādamies ar Napoleona adjutantiem, kas viņu apstāja, sāka saiņot vajā kasti.

Fabvier,* Fabvjē. neiedams dziļāk, ielaidies valodās ar pazīstamiem ģenerāļiem, apstājās pie telts ieejas.

Ķeizars Napoleons vēl nebija iznācis no guļamtelpas, kur patlaban beidza savu tualeti. Sprauslādams un tusnīdams viņš grieza drīz tuklo muguru, drīz spalvainās, taukās krūtis pretim sukai, ar ko kambarsulainis berzēja viņa ķermeni. Otrs kambarsulainis, pudelīti ar pirkstu pieturēdams, slacināja ar odekolonu ķeizara izlutušo miesu, un izteiksme viņa sejā liecināja, ka viņš vienīgais var zināt, cik un kur odekolons slacināms. Napoleona īsie mati bija siapji un uz pieres savēlušies. Bet viņa seja, kaut arī uztūkuši un dzeltena, pauda fizisku tīksmi. «Allez ferme, allez toujours..• Vēl, vēl, stingrāk … viņš drebinādamies un iekrekstēda- mies mudināja kambarsulaini, kas viņu berzēja. Adjutants, ienācis guļamtelpā, lai ziņotu ķeizaram, cik vakardienas kaujā saņemts gūstekņu, vajadzīgo pateicis, stāvēja pie durvīm, gaidīdams atļauju aiziet. Napoleons saviebies caur pieri uzlūkoja adjutantu.

— Point de prisonniers, — viņš atkārtoja adjutanta vārdus. — II se foni dēmolir. Tant pis pour l'arme russe, — viņš teica. — Allez toujours, allez ferme,4 4 Nav gūstekņu. Viņi mūs piespiež tos iznīcināt. Jo ļaunāk krievu armijai. Nu, vēl, 6tingrāk, stingrāk— viņš skubināja, sakumpdams un pieliekdams tuklos plecus.

C'est bien! Faites entrer m-r de Beausset, ainsi que Fabvier,6* Labil Lai Ienāk de Bosē kungs un arī Fabvjē. — viņš teica adjutantam, pamājis ar galvu.

Qul, Sire,6• Klausos, majestāte. — un adjutants nozuda aiz telts durvīm.

Divi kambarsulaiņi knaši apģērba majestāti, un tas zilā gvardes mundierī stingriem, ašiem soļiem izgāja pieņemamā telpā.

Bosē šai brīdī žiglām rokām kārtoja uz diviem krēsliem taisni ķeizara durvju priekšā no ķeizarienes atvesto dāvanu. Taču ķeizars bija apģērbies un iznāca tik negaidīti ātri, ka viņš nepaguva pilnīgi sagatavot pārsteigumu.

Napoleons tūliņ pamanīja, ko viņi dara, un noprata, ka vēl nav gatavi. Viņš negribēja laupīt tiem prieku sagādāt viņam pārsteigumu. Tādēļ viņš izlikās Bosē kungu nemanām un piesauca pie sevis Fabvjē. Bargi sarauktu pieri un klusēdams Napoleons klausījās, ko Fabvjē stāstīja, cik drošsirdīgi un uzticīgi viņa karapulki cīnījušies pie Salamankas, otrā Eiropas malā, lolodami tikai vienu domu — būt sava imperatora cienīgiem un baidīdamies tikai no viena — neizdarīt tam pa prātam. Kaujas iznākums bija bēdīgs. Napoleons Fabvjē stāstījuma laikā izmeta ironiskas piezīmes, it kā viņš arī necerējis, ka pasākums varētu veikties viņa prombūtnē.

Tas man jāizlabo Maskavā, — Napoleons sacīja. — A tantot[1] Uz redzēšanos.— viņš piebilda un pasauca de Bosē, kas pa šo laiku jau bija paspējis sagatavot pārsteigumu, nostatījis kaut ko uz krēsliem un kaut ko pārsedzis ar apklāju.

De Bosē palocījās zemu un tā, kā tas pieņemts franču galmā un kā prata palocīties tikai vecie Burbonu kalpotāji, un, pienācis tuvāk, sniedza aploksni.

Napoleons jautri viņu uzrunāja un paplucināja aiz auss.

Jūs esat steidzies, ļoti priecājos. Nu, ko runā Parīzē? — viņš taujāja, pēkšņi savu stingro sejas izteiksmi nomainījis pret vislaipnīgāko.

Sire, tout Paris regrette votre absetice, [68] y Majestāte, visa Parīze nožēlo jūsu prombūtni. — kā klājas, atbildēja de Bosē. Un, kaut gan Napoleons zināja, ka Bosē kungam tā vai tamlīdzīgi jāsaka, kaut gan viņš savos gaišajos brīžos zināja, ka tas nav taisnība, viņam tomēr bija patīkami no de Bosē to dzirdēt. Viņš atkal to pagodināja, paplūkādams aiz auss.

Je suis fāchš de vous avoir fait faire tant de ehe- min, [69] M;m ļoti žēl, ka liku jums uzņemties šo tālo ceļu. — viņš sacīja.

Sire! Je ne m'atlendais pas ā moins qu'ā vous trou- vet aux portes de Moscou, [70] [1] majestāte, es biju cerējis jūs sastapt ne tuvāk kā pie Maskavas vārtiem. — Bosē atbildēja.

Napoleons pavīpsnāja un, izklaidīgi pacēlis galvu, pavērās pa labi. Adjutants līganu soli piesteidzās un pasniedza zelta tabakdozi. Napoleons to paņēma.

Jā, jums labi izgadījās, — viņš teica, celdams atvērto tabakdozi pie deguna, — jums patīk ceļot, pēc trim dienām jūs redzēsiet Maskavu. Jūs droši vien necerējāt skatīt aziātisko galvaspilsētu. Jums būs patīkams ceļojums.

Bosē palocījās pateicība par šo uzmanību pret viņa (pašam līdz šim nezināmo) tieksmi ceļot.

A! Kas tad tas? — Napoleons iesaucās, pamanījis, ka visi galminieki raugās uz kaut ko, kas bija apsegts ar pārklāju. Bose ar galminieka veiklību, muguru nerādīdams, puspagriezienā paspēra pāris soļus atpakaļ un vienā un tai pašā laikā norāva pārklāju un nobēra:

Dāvana jūsu majestātei no ķeizarienes.

Tas bija Zcrāra spilgtās krāsās gleznots zēna portrets, kas rādīja Napoleona un Austrijas ķeizara meitas puisēnu, ko visi nez kāpēc dēvēja par Romas karali.

Visai skaists, cirtains zēns ar skatienu, kas atgādināja Kristus skatienu Siksta madonnā, bija uzgleznots, spēlējot bilboku. Bumba attēloja zemeslodi un nūjiņa otrā rokā scepteri.

Kaut arī nebija gluži skaidrs, ko īsti gleznotājs gribējis pateikt, rādīdams tā saucamo Romas karali bikstām ar nūjiņu zemeslodi, taču ši alegorija Napoleonam — tāpat kā visiem, kas gleznu bija redzējuši Parīzē, — kā varēja manīt, likās skaidra un visai patika.

Roi de Lome [71] [1] romas karalis. — viņš izsaucās, ar graciozu rokas mājienu norādīdams uz portretu. — Admirable/ [72] [1] brīnišķīgi! — ar itāliešiem piemītošo spēju patvaļīgi pārveidot sejas izteiksmi viņš tuvojas portretam un pieņēma domīgi maigu izskatu. Viņš juta, ka tas, ko viņš tagad teiks un darīs, ieies vēsturē. Un viņam šķita, ka labākais, ko viņš patlaban var darīt, ir tas, ka viņš, kas bija tik dižens, ka viņa dēls varēja ar zemeslodi spēlēt bilboku, pretstatā šim diženumam izrādīs visvienkāršāko tēva maigumu. Acis viņam aizmigtajās, viņš pavirzījās, atskatījās uz krēslu (krēsls pielēca viņam pa sēdienam) un apsēdās uz tā iepretim portretam- Viens viņa mājiens — un visi uz pirkstgaliem izgāja, atstādami viņu vienu pašu ar savām dižā cilvēka jūtām.

Kādu brīdi pasēdējis un nez kāpēc pieskāries portreta grumbuļainajam spīdumam, viņš piecēlās un atkal pasauca Bosē un dežurantu. Viņš lika iznest portretu telts priekšā, lai vecajai gvardei, kas stāvēja ap telti, neliegtu laimi redzēt Romas karali, viņu dievināmā ķeizara dēlu un troņmantnieku.

Kā jau viņš bija sagaidījis, tai brīdī, kad viņš brokastoja kopā ar Bosē kungu, kam bija piešķirts šis gods, telts priekšā atskanēja ap portretu saskrējušo vēcās gvardes oficieru un zaldātu sajūsmas saucieni.

Vive l'Empereur! Vive le Roi de Rome! Vive l'Empereur! [73] [1] lai dzīvo imperators! lai dzīvo Romas karalis! Lai dzīvo imperators! — skanēja aizgrābtas balsis.

Pēc brokastīm Napoleons Bosē klātbūtnē nodiktēja pavēli armijai.

Courte et energique! [74] [1] īsi un enerģiskii — napoleons noteica, pats izlasījis uzsaukumu, ko bija uzrakstījis vienā paņēmienā, bez labojumiem. Pavēlē bija rakstīts:

«Karavīri! Ir klāt kauja, ko jūs tik ļoti vēlējāties. Uzvara atkarīga no jums. Tā mums ir nepieciešama; tā dos mums visu vajadzīgo — ērtus mitekļus un drīzu atgriešanos tēvijā. Cīnieties tā, kā cīnījāties pie Austerlicas, Frīdlandes, Vitebskas un Smoļenskas. Lai nākamās paaudzes ar lepnumu atceras jūsu šāsdienas varoņdarbus. Lai saka par ikvienu no jums, — viņš piedalījās lielajā kaujā pie Maskavas!»

De la Moskowa! [75] [1] pie maskavas. — napoleons atkārtoja un, uzaicinājis piedalīties izjājienā Bosē kungu, kam patika ceļot, iznāca no telts pie apseglotajiem zirgiem.

Votre Majestē ar trop de bontē, [76] [1] jusu majestāte ir par daudz laipns. — Bosē atvairīja •uzaicinājumu pavadīt ķeizaru: viņam nāca miegs un turklāt viņš neprata un baidījās jāt.

Bet Napoleons pamāja cejotājam ar galvu, un Bosē bija vien jājāj. Kad Napoleons iznāca no telts, gvardu saucieni pie viņa dēla portreta k|uva vēl skaļāki. Napoleons sarauca pieri.

— Noņemiet to, — viņš sacīja, ar graciozi majestātisku mājienu norādīdams uz portretu. — Viņam vēl par agru redzēt kaujas lauku.

Bosē, aizvēris acis un noliecis galvu, dziļi nopūtās, ar šo žestu rādīdams, kā viņš māk vērtēt un izprast ķeizara vārdus.

XXVII

Visu šo 25: augusta dienu, kā stasta viņa vēsturnieki, Napoleons pa'vadija zirga mugurā, aplūkodams apvidu, apspriezdams plānus, ko ieteica viņa maršali, un pats dodams pavēles saviem ģenerāļiem.

Sākotnējā krievu karapulku izvietojuma līnija gar Ko- loču bija pārrauta, un daļa no šās līnijas, proti, krievu kreisais flangs, pēc Ševardinas redutes ieņemšanas 24. augustā atspiesta atpakaļ. Sī līnijas daļa nebija nocietināta, to vairs neaizsargāja upe, un tai vienīgajai bija priekšā daudzmaz klaja un līdzena vieta. Jebkuram, tiklab karavīram, ka civilajam, bija skaidrs, ka šai līnijas daļā frančiem jānāk uzbrukuma. Šķita, ka te nu nebija nekā daudz ko apsvērt, nebija vajadzīga ķeizara un viņa maršalu rūpība un rosīšanās un it nemaz nevajadzēja tās īpašās augstākās spējas, ko sauc par ģenialitāti un ko tik labprāt mēdz piedēvēt Napoleonam; taču vēsturnieki, kas vēlāk aprakstīja šo notikumu, un cilvēki, kas tolaik uzturējās Napoleona tuvumā, un arī viņš pats domāja citādi.

Napoleons jāja pa lauku, dziļdomīgi vērodams apvidu, klusībā atzinīgi vai neuzticīgi kratīja galvu un, nedarīdams saviem ģenerāļiem zināmu to dziļo domu gaitu, kas vadīja viņa lēmumus, pavēles veidā pateica tiem tikai galīgos secinājumus. Uzklausījis Davū — saukta Ekmilas hercoga priekšlikumu, ka jāapiet krievu kreisais flangs, Napoleons sacīja, ka to nevajagot darīt, nepaskaidrodams, kāpēc to nevajag darīt. Turpretim ģenerāļa Kompāna (kam vajadzēja uzbrukt flešām) priekšlikumam izvest savu divīziju pa mežu Napoleons deva piekrišanu, kaut gan tā saucamais Elšingenas hercogs, tas ir, Nejs, atļāvās piezīmēt, ka kustība pa mežu esot bīstama un varot izjaukt divīziju.

Apskatījis apvidu pret Ševardinas reduti, Napoleons kādu brīdi klusēdams pārdomāja un tad norādīja vietas, kur līdz rītdienai vajadzēja ierīkot divas baterijas operācijām pret krievu nocietinājumiem, un vietas, kur tām līdzās jānovieto lauka artilērija.

Nodevis šo un vēl citas pavēles, viņš atgriezās savā mītnē un nodiktēja kaujas dispozīciju.

Sī dispozīcija, par ko ar lielu sajūsmu runā franču vēsturnieki un ko pārējie vēsturnieki piemin ar dziļu cieņu, bija šāda:

«Gaismai austot, divas jaunās baterijas, kas nakti ierīkotas Ekmilas prinča ieņemtajā līdzenumā, atklās uguni pret divām pretējām ienaidnieka baterijām.

Tai pašā laikā artilērijas pirmā korpusa priekšnieks ģenerālis Perneti ar Kompāna divīzijas trīsdesmit lielgabaliem un visām Desē un Friāna divīzijas haubicēm virzīsies uz priekšu, atklās uguni un apbērs ar granātām ienaidnieka bateriju, pret kuru darbosies:

24 gvardes artilērijas lielgabali, 30 Kompāna divīzijas lielgabali un 8 Friāna un Desē divīzijas lielgabali.

Kopā … 72 lielgabali.

Artilērijas 3. korpusa priekšnieks ģenerālis Fušē nostādīs visas 3. un 8. korpusa haubices, kopskaitā 16, flangos baterijai, kas norīkota apšaudīt kreiso nocietinājumu, tā ka pret to vispār būs vērsti 40 lielgabali.

Ģenerālim Sorbjē jābūt gatavam pēc pirmās pavēles iziet ar visām gvardu artilērijas haubicēm pret vienu vai otru nocietinājumu.

Kanonādei turpinoties, kņazs Poņatovskis dosies uz sādžu pa mežu un apies ienaidnieka pozīciju.

Ģenerālis Kompāns virzīsies pa mežu, lai ieņemtu pirmo nocietinājumu.

Kad tādā veidā būs uzsākta kauja, tiks dotas pavēles atbilstoši ienaidnieka operācijām.

Kanonāde kreisajā flangā sāksies, tiklīdz atskanēs labā spārna kanonāde. Morāna divīzijas un vicekaraļa divīzijas strēlnieki, ieraudzījuši uzbrukuma sākumu labajā spārnā, atklās spēcīgu uguni.

Vicekaralis ieņems sādžu [77] borodinu. un pāries pa saviem trim tiltiem, turēdamies vienā augstumā ar Morāna un Friāna divīzijām, kas viņa vadībā dosies uz reduti un nostāsies vienā iīnijā ar pārējiem armijas karapulkiem.

Tas viss jāizpilda noteiktā kārtībā (le tout se fera avec ordre et mēthode [78] ),[1] — visam jānotiek kārtībā un pec metodes. (Red.) paturot cik iespējams vairāk karapulku rezervē.

Ķeizara nometnē pie Možaiskas, 1812. gada 6. septembrī.»

Si dispozīcija, uzrakstīta visai neskaidri un juceklīgi, — ja atļaujas raudzīties uz Napoleona rīkojumu bez reliģiozas bijības pret viņa ģenialitāti, — ietvēra četrus punktus — četrus rīkojumus. Neviens no šiem rīkojumiem nevarēja tikt un arī netika izpildīts.

Dispozīcijā sacīts, pirmkārt: lai Napoleona izraudzītajā viela ierīkotās baterijas kopā ar Pcrneti un Fušē lielgabaliem, kam vajadzēja nostāties ar tām vienā līnijā, pavisam simt diviem lielgabaliem, atklāj uguni un apber ar šāviņiem krievu flešas un redutes. To nevarēja izdarīt, jo no Napoleona izraudzītajām vietām šāviņi nesniedza līdz krievu ceļamajiem nocietinājumiem un šie simt divi lielgabali būtu šāvuši tukšā gaisā -un tik ilgi, līdz tuvākais priekšnieks pretēji Napoleona pavēlei neizvirzītu tos uz priekšu.

Otrs rīkojums bija, lai Poņatovskis, dodamies pa mežu uz sādžu, apietu krievu kreiso spārnu. Tas nevarēja notikt un netika izpildīts tapec, ka Poņatovskis, dodamies pa mežu uz sādžu, sastapa tur Tučkovu, kas aizsprostoja viņam ceļu, un nevarēja apiet un neapgāja krievu pozīcijas.

•Trešais rīkojums: Ģenerālis Kompāns virzīsies uz mežu, lai ieņemtu pirmo nocietinājumu. Kompāna divīzija pirmo nocietinājumu neieņēma, bet tika atsista, tāpēc ka, izejot no meža, tai vajadzēja stāties zem karteču uguns, ko Napoleons nezināja.

Ceturtais: Vicekaralis ieņems sādžu (Borodinu) un pāries pa saviem trini tiltiem, turēdamies vienādā augstumā ar Morāna un l-'riāna divīzijām (par kurām nav teikts, kurp un kad tās virzīsies), kas viņa vadībā dosies uz reduti un nostāsies viena līnijā ar pārējiem karapulkiem.

Cik var noprast, ja nu ne no šā juceklīgā perioda, tad no vicekaraļa mēģinājumiem izpildīt viņam dotās pavēles, — viņam vajadzēja virzīties caur Borodinu pa kreisi uz reduti, turpretim Morāna un Friāna divīzijām tai pašā laikā jāvirzās no frontes.

Visu šo, tāpat kā pārējos dispozīcijas punktus, neizpildīja un nevarēja izpildīt. Izgājis cauri Borodinai, vicekaralis tapa apturēts pie Koločas un nevarēja tikt tālāk, bet Morāna un Friāna divīzijas neieņēma reduti, jo tika atsistas, un reduti jau kaujas beigās sagrāba kavalērija (jādomā, Napoleonam neparedzēts un nedzirdēts notikums). Tātad neviens no dispozīcijas rīkojumiem netika un nevarēja tikt izpildīts. Taču dispozīcijā sacīts, ka pēc tam, kad kauja tādā veidā būs uzsākta, tiks dotas pavēles atbilstoši ienaidnieka operācijām, un tāpēc varētu likties, ka Napoleons kaujas laikā būs devis visus vajadzīgos rīkojumus; taču arī tas nenotika un nevarēja notikt, jo pa visu kaujas laiku Napoleons atradās tik tālu no tās, ka (tā tas vēlāk arī izrādījās) kaujas gaita nevarēja būt tam zināma un nevienu viņa rīkojumu kaujas laikā nebija iespējams izpildīt.

XXVIII

Daudzi vēsturnieki apgalvo, ka Borodinas kaujā franči neuzvarējuši tāpēc, ka Napoleonam bijušas iesnas, ka, nebūtu viņš sanīcis ar iesnām, viņa rīkojumi pirms kaujas un kaujas laikā būtu bijuši vēl ģeniālāki un Krievija būtu aizgājusi bojā et la face du monde eut ēte changee — un pasaules vaigs būtu pārmainījies. (Red.)Vēsturniekiem, kas atzīst, ka Krievija radusies pēc viena cilvēka — Pētera Lielā gribas un Francija no republikas izveidojusies par impēriju un franču karapulki devušies uz Krieviju pēc viena cilvēka — Napoleona gribas, — tādiem vēsturniekiem šāds spriedums, ka Krievija palikusi varena tāpēc, ka Napoleonam 26. augustā bijušas stipras iesnas, tādiem vēsturniekiem šāds spriedums ir nenovēršami loģisks secinājums.

Ja no Napoleona gribas bija atkarīgs uzsākt vai neuzsākt Borodinas kauju un no viņa gribas bija atkarīgs dot tādu vai citādu rīkojumu, tad skaidrs, ka iesnas, kas stipr! ietekmēja viņa gribas izpausmi, varēja kļūt par cēloni Krievijas glābšanai un ka tāpēc tas kambarsulainis, kas 24. augustā aizmirsa pasniegt Napoleonam ūdens necaurlaidīgus zābakus, bija Krievijas glābējs. Šajā domu gaitā šis secinājums ir neapšaubāms, tikpat neapšaubāms kā tas secinājums, ko jokodamies (pats nezinādams, par ko) izdarījis Voltērs, teikdams, ka Bērtuļa naktij par cēloni bijis Kārļa IX kuņģa darbības traucējums. Bet cilvēki, kas nepieļauj, ka Krievija būtu radusies pēc viena cilvēka —- Pēteri I gribas un ka Francijas impērija izveidojusies un karš ar Krieviju sācies pēc viena cilvēka — Napoleona gribas, šis prātojums šķiet ne tikvien aplams un bezjēdzīgs, bet arī pretējs visai cilvēka būtībai. Uz jautājumu, kas tad ir vēsturisko notikumu cēlonis, ir cita atbilde, proti, tā, ka pasaules notikumu gaita jau iepriekš nolemta no augšienes, atkarīga no tā, ka visu šo notikumu līdzdalībnieku patvaļas sagadījušās vienkop un ka Napoleona ietekme uz šo notikumu gaitu ir tikai ārēja un fiktīva.

Lai cik dīvains no pirmā acu uzmetiena liekas pieņēmums, ka Bērtuļa nakts, ko pavēlēja sarīkot Kārlis IX, nav notikusi pēc viņa gribas, bet viņam tikai licies, ka viņš pavēlējis to sarīkot, un ka pie Borodinas astoņdesmit tūkstoši cilvēku nav apkauti pēc Napoleona gribas (kaut gan viņš deva pavēli par kaujas sākumu un gaitu), bet viņam tikai likās, ka viņš to pavēlējis, — lai cik dīvains šķiet šis pieņēmums, taču cilvēka cieņa, kas man saka, ka ikviens no mums ir cilvēks — ja ne lielākā, tad arī ne mazākā mērā kā lielais Napoleons, šī cieņa liek pieļaut šādu jautājuma atrisinājumu, un vēstures pētījumi šo pieņēmumu bagātīgi apstiprina.

Borodinas kaujā Napoleons ne uz vienu nešāva un nevienu nenogalināja. Visu to darīja zaldāti. Tātad viņš nebija tas, kas nogalināja cilvēkus.

Franču armijas zaldāti gāja Borodinas kaujā nogalināt krievu zaldātus nevis pēc Napoleona pavēles, bet aiz pašu gribas. Visa armija: franči, vācieši, poļi — badā pamiruši, noskranduši un gājiena nomocīti, redzēdami armiju, kas viņiem aizsprostoja ceļu uz Maskavu, juta, ka le vin est tire et qiCil faul le boirex. — vīna pudele ir vaļā, vajag tikai dzert. Ja Napoleons viņiem tagad būtu liedzis kauties ar krieviem, viņi būtu to/ nogalinājuši un gājuši kauties ar krieviem tāpēc, ka viņiem tas bija nepieciešams.

Kad viņi klausījās Napoleona pavēli, kas tiem kā mierinājumu par viņu sakropjošanu un nāvi tēloja nākamo paaudžu vārdus, kas minēs, ka tie piedalījušies kaujā pie Maskavas, viņi sauca: «Vive l'Empereur!»1 — gluži tāpat, kā bija saukuši «Vive l'Empereur!», redzēdami portretā puisēnu, kas ar bilboka nūjiņu baksta zemeslodi; gluži tāpat tie būtu saukuši «Vive l'Empereur!» — pie jebkuras aplamības, ko vien tiem pateiktu. Viņiem nekas cits vairs neatlika kā kliegt «Vive l'Empereur!» — un iet kauties, lai kā uzvarētāji saņemtu Maskavā pārtiku un atpūtu. Tātad Napoleona pavēle nebija tā, kas lika viņiem nogalināt sev līdzīgus cilvēkus.

Un Napoleons arī nevadīja kaujas gaitu, jo no viņa dispozīcijas nekas netika izpildīts un kaujas laikā viņš nezināja, kas nptika viņam priekšā. Tātad arī tas, kādā veidā šie cilvēki nogalināja cits citu, notika nevis saskaņā ar Napoleona gribu, bet norisinājās neatkarīgi no viņa pēc to simtu tūkstošu ļaužu gribas, kuri piedalījās vispārējā operācijā. Napoleonam tikai likās, ka viss notiek pēc viņa gribas. Un tāpēc jautājumam par to, vai Napoleonam bijušas vai nebijušas iesnas, vēsturē nav nemaz lielāka nozīme kā jautājumam par armijas pēdīgā vezumnieka iesnām.

Napoleona 26. augusta iesnām nebija nozīmes jo vairāk iāpēc, ka rakstnieku apgalvojumi, it kā Napoleona iesnu dēļ viņa dispozīcija un rīkojumi kaujas laikā nebijuši tik labi kā iepriekšējie, — ir pilnīgi nepatiesi.

šeit minētā dispozīcija nepavisam nebija vājāka, bet pat labāka par visām iepriekšējām dispozīcijām, pēc kurām guva uzvaras kaujās. Šķietamie rīkojumi kaujas laikā arī nebija sliktāki par iepriekšējiem, bet gluži tādi paši kā vienmēr. Taču šī dispozīcija un rīkojumi šķiet vājāki par iepriekšējiem tikai tāpēc, ka Borodinas kauja bija pirmā, ko Napoleons zaudēja. Vislabākās un dziļi apdomātās dispozīcijas un pavēles šķiet visai nelāgas un ikviens kara lietu pratējs ar svarīgu seju tās kritizē, ja, pēc tām rīkojoties, kaujā nav gūta uzvara; un visvājākā dispozīcija un pavēles šķiet ļoti labas un nopietni cilvēki veselos sējumos ņemas pierādīt vājo rīkojumu vērtīgumu, ja ar tiem kaujā gūta uzvara.

Veirotera sastādītā Austerlicas kaujas dispozīcija bija pats pilnības paraugs šāda veida sacerējumiem, bet to tomēr nopēla, nopēla taisni tāpēc, ka tā bija par daudz pilnīga, par daudz sīka.

Napoleons Borodinas kaujā savu uzdevumu kā varas pārstāvis veica tikpat labi un vēl labāk nekā citās kaujās. Viņš nedarīja nekā kaujas gaitai kaitīga; viņš pakļāvās vissaprātīgākajiem uzskatiem; viņš nejauca, nerunāja pats sev pretim, nenobijās un neaizbēga no kaujas lauka, bet ar savu lielo taktu un kara pieredzi mierīgi un ar cieņu tēloja šķietamo komandiera lomu.

XXIX

Atgriezies, pēc tam kad otrreiz bija rūpīgi aplūkojis līniju, Napoleons sacīja:

— Šaha figūras ir uzstādītas, rīt sāksies spēle.

Licis pasniegt punšu un ataicinājis Bosē, viņš sāka ar to tērzēt par Parīzi, par dažādām pārmaiņām, kādām nodomājis pakļaut maison de l'imperatricely[1] — ķeizarienes galma sastāvu. izbrīnīdams prefektu ar to, cik labi atcerējās visus niecīgos galma attiecību sīkumus.

Viņš interesējās par niekiem, jokojās par Bosē patiku ceļot un nevērīgi tērzēja, kā to mēdz darīt slavens, pašapzinīgs sava darba pratējs ķirurgs pa to laiku, kamēr viņš atrota piedurknes, apliek priekšautu un kamēr slimnieku piesaista pie gultas. «Visa operācija man ir rokās un galvā, skaidra un noteikta. Kad vajadzēs ķerties pie darba, es to izdarīšu labāk nekā jebkurš cits, bet patlaban varu jokot, un, jo vairāk jokoju un esmu mierīgāks, jo vairāk jums jābūt pārliecinātiem, mierīgiem un jāapbrīno mans ģēnijs.»

Iztukšojis otru glāzi punša, Napoleons iegāja atpūsties pirms nopietnās operācijas, kas, kā viņam šķita, rīt bija gaidāma.

Viņš tik ļoti interesējās par šo gaidāmo operāciju, ka nevarēja gulēt un, par spīti iesnām, kas no vakara mitruma bija pieņēmušas, pulksten trijos naktī, skaļi degunu

šņaukdams, izgāja telts lielajā nodalījumā. Viņš jautāja, vai krievi neesot aizgājuši. Viņam atbildēja, ka ienaidnieka ugunis joprojām esot tanīs pašās vietās. Viņš atzinīgi pamāja ar galvu. Teltī ienāca dežurējošais adjutants.

En bien, Rapp, croyez-vous, que nous ferons de bon- nes affaires aujourd'hui? [79] [1] nu, rap, kā jūs domājat: vai šodien mums labi veiksies? — viņš to uzrunāja.

Sans aucun douie, Sire,2[1] Nav ne mazāko šaubu, majestāte. — Raps atbildēja. Napoleons pavērās viņā.

Vous rappelez-vous, Sire, ce que vous m'avez fait l'honneur de dire ā Smolensk, — sacīja Raps, — le vin est tire, il faut de boire. [80] 8 Vai atceraties, majestāte, ko jums labpatika teikt pie Smoļenskas: vīna pudele ir vaļā, vajag tikai dzert.

Napoleons sarauca pieri un ilgi sēdēja klusēdams, galvu rokā atbalstījis.

Cette pauvre armee, — viņš pēkšņi ierunājās, — elle a bien diminue depuis Smolensk. La fortune est une fran- che courtisane, Rapp; je le disais toujours, et je sommence ā l'ēprouver. Mais la garde, Rapp, la garde est intacte? [81] [1] nabaga armija, tā ir stipri gājusi mazumā kopš Smoļenskas. Laime ir īsta prieka meita, Rap; to es vienmēr esmu teicis un tagad sāku piedzīvot. Bet gvarde, Rap, vai gvarde ir vesela? — viņš vaicāja.

Oui, Sire, [82] [1] jā gan, majestāte. — raps atbildēja.

Napoleons paņēma pastilas gabaliņu, iebāza mutē un paskatījās pulkstenī. Miegs nenāca, rīts bija vēl tālu; arī nekādu rīkojumu vairs nevarēja dot, lai kavētu laiku, jo visi jau bija doti un patlaban tos sāka izpildīt.

A-t-on distribue Ies biscuits et le riz aux regiments de la garde? [83] [1] vai sausiņi un rīsi gvardiem izdalīti? — Napoleons stingri vaicāja.

Oui, Sire. [84] [1] jā gan, majestāte.

Mais le riz? [85] bet rīsi?raps atbildēja, ka nodevis ķeizara pavēli par rīsiem, taču Napoleons neapmierināts nogrozīja galvu, it kā neticēdams, ka viņa pavēle izpildīta. Ienāca kalpotājs ar

punšu. Napoleons lika pasniegt otru glāzi Rapam un klusēdams iedzēra pa malkam no savējās.

Nejūtu ne garšas, ne smaržas, — viņš sacīja, ostīdams glāzi. — Sīs iesnas man apnikušas. Viņi tur stāsta par medicīnu. Kas tā par medicīnu, ja nevar izārstēt ne iesnas? Korvizars man iedeva šīs pastilas, bet tās neko nepalīdz. Ko viņi var izārstēt! Ārstēt nevar. Notre corps est une maclīine ā vivre. II est organise pour ceļa, c'est de nalure; laisse?.-y la vie ā son aise, qu'elle s'y defende elle meme: elle fera plus que si vous la paralysiez en l'en- combrant de remddes. Notre corps est comme une montre parfaite qui doit aller un certain temps; l'horloger n'a pas faculte de l'ouvrir, il ne peut la tnanier qu'ā tātons et Ies yeux bandes. Notre corps est une maehine ā vivre, voilā tout. [86] [1] Mūsu miesa ir dzīvības mašīna. Tam nolūkam tā iekārtota. Lieciet dzīvībai mieru, lai pati aizsargājas, tā viena pati paveiks vairāk, nekā, ja jus to traucēsiet, piesātinādami ar zālēm. Mūsu miesa ir kā pulkstenis, kam zināmu laiku jāiet; pulksteņtaisītājs nevar to atvērt un tikai taustīdamies un aizvērtām acīm var to regulēt. Mūsu miesa ir dzīvības mašīna, nekas vairāk. — Un, it kā nokļuvis uz definīciju ceļa, definitions, kas Napoleonam tik visai patika, viņš negaidot izteica jaunu definīciju. — Vai jūs zināt, Rap, kas ir kara māksla? — viņš vaicāja. — Māksla zināmā momentā būt stiprākam par ienaidnieku. Voilā tout. [87] 1 tas ir viss.

Raps nekā neatbildēja.

Demaln nous allons avoir affaire ā Koutouzoff! [88] 1 Rīt mums būs darīšana ar Kutuzovu. — Napoleons sacīja. — Paskatīsimies! Atcerieties, Braunavā viņš komandēja armiju un ne reizi triju nedēļu laikā netika sēdies zirgam mugurā, lai aplūkotu nocietinājumus. Paskatīsimies!

Viņš paraudzījās pulkstenī. Bija vēl tikai četri. Gulēt negribējās, punšs bija izdzerts, un nebija nekā ko darīt. Viņš piecēlās, pastaigājās uz priekšu un atpakaļ, uzvilka siltus svārkus, uzlika cepuri un izgāja no telts. Nakts bija tumša un mitra; no gaisa sijājās tikko manāms miklums. Blāvi dega ugunskuri tepat tuvumā, kur stāvēja franču gvarde, un cauri dūmiem spīdēja gar krievu līniju. Visur bija kluss, un skaidri varēja dzirdēt čabēšanu un dipoņu, franču karapulkiem jau sākot virzīties uz savām pozīciju!»

Napoleons pastaigajas telts priekšā, palūkojas ugunīs, lekl.M! ijās dipoņā un, garām iedams, apstājās pie stalta gvarda, kas pinkainu cepuri galvā stāvēja sardzē pie viņa lelts un, ķeizaram parādoties, izslējās kā melns stabs.

No kura gada armijā? — viņš pajautāja ar to parasto uzsvērti rupjo un laipno kareiviskumu, ar kādu allaž mēdza uzrunāt zaldātus. Zaldāts viņam atbildēja.

Ah! un des vieux!11 A, viens no vecajiem! Vai pulkā rīsus saņēmāt?

Saņēmām, jūsu majestāte.

Napoleons pameta ar galvu un gāja projām.

Pussešos Napoleons jāja uz Ševardinas sādžu.

Svīda gaisma, debesis skaidrojās, tikai austrumos turējās viens mākonis. Pamestie ugunskuri plēnēja blāvajā rīta gaismā.

Pa labi atskanēja dobjš vientuļš lielgabala šāviens, aiz- dunēja un noslāpa vispārējā klusumā. Pagāja dažas minūtes. Atskanēja otrs, trešais šāviens, gaiss saviļņojās; ceturtais, piektais tuvu un svinīgi nodunēja kaut kur labajā pusē.

Vēl nebija noklusuši pirmie šāvieni, kad atskanēja vēl citi, vēl un vēl, saplūzdami kopā un cits citu pārtraukdami.

Napoleons ar svītu piejāja pie Ševardinas' redutes un nokāpa no zirga. Spēle sākās.

XXX

Atgriezies no kņaza Andreja Gorkos, Pjērs, pavēlējis bereitoram sagatavot zirgus un rīt agri viņu pamodināt, uz vietas aizmiga aiz starpsienas kaktiņā, ko Boriss viņam bija atbrīvojis.

Kad Pjērs otrā rītā pilnīgi atjēdzās, istabā vairs neviena nebija. Rūtis mazajos logos drebēja. Bereitors stāvēja, viņu bukņīdams.

Jūsu gaišība, jūsu gaišība, jūsu gaišība… — bereitors neatlaidīgi atkārtoja, uz Pjēru neskatīdamies un purinādams aiz pleca, acīm redzami zaudējis cerību viņu uzmodināt.

Ko? Vai sācies? Jau laiks? — Pjērs atmodies ierunājās.

Dzi, kā šauj, — sacīja bereitors, atvaļināts zaldāts, — visi kungi jau projām, pats visugaišais sen kamēr aizjāja garām.

Pjērs steigā apģērbās un izmetās uz lieveņa. Ārs bija skaidrs, svaigs, rasas pilns un līksms. Saule tikko izsprau- kusies no padebeša, kas to bija aizsedzis, aizlauztiem stariem šļācās pār pretējas ielas jumtiem, pār rasas klātajiem ceļa putekļiem, par ēku sienām, pār žoga spraugām un pār Pjēra zirgiem, kas stāvēja pie mājas. Lielgabalu duna ārā bija dzirdamāka. Pa ielu rikšos aizlaida adjutants ar kazaku.

Laiks, grāf, ir laiks! — adjutants nokliedza.

Pavēlējis vest zirgu nopakaļ, Pjērs devās pa ielu uz

kurgānu, no kura vakar bija lukojics uz kaujas lauku. Uz šā kurgāna rosījās bars karavīru, varēja dzirdēt štāba laužu franču valodas čalu, bija redzama Kutuzova sirmā galva ar balto sarkanmalas cepuri un sirmo, plecos iegrimušo pakausi. Kutuzovs tālskatī vēroja lielceļu.

Pa uzejas kāpieniem nokļuvis uz kurgāna, Pjērs paraudzījās uz priekšu un vai pamira aiz sajūsmas par ainavas krāšņumu. Tā bija tā pati panorāma, ko viņš vakar bija tīksmi vērojis no šā paša kurgāna; taču tagad visu šo apvidu pildīja karapulki un šāvienu dūmi, un spožā saule, kāpdama augšā aiz Pjera pa kreisi, slīpiem stariem svieda pār to tīrajā rīta gaisā zeltainām un rožainām nokrāsām cauraustu gaismu un garas, tumšas ēnas. Tālie meži, kas ietvēra panorāmu, it kā no kāda dzeltenzaļa dārgakmens izcirsti, iezīmējās apvāršņa malā ar galotņu līkumaino svītru, un viņpus Valujevas tajos ievijās lielais Smoļenskas ceļš, viss pilns ar karapulkiem. Tuvāk mirgoja zeltaini lauki un mežu skupsnas. Visur priekšā pa labi un pa kreisi drūzmējās karapulki. Tas viss bija rosmes pilns, grandiozs un negaidīts, taču, kas Pjēru visvairāk pārsteidza, bija paša kaujas lauka skats, Borodina un ieplakas abpus Koločai.

Virs Koločas, Borodinā un tai pa abām pusēm, it sevišķi pa kreisi, tur, kur purvainos krastos Voina ietek Ko- ločā, vēl turējās migla, kas, spožai saulei lecot, kūst, iz- plēn un kļūst caurspīdīga, piešķirdama burvīgas krāsas un apveidus visam, kas redzams tai cauri. Sai miglai pie

vienojās šāvienu dūmi, un pa šo miglu un dūmiem visur fhīrgoja rīta gaismas zibšņi — gan ūdenī, gan rasā, gan Umi krastiem un Borodinā sadrūzmējušos karapulku durkļos. Caur šo miglu vīdēja balta baznīca, šur tur Borodinas mājiņu jumti, šur tur blīvas zaldātu masas, šur tur zaļas kastes, lielgabali. Un tas viss kustējās- vai šķita kustamies, tāpēc ka pa visu šo plašumu stiepās migla un dūmi. Tiklab šai miglas klātajā zemienē ap Borodinu, kā arī visapkārt tai, vairāk uz augšu un it īpaši pa kreisi, pa visu karapulku līniju, pa mežiem, pa laukiem, ieplakās, augstieņu virsotnēs nemitīgi paši no sevis, ne no kā, gan pa vienam, gan bariem, gan reti, gan bieži uzkūpēja lielgabalu dūmu mutuļi, kas, tūkdami, plezdamies, vērpda- mies, kopā saplūzdami, piepildīja visu šo plašumu.

Šie šāvienu dūmi un, dīvaini pat sacīt, šāvienu duna Šķita ainavas galvenais skaistums.

Puf! — pēkšņi uzvērpās apaļš, blīvs dūmu mutulis, zalgodams gaiši mēļā, pelēkā un piena baltā krāsā, un — burti! — mirkli vēlāk noskanēja šo dūmu troksnis.

«Puf-puf! — pacēlās divi mutuļi, grūstīdamies un saplūzdami kopā; un «bum-bum» — skaņas apstiprināja to, ko acs redzēja.

Pjērs atskatījās uz pirmo dūmu mutuli, ko bija pametis kā ieapaļu blīvu bumbiņu, un nu jau tā vietā tūka lielas dūmu bumbas, kas vēlās sāņus, un puf… (ar pārtraukumu) puf-puf — radās vēl trīs, vēl četras; un uz katru ar tādiem pašiem pārtraukumiem bum … bum-bum-bum — atsaucās skaistas, spalgas, noteiktas skaņas. Brīžam likās, ka šie dūmi skrien, brīžam, ka stāv uz vietas un tiem garām joņo meži, lauki un spožie durkļi. Kreisajā pusē pa laukiem un krūmiem bez mitas cēlās šie lielie dūmu mutuļi ar savām svinīgajām atbalsīm; un vēl tuvāk pa ieplakām un mežiem uzmirgoja mazi šauteņu dūmu māku- liši, nepagūdami noapaļoties, un gluži tāpat izraisīja savas sīkās atbalsis. Trah-ta-ta-tah — sprakstēja šautenes_, kaut arī bieži, taču nekārtīgi un nabadzīgi salīdzinājumā ar lielgabalu šāvieniem.

Pjēram iegribējās būt tur, kur bija šie dūmi, šie mirdzošie durkļi, šī kustība, šīs skaņas. Viņš atskatījās uz Kutuzovu un tā svītu, lai salīdzinātu savus iespaidus ar citiem. Visi, gluži tāpat kā viņš, un, viņam pat šķita, — ar tādām pašām jūtām raudzījās uz priekšu, uz kaujas lauku. Visās sejās tagad plaiksnījās tas slēptais jūtu siltums (chaleur latente), ko Pjērs bija pamanījis vakar un ko pilnīgi izprata pēc savas sarunas ar kņazu Andreju.

Jāj, mīļais, jāj, lai dievs stāv tev klāt, — acu no kaujas lauka nenovērsdams, Kutuzovs sacīja ģenerālim sev līdzās.

Noklausījies pavēli, ģenerālis pagāja Pjēram garām uz kurgāna noeju.

Uz pārceltuvi! — salti un skarbi noskaldīja ģenerālis, atbildēdams kādam no štāba ļaudīm uz jautājumu, kurp viņš jāšot.

«Es arī, es arī,» Pjērs nodomāja un devās ģenerālim pakaļ.

Ģenerālis uzkāpa zirgā, ko kazaks tam pieveda. Pjērs piegāja pie sava bereitora, kas turēja zirgus. Pajautājis, kurš no tiem rāmāks, Pjērs sēdās zirgam mugurā, ieķērās krēpēs, kājas ārup pagriezis, piespieda papēžus zirgam pie vēdera un, juzdams, ka viņam krīt nost brilles un ka viņš nevar atraut rokas no krēpēm un no pavadas, aizlēk- šoja ģenerālim pakaļ, izraisīdams smīnu štāba ļaudīm, kas no kurgāna viņā noskatījās.

XXXI

Ģenerālis, kuram nopakaļ auļoja Pjērs, no kalna nojājis, strauji pagrieza pa kreisi, un Pjērs, pazaudējis to no acīm, iedrāzās kājnieku rindās, kas soļoja viņam pa priekšu. Viņš pūlējās tikt no tām laukā gan uz priekšu, gan pa kreisi, gan pa labi, bet visur bija zaldāti vienlīdz rūpju pilnām sejām, aizņemti ar kādu neredzamu, bet, jādomā, svarīgu darbu. Visi ar vienādi īdzīgi jautājošu skatienu raudzījās uz šo resno vīru ar balto platmali, kurš nez kādēļ dzinās ar zirgu viņiem virsū.

— Ko jāj taisni bataljonam pa vidu! — kāds viņam uzkliedza. Kāds cits ar šautenes laidi pagrūda viņa zirgu, un Pjērs, noliecies pie seglu loka un tikko valdīdams satrūkušos zirgu, izauļoja zaldātiem priekšā, kur bija klajāks.

Priekšā bija tilts, un pie tilta šaudami stāvēja citi zaldāti. Pjērs piejāja tiem klāt. Pats to nezinādams, Pjērs bija nokļuvis pie Koločas tilta starp Gorkiem un Borodinu, kuram franči (ieņēmuši Borodinu) uzbruka kaujas pirmajā cēlienā. Pjērs redzēja, ka priekšā ir tilts un ka abpus tiltam un pļavā, tais pašos siena vālos, ko viņš vakar

bija ievērojis, zaldāti dūmos nez ko rīkojas; taču, kaut arīšai vietā nenoklusdami rībēja šāvieni, viņš it nemaz neattapa ka tepat jau ir kaujas lauks. Viņš nedzirdēja ne ložu svilpšanu visās malās, ne šāviņus, kas lidoja pāri, neredzēja ienaidnieku viņpus upes un ilgi nepamanīja kritušos un ievainotos, kaut gan turpat necik tālu krita daudzi. Ar smaidu, kas nedzisa viņa sejā, viņš lūkojās apkārt.

Ko šis te jādelē pašā līnijas priekšā? — atkal viņam kāds uzkliedza.

Uz kreiso, turies pa labi, — viņam sauca.

Pjērs pagrieza pa labi un negaidot sagrūdās kopā ar pazīstamu ģenerāļa Rajevska adjutantu. Sis adjutants uzmeta Pjēram niknu skatienu, acīmredzot arī grasīdamies uzkliegt, bet pazinis pamāja ar galvu.

Kā jūs te? — viņš iejautājās un auļoja tālāk.

Pjērs, juzdamies te lieks un dīks, baidīdamies atkal

kādu traucēt, lēkšoja adjutantam pakaļ.

Kas te notiek? Vai es drīkstu jāt jums līdzi? — viņš vaicāja.

Tūliņ, tūliņ, — adjutants atsaucās un, piejājis pie resna pulkveža, kas stāvēja pļavā, kaut ko tam pateica un tikai tad pagriezās pret Pjēru.

Kālab jūs te esat iekļuvis, grāf? — viņš tam smaidot jautāja. — Joprojām vēl ziņkāre dzenā?

Jā, jā, — Pjērs attrauca. Bet adjutants, pagriezis zirgu, jāja tālāk.

Te jau nu vēl paldies dievam, — adjutants sacīja, — bet kreisajā flangā pie Bagrationa, tur tikai ir suta:

Tiešām? — Pjērs pārvaicāja. — Kur tad tas ir?

Jājiet man līdzi uz kurgānu, no mums var redzēt. Mūsu baterijā vēl ir ciešami, — adjutants stāstīja. — Nu, kas ir, jāsiet?

Jā, es jums līdzi, — Pjērs teica, apkārt lūkodamies un ar acīm meklēdams savu bereitoru. Te tikai Pjērs pirmoreiz pamanīja ievainotos, kas kūlās uz priekšu kājām un ko nesa uz nestuvēm. Tai pašā pļaviņā ar smaržīgajiem siena vāliem, pa kuru viņš vakar bija jājis, šķērsām vāliem, neveikli pagriezis galvu, nekustīgi gulēja kāds zaldāts ar noripojušu ķiveri. — Bet kāpēc viņu nav pacēluši? — Pjērs jau gribēja jautāt, taču aprāvās, ieraudzījis adjutanta stingro seju, kad arī tas pavērās uz to pašu pusi.

Pjērs neatrada savu bereitoru un kopā ar adjutantu pa ieplaku gar upes lejteci jāja uz Rajevska kurgānu. Pjēra zirgs lāgā netika līdzi adjutantam un vienmērīgi kratīja jātnieku.

Jūs, grāf, redzams, neesat pieradis jāt? — adjutants vaicāja.

Nē, nekas, viņš tikai it kā par daudz kratās, — Pjērs neizpratnē atteica.

Eel … bet viņš taču ir ievainots, — sacīja adjutants, — laba priekškājā virs ceļa. Jādomā, lode. Apsveicu, grāf, — viņš piebilda, — le bapteme de feuK[1] — ugunskristības

Izjājuši pa dūmiem cauri sestajam korpusam, nopakaļ artilērijai, kas, uz priekšu izvirzīta, šāva, apdullinādama ar saviem šāvieniem, viņi nokļuva neliela meža malā. Mežā bija vēsi, klusu un jaudās rudens smarža. Pjērs un adjutants nokāpa no zirgiem un kājām devās kalnup.

Vai ģenerālis ir šeit? — adjutants vaicāja, pienākdams pie kurgāna.

Tikko kā bija, aizjāja turp, — viņam atbildēja, norādot pa labi.

Adjutants atskatījās uz Pjēru, it kā neziņā, ko tagad ar viņu iesākt.

Neraizējieties, — teica Pjērs. — Es kāpšu kurgānā, vai drīkst?

Ejiet vien, no turienes viss redzams un nav tik bīstami. Es atjāšu jums pakaļ.

Pjērs devās uz bateriju, un adjutants jāja tālāk. Viņi vairs netika redzējušies, un jau daudz vēlāk Pjērs dabūja zināt, ka šim adjutantam todien norauta roka.

Kurgāns, kurā Pjērs uzkāpa, bija tā slavenā vieta (kas krieviem vēlāk bija pazīstama ar kurgāna baterijas vai Rajevska baterijas nosaukumu, bet frančiem ar vārdu la gratide redoute, la fatale redoute, la redoute du cen- tre [89] )1 — lielā redute, liktenīgā redute, centra redute., ap kuru bija izvietoti desmitiem tūkstošu cilvēku un kuru franči uzskatīja par pozīcijas vissvarīgāko punktu.

Sī redute sastāvēja no kurgāna, kuram trijās pusēs bija izrakti grāvji. Grāvju iežogotajā laukumā caur valni izbāztiem stobriem stāvēja desmit lielgabali un šāva.

Vienā līnijā ar kurgānu abās pusēs novietotie lielgabali arī šāva bez mitas. Mazliet aiz lielgabaliem stāvēja

kājnieku pulki. Kāpjot šai kurgānā, Pjēram nenāca ne prātā, ka šis nelieliem grāvjiem iežogotais laukums, kur stāvēja un šāva daži lielgabali, ir kaujas vissvarīgākā vieta.

Pjeram turpretim šķita, ka šī vieta (taisni tāpēc, ka vlmš tajā atradās) ir viena no visnenozīmīgākajām vietām kaujā.

uzkāpis kurgānā, Pjērs apsēdās ap bateriju izraktā ' grāvja galā un ar neapzināti priecīgu smaidu vēroja, kas np viņu notiek. Lāgiem Pjērs ar to pašu smaidu pieceļas un pastaigājās pa bateriju, cenzdamies netraucēt zaldātus, kas lādēja un stumdīja lielgabalus, nemitīgi skraidīdami viņam garām ar somām un lādiņiem. Lielgabali šai baterijā nemitīgi šāva cits pēc cita, apstulbinādami ar saviem grāvieniem un ietīdami visu apkārtni pulvera dūmos.

Pretstatā tām šausmām, kas jaudās starp aizsedzes kājniekiem, šeit, baterijā, kur darbojās neliela saujiņa cilvēku, kas bija norobežoti, atdalīti no citiem ar grāvi, — šeit bija jūtams vienāds un visiem kopējs it kā vienas ģimenes rosīgums.

Pjēra nekareiviskais stāvs ar balto platmali sākumā šos ļaudis nepatīkami pārsteidza. Zaldāti, iedami viņam garām, izbrīnījušies un pat iztrūkušies šķībi noskatījās viņā. Vecākais artilērijas oficieris, liela auguma bakurē- tains vīrs ar garām kājām, it kā lai pārbaudītu, kā darbojas malējais lielgabals, pienāca Pjēram klāt un ziņkārīgi viņā paraudzījās.

Jauniņš oficierītis ar apaļu seju, vēl tīrais bērns, acīmredzot tikko kā izlaists no korpusa, visai centīgi rīkodamies ar viņam uzticētajiem lielgabaliem, stingri uzrunāja Pjēru:

— Kungs, atļaujiet palūgt jūs nost no ceļa, — viņš teica, — šeit nav brīv.

Zaldāti, Pjērā nolūkodamies, neatzinīgi kratīja galvas. Taču, kad visi bija pārliecinājušies, ka šis cilvēks ar balto platmali ne tikai nevienam nedara nekā ļauna, bet vai nu rāmi sēž vaļņa nogāzē, vai arī ar biklu smaidu, godprātīgi griezdams zaldātiem ceļu, šāvienus nevērodams, pastaigājas pa bateriju tikpat mierīgi kā pa bulvāri, tad pamazām nelabvēlīgās neizpratnes jūtas pret viņu sāka pārvērsties vēlīgā un jautrā sirsnībā, gandrīz tādā, ar kādu zaldāti mēdz izturēties pret saviem kustoņiem: suņiem, gaiļiem, āžiem un vispār pret dzīvniekiem,

kas mitinās karaspēka komandās. Sie zaldāti tūliņ pat domās uzņēma Pjēru savā saimē, ieskaitīja par savējo un deva tam pavārdu: «mūsu kungs» — tie viņu iesaukāja un savā starpā labsirdīgi par viņu pazobojās.

Kāda lielgaballode izārdīja zemi pāris soļu no Pjēra. Purinādams no drēbēm lodes uzšķiesto zemi, viņš smaidot palūkojās apkārt.

Un ka gan jums, kungs, nav bailes, nu patiešām! — Pjēru uzruna,ja drukns zaldāts ar sarkanu seju, atiezdams spēcīgus, baltus zobus.

Bet vai tu baidies? — Pjērs atjautāja.

Nu kā tad ne? — zaldāts atteica. — Tā jau nu nežēlos. Kā pļausies virsu, tā iekšas ārā. Kā tu nebaidīsies, — viņš smiedamies piebilda.

Pjēru apstāja vairāki zaldāti jautrām un vēlīgām sejām. Tie ii ka nebija gaidījuši, ka viņš runās kā visi, un šis atklājums tos iepriecināja.

Mums tā ir zaldātu būšana. Bet, eku, ja kungs, tad gan ir brīnums. Tas tik ir kungs!

Savās vietās! — jauniņais oficieris uzsauca zaldātiem, kas bija. salasījušies Pjēram apkārt. Redzams, šis jauniņais oficieris pildīja uzdevumu pirmo vai otro reizi un tāpēc izturējās sevišķi noteikti un formāli tiklab pret zaldātiem, kā ari pret priekšniecību.

Lielgabalu šāvienu dārdi pieauga visā laukā un it īpaši kreisajā pusē — tur, kur bija Bagrationa flešas, taču no tās vietas, kur atradās Pjērs, aiz šāvienu dūmiem gandrīz neko nevarēja saredzēt. Turklāt vērojumi par šo it kā vienas ģimenes (no visiem citiem atšķirto) cilvēku pulciņu, kas atradās baterijā, saistīja visu Pjēra uzmanību. Pirmo neapzināti priecīgo satraukumu, ko viņā bija izraisījis kaujas lauka izskats un skaņas, tagad, it īpaši pēc tam, kad viņš bija redzējis Šo vientuļi guļošo zaldātu pļavā, nomainīja citas jūtas. Sēdēdams tagad uz grāvja malas, viņš vēroja apkārtējās sejas.

Ap pulksten desmitiem no baterijas jau bija aiznests cilvēku divdesmit; divi lielgabali bija sadragāti, un biežāk un biežāk bateriju ķēra šāviņi un svilpdamas un sīkdamas ielidoja tālas lodes. Bet cilvēki, kas bija baterijā, to it kā nemanīja; visās malās skanēja jautra čala un joki.

Ei, resnvēdere! — kliedza zaldāts granātai, kas kaukdama tuvojās. — šurp ne! Pie kājniekiem! — otrs smiedamies piebilda, pamanījis, ka granāta pārlidoja pāri un trāpīja aizsedzes rindās.

Ko, vai paziņa? — iesmējās kāds cits zaldāts par viru, kas, lielgaballodei pāri lidojot, bija pietupies.

Vairāki zaldāti sapulcējās pie uzbēruma, lūkodami saskatīt, kas notiek priekšā.

Ķēdi vis novākuši, rau, kāpjas atpakaļ, — viņi runāja, rādīdami pāri valnim.

Pielūko pats savu darāmo, — viņam uzbrēca vecs unteroficieris. — Ja kāpjas atpakaļ, tātad aizmugurē ir darīšana. — Un unteroficieris, saņēmis vienu no zaldātiem aiz pleca, iebelza viņam ar ceļgalu. Atskanēja smiekli.

Pie piektā lielgabala pārstumt! — sauca vienā pusē.

Reizē, saderīgāk, pa strūdzinieku modei! — jautri klaigādami, zaldāti pārvietoja lielgabalu.

Vai, mūsu kungam tikko cepurīti nenorāva, — jokupēteris ar sarkano seju, zobus rādīdams, smējās par Pjēru. — Uja, nepilnīgā, — viņš nolamāja lielgaballodi, kas trāpīja pa riteni un kādam zaldātam pa kāju.

Nu jūs, lapsas! — kāds cits uzzoboja zemessargus, kas salīkuši ienāca baterijā pēc ievainotajiem.

Vai negaršo vis biezputra? Ak, vārnasbērni, kā tīta- vājas! — visi brēca virsū zemessargiem, kas minstinājās pie zaldāta ar norauto kāju.

Kas i', tas i', puis, — viņi pārmēdīja zemniekus. — Trakoti nepatīk!

Pjērs vēroja, ka pēc katras trāpījušas lodes, pēc katra zaudējuma vispārīgais rosīgums vairāk un vairāk iedegās.

Gluži kā negaisam uznākot, aizvien biežāk un biežāk, gaišāk un gaišāk visās šo cilvēku sejās (it kā lai dotu pretsparu notiekošajam) ieliesmojās slēptas, aizvien kvēlākas uguns zibeņi.

Pjērs neraudzījās uz priekšu, uz kaujas lauku, un neinteresējās par to, kas tur notika: viņš bija pilnīgi aizrāvies, vērodams šo uguni, kas dega aizvien kvēlāk un kvēlāk, un gluži tāpat (viņš to juta) iedegās arī viņa dvēselē.

Pulksten desmitos atkāpās kājnieki, kas bija stāvējuši baterijai priekšā un gar Kamenkas upīti. No baterijas varēja redzēt, kā viņi skrējienā devās atpakaļ, tai garām, nesdami uz šautenēm ievainotos. Kāds ģenerālis ar svītu uzkāpa kurgānā un, parunājies ar pulkvedi, pikti paska- tijās uz Pjēru, atkal nokāpa lejā, pavēlējis aizsedzes kājniekiem, kas stāvēja aiz baterijas, gulties zemē, lai tos mazāk apdraudētu ienaidnieka šāviņi. Tūliņ pēc tam kājnieku rindās pa labi no baterijas atskanēja bungas, komandas saucieni, un no baterijas varēja redzēt, kā kājnieku rindas sāk virzīties uz priekšu.

Pjērs raudzījās pāri valnim. Viena seja it īpaši saistīja viņa uzmanību. Tas bija jauniņš oficieris, kas gluži no- bālis gāja atmuguriski, nesdams nolaistu zobenu, un nemierīgi lūkojās apkārt.

Kājnieku rindas nozuda dūmos, atskanēja viņu gari stieptie kliedzieni un bieži šauteņu šāvieni. Pēc neliela brītiņa no turienes bariem nāea ievainotie un nestuves. Bateriju vēl biežāk sāka ķert Šāviņi. Daži kritušie gulēja nenovākti. Ap lielgabaliem vēl vairāk norūpējušies un dzīvāk rosījās zaldāti. Neviens vairs nepievērsa uzmanību Pjēram. Pāris reižu viņam pikti uzkliedza par to, ka viņš pinas pa kājām. Vecākais oficieris sarauktu seju, lieliem, straujiem soļiem staigāja no viena lielgabala pie otra. Jauniņais oficierītis, vēl vairāk piesārtis, vēl centīgāk komandēja zaldātus. Zaldāti padeva lādiņus, grozījās, lādēja lielgabalus un darīja savu darāmo ar sasprindzinātu iznesību. Staigādami viņi lēkāja kā uz atsperēm.

Negaisa mākonis bija virs galvas, un visās sejās spoži liesmoja tā uguns, ko Pjērs vēroja pieņemamies. Viņš stāvēja līdzās vecākajam oficierim. Jauniņais oficierītis, roku pie ķiveres, pieskrēja pie vecākā.

Pulkveža kungs, man ir tas gods ziņot, palikuši vairs tikai astoņi lādiņi, vai pavēlēsiet turpināt uguni? — viņš jautāja.

Karteču! — viņam neatbildēdams, sauca vecākais oficieris, raudzīdamies pāri uzbērumam.

Pēkšņi kaut kas notika; oficierītis ievaidējās un savilcies saguma zemē kā lidojumā aizšauts putns. Pjēram acīs viss ērmoti sagriezās un samācās.

Cita pēc citas dūca lielgaballodes un triecās pret aiz- sargvalni, zaldātiem, lielgabaliem. Pjērs, kas iepriekš nebija dzirdējis šīs skaņas, tagad dzirdēja vienīgi tās. Sāņus no baterijas, pa labi, kliegdami «urā!», skrēja zaldāti, kā Pjēram likās, nevis uz priekšu, bet atpakaļ.

Lielgaballode ietriecās pašā uzbēruma malā, kur stāvēja Pjērs, nogruva zeme, un acīs viņam sāka lēkāt melna bumbiņa, un tai pašā mirklī kaut kas nožļākstēja. Zemes-

Mrgi, kas tikko gribēja tuvoties baterijai, sāka skriet atpakaļ.

Visi pie kartečām! — kliedza oficieris.

Unteroficieris pieskrēja pie vecākā oficiera un baiļu

pilnā čukstā (kā virssulainis pie pusdienu galda ziņo namatēvam, ka nav vairs pieprasītā vīna) pateica, ka neesot vairs lādiņu.

Laupītāji, ko viņi dara! — iekliedzās oficieris,, pagriezdamies pret Pjēru. Vecākajam oficierim seja bija sarkana nosvīdusi, acis spīdēja zem sarauktajām uzacīm. — Skrej uz rezervēm, ved šurp kastes! — viņš uzsauca zaldātam, dusmīgi vairīdamies uzlūkot Pjēru.

Es iešu, — piedāvājās Pjērs.

Oficieris, viņam neatbildējis, lieliem soļiem devās uz otru pusi.

Nešaut!… Nogaidīt! — viņš kliedza.

Zaldāts, kuram bija uzdots iet pēc lādiņiem, saskrējās ar Pjēru.

E, kungs, te nav tava vieta, — viņš noteica un joza lejā.

Pjērs steidzās zaldātam pakaļ, mezdams likumu ap to vietu, kur sēdēja jauniņais oficierītis.

Viena, otrar trešā lode pārlidoja viņam pāri, krita priekšā, aiz muguras. Pjērs noskrēja lejā. «Kurp gan es eju?» viņš uzreiz iedomājās, jau pieskriedams pie zaļajām kastēm. Viņš apstājās šaubās, vai iet atpakaļ vai uz priekšu. Piepeši drausmīgs grūdiens atsvieda viņu atpakaļ, notrieca zemē. Tai pašā mirklī viņu apgaismoja liels uguns spožums un, ausis aizsizdams, nodārdēja apstulbinošs grāviens, brīkšķis un svilpiens.

Atžilbis Pjērs sēdēja zemē, ar rokām pret zemi balstīdamies; kastes, pie kuras viņš bija stāvējis, vairs neredzēja; tikai zaļi, apdeguši dēļi un skrandas mētājās ap- svilušajā zālē, un zirgs, dauzīdams salauzto ilkšu stu.hu- rus, aulēkšiem drāzās projām, bet otrs gulēja zemē blakus Pjēram un spalgi un stiepti zviedza.

XXXII

Apstulbis aiz bailēm, Pjērs pietrūkās kājās un skriešus devās atpakļ uz bateriju kā uz vienīgo patvērumu no visām viņu ielenkušajām šausmām.

Tobrīd, kad Pjērs nokāpa ierakumā, viņš pamanīja, ka baterijā vairs nedzird šāvienus, bet nez kas par cilvēkiem kaut ko tur dara. Pjērs nepaspēja izprast, kas tie par cilvēkiem. Viņš ieraudzīja vecāko pulkvedi guļam uz vaļņa ar muguru pret viņu, it kā tas pūlētos lejā ko saskatīt, redzēja kādu agrāk ievērotu zaldātu, kas, raudamies uz priekšu, projām no ļaudīm, kuri turēja viņu aiz rokas, kliedza: «Brālīši!», redzēja vēl kaut ko ērmotu.

Taču viņš vēl nepaguva apjēgt, ka pulkvedis pagalam, ka tas, kas kliedza «brālīši!», ir gūsteknis, ka viņa acu priekšā ar durkli mugurā nodūra kādu citu zaldātu. Līdzko viņš ieskrēja ierakuma, kāds kalsnējs, dzeltens vīrs ar nosvīdušu seju, zilā mundierī, ar zobenu rokā, kaut ko kliegdams, skrēja viņam virsū. Pjērs, instinktīvi aizsargādamies no trieciena, jo viņi kā akli bija saskrējušies kopā, izstiepa rokas un satvēra šo cilvēku (tas bija franču oficieris) ar vienu roku aiz pleca, ar otru aiz rīkles. Oficieris, izlaidis no rok, tn zobenu, sagrāba Pjēru aiz apkakles.

Dažus acumirkļus tie abi izbaiļu pilnām acīm raudzījās viens otra svešajā sejā un abi bija neizpratnē par to, ko izdarījuši un kas tiem darāms. «Vai viņš mani saņēmis gūstā vai es viņu?» ikviens no viņiem domāja. Bet acīmredzot franču oficieris vairāk sliecās domāt, ka gūstā saņemts viņš, jo Pjēra spēcīgā roka, ko vadīja neapzinātas bailes, aizvien ciešāk un ciešāk žņaudza viņam rīkli. Francūzis dzīrās kaut ko teikt, kad piepeši viņiem taisni virs galvas zemu un drausmi nosvilpa lode, un Pjēram likās, ka franču oficierim norauta galva, tik spēji tas bija to noliecis.

Arī Pjērs nolieca galvu un atlaida vaļā rokas. Nedomādami vairs par to, kurš kuru saņēmis gūstā, francūzis sāka skriet atpakaļ uz bateriju, bet Pjērs lejup, klupdams pār kritušajiem un ievainotajiem, kas, kā viņam šķita, tvēra viņu aiz kājām. Taču viņš vēl nepaspēja nokļūt lejā, kad pretim skrējienā parādījās blīvi bari krievu zaldātu,, kas krizdami, klupdami un klaigādami jautri un brāzmaini devās uz bateriju. (Šis bija tas trieciens, ko sev piedēvēja Jermolovs, apgalvodams, ka vienīgi viņa drošsirdībai un kaujas laimei bijis iespējams veikt šo varoņdarbu, un tas trieciens, kurā viņš it kā nobēra pār kurgānu Jura krustus, kas glabājās viņam kabatā.)

Franči, kas bija ieņēmuši bateriju, metās bēgt. Mūsu karapulki ar «urā» saucieniem aiztrieca frančus tik tālu aiz baterijas, ka grūti bija tos apturēt.

No baterijas aizveda gūstekņus, to skaitā arī ievainotu franču ģenerāli, ko apstāja oficieri. Ievainotie, gan Pjēram pazīstami, gan nepazīstami, krievi un franči, ar sāpju izķēmotām sejām bariem vien, gan kājām, gan rāpus, gan uz nestuvēm, atstāja bateriju. Pjērs uzkāpa kurgānā, kur pavadīja vairāk par stundu laika, un neatrada vairs neviena no tā mājīgā pulciņa, kas viņu bija uzņēmis savā vidū. Daudz te bija mirušo, ko viņš nepazina. Taču dažus viņš sazīmēja. Jauniņais oficierītis, aizvien vēl tāpat čokurā sarāvies, sēdēja pie vaļņa malas asiņu peļķē. Sar- kanvaidzis zaldāts vēl raustījās, bet neviens viņu nepie- Vaca.

Pjērs skrēja lejā. «Nē, tagad viņi metīs mieru, tagad viņus pārņems šausmas par to, ko izdarījuši!» Pjērs domāja, bezmērķīgi virzīdamies līdzi nestuvju verdzēm, kas plūda no kaujas lauka.

Bet saule, dūmu aizsegta, vēl bija augstu, un priekšā un it īpaši pa kreisi no Semjonovskas dūmos kaut kas kūsāja, un šāvienu duna, šauteņu zalves un kanonāde ne tikvien neapklusa, bet pieņēmās līdz izmisībai, kā cilvēks aizvilkdamies kliedz ar pēdējiem spēkiem.

XXXIII

Galvenā Borodinas kaujas darbība notika tūkstoš asu lielā platībā starp Borodinu un Bagrationa flešām. (Ārpus šās platības no vienas puses ap pusdienlaiku demonstrēja krievi ar Uvarova kavalēriju, no otras puses — aiz Uticas — notika Poņatovska sadursme ar Tučkovu; taču tās bija divas atsevišķas un vājas operācijas salīdzinājumā ar to, kas notika kaujas lauka vidū.) Laukā starp Borodinu un flešām, meža malā, klajā un no abām pusēm redzamā joslā, galvenā kaujas operācija risinājās visai vienkāršā un atklātā veidā.

Kauja sākās ar abpusēju kanonādi no vairākiem simtiem lielgabalu.

Pēc tam kad dūmi bija noseguši visu lauku, šais dūmos (no franču puses) no labās puses uz flešām sāka virzīties divas — Desē un Kompāna divīzijas un no kreisās uz Borodinu — vicekaraļa pulki.

No Ševardinas redutes, kur stāvēja Napoleons, flešas atradās kādu versti atstatu, bet Borodina taisnā līnijā vairāk nekā divas verstis, un Napoleons nevarēja redzēt, kas tur notika, jo vairāk tāpēc, ka dūmi, saplūzdami ar miglu, aizslēpa visu apvidu. Desē divīzijas zaldāti, ko virzīja uz flešām, bija redzami tikai tikmēr, kamēr nebija nokāpuši gravā, kas tos šķīra no flešām. Līdzko tie nokāpa gravā, lielgabalu un šauteņu šāvienu dūmi virs flešām kļuva tik biezi, ka aizsedza visu gravas pretējo nogāzi. Caur dūmiem tur vīdēja kaut kas melns, jādomā, cilvēki, un dažbrīd pazibēja durkļi. Bet, vai tie kustējās vai stāvēja uz vietas, vai iie bija franči vai krievi, no Ševardinas redutes nevarēja saredzēt.

Saule uzlēca gaiša, un tās slīpie stari krita taisni sejā Napoleonam, kas, plaukstu virs acīm paslējis, vēroja fle- ša-s. Šaipus flešām klājās dūmi, un drīz likās, ka kustas dūmi, drīz atkal, ka kustas karapulki. Dažreiz cauri šāvieniem dzirdēja kliedzam cilvēkus, taču nevarēja zināt, ko tie tur darīja.

Napoleons, stāvēdams uz kurgāna, raudzījās tālskatī un mazajā tālskata aplī redzēja dūmus un cilvēkus, reizēm savējos un reizēm krievus; bet, kur tas bija, ko viņš redzēja, viņš nezināja, kad atkal skatījās neapbruņotām acīm.

Viņš nokāpa no kurgāna un sāka staigāt gar to uz priekšu un atpakaļ.

Retumis viņš apstājās, ieklausījās šāvienos un ielūkojās kaujas lauka.

Ne tikvien no tās vietas lejā, kur viņš stāvēja, ne tikvien no kurgāna, kur patlaban stāvēja daži viņa ģenerāļi, bet arī .no pašām flešām, kur šobrīd gan reizē, gan pārmaiņus atradās drīz krievi, drīz franči, krituši, ievainoti uti dzīvi, izbiedēti vai bezprāta pārņemti zaldāti, nevarēja saprast, kas notika šinī vietā. Vairākas stundas no vietas tr, šautenēm un lielgabaliem nemitīgi šaujot, drīz parādījās tikai krievu, drīz tikai franču zaldāti, drīz kājnieki, drīz jātnieki; parādījās, krita, šāva, sadūrās kopā, nezinādami, ko darīt citam ar citu, klaigāja un atkal skrēja atpakaļ.

No kaujas lauka pie Napoleona nepārtraukti auļoja viņa sūtītie adjutanti un viņa maršalu ziņneši ar ziņojumiem per kaujas gaitu; taču visi šie ziņojumi bija nepatiesi: gan tāpēc, ka kaujas karstumā nav iespējams pateikt, kas šajā brīdī notiek, gan tāpēc, ka daudzi adjutanti neaizjāja līdz īstajai kaujas vietai, bet ziņoja to, ko saklausīja no citiem-; gan vēl tāpēc, ka pa to laiku, kamēr adjutants no- jaja tās divas trīs verstis līdz Napoleonam, apstākļi jau bija grozījušies un ziņa, ko viņš nesa, kļuva nepareiza. Tā no vicekaraļa atauļoja adjutants ar vēsti, ka Borodina ieņemta un Koločas tilts franču rokās. Adjutants jautāja Napoleonam, vai pavēlēšot karapulkiem iet pāri. Napoleons pavēlēja sakārtoties viņā pusē un gaidīt. Taču ne tikvien tobrīd, kad Napoleons deva šo pavēli, bet jau tad, kad adjutants tikko bija atstājis Borodinu, tiltu bija atguvuši un nodedzinājuši krievi tai pašā sadursmē, kurā piedalījās Pjērs pašā kaujas sākumā.

Atauļojis no flešām, adjutants ar bālu, pārbiedētu seju ziņoja Napoleonam, ka trieciens atsists un ka Kompāns ievainots un Davū kritis, bet patiesībā flešas bija ieņēmusi cita karaspēka daļa tai pašā laikā, kad adjutantam stāstīja, ka franči atsisti un Davū dzīvs, tikai viegli kontuzēts. Saskaņā ar šādiem neizbēgami aplamiem ziņojumiem Napoleons deva rīkojumus, kas vai nu jau bija izpildīti, iekām viņš tos deva, vai arī nebija izpildāmi un palika neizpildīti.

Maršali un ģenerāļi, kas atradās tuvāk pie kaujas lauka, bet, tāpat kā Napoleons, nepiedalījās pašā kaujā un tikai retumis iejāja ložu ugunī, Napoleonam neprasīdami, deva paši savus rīkojumus un pavēles, kurp un no kurienes šaut un kurp lēkšot jātniekiem, un kurp skriet kājniekiem. Bet pat viņu rīkojumus, gluži tāpat kā Napoleona rīkojumus, izpildīja tikai visniecīgākā mērā un retu reizi. Pa lielākai daļai iznāca kas gluži pretējs tam, ko viņi pavēlēja. Zaldāti, kuriem lika iet uz priekšu,, nokļuvuši zem karteču šāvieniem, muka atpakaļ; zaldāti, kuriem vēlēja stāvēt uz vietas, piepeši ieraudzīdami priekšā krievus, dažreiz cirtās atpakaļ, dažreiz brāzās uz priekšu, un jātnieki, pavēles negaidīdami, laidās vajāt bēgošos krievus. Tā divi kavalērijas pulki auļos devās cauri Sem- jonovskas gravai un, tikko uzjājuši kalnā, pagriezās un pa kaklu pa galvu drāzās atpakaļ. Tāpat kustējās arī kājnieki, dažreiz ieskriedami pavisam kur citur, nekā vēlēts. Visus rīkojumus par to, kurp un kā pastumt lielgabalus, kad sūtīt kājniekus šaut, kad — jātniekus mīdīt ar zirgiem krievu kājniekus, — visus šos rīkojumus deva tuvākie daļu priekšnieki, kas atradās tieši ierindā, neprasīdami pat Nejam, Davū un Miratam, ne nu vēl Napoleonam. Viņi nebaidījās soda par pavēļu nepildīšanu vai par patvaļīgiem rīkojumiem, jo kaujā jautājums skar visdārgāko, kas cilvēkam ir, — paša dzīvību, un brīžam liekas, ka glābties nozīmē bēgt, brīžam atkal — doties uz priekšu, un šie cilvēki, atrazdamies pašā kaujas ugunī, rīkojās saskaņā ar acumirkļa noskaņu. Patiesībā gan visas šīs kustības uz priekšu un atpakaļ neatviegloja un negrozīja karapulku stāvokli. Visa šī virsū skriešana un auļošana nenodarīja tiem nekādu lielo postu, bet postu, nāvi un kropļojumus sēja lielgabalu un šauteņu lodes, kas lidoja visur pa laukumu, kur šie ļaudis svaidījās no vienas puses uz otru. Tiklīdz šie cilvēki izkļuva ārpus laukuma, kurā lidoja bumbas un lodes, kad aizmugurē stāvošie priekšnieki viņus uz vietas atkal saformēja, pakļāva disciplīnai un šās disciplīnas ietekmē atkal veda uguns joslā, kur tie no jauna (nāves baiļu pārmākti) zaudēja disciplīnu un svaidījās atkarībā no nejaušas pūļa noskaņas.

XXXIV

Napoleona ģenerāļi — Davū, Nejs un Mirats, kas atradās šās uguns joslas tuvumā un pat lāgiem iejāja tur iekšā, vairākkārt ievadīja šai uguns joslā labi organizētas un milzīgas karaspēka masas. Taču pretēji tam, kā pastāvīgi bija noticis visās iepriekšējās kaujās, nenāca vis gaidītā vēsts par ienaidnieka bēgšanu, bet gan šīs organizētās karaspēka masas atgriezās no turienes izjukušiem, pārbiedētiem bariem. Viņi tās no jauna sakārtoja, taču cilvēku kļuva aizvien mazāk. Ap dienas vidu Mirats sūtīja pie Napoleona savu adjutantu, prasīdams pastiprinājumu.

Napoleons sēdēja kurgāna pakājē.un dzēra punšu, kad pie viņa atauļoja Mirata adjutants ar apgalvojumiem, ka krievus sakaus, ja viņa majestāte dos vēl vienu divīziju.

— Pastiprinājumu? — Napoleons pārvaicāja bargā izbrīnā, it kā nesaprazdams viņa. vārdus un uzlūkodams adjutantu — skaistu zēnu ar gariem, sacirtotiem melniem matiem (tādu pašu matu sukājumu, kādu nēsāja Mirats). «Pastiprinājumu!» Napoleons nodomāja. «Kādu pastiprinājumu viņi vēl lūdz, ja viņu rīcībā ir puse armijas, kas vērsta pret krievu vājo, nenocietināto spārnu!»

Dites au roi de Naples, — Napoleons stingri teica,

qu'il n'est pas tnidi et que je ne vois pas encore clair sur mon ēchiquier. Allez ..[1] S;ikiet Neapoles karalim, ka diena vēl nav pusē un ka es vēl pieliekami skaidri nepārredzu šaha galdiņa stāvokli. Ejiet…

Adjutants — skaistais zēns ar garajiem matiem, roku no cepures neatņemdams, grūti nopūties, traucās atkal atpakaļ turp, kur slepkavoja cilvēkus.

Napoleons piecēlās un, pieaicinājis Kolenkūru un Ber- Ijē, sāka ar tiem pārrunāt jautājumus, kuriem nebija nekāda sakara ar kauju.

Ritot sarunai, kas sāka Napoleonu ieinteresēt, Bertjē skatiens pievērsās ģenerālim, kas, svītas pavadīts, putās sajāta zirga mugurā auļoja uz kurgānu. Tas bija Beljārs. Nokāpis no zirga, viņš straujiem soļiem tuvojās ķeizaram un droši, skaļā balsī ņēmās pierādīt, ka nepieciešami papildspēki. Viņš zvērēja pie sava goda, ka krievi būs pagalam, ja ķeizars dos vēl vienu divīziju.

Napoleons paraustīja plecus un, nekā neatbildējis, turpināja pastaigu. Beljārs sāka skaļi un dedzīgi runāt ar svītas ģenerāļiem, kas viņu apstāja.

Jūs esat visai dedzīgs, Bcljār, — teica Napoleons, atkal pienākdams pie atjājušā ģenerāļa. — Kaujas ugunī viegli kļūdīties. Jājiet atpakaļ un apskatieties un tad ierodieties pie manis.

Beljārs vēl nebija paspējis nozust skatienam, kad no otras puses atlēkšoja jauns vēstnesis no kaujas lauka.

Eh bien, qu'est ce qu'il y a?2[1] Nu, kas tur ir? — Napoleons noprasīja tādā balsī kā cilvēks, ko apkaitinājuši nemitīgi traucējumi.

Sire, le prince.. . [90] * majestāte, hercogs … — iesāka adjutants.

Lūdz palīgspēkus? — ar niknu žestu pārtrauca Napoleons. Adjutants apstiprinot nolieca galvu un sāka ziņot; taču ķeizars novērsās no viņa, paspēra pāris soļus, apstājās, pagriezās atpakaļ un pasauca Bertjē. — Jādod rezerves, — viņš sacīja, viegli noplātīdams rokas. — Ko lai turp sūta, kā jūs domājat? — viņš jautāja Bertjē, šim oison que j'ai fait aigle, [91] [1] — zoslēnam, ko es padarīju par ērgli. kā viņš to vēlāk mēdza saukt.

Majestāte, varbūt sūtīt Klapareda divīziju? — minēja Bertjē, kas atcerējās no galvas visas divīzijas, pulkus un bataljonus.

Napoleons apstiprinot pamāja ar galvu.

Adjutants lēkšoja uz Klapareda divīziju. Un pēc dažām minūtēm jaunā gvarde, kas stāvēja viņpus- kurgāna, sāka kustēties. Napoleons klusēdams raudzījās šai virzienā.

Nē, — viņš pēkšņi uzrunāja Bertjē, — es nevaru sūtīt Klaparedu. Sūtiet Friāna divīziju, — viņš: norīkoja.

Kaut arī nebija nekāda labuma Klapareda vietā sūtīt Friāna divīziju un radās pat aeīin redzama neērtība un kavēšanās, ja tagad apturēja Klaparedu un sūtīja Friānu, taču pavēle tika precīzi izpildīta. Napoleons nemanīja, ka attiecībā pret saviem karapulkiem viņš tēlo ārstu, kas ar savām zālēm kaite slimniekam, — lomu, ko viņš tik labi saprata un nosodīja.

Friāna divīzija, tāpat kā pārējās, nozuda kaujas lauka dūmos. No dažādām pusēm joprojām auļoja adjutanti, un visi kā norunājuši teica vienu un to pašu. Visi lūdza palīgspēkus, visi stāstīja, ka krievi turoties savās vietās un attīstot un fe,u d'enfer\[1] — elles uguni, no kuras kūstin kūstot franču karaspēks.

Napoleons domīgs sēdēja uz saliekamā krēsla.

Kopš rīta izsalkušais m-r dc Beausset, kam tikās ceļot, pienāca pie ķeizara un uzdrošinājās godbijīgi aicināt viņa majestāti pabrokastot.

Es ceru, ka tagad jau varu jūsu majestāti apsveikt ar uzvaru, — viņš ieminējās.

Napoleons, ne vārda neteicis, noraidoši papurināja galvu. Domādams, ka noraidījums attiecas uz uzvaru un nevis uz brokastīm, m-r de Beausset atļāvās rotaļīgā godbijībā piebilst, ka nav pasaulē tādu iemeslu, kas kavētu ieturēt brokastis, ja tās pieejamas.

Ailes vous.. . [92] [1] Vācieties pie..,— Napoleons piepeši īgni izgrūda un novērsās. Pamuļķīgs nožēlas un aizgrābtības smaids iemirdzējās Bosē kunga vaigā, un viņš līganu soli devās pie citiem ģenerāļiem.

Napoleonu māca smaga sajūta, apmēram tāda, kādu pārdzīvo parasti laimīgs kāršu spēlmanis, ka bezprātīgi svaidījies ar naudu, vienmēr laimējis un pēkšņi, taisni tad, kad apsvēris visas spēles nejaušības, jūt, ka, jo labāk apdomāts viņa gājiens, jo drošāk viņš zaudēs.

Karapulki bija tie paši, ģenerāļi tie paši, tā pati sagatavošanās, tā pati dispozīcija, tā pati proclatnaiion courle et energique\[1] — proklamācija, īsa un enerģiska. viņš pats bija tas pats, viņš to zināja, viņš zināja, ka tagad ir vēl pieredzes bagātāks un daudz meistarīgāks nekā agrāk, pat ienaidnieks bija tas pats, kas pie Austerlicas un Frīdlandes; taču baismais rokas atvēziens noplaka nevarīgi kā apburts.

Visi agrākie paņēmieni, kas parasti ikreiz bija vainagojušies ar panākumiem: gan bateriju sakopošana vienā punktā, gan rezervju uzbrukums, lai pārrautu līniju, gan kavalēristu, des hommes de f.er [93] 8 — dzelzs vīru. triecienuzbrukums, — visi šie paņēmieni jau bija izlietoti un ne tikvien nebija uzvaras, ~b.et no visām pusēm nāca vienas un tās pašas vēstis par kritušiem un ievainotiem ģenerāļiem, par to, ka nepieciešami palīgspēki, ka nav iespējams krievus sakaut un karapulkos radies apjukums.

Agrāk pēc diviem trim rīkojumiem, divām trim frāzēm maršali un adjutanti līksmam sejām bija traukušies ar apsveikumiem, ziņodami par trofejām — veseliem korpusiem gūstekņu, des faisceaux de drapeau et d'aigles en- tiemis [94] • — veseliem saiņiem ienaidnieka ērgļu un karogu. un lielgabaliem, un vezumiem, un Mirats tikai lūdza Jaut kavalērijai pievākt vezumus. Tā bija pie Lodās, pie Marengo, Arkolas, Jēnas, Austerlicas, Vagrarnas un iā tālāk, un tā joprojām. Turpretim tagad viņa karapulkos notika kas neparasts.

Kaut arī pienāca ziņas par ieņemtām flešām, Napoleons redzēja, ka tas nebija tas, nepavisam vairs nebija tas, kas visās iepriekšējās kaujās. Viņš redzēja, ka to pašu, ko izjuta viņš, izjūt arī visi tie kaujās rūdītie vīri, kas bija ap viņu. Visas sejas bija nomāktas, visas acis vairījās sastapties skatieniem. Vienīgi Bosē varēja nesaprast, ko nozīmē tas, kas patlaban notika. Turpretim Napoleons ar savu ilgo kara pieredzi labi zināja, ko nozīmē astoņas stundas ilga kauja, kurā uzbrucējs, par spīti visām pūlēm, nav izcīnījis uzvaru. Viņš zināja, ka tā ir zaudēta kauja un ka tagad, šai saspringtajā svārstības mirklī, kādā atradās kauja, vismazākā nejaušība var pazudināt viņu un viņa karapulkus.

Kad viņš domās pārcilāja visu šo dīvaino krievu kampaņu, kurā nebija panākta uzvara nevienā kaujā, kurā divu mēnešu laikā nebija iegūti ne karogi, ne lielgabali, ne karaspēka korpusi, kad viņš vēroja apslēptās skumjas apkārtējo cilvēku sejās un klausījās ziņojumus par to, ka krievi joprojām turas, viņu pārņēma baismas, kas atgādināja sapņos pārdzīvotas, un viņam nāca prātā visas nelaimīgās nejaušības, kas varēja viņu pazudināt. Krievi varēja uzbrukt viņa kreisajam spārnam, varēja pārraut centru, nomaldījusies lielgaballode varēja nogalināt viņu pašu. Tas viss bija iespējams. Savas agrākajās kaujās viņš bija apdomājis tikai laimīgas nejaušības, tagad turpretim viņam šāvās prātā neskaitāms daudzums nelaimīgu nejaušību, un viņš baidījās no tām visām. Jā, tas bija kā sapnī, kad cilvēks šķiet redzam, ka viņam nāk virsū ļaundaris, un cilvēks sapnī atvēzējies un zvēlis šim ļaundarim ar to drausmīgo piepūli, kurai, viņš zina, vajadzētu to iznīcināt, un jūt, ka viņa roka bezspēcīga un ļengana noplok kā lupata, un nevarīgo cilvēku sagrābj neatvairāma posta šausmas.

Vēsts par to, ka krievi triecienā uzbrūk franču armijas kreisajam flangam, pamodināja Napoleonā šīs šausmas. Viņš klusu sedeja kurgānā pakaje uz saliekamā krēsla, galvu nokāris un elkoņus uz ceļiem atbalstījis. Pie viņa pienāca Bertje un ieteica pajaties pa līniju, lai pārliecinātos, kā norit kauja.

— Ko? Ko jūs sakāt? — Napoleons pārjautāja. — Jā gan, lieciet atvest man zirgu.

Viņš kāpa zirgam mugurā un jāja uz Semjonovsku.

Pulvera dūmos, kas gausi plēnēja pa visu apvidu, kur jāja Napoleons, asiņu peļķēs gulēja zirgi un cilvēki, pa vienam un kaudzēm. Ne Napoleons, nedz kāds no viņa ģenerāļiem nekad vel nebija redzējuši tamlīdzīgu šausmu, tik daudz kritušo vienā nelielā laukumā. Lielgabalu duna, kas nebija noklususi desmit stundu no vietas un piemo- cījusi dzirdi, piešķīra šim skatam īpašu nozīmīgumu (kā mūzika dzīvajam ainām). Napoleons uzjāja Semjonovskas augstienē un caur dūmiem ieraudzīja cilvēku rindas viņa acij nepierastu krāsu mundieros. Tie bija krievi.

Krievi blīvām rindām stāvēja viņpus Semjonovskas un aiz kurgāna, un viņu lielgabali nepārtraukti dūca-un dūmoja pa visu līniju. Kaujas jau vairs nebija. Bija slepkavošana, kas joprojām turpinājās un ne pie kā nevarēja novest ne krievus, ne frančus. Napoleons apturēja zirgu un atkal iegrima domās, no kurām to bija iztraucējis Bertjē; viņš nespēja apturēt to operāciju, kas notika viņa acu priekšā un ap viņu un par ko domāja, it kā viņš to vadot, it kā tā esot atkarīga no viņa, un šī operācija ar savu neveiksmi pirmoreiz viņam šķita nevajadzīga un drausmīga.

Kāds no ģenerāļiem, kas bija piejājuši pie Napoleona, atļāvās dot padomu raidīt kaujā veco gvardi. Nejs un Bertjē, kas stāvēja līdzās Napoleonam, saskatījās un nicīgi pavīpsnāja par šā ģenerāļa absurdo priekšlikumu.

Napoleons nokāra galvu un ilgi klusēja.

— A huit cent lieux de France je ne ferai pas dēmolir ma garde 1 Astoņsimt jūdžu no Francijas es nevaru ļaut sagraut savu gvardi.— viņš teica un apgriezis zirgu, jāja atpakaļ uz Ševardinu.

XXXV

Sirmo galvu nokāris un ar smago ķermeni sagumis uz paklāju pārsegtā sola, Kutuzovs sēdēja tai pašā vietā, kur viņu no rīta bija redzējis Pjērs. Viņš nedeva nekādu rīkojumu, bet tikai vai nu piekrita, vai nepiekrita tam, ko viņam ieteica.

«Jā, jā, dariet tā,» viņš atbildēja uz dažādiem priekšlikumiem. «Jā, jā, aizjāj, mīļais, paskaties,» viņš pievērsās drīz vienam, drīz otram no saviem ļaudīm; vai arī: «Nē, nevajag, labāk nogaidīsim,» viņš runāja. Viņš noklausījās atvestos ziņojumus, deva pavēles, ja apakšnieki to pieprasīja; taču, noklausīdamies ziņojumus, viņš likās neinteresējamies par viņam sakāmo vārdu jēgu, bet viņu interesēja kaut kas cits, kas izpaudās ziņotāja sejas izteiksmē un balss noskaņā. Ar savu ilgos gados gūto kara pieredzi viņš zināja un ar veca vīra prātu saprata, ka viens cilvēks nevar vadīt simtiem tūkstošu cilvēku, kas cīnās ar nāvi, un zināja arī, ka kauju likteni izšķir ne virspavēlnieka rīkojumi, ne vieta, kur karapulki atrodas, ne lielgabalu un kritušo skaits, bet tas netveramais spēks, ko dēvē par armijas garu, un viņš vēroja šo spēku un

vadīja to, cik tas bija viņa varā. «*

Vispār Kutuzova seja pauda koncentrētu, mierīgu uzmanību un sasprindzinātību, kas ar mokām spēja pārvarēt vārgo un veco miesu nogurumu.

Pulksten vienpadsmitos no rīta viņam atveda vēsti, ka franču ieņemtās flešas atkal atgūtas, bet ka kņazs Bagrations ievainots. Kutuzovs novaidējās un pašūpoja galvu.

Aizjāj pie kņaza Pjotra Ivanoviča un sīki izzini, kas un kā, — viņš teica vienam no adjutantiem un pagriezies uzrunāja Virternbergas princi, kas stāvēja viņam aiz muguras.

Varbūt jūsu augstībai labpatiktos uzņemties otrās armijas komandēšanu. .

Tikko princis bija aizjajis, tik drīz, ka tas vēl nevarēja būt nokļuvis līdz Semjonovskai, atgriezās prinča adjutants un ziņoja viņa gaišībai, ka princis lūdzot vēl karapulkus.

Kutuzovs saviebās un aizsūtīja Dohturovam pavēli uzņemties otrās armijas komandēšanu, bet princi, bez kura teicās šais svarīgajos acumirkļos nevarot iztikt, lūdza atgriezties pie viņa. Kad atveda ziņu, ka saņemts gūstā Mirats, un štāba ļaudis apsveica Kutuzovu, viņš pasmaidīja.

Pagaidiet, kungi, — viņš sacīja, — mēs kaujā esam uzvarējuši, un Mirata sagūstīšana nav nekas ārkārtīgs. Taču priecāties vel par agru. Tomēr viņš aizsūtīja adjutantu paziņot šo vēsti karapulkiem.

Kad no kreisā flanga atlekšoja Sčerbiņins ar ziņojumu, ka franči ieņēmuši flešas un Scmjonovsku, Kutuzovs, no skaņām kaujas laukā un no Sčerbiņina sejas nopratis, ka tas nes ļaunas vēstis, piecēlās, it kā attirpinādams kājas, un, paņēmis Ščerbiņinu zem rokas, paveda to pie malas.

Aizjāj, draudziņ, — viņš teica Jerinolovarn, — paraugi, vai tur nevar ko darīt.

Kutuzovs bija Gorkos, krievu karaspēka pozīcijas centrā. Napoleona triecienuzbrukums mūsu kreisajam flangam tika vairākkārt atsists. Centrā franči netika tālāk par Borodinu. No kreisā flanga Uvarova kavalērija piespieda frančus bēgt.

Pēc pulksten diviem franču triccienuzbrukumi mitējās. Vērodams gan tos, kas atjāja no kaujas lauka, gan tos, kas stāvēja viņam apkārt, Kutuzovs visās sejās lasīja sasprindzinājumu, kas bija sasniedzis augstāko pakāpi. Kutuzovs bija apmierināts ar šāsdienas necerētajiem panākumiem. Taču fiziskie spēki atstāja veco viru. Vairākkārt galva viņam zemu noslīga it kā krizdama, un viņš aizsnaudās. Viņam pasniedza pusdienas.

Flīģeladjutants Volcogens, tas pats, kas, jādams garām kņazam Andrejam, bija teicis, ka karu vajagot im Raum verlegetn, [95] — izvērst telpā. un ko Bagrations tā neieredzēja, pusdienu laikā piejāja pie Kutuzova. Volcogens bija ieradies no Barklaja ar ziņojumu par kaujas gaitu kreisajā flangā. Saprātīgais Barklajs de Tolli, redzēdams bēgošo ievainoto pūļus un jukas armijas pakaļējā daļā, apsvēris apstākļus, bija nolēmis, ka kauja zaudēta, un ar šo vēsti atsūtījis savu mīluli pie virspavēlnieka.

Kutuzovs ar pūlēm gremoja vistas cepeti un piemiegtām, ielīksmotām acīm paraudzījās uz Volcogenu.

Volcogens, nevīžīgi kājas izlocīdams, pusnicīgu smīnu uz lūpām tuvojās Kutuzovam, viegli piesviedis roku pie cepures naga.

Volcogens izturējās pret viņa gaišību ar mazliet afek- tētu nevērību, kam vajadzēja rādīt, ka viņš kā augsti mācīts karavīrs atļauj krieviem uzskatīt par elku šo veco, nederīgo vīru, bet pats gan zina, ar ko viņam darīšana. «Der alier lierr (kā vācieši savā starpā saukāja Kutuzovu) macht sich ganz bequem,»2iJ Vecais kungs ierīkojies tīri ērti. Volcogens nodomāja un, uzmetis stingru skatienu šķīvjiem, kas atradās Kutuzovam priekšā, sāka vecajam kungam ziņot par stāvokli kreisajā flangā tā, kā Barklajs viņam bija pavēlējis un kā viņš pats to redzēja un izprata.

Visi mūsu pozīcijas punkti ir ienaidnieka rokās un nav ar ko to atsist, jo karapulku nav; tie bēg, un nav iespējams tos apturēt, — viņš ziņoja.

Kutuzovs, pārstājis gremot, izbrīnā, it kā nesaprazdams, ko viņam stāsta, noņēmies skatījās Volcogenā. Volcogens, pamanījis des alten Herrn [96] " — vecā kunga. satraukumu, smaidīdams sacīja.:

Es domāju, ka man nebija tiesības slēpt jūsu gaišībai to, ko redzēju… Karapulki ir pilnīgi dezorganizēti …

Jūs redzejat? Jus redzējāt?… — Kutuzovs, pieri saraucis, iesaucās, strauji pieceldamies un iedams Volcogenam virsū. — Kā jūs… kā jūs drīkstat!… — viņš kliedza, draudoši vicinādams drebošās rokas un aizvilkdamies. — Kā jūs, cienītais kungs, uzdrīkstaties man to teikt. Nekā jūs nezināt. Pasakiet ģenerālim Barklajam, ka viņa ziņas ir nepatiesas un ka kaujas īstā gaita man, virspavēlniekam, zināma labāk nekā viņam.

Volcogens dzīrās kaut ko iebilst, bet Kutuzovs viņu pārtrauca.'

Ienaidnieks ir atsists kreisajā un sakauts labajā flangā. Ja jūs esat vaji redzējis, cienītais kungs, tad neatjauj ieties runāt to, Ko jūs nezināt. Esiet tik laipns, jājiet pie ģenerāla Barklaja un paziņojiet tam, ka esmu apņēmies rīt katrā ziņā uzbrukt ienaidniekam, — Kutuzovs stingri sacīja. Visi klusēja, varēja dzirdēt vienīgi vecā ģenerāļa smago, sēcošo elpu. — Atsisti viscaur, par ko es pateicos dievam un mūsu drošsirdīgajam karaspēkam. Ienaidnieks ir uzvarēts, un rit mēs to sāksim triekt projām no svētās krievu zemes, — Kutuzovs, krustus mezdams, runāja un pēkšņi iešņukstējās aiz uzplūdušām asarām. Volcogens, plecus paraustījis un lūpas sašķiebis, klusu ciešot atgāja pie malas, brīnīdamies uber diese Eiti- genommenheit des alten Herrn. [97] [1] — par vecā kunga iedomību.

Jā, lūk, kur viņš ir, mans varonis, — Kutuzovs sacīja pilnīgam, skaistam, melnmatainam ģenerālim, kas tobrīd uznāca kurgānā. Tas bija Rajevskis, kas visu dienu .bija pavadījis Borodinas lauka galvenajā punktā.

Rajevskis ziņoja, ka karapulki stingri stāv savās vietās un ka franči vairs neuzdrīkstas uzbrukt.

Viņu uzklausījis, Kutuzovs franciski teica:

Vous ne pensez donc pas comme Ies aut r e s que nous sommes obligēs de nous retirer?

Au contraire, votre altesse, dans Ies affaires itidē- cises c'est toājours le plus opiniātre qui reste vietori- eux, — atbildēja Rajevskis, — et mon opinion.. [98] [1] jūs taču nedomājat kā citi, ka mums jāatkāpjas?

Gluži otrādi, jūsu gaišība, neizšķirtās kaujās uzvarētājs paliek

tas, kurš ir neatlaidīgāks, un manas domas …— Kaisarov! — Kutuzovs pasauca savu adjutantu. — Sēdies, raksti pavēli rītdienai. Bet tu, — viņš pievērsās otram, — jāj pa līniju un paziņo, ka rīt mēs dodamies triecienā.

Kamēr Kutuzovs runāja ar Rajevski un diktēja pavēli, Volcogens atgriezās no' Baraklaja un ziņoja, ka ģenerālis Barklajs de Tolli vēlētos feldmaršala pavēlei saņemt rakstveida apstiprinājumu.

Kutuzovs, uz Volcogenu pat nepaskatījies, lika uzrakstīt šo pavēli, ko visai pamatoti pieprasīja bijušais virspavēlnieks, lai izvairītos no personīgas atbildības.

Un ar to nenosakāmo, noslēpumaino sakaru, kas visā armijā uzturēja vienu un to pašu noskaņu, ko mēdz dēvēt par armijas garu un kas ir kara galvenais nervs, Kutuzova vārdi, viņa kaujas pavēle rītdienai vienlaikus izplatījās visās karaspēka daļās.

Paši vārdi, pati pavēle ne tuvu nenokļuva līdz pēdējam posmam šai sakaru virknē. Nostāstos, ko cits citam daudzināja visās armijas malās, nebija pat nekā līdzīga tam, ko bija sacījis Kutuzovs; taču viņa vārdu jēga iespiedās visur, jo tas, ko bija teicis Kutuzovs, izrietēja nevis no sarežģītiem apsvērumiem, bet no jūtām, kas glabājās virspavēlnieka dvēselē gluži tāpat kā ikviena krievu cilvēka dvēselē.

Un, dabūjuši zināt, ka rīt ejam uzbrukumā ienaidniekam, no armijas augstākajām sfērām izdzirdējuši apstiprinājumu tam, kam viņi vēlējās ticēt, izvārdzinātie, svārstīgie cilvēki jutās nomierināti un uzmundrināti.

XXXVI

Kņaza Andreja pulks bija rezervē, kas turpat līdz pulksten diviem stāvēja bezdarbībā viņpus Semjonovskas zem spēcīgas artilērijas uguns. Ap diviem pulku, kas bija zaudējis jau vairāk par divsimt vīru, virzīja uz priekšu, uz nomīdīta auzu lauka starp Semjonovsku un kurgāna bateriju, kur šodien bija apkauti tūkstošiem cilvēku un uz kuru ap pulksten diviem dienā bija vērsta pastiprināta koncentrēta uguns no vairākiem simtiem ienaidnieka lielgabalu.

Neizkustēdams no šās vietas un neizšāvis neviena lādiņa, pulks šeit pazaudēja vēl trešo daļu no saviem cilvēkiem. Priekšā un it īpaši labajā pusē neizklīstošos dūmos būkšķēja lielgabali, un no noslēpumainās dūmu jomas, kas klāja visu apvidu, bez mitas, ar straujiem, šņācošiem svilpieniem izlidoja lielgaballodes un gausi švīkstošas granātas. Brīžam, it kā ļaujot atelpu, pagāja stundas ceturksnis, kad visas lodes un granātas lidoja pāri, bet dažreiz atkal minūtes laikā no pulka izrāva vairākus cilvēkus un no turienes bez apstājas nesa projām kritušos un ievainotos.

Ar katru jaunu triecienu aizvien mazāka un mazāka saruka cerība palikt dzīviem tiem, kas vēl nebija krituši. Pulks stāvēja kolonnās pa bataljoniem ar trīssimt soļu atstatumu, bet, neraugoties uz to, visus pulka ļaudis māca viena un tā pati noskaņa. Visi pulkā bija vienlīdz nerunīgi un drūmi. Retu reizi rindās dzirdēja runājam, un šīs runas aprāvās ikreiz, kad atskanēja trāpīgs trieciens un kliedziens: «Nestuves!» Lielāko daļu laika pulka zaldāti pēc priekšniecības pavēles sēdēja zemē. Dažs, ķiveri noņēmis, rūpīgi izgludināja un tad atkal vilka kopā krokas; dažs, saberzis saujā sausus mālus, spodrināja ar tiem durkli; dažs braucīja siksnu un savilka ciešāk sprādzi; dažs cītīgi izstaipīja un pārlocīja citādāk autus un pārāva kājas. Citi cēla mājiņas no aruma kukuržņiem vai pina no rugājiem pītenīšus. Visi šķita pilnīgi nogrimuši šais darbos. Kad ievainoja vai nogalināja cilvēkus, kad vilkās nestuves, kad mūsējie griezās atpakaļ, kad caur dūmiem vīdēja lielas ienaidnieku masas, neviens šiem apstākļiem nepievērsa nekādu uzmanību. Turpretim, kad artilērija un kavalerija devās uz priekšu, kad manīja sakustamies mūsu kājniekus, no visam pusēm skanēja atzinīgas piezīmes. Taču vislielāko vērību izpelnījās pavisam citi, blakus notikumi, kuriem nebija nekāda sakara ar kauju. It kā šo morāli izvārdzināto cilvēku uzmanība atpūstos šais pierastajos, ikdienišķajos notikumos. Artilērijas baterija gāja garām pulka priekšējām rindām. Kādai no artilērijas kastēm piejūga zirgs bija iekāpis aiz atsaites. «Ei, malējo!… Atpiņķē jel! Paklups… Ē, tad neredz ar! …» kā vienā mutē klaigāja pa visu pulku. Citā reizē vispārēju uzmanību saistīja neliels, brūns šunelis, kas, nez no kurienes uzradies, stingri saslietu asti nopietnu riksi iztecēja rindām priekšā un piepeši no tuvumā nokritušās lielgaballodes iekaucās, un, asti iemiedzis, pasitās sāņus. Pa visu pulku noskanēja skaņi smiekli un spiegšana. Taču šāda veida izklaidēšanās ilga acumirkļus, bet cilvēki jau vairāk nekā astoņas stundas stāvēja neēduši un dīki nemitīgās nāves šausmās, un jau tā bālās un sarauktās sejas nobāla un sadrūvējās aizvien vairāk.

Kņazs Andrejs, gluži tāpat kā visi pulka vīri, sadrūvē- jies un bāls staigāja pa pļavu blakus auzu tīrumam uz priekšu un atpakaļ no vienas ežas līdz otrai, rokas uz muguras salicis un galvu nokāris. Ko darīt un ko pavēlēt viņam nebija. Viss notika pats no sevis. Kritušos vilka projām no ierindas, ievainotos aiznesa, rindas atkal saslēdzās. Ja zaldāti kur aizskrēja, tie tūliņ atkal ar skubu atgriezās. Sākumā kņazs Andrejs, turēdams par savu pienākumu modināt zaldātos vīrišķību un rādīt tiem priekšzīmi, apstaigāja rindas; «bet tad viņš pārliecinājās, ka viņam nav tiem ko mācīt. Visi viņa dvēseles spēki, gluži tāpat kā ikvienam zaldātam, bija neapzināti vērsti uz to, lai tikai atturētos vērot tā stāvokļa šausmas, kurā viņi atradās, viņš staigāja pa pļavu, kājas vilkdams, čauksti- nādams zāli un vērodams putekļus, kas klāja viņa zābakus; drīz viņš spēra lielus soļus, lūkodams iemīt pēdas, ko bija atstājuši pļāvēji, drīz, skaitīdams, soļus, rēķināja, cikreiz jānostaigā no ežas līdz ežai, lai būtu nogājis versti, drīz braucīja uz ežas saaugušo vērmeļu ziedus un saberzēja šos ziedus delnās, un oda aromātiski rūgteno, stipro smaržu. No visām viņa vakardienas pārdomām nekas nebija palicis pāri. Viņš ne par ko nedomāja. Nogurdinātu dzirdi viņš ieklausījās aizvien tais pašās skaņās, atšķirdams ložu sīkšanu no šāvienu dunas, šad tad paraudzījās tam iepatikušajās pirmā bataljona zaldātu sejās un gaidīja. «Lūk, tā … tā atkal pie mums!» viņš domāja, ieklausīdamies, kā svilpjot kaut kas tuvojas no blīvās dūmu joslas. «Viena, otra! Vēl! Trāpīts! …» Viņš apstājās un palūkojās uz rindām. «Nē, pāri. Bet, rau, šī trāpīja.» Un viņš atkal atsāka staigāt, pūlēdamies spert lielus soļus, lai ar sešpadsmit soļiem nokļūtu līdz ežai.

Svilpiens un trieciens. Piecus soļus no viņa uzvirmoja sausa zeme, un lode nozuda. Neviļus šermuļi pārskrēja viņam pār muguru. Viņš atkal pavērās uz rindām. Jādomā, izrāva daudzus; pie otrā bataljona bija sapulcējies liels bars.

Adjutanta kungs, — viņš pakliedza, — pavēliet, lai nedrūzmējas. — Adjutants, izpildījis pavēli, pienāca pie kņaza Andreja. No otras puses jāšus tuvojās bataljona komandieris.

Sargās! — atskanēja izbaiļu pilns zaldāta sauciens, un kā putns, kas ašā lidojumā, spārniem švīkstot, nolaižas zemē, pāris soļu no kņaza Andreja, līdzās bataljona komandiera zirgam, paklusu nokrita granāta. Zirgs pats pirmais, neprasīdams, vai tas labi vai slikti, ja izrāda bailes, iesprauslojās, paslējās pakaļkājās, tikko nenosviez- dams majoru, un pasitās sāņus. Zirga šausmas pielipa cilvēkiem.

Gulties! — iekliedzās adjutants, noliecies pie zemes. Kņazs Andrejs stāvēja svārstīdamies. Granāta kūpēdama griezās kā vilciņš starp viņu un zemē guļošo adjutantu uz ežas starp tīrumu un pļavu blakus vērmeļu ceram.

«Vai tiešām tā ir nāve?» kņ+izs Andrejs domāja, gluži jaunām, skaudīgām acīm uzlūkodams zāli, vērmeles un dūmu strūkliņu, kas stīdza augšup no virpuļojošās melnās bumbiņas. «Es nevaru, es negribu mirt, es mīlu dzīvi, mīlu šo zāli, zemi, gaisu …» Viņš domāja un tai pašā reizē paturēja'prātā, ka uz viņu raugās.

— Kauns, oficiera kungs! — viņš sacīja adjutantam. — Kāds… — viņš neizteica līdz galam. Vienā un tai pašā mirklī atskanēja sprādziens, it kā izdauzīta loga šķembu šķindoņa, uzplūda slāpējoša pulvera smaka, un kņazs Andrejs pasitās sāņus un, roku uz augšu pacēlis, nokrita uz krūtīm.

Vairāki oficieri pieskrēja viņam klāt. Labajā pusē no vēdera zālē pletās liela asiņu peļķe.

Atsauktie zemessargi ar nestuvēm apstājās oficieriem aiz muguras. Kņazs Andrejs gulēja uz krūtīm un, smagi gārgdams, elpoja.

— Nu, ko sastājuši, nāciet klāt!

Vīri pienāca un saņēma viņu aiz pleciem un kājām, bet viņš sāka žēli vaidēt, un tie saskatījušies atkal nolaida to zemē.

Ķerieties klāt, celiet, vienalga! — kāda balss sauca. Viņu otrreiz saņēma aiz pleciem un uzcēla uz nestuvēm.

Ak mans dievs! Mans dievs! Kas tad tas? … Vēderā! Tad ir pagalam! Ak mans dievs! — dzirdēja oficierus runājam. — Par mata tiesu nosīca gar ausi, — stāstīja adjutants. Vīri, pielāgojuši nestuves uz pleciem, ar skubu devās pa pašu iemīdīto stidziņu uz pārsiešanas punktu.

Reizē lieciet soli… E!… Lauķi! — sauca oficieris, aiz pleciem apturēdams nesējus, kas gāja nevienādi un kratīja nestuves.

Reizē liec, Hvedor, dzi, Hvedor, — mācīja priekšējais.

Āreče tā, vareni, — priecīgi noteica pakaļējais, uz- trāpījis soli.

Jūsu gaišība? Ko? Kņazs? — drebošā balsī vaicāja piesteidzies Timohins, ielūkodamies nestuvēs.

Kņazs Andrejs atvēra acis un no nestuvēm, kur dziļi bija ieslīgusi viņa galva, paraudzījās runātājā un atkal nolaida plakstus.

Zemessargi aiznesa kņazu Andreju uz mežu, kur stāvēja ores un bija pārsiešanas punkts. Pārsiešanas punkts sastāvēja no trim bērzu birzs malā uzslietām teltīm ar atlocītām malām. Birzī stāvēja ores un zirgi. Zirgi ēda no zebeniekiem auzas, un ap tiem lakstīja zvirbuļi, uzlasīdami nobirušos graudus. Kraukļi, juzdami asinis, nepacietīgi ķērkdami, laidelējās pa bērziem. Ap teltīm vairāk nekā divu desetīnu platībā gulēja, sēdēja, stāvēja asinīm notašķīti cilvēki dažādos apģērbos. Ap ievainotajiem drūmām un vērīgām sejām drūzmējās zaldāti nesēji, ko oficieri ar savām pavēlēm veltīgi pūlējās atgaiņāt. Oficieriem neklausīdami, zaldāti stāvēja, uz nestuvēm atspiedušies, un vērīgi, it kā lūkodami izprast šeit redzamā skata grūti saprotamo nozīmi, raudzījās, kas notika viņu acu priekšā. No teltīm dzirdēja gan skaļas, niknas vaimanas, gan žēlus kunkstus. Laiku pa laikam no turienes izskrēja feldšeri pēc ūdens un norādīja uz tiem, ko vajadzēja nest iekšā. Ievainotie, gaidīdami pie telts savu kārtu, gārdza, vaidēja, raudāja, kliedza, lamājās, lūdza degvīnu. Daži murgoja. Kņazu Andreju kā pulka komandieri, soļodami pāri šiem nepārsietajiem ievainotajiem, atnesa tuvāk pie vienas no teltīm un apstājās, gaidīdami pavēli. Kņazs Andrejs atvēra acis un ilgi nevarēja apjēgt, kas ap viņu notiek. Atmiņā paplaiksnījās pļava, vērmeles, tīrums, virpuļojošā melnā bumbiņa un viņa paša kvēlā tieksme dzīvot. Pāris soļu no viņa, skaļi runādams un pievērsdams sev vispārēju uzmanību, uz zara atspiedies un apsietu galvu stāvēja stalts, skaists unteroficieris melniem matiem. Lodes viņu bija ievainojušas galvā un kājā. Viņam apkārt, kāri klausīdamies, ko viņš stāsta, bija salasījies ievainoto un nesēju bars.

Kā mēs viņam no turienes iebelzām, tā šis visu pameta, pašu karali saņēmām ciet! — zaldāts klaigāja, melnam, sakaisušām acīm zibsnīdams un apkārt lūkodamies. — Būtu tikai šitajā pašā reizē bijušas klāt rezerves, no viņa, brālīt, ne smakas nepaliktu, kad es tev no tiesas saku …

Kņazs Andrejs, tāpat kā visi, kas bija ielenkuši stāstītāju, mirdzošām acīm raudzījās viņā un juta mierinājumu. «Bet vai gan tagad nav vienalga,» viņš nodomāja. «Un kas būs tur, un kas bija šeit? Kāpēc man bija žēl šķirties no dzīves? Kaut kas šai dzīvē bija, ko es nesapratu un nesaprotu.»

XXXVII

Kāds no ārstiem ar asiņainu priekšautu un asinīm notašķītām nelielām rokām, vienā starp mazo pirkstiņu un īkšķi turēdams cigāru (lai tas nenotraipītos), iznāca no telts. Sis ārsts pacēla galvu un saka lūkoties apkārt, bet pāri ievainotajiem. Acīmredzot viņš vēlējās mazliet atņemt elpu. Kādu laiciņu pagrozījis galvu pa labi un pa kreisi, viņš nopūtās un nodūra acis.

Nu, tūliņ, — viņš atbildēja feldšerim, kas viņam norādīja uz kņazu Andreju, un lika nest to teltī.

Barā, kur gaidīja ievainotie, atskanēja kurnēšana.

Redzams, arī viņā saulē kungiem vien būs dzīve, — kāds noteica.

Kņazu Andreju ienesa un noguldīja uz tikko atbrīvota galda, no kura feldšeris kaut ko skaloja nost. Kņazs Andrejs nevarēja izšķirt, kas īsti teltī atradās. Zēli vaidi no visām pusēm, mokošas sāpes gurnā, vēderā un mugurā nejāva viņam sakopot domas. Viss, ko viņš ap sevi redzēja, saplūda kopā, radot iespaidu par kailu, asinīm noplūdušu cilvēku miesu, kas, šķiet, pildīja visu zemo telti, kā priekš dažām nedēļām tai karstajā augusta dienā šī pati miesa bija pildījusi netīro dīķi Smoļenskas ceļa malā. Jā gan, šī ir tā pati miesa, tā pati chair ā canon\1—lielgabalugala.(Red.) kas viņā jau toreiz, it kā pareģojot šodienu, bija modinājusi šausmas.

Teltī bija trīs galdi. Divi bija aizņemti, uz trešā noguldīja kņazu Andreju. Kādu brīdi viņu atstāja vienu, un viņš neviļus ieraudzīja to, kas notika uz diviem pārējiem galdiem. Uz tuvākā galda sēdēja tatārs, jādomā, kazaks, spriežot pēc blakus nomestā mundiera. Četri zaldāti turēja

viņu. Briļļains ārsts kaut ko grieza viņa brūnajā, muskuļainajā mugurā.

Uh, uh, uh!.., — tatārs it kā urkšķēja un pēkšņi, pacēlis uz augšu savu melno strupdeguņa seju ar spēcīgajiem vaigu kauliem, sāka lauzīties, raustīties un laida vaļā griezīgi spalgu, gari stieptu spiedzienu. Uz otra galda, ap kuru drūzmējās daudz ļaužu, uz muguras gulēja liels, tukls vīrs ar atpakaļ atmestu galvu (cirtainie mati, to krāsa un galvas apveids kņazam Andrejam šķita dīvaini pazīstami). Vairāki feldšeri, uzmetušies šim vīram uz krūtīm, turēja viņu ciet. Balta, liela, tukla kāja aši un sīki nemitēdamās raustījās drudžainās trīsās. Sis cilvēks krampjaini raudāja un rīstījās. Divi ārsti — viens no tiem bija bāls un drebēja — klusēdami kaut ko darīja, noliekušies pār šā cilvēka otru kāju, kas bija sarkana. Ticis galā ar tatāru, kuram pārsedza šineli, briļļainais ārsts, rokas slaucīdams, pienāca pie kņaza Andreja.

Viņš paraudzījās kņazam Andrejam sejā un steigšus novērsās.

Izģērbt! Ko stāvat? — viņš pikti uzbrēca feldšeriem.

Pati agrā, tālā bērnība atplauka kņazam Andrejam atmiņā, kad feldšeris steidzīgam, atbraucītām rokām pogāja vaļā un vilka viņam nost drēbes. Ārsts zemu noliecās pār ievainojumu, aptaustīja to un grūti nopūtās. Tad viņš kādam pamāja. Un skaudras sāpes vēderā lika kņazam Andrejam zaudēt samaņu. Kad viņš atjēdzās, sadragātie gūžas kauli bija izņemti, miesas driskas apgrieztas un brūce pārsieta. Viņam sejā slacīja ūdeni. Tiklīdz kņazs Andrejs atvēra acis, ārsts noliecās pār viņu, ne vārda neteicis, noskūpstīja uz lūpām un steigšus atkāpās.

Pēc pārciestajām mokām kņazs Andrejs juta sen nebaudītu svētlaimi. Visi viņa dzīves jaukākie, laimīgākie brīži, it īpaši pati visagrā bērnība, kad viņu ģērba nost un lika gultiņā, kad aukle aijādama dziedāja, pār viņu noliekusies, kad, ieracies ar galviņu spilvenos, viņš jutās laimīgs tāpēc vien, ka noģida dzīvību, — tas viss rādījās viņa iztēlē pat ne kā pagātne, bet kā īstenība.

Ap ievainoto, kura galvas apveids šķita kņazam Andrejam pazīstams, rosījās ārsti; viņu cēla uz augšu, mierināja.

Parādiet man … Vaaai! Vai! Vaaai! — skanēja viņa šņukstu aprautie, baiļpilnie un sāpju pārmāktie vaidi. Klausoties šais vaidos, kņazam Andrejam gribējās raudāt.

Vai nu tāpēc, ka viņš mira, neguvis slavu, vai tāpēc, ka žēl bija šķirties no dzīves, vai no šīm neatsaucamo bērnu dienu atmiņām, vai tāpēc, ka viņš cieta, ka visi cieta un tepat viņam līdzās tik žēli vaidēja šis cilvēks, bet viņam gribējās raudāt labām, gandrīz priecīgām bērna asarām. *

Ievainotajam parādīja zābaku ar asinīm aprecējušu nogrieztu kāju.

Vail Vaaai! — viņš ieraudājās kā sieviete. Ārsts, kas bija stāvējis ievainotajam priekšā, aizsegdams tā seju, atgāja nost.

Mans dievs! Kas gan tas ir? Kādēļ viņš ir šeit? — kņazs Andrejs pats sev jautāja.

Nelaimīgajā, raudošajā, bezspēka pārmāktajā cilvēkā, kam tikko bija noņēmuši kāju, viņš pazina Anatolu Kuraginu. Anatolu turēja uz rokām un piedāvāja tam ūdeni glāzē, kuras malas tas velti tvarstīja drebošām, satūkušām lūpām. Anatols smagi šņukstēja. «Jā, tas ir viņš, jā gan, šim cilvēkam ir kaut kāds tuvs un ciešs sakars ar mani,» kņazs Andrejs domāja, vēl skaidri neapjēgdams, kas atrodas viņa acu priekšā. «Kāds gan šim cilvēkam sakars ar manu bērnību, ar manu dzīvi?» viņš sev jautāja, nerazdams atbildi. Un pēkšņi kņazam Andrejam uzplūda jaunas, negaidītas atmiņas no bērnu dienu pasaules, skaidras un mīļuma pilnas. Viņš atcerējās Natašu tādu, kādu to bija redzējis pirmoreiz ballē 1810. gadā — ar tievu kaklu un smalkam rokam, ar aizgrābtības, gaidu un izbaiļu pilnu, laimīgu seju; un mīla un maigums pret to pamodās viņa dvēselē dzīvāk un spēcīgāk nekā jebkad. Tagad viņš atcerējās to sakaru starp sevi un šo cilvēku, kas asaru pilnām, pietūkušām acīm uzlūkoja viņu ar miglainu skatienu. Kņazs Andrejs atcerējās visu, un jūsmīgs žēlums un mīlestība uz šo cilvēku pildīja viņa laimīgo sirdi.

Kņazs Andrejs nevarēja vairs noturēties un ļāvās maigām, mīlas pilnām asarām par cilvēkiem, par sevi un par viņu un saviem maldiem.

«Līdzcietība, mīlestība uz brāļiem, uz tiem, kas mūs mīl, un uz tiem, kas mūs ienīst, mīlestība uz ienaidniekiem — jā gan, tā mīlestība, ko dievs sludinājis virs zemes, tā, ko man mācīja kņaze Marja un ko es nesapratu; lūk, kādēļ man bija žēl dzīves, lūk, kas man vēl paliktu pāri, ja es dzīvotu. Bet tagad ir jau par vēlu. Es to zinu!»

XXXVIII

līķu un ievainoto pieblīvētā kaujas lauka baismīgais izskats kopā ar smagumu galvā un ziņām par divdesmit kritušiem un ievainotiem pazīstamiem ģenerāļiem un apziņu par savas agrāk spēcīgās rokas nevarību atstāja negaidītu iespaidu uz Napoleonu, kam parasti tikās aplūkot kritušos un ievainotos, ar to pārbaudot savu garīgo spēku (kā viņš domāja). Šodien baigais kaujas lauka izskats uzveica to garīgo spēku, kurā viņš domājās esam savu nopelnu un diženumu. Viņš steigā atstāja kaujas lauku un atgriezās uz Ševardinas kurgānu. Dzeltens, aptūcis, smagnējs, miglainām acīm, sarkanu degunu un piesmakušu balsi viņš sēdēja uz saliekamā krēsla, galvu nepaceldams un neviļus ieklausīdamies šāvienu troksnī. Slimīgā grūtsirdībā viņš gaidīja beigas kaujai, kurā šķita piedalāmies, bet kuru nespēja apturēt. Paša cilvēciskās jūtas uz īsu mirkli ņēma virsroku pār to māksloto dzīves rēgu, kam viņš tik ilgi bija kalpojis. Viņš attiecināja uz sevi tas ciešanas un nāvi, ko bija redzējis kaujas laukā. Smagums galva un krūtīs atgādināja, ka ari viņam iespējamas ciešanas un nāve. Un šai brīdī viņš nekāroja sev ne Maskavu, ne uzvaru, ne slavu. (Kādas gan viņam vēl vajadzēja slavas?) Vienīgais, ko viņš patlaban vēlējās, bija alpūta, miers un brīvība. Bet, kad viņš stāvēja Semjonov-

kas augstienē, artilērijas priekšnieks ieteica viņam norīkot šais augstienēs vēl dažas baterijas, lai pastiprinātu uguni uz krievu karapulkiem, kas bija sadrūzmējušies pie kņazkovas. Napoleons bija ar mieru un pavēlēja ziņot, ka šīs baterijas ietekmē kaujas gaitu.

Adjutants atjāja pateikt, ka pēc imperatora pavēles pret krieviem vērsti divsimt lielgabali, bet krievi joprojām stāv, kā stāvējuši.

Mūsu uguns noslauka viņus veselām rindām, bet viņi stāv, — stāstīja adjutants.

Ils en veulent encorel.. 1 Viņiem gribas vēl!… — Napoleons teica piesmakušu balsi.

Sire?22 Majestāte? — adjutants nesadzirdējis pārjautāja.

Ils en veulent encore, — Napoleons, pieri saraucis, aizsmacis nogārdza, — donnez leur-en.3• Viņiem grib-as vēl, — nu tad sadodiet,

Arī bez viņa pavēles jau notika tas, ko viņš gribēja, un viņš rīkoja tikai, zinādams, ka no viņa gaida pavēles. Un viņš atkal pārcēlās savā iepriekšējā neīstajā dižuma rēgu pasaulē un atkal (gluži kā zirgs, kas, soļodams pa loku apkārt, griež riteni, iedomājas kaut ko darām savā labā) padevīgi sāka pildi: nežēlīgo, bēdīgo un grūto, necilvēcīgo lomu, kas viņam bija nolemta.

Un ne tikai uz šo stundu un šo dienu vien aptumsa prāts un sirdsapziņa šim cilvēkam, kas smagāk nekā visU citi šās kaujas dalibnieki nesa uz saviem pleciem visu no-i tiekošā slogu; bet arī nekad vairs līdz pat sava mūža galam viņš nespēja izprast ne labo, ne skaisto, ne patieso, nedz arī apjēgt, ko īsti nozīmēja viņa rīcība, kas bija pārāk lielā pretrunā labajam un patiesajam, pārāk tālu no visa cilvēciskā, lai viņš spētu izprast tās nozīmi. Viņš nevarēja at aeītics no savas rīcības, ko slavēja puspasaules, i un tāpēc viņam vajadzēja atsacīties no patiesības, no labā un no visa cilvēciskā.

Ne tikai šodien vien, apjājot kritušiem un sakropļotiem (kā viņš domāja, aiz viņa gribas) cilvēkiem klāto kaujas lauku, viņš, raudzīdamies uz šiem cilvēkiem, rēķināja, cik krievu iznāk uz vienu francūzi, un, sevi vildams, atrada iemeslu priecāties, ka uz vienu francūzi iznāca pieci krievi. Ne tikai šodien vien viņš rakstīja vēstuli uz Parīzi, ka le chatnp dc balaille a čtč supcrbc [1] — kaujas lauks bija lieliskstāpēc ka tajā gulēja piecdesmit tūkstoši līķu; bet ari Sv. Helēnas salā, vientulības klusumā, kur viņš apgalvoja, ka noK mis veltīt savus vaļas brīžus savu diženo darbu aprakstam, viņš rakstīja:

«La guerre de Russie a clū ētre la plus populalre des temps modernes: c'ētait celle du bon sens et des vrais interets, celle du repos et de la securitē de tous; elle čtait purement pacifique et conservatrice.

C'elait pour la grande cause, la fin des hasards et le commencement de la šecurlte. Un nouvel horizon, de nou- veaux travaux allaient sv derouler, tout pleln du bienetre et de la prospēritc de tous. Le systeme europeen se irou- vait fondč; il n'etait plus question que de l'organiser.

Satisfait sur ces grands points et tranquille partout, j'aurais eu aussi mon co ti g r & s et ma sainte-alli- anc e. Ce cont des idees qu'on m'a volees. Dans cette reunion de grands souverains nous eussions traitēs de nos

rtls en famille et compte de clerc ā mciitrc avec Ies Us.

F.urope n'eut bientot fait de la sorte vēritablement | iii meme peuple, et chacun, en voijageant par tout, se i trouvē toujours dans la patrie commune. J'eus dēmancle iii* [99] - ies rivieres navigables pour tous, la communauie ilt: mers, et que Ies grandes armēes permanentes fussent fidintes desormais ā la seule garde des souverains.

Dc retour en France, au sein de la patrie, grande, forte, trwgi.ifique tranquille, glorieuse, j'eusse proclamē ses ļimi- tt's immuables; loute guerre future, purement def en s iv e; toni agrandissement nouveau antinational. J'eusse ussocie mon fils ā l'empire; ma dictature eut fini, et son rēgne constitutionnel eut commencē…

Paris eut ētē la eapitale du monde, et Ies Frangais l'er.vie des nations!…

Mes loisirs ensuite et mes vieux jours eussent ētē con- sacres, en compagnie de l'impēratrice et durant l'appren- tissage rotjal de mon fils, ā visiter lentement et en vrai couple campagnard, avec tios propres chevaux, tous Ies recoins de l'Empire, recevant Ies plaintes, redressant Ies torts, semant de toutes paris et partout Ies monuments et Ies bienfaits.»1

Viņš, ko liktenis bija lēmis bēdīgajai nebrīvajai tautu bendes lomai, iegalvoja sev, ka viņa rīcības mērķis bijis tautu labklājība un ka viņš varējis vadīt miljonu likteņus un ar varas līdzekļiem piekopt labdarību!

«Des 400000 homtnes qui passērent la Vistule, — viņš rakstīja tālāk par karu ar Krieviju, — la moitie ētait Autrichiens, Prusiens, Saxons, Polonais, Bavarois, \Vur- tembergeois, Mcckletnbourgeois, Espagnols, Itālietis, Na- poli/ains. L'annoo imperiālo, proprement dite, etait pour un tiers composēe de Hollandais, Belges, habitants des bords du Rhin, Piēmontais, Sttisses, Genevois, Toscans, Romains, habitan/s de la 32-o division militaire, Breme, Hambourg elc.; elle comptait ā peine 140000 hommes par- lant frangais. L'expedition de Russic coula moins de 50 000 hommes ā la France actuelle; l'armee russe dans la rotraite do \Vilna ā Moscou, dans Ies differentes batail- les, a perdu quatre fois plus que l'armee frangaise; l'incendie de Moscou a coūte la vie ā 100000 Russes, morts de froid et de misēre dans Ies bois; enfin dans sa marche de Moscou ā l'Oder, l'armee russe fut aussi at- teinte par l'intempērie de la saison; elle ne comptait ā son arrivee ā Wilna que 50000 hommes, et ā Kalisch moins de 18 000.» [100]

no četrsimt tūkstošiem vīru, kas bija pārgājuši pār Vislu, puse bija austriešu, prūšu, sakšu, poļu, bavāriešu, virtemberģiešu, meklenburdziešu, spāniešu, itāliešu un ncapoliešu. Ķeizariskajā armijā, patiesību sakot, trešā daļa bija holandiešu, beļģu, Reinas krasta iedzīvotāju, pjemontiešu, šveiciešu, ženēviešu, toskaniešu, romiešu, 32. kara divīzijas, Brēmenes, Hamburgas iedzīvotāju utt.; un tajā diezin vai bija simt četrdesmit tūkstoši cilvēku, kas runāja franciski.

1 Karam ar Krieviju vajadzēja būt pašam populārākajam jaunākajos lail os: tas bija karš par veselo saprātu un īstu labumu, karš par vi s cilvēces mieru un drošību; tas bija pilnīgi miermīlīgs un konservatīvā.

Viss notika diženu mērķu labā, lai izbeigtu nejaušības un lai sāktu ii, ra dzīvi. Pavērtos jauni apvāršņi, jauni darbi, kas nestu pārticību un labklājību visiem. Eiropas sistēma būtu nodibināta, jautājums' būtu vairs tikai par tās izveidošanu.

apmierināts ar šiem lielajiem jautājumiem un juzdamies visur mierīgs, es būtu radījis savu kongresu un savu svēto aliansi. Tās ir domas, ko man nozaga. Šai dižo valdnieku sanāksmē mēs apspriestu savas intereses kā ģimenes lokā un rēķinātos ar tautām tā, kā r 1 stvedis ievēro sava darba devēja gribu.

Tāda veidā Eiropa drīz vien kļūtu par vienu pašu tautu, un ikviens, cejodams vienalga kurp, vienmēr atrastos kopējā dzimtenē. Es būtu panācis, lai visas upes būtu kuģojamas visiem, lai jūra būtu kopēja, lai pastāvīgās lielās armijas tiktu samazinātas un paliktu vienīgi kā valdnieku gvardes utt.

Atgriezies Francijā, dižajā, spēcīgajā, krāšņajā, miermīlīgajā, slavenajā dzimtenē, es būtu izsludinājis tās robežas par negrozāmām; jebkuru nākamo karu par ai^luvctatuis karu; jebkuru jaunu paplašināšanos par anlitu>tiotmlu\ es būtu iesaistījis savu dēlu valsts vadīšana; mana diktofoni vara būtu beigusies, un sāktos viņa konstitucionālā valdīšana …

Parīze būtu pasaules galvaspilsēta, un visas nācijas apskaustu frančus!…

Pēc tam es savus vaļas brīžus un vecumdienas veltītu tam, lai kopā ar ķeizarieni, kamēr mans dēls augtu valdnieka pienākumiem, pamazām kā īsts zemnieku pāris ar saviem zirgiem apbraukātu visus savus valsts stūrīšus, pieņemot sūdzības, novēršot" netaisnības, sējot visās malās un visur zināšanas un labdarības.

Viņš iedomājās, ka karš ar Krieviju izcēlies pēc viņa gribas, un notikušā šausmas nesatrieca viņa dvēseli. Viņš droši uzņēmās atbildību par šo notikumu, un viņa aptumšotais prāts saskatīja attaisnojumu tai apstāklī, ka no simtiem tūkstošu bojā gājušo cilvēku mazāk bija franču nekā lirseniešu un bavāriešu.

Krievijas ekspedīcija Francijai pašai prasīja mazāk par piecdesmit tūkstošiem vīru; krievu armija, atkāpjoties no Viļņas līdz Maskavai, dažādās kaujās pazaudēja četrreiz vairāk nekā franču armija; Maskavas degšana maksāja dzīvību simttūkstošiem krievu, kas nomira mežos no sala un trūkuma; beidzot, savā pārgājienā no Maskavas līdz Oderai krievu armija arī cieta zaudējumus no bargā gadalaika; nonākot Viļņā, tā sastāvēja tikai no piecdesmit tūkstošiem vīru, bet Kališā jau mazāk par astoņpadsmit tūkstošiem.

XXXIX

Vairāki desmittūkstoši cilvēku — dažādos mundieros un Ka kurais pakritis — gulēja miruši laukos un pļavās, kas piederēja Davidovu kungiem un kroņa zemniekiem, tais pašos laukos un pļavās, kur simtiem gadu bija vienlaikus vākuši ražu un ganījuši lopus Borodinas, Gorku, Ševardinas un Semjonovskas sādžu zemnieki. Ap pārsiešanas punktiem desetīnu lielā laukumā zāle un zeme bija piesūkusies ar asinīm. Bari ievainotu un neievainotu cilvēku no dažādām karaspēka daļām izbaiļu pilnām sejām no vienas puses klīda atpakaļ uz Možaisku, no otras - atpakaļ uz Valujevu. Citi bari — novārguši un izsalkuši, priekšnieku vesti, devās uz priekšu. Vēl citi stāvēja uz vietas un turpināja šaušanu.

Pār visu pirmāk tik līksmo, skaisto lauku ar tā durkļu mirguļiem un dūmu vāliem rīta saulē tagad slīga drēgna, dūmaina migla un jaudās dīvaina skāņa salpetra un asins smaka. Savilkās padebeši, un lietutiņš sāka rasināt pār kritušajiem un ievainotajiem, pār izbiedētajiem un nogurušajiem, un šaubu māktajiem ļaudīm. Tas it kā runāja: «Diezgan, diezgan nu, cilvēki. Mitējieties jel… Attopieties. Ko jūs darāt?»

Izvārgušajiem, bez ēdiena un bez atpūtas nonīkušajiem ļaudīm tiklab šai, kā viņā pusē sāka uzmākties šaubas, vai tiem vēl vajag iznīcināt citam citu, un visās sejās varēja rnanīt svārstīšanos, un ikvienā dvēselē visnotaļ radās jautājums: «Kādēļ, kālab man jānokauj un jātiek nokautam? Nogaliniet, ko gribat, dariet, ko gribat, bet es vairāk negribu!» SI doma pret vakaru vienlīdz nobrieda ikviena dvēselē. Kuru katru brīdi visus šos cilvēkus varēja pārņemt šausmas par lo, ko viņi darīja, tie varēja pamest visu un bēgt, kurp pagadīsies.

Taču, kaut gan uz kaujas beigām ļaudis jau izjuta visas savas rīcības šausmas, kaut gan visi labprāt būtu metuši mieru, viņus joprojām vadīja kāds neizprotams, noslēpumains spēks, un nosvīdu i, pulverī un asinīs novārtījušies artilēristi, palikuši pa vienam no katriem trijiem, kaut arī klupdami un aizelsdamies no noguruma, nesa klāt lādiņus, lādēja, tēmēja, pielika degļus; un lodes tikpat strauji un nežēlīgi lidoja no abām pusēm un šķaidīja cilvēku miesas, un joprojām risinājās tas pats briesmu darbs, kas notiek ne pēc cilvēku prāta, bet pcc tā gribas, kas vada cilvēkus un pasaules.

Tas, kas būtu palūkojies uz krievu armijas nekārtīgo ar- jergardu, būtu teicis, ka frančiem vajag izdarīt vēl tikai mazu piepūli un krievu armija būs pagalam; un tas, kas būtu palūkojies uz franču arjergardu, būtu teicis, ka krieviem vajag izdarīt vēl tikai mazu piepūli un frančiem būs beigas. Taču ne franči, ne krievi šo piepūli neizdarīja, un kaujas liesma gausi plaka.

Krievi šo piepūli neizdarīja tāpēc, ka viņi nebija uzbrukuši frančiem. Kaujai sākoties, viņi tikai stāvēja uz Maskavas ceļa, aizsprostodami to, un gluži tāpat viņi joprojām stāvēja kaujas beigās, kā bija stāvējuši tās sākumā. Bet, pat ja krieviem būtu bijis nolūks frančus satriekt, viņi nevarēja izdarīt šo pēdējo piepūli, tāpēc ka krievu karapulki bija sakauti, nebija nevienas karaspēka daļas, kas nebūtu cietusi kaujā, un krievi, palikdami savās vietās, bija zaudējuši PUSI 110 sava karaspēka.

Frančiem, atceroties visas iepriekšējās piecpadsmit gadu laikā gūtās uzvaras, paļaujoties uz to, ka Napoleons nav uzvarams, apzinoties, ka sagrābuši daļu kaujas lauka, ka pazaudējuši tikai ceturto daļu cilvēku un ka viņiem vēl ir divdesmit tūkstošu viru liela, neskarta gvarde, būtu viegli izdarīt šo piepūli. Frančiem, kas bija uzbrukuši krievu armijai nolūkā izsist to no pozīcijām, vajadzēja izdarīt šo piepūli, jo līdz tam laikam, kamēr krievi gluži tāpat kā pirms kaujas aizsprostoja ceļu uz Maskavu, franču nolūks netika sasniegts un visi viņu pūliņi un zaudējumi bija velti.

taču franči šo piepūli neizdarīja. Daži vēsturnieki gan apgalvo, ka Napoleonam tikai vajadzējis dot savu neskarto Veco gvardi un viņš būtu kaujā guvis uzvaru. Runāt par to, ka būtu bijis, ja Napoleons dotu savu veco gvardi, ir tas p ils, kas runāt par to, kā būtu, ja rudenī uznāktu pavasari.. Tas nevarēja būt. Ne tāpēc Napoleons nedeva savu gvardi, ka nebūtu gribējis, bet to nevarēja izdarīt. Visi franču armijas ģenerāļi, oficieri, zaldāti zināja, ka to nevarēja izdarīt, tāpēc ka karaspēka nomāktais gars to ne- ļāva.

Ne jau Napoleons vien pārdzīvoja to sapnim līdzīgo sajūtu, ka briesmīgais rokas atvēziens noplok nevarīgi, bet visi franču armijas ģenerāļi, visi zaldāti, gan tie, kas piedalījās, gan tie, kas nepiedalījās kaujā, pēc visiem agrāko kauju pieredzējumiem (kur pēc desmitkārt mazākas piepūles ienaidnieks bija meties bēgt) izjuta vienādas šausmas tā ienaidnieka priekšā, kas, pazaudējis PUSI sava karaspēka, stāvēja tikpat draudošs kaujas beigās kā tās sākumā. Uzbrucējas franču armijas morālais spēks bija izsīcis. Krievi pie Borodinas bija izcīnījuši ne to uzvaru, ko nosaka sagrābti pie kārtīm piestiprinātie dranas gabali, ko dēvē par karogiem, un tā platība, uz kuras stāvējuši un stāv karapulki, bet morālo uzvaru, to, kas pretinieku pārliecina par ienaidnieka tikumisko pārākumu un par savu nespēku. Franču iebrucēju armija kā satracināts zvērs, kas skrējienā dabūjis nāvīgu ievainojumu, juta savu bojā eju, taču nevarēja apstāties, tāpat kā divreiz vājākais krievu karaspēks nevarēja citādi kā atvairīties. Pēc dotā grūdiena franču karaspēks vēl varēja aizvelties līdz Maskavai, taču tur bez jaunas piepūles no krievu karaspēka puses tam vajadzēja iet bojā, noasiņojot no nāvīgā, pie Borodinas dabūtā ievainojuma. Borodinas kaujas tiešās sekas bija tās, ka Napoleons bez iemesla bēga no Maskavas, atgriezdamies pa veco Smoļenskas ceļu, ka piecsimt tūkstošu vīru lielā iebrucēju armija aizgāja bojā un sabruka Napoleona Francija, ko pie Borodinas pirmoreiz bija šautusi garīgi stiprāka pretinieka roka.

TREŠĀ DAĻA

I

Cilvēka prātam nav izprotama kustības absolūtā nepārtrauktība. Jebkuras kustības likumi cilvēkam kļūst saprotami tikai tad, kad viņš, pēc sava prāta izvēlējies, aplūko šās kustības atsevišķas vienības. Bet reizē ar to taisni no šās nepārtrauktās kustības patvaļīgas sadalīšanas pārtrauktās vienībās izriet lielākā daļa cilvēka maldu.

Ir pazīstams tā dēvētais senlaiku sofisms, ka Ahillejs nekad nepanāks bruņurupuci, kas iet tam pa priekšu, kaut gan Ahillejs iet desmitkārt ātrāk par bruņurupuci: līdzko Ahillejs noies-atstatumu, kas to šķir no bruņurupuča, bruņurupucis būs aizgājis viņam priekšā vienu desmito daļu no šā atstatuma; Ahillejs noies šo desmito daļu, bruņurupucis būs nogājis vienu simtdaļu uti. līdz bezgalībai. Senlaiku prātniekiem šis uzdevums šķita neatrisināms. Atrisinājuma bezjēdzība (ka Ahillejs nekad nepanāks bruņurupuci) izrietēja vienīgi no tā, ka kustību patvaļīgi sadalīja pārtrauktās vienībās, turpretī īstenībā gan Ahilleja, gan bruņurupuča kustība ritēja nepārtraukti.

Pieņemot aizvien sīkākas un sīkākas kustības vienības, mēs tikai tuvojamies jautājuma atrisinājumam, bet nekad to nesasniedzam. Tikai pieļaujot bezgalīgi mazu lielumu un no tā līdz vienai desmitdaļai augošu progresiju un ņemot šās ģeometriskās progresijas summu, mēs varam jautājumu atrisināt. Jaunā matemātikas nozare, sasniegusi prasmi rīkoties ar bezgalīgi maziem lielumiem, arī citos, vēl sarežģītākos kustības jautājumos dod tagad atbildes uz jautājumiem, kas šķita neatrisināmi.

Sī jaunā, senlaiku prātniekiem nepazīstamā matemātikas nozare, iztirzājot kustības jautājumus, pieļaudama bezgalīgi mazus lielumus, proti, tādus, pie kuriem atjaunojas kustības galvenais noteikums (absolūta nepārtrauktība),

ae to izlabo neatvairāmo kļūdu, ko cilvēka prāts katrā ziņā izdara, nepārtrauktas kustības vietā aplūkodams ķustības atsevišķas vienības.

Meklējot vēstures kustības likumus, notiek gluži tas pats.

Cilvēces kustība, izrietēdama no bezgalīgi daudzām cilvēka patvaļām, notiek nepārtraukti.

Izprast šās kustības likumus ir vēstures mērķis. Bet, lai Izprastu likumus, pēc kuriem nepārtraukti kustas cilvēku patvaļu kopums, cilvēka prāts pieļauj patvaļīgas, pārtrauktas vienības. Viens vēstures paņēmiens ir tāds, ka, izvēloties pēc sava prāta jebkuru nepārtrauktu notikumu virkni, aplūko to atsevišķi no citiem, kamēr patiesībā nevienam notikumam nav un nevar būt sākuma, bet vienmēr viens ' notikums nepārtraukti izriet no kāda cita. Otrs paņēmiens ir tāds, ka aplūko viena cilvēka — cara, karavadoņa darbību kā cilvēku patvaļu summu, kamēr patiesībā cilvēku patvaļu summa nekad neizpaužas vienas vēsturiskas personas darbībā.

Vēstures zinātne savā kustībā pastāvīgi pieņem aizvien mazākas un mazākas aplūkojamās vienības un šādā ceļā tiecas tuvoties patiesībai. Bet, lai cik sīkas būtu vēstures pieņemtās vienības, mēs jūtam, ka pieļaut kādas parādības sākumu un pieļaut, ka visu cilvēku patvaļas izpaužas vienas vēsturiskas personas darbībā, ir pašā būtībā aplam.

Jebkurš vēstures secinājums bez vismazākās kritikas pie- pulcs sairst pīšļos, nepamezdams nekādu pēdu, tikai tāpēc vien, ka kritika izvēlas par novērošanas objektu lielāku vai mazāku pārtrauktu vienību; uz to viņai allaž ir tiesības, jo vēstures vienība vienmēr tiek ņemta patvaļīgi.

Tikai pieļāvuši bezgalīgi mazu novērojamo vienību — vēstures diferenciālu, proti, cilvēku vienveidīgās tieksmes, un sasnieguši prasmi integrēt (ņemt šo bezgalīgi mazo lielumu summas), mēs varam cerēt izprast vēstures likumus.

XIX gadsimta pirmajos piecpadsmit gados Eiropā notiek neparasta kustība, kas aptver miljoniem cilvēku. Cilvēki atstāj savus parastos nodarbošanās veidus, traucas no vienas Eiropas malas uz otru, laupa, nokauj cits citu, gavilē un krīt izmisumā, un visa dzīves gaita uz vairākiem gadiem pārgrozās un kļūst par pastiprinātu kustību, kas sākumā aizvien pieņemas, tad sāk noplakt. — Kas ir šās kustības cēlonis vai arī pēc kādiem likumiem tā norisinās? — cilvēka prāts jautā.

Vēsturnieki, atbildēdami uz šo jautājumu, izklāsta mums, ko darījuši un runājuši vairāki desmiti cilvēku kādā no Parīzes ēkām, apzīmēdami šos darbus un šīs runas ar revolūcijas vārdu; tad sniedz sīku Napoleona un dažu tam simpatizējošu un naidīgu personu biogrāfijas, pastāsta par šo personu ietekmi citai uz citu un saka: redziet, no kā radusies šī kustība un kādi ir tās likumi.

Taču cilvēka prāts ne tikvien atsakās ticēt šim izskaidrojumam, bet tieši pasaka, ka izskaidrošanas paņēmiens nav pareizs, jo pie šāda izskaidrojuma vājāko parādību p:.iņem par stiprākās cēloni. Cilvēku patvaļu kopums radīja gan revolūciju, gan Napoleonu, un tikai šo patvaļu kopums tos pacieta un arī iznīcināja.

«Taču ikreiz, kad bijuši iekarojumi, ir bijuši arī iekarotāji; ikreiz, kad notikuši valsts apvērsumi, ir bijuši diženi cilvēki,» stāsta vēsture. Patiešām, ikreiz, kad radās iekarotāji, bija arī kari, atbild cilvēka prāts, tomēr tas vēl nepierāda, ka iekarotāji bijuši par cēloni karam un ka būtu iespējams saskatīt kara likumus viena cilvēka personīgā darbībā. Ikreiz, kad, skatīdamies savā pulkstenī, redzu, ka rādītājs tuvojas desmitiem, es dzirdu, ka tuvējā baznīcā sāk zvanīt, tomēr no tā, ka ikreiz, kad sāk zvanīt, rādītājs tuvojas desmitiem, man nav tiesības secināt, ka rādītāja stāvoklis ir zvanu kustības cēlonis.

ikreiz, kad redzu kustamies lokomotīvi, es dzirdu svilpiena skaņu, redzu atveramies vārstuli un griežamies riteņus, bet tas man nedod tiesību secināt, ka svilpiens un riteņu griešanās ir lokomotīves kustības cēlonis.

Zemnieki saka, ka vēlā pavasarī pūšot auksts vējš tāpēc, ka ozolam raisoties pumpuri, un tiešām ik pavasari tai laikā, kad ozolam plaukst lapas, pūš auksts vējš. Bet, kaut gan iemesls, kāpēc, ozolam plaukstot, pūš auksts vējš, man nav zināms, es nevaru būt vienis prātis ar zemniekiem, kas apgalvo, ka aukstā vēja cēlonis esot ozola pumpuru raisī- šanās, tikai tāpēc, ka vēja stiprums nav pakļauts pumpuru ietekmei. Es redzu tikai to apstākļu sagadīšanos, kādi mēdz biīt jebkurā dzīves parādībā, un redzu, ka, lai cik sīki es novērotu pulksteņa rādītāju, lokomotīves vārstuli un riteņus, un ozola pumpuru, cs nedabūšu zināt zvanīšanas, lokomotīves kustības un pavasara vēja cēloni. Lai to sasniegtu, man pilnīgi jāmaina savs novērošanas punkts un jāpētī tvaika, zvana un vēja kustības likumi. Tas pats jādara arī vēsturei. Un tādi mēģinājumi ir jau bijuši,

Tai pētītu vēstures likumus, mums pilnīgi jāmaina vērojuma objekts, jāatstāj mierā valdnieki, ministri un ģenerāli un jāpētī vienveidīgie, bezgalīgi sīkie elementi, kas vada masas. Neviens nevar pateikt, ciktāl cilvēkam iespējams šādā ceļā sasniegt vēstures likumu izpratni; bet ir pilnīgi skaidrs, ka tikai šis ceļš ir tas, pa kuru iespējams izsekot vēstures likumus un ka šai ceļā cilvēka prāts vēl nav izlietojis ne simtmiljono daļu no tiem pūliņiem, ko vēsturnieki izšķieduši, aprakstīdami dažādu valdnieku, karavadoņu un ministru darbību un izklāstīdami savus apsvērumus sakarā ar šo darbību.

II

Eiropas karapulki, kas runā divpadesmit mēlēs, ielauzušies Krievijā. Krievu karaspēks un iedzīvotāji, vairīdamies no sadursmes, atkāpjas līdz Smoļenskai un no Smoļenskas līdz Borodinai. Franču karaspēks ar nemitīgi pieaugošu spēku traucas uz Maskavu, uz savas kustības mērķi. Jo tuvāk mērķim, jo straujāk aug kustības spēks, gluži kā, tuvojoties zemei, pieaug krītoša ķermeņa ātrums. Aiz muguras paliek tūkstošiem verstu izsalkušas, naidīgas zemes; priekšā desmitiem verstu, kas tos šķir no mērķa. To sajūt ikviens Napoleona armijas zaldāts, un iebrukums veļas virsū pats no sevis, vienīgi ar sava straujuma spēku.

Krievu karaspēkā reizē ar atkāpšanos aizvien vairāk un vairāk iedegas niknuma gars pret ienaidnieku: kāpjoties atpakaļ, tas koncentrējas un pieaug. Pie Borodinas notiek sadursme. Ne viens, ne otrs karaspēks nesabrūk, bet krievu karaspēks tūlīt pēc sadursmes atkāpjas tikpat nenovēršami, cik nenovēršami veļas atpakaļ bumba, kas sagrūdusies kopā ar citu bumbu, kura ar lielāku straujumu uzdrāzusies tai virsū; un tikpat nenovēršami (kaut arī saduroties pazaudējusi visu savu spēku) uzbrukusi bumba straujā ieskrējienā pavēlas vēl kādu gabaliņu uz priekšu.

Krievi atkāpjas simt divdesmit verstu aiz Maskavas; Iranči nonāk līdz Maskavai un tur apstājas. Pēc tam piecu nedēļu laikā nav nevienas kaujas. Franči nekustas. Kā nā- vigi ievainots zvērs, kas, asinīm noplūzdams, laiza savas vātis, tie piecas nedēļas paliek Maskavā, nekā neuzsākdami, un tad uzreiz bez kāda jauna iemesla bēg atpakaļ;

metas uz Kalugas ceļu un (pēc uzvaras, jo pie Malojaro- slavecas kaujas lauks atkal palicis viņu rokās), neielaizdamies nevienā nopietnā kaujā, bēg vēl ātrāk atpakaļ uz Smoļensku, garām Srnoļenskai, garām Viļņai, pāri Bere- zinai un tālāk.

26. augusta vakarā gan Kutuzovs, gan visa krievu armija bija tai pārliecībā, ka Borodinas kaujā gūta uzvara. Kutuzovs tā ari rakstīja ķeizaram. Kutuzovs pavēlēja gatavoties jaunai kaujai, lai uzveiktu ienaidnieku, ne tāpēc, ka viņš būtu gribējis kādu krāpt, bet tāpēc, ka zināja ienaidnieku esam uzvarētu, tāpat kā to zināja ikviens kaujas dalībnieks.

Taču to pašu vakaru un otrā dienā cita pēc citas sāka pienākt vēstis par nedzirdētiem zaudējumiem, par pusarmi- jas zaudēšanu, un jauna kauja izrādījās fiziski neiespējama.

Nebija iespējams uzsākt kauju, iekām nebija sakopotas ziņas, novākti ievainotie, nebija papildināti šāviņi, saskaitīti kritušie, iecelti jauni priekšnieki kritušo vietā, iekām ļaudis nebija paēduši un izgulējušies. Bet tai pašā reizē tūliņ pēc kaujas otrā rītā franču karaspēks (ar to trauksmaino kustības spēku, kas bija it kā pretēji proporcionāls atstatuma kvadrātam) jau pats no sevis vēlās virsū krievu karaspēkam. Kutuzovs gribēja otrā dienā doties triecienuzbrukumā, un visa armija gribēja to pašu. Taču, lai dotos triecienā, nepietiek ar vēlēšanos to darīt; vajag, lai būtu iespēja to izdarīt, bet šās iespējas nebija. Vajadzēja atkāpties vienas dienas gājiena tiesu, pēc tam gluži tāpat vajadzēja atkāpties otrā un trešā pārgājienā un pēdīgi 1. septembrī, kad armija bija nonākusi pie Maskavas, par spīti spēcīgai pacilātībai karaspēka rindās, apstākļu vara prasīja, lai šie karapulki atkāptos aiz Maskavas. Un karapulki atkāpās vēl vienu, pēdējo pārgājienu un atdeva Maskavu ienaidniekam.

Tiem cilvēkiem, kas pieraduši domāt, ka karavadoņi sastāda karu un kauju plānus tādā pašā veidā kā ikviens no mums, sēdēdams savā kabinetā pie kartes, taisa apsvērumus, kā viņš būtu rīkojies tādā un tādā kaujā, šiem cilvēkiem rodas jautājumi, kāpēc Kutuzovs atkāpjoties nerīkojās tā un tā, kāpēc viņš neieņēma pozīcijas jau pirms Fi- ļiem, kāpēc, atstājis Maskavu, viņš uzreiz neatkāpās pa Kalugas ceļu utt. Cilvēki, kas pieraduši tā domāt, aizmirst vai arī nepazīst tos nenovēršamos apstākļus, kādos vienmēr norit jebkura virspavēlnieka darbība. Karavadoņa darbībai nav ne mazākās līdzības ar to darbību, kādu mēs Iedomājamies, brīvi sēdēdami kabinetā, iztirzādami pie kārie. kadu kampaņu ar zināmu daudzumu karaspēka no vienas un otras puses un zināmā apvidū un sākdami savus apsvērumus no kāda zināma momenta. Virspavēlnieks nekad nenonāk šajos kāda notikuma sākuma apstākļos, kuros mes parasti notikumu aplūkojam. Virspavēlnieks vienmēr atrodas kustīgās notikumu virknes vidū un tā, ka nekad, nevienu brīdi viņam nav iespējams apdomāt visu pašreizējā notikuma nozīmi. Notikums nemanāmi, mirkli pa mirklim veido savu nozīmi, un katrā šās pakāpeniskās nepārtrauktās notikumu veidošanās mirklī virspavēlnieks atrodas vissarežģītākās spēles, intrigu, rūpju, atkarības, varas, projektu, padomu, draudu, viltus centrā, pastāvīgi jutas spiests atbildēt uz neskaitāmiem jautājumiem, ar ko viņu apber un kas bieži vien runā cits citam pretim.

Mācīti kara lietu pratēji mums ļoti nopietni stāsta, ka Kutuzovam jau sen pirms Fiļiem vajadzējis virzīt karapulkus uz Kalugas ceļu un kāds pat esot ieteicis tādu projektu. Taču sevišķi grūtā brīdī virspavēlnieka priekšā mēdz būt nevis viens vien, bet allaž veseliem desmitiem projektu vienā un tai pašā laikā. Un katrs no šiem projektiem, kas dibināti uz stratēģiju un taktiku, runā cits citam pretim. Liekas, ka virspavēlnieka uzdevums būtu tikai izvēlēties vienu no šiem projektiem. Taču arī to viņš nevar darīt. Notikumi un laiks negaida. Viņam ieteic, sacīsim, 28. augustā pāriet uz Kalugas ceļu, bet tobrīd atauļo Miloradoviča adjutants un vaicā, vai tūdaļ uzsākt kauju ar frančiem vai atkāpties. Viņam tūliņ, šai pašā acumirklī, jādod- pavēle. Bet pavēle atkāpties novirza mūs no pagrieziena uz Kalugas ceļu. Un tūliņ pēc adjutanta intendants jautā, kurp vest pārtiku, bet hospitāļa priekšnieks — kurp vest ievainotos; bet kurjers no Pēterburgas atved ķeizara vēstuli, kas nepieļauj iespēju atstāt Maskavu, bet virspavēlnieka sāncensis, tas, kurš lūko viņam aizlikt kāju priekšā (tāds vienmēr atrodas un ne viens, bet vairāki), nāk klajā ar jaunu projektu, diametrāli pretēju plānam, kas paredz iziet uz Kalugas ceļu; bet paša virspavēlnieka spēki prasās miega un atspirdzinājuma; nāk žēloties cienījams ģenerālis, kas domājas apiets apbalvošanā; nāk iedzīvotāji un lūdz aizstāvību; atgriežas oficieris, kas bija aizsūtīts izlūkot apkārtni, un ziņo gluži ko pretēju tam, ko bija stāstījis pirms viņa sūtītais oficieris; bet izlūks, gūsteknis un ģenerālis, kas vadījis izlūkošanu, — ikviens citādi apraksta ienaidnieka armijas stāvokli. Cilvēki, kas pieraduši nesaprast vai aizmirst šos nenovēršamos apstākļus ikviena virspavēlnieka darbībā, iztēlo mums, piemēram, karapulku stāvokli Fiļos un pie tam iedomājas, ka virspavēlnieks varējis 1. septembrī pilnīgi brīvi izšķirt jautājumu, vai atstāt vai aizstāvēt Maskavu, kurpretim šai stāvoklī, kad krievu armija atradās piecas verstis no Maskavas, par šādu jautājumu nevarēja vairs būt ne runas. I<ad tad šis jautājums izšķīrās? Gan pie Drisas, gan pie Smoļenskas, bet visjūta- māk 24. augustā pie Ševardinas, gan 26. pie Borodinas, gan katru dienu, katru stundu un katru minūti, atkāpjoties no Borodinas līdz Fiļiem.

III

Krievu karapulki, atkāpušies no Borodinas, stāvēja pie Fiļiem. Jermolovs, kas bija jājis aplūkot pozīcijas, atgriezās pie feldmaršala.

Kauties šajās pozīcijās nav iespējams, — viņš sacīja. Kutuzovs izbrīnījies pavērās viņā un lika atkārtot, ko teicis. Kad tas atkārtoja, Kutuzovs pastiepa roku.

Padod šurp roku, — viņš prasīja un, pagriezis tā, lai var pataustīt pulsu, teica: — Tu esi nevesels, draudziņ. Apdomā, ko tu runā!

Uz Poklonnaja kalna, sešas verstis no Dorogomilovas aizkārtnes, Kutuzovs izkāpa no ekipāžas un apsēdās uz sola ceļa malā. Ap viņu sapulcējās milzīgs bars ģenerāļu. Tiem pievienojās no Maskavas atbraukušais grāfs Rastopčins. Visa šī spožā sabiedrība, sadalījusies vairākos pulciņos, pārsprieda savā starpā pozīcijas izdevīgumu un neizdevīgumu, karapulku stāvokli, paredzētos plānus, Maskavas apstākļus, vispār kara jautājumus. Visi nojauta, ka, lai ari viņi nebija uz to aicināti, lai arī to tā nedēvēja, bet ka tā tome r ir kara padome. Sarunas visu laiku turējās vispārīgo jautājumu plāksnē. Ja arī kāds stāstīja vai taujāja par personīgas dabas jaunumiem, tad par to parunāja čukstus un tūliņ atkal atsāka par vispārīgiem jautājumiem; nedzirdēja ne joku, ne smieklu, pat ne smaids nepavīdēja nevienā no visām šīm sejām. Visi ar acīm redzamu piepūli centās turēties stāvokļa augstumos. Un visas šīs grupas, runādamās savā starpā, pūlējās turēties virspavēlnieka tuvumā (viņa sols bija šo pulciņu centrs) un runāja tā, lai vins tos varētu dzirdēt. Virspavēlnieks klausījās un reizēm pārjautāja to, ko ap viņu runāja, bet pats sarunās neiesais- iijas un nekādas domas neizteica. Noklausījies kāda pulciņa sarunā, viņš lielāko tiesu ar vīlušos izska'tu novērsās, il kā tie runātu pavisam ko citu, nekā viņš vēlējās zinai. Vieni pārsprieda izraudzītās pozīcijas, kritizēdami ne tik daudz pašas pozīcijas, cik to cilvēku garīgās spējas, kuri las izraudzījuši; otri mēģināja pierādīt, ka kļūda nodarīta agrāk, ka vajadzējis kauju pieņemt jau aizvakar; trešie parrunāja Salamankas kauju, par kuru stāstīja tikko atjājušais francūzis Krosārs spāņu mundierī. (Sis francūzis kopā ar kādu no vācu prinčiem, kas kalpoja krievu armijā, iztirzāja Saragosas aplenkumu, paredzēdami tāpat aizstāvēt Maskavu.) Ceturtajā pulciņā grāfs Rastopčins runāja par to, ka viņš ar Maskavas družinu gatavs nolikt dzīvību pie galvaspilsētas mūriem, bet nevar tomēr citādi kā nožēlot to neziņu, kādā viņš pārnests, un būtu viņš to agrāk zinājis, tad būtu pavisam kas cits … Piektie, izrādīdami savu stratēģisko apsvērumu dziļumu, pārrunāja virzienu, kādā būšot jādodas karapulkiem. Sestie melsa pilnīgas aplamības. Kutuzova seja kļuva aizvien bažīgāka un bēdīgāka. No visām šīm sarunām Kutuzovs secināja tikai vienu: aizstāvēt Maskavu nebija nekādas fiziskas iespējas šo vārdu pilnīgā nozīmē, proti, aizstāvēt bija tik neiespējami, ka, pat ja kāds neprātīgs virspavēlnieks dotu pavēli uzsākt kauju, tad izceltos jukas un kauja tik un tā nenotiktu; nenotiktu tāpēc, ka visi augstākie priekšnieki ne tikvien atzina šīs pozīcijas par neiespējamām, bet savās sarunās apsprieda tikai to, kas notiks pēc tam, kad šīs pozīcijas būs atstātas, kas, bez šaubām, notiks. Kā tad gan priekšnieki lai varētu vest savus karapulkus uz kaujas lauku, ko paši uzskatīja par neiespējamu? Arī zemākie priekšnieki, pat zaldāti (kas tāpat prāto) atzina pozīcijas par neiespējamām un tāpēc nevarēja iet kaujā, būdami pārliecināti par sakāvi. Ja Benigsens uzstāja, ka šīs pozīcijas jāaizstāv, un citi tās vēl apsprieda, tad šim jautājumam jau nebija vairs nozīmes pašam par sevi, bet tas noderēja tikai kā iegansts strīdam un intrigai. To Kutuzovs saprata.

Benigsens, izraudzījis pozīcijas, dedzīgi uzsvērdams savu krieva patriotismu (ko Kutuzovs nespēja bez viebša- nās uzklausīt), uzstāja, ka Maskava jāaizstāv. Kutuzovam Benigsena nodoms bija gaišs kā diena: gadījumā, ja neizdosies aizstāvēt, varēs novelt vainu uz Kutuzovu, kas karapulkus bez kaujas atvedis līdz Zvirbuļu kalniem, bet panākumu gadījumā — piedēvēt tos sev; turpretim noraidīšanas gadījumā viņu nevarēs vainot noziedzīgajā Maskavas atstāšanā. Taču šīs intrigas veco vīru patlaban neinteresēja. Viņu nodarbināja viens vienīgs baigs jautājums. Un uz šo jautājumu viņš ne no viena nedzirdēja atbildes. Jau- t: jums pašlaik bija: «Vai tiešām es esmu Napoleonu pielaidis līdz Maskavai, un kad gan esmu to izdarījis? Kad tas izšķīrās? Vai tiešām vakar, kad nosūtīju Platovam pavēli atkāpties, vai arī aizvakar vakarā, kad biju iesnaudies un liku Benigsenam rīkoties? Vai arī vēl agrāk?… Bet kad, kad gan izšķīrās šis briesmīgais jautājums? Maskava jāatstāj. Karapulkiem jāatkāpjas, un man jādod šī pavēle?» Dot šo briesmīgo pavēli viņam šķita tas pats, kas atsacīties komandēt armiju. Ne tāpēc vien, ka viņš mīlēja varu, bija pie tās pieradis (gods, ko saņēma kņazs Prozo- rovskis, kura vadīloā viņš bija kalpojis Turcijā, viņu kaitināja), viņš bija pārliecināts, ka ir izredzēts glābt Krieviju un tikai tāpēc pret ķeizara vēlēšanos, ar tautas gribu izraudzīts par virspavēlnieku. Viņš bija pārliecināts, ka viņš vienīgais šais grūtajos apstākļos var noturēties armijas priekšgalā un viņš vienīgais visā pasaulē spēj bez šausmām zināt, ka viņa pretinieks ir neuzvaramais Napoleons; un viņu pārņēma drausmas, domājot par pavēli, kas jādod. Taču vajadzēja par kaut ko izšķirties, vajadzēja pārtraukt šis sarunas te visapkārt, kas jau sāka kļūt pārāk vaļīgas.

Viņš paaicināja pie sevis vecākos ģenerāļus.

— Ma tēte, fui-elle bonne ou mauvaise, ti'a qu'ā s'aider d'elle mēme,1[1] Lai nu tā mana galva laba vai slikta, bet uz to pašu vien jāpaļaujas. — viņš sacīja, pieceldamies no sola, un devās uz Fiļiem, kur atradās viņa ekipāžas.

IV

Zemnieka Andreja Savostjanova plašajā goda istabā pulksten divos sanāca padome. Prāvās zemnieka ģimenes vīri, sievas un bērni spaidījās pa dūmistabu otrpus priekšnama. Vienīgi Andreja mazmeita Malaša, sešus gadus veca meitene, kurai viņa gaišība, tēju dzerdams, bija noglaudījis galvu un iedevis cukura graudu, palika lielistabā uz krāsns. No krāsnsaugšas Malaša bikli un priecīgi noskalojās uz ģenerāļu sejām, mundieriem un ordeņiem, kad viņi cits pēc cita nāca iekšā un sēdās goda galā uz platajiem soliem zem svētbildēm. Pats vectētiņš, kā Malaša klusībā dēvēja Kutuzovu, sēdēja savrup no citiem tumšajā kaktā aiz krāsns. Viņš sēdēja, dziļi iezvilis saliekamajā atzveltnes krēslā, un nemitīgi krekstēja un braucīja svārku apkakli, kas, lai arī atpogāta, laikam žņaudza viņam kaklu. Ienācēji cits pēc cita piegāja pie feldmaršala; dažiem viņš spieda roku, citiem pameta ar galvu. Adjutants Kaisarovs gribēja atvilkt aizkaru logam iepretim Kutuzovam, bet Kutuzovs pikti pameta viņam ar roku, un Kaisarovs saprata, ka viņa gaišība negrib, ka redz viņa seju.

Ap vienkāršo egles koka galdu, uz kura atradās kartes, plāni, zīmuļi, papīri, sapulcējās tik daudz cilvēku, ka denščiki atnesa vēl vienu solu un nolika pie galda. Uz šā sola apsēdās atnākušie — Jermolovs, Kaisarovs un Tols. Zem pašām svētbildēm pirmajā vietā sēdēja Barklajs de Tolli ar Jura ordeni kaklā, bālu, slimīgu seju un augstu pieri, kas saplūda ar kailo galvvirsu. Jau otru dienu viņu mocīja drudzis un arī pašlaik kratīja drebuļi un lauzīja kaulus. Viņam līdzās sēdēja Uvarovs un paklusā balsī (kā te runāja visi), strauji žestikulēdams, nez ko stāstīja Barklajam. Mazais, apaļais Dohturovs uzrauktām uzacīm un uz vēdera saņemtām rokām uzmanīgi klausījās. Otrā pusē, savu plato seju ar drosmīgiem vaibstiem un mirdzošām acīm rokā atbalstījis, sēdēja grāfs Ostermanis-Tolstojs un šķita nogrimis domās. Rajevskis ar nepacietības izteiksmi sejā, pierastā kustībā bužinādams savus melnos deniņus, raudzījās drīz Kutuzovā, drīz ārdurvīs. Konovņicina noteiktā, skaistā un labsirdīgā seja staroja maigā un valšķīgā smaidā. Viņš sastapa Malašas skatienu un pamirkšķināja tai ar acīm, likdams meitenei pasmaidīt.

Visi gaidīja Benigsenu, kas, teikdamies vēlreiz aplūkojam pozīcijas, beidza savas garšīgās pusdienas. Viņu gaidīja no pulksten četriem līdz sešiem un visu laiku nesāka apspriedi, klusā balsī sarunādamies par blakus lietām. Tikai kad istabā ienāca Benigsens, Kutuzovs izkustējās no sava kakta un pievirzījās tuvāk galdam, bet tikai par tik, lai uz galda novietotās sveces nemestu sejā gaismu.

Benigsens atklāja padomi ar jautājumu: «Vai atstāt bez kaujas svēto un seno Krievijas galvaspilsētu vai aizstāvēt to?» Sekoja ilgs, vispārējs klusuma brīdis. Visas sejas sadrūvējās, un klusumā varēja dzirdēt Kutuzovu pikti tusnījam un iekrekstamies. Visas acis raudzījās viņā. Arī Malaša vērās vectētiņā. Viņa bija tam vistuvāk par visiem un redzēja, kā viņa seja saviebās: it kā viņš grasītos raudāt. Bet tas nevilkās ilgi.

— Svēto, seno Krievijas galvaspilsētu! — viņš pēkšņi Ierunājās, pikta balsī aikārtodams Benigsena vārdus un ar to it kā uzsvērdams šo vārdu neīsto skaņu. — Atjaujiet jums paveikt, jusu gaišība, ka šis jautājums krievu cilvēkam ir bez kādas je; (Viņš sasvērās ar savu smago ķermeni uz priekšu.) Ta nevar stādīt jautājumu, un tādam jautājumam nav nozīmes. Jautājums, kura dēļ esmu lūdzis šos kungus sapulcēties, ir kara jautājums. Un šis jautājums ir šāds: «Krievijas glābiņš ir armija. Vai ir izdevīgāk, pieņemot kauju, riskēt pazaudēt armiju un Maskavu vai atdot Maskavu bez kaujas?» Lūk, šai jautājumā es veļos zināt jūsu domas. (Viņš atgāzās atpakaļ pret krēsla atzveltni.)

Sakās debates. Benigsens vēl neuzskatīja spēli par zaudētu. Pieļaudams Barklaja un citu domas, ka nav iespējama aizstāvēšanās kauja pie Fiļiem, viņš, pilns krievu patriotisma un mīlēdams Maskavu, ieteica pa nakti pārvest karapulkus no labā flanga uz kreiso un otrā dienā clot triecienu franču labajam spārnam. Domas dalījās, izraisījās strīdi par un pret šo priekšlikumu. Jermolovs, Dohtu- rovs un Rajevskis bija vienis pratis ar Benigsenu. Vai nu tos vadīja jūtas, ka, pirms atstāj galvaspilsētu, nepieciešams nest upurus, vai ari citi personīgi apsvērumi, bet šie ģenerāļi it kā nesaprata, ka padome nespēj grozīt notikumu nenovēršamo gaitu un ka Maskava patiesībā jau tagad ir atstāta. Pārējie ģenerāļi to saprata un, atstādami pie malas jautājumu par Maskavu, runāja par virzienu, kādu ieturēt, karaspēkam atkāpjoties. Malaša, kas, acu nenovērsdama, lūkojās uz to, kas notika istabā, citādi saprata fcās padomes nozīmi. Viņai likās, ka te notiek tikai personīga cīņa starp «vectētiņu» un «garsvārci», kā viņa dēvēja Benigsenu. Viņa redzēja, ka tie dusmojas, runādami viens ar otru, un savā sirdī bija vectētiņa pusē. Sarunas vidū viņa pamanīja ašu, viltīgu skatienu, ko vectētiņš uzmeta Benigsenarn, un tūliņ pēc tam sev par prieku ievēroja, ka "vectētiņš, pateicis kaut ko garsvārcim, pieveica to: Benigsens uzreiz nosarka un dusmīgi sāka staigāt pa istabu. Vārdi, kas tā bija aizķēruši Benigsenu, bija Kutuzova rāmā un klusā balsī izteiktās domas par Benigsena priekšlikuma izdevīgumu un neizdqvīgumu: par karapulku pārvešanu naktī no labā uz kreiso flangu, lai dotu triecienu franču labajam spārnam.

Es, kungi, — Kutuzovs sacīja, — nevaru atzīt grāfa plānu. Pārvietot karapulkus nelielā atstatumā no ienaidnieka vienmēr mēdz būt bīstami, un karu vēsture šo apsvērumu apstiprina. Tā, piemēram… (Kutuzovs it kā nogrima domās, meklēdams piemēru un gaišu, vientiesīgu skatienu uzlūkodams Benigsenu.) Nu kaut vai Frīdlandes kauja, ko grāfs, es domāju, labi atceras, bija … ne gluži veiksmīga tikai tāpēc, ka mūsu karapulki pārvietojās pārāk nelielā atstatumā no ienaidnieka … — Iestājās acumirkļa klusums, kas visiem šķita ļoti ilgs.

Debates atkal atjaunojās, bet bieži aptrūka, un bija jūtams, ka nav vairs par ko runāt.

Kādā no šiem starpbrīžiem Kutuzovs srragi nopūtās, it kā grasīdamies runāt. Visi paskatījās uz vicu.

Eh bien, messicurs! Je vois que c'cst moi qul patjcrai Ies pols cassčs, [101] [1] Tātad, kungi, redzu, ka es būšu tas, kam nāksies maksāt par sasistajiem podiem. — viņš teica. Un, gausi piecelies, piegāja pie galda. — Kungi, es dzirdēju jūsu domas. Daži nebūs ar mani vienis prātis. Bet es (viņš mirkli apklusa) ar to varu, ko mans ķeizars un tēvzeme man uzticējuši, es — pavēlu atkāpties.

Tūliņ pēc tam ģenerāļi sāka izklīst ar tādu svinīgu un nerunīgu piesardzību, ar kādu parasti mēdz izklīst pēc bērēm.

Daži ģenerāļi paklusā balsī, gluži citā diapazonā, nekā bija runājuši padomē, kaut ko stāstīja virspavēlniekam.

Malaša, ko sen jau gaidīja vakariņās, piesardzīgi uz dibena nošļūca no lāvas, ķerdamās ar basajām kājelēm aiz krāsns izciļņiem, un ģenerāļiem gar kājām izšmauca pa durvīm.

Atlaidis ģenerāļus, Kutuzovs ilgi sēdēja, ar elkoņiem uz galda atbalstījies, un domāja joprojām par to pašu briesmīgo jautājumu: «Kad tad, kad tad galu galā izšķīrās tas, ka Maskava atstāta? Kad tas notika, kas izšķīra jautājumu, un kas pie tā vainīgs?»

To, to gan es negaidīju, — viņš teica adjutantam

Sneideram, kas ienāca pie viņa jau vēlā naktī, — to es negaidīju. To es nebiju domājis!

Jums jāatpūšas, jūsu gaišība, — sacīja Sneiders.

Un tomēr ne! Gan viņi man rīs zirga gaļu kā turki,— neatbildējis nokliedza Kutuzovs, triekdams tuklo dūri uz galda, — gan arī viņi, lai tikai…

V

Pretēji Kutuzovam tai pašā laikā vēl daudz svarīgākā notikumā nekā atkāpšanās bez kaujas, proti, Maskavas atstāšanā un nodedzināšanā, pavisam citādi rīkojās Rastopčins, kas mums šķiet šā notikuma vadītājs.

Šis notikums — Maskavas atstāšana un nodedzināšana — bija tikpat nenovēršams kā pēc Borodinas kaujas karaspēka atkāpšanās bez cīņas garām Maskavai.

Ikviens krievu cilvēks, pamatodamies nevis uz prāta slēdzieniem, bet gan uz jūtām, kas mīt mūsos un mitušas mūsu tēvos, būtu varējis jau iepriekš pateikt to, kas notika.

Sākot no Smoļenskas, visās krievu zemes pilsētās un sādžās bez grāfa Rastopčina un viņa afišu piepalīdzības notika tas pats, kas notika Maskavā. Ļaudis bezbēdīgi gaidīja ienaidnieku, neuztraucās, nedumpojās, nevienu neplosīja gabalos, bet mierīgi gaidīja savu likteni, juzdami sevī spēkus pašā grūtākajā brīdī attapt, kas darāms. Un, tiklīdz ienaidnieks nāca tuvāk, iedzīvotāju bagātākie slāņi devās projām, atstādami savu īpašumu; nabagākie palika un dedzināja un iznīcināja to, kas bija palicis.

Apziņa, ka tā tas būs un ka tā būs vienmēr, ir allaž mitusi un mīt krievu cilvēka dvēselē. Un šī apziņa un jo vairāk priekšnojauta par to, ka Maskavu ieņems, mita 12. gada Maskavas krievu sabiedrībā. Tie, kas sāka atstāt Maskavu jau jūlijā un augusta sākumā, pierādīja, ka viņi to gaidījuši. Tie, kas aizbrauca ar to, ko varēja paķert līdzi, pamezdami namus un pusi savas mantas, tā rīkojās aiz tā apslēptā (latent) patriotisma, kas izpaužas ne frāzēs, rie bērnu slepkavošanā tēvzemes glābšanas labā un tamlīdzīgā pretdabiskā rīcībā, bet kas izpaužas nemanāmi, vienkārši, organiski un tāpēc allaž rada vislielākos panākumus.

«Kauns bēgt no briesmām; tikai gļēvuļi bēg projām no Maskavas,» viņiem teica. Rastopčins savās afišiņās centās viņiem iedvest, ka atstāt Maskavu esot negods. Viņiem bija kauns iemantot gļēvuļu vārdu, kauns bija braukt, bet viņi tomēr brauca, zinādami, ka tā vajag. Kādēļ viņi brauca? Nav domājams, ka Rastopčins tos būtu iebaidījis ar briesmu darbiem, ko Napoleons pastrādājot iekarotās zemēs. Brauca projām, un pirmie brauca projām bagātie, izglītotie cilvēki, kas ļoti labi zināja, ka Vīne un Berlīne palikušas neizpostītas un ka tai pašā laikā, kad tās bija ieņēmis Napoleons, iedzīvotāji tur līksmi pavadīja laiku ar apburošajiem frančiem, ko tolaik tik labi ieredzēja krievu vīrieši un it sevišķi dāmas.

Viņi brauca projām tāpēc, ka krievu cilvēkiem nevarēja būt jautājuma: vai labi vai slikti klāsies pie franču valdīšanas Maskavā. Pie franču valdīšanas nevarēja palikt: tas būtu ļaunāk par visu. Viņi devās projām gan pirms Borodinas kaujas, gan vēl steidzīgāk pēc Borodinas kaujas, nevērojot uzsaukumus aizstāvēties, nevērojot Maskavas virspavēlnieka paziņojumu par nodomu iznest Iveras dievmāti un doties cīņā un nevērojot gaisa balonus, kam vajadzēja iznīcināt frančus, un nevērojot visas tās blēņas, ko rakstīja Rastopčins savās afišās. Viņi zināja, ka jācīnās karaspēkam un, ja tas nespēj, tad ar jaunkundzēm un saimes ļaudīfg, nevar iet uz Trim Kalniem karot ar Napoleonu, un ka ir jābrauc projām, lai cik žēl pamest postam savu mantību. Viņi devās projām un nedomāja par šās milzīgās, bagātās, iedzīvotāju atstātās un ugunij par upuri pamestās galvaspilsētas cildeno nozīmi (lielai, pamestai koka pilsētai neizbēgam] bija jānodeg); viņi brauca projām ikviens sevis labad; bet tai pašā reizē tikai tāpēc, ka viņi bija aizbraukuši, arī sekoja tas dižais notikums, kas mūžu mūžos paliks krievu tautas vislielākā slava. Tā lielkundze, kas jau jūnija mēnesī ar saviem moriem un jokdarēm pārcēlās no Maskavas uz Saratovas muižu, neskaidri apzinādamās, ka Bonapartam viņa nekalpos, un bailēs, ka tikai ar grāfa Rastopčina pavēli viņu neaizturētu, vienkārši un patiesi darīja to lielo darbu, kas glāba Krieviju. Turpretim grāfs Rastopčins, .kas gan kaunināja tos, kuri devās projām, gan izveda valdības iestādes, gan izsniedza piedzērušiem salašņām nekur nederīgus ieročus, gan iznesa svētbildes, gan aizliedza Augustīnam izvest relikvijas un svētbildes, gan tvarstīja visus privātos pajūgus, kas bija Maskavā, gan simt trīsdesmit sešos pajūgos veda projām Lepiha darināto gaisa balonu, gan aplinkām teicās nodedzināt Maskavu, gan stāstīja, kā viņš nodedzinājis savu māju un uzrakstījis frančiem proklamāciju, kurā svinīgi pārmetis tiem, ka tie Izpostījuši viņa bērnu dienu paspārni, gan pieņēma slavu par Maskavas nodedzināšanu, gan atteicās no šā goda, gan pavēlēja ļaudīm ķert visus spiegus un vest pie viņa, gan pārmeta ļaudīm, ka tie to darot, gan izraidīja no Maskavas visus frančus, gan atstāja pilsētā Ober-Šal- mas kundzi, kas bija visas Maskavas franču sabiedrības centrs, bet bez sevišķas vainas pavēlēja saņemt ciet un alivest trimdā veco, eienījamo pasta direktoru Kļučarevu; gan vāca kopā ļaudis uz Trim Kalniem, lai kautos ar

frančiem, gan, lai tiktu vaļā no šiem ļaudīm, atdeva tiem nobendēt cilvēku un pats aizlaidās pa sētspuses vārtiem; gan stāstīja, ka viņš nepārdzīvošot Maskavas nelaimi; gan franču valodā rakstīja albumos pantus par savu piedalīšanos šai lietā,1* Je suis nd Tartare. Je voulus ēlre Romain. Les Fratiļais m'appelerent barbare. Les Russes — Gcorges Dandin. Tas ir: esmu dzimis tatārs. Gribētu būt romietis. Franči dēvēji mani par barbaru, krievi — par Zoržu Dandēnu. — šis cilvēks nesaprata notiekošā nozīmi, bet gribēja tikai kaut ko veikt pats, kādu izbrīnīt, izdarīt kaut ko patriotiski varonīgu un kā puika uzjautrinājās par cildciio un neatvairāmo notikumu, kāda bija Maskavas atstāšana un nodedzināšana, un lūkoja ar savu mazo roku gan sekmēt, gan aizturēt tautas milzīgās straumes plūsmu, kas rāva viņu sev līdzi.

VI

Elēna, atgriezusies kopā ar galmu no Viļņas Pēterburgā, atradās kļūmīgā stāvoklī.

Pēterburgā Elēna bija baudījusi kāda augstmaņa īpašu labvēlību, un šis. viņas labvēlis ieņēma vienu no visaugstākajiem amatiem valstī. Bet Viļņā viņa bija sadraudzējusies ar kādu jaunu ārzemes princi. Kad viņa atgriezās Pēterburgā, Ir princis, ir augstmanis — abi bija Pēterburgā — abi pieteica savas tiesības, un Elēnai radās viņas karjerā vēl nebijis uzdevums: saglabāt tuvas attiecības ar abiem, nevienu neaizvainojot.

Tas, kas citai sievietei liktos grūti un pat neiespējami, nedarīja ne mazāko raižu grāfienei Bezuhovai, kas, redzams, ne velti bija izdaudzināta par visai gudru sievieti. Ja viņa būtu sākusi savu rīcību slēpt, mēģinājusi ar viltu

izkulties no neveiklā stāvokļa, viņa ar to pašu būtu visu sabojājusi, atzīdamās par vainīgu; Elēna turpretim kā patiesi liels cilvēks, kas var visu, ko grib, uzreiz nostādīja sevi par nevainojamu, kam arī pati sirsnīgi ticēja, bet visus citus vainīgo lomā.

Kad jaunais ārzemnieks pirmoreiz atļāvās izteikt pārmetumus, viņa, skaisto galvu lepni pacēlusi un pa pusei pret viņu pagriezusies, stingri noteica:

Voilā l'ēgoisme et la cruautē des hommes! Je ne m'aitendais pas ā autre chose. La femme se sacrifie pour vous, elle souffre, et voilā sa recompense. Quel droit avez vous, Moņseignear, de me demander compte de mes amitiēs, de mes affections? C'est un homme qui a ētē plus qu'un pere pour moi. [102] lūk, vīriešu egoisms un cietsirdība! Es nekā cita ari negaidīju. Sieviete ziedojas jums, viņa cieš, un te nu ir viņas alga. Jūsu augstība, kādas jums tiesības prasīt no manis, atskaiti par manām simpātijām un draudzības jūtām? Tas ir cilvēks, kas man bijis vairāk nekā tēvs.

Ārzemnieks gribēja ko iebilst. Elēna viņu pārtrauca. — Eh bien, oui, — viņa sacīja, — peut ētre qu'il a pour moi d'autres, sentiments que ceux d'un pere, mais ce n'esl pas une raison pour que je lui ferme ma porte. Je ne suis pas un homme pour ētre ingratc. Sachez, Monseigneur, pour tout cc qui a rapport ā mes sentiments intimes, je ne rends compte qu'ā dieu et ā ma consicience,2 [1]

[1] Nu jā, var jau būt, ka viņa jūtas pret mani nav gluži tēvišķīgas; bet tāpčc vien taču es nevaru viņam liegt apmeklēt manu māju, Es neesmu vīrietis, kas mēdz atmaksāt ar nepateicību. Lai jūsu augstībai būtu zināms, ka par savām intīmajām jūtām es atbildu vienīgi dievam un savai sirdsapziņai.

— viņa nobeidza, pi skardamas ar roku savām augstajām, skaistajām krūtīm un pavērsdama skatienu uz debesīm.

Mais ēcouiez moi, au nora de (1;?.u.

Epousez moi, et je serai votre esclave.

Mais c'est impossible.

Vous ne daignez pas descendre jusqu'ā moi, vous .. . [103] 8 Bet uzklausiet taču, dieva dēļ. — Appreciet mani, un es būšu jūsu verdzene. — Bet tas taču nav iespējams. — Jūs nevēlaties pazemoties līdz laulībai ar mani, jūs…

— .izteica Elēna, sākdama raudāt.

Ārzemnieks ņēmās viņu mierināt, bet Elēna, asarām

plūstot (it kā aizmirsusies), turpināja, ka nekas nevarot viņu kavēt iziet pie vīra, ka esot piemēri (toreiz piemēru bija vēl maz, bet viņa minēja Napoleonu un citas augstas personas), ka viņa nekad neesot bijusi sava vīra sieva, ka viņu upurējuši.

Bet likumi, reliģija … — jau padodamies, iebilda ārzemnieks.

Likumi, reliģija … Kam gan tie būtu izdomāti, ka nevarētu līdzēt šai gadījumā! — Elēna iesaucās.

Princis jutās pārsteigts, kā gan viņam pašam nav ienākusi prātā tik vienkārša doma, un griezās pēc padoma pie svētajiem Jēzus biedrības brāļiem, ar kuriem bija tuvās attiecībās.

Pēc dažām dienām kādās no burvīgajām dzīrēm, ko Elēna mēdza rīkot savā Akmens salas vasarnīcā, viņai stādīja priekšā kādu cilvēku labi gados, ar sniegbaltiem matiem un spožām, melnām acīm, valdzinošo m-r de Jobert, un Jesuite ā robe court\[1] — Zobēra kungu, jezuītu īsajos svārkos. kas dārzā, ilumināciju gaismā un mūzikai skanot, ilgi sarunājās ar Elēnu par mīlestību uz dievu, uz Kristu un dievmātes sirdi un par iepriecinājumu, ko šinī un nākamajā dzīvē sniedz vienīgā un īstā katoļticība. Elēna jutās aizkustināta, un vairākkārt viņas un m-r Jobert'a acis pildījās asarām un balss drebēja. Deja, uz kuru kavalieris atnāca aicināt Elēnu, izjauca viņas sarunu ar savu nākamo direcieur de conscience [104] ;[1] — sirdsapziņas vadītāju. bet otras dienas vakarā m-r de Jobert atnāca pie Elēnas viens pats un kopš tā laika sāka viņu jo bieži apmeklēt.

Kādu dienu viņš aizveda grāfieni uz katoļu dievnamu, kur viņa, pie altāra pievesta, nometās ceļos. Gados ne vairs jaunais valdzinošais francūzis uzlika viņai rokas uz galvas, un viņa, kā pati vēlāk stāstīja, juta it kā svaiga vēja - pūsmu ieplūstam dvēselē. Viņai paskaidroja, ka tā esot la grāce [105] .s •— svētlaime.

Tad pie viņas atveda abatu ā robe longue [106] ,[1] — garos svārkos. tas uzklausīja viņas grēksūdzi un piedeva grēkus. Nākamajā dienā viņai atnesa šķirstiņu ar dievmaizēm un atstāja mājās lietošanai. Pēc dažām dienām Elēna sev par prieku dabūja zināt, ka tagad viņa esot iestājusies īstā katoļticībā un ka tuvākajā laikā pats pāvests saņemšot par to ziņu un atsūtīšot viņai nez kādu papīru.

Viss, kas šajā laikā notika ap viņu un ar viņu, visa tā uzmanība, ko viņai pievērsa tik daudzi gudri cilvēki un kas izpaudās tik patīkamos, izsmalcinātos veidos, un dūjas šķīstība, kas viņu tagad apņēma (visu šo laiku viņa valkāja baltus tērpus ar baltām lentēm), — tas viss sagādāja viņai prieku; taču šā prieka dēļ viņa ne uz mirkli neizlaida no acīm savu mērķi. Un, kā allaž mēdz būt, ka viltībās muļķis apved ap stūri gudrākos, viņa, izpratusi, ka visu šo vārdu un rūpju nolūks galvenokārt bija piegriezt viņu katoļticībai, lai tad ņemtu no viņas naudu par labu jezuītu iestādēm (par ko viņai jau bija aplinkus minēts), Elēna pagaidām naudu nedeva, bet uzstāja, lai pirms nokārto dažādās formalitātes, kas viņu atbrīvotu no vīra. Pēc viņas sajēgas ikvienai reliģijai bija tikai tik daudz nozīmes, ka, apmierinot cilvēciskās iekāres, tika ievērota zināma pieklājība. Un tālab viņa kādā sarunā ar savu biktstēvu neatlaidīgi pieprasīja atbildi uz jautājumu, cik lielā mērā laulība viņu saistot.

Viņi sēdēja viesistabā pie loga. Bija krēsla. Pa logu no āra plūda ziedu smarža. Elēna bija baltā, uz krūtīm un pleciem caurspīdīgā tērpā. Abats, brangi nobarojies, tuklu, gludi skūtu vaigu, patīkamu, spēcīgu muti un baltām, lēnprātīgi uz ceļiem saliktām rokām sēdēja gluži tuvu Elēnai un ar smalku smaidu uz lūpām, reizumis paraudzīdamies viņai sejā rāmā jūsmā par viņas skaistumu, klāstīja savus uzskatus par jautājumu, kas viņus interesēja. Elēna, nemierīgi smaidīdama, raudzījās uz viņa cirtainajiem matiem, gludi noskūtajiem tuklajiem vaigiem ar melno atēnu un katru mirkli gaidīja, ka saruna ņems jaunu virzienu. Taču abats, kaut arī acīm redzami baudīdams sarunu biedrenes daiļumu, bija aizrāvies ar sava darba meistarību.

Sirdsapziņas vadītāja domu gaita bija šāda. Nezinādama, ko nozīmē tas, ko jūs uzsākāt, jūs devāt laulības uzticības solījumu cilvēkam, kas, no savas puses, devies laulībā un neticēdams laulības reliģiskajai nozīmei, ir izdarījis svētuma zaimošanu. Sai laulībai nebija divējādās nozīmes, kā vajadzēja būt. Tomēr jūsu solījums jūs saistīja. Jūs no tā atkāpāties. Ko jūs ar to izdarījāt? Pechē vetiiel vai pechē moriel? [107] Piedodamu grēku vai nāves grēku? Pechē veniel, jo izdarījāt pārkāpumu bez ļauna nodoma. Ja jūs tagad, gribēdama piedzīvot bērnus, dotos jaunā laulībā, tad jūsu grēks varētu tikt piedots. Taču jautājums atkal iedalās divās daļās: pirmkārt …

Bet es domāju, — Elēna, juzdama, ka viņai kļūst garlaicīgi, pēkšņi ierunājās ar savu burvīgo smaidu, — ka, pārejot patiesaja ticībā, es vairs nevaru būt saistīta ar to, ko man uzlikusi maldīga ticība.

Directeur de conscience][1] Sirdsapziņas vadītājs jutās pārsteigts, cik vienkārši viņam priekša nostatīta Kolumba ola. Viņš bija sajūsmā par savas skolnieces negaidīti ātrajām sekmēm, taču nevarēja atteikties no savas garīgās, ar pūlēm celtās argumentācijas.

Entendons nous, comiesse2. s Iztirzāsim to sīkāk, grāfien., — viņš smaidīdams sacīja un sāka apgāzt savas garīgās meitas prātojumus.

ViI

Elēna saprata, ka no garīgā viedokļa jautājums atrisināms ļoti vienkārši un viegli, bet ka viņas vadītāji radīja grūtības tikai tāpēc, ka baidījās, kā uz to raudzīsies laicīgā vara.

Un tāpēc Elēna nolēma, ka šī lieta sabiedrībā sagatavojama. Viņa pamodināja veca augstmaņa greizsirdību un pateica tam to pašu, ko pirmajam pielūdzējam, proti, nostādīja jautājumu tā, ka vienīgais līdzeklis iegūt tiesības uz viņu esot viņu apprecēt. Veco ievērojamo augstmani šis piedāvājums apprecēt dzīva vīra sievu pirmajā rnirklī pārsteidza tikpat ļoti kā jauno ārzemnieku; taču Elēnas nesatricināmā pārliecība, ka tas ir tikpat vienkārši un dabiski kā jaunavai iziet pie vīra, ietekmēja arī viņu. Ja pašā Elēnā būtu pamanāmas kaut mazākās svārstīšanās, kauna vai slepenības pazīmes, viņas lieta, bez šaubām, būtu zaudēta, bet viņa ne tikvien nebija šo slepenības un kauna pazīmju, bet, gluži otrādi, viņa vienkārši un labsirdīgā vientiesībā stāstīja saviem tuvākajiem draugiem (bet tie bija visa Pēterburga), ka viņu bildinājuši ir princis, ir augstmanis un ka viņa mīlot abus un baidoties vienu vai otru apbēdināt.

Pēterburgā acumirklī izplatījās baumas nevis par to, ka Elēna grib šķirties no vīra (ja būtu izplatījušās šādas baumas, ļoti daudzi saceltos pret tādu nelikumīgu nodomu), bet izplatījās tieši baumas, ka nelaimīga, interesantā Elēna esot nesaprašanā, ar kuru no abiem precēties. Nebija vairs jautājuma par to, ciktāl tas iespējams, bet tikai par to, kura partija izdevīgāka un kā uz to skatīsies galms. Bija gan patiešām daži iesīkstējuši cilvēki, kas neprata pacelties šā jautājuma augstumos un saskatīja šai nodomā laulības sakramenta apgānīšanu; taču tādu bija maz, un tie cieta klusu, vairums turpretim interesējās par laimi, kas uzsmaidījusi Elēnai, un kāda izvēle būtu labāka. Turpretim par to, vai tas labi vai slikti — precēties, ja vīrs vēl dzīvs, — par to nemaz nerunāja, jo šo jautājumu acīmredzot bija jau izlēmuši gudrāki cilvēki nekā mēs (kā runāja) un apšaubīt jautājuma atrisinājuma pareizību nozīmēja risku izpaust savu muļķību un neprasmi dzīvot augstākajās aprindās.

Vienīgi Marja Dmitrijevna Ahrosimova, kas šovasar bija atbraukusi uz Pēterburgu satikties ar vienu no saviem dēliem, atļāvās atklāti izteikt savus sabiedrības domām pretējos uzskatus. Sastapusi Elēnu ballē, Marja Dmitrijevna apturēja viņu zāles vidū un vispārējā klusumā teica savā rupjajā balsī:

Pie jums te, vīram dzīvam esot, sākuši otrreiz precēties. Tu laikam domā, ka esi ko jaunu izgudrojusi? Ir jau darīts, cienītā. Sen jau izgudrots. Visās … tā dara. — Un, to teikusi, Marja Dmitrijevna, ar pierasto bargo kustību rotīdama savas platās piedurknes un stingri apkārt raudzīdamās, izgāja cauri istabai.

Kaut gan no Marjas Dmitrijevnas baidījās, Pēterburgā viņu uzlūkoja par jokdari, un tāpēc no viņas teiktā ievēroja tikai rupjo vārdu un čukstot atkārtoja to cits citam, iedomādamies, ka šai vārdā arī slēpjoties visa sacītā kodols.

Kņazs Vasilijs, kas pēdējā laikā sevišķi bieži aizmirsa, ko teicis, un simtiem reižu atkārtoja vienu un to pašu, sacīja ikreiz, kad tam gadījās sastapt meitu.

Hēlētie, j'ai un mot ā vous dire, — viņš tai sacīja, pavezdams viņu pie malas un raustīdams uz zemi viņas roku. — J'ai eu vent de certains projets relatifs ā… Vous savez. Eh bien, ma chēre enfant, vous savez que mon coeur de pere se rējout de vous savoir.., Vous avez tant souffert…

Mais, chēre enfant… ne consullez que votre coeur. C'est tout ce que je vous dis.x[1] Elēn, man tev kas jāsaka. Esmu ko dzirdējis par dažām izredzēm attiecībā uz … tu zini. Nu tad, mans mīļais bērns, tu zini, ka tēva sirds priecājas, ka tu… Tu esi tik daudz izcietusi… Bet, mīļais bērns, dari, kā sirds tev liek. Tas ir mans padoms. — Un, slēpdams vienmēr vienādu saviļņojumu, viņš piekļāva savu vaigu pie meitas vaiga un atvirzījās nost.

Biļibins, kas joprojām nebija zaudējis visai gudra cilvēka reputāciju un bija Elēnai nesavtīgs draugs, viens no tiem draugiem, kādi vienmēr mēdz būt izcilām sievietēm, draugiem vīriešiem, kas nekad nevar pāriet mīļāko lomā, Biļibins reiz kāda petit comitē [108] [1] — mazā pulciņā. izteica draudzenei Elēnai savus uzskatus par visu šo lietu.

Ecoutez, Bilibine (Elēna tādus draugus kā Biļibinu vienmēr sauca uzvārdā), — un viņa ar balto, gredzeniem rotāto roku pieskārās tā frakas piedurknei. — Dites moi comme vous diriez ā une soeur, que dois-je faire? Lequel deu deux? [109] [1] paklausieties, biļibin, sakiet man tā, kā būtu teicis māsai, — ko man darīt? Kuru no abiem?

Biļibins savilka krunkās ādu virs uzacīm un ar smaidu uz lūpām nogrima domās.

Vous ne me prenez nesagatavotu, vous savez, — viņš teica. — Comme vēritabte ami j'ai pensē et repensē ā votre affaire. Voijez vous. Si vous ēpousez le prince (tas bija jaunais cilvēks) — viņš pielieca pirkstu, — vous perdez pour toujours la chance d'ēpouser l'aulre, et puis vous mēcontentez la Cour. (Comme vous savez, il y a une espēce de parentē). Mais si vous ēpousez le vicux comte, vous faites le bonheur dc ses derniers jours, et puis comme veuve du grand… le prince ne fait plus de mēsailance en vous ēpousant, [110] [1] jūs mani nepārsteidzat, jūs zināt. Kā patiess draugs esmu domājis un pārdomājis jūsu lietu. Redziet, apprecoties ar princi, jūs uz visiem laikiem zaudējat iespēju kļūt citam par sievu, un turklāt galms būs nemierā. (Jūs zināt, tur taču iejaukta radniecība.) Bet, izejot pie vecā grāfa, jūs aplaimosiet viņa mūža vakaru, un tad.., princim vairs neiznāks nevienlīdzīgas laulības, apprecot valstsvīra atraitni. — un Biļibins ļāva grumbām nozust.

Voilā un vēritable ami! — Elēna atplaukusi iesaucās, vēlreiz pieskardamās ar roku Biļibina piedurknei. — Mais c'est que j'aime l'un et l'autre, je ne voudrais pas leur faire de chagrin. Je donnerais ma vie pour leur bonheur ā tous deuxyx[1] Lūk, īsts draugs! Bet es taču mīlu kā vienu, tā otru un negribētu nevienu apbēdināt. Abu laimei es esmu gatava ziedot dzīvību. — viņa sacīja.

Biļibins paraustīja plecus, rādīdams, ka šādās bēdās jau nu pat viņš nespēj palīdzēt.

«Une maitresse-femme! Voilā ce qui s'appelle poscr carrement la question. Elle voudrait epouser tous les trois ā la fois,» [111] [1] braša sieviete! lūk, to es saucu stādīt jautājumu tieši. Viņa gribētu būt sieva visiem trijiem reizē.

— Biļibins nodomāja.

Bet sakiet, kā uz to raudzīsies jūsu vīrs? — viņš jautāja, ar savu nostiprinājušos reputāciju nebaidīdamies izgāzties, izsakot šādu naivu jautājumu. — Vai viņš būs ar mieru?

Ah! II m'aime tanti — iesaucās Elēna, kurai nez kāpēc likās, ka arī Pjērs viņu mīl. — II fera tout pour moi. [112] ai, viņš mani tā mīl! Manis dēļ viņš darīs visu.Biļibins savilka grumbas, lai atzīmētu topošu mot [113] .— asprātību. (Red.)

Meme le divorce [114] ,b ieskaitot šķiršanos. — viņš teica. Elēna iesmējās.

Starp tiem cilvēkiem, kas atļāvās šaubīties par nodomātās laulības likumību, bija Elēnas māte kņaziene Kuragina. Viņu pastāvīgi mocīja skaudība pret meitu, un patlaban, kad skaudības priekšmets bija kņazienes sirdij vistuvāks, viņa nevarēja ar šo domu samierināties. Viņa apspriedās ar krievu garīdznieku par to, vai ir iespējams šķirties un doties jaunā laulībā, vīram dzīvam esot, un garīdznieks viņai paskaidroja, ka tas neesot iespējams, un viņai par prieku norādīja uz evaņģēlija tekstu, kas (kā garīdzniekam šķita) tieši noliedz iespēju doties laulībā, ja vīrs dzīvs.

Bruņojusies ar šiem argumentiem, kas tai šķita neapgāžami, kņaziene agrā rītā, lai sastaptu meitu vienu, devās pie Elēnas.

Uzklausījusi mātes iebildumus, Elēna lēnīgi un zobgalīgi pasmaidīja.

Bet ir taču skaidri sacīts: kas apprec šķirtu sievu … — citēja vecā kņaziene.

Ah, maman, ne dites pas de betises. Vous ne comprc- riez ricn. Dans ma position j'ai des devoirs[1] Ak, mSmiņ, nerunājiet muļķības! Jūs nekā nesaprotat. Manā stāvokli ir pienākumi.

— Elēna iesaucās, pāriedama sarunā no krievu valodas uz franču; runājot par savu lietu krievu valodā, tā viņai allaž šķita it kā mazliet neskaidra.

Bet, mans draugs …

Ah, maman, comment est-ce que vous ne comprenez pas que le Saint Pere, qui a le droit de donner des dis- p-enses.. .2* Ak, māmiņ, nu k;!. jūs nesaprotat, ka svētais tēvs, kuram pieder vara atlaist…

To i rīd dāma laika kavētāja, kas dzīvoja pie Elēnas, ienāca pateikt, ka zālē esot viņa augstība un vēloties viņu satikt.

Noti, diles lui que je ne veux pas le voir, que je suis furieuse contre lui, parce qu'il tn'a manque parole.

Comlesse, ā tout peche misēricorde,38 Nē, sakiet viņam, ka e* negribu viņu redzēt, ka esmu uz viņu dusmīga par to, ka viņj neturēja vārdu.

Grāfien, katrs grēks fr piedodams. — ienākdams teica jauns gaišmatis ar garu seju un smailu degunu.

Vecā grāfiene godbijīgi piecēlās un pakniksēja. Ienākušais jaunais cilvēks nelikās viņu pat redzam. Kņaziene pamāja meitai ar galvu un peldēja uz durvīm.

«Nē, viņai taisnība,» domāja vecā grāfiene; visa viņas pārliecība bija sašķīdusi ar viņa augstības ierašanos. «Viņai taisnība; un kā gan mēs savā neatsaucamajā jaunībā to nezinājām? 'Bet tas taču bija tik vienkārši,» karietē sēz* damās, domāja vecā grāfiene.

Augusta sākumā Elēnas lieta pilnīgi noskaidrojās, un viņa aizrakstīja vīram (1 as, pēc Elēnas domam, viņu ļoti milēja) vēstuli, kurā paziņoja, ka viņa nodomājusi apprecēties ar NN un pārgājusi vienīgajā patiesajā ticībā un lūdzot viņu izpildīt visas laulības šķiršanai nepieciešamās formalitātes, ko viņam paziņošot šās vēstules nodevējs.

«Sur ce je prie dien, mon ami, de vous avoir sous sa saime et puissante garcle. Votre amie Hēlēne.»A

Turklāt eo lūdzu dievu, lai viņš ņem Jūs, mans draugs, savā svētā un spēcīgā sargāšanā, jūsu draudzene Elēna.

šo vēstuli atveda Pjēram uz mājām tai laikā, kad "viņš pats atradās Borodinas laukā.

VIII

Otrreiz, jau Borodinas kaujai beidzoties, noskrējis lejā no Rajevska baterijas, Pjērs ar zaldātu bariem virzījās pa gravu uz Kņazkovu, nonāca pie pārsiešanas punkta un, ieraudzījis asinis un izdzirdējis kliedzienus un vaidus, steidzās tālāk, iejaucies zaldātu pūļos.

Vienīgais, ko Pjērs tagad vēlējās ar visiem savas dvēseles spēkiem, bija — drīzāk tikt laukā no tiem drausmīgajiem iespaidiem, kādos bija pavadījis šo dienu, atgriezties parastajos dzīves apstākļos un mierīgi iemigt istabā, savā gultā. Viņš juta, ka tikai parastajos dzīves apstākļos spēs izprast pats sevi un visu to, ko redzējis un pārdzīvojis. Taču šo parasto dzīves apstākļu nekur nebija.

Kaut arī te, uz ceļa, kur viņš gāja, nesvilpa bumbas un lodes, tomēr visās malās bija tas pats, kas tur, kaujas laukā. Bija tās pašas sāpju pilnās, izmocītās un reizēm dīvaini vienaldzīgās sejas, tās pašas asinis, tie paši zaldātu šineļi, tie paši šāvienu trokšņi, kas gan jau attāli, bet joprojām vēl iedvesa šausmas; turklāt bija tveice un putekļi.

Nogājis verstis trīs pa Možaiskas lielceļu, Pjērs apsēdās ceļmalā.

Pār zemi nolaidās krēsla, un lielgabalu duna noklusa. Uz elkoņa atbalstījies, Pjērs atgūlās un gulēja tā ilgi, raudzīdamies tumsā garām slīdošās ēnās. Atkal un atkal viņam likās, ka, drausmīgi svilpdama, viņam virsū drāžas lielgaballode; viņš nodrebēja un paslējās sēdus. Viņš neatcerējās, cik ilgu laiku te jau pavadījis. Nakts vidū trīs zaldāti, atstiepuši zarus, apmetās viņam līdzās un sāka kurt uguni.

Zaldāti, pašķielējuši uz Pjēru, sakūra uguni, uzlika katliņu, iedrupināja tajā sausiņus un piemeta speķi. Tīkama, garšīga un trekna ēdiena smarža saplūda ar dūmu smaku. Pjērs piecēlās sēdus un nopūtās. Zaldāti (viņi bija trīs) ēda, nelikdamies par Pjēru ne zinis, un sarunājās savā starpā.

— Bet kādu ļaužu tu būsi? — piepeši viens no zaldāti; m uzrunāja Pjēru, acīmredzot ar šo jautājumu gribēdams pateikt to pašu, ko domāja arī Pjērs, proti: ja tev gribas ēst, mēs iedosim, pasaki tikai, vai esi godīgs cilvēks.

Es? Es? … — Pjērs stostījās, juzdams nepieciešamību cik iespējams pazemināt savu sabiedrisko stāvokli, lai būtu šiem zaldātiem tuvāks un saprotamāks. — Es īstenībā esmu zemessargu oficieris, tikai manu karavīru te nav; es atjāju uz kauju un pazaudēju savējos,

Edz kā! — viens 110 zaldātiem noteica.

Otrs zaldāts nogrozīja galvu.

Nu, ieēd, ja gribi, burzulīti! — teica pirmais un sniedza Pjēram koka karoti, iepriekš to aplaizījis.

Pjērs piesēdās tuvāk ugunij un sāka ēst burzulīti, ēdienu, kas bija katliņā un viņam likās visgaršīgākais no visiem ēdieniem, ko vien viņš jebkad baudījis. Kamēr viņš, pār kat.liņu pārlicis, kāri ēda, grābdams lielām karotēm un steidzīgi košļādams, un viņa seja bija labi saskatāma uguns gaismā, zaldāti klusēdami viņā nolūkojās.

Uz kurieni tev jātiek? Pasaki! — viens no viņiem atkal iejautājās.

Man uz Možaisku.

Laikam no kungiem esi?

Jā.

Un ka saukt?

Par Pjotru Kiriloviču.

Nu, Pjotr Kirilovič, iesim, mēs tevi aizvedīsim.

Pilnīgā tumsā zaldali kopa ar Pjēru devās ceļā uz Možaisku.

Gaiļi jau dziedāja, kad viņi nokļuva līdz Možaiskai un sāka kāpt stāvajā pilsētas kalnā. Pjērs gāja kopā ar zaldātiem, gluži aizmirsis, ka viņa iebraucamā vieta bija lejā, kajj^a pakājē, un ka viņš tai jau pagājis garām. Viņš to nemaz nebūtu atcerējies (tik apjucis viņš bija), ja pušķainā nesagrūdies krūtīs ar savu bereitoru, kas bija izstaigājis pilsētu, viņu meklēdams, un tagad griezās atpakaļ uz .iebraucamo vietu. Bereitors bija sazīmējis Pjēru pēc platmales, kas balsnīja tumsā.

Jiisii gaišība, — viņš iesaucās, — bet mēs jau sākām tur izsamist. Ka tad jūs kājām? Uz kurieni jūs, lūdzami!

Ak jā! — Pjērs atsaucās.

Zaldāti piestāja.

Nu, kas ir, vai savējos atradi? — viens no tiem vaicāja.

Nu, veseliņi! Pjotr Kirilovič, tā laikam bija? Ardie- viņu, Pjotr Kirilovič! — sauca pārējās balsis.

— Palieciet sveiki! — pateica Pjērs un sāka iet ar savu bereitoni uz iebraucamo vietu.

«Jāiedod viņiem!» Pjērs nodomāja un jau ķēra kabatā. «Nē, nevajag,» teica viņam kāda cita balss.

Iebraucamajā vietā nekur nebija telpas: visas istabas aizņēmias. Pjērs izgāja sētā un, galvu apsedzis, nolikās savā kalešā.

IX

Tikko Pjērs bija atlicis galvu uz spilvena, viņš juta, ka aizmieg; bet uzreiz tik skaidri, it kā tas bijis īstenībā — bum-bum-bum — nodunēja šāvieni, atskanēja vaidi, kliedzieni, blākšķēja šāviņi, jaudās asins un pulvera smaka, un viņu sagrāba šausmas, nāves bailes. Izbijies viņš atvēra acis un pacēla galvu no šineļa apakšas. Pagalmā viss bija klusu. Tikai vārtos, runādamies ar sētnieku un dubļus šļakstinādams, čāpoja kāds denščiks. Pjēram virs galvas tumšajā lubu nojumes pašķorē uzspurdza dūjas, kuras viņš paceldamies bija iztraucējis. Pa visu pagalmu bija izlijusi mierīga, Pjēram šobrīd tik tīkama, spēcīga iebraucamās sētas smaka, siena, mēslu un deguta smaka. Starp divām melnām nojumēm vīdēja tīras, zvaigžņotas debesis.

«Paldies dievam, ka tā vairs nav,» Pjērs nodomāja, atkal apsegdams galvu. «Ai, cik gan drausmīgas ir bailes un cik apkaunojoši es tām padevos! Bet viņi… viņi visu laiku līdz pašām beigām bija stingri, mierīgi…» viņš domāja. Viņi Pjēra apjēgā bija zaldāti — tie, kas bija stāvējuši uz baterijas, un tie, kas viņam bija iedevuši ēst, un tie, kas bija lūguši dievu pie svētbildes. Viņi — šie dīvainie, viņam līdz šim nepazīstamie cilvēki — viņi Pjēra domās skaidri un krasi atšķīrās no visiem citiem cilvēkiem.

«Būt zaldātam, vienkārši zaldātam!» Pjērs, miegā laizdamies, domāja. «Ar visu būtni ieiet šai kopējā dzīvē, uzņemt sevī to, kas viņus padara tādus. Bet kā lai nokrata visu to lieko, velnišķo, visu šo ārējā cilvēka slogu? Vienu laiku es varēju kļūt tāds. Es varēju aizbēgt no tēva, kā pats gribēju. Vēl pēc divkaujas ar Dolohovu mani būtu varējuši nodot zaldātos.» Un Pjēra iztēlē pazibēja pusdienas klubā, kur viņš bija izaicinājis Dolohovu, un labvēlis Toržokā. Un, lūk, Pjērs redz svinīgo galda ložas sanāksmi. Si sanāksme norit Angļu klubā. Un-kāds pazīstams, tuvs, dārgs cilvēks sēž galda galā. Bet tas taču ir viņš! Tas ir labdaris. «Kā, bet viņš taču miris?» Pjērs iedomājās. «Jā gan, miris; bet es nezināju, ka viņš dzīvs. Un cik man žēl, ka viņš miris, un cik es esmu priecīgs, ka viņš atkal dzīvs!» Vienā pusē galdam sēdēja Anatols, Dolohovs, Ņes- vickis, Deņisovs un citi tādi paši (šo ļaužu kategorija sapnī tikpat skaidri norobežojās Pjēra dvēselē kā to ļaužu kategorija, ko tas dēvēja par — viņiem), un šie ļaudis, Anatols, Dolohovs, skaļi klaigāja, dziedāja; bet cauri viņu klaigām skanēja labdara balss; tas nenoklusdams runāja, un viņa vārdu skaņa bija tikpat nozīmīga un nepārtraukta kā kaujas lauka duna, tikai tīkama un mierinoša. Pjērs nesaprata, ko labdaris runāja, taču viņš zināja (arī domu kategorija bija sapnī tikpat skaidra), ka labvēlis runā par labo, par iespēju būt tādam, kādi bija viņi. Un viņi ar savām vienkāršajam, labajam, stingrajām sejām no visām pusēm ielenca labvēli. Bet, kaut gan viņi bija labi, tie neskatījās uz Pjēru, nepazina viņu. Pjērs gribēja pievērst sev viņu uzmanību un runāt. Viņš mazliet pacēlās, bet tai pašā brīdī viņam sāka salt kailās kājas.

Viņš sakaunējās un, pasniedzies ar roku, apsedza kājas, no kurām patiešām .bija noslīdējis šinelis. Segdams atpakaļ šineli, Pjērs uz mirkli atvēra acis un ieraudzīja tās pašas nojumes, stabus, pagalmu, tikai tagad tas viss bija zilgans, gaišs un pārkaisīta rasas vai salnas vizuļiem.

«Svīst gaisma,» pjērs nodomāja, «Bet tas nav tas. Man vajag līdz gal r. klausīties un izprast labdara vārdus.» Viņš atkal apsedzās ar šineli, bet ne galda ložas, ne labdara vairs nebija. Bija tikai domas, skaidri vārdos izsakāmas domas, ko kāds izrunāja vai arī Pjērs pats pārdomāja.

Kaut arī šīs domas bija izraisījuši šāsdienas iespaidi, Pjērs, vēlāk tās atcerēdamies, bija cieši pārliecināts, ka tās viņam kāds no ārpuses sacījis. Nekad, viņam šķita, viņš nomodā nebūtu spējis to domāt un savas domas izteikt.

«Karš ir vissmagākais cilvēka brīvības pakļāvums dieva likumiem,» balss runāja. «Vienkāršība un padevība dievam; izbēgi no viņa nevar. Un viņi ir vienkārši. Viņi nerunā, bet dara. Izrunāts vārds ir sudrabs, bet neizrunāts — zelts. Nekas cilvēkam nevar piederēt, kamēr viņš bīstas nāves. Bet, kas no tās nebīstas, tam pieder viss. Ja nebūtu ciešanu, cilvēks nezinātu sev robežu, nepazītu pats sevi.

visgrūtakais (Pjērs joprojām miegā domāja vai arī dzirdēja sakām) ir prast savienot savā dvēselē visa nozīmi. visu savienot?» Pjērs sev jautāja. «Nē, nevis savienot, domas savienot nevar, bet sajūgt kopā visas šīs domas — lūk, kas ir vajadzīgs! Jā gan, sajūgt vajag, sajūgt kopā!» pjērs iekšējā sajūsmā atkārtoja, juzdams, ka taisni šie un tik; i šie vārdi izteic visu, ko viņš grib izteikt, un atrisina visu šo jautājumu, kas viņu mocījis. — Ja, vajag sajūgt kopā, ir laiks jūgt kopā.

Jūgt vajag, laiks jūgt, jūsu gaišība! Jūsu gaišība, —

kāda balss atkārtoja, — jūgt vajag, laiks jūgt…,

Ta bija bereitora balss, kas modināja Pjēru. Saules stari krita Pjēram taisni sejā. Viņš pārlaida skatienu netīrajai Iebraucamajai vietai, kur sētsvidū pie akas zaldāti dzirdi ij kaulainus zirgus un pa vārtiem brauca ārā pajūgi. Pjērs riebumā novērsās un, acis aizvēris, ar skubu atkal atkrita kalešas sēdeklī. «Nē, es to negribu, negribu to re- dzēt, ne saprast, es gribu saprast to, kas man atklājās miegā. Vēl vienu mirkli, un es būtu visu izpratis. Bet ko I; d lai es daru? Sajūgt kopā, bet kā lai sajūdz visu?» Un Pjērs ar šausmām juta, ka viss, ko viņš bija redzējis un domājis sapnī, sabrūk bez jebkādas jēgas.

Bereitors, kučieris un sētnieks stāstīja Pjēram, ka atjājis oficieris ar ziņu, ka franči pievirzījušies pie pašas Možaiskas un ka mūsējie ejot projām.

Pjērs piecēlās un, licis iejūgt un braukt nopakaļ, gāja kājām cauri pilsētai.

Karapulki devās ārā no pilsētas un atstāja ap desmit Ilīkstošu ievainoto. Sos ievainotos redzēja namu pagalmos un logos, tie drūzmējās ielās. Uz ielām ap ratiem, kam bija jāved projām ievainotie, dzirdēja kliedzienus, lamas im sitienus. Savu kalešu, kad tā viņu panāca, Pjērs atdeva pazīstamam ievainotam ģenerālim un kopā ar viņu brauca līdz Maskavai. Ceļā Pjērs dabūja zināt par sava svaiņa nāvi un arī par kņaza Andreja nāvi.

X

30. augustā Pjērs atgriezās Maskavā. Turpat pie pašas aizkārtnes viņš sastapa grāfa Rastopčina adjutantu.

— Mēs jūs visur meklējām, — adjutants sacīja. — Grāfam neatliekami vajag jūs satikt. Viņš lūdz jūs nekavējoties ierasties pie viņa ļoti svarīgā lietā.

Mājas neiegriezies, Pjērs paņēma ormani un steidzās pie virspavēlnieka.

Grāfs Rastopčins tikai šorīt bija iebraucis pilsētā no savas Sokoļņiku vasarnīcas Maskavas tuvumā. Priekšistaba un pieņemamā istaba grāfa namā bija pilna ierēdņu, kas bija ieradušies uz grāfa aicinājumu vai arī pēc pavēlēm. Vasilčikovs un Platovs jau bija tikušies ar grāfu un paskaidrojuši, ka aizstāvēt Maskavu nav iespējams un ka to atdos. Kaut ari no iedzīvotājiem šīs vēstis slēpa, bet ierēdņi, dažādu pārvalžu priekšnieki zināja, ka Maskava nāks ienaidnieka rokās, tāpat kā to zināja arī grāfs Rastopčins; un viņi visi, lai noveltu no sevis atbildību, bija atnākuši pie virspavēlnieka jautāt, kā lai rīkojas ar viņiem uzticētajām daļām.

Kad Pjērs gāja pieņemamā istabā, kurjers, kas bija ieradies no armijas, patlaban nāca ārā no grāfa kabineta.

Kurjers bezcerīgi atmeta ar roku uz jautājumiem, ar ko viņu apstāja, un izgāja cauri zālei.

Gaidīdams pieņemamā istabā, Pjērs gurdām acīm aplūkoja dažādus — vecus un jaunus, kara un civilus, svarīgus un nesvarīgus ierēdņus, kas kavējās istabā. Visi šķita neapmierināti un nobažījušies. Pjērs tuvojās ierēdņu bariņam, kurā viens bija viņa paziņa. Sasveicinājušies ar Pjēru, tie turpināja sarunu.

Ja aizsūtīs un atkal atvedīs atpakaļ, nebūs nekāda nelaime; bet šādos apst&klos ne par ko nevar atbildēt. »

Bet, palūk, viņš taču raksta, — sacīja kāds cits, rādīdams uz apdrukāto lapu, ko turēja rokā.

Tas ir pavisam kas cits. Tas vajadzīgs tautai, — pirmais atteica.

Kas tas ir? — Pjērs apjautājās.

Nu tā jaunā afiša.

Pjērs paņēma to rokā un sāka lasīt:

«Viņa gaišība kņazs, lai drīzāk apvienotos ar karapulkiem, kas dodas viņam pretim, ir izgājis cauri Možaiskai un palicis stāvam nocietinātā vietā, kur ienaidnieks tik drīz nevar piekļūt. No šejienes viņam aizsūtīti četrdesmit astoņi lielgabali ar šāviņiem, un viņa gaišība saka, ka aizstāvēs Maskavu līdz pēdējai asins lāsei un ir gatavs cīnīties kaut vai uz ielām. Jūs, brāļi, neskatieties, ka valdības iestādes slēgtas: ir jāsakārto lietas, bet par ļaundari mēs spriedīsim tiesu! Ja nonāks tik tālu, man būs vajadzīgi

braši gan no pilsētas, gan laukiem. Es tad saukšu saucamo dienas divas iepriekš, bet pašreiz nevajag, un es klusēju labs ir cirvis, nekas nekait mednieku iesmam, bet vislabākas ir trijzaru dakšas: francūzis nav smagāks par rudzu kūli. Rīt pēc pusdienas es iznesīšu Iveras dievmāti uz Katrīnas hospitāli pie ievainotajiem. Tur apsvētīsim ūdeni: viņi drīzāk atveseļosies; arī es tagad esmu vesels: man sāpēja acs, bet nu skatos ar abām.»

-bet man karavīri stāstīja, — iejaucās Pjērs, — ka pilsela nekādi neesot iespējams cīnīties un ka pozīcijas…

Nu jā, par to pašu jau mēs arī runājām, — sacīja pirmais ierēdnis.

—- Bet ko tas nozīmē: man sāpēja acs, bet nu skatos ar abām? — Pjērs jautāja.

Grāfam acī bija iemeties miežgrauds, — adjutants vīpsnādams stāstīja, — un viņš ļoti uztraucās, kad es pateicu, ka ļaudis nāk apjautāties, kas viņam kaišot. Bet kas tur ir, grāf, — adjutants pēkšņi ievaicājās, ar smīnu pievērsdamies Pjēram, — mēs dzirdējām, ka jums esot ģimenes sarežģījumi? It kā grāfiene, jūsu laulātā draudzene …

Es nekā neesmu dzirdējis. — Pjērs vienaldzīgi atteica. — Bet ko tad jūs dzirdējāt?

Nē, ziniet, bieži taču mēdz izdomāt. Es runāju, ko esmu dzirdējis.

Ko tad īsti jūs esat dzirdējis?

Stāsta, — atkal ar to pašu smīnu atteica adjutants, - ka grāfiene, jūsu sieva, taisoties uz ārzemēm. Droši vien blēņas …

Var jau būt, — noteica Pjērs, izklaidīgi skatīdamies apkārt. — Bet kas tas tāds? — viņš jautāja, rādīdams uz neliela auguma vecu vīru tīrā, zilā vadmalas virssvārkā, ar sniegbaltu, kuplu bārdu, tādām pašām uzacīm un sārtu seju.

Tas? Tas ir kāds tirgonis, īstenībā traktiernieks, Ve- rcščagins. Varbūt esat dzirdējis to notikumu ar proklamāciju?

Ak tad tas ir Vereščagins! — sacīja Pjērs, ielūkodamies vecā tirgoņa stingrajā un mierīgajā sejā un meklēdams tajā nodevības vaibstus.

Tas nav viņš pats. Tas ir tēvs tam, kas uzrakstījis proklamāciju, — adjutants paskaidroja. — Tas, jaunais, Sēž cietumā, un tam laikam būs slikti.

Kāds večuks ar zvaigzni pie krūtīm un otrs, ierēdnis vācietis ar krustu kaklā, pienāca pie runātājiem.

Redziet, — adjutants stāstīja, — tā ir neskaidra lieta. Parādījās toreiz priekš pāris mēnešiem šī proklamācija. Ziņoja grāfam. Tas pavēlēja izmeklēt. Rau, Gavrilo Ivaničs nu izdibināja, ka šī proklamācija bijusi taisni sešdesmit triju cilvēku rokās. Ierodas pie viena: no kā dabūjis? —- No tā un tā. — Viņš brauc pie tā: un jūs no kā? utt., līdz nokļuva līdz Vereščaginam … tāds pusskolojies bodnieķe- Iis, tāds tirgotājiņš, memmesdēliņš, — adjutants smīnēdams stāstīja. — Prasa viņam: no kā dabūji? Un galvenais, ka mēs zinām, no kā viņš dabūjis. No kā cita šis varēja dabūt kā no pasta direktora. Bet tur, redzams, viņiem bijusi sava noruna. Saka: ne no viena, pats sacerēju. Gana draudēja, gana lūdza, šis paliek pie sava: pats sacerēju. Tā arī ziņoja grāfam. Grāfs lika viņu ataicināt. «No kā dabūji proklamāciju?» — «Pats sacerēju.» Nu, jūs grāfu pazīstat! — ar lepnu un līksmu smaidu stāstīja adjutants. — Viņš šausmīgi pārskaitās; un ir jau arī, padomājiet tikai: tāda nekaunība, meli un stūrgalvība! …

Ā! Grāfam vajadzēja, lai viņš norāda uz Kļučarevu, saprotu! — Pjērs noteica.

Nepavisam nevajadzēja, — adjutants izbijies iesaucās. — Kļučarcvam ari bez tā bija grēciņi, par to jau viņu arī izsūtīja. Bet lieta tā, ka grāfs bija ļoti sašutis. «Kā tad tu varēji sacerēt?» grāfs saka. Paņēma no galda Hambur- gas avīzi. «Te tas ir. Tu nevis sacerēji, bet pārtulkoji, un pārtulkoji slikti, tāpēc ka tu, stulbeni, pat franciski neproti.» Un ko jūs domājat? «Nē,» viņš saka, «nekādu avīžu neesmu lasījis, pats sacerēju.» — «Nu, ja tā, tad tu esi nodevējs un es tevi nodošu tiesai, un tevi pakārs. Saki, no kā dabūji!» — «Es nekādu avīžu neesmu redzējis, pats sacerēju.» Tā arī palika. Grāfs arī tēvu atsauca: paliek pie sava. Un tā nu nodeva tiesai un piesprieda, liekas, katorgu. Tagad tēvs atnācis aizrunāt par viņu. Šitāds draņķa puišelis! Ziniet, tāds tirgotāja dēliņš, švīts, pavedējs, nez kur klausījies lekcijas un nu, domāt, paša velna nebēdā. Re'dz, kas par zelli! Viņa tēvam ir traktieris tur, pie Akmens tilta, un traktierī, ziniet, liela svētbilde: tajā dievs tēvs visuval- dītājs attēlots, un vienā rokā tam scepteris un otrā valsts- ābols; šis nu paņēmis to svētbildi uz dažām dienām uz māju un — ko izdarījis! Sadabūjis nelieti gleznotāju..,.

xi

šā jaunā stāstījuma vidū Pjēru aizsauca pie virspavēlnieka

pjērs iegāja grafa Rastopčina kabinetā. Tobrīd, kad pjērs gāja iekšā, Rastopčins saviebies berzēja ar roku pieri un acis. Kāds neliela auguma cilvēks kaut ko stāstīja un,pjēram ienākot, apklusa un izgāja, A, sveiks, lielais karotāj — Rastopčins iesaucās, līdzko šis cilvēks bija izgājis. — Dzirdējām par jūsu uesses! [115] — slavenajiem varoņdarbiem! bet ne tādēļ esmu jūs aicinājis. Mon cher, tre nous, [116] [1] starp mums, mans mīļais. jūs esat masons? — grāfs Rastopčins stingrābalsī novaicāja, it kā tas būtu kaut kas ļauns, ko viņš tomēr ar mieru piedot. Pjērs klusēja — Mon cher, je suis bien informē,21Man, mīļais, viss ir labi zināms. bet es zinu, ka ir masoni un masoni, un ceru, ka jūs nepiederat pie tiem, kuri cilvēces glābšanas vaidā grib pazudināt Krieviju.

Jā, esmu masons, — Pjērs atbildēja.

Nu tad redziet, mans mīļais. Jums, es domāju, ir zināms, ka Speranska un Magņicka kungi nosūtīti, kurp pienākas; tas pats izdarīts ar Kļučareva kungu, tas pats arī ar citiem, kas, teikdamies ceļam Zālamana templi, centas sagraut savas tēvzemes templi. Jūs varat saprast, ka tam ir savi cēloņi un es nebūtu varējis izsūtīt šejienes pasta direktoru, ja viņš nebijis kaitīgs cilvēks. Tagad man ir zināms, ka jūs esat viņam aizsūtījis savu ekipāžu izbraukšanai no pilsētas un ka jūs pat esat saņēmis no viņa papīrus uzglabāšanā. Es jūs mīlu un nevēlu jums ļauna, un, tā kā jūs esat divreiz jaunāks par mani, tad es kā tēvs dodu jums padomu pārtraukt jebkurus sakarus ar šāda veida cilvēkiem un pašam aizbraukt no šejienes cik iespējams drīzāk.

Bet ko tad, grāf, Kļučarevs īsti nodarījis? — Pjērs jautāja.

To zināt ir mana darīšana, un nav jūsu darīšana man jautāt, — Rastopčins uzbrēca.

Ja viņu apvaino, ka viņš izplatījis Napoleona proklamācijas, tad tas taču nav pierādīts, — iebilda Pjērs (uz Rastopčinu neskatīdamies), — un Vereščaginu ..,

Nous y voilā, [117] [1] kā tad. — piepeši seju saraucis, Pjēru pārtraukdams, Rastopčins vēl skaļāk iekliedzās. — Verešča- gins ir nodevējs un valsts noziedznieks, kas saņems pelnīto sodu, — Rastopčins teica ar to niknuma kvēli, kā mēdz runāt cilvēki, atcerēdamies aizvainojumu. — Taču es neesmu jūs aicinājis apspriest manu rīcību, bet gan lai dotu jums padomu vai arī pavēli, ja jums tīk. Lūdzami pārtrauciet sakarus ar tādiem kungiem kā Kļučarevs un brauciet projām no šejienes. Bet es dulnumu izdauzīšu, vienalga, lai vai no kā. — Un, droši vien atģidies, ka it kā uzbļāvis Bezuhovam, kas vēl nekā nav nodarījis, viņš, Pjēru draudzīgi aiz rokas satvēris, piebilda: — Nous sommes ā la veille d'un dēsasire publique, et je n'ai pas le temps de dire des des gentillesses ā tous ceux qui ont affaire ā moi. Reizēm galva griežas riņķī! Eli bien, mon cher, qu'est ce que vous faites, vous personnellement? [118] [1] mēs atrodamies vispārēja posta priekšvakarā, un man nav va|as būt laipnam pret visiem, ar ko man darīšana. Tātad, cienījamais, ko jūs darāt, jūs personīgi?

Mais rien, [119] 8 It neko. — Pjērs atteica, joprojām acu nepaceldams un saglabādams domīgo sejas izteiksmi.

Grāfs sarauca pieri.

Un conseil d'ami, mon cher. Dēcatnpez et au plutdt, c'est tout ce que je vous dis. A bon entendeur salut/ [120] [1] draudzīgs padoms, mans mīļais. Vācieties drīzāk projām, tas ir viss, ko es jums ieteicu. Svētīgs, kas prot paklausīt. Ardievu, mans mīļais. Ak jā, — viņš vēl durvīs nokliedza tam pakaļ, — vai tiesa, ka grāfiene iekritusi nagos šiem saints pēres de la Sociele de Jesus? [121] [1] — svētajiem tēviem no jēzus biedrības?

Pjērs nekā neatbildēja un sadrūvējies un dusmīgs, kāds nekad nebija redzēts, izgāja no Rastopčina kabineta.

Metās jau krēsla, kad viņš nokļuva mājās. Cilvēki astoņi — dažādu ļaužu — šovakar pabija pie viņa. Komitejas sekretārs, viņa bataljona pulkvedis, pārvaldnieks, namzinis un dažādi lūdzēji. Visiem tiem bija pie Pjēra kāda darīšana, ko vajadzēja nokārtot. Pjērs nekā nesaprata, neinteresējās par šīm darīšanām un uz visiem jautājumiem deva tikai tādas atbildes, lai tiktu no šiem ļaudīm vaļā. Pēdīgi palicis viens, viņš atplēsa un izlasīja sievas vēstuli.

• Viņi — zaldāti baterijā, kņazs Andrejs kritis… vecais… Vienkāršība ir paļaušanās uz dievu. Vajag ciest… viņa jēga … vajag jūgt kopā … sieva precas … Aizmirst im saprast vajag…» Un, piegājis pie gultas, viņš neiz- r< ibics nolikās tajā un uz vietas aizmiga.

Kad viņš otrā rītā pamodās, namzinis bija ienācis pa- Mkl, ka no grāfa Rastopčina ieradies īpaši sūtīts policijas lirtduis izzināt, vai grāfs Bezuhovs jau aizbraucis vai tai- ftils braukt.

Cilvēku desmit dažādu ļaužu, kam bija ar Pjēru darī- flntins, gaidīja viņu viesistabā. Pjērs ar skubu apģērbās mi negāja vis pie tiem, kas viņu gaidīja, bet izmanījās pa selspuses durvīm un no turienes ārā pa vārtiem.

Kopš šā brīža un līdz pat Maskavas pilnīgai izpostīšanai neviens no Bezuhova mājiniekiem, par spīti visai meklēšanai, vairs netika Pjēru redzējis un nezināja, kur viņš atradās.

XII

Rostovi palika pilsētā līdz 1. septembrim, tas ir, līdz lai dienai, kad nākamajā rītā ienaidnieks ienāca pilsētā.

Pēc tam kad Petja bija iestājies Oboļenska kazaku pulkā un aizbraucis uz Belaja Cerkovu, kur šis pulks formējās, grāfienei uzmācās bailes. Pirmoreiz šovasar ar nežēlīgu skaidrību viņai ienāca prātā domas, ka abi viņas dēli atrodas karā, ka abi ir izslīdējuši viņai no spārnu apakšas, ka šodien vai rīt ikviens no viņiem, bet varbūt pat abi reizē var krist, kā bija krituši kādas viņas paziņas trīs dēli. Viņa mēģināja atsaukt pie sevis Nikolaju, dzīrās pati doties pie Petjas, iekārtot to kaut kur Pēterburgā, bet kā viens, tā otrs izrādījās neiespējami. Petja nevarēja atgriezties citādi kā vien kopā ar pulku vai arī tā, ka viņu pārceltu uz kādu citu aktīvu pulku. Nikolajs atradās kaut kur armijā un pēc savas pēdējās vēstules, kurā bija sīki aprakstījis tikšanos ar kņazi Marju, vairs nedeva par sevi ziņas. Grāfiene naktīs negulēja un, ja iemiga, redzēja sapnī savus dēlus kritušus. Pēc daudziem padomiem un pārrunām grāfs pēdīgi izdomāja līdzekli, kā grāfieni apmierināt. Viņš parūpējās, lai Petju pārceļ no Oboļenska pulka uz Bezuhova pulku, kas formējās pie Maskavas. Kaut gan Petja tāpat palika karadienestā, bet ar šo pārcelšanu grāfienei radās mierinājums redzēt kaut vienu dēlu zem sava spārniņa, un viņa cerēja iekārtot savu Petju tā, lai vairs nelaistu pasaulē un pierakstītu vienmēr tādās dienesta vietās, kur tas nekādi nevarēja nokļūt kaujā. Kamēr tikai Nicolas bija briesmās, grāfienei šķita (un viņa pat pārmeta sev to), ka mīl vecāko dēlu vairāk par visiem pārējiem bērniem; bet, kad jaunākais, nebēdnis Petja, kas slikti mācījās, visu plēsa kopa un bija mājās visiem apnicis, kad šis strupdegunis Petja ar jautrajām, melnajām acīm, spirgto sārtumu un tikko dīgstošo melno pūciņu uz vaigiem nokļuva tur, pie šiem lielajiem, briesmīgajiem, nežēlīgajiem vīriešiem, kuri tur nez ko kaujas un atrod šais kaujās nez ko priecīgu, — tad mātei likās, ka taisni viņu tā mīl vairāk, daudz vairāk par visiem saviem bērniem. Jo tuvāk nāca laiks, kad gaidītajam Petjam vajadzēja atgriezties Maskavā, jo vairāk pieauga grāfienes nemiers. Viņa jau domāja, ka nekad nesagaidīs šo laimi. Ne tikvien Soņas, bet pat mīlamās Natašas, pat vīra klātbūtne grāfieni kaitināja. «Kāda man daļa gar viņiem, man neviens nav vajadzīgs kā tikai Petja!» viņa domāja.

Augusta pēdējās dienās Rostovi saņēma otru vēstuli no Nikolaja. Viņš rakstīja no Voroņežas guberņas, kurp bija aizsūtīts pēc zirgiem. Sī vēstule grāfieni nenomierināja. Zinādama vienu dēlu ārpus briesmām, viņa sāka vēl stiprāk uztraukties par Petju.

Kaut gan jau kopš 20. augusta visi Rostovu paziņas bija aizvākušies no Maskavas, kaut gan visi centās grāfieni pierunāt braukt projām cik iespējams drīzāk, viņa negribēja ne dzirdēt par aizbraukšanu, iekām nebūs atgriezies viņas dārgums, dievināmais Petja. 28. augustā atbrauca Petja. Slimīgi kvēlais maigums, ar kādu māte viņu saņēma, nebija pa prātam sešpadsmit gadus vecajam oficierim. Kaut arī māte slēpa savu nolūku nelaist viņu vairs laukā no savas spārnapakšas, Petja noprata viņas nodomu un, instinktīvi baidīdamies pie mātes noslīkt mīkst- caulībā, kļūt par bābieti (kā viņš klusībā domāja), izturējās pret māti vēsi, vairījās no viņas un, uzturēdamies Maskavā, visu laiku kavējās tikai pie Natašas, pret kuru vienmēr juta īpašu, gandrīz vai iemīlējušos brāļa maigumu.

Aiz grāfa parastās bezrūpības 28. augustā vēl nekas nebija sagatavots aizbraukšanai, un no Rjazaņas un Maskavas sādžām gaidītie pajūgi, ar ko izvest no mājas visu mantību, ieradās tikai 30. augustā.

No 28. līdz 31. augustam visa Maskava bija vienās rūpēs un kustībā. Ik dienas gar DorogornLlovas aizkārtni ieveda un izvietoja Maskavā tūkstošiem Borodinas kaujā ievainoto, un tūkstošiem pajūgu ar iedzīvotājiem un mantām biauca ārā gar citām aizkārtnēm. Par spīti Rastopčina afišāām vai arī neatkarīgi no tām, vai arī to ietekmē pa pilsētu klīda visai pretrunīgas un dīvainas baumas. Dažs runāja, ka nevienam neesot atļauts izbraukt, cits turpretim stāstīja, ka no baznīcām iznestas visas svētbildes un ka visus sūtot ārā ar varu; dažs runāja, ka pēc Borodinas bijusi vēl viena kauja, kurā franči sakauti, cits turpretim apgalvoja, ka viss krievu karaspēks esot iznīcināts; dažs runāja par Maskavas zemessargiem, kas ar .garīdzniecību priekšgalā iešot uz Trim Kalniem; cits paklusām pauda, ka Augustīnam aizliegts izbraukt, ka esot notverti nodevēji, ka zemnieki dumpojoties un aplaupot izbraucējus, un tā tālāk, un tā joprojām. Taču tā tikai runāja, bet patiesībā gan tie, kas brauca projām, gan tie, kas palika (kaut gan vel nebija notikusi kara padome Fiļos, kurā tika izlemts Maskavu atstat), — visi juta, kaut arī neizrādīja, ka Maskavu noteikti atdos un ka vajag, cik vien ātri var, vākties projām pašiem un glābt savu mantību. Bija jūtams, ka visam pēkšņi jāsatrūkst un jāpārmainās, taču līdz 1. septembrim nekas vēl nebija mainījies. Kā noziedznieks, •ko ved uz soda vietū, zina, ka nupat, nupat viņš būs pagalam, bet tomēr vēl lūkojas apkārt un sakārto šķībi uzlikto cepuri, tā arī Maskava neviļus turpināja savu parasto dzīvi, kaut arī zināja, ka nav vairs tālu bojā eja, kad satrūks visas tās nosacītās dzīves attiecības, kurām pierasts pakļauties.

šīs trīs dienas pirms Maskavas ieņemšanas visu Rostovu ģimeni nodarbināja dažādas ikdienas rūpes. Ģimenes galva grāfs Iļja Andrejičs nemitīgi braukāja pa pilsētu apkārt, vākdams no visām malām baumas, un mājās deva vispārīgus paviršus un steidzīgus rīkojumus gatavoties aizbraukšanai.

Grāfiene uzraudzīja mantu novietošanu, bija ar visu nemierā un staigāja pa pēdām Petjam, kas pastāvīgi raudzīja no viņas pamukt; viņa bija greizsirdīga uz Natašu, ar ko tas pavadīja visu laiku. Soņa viena pati noņēmās ar lietas praktisko pusi — mantu iesaiņošanu. Taču Soņa visu šo pēdējo laiku bija sevišķi skumja un nerunīga. Nicolas vēstule, kurā tas pieminēja kņazi Marju, bija pamudinājusi grāfieni, Soņai dzirdot, izteikt priecīgus prātojumus, ka viņa šo kņazes Marjas un Nicolas sastapšanos uzskatot par dieva nolemtu.

— Es nekad nepriecājos toreiz, — grāfiene sacīja, — kad Bolkonskis bija Natašas līgavainis, bet vienmēr esmu vēlējusies un man ir tāda priekšnojauta, ka Nikoļiņka apprecēs kņazi. Cik tas gan būtu labi!

Soņa juta, ka tas taisnība, ka vienīgā iespēja uzlabot Rostovu apstākļus būtu precības ar bagātnieci un ka kņaze ir laba partija. Bet viņai tas bija ļoti rūgti. Par spīti savām bēdām vai arī varbūt laisni tāpēc, ka bija šīs bēdas, viņa uzņēmās visas smagās rūpes par mantu nokopšanu un iesaiņošanu un noņēmās ar lo augām dienām. Grāfs un grāfiene griezās pie viņas, ja vajadzēja ko pavēlēt. Turpretim Petja un Nataša ne tikvien nepalīdzēja vecākiem, bet lielāko tiesu visiem mājās apnika un visus traucēja. Un gandrīz augu dienu mājā varēja dzirdēt viņu skraidīšanu, klaigas un beziemesla smieklus. Viņi smējās un priecājās nepavisam ne tāpēc, ka viņu smiekliem būtu kāds iemesls; bet viņiem bija līksmi un jautri ap sirdi, un tāpēc viss, kas vien atgadījās, noderēja tiem par prieka un smieklu cēloni. Petjam bija jautri tāpēc, ka, aizbraucis no mājām kā puika, viņš bija atgriezies (kā visi viņam apgalvoja) kā brašs vīrietis; bija jautri tāpēc, ka viņš ir mājās, tāpēc, ka viņš no Belaja Cerkovas, kur nebija cerību tik drīz tikt kaujā, nokļuvis Maskavā, kur nākamajās dienās kausies; un, galvenais, jautri tāpēc, ka jautra bija Nataša, kuras noskaņai viņš vienmēr pakļāvās. Bet Nataša bija jautra tāpēc, ka pārāk ilgi bija skumusi un patlaban nekas neatgādināja viņas skumju cēloni, un viņa bija vesela. Vēl viņa jutās līksma tāpēc, ka bija cilvēks, kas par viņu jūsmoja (citu jūsma bija tā ratu ziede, kas bija nepieciešama, lai viņas mašīna pilnīgi brīvi ritētu), un Petja par viņu jūsmoja. Un, galvenais, viņi bija jautri tāpēc, ka karš bija pie pašas Maskavas, ka pie aizkārtnes notiks kauja, ka nupat izdala ieročus, ka visi bēg, brauc nez kurp projām, ka vispār notiek kaut kas neparasts, kas cilvēkam, it īpaši jaunam, vienmēr šķiet priecīgi.

XIII

Sestdien, 31. augustā, Rostovu namā viss šķita sagriezts ar kājām gaisā. Visas durvis bija vaļā, visas mēbeles iznestas vai pārvietotas, gleznas, spoguļi noņemti no sienām.

Istabās sakrautas lādes, mētājās siens, ietinamie papīri un auklas. Zemnieki un saimes ļaudis, kas nesa ārā mantas, smagiem soļiem lāčoja pa parketu. Pagalmā drūzmējās zemnieku rati, daži jau augstu piekrauti un nosieti, cili vēl tukši.

Milzīgās saimes un ar pajūgiem sabraukušo zemnieku soļi un balsis sasaukdamās skanēja sētsvidū un namā. Grafs no rīta bija kaut kur izbraucis. Grāfiene, kam no kņadas un trokšņa bija sasāpējusies galva, gulēja jaunajā dīvānu istabā ar etiķī samērcētu apsēju uz galvas. Petjas nebija mājās (viņš bija aizgājis pie biedra, ar kuru kopā gribēja pāriet no zemessargiem aktīvajā armijā). Soņa zālē palīdzēja iesaiņot kristālu un porcelānu. Nataša sēdēja savā izvandītajā istabā uz grīdas starp izmētātām drēbēm, lentēm, šallēm un, stingi vērdamās grīdā, turēja rokā vecu balles tērpu, to pašu (jau no modes izgājušu) tērpu, kurā viņa pirmoreiz bija Pēterburgas ballē.

Natašai bija kauns mājās nekā nedarīt, kamēr visi šķita tik nodarbināti, un viņa vairākkārt kopš paša rīta bija lūkojusi ķerties pie darba; taču prāts viņai uz to nenesās; un viņa nevarēja un neprata neko darīt citādi kā vien no visas sirds, ar visiem saviem spēkiem. Viņa pakavējās pie Soņas, kas saiņoja porcelānu, gribēja palīdzēt, bet tūliņ atkal atmeta un gāja uz savu istabu sakravāt savas mantas. Sākumā viņu uzjautrināja tas, ka viņa savus tērpus un lentes izdāļāja istabmeitām, bet vēlāk, kad atlikušo tomēr vajadzēja iesaiņot, tas viņai šķita garlaicīgi.

— Duņaša, vai tu saliksi, dūjiņ? Jā? Jā?

Un, kad Duņaša labprāt apsolījās visu izdarīt, Nataša apsēdās uz grīdas, paņēma rokās veco balles tērpu un nogrima domās nepavisam ne par to, kam patlaban būtu vajadzējis viņu nodarbināt. Domīgumu, kas bija pārņēmis Natašu, aiztrauca kalpoņu čala turpat blakus meitistabā un viņu steidzīgie soļi no meitistabas uz sētspuses lieveni. Nataša piecēlās un paraudzījās pa logu. Uz ielas bija apstājusies gara pajūgu rinda ar ievainotajiem.

Kalpones, sulaiņi, saimniece, aukle, pavāri, kučieri, forei- tori, pavārēni stāvēja pie vārtiem, nolūkodamies ievainotajos.

Nataša, uzmetusi uz matiem baltu mutautu un abām rokām pieturēdama aiz stūrīšiem, izsteidzās uz ielas.

Bijusī saimniece, vecā Mavra Kuzmiņišna, atšķīrusies no bara, kas stāvēja pie vārtiem, un piegājusi pie ratiem ar lūku pīteņa kulbiņu, runājās ar jaunu, bālu oficieri, kas gulēja ratos. Nataša paspēra dažus soļus un bikli apstājās, joprojām pieturēdama lakatiņu un klausīdamās, ko runa saimniece.

Ak tad jums neviena ij nav Maskavā? — Mavra Kuzmiņišna taujāja. — Mierīgāk jums būtu kaut kur dzīvoklī … Ače, kaut vai pie mums. Kungi brauc projām.

Nezin vai atļaus, — vārgā balsī sacīja oficieris. — Lūk, priekšnieks… pajautājiet, — un viņš norādīja uz resnu majoru, kas gar ratu rindu nāca pa ielu atpakaļ.

Nataša izbaiļu pilnām acīm ielūkojās ievainotajam oficierim sejā un tūliņ devās pretim majoram.

Vai ievainotie drīkst palikt mūsu mājā? — viņa vaicāja. Majors smaidīdams pielika roku pie cepures.

Kuru jūs vēlaties, jaunkundzīt? — viņš jautāja, piemiegdams acis un smīnēdams.

Nataša mierīgi atkārtoja jautājumu, un viņas seja un izturēšanās bija tik nopietna, kaut arī viņa joprojām turēja aiz stūrīšiem savu lakatiņu, ka majoram apdzisa smīns un viņš, iepriekš pārdomājis, it kā pats sev jautādams, ciktāl ta-s iespējams, atbildēja apstiprinoši.

Jā gan, kāpēc ne, var, — viņš sacīja.

Nataša viegli nolieca galvu un ašiem soļiem atgriezās pie Mavras Kuzmiņišnas, kas, nolikusi pār oficieri, žēlā līdzjūtībā sarunājās ar to.

Var, viņš teica, ka varot! — Nataša čukstus paziņoja.

Oficiera kulbiņa iegriezās Rostovu pagalmā, un desmitiem ratu ar ievainotajiem, pilsētas iedzīvotāju aicināti, sāka iegriezties pagalmos un apstāties pie Pavāru ielas namu vārtiem. Natašai redzami patika šīs attiecības ar nepazīstamiem cilvēkiem ārpus pierastajiem dzīves apstākļiem. Kopā ar Mavru Kuzmiņišnu viņa centās iegriezt savā pagalmā cik iespējams vairāk ievainoto.

Vajadzētu tomēr tētiņam ziņot, — Mavra Kuzmiņišna ieminējās.

Nekas, nekas, vai tad nav vienalga! Uz vienu dienu mēs pāriesim viesistabā. Var visu mūsu pusi viņiem atdot.

Nu, ko tik jūs, jaunkundz, neizdomāsiet! Tak kaut vai piebūvē, puišistabā, pie auklītes, ij tur vajag izprasīt.

Labi, es izprasīšu.

Nataša teciņus metās mājā un pa pievērtajām durvīm uz pirkstgaliem iegāja dīvānu istabā, no kurienes plūda etiķa un Hofmaņa pilienu smarža.

Jūs guļat, māmiņ?

Ak, kas nu par gulēšanu! — mozdamās atsaucās grāfiene, kas tikko bija iesnaudusies.

Māmiņ, mīlulīt, — lūdza Nataša, nomezdamās ceļos pie mātes un noliekusi seju gluži klāt viņējai. — Atvainojiet, piedodiet, es jūs uzmodināju, nekad vairs tā nedarīšu. Mavra Kuzmiņišna mani sūtīja, tur atveda ievainotos, oficierus, jūs atļausiet? Viņiem nav kur palikt; es zinu, ka jūs atļausiet… — viņa bēra, elpu neatvilkusi.

Kas par oficieriem? Ko atveduši? Nekā nesaprotu, — grāfiene sacīja.

Nataša iesmējās, arī grāfiene vāri pasmaidīja.

Es zināju, ka jūs atļausiet… tad es tā arī pateikšu. — Un Nataša, māti noskūpstījusi, piecēlās un devās uz durvīm.

Zālē viņa sastapa tēvu, kas bija atgriezies ar ļaunām ziņām.

Aizsēdējušies esam! — grāfs neviļā īdzībā izmeta. — Klubs slēgts, arī policija vācas projām.

Tēt, vai nekas, ka es ievainotos ieaicināju mājā? —

Nataša viņam vaicāja.

Protams, nekas, — grāfs izklaidīgi noteica. — Par to nav ko runāt, bet tagad lūdzu nenodarboties ar niekiem, bet palīdzēt sakravāties un braukt, braukt rīt… — Un grāfs nodeva namzinim un kalpotājiem to pašu pavēli. Pie pusdienām Petja atgriezies pastāstīja savas jaunās ziņas.

Viņš stāstīja, ka šodien ļaudis Kremlī saņēmuši ieročus un, lai gan Rastopčina afišā esot sacīts, ka viņš sauks saucamo dienas divas iepriekš, bet droši vien jau tagad esot dots rīkojums, lai rīt visi ļaudis iet ar ieročiem uz Trim Kalniem, un ka tur būšot liela kauja.

Dēlam runājot, grāfiene biklās šausmās vēroja viņa līksmo, pietvīkušo seju. Viņa zināja, tiklīdz viņa bildīs vienu pašu vārdu, ka lūdz Petju neiet šai kaujā (viņa zināja, ka Petja priecājas par gaidāmo kauju), viņš atcirtis kaut ko par vīriešiem, par godu, par tēviju, — kaut ko tādu aplamu, vīrietisku, iecirtīgu, pret ko nevar neko iebilst, un tad viss būs sabojāts, un tāpēc, cerēdama ierīkot tā, lai jau iepriekš aizbrauktu un paņemtu līdzi Petju it kā par aizstāvi un gādnieku, viņa Petjam nekā neteica, bet pēc pusdienām pasauca grāfu un ar asarām lūdza vest viņu drīzāk projām, šo pašu nakti, ja iespējams. Ar sievietes nevilšo mīlas viltību viņa, kas līdz šim bija izrādījusi pilnīgu bezbailību, sacīja, ka nomiršot aiz bailēm, ja viņi neizbraukšot jau šo pašu nakti. Bez kādas izlikšanās viņa tagad baidījās no visa.

XIV

M-me Schoss, kas bija aizgājusi apmeklēt meitu, vēl vairāk sakurināja grāfienes bailes ar nostāstiem par to, ko redzējusi Miesnieku ielā pie degvīna noliktavas. Atceļā viņa nevarējusi tikt garām piedzērušu ļaužu pūlim, kas trakojis pie noliktavas. Viņa salīgusi ormani un pa šķērsielu ar likumu atbraukusi mājās; un ormanis viņai stāstījis, ka ļaudis dauzot mucas degvīna noliktavā, ka tā esot pavēlēts.

Pēc pusdienām visi Rostovu mājinieki pacilātā steigā ņēmās kravāt mantas un posties ceļā. Vecais grāfs, piepeši ķēries pie darba, visu pēcpusdienu bez apstājas staigāja no pagalma namā un atpakaļ, bez jēgas kliegdams un steidzinādams kalpotājus, kas jau tā steidzās. Petja rīkojās pagalmā. Soņa, grāfa pretrunīgo rīkojumu mulsināta, nezināja, ko darīt, un bija pavisam apjukusi. Kalpotāji klaigādami, strīdēdamies un trokšņodami skraidīja pa istabām un pagalmu. Nataša ar viņai piemītošo dedzīgumu arī pēkšņi ķērās pie darba. Sākumā viņas iejaukšanos kravāšanās darbā saņēma ar neuzticību. No viņas visi gaidīja jokus un negribēja viņai klausīt; taču viņa neatlaidīgi un dedzīgi prasīja paklausību, dusmojās, gandrīz vai raudāja, ka viņu neklausot, un pēdīgi panāca, ka viņai noticēja. Pirmais panākums, kas viņai prasīja milzīgas pūles un deva varu, bija paklāju iesaiņošana. Grāfa namā bija dārgi gobelins [122] un persiešu paklāji. Kad Nataša ķērās pie darba, zālē stāvēja divas vaļējas kastes: viena gandrīz līdz' malām pilna ar porcelānu, otra ar paklājiem. Daudz porcelāna bija vēl sakrauts uz galdiem, un no pieliekamā nesa aizvien klāt. Vajadzēja sākt jaunu, trešo kasti, un kalpotāji aizgāja tai pakaļ.

— Pag, Soņa, mēs arī tā visu saliksim, — Nataša sacīja.

- Nevar, jaunkundz, jau mēģinājām, — iebilda bufetes pārzinis

Ne, pagaidi, lūdzams. — Un Nataša sāka ņemt no kastes ārā papīros ietītās bļodas un šķīvjus.

Bļodas jāliek te, starp paklājiem, — viņa sacīja. - Bet vēl jau arī paklāju — lai dievs dod trijās kastēs salikt, — bufetes pārzinis pretojās.

Nu pagaidi jel, lūdzu. — Un Nataša ātri un veikli sāka šķirot. — Tos nevajag, — viņa sacīja par Kijevas šķivjicm, — šīs jā, tās starp paklājiem, — viņa teica par saksijas porcelāna bļodām.

Liecies jel mierā, Nataša, lai paliek, mēs sakravāsim, — Soņa pārmetoši runāja.

Eh, jaunkundz! — namzinis noteica. Taču Nataša neatlaidās, izmeta visas mantas un sāka no jauna ātri at- kal likt iekšā, nolēmusi, ka vecos pašaustos paklājus un k kos traukus nemaz nevajag ņemt. Kad viss bija izņemts,

saka atkal likt iekšā. Un patiešām, izmetot gandrīz visu lēto, ko nebija vērts ņemt līdzi, visu vērtīgo salika divās kastēs. Tikai paklāju kastei vāks negāja ciet. Varēja izņemt dažus gabalus laukā, bet Nataša gribēja palikt pie sava. Viņa kravāja, pārkravāja citādi, spaidīja, lika bufetes pārzinim un Petjam, ko bija aizrāvusi līdzi šai darbā, lai spiež vāku ciet un spieda pati, cik jaudas.

Lai paliek, Nataša, — Soņa viņai teica. — Es redzu, ka tev taisnība, bet izņem tikai pašu virsējo.

Negribu, — Nataša tiepās, ar vienu roku pieturēdama par nosvīdušo seju pajukušos matus, ar otru spiezdama paklājus. — Nu, spied jel, Petja, spied! Vasiļjič, piespied! —viņa sauca. Paklāji saplaka, un vāks aizcirtās. Nataša, plaukstās sizdama, iespiedzās aiz prieka, un asaras izsprrāga viņai no acīm. Taču tas ilga tikai vienu mirkli. Tūliņ viņa atkal ķērās pie cita darba, un nu jau viņai pilnīgi uzticējās, un grāfs nedusmojās, kad dzirdēja, ka Natālija lļjiņišna atcēlusi viņa pavēli, un saimes ļaudis nāca Natašai vaicāt: vai vezumu siet jau ciet un vai tas diezgan piekrauts? Natašai rīkojot, darbs veicās, dažas nevajadzīgās lietas atstāja un cik varēdami blīvi sakravāja pašas vērtīgākās.

Taču, lai kā visi rosījās, līdz vēlai naktij vēl nevarēja visu paveikt. Grāfiene aizmiga, un grāfs, atlicis izbraukšanu uz rītu, gāja gulēt.

Soņa un Nataša gulēja neizģērbušās dīvānu istabā.

Šonakt pa Pavāru ielu veda vēl kādu jaunu ievainoto, un Mavra Kuzmiņišna, kas stāvēja pie vārtiem, iegrieza to pie Rostoviem. Sis ievainotais, pēc Mavras Kuzmiņišnas apsvērumiem, bija gaužām ievērojams cilvēks. Viņu veda ka- lešā, kas bija pavisam aizsegta ar pledu un nolaistu virsu. Uz bukas līdzās kučierim sēdēja vecs, cienīgs kambarsulainis. Nopakaļ pajūgā brauca ārsts un divi zaldāti.

Lūdzami, pie mums, lūdzami. Kungi brauc projām, visa māja tukša, — vecīte aicināja, pievērsusies vecajam sulainim.

Ko nu, — kambarsulainis nopūtās, — neceram nemaz novest galā! Mums jau pašiem sava māja Maskavā, tikai tālu, un neviens tur nedzīvo.

Laipni lūdzam pie mums, mūsu kungiem visa kā gana, lūdzami, — Mavra Kuzmiņišna runāja. — Kā tad ir, vai gaužām nevesels? — viņa taujāja.

Kambarsulainis atmeta ar roku.

Neceram galā novest! Jāpajautā dakterim. — Un kambarsulainis nokāpa no bukas un piegāja pie ratiem.

Labi, — ārsts piekrita.

Kambarsulainis atkal piegāja pie kalešas, ielūkojās tajā, pakratīja galvu, lika kučierim griezt pagalmā un apstājās līdzās Mavrai Kuzmiņišnai.

Kungs Jēzus Kristus! — viņa nomurmināja.

Mavra Kuzmiņišna aicināja nest ievainoto iekšā.

Kungi nekā neteiks, — viņa apgalvoja. Taču vajadzēja vairīties no kāpnēm, tāpēc ievainoto ienesa nama piebūvē un noguldīja agrākajā m-me Schoss istabā. Sis ievainotais bija kņazs Andrejs Bolkonskis.

XV

Pienāca Maskavas beidzamā diena. Bija skaidrs, spirgts rudens laiks. Bija svētdiena. Kā daždien svētdienās visās baznīcās iezvanīja rīta dievkalpojumu. Likās, neviens vēl nespēja apjēgt, kas sagaida Maskavu.

Tikai divi sabiedrības noskaņojuma liecinieki raksturoja to stāvokli, kādā atradās Maskava: vienkāršā tauta, proti, nabadzīgo ļaužu šķira, un mantu cenas. Fabriku strādnieki, kalpotāji un zemnieki milzīgā pūlī, kurā jaucās ierēdņi, semināristi, muižnieki, todien rīta agrumā izgāja uz Trim Kalniem. Pastāvējis tur un nesagaidījis Rastopčinu, un pārliecinājies, ka Maskavu atdos, pūlis izklīda pa Mas- kavu, pa dzertuvēm un traktieriem. Arī cenas šai dienā liecināja par Maskavas stāvokli. Ieroču, zelta, ratu un zirgu cenas visu laiku cēlās, bet papīra naudas vērtība un pilsētas mantu cenas visu laiku slīdēja lejup, tā ka ap deinas vidu bija gadījumi, kad vērtīgas mantas, kā vadmalu, ormaņi veda uz pusgrauda, bet par zemnieka zirgu maksāja pa piecsimt rubļu; turpretim mēbeles, spoguļus, bronzas lietas atdeva par velti.

Nosvērtajā un vecajā Rostovu namā agrāko dzīves ap- Htākļu sairums izpaudās ļoti vāji. Attiecībā uz cilvēkiem notika tikai tas, ka pa nakti no milzīgā saimes ļaužu skaita bija pazuduši trīs cilvēki, taču nozagts nekas nebija; un attiecībā uz mantu cenām izrādījās, ka no laukiem atbrauktie trīsdesmit pajūgi bija milzu bagātība, ko daudzi apskauda un par ko Rostoviem piedāvāja bargu naudu. Ar to vēl nepietika, ka par šiem pajūgiem piedāvāja bargu naudu, jau kopš vakara un 1. septembrī agri no rīta Rostovu sētā sāka rasties ievainoto oficieru denščiki un sulaiņi, atvilkas arī paši ievainotie, kas bija novietoti pie Rostoviem un Makus namos, un lūgtin lūdza Rostovu kalpotājus aizrunāt, lai dod viņiem pajūgus, ar ko izbraukt no Maskavas. Namzinis, ko apstāja ar šādiem lūgurniem kaut arī ievainotos žēloja, tomēr noteikti noraidīja, atrunādamies, ka pat neuzdrīkstoties grāfam par to ieminēties. lai cik nožēlojami šķita ievainotie, kam bija jāpaliek te, bija skaidrs, ka, tiklīdz būsi atdevis vienu pajūgu, nebūs iemesla neatdot arī otru, atdosi visus, būs jāatdod arī savas ekipāžas. Trīsdesmit pajūgi nevarēja glābt visus ievainotos, bet vispārējā postā nedrīkstēja aizmirst sevi un savu ģimeni. Tā domāja namzinis sava kunga vietā.

Pamodies 1. septembra rītā, grāfs Iļja Andrejičs klusītēm izslīdēja no guļamistabas, lai neuzmodinātu grāfieni, kas tikai uz rīta pusi bija piemiguši, un savos gaiši violetajos zīda rītasvārkos izgāja uz lieveņa. Sētsvidū stāvēja nosietie vezumi. Pie lieveņa gaidīja ekipāžas. Namzinis stāvēja pie piebrauktuves, runādamies ar vecu denščiku un jaunu, bālu oficieri ar uzsietu roku. Ieraudzījis grāfu, namzinis nozīmīgi un stingri pamāja denščikam un oficierim, lai iet projām.

— Nu, vai viss gatavs, Vasiļjič? — grāfs vaicāja, berzēdams kailo galvvidu un labsirdīgi raudzīdamies uz oficieri un denščiku un mādams tiem ar galvu. (Grāfam tikās redzēt jaunas sejas.)

Kaut vai tūliņ var jūgt, jūsu gaišība.

Nu vareni, pamodīsies grāfiene, un ar dieva palīgu! Ko jums, kungi? — viņš pievērsās oficierim. — Jūs manās mājās? — Oficieris pavirzījās tuvāk. Viņa bālā seja pēkšņi iekvēlojās spilgtā sārtumā.

Grāf, esiet tik laipns, atļaujiet man… dieva dēļ… kaut kur piemesties jūsu pajūgos. Nekā man līdzi nav… Es uz vezuma … vienalga … — Oficieris vēl nepaguva izteikt līdz galam, kad iejaucās denščiks ar to pašu lūgumu sava kunga labā.

Ak! Jā, jā, — grāfs steidzīgi ierunājās. — Ļoti, ļoti priecājos. Vasiļjič, tu parūpējies un atbrīvo tur vienus vai divējus ratus, nu tur … kaut kā … ko vajag … — grāfs runāja nesakarīgiem teikumiem, kaut ko pavēlēdams. Taču tai pašā mirklī oficiera dedzīgā pateicība jau apstiprināja to, ko viņš bija pavēlējis. Grāfs palūkojās apkārt: pagalmā, vārtos, piebūves logā redzēja ievainotos un denščikus. Visi viņi vēroja grāfu un virzījās uz lieveni.

Lūgtum, jūsu gaišība, uz galeriju: kā pavēlēsiet par gleznām? — namzinis vedināja. Un grāfs kopā ar viņu iegāja namā, atkārtodams pavēli, lai neatsakot ievainotajiem, kas lūdzas braukt līdzi.

Nu, kas tur, var jau kaut ko izkraut, — viņš piebilda klusā, noslēpumainā balsī, it kā baidīdamies, ka viņu kāds neizdzird.

Pulksten deviņos pamodās grāfiene, un Matrjona Timo- fejevna, viņas agrākā istabmeita, kas attiecībā uz grāfieni izpildīja it kā žandarmu šefa pienākumu, ienāca ziņot savai bijušajai jaunkundzei, ka Marija Karlovna esot gaužām apvainota un ka jaunkundzes vasaras kleitas nevarot pamest šeit. Uz grāfienes taujāšanu, kāpēc tad m-me Schoss esot apvainojusies, atklājās, ka viņas kasti izcēluši no ratiem un ka visus vezumus raisot vaļā — mantas kraujot ārā un vācot kopā ievainotos, ko grāfs aiz savas vientiesības vēlējis ņemt līdzi. Grāfiene lika palūgt pie sevis vīru.

Kas tad tas, mans draugs, es dzirdu, ka mantas atkal kraujot ārā?

Zini, ma chēre, es tev gribēju ko teikt… ma chēre grāfienīt… pie manis atnāca oficieris, lūdz, lai dodot dažus pajūgus ievainotajiem. Mums taču tas tikai mantas jautājums; bet kā lai viņi paliek, padomā! Patiešām, tepat mūsu sētā, mēs taču paši viņus ieaicinājām, oficieri

tur ir… Zini, es domāju, patiešām, ma chēre, redzi, ma chere… lai viņus aizved… kurp tad jāsteidzas?… —grājs sacīja bikli, kā pa laikam mēdza runāt, kad jautājums skāra naudu. Bet grāfiene jau bija pieradusi pie šās noskaņas, kas allaž ievadīja kādu pasākumu, ar ko puti- n.ija laukā bērnus, piemēram, kāda galerijas vai siltumnīcas būve, mājas teātra ierīkošana vai orķestris, — un bija /iii pieradusi un turēja par savu pienākumu vienmēr cīnīties pret priekšlikumu, ko mēdza izteikt šādā biklā balsī.

Viņa pieņēma savu padevīgi bēdīgo izskatu un teica virām:

Paklausies, grāf, tu esi novedis tiktāl, ka par namu nekā vairs nedod, un tagad nu gribi visu mūsu — bērnu — mantu izputināt. Tu taču pats saki, ka mājā mantas par simt tūkstošiem. Es, mans draugs, neesmu un neesmu tā ar mieru! Dari, kā gribi! Par ievainotajiem jārūpējas valdībai. Viņi to zina. Paskaties: tepat pretim pie Lopuhi- niem jau aizvakar izveda visu līdz pēdējam. Lūk, kā cilvēki rīkojas. Mēs tikai tie muļķi. Pažēlo taču kaut bērnus, ja tev manis nav žēl.

Grāfs atvēcinājās ar rokām un, ne vārda neteicis, izsteidzās no istabas …

Tēt! par ko jūs tā? — viņam jautāja Nataša, kas tēvam nopakaļ bija ienākusi mātes istabā.

Ne par ko! Kas tev daļas! — grāfs pikti atrūca.

Nē, es dzirdēju, — Nataša teica. — Kāpēc tad māmiņa negrib?

Kas tev par daļu? — grāfs uzbrēca. Nataša piegāja pie loga un nogrima domās.

Tētiņ, Bergs pie mums atbraucis, — viņa sacīja, pa logu skatīdamās.

XVI

Bergs, Rostovu znots, bija jau pulkvedis ar Vladimira un Annas ordeņiem kaklā un ieņēma aizvien vēl to pašu mierīgo un patīkamo otrā korpusa štāba priekšnieka pirmās nodaļas palīga štāba priekšnieka palīga vietu.

1. septembrī viņš no armijas ieradās Maskavā.

Maskavā viņam nekas nebija darāms; bet viņš bija pamanījis, ka no armijas visi prasījās uz Maskavu un tur

nez ko darīja. Ari viņš ieskatīja par vajadzīgu izlūgties uz mājām ģimenes lietu nokārtošanai.

Bergs savā kārtīgajā droškiņā ar pārīti brangu pātu zirdziņu, gluži tādu pašu, kādi bija vienam kņazam, pieripoja pie sievastēva majas. Viņš vērīgi aplūkoja pagalmu, pajūgus un, kāpdams uz lieveņa, izvilka tīru mutautiņu un ieseja mezglu.

No priekšistabas Bergs peldošu, nepacietīgu gaitu ieslīdēja viesistaba un apkampa grāfu, noskūpstīja roku Natašai un Soņai un steiga apvaicājās par māmiņas veselību.

Kas nu tagad par veselību? Nu, stāsti jel, — steidzināja grāfs, — ko karaspēks? Atkāpjas vai būs vēl kauja?

Vienīgi mūžīgais dievs, papiņ, — sacīja Bergs, — var izšķirt tēvzemes likteni. Armijā kvēlo varonības gars, un patlaban vadoņi ir, tā sakot, sapulcējušies uz apspriedi. Kas būs, nav zināms. Bet es jums teikšu vispārīgi, papiņ, tādu varonības garu, tādu patiesi senlaicīgu krievu karapulku vīrišķību, kādu viņi — tie, — viņš pārlaboja, — parādīja vai izrādīja šai 26. augusta kaujā, nav nemaz tik cēlu vārdu, lai to aprakstītu… Es jums teikšu, papiņ (viņš iesita sev pa krūtīm, gluži kā bija sitis sev pa kru- tīm kāds ģenerālis, to pašu stāstīdams viņa klātbūtnē, iesita gan mazliet par vēlu, jo sist sev pa krūtīm vajadzēja pie vārdiem «krievu karaspēks»), — es jums atklāti teikšu, ka mums, priekšniekiem, ne tikvien nevajadzēja zaldātus skubināt vai kaut kā tamlīdzīgi, bet mēs tikai ar mokām spējām apvaldīt šos, šos … jā, vīrišķīgos un senlaicīgos varoņdarbus, — viņš bēra kā zirņus. — Ģenerālis Barklajs de Tolli ziedoja savu dzīvību, visur pulka priekšgalā, es Jums teikšu. Bet mūsu korpuss bija nostādīts kalna piegāzē. Varat iedomāties! — Un Bergs izstāstīja visu, ko bija iegaumējis no dažādiem pa šo laiku dzirdētiem nostāstiem. Nataša, mulsinādama Bergu ar savu neatlaidīgo skatienu, vēroja viņu, it kā meklēdama viņa sejā kāda jautājuma atrisinājumu.

Tādu varonību vispār, kādu izrādīja Krievzemes karotāji, nevar ne iedomāties, ne pietiekami slavināt! — sacīja Bergs, paskatīdamies uz Natašu un, it kā pielabināties gribēdams, uzsmaidīja viņai par atbildi uz viņas neatlaidīgo skatienu… «Krievija nav Maskavā, tā ir viņas dēlu sirdīs!» Vai ne tā, papiņ? — Bergs sacīja.

Tobrīd no dīvānu istabas gurdu un neapmierinātu izlika tu ienāca grāfiene. Bergs ar skubu pietrūkās kājās, noskūpstīja grāfienei roku, apvaicājās par viņas veselību un, līdzjūtīgi galvu pašūpojis, apstājās viņai līdzās.  — Jā, māmiņ, es jums atklāti teikšu, grūti un bēdīgi laiki ikvienam krievu cilvēkam. Bet kāpēc tad tā uztraukties? Jūs vēl pagūsiet aizbraukt…

Es nesaprotu, ko tie kalpotāji dara, — grāfiene uzrunāja vīru, — man nupat teica, ka nekas vēl neesot gatavs. Vajag taču kādam parūpēties. 2ēl, ka Mitjeņkas nav. Te jau gala nebūs!

Grāfs gribēja ko iebilst, bet, redzams, savaldījās. Viņš piecēlās no krēsla un devās uz durvīm.

Šai brīdī Bergs izvilka mutautiņu, it kā lai nošņauktos, un, raudzīdamies uz mezgliņu, kļuva domīgs, skumji un zīmīgi kratīdams galvu.

— Bet man pie jums, papiņ, liels lūgums, — viņš teica.

Hm? … — grāfs apstādamies norūca.

Es tikko braucu garām Jusupovu namam, — smiedamies stāstīja Bergs. — Pārvaldnieks man pazīstams, izskrēja un lūdz, vai es negribot ko nopirkt. Es iegāju, ziniet, tapat aiz ziņkārības, un tur ir kāda kumodīte un tualetes galdiņš. Jūs zināt, kā Veriņa tos kāroja un kā mēs par to strīdējāmies. (Sākdams runāt par kumodīti un tualetes galdiņu, Bergs neviļus iekrita priecīgā noskaņā par savu labi iekārtoto mājību.) Un tik brīnišķīgi! Izvelkami un ar slepeno atvilktnīti, zināt? Bet Veročka sen kāroja. Man nu ļoti gribas sagādāt viņai pārsteigumu. Es jūsu pagalmā redzēju tik daudz zemnieku. Dodiet man vienu, lūdzami, es tam labi samaksāšu un …

Grāfs saviebās un iekrekstējās.

Prasiet grāfienei, es nerīkojos.

Ja tas par apgrūtinājumu, lūdzu, nav vajadzīgs, — sacīja Bergs. — Man tikai Veriņas dēļ ļoti gribētos.

Ak, vācieties jūs visi pie velna, pie velna, pie velna un vēlreiz pie velna! … — vecais grāfs iekliedzās. — Galva riņķī griežas. — Un viņš izgāja no istabas.

Grāfiene apraudājās.

Jā, jā, māmiņ, ļoti grūti laiki! — Bergs noteica.

Nataša izgāja reizē ar tēvu un, it kā ar pūlēm ko apsvērdama, sākumā gāja tam nopakaļ, bet tad skrēja lejā.

Uz lieveņa rīkojās Petja, apbruņodams saimes ļaudis, kas brauca projām no Maskavas. Sētsvidū joprojām stāvēja aizjūgti vezumi. Divi no tiem bija atraisīti, un uz viena patlaban, denščikam piepalīdzot, rāpās augšā oficieris.

Vai tu zini, par ko? — Petja vaicāja Natašai (Nataša saprata, ka Petja domāja: par ko saķildojušies tēvs ar māti). Viņa neatbildēja.

Par to, ka tētis gribējis atdot visus pajūgus ievainotajiem, — Petja turpināja. — Man Vasijjičs stāstīja. Manuprāt …

Manuprat, Nataša gandrīz kliegšus izgrūda, pavērsdama pret Petju savu saniknoto seju, — manuprāt, tā ir tāda nekrietnība, tāda neģēlība, tāda .. . es nezinu! Vai tad mēs esam kādi vācieši? … — Balss viņai ietrīsējās krampjainās raudās, un viņa, baidīdamās zaudēt spēkus un tukšā izšaut sava niknuma lādiņu, apsviedās un strauji drāzās pa kāpnēm augšā. Bergs sēdēja grāfienei līdzās un radinieka godbijībā to mierināja. Grāfs ar pīpi rokā staigāja pa istabu, kad Nataša ar niknumā pāršķiebtu seju kā vētra iebrāzās istabā un ašiem sojiem piegāja pie mātes.

Tā ir nekrietnība! Tā ir neģēlība! — viņa kliedza. — Nevar būt, ka jūs to esat pavēlējusi.

Bergs un grāfiene neizpratnē un izbailēs vērās viņā. Grāfs klausīdamies apstājās pie loga.

Māmiņ, tā nevar; paskatieties, kas notiek pagalmā! — viņa iesaucās. — Viņi paliek! …

Kas tev kait? Kas par viņiem? Ko tev vajag?

Ievainotie taču! Tā nevar, māmiņ; pēc kā tas izskatās… Nē, māmiņ, mīlulīt, tas nav tas, lūdzu, piedodiet, mīlulīt… Māmulīt, nu, kas mums tur ir, ko mēs aizvedīsim? Paskatieties tikai, kas notiek pagalmā .. . Māmulīt! … Tas taču nevar būt! …

Grāfs stāvēja pie loga un, seju nepagriezis, klausījās Natašas vārdos. Pēkšņi viņš iesēcās caur degunu un piebāza seju pie rūts.

Grāfiene uzmeta skatienu meitai, pamanīja viņas sejā kaunu par māti, ieraudzīja viņas satraukumu, saprata, kāpēc vīrs patlaban neatskatās uz viņu, un mulsi palūkojās apkārt.

Ak, nu dariet, kā gribat! Vai es kādam liedzu! — viņa izdabūja, vēl uzreiz nepiekāpdamās.

Māmiņ, mīlulīt, piedodiet man!

Bet grāfiene atgrūda meitu un piegāja pie grāfa.

Mon cher, tu izrīko, ka vajag … Es taču to nezinu, — viņa sacīja, vainīgi nolaizdama acis.

Ola … ola vistu māca … — ar laimes asarām nomurmināja grāfs un apskāva sievu, kas bija priecīga, ka Viii paslēpt pie viņa krūtīm savu kaunā pietvīkušo seju. | - Tētiņ, māmiņ! Vai var rīkoties? Var? … — Nataša pārvaicāja. —Mēs tomēr paņemsim pašu vajadzīgāko…— Nataša runāja.

Grāfs apstiprinot pamāja viņai ar galvu, un Nataša tādiem pašiem ašiem teciņiem kā parasti pēdējos pāros skrēja caur zāli uz priekšistabu un no turienes pa kāpnēm pagalmā.

Ļaudis sapulcējās ap Natašu un tikmēr nespēja noticēt tai ērmotajai pavēlei, ko viņa paziņoja, līdz pats grāfs sievas vārdā apstiprināja pavēli visus pajūgus nodot ievainotajiem, bet lādes sanest pieliekamajos. Sapratuši pavēli, ļaudis ar prieku un rosīgi ķērās pie jaunā darba. Kalpotājiem tagad tas ne vien nelikās dīvaini, bet, gluži otrādi, šķita, ka citādi nemaz nevarējis būt; gluži tāpat kā pirms stundas ceturkšņa nevienam ne tikvien nelikās dīvaini, ka pamet ievainotos un ņem mantas, bet visiem likās, ka citādi nemaz nevar būt.

Visi mājinieki, it kā atgūdamies, ka nav agrāk to izdarījuši, ar skubu ķērās pie jaunā darba un sāka rūpīgi izvietot ievainotos. Ievainotie vilkās ārā no istabām un priecīgām, bālām sejām apstāja pajūgus. Arī apkārtējos namos izplatījās ziņas, ka esot pajūgi, un Rostovu pagalmā sāka plūst ievainotie no citām mājām. Daudzi ievainotie lūdza nekraut mantas ārā, bet tikai sasēdināt viņus uz vezumiem. Taču, reiz sākusies, mantu izkraušana vairs nebija apturama. Bija vienalga, — atstāt visu vai pusi. Pagalmā mētājās nepievāktas lādes ar traukiem, ar bronzu, ar gleznām, spoguļiem, ko tik rūpīgi bija saiņojuši pagājušajā naktī, un visi meklēja un atrada iespēju izkraut vēl to un to un atbrīvot vēl un vēl kādu pajūgu.

Četrus vēl var uzņemt, — sacīja pārvaldnieks, — es atdodu arī savu pajūgu, citādi — kur gan lai viņus liek?

Atdodiet arī to, kurā mana garderobe, — izrīkoja grāfiene. — Duņaša brauks kopā ar mani karietē.

Atbrīvoja vēl arī garderobes pajūgu un aizsūtīja pēc ievainotajiem divas mājas tālāk. Visi mājinieki un kalpotāji jutās līksmi pacilāti. Nataša bija tādā aizgrābti laimīgā noskaņā, kādu sen nebija jutusi.

Kur lai to piesien? — gudroja ļaudis, pielāgodami

kādu kasti uz šaurā kāpslīša karietes aizmugurē. — Vajag kaut vienu pajūgu atstāt.

Kas tur ir iekšā? — Nataša jautāja.

Grāfa grāmatas.

Lai paliek. Vasiļjičs novāks. Tās nav vajadzīgas. Kariete bija pilna kā piebāzta; šaubījās, kur iesēdīsies

Pjotrs Iļjičs.

Viņš uz bukas. Tu taču uz bukas, Petja? — kliedza Nataša.

Arī Soņa nemitīgi pūlējās; taču viņas pūļu mērķis bija gluži pretējs Natašas mērķiem. Viņa pievietoja tās mantas, ko nācās atstāt, pierakstīja tās, kā grāfiene bija vēlējusies, un centās paņemt līdzi cik iespējams vairāk.

XVII

Ap pulksten diviem četras piekrautas un aizjūgtas Rostovu ekipāžas stāvēja parādes durvju priekšā. Pajūgi ar ievainotajiem cits pēc cita atstāja pagalmu.

Kaleša, kurā veda kņazu Andreju, braukdama garām lievenim, pagadījās acīs Soņai, kas kopā ar kalponi rīkoja grāfienei sēdekli viņas milzīgajā, augstajā karietē parādes durvju priekšā.

Kas tā par kalošu? — apjautājās Soņa, izliekusies pa karietes logu.

—• Vai tad jūs nezinājāt, jaunkundz? — istabmeita atjautāja. — Ievainotais kņazs: viņš pie mums gulēja pa nakti un brauks ar mums reizē.

Bet kas viņš tāds ir? Kā viņu sauc?

Tas pats mūsējais bijušais līgavainis, kņazs Bolkonskis! — nopūzdamās atteica istabmeita. — Stāsta, esot pie miršanas.

Soņa izlēca no karietes un skrēja pie grāfienes. Grāfiene, jau saģērbusies ceļa drēbēs, ar šalli un cepuri, nogurusi staigāja pa viesistabu, gaidīdama mājiniekus, lai pirms izbraukšanas, durvis aizvēruši, visi brītiņu pasēdētu un pielūgtu dievu. Natašas istabā nebija.

Maman, — Soņa sacīja, — kņazs Andrejs ir šeit, ievainots, pie miršanas. Viņš brauc ar mums reizē.

Grāfiene izbailēs ieplēta acis un, satvērusi Soņu aiz rokas, palūkojās apkārt.

Nataša? — viņa izgrūda.

Tiklab Soņai, kā grāfienei šī- ziņa pirmajā mirklī nozīmju ja tikai vienu. Viņas pazina savu Natašu, un šausmas par to, kas notiks, kad tā dabūs zināt, apslāpēja viņās jebkuru līdzjūtību cilvēkam, ko abas mīlēja.

Nataša vēl nezina; bet viņš brauc ar mums reizē, — Soņa teica.

Tu saki, pie miršanas?

Soņa pamāja ar galvu.

Grāfiene apskāva Soņu un sāka raudāt.

«Neizdibināmi ir tā kunga ceļi!» viņa domāja, juzdama, ka visā, kas patlaban notiek, sāk parādīties visvarenā roka, kas agrāk bijusi slēpta cilvēku acīm.

Nu, māmiņ, viss gatavs. Kas noticis?,.. — jautāja Nataša, spriganu seju ieskriedama istabā.

Tāpat vien, — grāfiene atteica. — Ja gatavs, tad brauksim. — Un grāfiene noliecās pār rokassomiņu, lai slēptu satraukto seju. Soņa apskāva un noskūpstīja Natašu.

Nataša viņā jautājoši pavērās.

Ko tu? Kas noticis?

Nav … nekas …

Kaut kas ļoti ļauns man? … Kas īsti? — taujāja vērīgā Nataša.

Soņa nopūtās un nekā neatbildēja. Grāfs, Petja, m-me Schoss, Mavra Kuzmiņišna, Vasīļjičs sanāca viesistabā un, durvis aizdarījuši, visi apsēdās un klusēdami, cits citā neskatīdamies, pasēdēja dažus acumirkļus.

Grāfs piecēlās pirmais un, skaļi nodvesies, pagriezās pret svētbildi un sāka mest krustus. Visi darīja tāpat. Tad grāfs pa kārtai apkampa Mavru Kuzmiņišnu un Vasiļjiču, kas palika Maskavā, un, kamēr tie tvarstīja viņa roku un skūpstīja plecu, viņš viegli pakšķināja tiem pa muguru, murminādams ko nesakarīgu, mīlīgi mierinošu. Grāfiene iegāja svētbilžu istabā, un Soņa atrada viņu tur uz ceļiem pie sienas izklaidus pamesto svētbilžu priekšā. (Pašas dārgākās svētbildes, ar ko saistījās ģimenes atmiņas, veda līdzi.)

Uz lieveņa un pagalmā aizbraucēji, bruņojušies ar dunčiem un zobeniem, ko tiem bija izdalījis Petja, ar zābak- stulmos sabāztiem bikšu galiem un cieši sajozušies siksnām un jostām, atvadījās no tiem, kas palika tepat.

Kā parasti ceļā dodoties, daudz kas bija piemirsies un salikts citādi, nekā vajadzēja, un diezgan ilgi divi haiduki stāvēja abpus atvērtajām karietes durtiņām un kāpšļiem gatavi palīdzēt grāfienei iekāpt, kamēr kalpones ar spilveniem un sainīšiem tekalēja no nama uz karietēm un kalešu, un ratiem, un atpakaļ.

Mūždien visu ko aizmirst! — grāfiene pukojās. — Tu taeu zini, ka es tā nevaru sēdēt. — Un Duņaša, zobus sakodusi un neatbildēdama, ar pārmetuma vaibstu sejā klupa karietē pārtaisīt sēdekli.

Tad ir gan cilvēki! — grāfs noteica, galvu grozīdams.

Vecais kučieris Jefims, ar kuru vienīgo grāfiene uzdrīkstējās braukt, sēdēja augstu uz bukas, pat neatskatīdamies, ko tur viņam aiz muguras darās. Viņš no trīsdesmit gadu ilgās pieredzes zināja, ka tik drīz vēl viņam neteiks: «Ar dieva palīgu!» — un ka arī tad, kad pateiks, vēl reizes divas viņu apturēs un sūtīs pēc aizmirstajām mantām, un pēc tam apturēs vēlreiz, un grāfiene pati izlieksies pa logu pie viņa un palūgs dieva dēļ nolejās braukt labi piesardzīgi. Viņš to zināja un tāpēc, būdams pacietīgāks par saviem zirgiem (sevišķi par kreiso, rudo Vanagu, kas dauzīja ar kāju un košļādams grauza laužņus), gaidīja, kas būs. Pēdīgi visi bija sasēdušies; kāpšļi novākti un iesviesti karietē, durtiņas aizcirstas, aizsūtīts pēc lādītes, grāfiene izliekusies un pateikusi, ko vajadzēja. Tad Jefims gausi nocēla no galvas cepuri un sāka mest krustus. Foreitors un visi kalpotāji darīja to pašu.

Ar dieva palīgu! — noteica Jefims, uzlicis cepuri. — Aiziet! — Foreitors palaida zirgus. Labējais iejūga zirgs iegula sakās, noņirkstēja augstās atsperes, un kulba salīgojās. Sulainis paskriedamies uzlēca uz bukas. Kariete sakratījās, izbraucot no pagalma uz grumbuļainā bruģa, tāpat sakratījās pārējās ekipāžas, un braucēju rinda sāka virzīties pa ielu uz augšu. Karietēs, kalešā un ratos visi meta krustus pret baznīcu otrpus ielai. Kalpotāji, kas palika Maskavā, gāja ekipāžām abās pusēs, pavadīdami aizbraucējus.

Nataša reti kad bija izjutusi tādu prieku kā patlaban, sēdēdama kariete līdzās grāfienei un vērodama gausi garam slīdošos satrauktās, pametamās Maskavas mūrus. Sad tad viņa izliecās pa karietes logu un raudzījās atpakaļ un uz priekšu, kur virzījās gara pajūgu rinda ar ievainotajiem. Gandrīz visiem priekšā bija redzama kņaza Andreja kalešas segtā virsa. Viņa nezināja, kas tajā atrodas, bet ikreiz, apsvērdama savas pajūgu virtenes apmērus, mek- leja ar acīm šo kalešu. Viņa zināja, ka ta bija visiem priekšā.

Kudrinā no Ņikitskas, no Presņas, no Podnovinskas bija saradušās vairākas tādas pašas braucēju rindas, kā bija Rostoviem, un pa Dārza ielu ekipāžas un pajūgi jau brauca divās rindās.

Braucot apkārt Suhareva tornim, Nataša, kas ziņkāri un acīgi vēroja braucējus un gājējus, pēkšņi tīksmā izbrīnā iesaucās:

Ļautiņi! Māmiņ, Soņa, paskatieties, tas ir viņš!

Kas? Kas?

Skatieties, nudien, Bezuhovs! — sauca Nataša, liekdamās ārā pa karietes logu un raudzīdamās uz kādu garu un resnu cilvēku kučiera kaftānā, pēc gaitas un iznešanās spriežot, acīm redzami pārģērbušos kungu, kas līdzās dzeltenam bezbārdim večukam rupjā vadmalas šinelī pagāja zem Suhareva torņa arkas.

Nudien, Bezuhovs, kaftānā, ar kādu vecu vīriņu! Nudien, — Nataša atkārtoja, — skatieties, skatieties!

Nē taču, tas nav viņš. Kā tas iespējams, kas par muļķībām!

Māmiņ, — Nataša kliedza, — jūs varat man galvu noraut, — tas ir viņš! Kad es jums saku! Pieturi, pieturi! — viņa sauca kučierim, taču tas nevarēja apturēt, jo no Meščanskas izbrauca vēl pajūgi un ekipāžas un Rostoviem kliedza virsū, lai kustoties un neaizturot citus.

Patiešām, kaut arī daudz tālāk nekā pirmīt, visi Rostovi ieraudzīja Pjēru vai arī Pjēram neparasti līdzīgu cilvēku kučiera kaftānā, noliektu galvu un nopietnu seju ejam pa ielu līdzās sīkam bezbārdim večukam, kas izskatījās pēc sulaiņa. Sis večuks bija pamanījis no karietes izliekušos seju, kas viņus vēroja, un, godbijīgi pieskāries Pjēra elkonim, kaut ko viņam pateica, rādīdams uz karieti. Pjērs ilgi nevarēja aptvert, ko tas viņam saka, acīmredzot viņš bija dziļi nogrimis domās. Pēdīgi sapratis, viņš pavērās norādītajā virzienā un, pazinis Natašu, tai pašā mirklī, padodamies pirmajam iespaidam, strauji devās uz karieti. Taču, pagājis soļu desmit, viņš, redzams, kaut ko atcerējies, apstājās.

No karietes izliekusies Natašas seja staroja zobgalīgā sirsnībā.

Pjotr Kirilič, nāciet jel šurp! Mēs taču jūs pazinām!

Tas ir brīnišķīgi! — viņa sauca, pastiepdama tam roku.

I\ā jūs te? Kāpēc jūs tā?

Pjērs satvēra pasniegto roku un iedams (jo kariete joprojām kustējās) neveikli to noskūpstīja.

Kas ar jums noticis, grāf? — grāfiene iejautājās izbrīna un līdzjūtības pilnā balsī.

Kas? Kas? Kāpēc? Nejautājiet man, — atvairījās Pjērs un paveras Natašā, kuras līksmais, starojošais skatiens (Pjērs juta to, viņā neraudzīdamies) apdvesa viņu ar savu burvību.

Kā tad jūs, vai paliekat Maskavā? Pjērs cieta, klusu.

Maskavā? — viņš pārjautāja. — Jā gan, Maskavā. Ardievu.

Ai, kā es gribētu būt vīrietis, es katrā ziņā paliktu kopā ar jums. Ai, cik tas jauki! — Nataša jūsmoja. — Māmiņ, atļaujiet, es palikšu. — Pjērs izklaidīgi pavērās Natašā un dzīrās ko sacīt, bet grāfiene viņu pārtrauca.

Mēs dzirdējām, jūs esot bijis kaujā?

Jā, biju, — Pjērs atbildēja. — Rīt būs atkal kauja … — viņš jau iesāka, bet Nataša viņu pārtrauca.

Bet kas- jifms īsti ir, grāf? Jūs esat gluži pārvērties…

Ak, nejautājiet, nejautājiet man, es pats nekā nezinu. Rīt… Bet nē! Ardievu, ardievu, — viņš atkārtoja,

šausmīgi laiki! — Un, palicis karietei iepakaļ, sāka soļot pa ietvi.

Nataša vēl ilgi liecās ārā pa logu, apstarodama viņu ar laipnu un mazliet zobgalīgu, priecīgu smaidu.

XVIII

Kopš pazudis no savas mājas, Pjērs jau otro dienu mitinājās tukšajā nelaiķa Bazdejeva dzīvoklī. Tas bija atgadījies tā.

Pamodies otrā dienā pēc atgriešanās Maskavā un satikšanās ar grāfu Rastopčinu, Pjērs ilgi nevarēja attapt, kur atrodas un ko no viņa gribējuši. Kad, nosaucot personas, kas viņu gaidīja pieņemamā istabā, starp gaidītājiem pieteica arī francūzi, kas bija atvedis grāfienes Jeļenas VasiJ- jevnas vēstuli, viņam pēkšņi uzmācās tā juceklības un bezcerības sajūta, kādai viņš dažkārt mēdza padoties. Viņam _ piepeši likās, ka nu visam beigas, viss sajucis, viss sagru- vis, ka neviens nav vainīgs un neviens nav bez vainas, ka priekšā nekā vairs nebūs un ka no šā stāvokļa nav nekādas izejas. Nedabiski smaidīdams un kaut ko murminā- d iris, viņš drīz nevarīgi noslīga uz dīvāna, drīz trūkās kājās, gāja pie durvīm un pa spraugu lūkojās pieņemamā i' labā, drīz, rokas vēcinādams, griezās atpakaļ un ķērās pie grāmatas. Namzinis jau otrreiz ienāca pieteikt Pjēram, ka francūzis, kas atvedis grāfienes vēstuli, ļoti vēloties kaut uz brītiņu viņu satikt un ka esot atnācis kāds cilvēks no J. A. Bazdejeva atraitnes lūgt, lai pieņemot grāmatas, jo pati Bazdejeva kundze aizbraukusi uz laukiem.

— Ak jā, tūliņ, pagaidi… Vai arī nē… nē, ej saki, ka es tūliņ nākšu, — Pjērs teica namzinim.

Bet, tikko namzinis bija izgājis, Pjērs paņēma no galda cepuri un pa pakaļdurvīrn izmetās no kabineta. Gaitenī neviena nebija. Pjērs izgāja cauri gaitenim visā tā garumā līdz kāpnēm un, viebdamies un abām rokām pieri berzēdams, nokāpa līdz pirmajam kāpņu laukumam. Pie parādes durvīm stāvēja šveicars. No laukumiņa, uz kura Pjērs bija nokāpis, otras kāpnes veda uz sētspuses durvīm. Pjērs kāpa pa tām lejā un nonāca pagalmā. Neviens viņu neredzēja. Bet uz ielas, līdzko viņš izgāja pa vārtiem, viņu pamanīja kučieri, kas gaidīja ar ekipāžām, un sētnieks un noņēma viņa priekšā cepures. Juzdams uz sevi vērstos skatienus, Pjērs rīkojās kā strauss, kas slēpj galvu krūmā, lai viņu neredz; viņš nodūra galvu un, pielicis soli, devās pa ielu projām.

No visiem darbiem, kas Pjēram šorīt bija darāmi, Josifa Aleksejeviča grāmatu un papīru izskatīšana viņam likās pats vajadzīgākais.

Viņš pasauca pirmo pagadījušos ormani un lika tam braukt uz Patriarha dīķiem, kur atradās Bazdejeva atraitnes nams.

Nemitīgi atskatīdamies uz vezumu rindām, kas brauca no visām malām, dodoties ārā no Maskavas, un sasprindzinādams savu drukno ķermeni, lai nenošļūktu 110 vecās, sagrabējušās droškas, Pjērs, juzdamies priecīgs kā puika, kas aizmucis no skolas, iegrima valodās ar ormani.

Ormanis viņam pastāstīja, ka šodien Kremlī dalot ieročus un ka rīt visus dzīšot ārā uz Trijkalnu aizkārtni, un ka tur būšot liela kauja.

Nokļuvis pie Patriarha dīķiem, Pjērs sameklēja Bazdejeva namu, ko sen nebija apmeklējis. Viņš piegāja pie vārtiņiem. Uz viņa klauvēšanu iznāca Gerasims, tas pats dzeltenais bezbārdis večuks, ko Pjērs bija redzējis pirms pieciem gadiem Toržokā kopā ar Josifu Aleksejeviču.

Vai mājās? — Pjērs jautāja.

Tagad jau tie laiki tādi, un Sofija Daņilovna ar bērniem aizbrauca uz Toržokas sādžu, jūsu gaišība.

Es tomēr ieiešu, man jāsakārto grāmatas, — Pjērs teica.

Lūdzami jel, esiet tik laipni! Nomirēja brālis — dievs mielo nelaiķa dvēseli — Makars Aleksejevičs palika, bet tas, kā jums zināms, ir vājā prātā, — vecais kalpotājs stāstīja.

Makars Aleksejevičs, kā Pjērs zināja, bija Josifa Alek- sejeviča brālis, pusārprātīgs un nedziedināms žūpa.

Jā, jā, es zinu. Iesim, iesim … — teica Pjērs un iegāja namā. Prāva auguma vecs vīrs ar pliku pauri un sarkanu degunu, ģērbies rītasvārkos, ar galošām basajās kājās stāvēja priekšistabā; Pjēru ieraudzījis, viņš kaut ko pikti nomurmināja un izgāja gaitenī.

Gudrs vīrs bija, bet nu, kā paši redzat, prātiņš pa- maitājies, — Gerasims nogauda. — Vai gribēsiet kabinetā? — Pjērs pamāja ar galvu. — Kabinets, kā bija aizzīmogots, tā arī palika. Sofija Daņilovna pavēlēja, ja no jums atnākšot, tad lai izdodot grāmatas.

Pjērs iegāja tai pašā drūmajā kabinetā, kur, vēl labdarim dzīvojot, bija gājis ar tādu drebēšanu. Tagad šis kabinets, pieputējis un neskarts kopš Josifa Aleksejeviča nāves, bija vēl nemīlīgāks.

Gerasims atvēra vienu aizvirtni un uz pirkstu galiem izgāja no istabas. Pjērs apstaigāja kabinetu, piegāja pie skapja, kurā atradās rokraksti, un izņēma vienu no kādreiz vissvarīgākajiem ordeņa svētumiem. Tie bija skotu oriģinālakti ar labdara piezīmēm un paskaidrojumiem. Viņš apsēdās pie putekļiem klātā rakstāmgalda un nolika sev priekšā rokrakstus, vēra tos vaļā un ciet un pēdīgi, pastūmis nost, galvu rokās atbalstījis, nogrima domās.

Vairākkārt Gerasims piesardzīgi ielūkojās kabinetā un redzēja, ka Pjērs sēž tai pašā pozā. Bija aizritējušas vairāk nekā divas stundas. Gerasims atļāvās pie durvīm klusu pagrabināt, lai pievērstu Pjēra uzmanību. Pjērs viņu nedzirdēja.

Vai pavēlēsiet atlaist ormani?

Ak jā, — Pjērs atjēdzies teica, ar skubu celdamies. * Paklau, — viņš turpināja, saņēmis Gerasimu aiz svārku pogas un mirdzošām, valgām, aizgrābtības pilnām acīm no augšas lejup lūkodamies večukā. — Paklausies, vai tu zini, ka rīt būs kauja? …

Tā runāja, — Gerasims atbildēja.

Es tevi lūdzu, nesaki nevienam, kas es esmu. Un dari, l o teikšu …

Klausos, — atņēma Gerasims. — Vai pavēlēsiet mailīti?

Nē, bet man vajadzīgs kas cits. Man vajadzīgas zemnieku drēbes un pistole, — Pjērs sacīja, neviļus nosarcis.

Klausos, — Gerasims padomājis atteica.

Visu šās dienas atlikumu Pjērs pavadīja viens pats labdara kabineta, nemierīgi soļodams no viena kakta otrā, ka Gerasims dzirdēja, un nez ko pats ar sevi runādams, un pa nakti gulēja turpat paklātajā guļvietā.

Gerasims kā pieredzējis kalpotājs, kas savā mūžā piedzīvojis daudz dīvainu lietu, uzņēma Pjēra pārvākšanos bez izbrīna un šķita apmierināts, ka ir kam pakalpot. Tai pašā vakarā, nemaz neprātodams, kādēļ tas vajadzīgs, viņš sadabūja Pjēram kaftānu un cepuri un apsolījās nākamajā dienā pagādāt prasīto pistoli. Makars Aleksejevičs tovakar divreiz, galošām šļūkādams, pienāca pie durvīm un apstājās, iztapīgi lūkodamies Pjērā. Bet, tiklīdz Pjērs pagriezās pret viņu, viņš kaunīgi un pikti tīstījās rītasvārkos un steidzīgi manījās projām. Kad Pjērs, ģērbies kučiera kaftānā, ko Gerasims bija pagādājis un iztīrījis, kopā ar viņu gāja uz Suhareva torni pirkt pistoli, viņš sastapa Rostovus.

XIX

1. septembra naktī Kutuzovs deva pavēli krievu karapulkiem atkāpties cauri Maskavai uz Rjazaņas ceļu.

Pirmie karapulki sāka kustēties naktī. Karapulki, kas gāja naktī, nesteidzās un virzījās lēnām un nosvērti; bet, gaismai svīstot nonākuši pie Dorogomilovas tilta, šie pulki ieraudzīja priekšā drūzmējamies un steidzamies pa tiltu

un viņā pusē kāpjam augšā un aizsprostojam ielas un šķērsieliņas, bet no mugurpuses spiežamies virsū bezgalīgas karaspēka masas. Un karapulkus pārņēma nedibināta steiga un nemiers. Visi traucās uz priekšu, uz tiltu, meklēja braslus un klupa laivās. Kutuzovs lika, lai viņu ar likumu pa sānielām aizved uz Maskavas otru pusi.

Ap pulksten desmitiem 2. septembrī Dorogomilovas priekšpilsētā palika klajā tikai arjergarda pulki. Armija jau bija Maskavas otrā pusē un aiz Maskavas.

Tai pašā laikā, pulksten desmitos 2. septembra rītā, Napoleons stāvēja uz Poklonnaja kalna savu karapulku vidū un raudzījās ainavā, kas pavērās viņa priekšā. Sākot no 28. augusta līdz 2. septembrim, no Borodinas kaujas līdz ienaidnieka ieiešanai Maskavā, visas šās nemierpilnās, neaizmirstamās nedēļas dienas pieturējās tas neparastais rudens laiks, kas allaž cilvēkam šķiet brīnums, kad zemā; saule silda stiprāk nekā pavasarī, kad rēnajā, dzidrajā gaisā viss mirgo tā, ka acis žilbst, kad krūtīs jūt spēku un svaigumu, ieelpojot smaržīgo rudens gaisu, kad pat naktis mēdz būt siltas un kad šais tumšajās, siltajās naktīs no debesīm bez mitas, baidīdamas un priecinādamas kaisās zelta zvaigznes.

2. septembrī pulksten desmitos no rīta bija tāds laiks. Rīta mirdzums bija burvīgs. No Poklonnaja kalna plaši pavērās Maskava ar savu upi, saviem dārziem un baznī- cām un šķita dzīvojam savu pašas dzīvi, ar jumoliem kā zvaigznēm mirgodama saules staros.

Vērojot neparasto pilsētu ar neredzētajām neparastas arhitektūras formām, Napoleons izjuta to mazliet skaudīgo un nemierīgo ziņkāri, kas parasti pārņem cilvēkus, redzot svešas, par Viņiem nezinošas dzīves veidus. Šķita, šī pilsēta dzīvoja ar visiem savas dzīvības spēkiem. Pēc tām nenosakāmajām pazīmēm, pēc kurām lielā attālumā var dzīvu ķermeni nekļūdīgi atšķirt no nedzīva, Napoleons no Poklonnaja kalna redzēja pilsētā trīsojam dzīvību un juta it kā šā lielā un skaistā ķermeņa elpu.

Ikviens krievu cilvēks, raudzīdamies uz Maskavu, jūt, ka tā ir māte; ikvienam ārzemniekam, raugoties uz to un neapjēdzot tās mātišķību, jājūt šās pilsētas sievišķīgais raksturs, un Napoleons to juta.

— Celte ville asiatique aux innombrables eglises, Moscou la sainte. La voilā donc enfin, cette fameuse ville!

II mlnll temps, [123] 1 sī aziātiskā pilsēta ar neskaitāmajām baznīcām, Maskava, viņu

svētā Maskava. Te nu beidzot tā ir, šī slavenā pilsētai Ir laiks! — Napoleons teica un, no zirga nokāpis, lika izplāt sev priekšā šās Moscou plānu un pasauca tulku mļornie d'Ideville. «Une ville occupee par l'ennemi res- Hģnihlc ā une fille qui a perdu son honneur,»2 - Pilsēta, ko ieņēmis ienaidnieks, ir kā jaunava, kas zaudējusi nevainību. " viņš domāja (ka arī bija teicis Tučkovam Smoļenskā). Un no šā viedokļa viņš lūkojās uz vēl neredzēto austrumu skaistuli, kas milt ja viņa priekšā. Viņam pašam šķita dīvaini, ka beidzot piepildījusies viņa senā vēlēšanās, kas bija likusies neiespējama. Dzidrajā rīta gaismā viņš raudzījās gan uz pilsētu, gan uz plānu, pārbaudīdams šo pilsētu sīki jo sīki, un pārliecība, ka tā pieder viņam, saviļņoja un biedēja viņu.

» Bet vai gan varēja būt citādi?» viņš nedomāja. «Te tā Ir, ši galvaspilsēta; tā guļ pie manām kājām, gaidīdama mivu likteni. Kur tagad ir Aleksandrs, un ko viņš domā? I uvaina, skaista, majestātiska pilsēta! Un neparasts un lieli'.ks šis mirklis! Kādā gaismā gan viņi redz mani!» viņš domāja par saviem karapulkiem. «Te nu tā ir — balva Visiem šiem mazticīgajiem,» viņš domāja, atskatīdamies uz saviem pavadoņiem un uz karapulkiem, kas nāca klāt un kārtojās, «viens mans vārds, vi«na mana rokas kustība, un šī senā des Czars3 galvaspilsēta būs pagalam. Mais ma clemence est toujours prompte ā descentre sur les vain- ciis.4* Bet mana žēlsirdība ir vienmēr gatava nolaisties pār uzvarētiem. Man jābūt augstsirdīgam un patiesi diženam … Taču ne, tas nav taisnība, ka es esmu Maskavā,» viņam piepeši Iešāvās prātā. «Tomēr, tur tā guļ pie manām kājām, dzirkstīdama un trīsodama saules staros ar zelta jumoliem un krustiem. Bet es viņu saudzēšu. Uz senajiem barbarisma un despotisma pieminekļiem es rakstīšu diženus taisnības un žēlsirdības vārdus… Taisni to Aleksandrs uztvers vissāpīgāk, es viņu pazīstu. (Napoleonam šķita, ka galvenais visā, kas patlaban norisinājās, bija viņa personīgā ciņa ar Aleksandru.) No Kremļa augstumiem jā, tas Ir Kremlis, jā gan — es došu viņiem taisnības likumus, es viņiem parādīšu īstas civilizācijas nozīmi, es piespiedīšu bajāru paaudzes ar mīlestību pieminēt sava iekarotāja

— caru. (Red.)

vārdu. Es teikšu deputācijai, ka neesmu gribējis un negribu karu; ka karoju vienīgi ar viņu galma aplamo politiku, ka mīlu un cienu Aleksandru un ka pieņemšu Maskavā miera noteikumus, kas būs manis un manu tautu cienīgi. Es negribu izmantot kara laimi, lai pazemotu cienījamu valdnieku. Bajāri, — es viņiem teikšu: es negribu karu, es gribu mieru un labklājību visiem saviem pavalstniekiem/ Starp citu, es zinu, ka viņu klātbūtne mani iedvesmos, un es ar viņiem runāšu, kā parasti mēdzu runāt: skaidri, svinīgi un cildeni. Bet vai tiešām tas ir taisnība, ka esmu Maskavā? Jā gan, tur tā ir!»

— Qu'on m'amēne les boyards,x[1] Atvediet bajārus. — viņš pavēlēja svītai. Ģenerālis ar spožo svītu tūdaļ aizauļoja saziņot bajārus.

Pagāja divas stundas. Napoleons bija paēdis brokastis un atkal stāvēja tai pašā" vietā uz Poklonnaja kalna, gaidīdams deputāciju. Runa, ko viņš teiks bajāriem, bija jau gluži skaidri izveidojusies viņa iztēlē. Sī runa bija pilna cieņas un tā cildenuma, kādu saprata Napoleons.

Augstsirdīgā noskaņa, kādā Napoleons bija nodomājis rīkoties Maskavā, viņu pašu aizrāva. Savā iztēlē viņš jau noteica dienas, kad būs rēunion dans le palais des Czars, [124] * — sapulce caru pilī. kur vajadzēja sanākt kopā krievu augstmaņiem ar franču ķeizara augstmaņiem. Viņš domās jau iecēla gubernatoru, tādu, kas pratīs saistīt pie sevis iedzīvotājus. Uzzinājis, ka Maskavā esot daudz labdarības iestāžu, viņš klusībā nolēma, ka visas šīs iestādes apbērs ar savu labvēlību. Viņš domāja, ka, tāpat kā Āfrikā vajadzēja tērpties bur- nusā un sēdēt mošejā, arī Maskavā vajadzēja būt žēlsirdīgam kā caram. Un, lai galīgi aizkustinātu krievu sirdis, viņš kā ikviens francūzis, kas nevar iedomāties neko jūsmīgu, nepieminēdams ma chēre, ma tendre, ma pauvre mēre, [125] * — savu mīļo, maigo nabaga māti. nolēma, ka uz visām šīm labdarības iestādēm liks uzrakstīt lieliem burtiem: Etablissement dēdiē ā ma chēre Mēre. Nē, vienkārši: Maison de ma Mēre, [126] [1] Manai mīļajai mātei veltīta iestāde. Manas mātes nams. viņš savā prātā nolēma. «Bet vai tiešām es esmu Maskavā? Jā, te tā ir manā priekšā. Bet kāpēc gan tik ilgi neierodas pilsētas deputācija?» viņš domāja.

Pa tam ķeizara svītas aizmugurē čukstus un satraukti apspriedās ģenerāļi un maršali. Tie, kas bija sūtīti atvest deputāciju, atgriezās ar ziņu, ka Maskava esot tukša, ka vis i no tās aizbraukuši un aizgājuši. Apspriedes dalībnieki bija bāli un satraukti. Ne jau tas viņus baidīja, ka iedzī- votaji atstājuši Maskavu (lai cik svarīgs bija šis noti- kums), bet viņus baidīja tas, kādā veidā lai to pasaka ķeizaram, kādā veidā, nenostādot viņa majestāti tai briesmiga jā situācijā, ko franči dēvē par ridicule\[1] — smieklīgu. (Red. paziņot Viņam, ka velti tik ilgi gaidījis bajārus, ka ir gan piedzērušo bari, bet vairāk neviena. Vieni sacīja, ka vajadzējis visādā ziņā savākt lai vai kādu deputāciju, citi šīs domas aptrīdēja un apgalvoja, ka vajagot, ķeizaru iepriekš piesardzīgi un gudri sagatavojot, ziņot tam patiesību.

II faudra le lui dire tout de metne.. . [127] ' tomēr jāpasaka viņam… — svītas kungi runāja. — Mais, messieurs .. .3 — Stāvoklis bija jo grūtāks

tāpēc, ka ķeizars, apsvērdams savus augstsirdīgos nodomus, pacietīgi staigāja gar plānu uz priekšu un atpakaļ, šad tad, delnu virs acīm paslējis, paraudzīdamies uz Maskavas ceļu un līksmi un lepni smaidīdams.

Mais c'est impossible.. . [128] ' bet tas nav iespējams,,,* Bet, kungi… — plecus raustīdami, ru- naja svītas kungi, neuzdrīkstēdamies izrunāt drausmo vardu, kā viņi to saprata: le ridicule…

Pa tam ķeizars, noguris no veltas gaidīšanas un ar savu aktiera nojautu aptverdams, ka diženais brīdis, pārāk li ilgdams, sāk zaudēt savu diženumu-, pamāja ar roku. Norībēja vientuļš šāviens no signāla lielgabala, un karapulki, kas no visām pusēm bija ielenkuši Maskavu, sāka virzīties gar Tveras, Kalugas un Dorogomilovas aizkārtnēm pilsētā Iekšā. Ātrāk un ātrāk steigdamies cits citam garām, strauju soli un rikšos virzījās karapulki, pazuzdami pašu uzvandītajos putekļu mākoņos un pildīdami gaisu ar saplūstošo kliedzienu dūkoņu.

Karapulku kustības aizrauts, Napoleons kopā ar tiem aizjāja līdz Dorogomilovas aizkārtnei, bet tur atkal apstā- jas un, nokāpis no zirga, ilgi staigāja gar Kamerkolēģijas valni, gaidīdams deputāciju.

XX

bet Maskava bija tukša. Tajā gan vēl bija cilvēki, tajā bija vēl palikusi piecdesmitā daļa no visiem agrākajiem iedzīvotājiem, bet tā tomēr bija tukša. Tā bija tukša, kā tukšs ir izmirstošs bišu strops, kas zaudējis māti.

Bišu stropā bez mātes nav vairs dzīvības, taču, pavirši paskatoties, tas liekas tikpat dzīvības pilns kā citi.

Tikpat līksmi karstajos pusdienas saules staros bites riņķo ap māti zaudējušo stropu kā ap citiem, dzīviem stropiem; tapai no tā jau pa gabalu smaržo medus, tāpat lido bites iekšā un ārā. Bet vajag tikai tuvāk to novērot, lai saprastu, ka stropā nav vairs dzīvības. Bites tur nelido tā kā dzīvajos stropos, tā ir cita smarža, cita skaņa, kas pārsteidz bitenieku. Piedauzot pie slimā stropa sienas, bitenie-, kam vairs acumirklī neatsaucas desmitiem tūkstošu bišu saskanīgā dūkšana, kad tās, draudīgi vēderiņus salieku- šas, aši spārniņus vēdinādamas, rada šo gaisīgo, dzīvības pilno dūkoņu, — viņam atbild atsevišķa dobja sīkšana dažādās tukšā stropa vietās. No-skrejas nenāk kā agrāk skur- binoša, aromātiska medus un indes smarža, no iurienes neplūst pārticības siltums, bet medus smaržai līdzi dvesmo tukšuma un puves smaka. Pie skrejas vairs nav sargu, kas, vēderiņus saslējuši, gatavojas aizstāvēties, līdz ies bojā, un dūkdami ceļ trauksmi. Nedzird vairs lo vienmērīgo un kluso sanēšanu, darba trīsojumu, kas atgādina vārišanos, bet dzird nesaskanīgu, juceklīgu nemiera troksni. Stropā un no stropa nedroši un izvairīgi gan iekšā, gan ārā lido iegarenas, melnas, ar medu notriepušās bites laupītājas; tās nedzeļ, bet vairās no briesmām. Agrāk bites ar nastu lidoja tikai iekšā, bet ārā laidās tukšā, tagad lido ar nastu ārā. Bitenieks atceļ apakšējās durtiņas un ielūkojas stropa apakštelpā. Tur vairs nekarājas kā agrāk smagām pītēm gandrīz līdz pašam stropa dibenam melnas, brangas, darba apskurbušas bites, kas, turēdamās cita citai pie kājām, nemitīgā darba sanoņā šuva šūnas, — miegainas, izkāmējušas bites nu rāpo pa stropa dibenu un .sienām. Tīrās, ar bišu līmi izziestās un spārnu vēdeklīšiem noslaucītās grīdas vietā stropa dibenā mētājas šūnu drumslas, bišu izmetumi, pusmirušas bites, kas tikko vairs kustina kājiņas, un gluži beigtas, nenovāktas bites.

Bitenieks atver augšējās durtiņas un aplūko stropa augs- telpu. Tur, kur agrāk bites, blīvām virtenēm aplipušas ap visām kārēm, sildīja pērus, viņš gan redz meistariski, smalki darinātas kāres, bet ne vairs tai neskartibā kā pa- rasti iepriekš. Viss ir nolaists un apgānīts. Laupītajas— nicinās bites — aši un zaglīgi ložņā pa šūnām; mājinieces, likamējušas, sarāvušās, gurdenas, it. kā vecas, gausi klaiņo apkārt, nevienu netraucēdamas, nekā nevēlēdamās un zaudējušas dzīvības apziņu. Trani, sirseņi, kamenes, tauriņi lidodami truli dauzās ap stropa sienām. Sur tur starp šūnām ar nedzīvajiem periem un medu retumis dzird no dažādam pusēm sirdīgu rūkņāšanu; kaut kur divas bites,, pa Vecam paradumam un atmiņai tīrīdamas stropa ligzdu, centīgi un pāri saviem spēkiem velk projām nedzīvu biti vai kameni, pašas nezinādamas, kālab to dara. Otrā kaktā divas citas vecas bites laiski plēšas vai arī tīra var baro viena otru, pašas neapjēgdamas, vai dara to naidīgi vai draudzīgi'. Trešajā vietā bites* cita citu spiezdamas, ar baru brūk virsū kādam upurim un- sit un žņaudz to; Un, spēkus zaudējusi vai nomaitata, bite viegli kā. spilva nokrīt no augšas lejā līķu kaudzē. Bitinieks pastumj pie malas divas vidējās kāres, lai apskatītu ligzdu*. Tur, kur agrāk blīviem, melniem lokiem cita- pie citas- sēdēja tūkstošiem bišu un sargāja, sava darba, augstākos svētumus, viņš redz simtiem, skumīgu, pusdzīvu un aizmigušu bišu ģindeņu. Tas gandrīz visas ir mirušas, pašas tā neapzinādamās, sargādama» svētumu, kura vairs nav. No tām vēsmo putekļi un nāve. Tikai nedaudzas no tām vēl kustas, paceļas spārnos, gurdi palido un nometas ienaidniekam uz rokas, nespēdamas tam iedzelt, lai mirtu,. — pārējās nedzīvas \iegli kaisās lejup kā zivju zvīņas. Bitenieks aizdara durtiņas, ar krītu uzvelk stropam zīmi un, atlicinājis laiku, izlauž urr izkvēpina to.

Tikpat tukša bija Maskava, kad Napoleons noguris, nemierīgs un sarauktu pieri staigāja gar Kamerkolēģijas valni uz priekšu un atpakaļ, gaidīdams kaut arī.ārēju, taču pec viņa apjēgas nepieciešamo pieklājības ievērošanu — deputācijui.

Dažādos Maskavas stūros vēl pa vecam paradumam kustējās cilvēki, apstulbuši' un pasi neapjēgdami, ko-dara.

Kad Napoleonam ar vajadzīgo piesardzību paziņoja, ka Maskava ir tukša, viņš ziņotājam uzmeta piktu skatienu un novērsies atsāka klusēdams staigāt.

— Piebraukt ekipāžu, :— viņš pateica. Viņš iesēdās ka- rietē līdzās dežūras adjutantam un brauca uz priekšpilsētu.

Moscou deserte. Quel evenement invraisemblable!» [129] [1] maskava tukša. kāds neticams gadījums! viņš klusu murmināja.

Viņš nebrauca pilsētā iekšā, bet apstājās Dorogomilovas priekšpilsētas iebraucamajā vietā. Le coup de theātre avait rate. [130] [1] izrādes noslēgums nebija izdevies.

XXI

Krievu karapulki gāja cauri Maskavai no pulksten diviem naktī līdz pulksten diviem dienā un aizrāva līdzi pēdējos izbraucējus un ievainotos.

Karapulkiem virzoties, vislielākā spiešanās iznāca pie Akmens, Maskavupes un Jauzas tiltiem.

Tobrīd, kad, pašķīrušies ap Kremli divās daļās, karapulki sastrēga uz Maskavupes un Akmens tiltiem, milzīgs skaits zaldātu, izmantodami apstāšanos un drūzmu, griezās no tiltiem atpakaļ un zagšus un paklusām izlavījās gar Vasiliju Svētlaimīgo un Borovicas vārtiem kalnā uz Sarkano laukumu, kur, kā nojauta tiem teica, varēja bez pūlēm pagrābt svešu labumu. Tāds pats ļaužu pūlis kā uz izpārdošanu pildīja visas Tirgoņu sētas ejas un pārejas. Taču neskanēja tirgoņu salkani vēlīgās, aicinošās balsis, nemanīja iznēsātājus, neredzēja iepērkamies sieviešu raibo pnli, bija redzami tikai mundieri un šineļi, — zaldāti bez šautenēm nāca no veikalu rindām ar saiņiem, bet iekšā gaja tukšām rokām. Tirgoņi un pārdevēji (to bija maz) kā sastulbuši grozījās pa vidu zaldātiem, slēdza tirgotavas vaļā un ciet un paši ar puišiem stiepa preces kaut kur ārā. Uz laukuma pie Tirgoņu sētas stāvēja bundzinieki un bungoja uz sapulcēšanos. Taču bungu rīboņa nelika vis šiem zaldātiem laupītājiem kā parasti skriet kopā, bet, gluži otrādi, lika tiem lasīties no bungām tālāk. Starp zaldātiem tirgotavās un ejās manīja cilvēkus pelēkos kaftā- nos un noskūtām galvām. Divi oficieri, viens no tiem ar lenti pār mundieri, kārna, tumša sirmja mugurā, otrs šinelī, bez zirga, kavējās pie Iļjinkas stūra un par kaut ko sarunājās. Pie viņiem pieauļoja trešais oficieris.

— Ģenerālis pavēlēja, lai tur vai kas, tūdaļ visus triekt laulā. Kas te īsti notiek, pēc kā tas izskatās! Puse no visiem izklīduši.

Kurp tu? … Uz kurieni jūs? … — viņš uzbrēca trim zaldātiem kājniekiem, kas bez šautenēm, šineļu stērbeles uzrāvuši, pašmauca viņiem garām uz tirgotavu rindām.

• Stāt, nelieši!

Jā, dabūjiet nu viņus kopā! — atsaucās otrs oficieris.

Tos vairs nesavāks; jāiet drīzāk, lai pēdējie neaizlasās projām, vairāk nekā!

Kā lai tiek? Tur sastājuši, iesprūduši uz tilta un neliek ne no vietas. Vai varbūt nolikt ķēdi, lai pēdējie neizklīst?

Tad ejiet jel turp! Dzeniet taču viņus laukā! — uzkliedza vecākais oficieris.

Oficieris ar lenti nokāpa no zirga, pasauca bundzinieku un kopā ar to iegāja zem arkām, Vairāki zaldāti barā laidās mukt. Tirgonis ar sarkanām pūtēm uz vaigiem pie deguna, ar nesatricināmu rāma aprēķina izteiksmi tuklajā sejā steidzīgi un vīzīgi, rokām plātīdamies, pienāca pie oficiera.

Jūsu labdzimtība, — viņš sacīja, — esiet jel žēlīgi, aizstāviet. Mēs neesam liedzīgi, lai tur kāds sīkums šā vai tā, mēs ar mīļu prātu. Lūgtum, vadmalu tūdaļ iznesīšu, labdzimtīgam cilvēkam kaut vai divus baķus, ar mīļu prātu! Neba nu mēs bez jūtām, bet kas tad te notiek, tīrā laupīšana! Lūdzami! Sargus, vai, būtu pielikuši, kauču vai aizslēgt paļāvuši…

Ap oficieri salasījās vairāki tirgoņi.

E, ko tur pa tukšu muti dzisināt! — teica viens no tiem, kalsnējs ar stingru seju. — Galvu pazaudējis, matus nežēlo! Lai ņem, kas kuram patīk! — Un viņš sparīgi atmeta ar roku un pagriezās sāniski pret oficieri.

Tev, Ivan Sidorič, labi runāt, — pikti ieteicās pirmais tirgonis. — Lūdzami jel, jūsu labdzimtība.

Ko runāt? — atkliedza kalsnējais. — Man te trijās tirgotavās preču par simt tūkstošiem. Ej nu nosargā, ja karaspēks projām! Eh, ļautiņi, neba dieva likts ar roku no- stumjams!

Lūgtum, jūsu labdzimtība, — pirmais tirgonis klanīdamies atkārtoja. — Oficieris stāvēja neizpratnē, un sejā tam varēja manīt šaubas.

Kas man daļas! — viņš pēkšņi iesaucās un straujiem soļiem devās uz priekšu gar veikalu rindām. Kādā atvērtā tirgotavā dzirdēja sitienus un lamas, un tobrīd, kad oficieris tai tuvojās, kāda pagrūsts, izklupa ārā cilvēks pelētos vadmalas svārkos un noskūtu galvu.

Sis vīrs sakucies aizšmauca garām tirgotājiem un oficieriem. Oficieris metās virsū zaldātiem, kas bija tirgotavā. Bet tobrīd milzīgajā pūlī uz Maskavupes tilta atskanēja briesmīgi kliedzieni, un oficieris izskrēja uz laukuma.

— Kas tur ir? Kas tur ir? — viņš taujāja, bet viņa biedrs jau lēkšoja kliedzienu virzienā, gar Vasilija Svētlaimīgā baznīcu. Oficieris kāpa zirgam mugurā un jāja tam pakaj. Nokļuvis pie tilta, viņš ieraudzīja divus no priekšratiem noceltus lielgabalus, redzēja kājniekus ejam pa tiltu, vairākus apgāztus ratus, dažus pārbiedētus cilvēkus un smejošas zaldātu sejas. Blakus lielgabaliem stāvēja kāds vezums ar pāri zirgu priekšā. Aiz vezuma pie riteņiem spiedās četri kurti ar siksnām ap kaklu. Vezumā vesels lēvenis mantu, pašā augšā bērnu krēsliņš ar kājām gaisā, un tam līdzās kāda sieva, kas spalgi un izmisīgi spiedza. Biedri pastāstīja oficierim, ka pūlis kliedzot un sievišķis spiedzot tāpēc, ka ģenerālis Jermoiovs uzgrūdies šim pūlim un, redzēdams, ka zaldāti izklīst pa tirgotavam, bet iedzīvotāju bari aizsprosto tiltu, pavēlējis nocelt lielgabalus no priekšratiem un izlikties, ka apšaudīs tiltu. Pūlis, gāzdams vezumus, spaidīdamies izmisīgi kliedza, drūzmēdamies atbrīvoja tiltu, un karapulki sāka virzīties uz priekšu.

XXI!

Bet pati pilsēta bija tukša. Ielās gandrīz neviena nemanīja. Vārti un veikali aizslēgti; šur tur pie krogiem dzirdēja pa vientulīgam kliedzienam vai dzērāju dziedāšanu. Neviens pa ielām nebraukāja, un tikai retumis aizskanēja gājēju soļi. Pavāru iela bija pilnīgi klusa un tukša. Milzīgajā Rostovu nama pagalmā mētājās siena pabiras, aizbraukušo pajūgu zirgu mēsli, bet neredzēja neviena cilvēka. Rostovu namā, kas bija palicis ar visu savu bagātību, pa lielo viesistabu grozījās divi cilvēki. Tie bija sētnieks Ignats un pasūtāmais puika Miška, Vasiļjiča mazdēls, kas kopā ar vectēvu bija palicis Maskavā. Miška, atvēris klavihordu, plinkšķināja uz tā ar vienu pirkstu. Sētnieks sānos iespiestām rokām, priecīgi smaidīdams, stāvēja lielā spoguļa priekšā.

Ekur vareni! Ko? Tēvoc Ignat! — iesaucās puika, sākdams abām rokām dauzīt pa taustiņiem.

Vai tu re! — atsaucās Ignats, patikā vērodams, kā viņa seja spogulī sāk aizvien platāk un platāk smaidīt.

Bezkauņas! Nudien, bezkauņas! — viņiem aiz muguras ierunājās nedzirdami ienākušās Mavras Kuzmiņiš- nas balss. — Eka nu stāv, mute kā vārti, zobi vaļā' Vai tadai darīšanai esat aicināti? Tur viss nenokopts, Vasiļjičs no kājām krīt zemē! Paga jūs man!

Ignats, jostu saraustīdams, smaidu apdzēsis un padevīgi acis nodūris, gāja ārā no istabas.

Krustmāmiņ, es vieglītēm, — puika sacīja.

Es tev gan sadošu vieglītēm. Resgalis! — uzkliedza Mavra Kuzmiņišna, ar roku piedraudēdama. — Ej uzkur vectēvam patvāri!

Mavra Kuzmiņišna, notraukusi putekļus, aizvēra klavi- hordu un, grūši nopūtusies, izgāja no viesistabas un aizslēdza durvis.

Iznākusi pagalmā, Mavra Kuzmiņišna pārdomāja, kurp nu lai iet: vai uz piebūvi pie Vasiļjiča tēju dzert vai uz pieliekamo piekopt to, kas vēl palicis nepiekopts.

Klusajā ielā nodipēja aši soļi. Soļi apstājās pie vārtiņiem; tvereklis iegrabējās, rokai mēģinot atvērt vārtiņus.

Mavra Kuzmiņišna piegāja pie vārtiņiem.

Ko vajag?

Grāfu, grāfu Iļju Andrejiču Rostovu.

Bet kas jūs tāds esat?

Esmu oficieris. Man vajadzētu satikt, — teica krieviska, patīkama, kā varēja noprast, kunga balss.

Mavra Kuzmiņišna atslēdza vārtiņus. Pagalmā ienāca gadus astoņpadsmit vecs apaļvaidzis oficieris, kura sejas vaibsti atgādināja Rostovus.

Aizbrauca, mīlīt. Vakar vakarā ap dievkalpojuma laiku aizbrauca, — mīlīgi stāstīja Mavra Kuzmiņišna.

Jaunais oficieris, vārtiņos kavēdamies, it kā šaubīdamies, — iet iekšā vai neiet, noldakšķināja mēli.

Ai, cik nepatīkami! — viņš novilka. — Būtu es vakar … Ai, cik žēl!…

Mavra Kuzmiņišna pa tam vērīgi un līdzjūtīgi aplūkoja tik pazīstamos Rostovu dzimtas vaibstus jaunekļa sejā un viņa noskrandušo šineli un nošķiebtos zābakus.

Ko tad jums no grāfa vajadzēja? — viņa apjautājās.

Jā, nu … Ko lai dara! — oficieris bēdīgi noteica un ķērās pie vārtiņiem, it kā grasīdamies iet. Viņš atkal šaubīdamies apstājās.

Redziet, — viņš sacīja. — Esmu grāfa radinieks, un viņš vienmēr bijis pret mani labs. Tad nu, redziet (viņš ar jauku un jautru smaidu palūkojās uz savu mēteli un zābakiem), esmu noplīsis un naudas nav; gribēju palūgt grāfu …

Mavra Kuzmiņišna neļāva viņam nobeigt.

Kad jūs, mīlīt, druscītiņ pagaidītu. Vienu mazu brītiņu, — viņa sacīja. Un, tikko oficieris atņēma roku no vārtiņiem, Mavra Kuzmiņišna pagriezās un ašiem, vecišķiem soļiem tipināja uz savu piebūvi pagalma dibenā.

Kamēr Mavra Kuzmiņišna steidzās uz istabu, oficieris, galvu nodūris un raudzīdamies uz saviem noplīsušajiem zābakiem, viegli smaidīdams staigāja pa pagalmu. «Cik žēl, ka nesatiku krusttētiņu. Bet kas par jauku vecenīti! Kurp gan viņa aizskrēja? Un kā lai es dabūju zināt, pa kādām ielām būtu taisnāk panākt pulku, kam patlaban vajadzētu tuvoties Rogožskai?» jaunais oficieris šai brīdī domāja. Mavra Kuzmiņišna ar izbijušos un reizē apņēmīgu seju nāca gar stūri, nesdama rokā salocītu rūtainu lakatiņu. Pienākusi dažu soļu atstatumā, viņa, attinusi lakatiņu, izņēma no tā jaunu papīra divdesmitpiecnieku un steidzīgi sniedza oficierim.

Bijis pats viņa gaišība mājās, zināms, viņš jau nu pa īstam, kā radiniekam, bet varbūt, eče … tagadītiņ … — Mavra Kuzmiņišna sakaunējās un apjuka. Bet oficieris netielēdamies un nesteigdamies paņēma naudas zīmi un pateicās Mavrai Kuzmiņišnai. — Bijis pats grāfs mājās,— Mavra Kuzmiņišna atvainodamās vēlreiz atkārtoja. — Lai Kristus stāv jums klāt, mīļais! Dievs lai jūs sarga, — Mavra Kuzmiņišna skaitīja, klanīdamās un viņu pavadīdama. Oficieris, it kā pats par sevi nosmiedamies, vīpsnādams un galvu kratīdams, gandrīz teciņus laidās skriet pa tukšajām ielām uz Jauzas tiltu panākt savu pulku.

Bet Mavra Kuzmiņišna vēl ilgi valgām acīm stāvēja pie aizvērtajiem vārtiņiem, domīgi galvu šūpodama un juzdama negaidītu mātes maiguma un žēluma uzplūdu pret nepazīstamo oficierīti.

XXIII

Pusgatavā Varvarka's ielas namā, kur apakšstāvā bija dzertuve, skanēja piedzērušo bļaustīšanās un dziedāšana. Nelielā, netīrā istabā uz soliem ap galdiem sēdēja kāds desmits fabrikas strādnieku. Visi tie piedzēruši, nosvīduši, miglainām acīm, piepūtušies un mutes plātīdami, dziedāja kādu dziesmu. Viņi vilka katrs savā meldiņā, ar pūlēm, piespiezdamies, acīmredzot nevis tāpēc, ka gribējās dziedat, bet tikai tādēļ, lai pierādītu, ka ir pilnā un uzdzīvo. Viens no tiem, garš gaišmatis, tīros, zilos svārkos stāvēja pari visiem. Viņa seja ar smalko, taisno degunu būtu skaista, ja nebijušas plānās, sakniebtās lūpas, kas nemitīgi kustējās, un nespodrās, sarauktās, stingās acis. Viņš stāvēja, noliecies pār tiem, kas dziedāja, un, acīmredzot kaut ko iedomādamies, svinīgi un stūraini plātījās viņiem virs galvām ar baltu, līdz elkonim atrotītu roku, pūlēdamies nedabiski izplest netīros pirkstus. Viņa svārku piedurkne vienā laidā slīdēja lejā, un puisis centīgi ar kreiso roku to atkal braucīja augšā, it kā tas bijis visai svarīgi, lai šī dzīslainā, baltā roka, kas vēcinājās pa gaisu, katrā ziņā būtu kaila. Dziesmas vidū priekšnamā un uz lieveņa atskanēja plūkšanās klaigas un belzieni. Garais puisis af- ineta ar roku.

Pietiks! — viņš pavēloši iesaucās. — Kautiņš, puikas! — un viņš, joprojām rotīdams piedurkni, izsteidzās uz lieveņa.

Fabrikas ļaudis devās viņam pakaļ. Strādnieki, kas žūpoja dzertuvē, šorīt garā puiša vadībā no fabrikas bija atstiepuši krodziniekam ādas un par tām dabūjuši degvīnu. Kalēji no tuvīnajām kalvēm, izdzirduši krogā plītēšanu un domādami, ka krogs izdauzīts, gribēja ielauzties tajā ar varu. Uz lieveņa izcēlās kautiņš.

Krodzinieks durvīs plūcās ar kalēju, un tobrīd, kad nāca ārā fabrikas ļaudis, kalējs atsprāga no krodzinieka un nokrita ar seju uz bruģa.

Otrs kalējs lauzās durvīs, ar krūtīm dzīdamies krodziniekam virsū.

Puisis ar atrotīto piedurkni pa ceļam vēl iegāza pa seju kalējam, kas lauzās durvīs, un mežonīgi ieaurojās:

Zēni! Mūsējos sit!

Sai brīdī no zemes piecēlās pirmais kalējs un, izsmērēdams asinis pār visu sadauzīto seju, sāka bļaut asarainā balsī:

Palīgā! Nosita!… Cilvēku nosita! Brālīši!…

Vai, jautiņi, sasituši līdz nāvei, nosituši cilvēku! — iegaudojās veca sieva, klupdama ārā pa blakus nama vārtiem. Ap asinīm notriepušos kalēju salasījās ļaužu pūlis.

Maz laikam esi no ļaudīm plēsis, ne krekla mugurā neatstādams, — kāda balss sauca krodziniekam, — nu vēl cilvēku galēs nost! Slepkavnieks!

Garais puisis, uz lieveņa stāvēdams, bolīja nespodrās acis te uz krodzinieku, te uz kalējiem, it kā apsvērdams, ar kuru tagad vajadzētu kauties.

Rīkļurāvējs! — viņš piepeši uzbļāva krodziniekam.

Puikas, sien viņu ciet!

Kā tad, atradušies sējēji! — iekliedzās krodzinieks, atvēcinādamies no vīriem, kas klupa tam virsū, un, cepuri no 'galvas norāvis, spēra to -zemē. It kā šim žestam bijusi kāda noslēpumaina, draudoša nozīme, krodzinieku apstājušie fabrikas ļaudis neziņā aprāvās.

Es, brāl, kārtību zinu tīri labi. Līdz pašam prista- vam iešu.. Tu domā, neaiziešu? Laupīt vis tagadīt nevienam nav brīv! — krodzinieks nokliedza, celdams no zemes cepuri.

Un iesim ar, vai redzējies! Un iesim … vai redzējies! — viens pēc otra atkārtoja krodzinieks un garais puisis, un abi reizē devās pa ielu projām. Asinīm nošķiedies, kalējs soļoja viņam blakus. Viņiem nopakaļ tērgādami un klaigādami gāja fabrikas strādnieki un bars lieku ļaužu.

Uz Maroseikas stūra pret lielu, aizvirtņotu namu ar kurpnieku meistara izkārtni bēdīgām sejām stāvēja savi divdesmit Tturpnieki, vārgi, noguruši vīri darba ķiteļos un noskrandušos svārkos.

Lai viņš samaksā ļaudīm, kā pienākas! — runāja kalsns amatnieks ar šķidru bārdeli un sarauktām uzacīm.

Tā tik būs, sūcis viņš mūsu asinis, un ar to beigas! Vazāja, vazāja mūs visu nedēļu. Bet nu pievedis pie paša pēdīgā gala un pats laidīsies lapās.

Ieraudzījis ļaužu baru un asinīm notriepto cilvēku, runātājs apklusa, un visi kurpnieki steidzīgā ziņkārē pievienojās pūlim, kas virzījās uz priekšu.

Kurp, ļautiņi, iedami?

Zināma lieta, kurp, pie valdīšanas.

Ko tad tā, vai no tiesas mūsējiem netiks virsroka?

Kā tad tu domāji! Paklau, ko tauta runā!

Bira jautājumi un atbildes. Krodzinieks, izmantodams pūļa pieaugumu, palika iepakaļ un griezās atpakaļ uz savu dzertuvi.

Garais puisis, nepamanījis savu ienaidnieku krodzinieku nozūdam, kailo roku vicinādams,, runāja bez apstājas, vērsdams uz sevi vispārēju uzmanību. Viņam apkārt arī ļaudis visvairāk spiedās, domādami no viņa dabūt atrisinājumu jautājumiem, kas visus nodarbināja.

Lai parāda, kas kārtība, lai parāda, kas likums, I īlab j:au tak priekšniecība iecelta! Vai nav tā, pareizticīgie? — garais, puisis novaicāja, tikko manāmi vīpsnādams.

Viņš domā, vairs ij priekšniecības nav? Kā tad nu bez priekšniecības? Vai mazums tādu, kas nadzīgi uz laupīšanu!

Kas tā par tukšu valodu! — pūlī atsaucās. — Kā tad, la jau nu Maskavu ij pametīs! Kāds tev pa jokam pamelsīs, bet tu gatavs ticētājs. Vai mazums nāk mūsējo karapulku. Tā jau nu šo gan laidīs! Tālab jau ir valdīšana. Paklau vien, ko tauta runā1, — atkārtoja pūlī, rādīdami uz garo puisi.

Pie Kitaigorodas mūra kāds cits, neliels ļaužu pūlītis bija apstājis vīru rupjas vadmalas šinelī ar papīru rokā.

Pavēli, pavēli lasa!1 Pavēli lasa! — atskanēja pūlī, un ļaudis plūda uz lasītāja pusi.

Vīrs šinelī lasīja 31. augusta afišiņu. Kad pūlis viņu ielenca, viņš it kā apjuka, bet, kad garais puisis, aizlauzies Itdz viņam, pieprasīja, viņš, balsij viegli drebot, sāka lasīt afišiņu no sākuma.

«Rīt agri es dodos pie viņa gaišības kņaza,» viņš lasīja (viņa gaišības — muti smīnā savilcis un uzacis raukdams, garais puisis svinīgi atkārtoja), «lai ar viņu apspriestos, rīkotos un palīdzētu karapulkiem izdeldēt ļaundarus;, sāksim arī mēs nīdēt ārā …» — lasītājs turpināja un aprāvās (— Redzēji? — garais uzvaroši nokliedza. — Viņš tev visu distanciju atraisīs … —) — «viņa garu un trieksim šos viesus pie velna; es būšu atpakaļ uz pusdienām, un mēs ķersimies pie darba, paveiksim, pabeigsim un ļaundarus nobeigsim.»

Pēdējos vārdus lasītājs nolasīja pilnīgā klusumā. Garais puisis skumji nokāra galvu. Acīmredzot neviens šos pēdējos vārdus nesaprata. It sevišķi vārdi «es būšu atpakaļ rit uz pusdienām» acīmredzot pat apbēdināja gan lasītāju, gan klausītājus. Ļaužu prāti bija noskaņoti augstām lietām, bet tas izklausījās pārāk vienkārši un nevajadzīgi saprotami; tas bija tas pats, ko būtu varējis pateikt kurš katrs no viņiem, un tāpēc tā nevarēja vēstīt pavēle, kas nāca no augstākās varas.

Visi stāvēja, nomākti klusēdami. Garais puisis šķobīja lūpas un šūpojās.

Butu viņam jāpaprasa! … Tas pats laikam ir? … Kā tad, tā jau Šim paprasīsi!… Nu, kas tur… Viņš norādīs… — pēkšņi noskanēja pūļa pakaļējās rindās, un vispārēja uzmanība pievērsās policijmeistara ratiem, kas divu jātnieku dragūnu pavadība ieripoja laukumā.

Policijmeistars, kas šorīt pēc grāfa pavēles bija braucis dedzināt strūgas un ar šo uzdevumu ierāvis sev brangu naudas summiņu, kas tam pašreiz bija kabatā, ieraudzījis virzāmies pretim ļaužu pūli, pavēlēja kučierim apturēt.

Kas par ļaudīm? — viņš uzkliedza nācējiem, kas pa- šķīrušies un bikli tuvojās ratiem. — Kas par ļaudīm? Es jums prasu, — atkārtoja policijmeistars, nesanēmis atbildi.

Viņi, jūsu labdzimtība, — sacīja rakstvedis rupjas vadmalas mētelī, —• viņi, jūsu augstdzimtība, pēc viņa gaišības grāfa sludinājuma, dzīvību nežēlodami, gribēja pakalpot un nevis tā, ka būtu kāds dumpis, bet kā visgaišais grāfs vēlējis..,

Grāfs nav aizbraucis, viņš ir šeit, un rīkojums par jums būs, — policijmeistars sacīja. — Brauc! — viņš uzsauca kučierim. Pūlis apstājās, spiezdamies ap tiem, kas bija dzirdējuši, ko priekšniecība teica, un noskatīdamies pakaļ ratiem.

Policijmeistars šai brīdī bailīgi atskatījās, kaut ko pateica kučierim, un zirgi sāka rikšot ātrāk.

Mānās, ļautiņi! Ejam pie paša! — noskanēja garā puiša balss. — Nelaiž garām, puikas! Lai dod atbildi! Tur cieti — klaigāja balsis, un ļaudis skriešus likās ratiem pakaļ.

Pūlis, skaļi tērgādams, devās policijmeistaram līdzi uz Lubjanku.

Kā tad, kungi un tirgoņi aizvākušies, bet mēs lai par to aizejam postā? Vai mēs kādi suņi esam, vai? — aizvien biežāk atskanēja pūlī.

XXIII

1. septembra vakarā, pēc tikšanās ar Kutuzovu, grāfs Rastopčins, apbēdināts un aizvainots, ka viņu nebija aicinājuši uz kara padomi, ka Kutuzovs nemaz nebija ņēmis vērā viņa priekšlikumu piedalīties galvaspilsētas aizstāvēšanā, un pārsteigts par to uzskatu, kas viņam bija radies nometnē un pēc kura jautājums par galvaspilsētas mieru un par tās patriotisko noskaņu ne tikvien palika otrā vietā, bet izrādījās pagalam nevajadzīgs un niecīgs,—> par visu to sarūgtināts, aizvainots un izbrīnījies, grāfs Rastopčins atgriezās Maskavā. Paēdis vakariņas, grāfs neizģērbies nolikās uz kušetes, bet ap pulksten vieniem viņu pamodināja kurjers, kas bija atvedis vēstuli no Kutuzova. Vēstulē bija teikts, ka karapulki atkāpjoties uz Rjazaņas ceļu aiz Maskavas un vai tāpēc grāfs nebūtu tik laipns norīkot policijas ierēdņus, kas izvada karapulkus cauri pilsētai. Šī vēsts Rastopčinam nebija nekas jauns. Ne tikvien kopš vakarējās tikšanās ar Kutuzovu Poklonnaja kalnā, bet jau kopš pašas Borodinas kaujas, kad visi Maskavā sabraukušie ģenerāļi ka vienā mutē runāja, ka nevar uzsākt vēl vienu kauju, un kad ar grāfa atļauju katru nakti veda ārā valsts mantu un apmēram puse no iedzīvotājiem jau bija izbraukuši, — grāfs Rastopčins zināja, ka Maskavu atstās; un tomēr šī ziņa, saņemta vienkāršas zīmītes veidā ar Kutuzova pavēli un turklāt nakts laikā, pirmajā nomidzī, grāfu pārsteidza un kaitināja.

Vēlāk, paskaidrodams savu šā laika darbību, grāfs Rastopčins savās piezīmēs vairākkārt rakstīja, ka viņam tolaik bijuši divi svarīgi nolūki: De maintenir le tranqulllile ā Moscou et d'en faire partir les habltants.x Ja pieļauj, ka bijuši šie divējādie nolūki, tad ikviens Rastopčina solis izrādās nevainojams. Kādēļ gan netika izvesti Maskavas svētumi, ieroči, patronas, pulveris, labības krājumi, kālab tūkstošiem Maskavas iedzīvotāju mānīja, ka Maskavu neatdos, un ar to viņus izpostīja? — Lai saglabātu galvaspilsētā mieru, — atbild grāfa Rastopčina paskaidrojums. Kālab izveda nevajadzīgu papīru blāķus no iestādēm uri Lepiha balonu un citas lietas? — Lai atstātu pilsētu tukšu, — atbild grāfa Rastopčina paskaidrojums. Vajag tikai pieļaut, ka kaut kas apdraudējis tautas mieru, un jebkura rīcība gūst attaisnojumu.

Visas terora šausmas allaž dibinājušās uz rūpēm par tautas mieru.

Uz ko tad dibinājās grāfa Rastopčina bailes par tautas mieru Maskavā 1812. gadā? Kāds pamats bija iedomāties pilsētā tieksmi uz sacelšanos? Iedzīvotāji brauca projām, karapulki atkāpdamies pildīja Maskavu. Kāpēc Lai tauta par to būtu dumpojusies?

Ne tikvien) Maskava, bet visā Krievijā, ienaidniekam ienākot, nenotika nekas līdzīgs dumpim. 1. un 2.. septembrī vairāk par desmit tūkstošiem cilvēku palika Maskavā, un, atskaitot ļaužu barus, kas pulcējās virspavēlnieka, pagalmā un ko viņš pats bija saaicinaj,is, cita it nekā nebija. Acīmredzot vēl mazāk varēja gaidīt nemieru tautā, ja pēc Borodinas kaujas, kad kļuva skaidrs vai vismaz domājams, ka Maskavu vajadzēs atstāt, Rastopčins būt® nevis uzkurinājis tautu, izdalīdams ieročus un afišas, bet darījis visu iespējamo, lai izvestu visus svētumus, pulveri, lādiiiņius tirt naudu,, un klaji pateicis iedzīvotājiem, ka pilsētu; atstāj.

Rastopčins, dedzīgs, sangvinisks cilvēks, kas vienmēr grozījies augstākās administrācijas aprimdās, kaut art apveltīts ar patriotiskām jūtām, bija tomēr bez mazakās no- jēgas par to tautu, pār kuru domājās vaidam. Jau no sākta gala, kopš ienaidnieka ienākšanas Smoļenskā, Rastopčins sava iztēlē bija iedomājies sevi tautas jutu, p>roti, Krievijas sirds vadītāja lomā. Viņam ne tikvien tikās (kā liekas ikvienam administratoram), ka viņš vada Maskavas iedzīvotāju ārējo darbību, bet viņam likās arī, ka viņš vada iedzīvotāju noskaņu, laizdams klajā uzsaukumus un afišas, kas bija rakstītas tai banālajā valodā, ko- vienkāršie cilvēki savā starpā nicina un ko tie nesaprot, ja to- dzird no augšienes. Skaistā tautas jūtu vadītāja loma Rastopčrnam tā patika, viņš tajā bija tā iejuties, ka nepieciešamība izslēgties no šās lomas, nepieciešamība atstāt Maskavu bez jebkāda varonīga efekta pārsteidza viņu nesagatavotu, un viņš pēkšņi pazaudēja pamatu zem kājām, un patiešām vairs nezināja, ko iesākt. Kaut arī viņš zināja, ka Maskava būs jāatstāj, taču līdz pēdējam mirklim ar visu sirdi tam neticēja un nekā šai nolūkā nedarīja. Iedzīvotāji brauca ārā pret viņu gribu. Ja izveda iestādes, tad tikai tāpēc, ka ierēdņi to pieprasīja, kaut gan grāfs tiem ne visai labprāt piekrita. Pašu viņu nodarbināja tikai tā loma, ko viņš iedo- mās bija sev radījis. Kā bieži mēdz atgadīties ar dedzīgu Iztēli apveltītiem cilvēkiem, viņš jau sen zināja, ka Mas- l.avu atstās, taču zināja tikai ar prātu, bet ar visu sirdi tam neticēja, iztēlē nesaskatīdams šo jauno stāvokli.

Visa viņa darbība, centīga un enerģiska (cik tā bija derīga un atspoguļojās tautā — tas ir cits jautājums), visa viņa darbība bija vērsta tikai uz to, lai radītu iedzīvotājos tas pašas jūtas, ko pārdzīvoja viņš pats: patriotisku naidu pret frančiem un paļāvību uz saviem spēkiem.

Bet, kad notikums sāka pieņemt savus īstos, vēsturiskos apmērus, kad izrādījās par nepietiekamu tikai vārdos izteikt naidu pret frančiem, kad nevarēja šo naidu izpaust pat ar Skauju, kad paļāvība uz saviem spēkiem izrādījās veltīga jau šai vienā jautājumā par Maskavu, kad visi iedzīvotāji kā viens cilvēks, pamezdami savu mantību, plūda arā no Maskavas, parādīdami ar šo negatīvo rīcību visu savu patriotisko jūtu varenību, — tad .Rastopčina izraudzītā loma uzreiz zaudēja jēgu. Viņš pēkšņi sajutās vientuļš, vājš un smieklīgs, bez pamata zem kājām.

No miega iztraucēts, saņēmis no Kutuzova saltu un kategorisku pavēli, Rastopčins kļuva jo ērcigaks, jo vairāk viņš jutas vainīgs. Maskavā bija palicis taisni viss tas, kas bija uzticēts viņam, visa vārsts manta, ko viņam būtu vajadzējis izvest. Izvest visu nebija iespējams.

«Kas tad pie tā vainīgs, kas k> pieļāva?» viņš domāja. «Protams, ne es. Man viss bija gatavs, es Maskavu turēju, rau, tā! Un, paskat, cik tālu viņi noveduši! Nelieši, nodevēji!» viņš domāja, lāgā neapzinādamies, kas īsti bija šie nelieši wh nodevēji, bet juzdams nepieciešamību nīst šos nenoteiktos nodevējus, kas bija vainīgi pie tā divkosīgā, smieklīgā stāvokļa, kādā viņš atradās.

Visu so nakti grāfs Rastopčins izdalīja pavēles, pēc kurām saradās no visām Maskavas malām. Tuvinieki nekad nebija redzējuši grāfu tik drūmu un satrauktu.

«Jūsu gaišība, no dzimtmuižu departamenta atnākuši, no direktora pēc pavēlēm… No konsistorijas, no senāta, no universitātes, no bērnu patversmes, vikārs .atsūtījis… prasa … Kā pavēlēsiet par ugunsdzēsēju komandu? Cietuma priekšnieks… trako nama priekšnieks …» visu nakti grāfam ziņoja vienā laidā.

Uz visiem šiem jautājumiem grāfs deva strupas un piktas atbildes, kas rādīja, ka viņa pavēles patlaban nav vairs vajadzīgas, ka visu, ko viņš rūpīgi sagatavojis, tagad kāds ir samaitājis un ka šim kādam nu jāuzņemas visa atbildība par visu to, kas tagad notiks.

Nu, pasaki tam stulbenim, — viņš atbildēja uz dzimtmuižu departamenta pieprasījumu, — lai paliek sargāt savus papīrus. Nu ko tu jautā tādas blēņas par ugunsdzēsēju komandu? Ja zirgi ir — lai brauc uz Vladimiru. Neatstās taču frančiem.

Jūsu gaišība, ieradies uzraugs no ārprātīgo mājas, kā pavēlēsiet?

Ka pavēlēšu? Lai brauc visi, vairāk nekā … Bet trakos palaist pilsētā. Ja mums ārprātīgie armijas komandē, tad šiem jau pats dievs nolicis.

Uz jautājumu par arestantiem, kas sēdēja parādu cietumā, grāfs nikni uzbļāva priekšniekam.

Ko tad, lai tev dodu divus bataljonus konvoja, kura nav? Laist vaļā, tas viss!

Jūsu gaišība, ir arī politiskie: Meškovs, Vereščagins.

Vereščagins! Viņš vēl nav pakārts? — Rastopčins uzbrēca. — Atvest viņu pie manis!

XXV

Ap pulksten deviņiem rītā, kad karapulki jau bija sākuši virzīties cauri Maskavai, neviens vairs nenāca prasīt grafa rīkojumus. Visi, kas varēja, brauca projām paši uz savu roku; tie, kas palika, paši izlēma, kas darāms.

Grāfs lika piebraukt zirgus, lai dotos uz Sokoļņikiem, un sadrūvējies, dzeltens un nerunīgs, rokas salicis, sēdēja savā kabinetā.

Mierīgā laikā, kad neplosās vētra, katram administratoram šķiet, ka tikai viņa pūliņi ir tie, kas virza visus viņam padotos iedzīvotājus, un šo apziņu, ka viņš ir nepieciešams, ikviens administrators izjūt kā galveno atalgojumu par savu darbu un pūlēm. Saprotams, ka tikmēr, kamēr vēstures jūra ir mierīga, valdītājam administratoram savā nedrošajā laiviņā, ar kārti balstoties pret tautas kuģi un pašam stumjoties, vajag likties, ka viņa pūles dzen uz priekšu kuģi, pret kuru viņš balstās. Bet vajag tikai sacelties vētrai, saviļņoties jūrai un sākt kustēties pašam kuģim, kad šādi maldi nav vairs iespējami. Kuģis trauc savā neatkarīgajā milža gaitā, kārts vairs nesniedz sakustējušos kuģi, un valdītājs uzreiz no pavēlnieka — no spēka avota kļūst par nenozīmīgu, nederīgu un nevarīgu cilvēku.

Rastopčins to juta, un tas viņu kaitināja.

Policijmeistars, ko pūlis bija apturējis, un adjutants, kas nāca ziņot, ka zirgi piebraukti, reizē iegāja pie grāfa. Abi bija bāli, un policijmeistars, pastāstījis, ka uzdevumu izpildījis, ziņoja, ka grāfa pagalmā drūzmējoties milzīgs ļaužu bars, kas vēloties grāfu redzēt.

Rastopčins, ne vārda neatbildējis, piecēlās un straujiem soļiem devās savā greznajā, gaišajā viesistabā, piegāja pie balkona durvīm, pieķēra roku durvju tvereklim, atkal palaida to vaļā un piegāja pie loga, no kurienes varēja labāk pārredzēt visu pūli. Garais puisis stāvēja pašā priekšā un ar stingru seju, roku vicinādams, kaut ko runāja. Asinīm notriepies kalējs drūmu seju stāvēja viņam līdzās. Caur aizvērtajiem logiem dzirdēja balsu dūkoņu.

Vai ekipāža gatava? — Rastopčins vaicāja, no loga atiedams.

Gatava, jūsu gaišība, — adjutants atbildēja.

Rastopčins atkal tuvojās balkona durvīm.

Ko tad viņi īsti grib? — viņš jautāja policijmeista- ram.

Jūsu gaišība, viņi saka, ka esot sapulcējušies, lai pēc jūsu pavēles ietu pret frančiem, kaut ko kliedz par nodevību. Nemierīgs pūlis, jūsu gaišība. Es ar mokām tiku projām. Jūsu gaišība, ja atļauts ieteikt…

Varat iet, bez jums zinu, kas darāms, — Rastopčins dusmīgi uzkliedza. Viņš stāvēja pie balkona durvīm, raudzīdamies pūlī. «Lūk, ko viņi izdarījuši ar Krieviju! Lūk, ko viņi izdarījuši ar mani!» Rastopčins domāja, juzdams savā dvēselē briestam nevaldāmas dusmas pret kādu, kam varētu piedēvēt visa notikušā cēloni. Kā bieži mēdz gadīties straujiem cilvēkiem, niknums jau bija viņu pārņēmis, bet viņš vēl meklēja, uz ko to izgāzt. «La voilā la populace, la lie du peuple,» viņš domāja, raudzīdamies pūlī, «la plēbe cjui'ils ont soulevee par leur soiiise. II leur jaut une victitne,»1J Te nu ir rupjais pūlis, tautas padibenes, plebeji, ko viņi ar savu

muļķību sacēluši kājāsl Tiem vajadzīgs upuris viņam iešāvās prātā, lūkojoties uz garo puisi, kas vicināja roku. Un tas viņam iešāvās prātā tāpēc, ka pašam bija vajadzīgs šis upuris, uz ko izgāzt dusmas.

Vai ekipāža gatava? — viņš otrreiz pārvaicāja,

Gatava, jusu gaišība. Ko pavēlesiet par Verešča- ginu? Tas gaida pie lieveņa, — adjutants sacīja.

Ā! — Rastopčins iesaucās, it kā viņu pārsteigusi kāda nejauša atmiņa.

Un, aši atvēris durvis, viņš apņēmīgiem sojiem izgāja uz balteņa. Čala uzreiz apklusa, cepures un naģenes pazuda no galvām, un visas acis pacēlās uz iznākušo grāfu.

Sveiki, puiši! — grāfs strauji un skaļi uzsauca. — Paldies, ka esat atnākuši. Es tūliņ pie jums iziešu, bet vispirms mums jātiek galā ar ļaundari. Mums jāsoda nelietis, kas pazudinājis Maskavu. Uzgaidiet mani! — Un 'grafs tikpat ātri atgriezās istabā, cieši piecirzdams durvis.

PāT piiili pārskrēja atzinīga, apmierināta murdo-ņa. «Viņš tātad visus neliešus savaldīs! Bet tu saki, francūzis… Viņš tev visu distanciju atrežģīs.!» runāja ļaudis, it kā cits citam pārmezdami savu mazticību.

Pēc dažām minūtēm pa parādes durvīm steidzīgi iznāca oficieris, kaut ko pavēlēja,, un dragūni saslējās. Pūlis no balkona kāri pavirzījās uz lieveņa pusi Pikti un ašiem sojiem, iznākdams uz lieveņa, Rastopčins steigā palūkojās visapkārt, it kā kādu meklētu.

Kur viņš ir? — grāfs noprasīja, un tai paši mirklī, tikko to izteicis, ieraudzīja gar nama stūri starp diviem dragūniem nakaui ja urnu cilvēku ar garu, tievu kaklu, līdz pusei noskūtu un jau apaudušu galvu. Sis jaunais cilvēks bija ģērbies kādreiz švitigā lapsādas kažociņā ar zilas vadmalas virsdrēbi un savazātās platās nātna auduma arestanta biksēs, kas bija sabāztas netīros, nošķiebtos, smalkos zābakos. Ap tievajām, vārgajām kājām smagi kuļājās važas, kas apgrūtināja jaunā cilvēka nedrošo gaitu.

A! — iesaucās Rastopčins, steigšus novērsdams skatienu no jaunā cilvēka lapsādas kažociņā un norādīdams uz lieveņa apakšējo pakāpienu. — Nostādiet viņu te! — Jaunais cilvēks, važām žvankstot, smagi uzkāpa uz norādītā pakāpiena, ar pirkstu pieturēdams kažociņa apkakli, kas šķita spiežam, divas reizes pagrozīja garo kaklu un nopūties ar padevīgu kustību salika uz vēdera smalkās, darba neradušas rokas.

Dažus acumirkļus ilga klusums, kamēr jaunais cilvēks nostājās uz pakāpiena. Tikai ļaužu drūzmā, kas spiedās uz priekšu, pēdējās rindās dzirdēja krekstam, stenam, grūstāmies un mīņājamies.

Rastopčins, gaidot, kad Jauneklis nostāsies norādītajā viela, pierr raukdams, ar roku berzēja seju.

Puiši! — Rastopčins iesāka metāliski skanīgā balsī, — šis cilvēks, Vereščagins, ir tas pats nelietis, kas pazudinājis Maskavu.

Jaunais cilvēks lapsādas kažociņā stāvēja padevīgā pozā, saņēmis plaukstas pār vēderu un mazliet sakucies. Viņa nofresējusī, skūtās galvas izķēmotā jauneklīgā seja nr bezcerīgu izteiksmi biļa noliekta lejup. Pie grāfa pirmajiem vārdiem viņš lēnām pacēla galvu un no apakšas pavērās grāfā, it kā gribēdams tam kaut ko teikt vai sa- '.lapt tā skatienu. Bet Rastopčins uz viņu neskatījās. Jauneklim uz garā, tievā kakla aiz auss kā virve pie brieda zila dzīsla un piepeši piesarka seja.

Visas acis biļa pievērstas viņam. Viņš paraudzījās pūlī un, it kā ļaužu sejās fasāmā izteiksme atņēmusi viņam pēdējo cerību, bēdīgi un bikli pasmaidīja, un, atkal galvu noliecis, pamīņājās uz pakāpiena.

Viņš ir nodevis savu caru trn tēvijir, viņš pārdevies Bonapartanr, vīņš vienīgais no visiem krieviem apkaunojis krieva vardu, un viņa- dēļ iet bojā Maskava. — Rastopčins skandēja- līdzenai, griezīgā balsī; bet tad uzreiz ašr pavērās lejup uz Vereščagīnu, kas joprofām stāvēja tai pašā padevīgajā pozā. Un, rt kā eksplodējis no šā skatiena, viņš, roku pacēlis, gandrīz kfiegšus fzklredza, vērsdamres pie ļaudīm,: — Tiesājiet viņu kā zinādami!1 Atdodu vfņtr jums!

Ļaudis kl'usēja un tikai aizvien ciešāk trn ciešāk spiedās cits citam virsū. Turēt citam citu, elpot šai smacīgajā tveicē, nespēt pakustēties un gaidīt kaut ko nezināmu, nesaprotamu un baigu kļuva neizturami. Tie, kas stāvēja priekšējās rindās, redzēja un dzirdēja visu, kas notika priekšā, tin plaši ieplestām, baiļu pilnām acīm un pavērtām mutēm, visus spēkus sasprindzinādami, ar savām mugurām atturēja spiedienu no aizmugures.

Sitiet viņu!… Lai iznīkst nodevējs un neapkauno krieva vārdu! — iekliedzās Rastopčins. — Kapājiet gabalos! Es pavēlu! — Izdzirdīs nevis vārdus, bet Rastopčina niknās balss skaņas, pūlis iestenējās un saplūda uz priekšu, bet atkal apstājās.

Grāf?.., — pēkšņi uznākušajā mirkļa klusumā ierunājās Vereščagina biklā un reizē teatrālā balss. — Grāf, virnīgī dievs ir mums soģis… — galvu pacēlis, sacīja VereščagTirs, un atkal resnā dzīsla uz viņa tievā kakla pieplūda ar asinīm un sārtums strauji ielija un atkal apdzisa viņa sejā. Viņš neizteica līdz galam, ko bija gribējis.

Cērtiet viņu! Es pavēlu! … — Rastopčins izkliedza, pēkšņi kļuvis tikpat bāls kā Vereščagins.

Zobenus ārā! — oficieris uzsauca dragūniem, pats izraudams zobenu.

Otrs, vēl spēcīgāks vilnis uzbangoja ļaudīs un, aizplūdīs līdz priekšējām rindām, aizskaloja priekšējos un šūpodams pienesa tos pie pašām lieveņa kāpnēm. Garais puisis ar pārakmeņojušos izteiksmi seja un sastingušu pacelto roku stāvēja līdzas Vereščaginam.

Cērtiet! — oficieris gandrīz čukstus pavēlēja dragūniem, un viens zaldats piepeša niknuma izķēmotu seju gāza Vereščaginam ar trulo zobenu pa galvu.

«A!» Vereščagins īsi un izbrīnījies iekliedzās, bailīgi apkārt skatīdamies un it kā nesaprazdams, kāpēc ar viņu tā rīkojušies. Tāds pats izbrīna un šausmu vaids pāršalca pūli.

«Ak kungs!» dzirdēja kādu bēdīgi iesaucamies.

Bet tūliņ pēc izbrīna sauciena, kas bija izlauzies Vereščaginam, viņš žēli iekliedzās aiz sāpēm, un šis kliedziens viņu pazudināja. Līdz pēdējai iespējai sasprindzinātā cilvēcisko jūtu robeža, kas vēl aizturēja pūli, vienā mirklī pārtrūka. Noziegums bija uzsākts, vajadzēja to novest galā. Zelo, pārmetuma pilno vaidu apslāpēja bargs un nikns pūļa rēciens. Kā pēdējais septītais vilnis, kas sadragā kuģus, no pakaļējām rindām uzbangoja šis pēdējais neapturamais vilnis, atplūda līdz priekšējām, noslaucīja tās un aprija visu. Dragūns, kas bija cirtis, grasījās cirtienu atkārtot. Vereščagins ar šausmu kliedzienu, rokām atvairī- damies, metās pūlim pretim. Garais puisis, kuram viņš uzgrūdās, ar rokām sakampa Vereščagina tievo kaklu un, mežonīgi kliegdams, kopā ar viņu novēlās zemē ļaužu pūlī, kas rēkdams gruva tiem virsū.

Vieni dauzīja un plosīja Vereščaginu, citi garo puisi. Gan samītie, gan tie, kas lūkoja paglābt garo puisi, ar saviem kliedzieniem tikai vēl vairāk iekveldināja pūļa niknumu. Dragūni ilgi nevarēja atbrīvot asinīm noplūdušo, līdz nāvei piekauto fabrikas strādnieku. Un ilgi, par spīti dedzīgajai skubai, ar kādu pūlis centās paveikt reiz uzsākto, cilvēki, kas sita, žņaudza un plosīja Vereščaginu, nevārēja viņu nobeigt; pūlis spieda tos no visām pusēm, viļņoja ar tiem vidū kā viengabala masa no vienas puses uz otru un nedeva tiem iespēju ne viņu piebeigt, ne arī pamest.

«Krauj ar cirvi, vai!. „. nospieduši… Nodevējs, Kristu pārdevis! … Vēl dzīvs … sīksts, maita … to viņam, zaglim, vajadzēja. Žmiedz nost! … Vai vēl dzīvs?»

Tikai, kad upuris vairs neturējās pretī un viņa kliedzieni pārgāja vienmērīgā, stieptā gārdzoņā, pūlis sāka steidzīgi pārvietoties ap asinīs guļošo mironi. Ikviens piegāja, paskatījās uz to, kas bija padarīts, un ar šausmām, pārmetumu un izbrīnu spiedās atpakaļ.

«Ak tu kungs, cilvēki gatavie zvēri, kur te vairs var dzīvs palikt!» dzirdēja pūlī. «Un tāds jauns puikiņš… jādomā, no tirgoņiem, ir nu gan cilvēki! … Stāsta, nemaz neesot tas… kā nu nav tas… Vai dieviņ!… Otru ar piekāvuši, saka, tikko vairs dzīvs … Vai, tavu cilvēku … Kas grēka nebīstas …» runāja tagad tie paši cilvēki, sāpīgā žēlumā noraudzīdamies uz nedzīvo ķermeni ar sazilē- jušo, asinīm un putekļiem notriepto seju un sakapāto garo, tievo kaklu.

Centīgs policijas ierēdnis, kam šķita nepiedienīgi, ka līķis guļ te, viņa gaišības pagalmā, pavēlēja dragūniem izvilkt to uz ielas. Divi dragūni ķērās pie sakropļotajām kājām un stiepa līķi projām. Asiņainā, putekļos savazātā, noskūtā nedzīvā galva ar garo kaklu kūļādamās vilkās pa zemi. Ļaudis spiedās no miroņa tālāk.

Tai brīdī, kad Vereščagins pakrita un pūlis, mežonīgi rēkdams, sablīva un salīgojās tam apkārt, Rastopčins pēkšņi nobāla un negāja vis uz sētspuses lieveni, kur gaidīja viņa zirgi, bet, pats neapjēgdams, kurp un kādēļ, galvu noliecis, ašiem soļiem steidzās projām pa gaiteni, kas veda uz apakšstāva istabām. Grāfa seja bija bāla, un viņš nespēja apvaldīt trīsas, kas kratīja apakšžokli kā drudzī.

— Jūsu gaišība, šurpu… kurp jūs ejat? … šurpu, lūdzami, — viņam aiz muguras noskanēja dreboša, baiļu pilna balss. Grāfs Rastopčins nejaudāja nekā atbildēt un, paklausīgi pagriezies, devās turp, kurp viņam norādīja. Pie sētspuses lieveņa gaidīja kaleša. Rēcošā pūļa tālā dūkoņa bija dzirdama arī šeit. Grāfs Rastopčins ar skubu sēdās kalešā un lika braukt uz savu ārpilsētas namu Sokoļņikos. Izbraucis uz Miesnieku ielas un vairs nedzirdēdams pūļa kliedzienus, grāfs sāka nožēlot. Viņš tagad ar nepatiku atcerējās satraukumu un bailes, ko bija izrādījis saviem apakšniekiem. «La populace est terrible, elle est hideuse,» viņš franciski domāja. «Ils sotil comme les loups qu'on ne peut apaiser qu'avec de la chair.» [131] [1] pūlis ir briesmīgs, tas ir riebīga Tie ir kā vilki; ne ar ko tos nevar apmierināt kā vien ar gāju.

«Grāf! vienīgi dievs ir mums soģis! Rastopčinam piepeši iešāvās prātā Verešča- gina vārdi, un nepatīkami auksti šermuļi pārskrēja viņam pār muguru. Taču šī sajūta ilga tikai vienu mirkli,' un grāfs Rastopčins nicīgi nosmīnēja pats par sevi. «resnais d'aWtres devoirs,» viņš nodomāja. «II fallait apaiser le peuple. Bien d'auiras vietimes ont peri et perissent pour le bieti publique[1] Man bija citi pienākumi. Vajadzēja nomierināt tautu. Daudz citu upuru ir. gājis un iet boja sabiedrības labā.

un viņš saka domāt par tiem vispārīgajiem pienākumiem, kādi viņam bija pret savu ģimeni, savu (viņam uzticēto) galvaspilsētu un pašam pret sevi — ne kā pret Fjodoru Vasiļjeviču Rastopčinu (viņš domāja, ka Fjodors Vasiļjevičs Rastopčins ziedo sevi pour bien publique [132] )[1] — sabiedrības labā, (red.)., bet pret sevi kā pret virspavēlnieku, pret varas pārstāvi un cara pilnvaroto. «Ja es būtu tikai Fjodors Vasiļjevičs, ma ligne de conduite aurait etē tout auirement trncše,. [133] [1] — mans ceļš ietu pavisam citā virzienā» bet man vajadzēja saglabāt ir dzīvību;, ir virspavēlnieka cieņu.»

Viegli šūpodamies uz ekipāžas mīkstajām atsperēm un vairs nedzirdēdams drausmo pūļa rēkoņu,. Rastopčins fiziski nomierinājās, un, kā allaž mēdz būt,, vienlaikus ar fizisko nomierināšanos prāts viņam viltoja ari iemeslus morāli nomierināties. Doma,, kas nomierināja Rastopčinu, nebija jauna. Kopš vien pasaule pastāv un cilvēki nogalina cits citu, nekad ueviens cilvēks nav izdarījis noziegumu pret sev līdzīgu, neniierinādamies ar šo pašu domu. Sī doma ir le bien publiquef6 — sabiedrības labums.. (Red.) citu cilvēku, labums.

Kaislību neapmātam cilvēkam šis labums nekad nav zināms.; bet cilvēks, kurš pastrādā noziegumu, vienmēr droši zina, kas ir šis labums. Un Rastopčins patlaban to zināja.

Viņš ne tikvien savos prātojumos sev nepārmeta izdarīto, bet atrada iemeslus būt ar sevi mierā, ka tik izdevīgi pratis izmantot šo a propos [134] [1] — izdevīgu gadījumu..

— sodīt noziedznieku un reizē ar to apmierināt pūli..

«Vereščaginu tiesāja un viņam piesprieda nāves sodu,» Rastopčins domāja (kaut gan senāts Vereščaginam bija piespriedis tikai spaidu darbus). «Viņš bija nodevējs; es nevarēju pamest viņu nesodītu un turklāt je fāisais d'une pierre deux coups: [135] [1] — ar vienu akmeni devu divus sitienus. nesu upuri tautas nomierināšanai un sodīju ļaundari.»

Atbraucis savā ārpilsētas namā un sācis kārtot mājas darīšanas, grāfs pilnīgi nomierinājās.

Pēc pusstundas grāfs jau straujos zirgos brauca pa So- koļņiku laukumu, vairs neatcerēdamies notikušo un domādams un prātodams tikai par to, kas būs. Viņš tagad steidzās uz Jauzas tiltu, kur, kā viņam bija teikts, atrodoties Kutuzovs. 'Grāfs Rastopčins gatavoja savā iztēlē sīvus un dzēlīgus pārmetumus, ko viņš teiks Kutuzovam par "tā mānīšanos. Viņš liks šai vecajai galma lapsai sajust, ka atbildība par visām nelaimēm, kam bija jānotiek tāpēc, ka atstāja Maskavu, ka Krievija gāja bojā (kā domāja Rastopčins), gulsies uz viņa veco, prātu izkūkojušo galvu. Iepriekš pārdomādams, ko viņš tam teiks, Rastopčins nikni grozījās pa kalešu un pildi lūkojas apkārt.

Sokoļņiku laukums bija kā izmiris. Tikai pašā ta ,galā pie nespējnieku patversmes un trako mājas redzēja bariņus ļaužu baltos apģērbos un dažus tādus pašus cilvēkus pa vienam klaiņojam pa lauku apkārt, kaut ko klaigājam un plātāmies rokām.

Viens no tiem skrēja iešķērsu priekšā grāfa Rastopčina kalešai. Gan pats grāfs Rastopčins, gan viņa kučieris, gan dragūni — visi neskaidrās šausmās un ziņkārē vēroja šos vaļā palaistos ārprātīgos un it īpaši to, kas skriešus viņiem tuvojās. Līgodamies uz savām garajām, kalsnajām kājām, plīvojošā slimnieku mētelī šis ārprātīgais strauji tuvojās, acu nenovērsdams no Rastopčina, kaut ko tam saukdams piesmakušā balsī un mādams, lai apstājas. Nelīdzeniem bārdas pin kūļiem noaugusī, apmākusies un svinīgā seja bija izdilusi un dzeltena. Melnie redzokļi zemu un tramīgi šaudījās safrāna dzeltenajos acu baltumos.

— Stāt! Pieturi! Es tev saku! — viņš spalgi sauca un atkal aizelsdamies nez ko kliedza ar iespaidīgām intonāci- jām un žestiem.

Viņš panāca kalešu un skrēja tai līdzās.

Trīskārt mani nokāva, trīskārt es cēlos augšām no miroņiem. Viņi mani nomētāja ar akmeņiem, sita mani krustā … Es celšos augšām … Celšos augšām … celšos … Saplosīja manu miesu. Dieva valstība sagrūs… Trīskārt es to sagraušu un trīskārt to uzcelšu, — viņš kliedza, aizvien vairāk un vairāk paceldams balsi. Grāfs Rastopčins pēkšņi nobāla tā, kā bija nobālis tobrīd, kad pūlis klupa virsū Vereščaginam. Viņš novērsās.

Sal… salaid ātrāk! — viņš drebošā balsī uzsauca kučierim.

Kaleša sāka ripot, cik zirgiem jaudas; taču vēl ilgi grāfs Rastopčins aiz muguras dzirdēja attālināmies neprātīgus, izmisīgus kliedzienus, bet acu priekšā redzēja vienīgi lapsādas kažociņā ģērbtā nodevēja izbrīna un baiju pilno, asiņaino seju.

Lai cik svaiga bija šī atmiņa, Rastopčins tagad juta, ka tā dziļi, līdz asinīm iegriezusies viņam sirdī. Viņš patlaban skaidri sajuta, ka šās atmiņas asiņainās pēdas nekad nesadzīs, bet ka, gluži otrādi, jo tālāk, jo ļaunāk, jo smeldzī- gāk šī baigā atmiņa līdz mūža galam dzīvos viņa sirdī. Viņš šķita šobrīd dzirdam pats savus vārdus: «Cērtiet viņu, jūs man atbildēsiet ar savu galvu!» «Kādēļ gan es teicu šos vārdus! Kaut kā nejauši pateicu… Es varēju tos neteikt (viņš domāja): tad nekas nebūtu noticis.» Viņš redzēja dragūna baiļu pilno seju, kas pēc sitiena pēkšņi bija kļuvusi nežēlīga, un klusa, bikla pārmetuma pilno skatienu, ko viņam bija uzmetis šis zēns lapsādas kažociņā… «Bet es taču to nedarīju savā labā. Man bija tā jārīkojas. La plebe, le traitre … le bien publique,»1] Rupjais pūlis, nodevējsvispārības labums. viņš domāja.

Pie Jauzas tilta aizvien vēl drūzmējās karaspēks. Bija karsts. Kutuzovs sadudzis, nomākts sēdēja uz sola netālu no tilta un plīkšķināja ar pātagu pa smiltīm, kad grabēdama pieripoja kaleša. Kāds vīrs ģenerāļa mundierī, spalvām greznotu platmali galvā, šaudīgām, ne īsti niknām, ne īsti izbiedētām acīm piesteidzās pie Kutuzova un sāka tam franciski kaut ko stāstīt. Tas bija grāfs Rastopčins. Viņš teica Kutuzovam, ka ieradies šeit tāpēc, ka Maskavas un galvaspilsētas vairs neesot un esot vienīgi armija.

Būtu pavisam citādi, ja jūsu gaišība nebūtu man teicis, ka neatdosiet Maskavu bez kaujas: tas viss nebūtu noticis! — viņš sacīja,

Kutuzovs raudzījās Rastopčinā un, it kā neapjēgdams viņa vārdu nozīmi, centīgi pūlējās izlasīt to sevišķo, kas šobrīd bija rakstīts sejā cilvēkam, kurš ar viņu runāja. Rastopčins samulsis apklusa. Kutuzovs viegli pašūpoja galvu un, pētošo skatienu no Rastopčina sejas nenovērsdams, klusu noteica:

Jā, es neatdošu Maskavu bez kaujas.

Vai Kutuzovs, šos vārdus teikdams, domāja par gluži ko citu vai teica tos tīšām, zinādams, cik tie bezprātīgi, tikai grāfs Rastopčins nekā neatbildēja un steidzīgi atstāja Kutuzovu. Un dīvaini! Maskavas virspavēlnieks, lepnais grāfs Rastopčins, paķēris pletni, devās pie tilta un kliegdams sāka izdzenāt sadrūzmējušos pajūgus.

XXVI

Ap četriem pēc pusdienas Mirata karapulki ienāca Maskavā. Priekšā jāja Virtembergas huzāru nodaļa, nopakaļ ar lielu svītu jāja pats Neapoles karalis.

Pret Arbata vidu, netālu no Nikolas Parādīšanās baznīcas, Mirats apturēja, gaidīdams ziņas no priekšējās nodaļas par to, kādā stāvoklī atrodas pilsētas cietoksnis «le Kremlin».

Ap Miratu salasījās neliels bariņš Maskavā palikušo iedzīvotāju. Visi biklā neizpratnē raudzījās uz ērmoto, spalvām un zeltu greznoto garmataino priekšnieku.

Diez vai tad šis pats tas viņu cars, vai? Nekas! — dzirdēja klusas balsis.

Tulks piejāja pie ļaužu pūlīša.

Cepuri ņem nost… cepuri, — pūlī cits citam uzsauca. Tulks uzrunāja kādu vecu sētnieku un jautāja, vai talu līdz Kremlim. Sētnieks, neizpratnē klausīdamies viņam svešo poļu akcentu un neatzīdams tulka izrunu par krievu valodu, nesaprata, ko viņam saka, un slēpās aiz citiem.

Mirats pavirzījās tulkam tuvāk un lika pajautāt, kur esot krievu karapulki. Kāds no krievu ļaudīm bija sapratis, ko tam jautā, un vairākas balsis uzreiz sāka tulkam atbildēt. Franču oficieris no priekšējās nodaļas piejāja pie Mirata un ziņoja, ka cietokšņa vārti esot aizsprostoti un ka tur droši vien būšot slēpnis.

Labi, — sacīja Mirats un, pievērsies vienam no savas svītas kungiem, pavēlēja uzstādīt četrus vieglos lielgabalus un apšaudīt vārtus.

Artilērija rikšos pabrauca garām kolonnai, kas nāca Mi- ratam nopakaļ, un brauca projām pa Arbatu. Nokļuvusi līdz Vozdviženkas galam, artilērija apstājās un izkārtojās uz laukuma. Vairāki franču oficieri rīkojās ap lielgabaliem, izvietodami tos, un tālskatī lūkojās uz Kremli.

Kremlī zvanīja uz vakara dievkalpojumu, un šī zvanīšana frančus mulsināja. Viņi domāja, ka tas ir aicinājums pie ieročiem. Vairāki kājnieku zaldāti metās skriet uz Ku- tafija vārtiem. Vari i bija aizsprostoti ar baļķiem un dēļu aizšķēršiem. Tiklīdz oficieris ar komandu skriešus tuvojās vārtiem, no vārtapakšas atskanēja divi šautenes šāvieni. Ģenerālis, kas stāvēja pie lielgabaliem, uzsauca oficierim komandas vārdus, un oficieris ar zaldātiem pacirtās atpakaļ.

No vārtiem atskanēja vēl trīs šāvieni.

Viens šāviens ķēra franču zaldātam kājā, un viņpus aizšķēršiem dzirdēja vairākas balsis dīvaini iekliedzamies. Pirmītējo jautro un mierīgo vaibstu franču ģenerāļa, oficieru un zaldātu sejās vienlaikus it kā pēc komandas nomainīja stūrgalvīga, koncentrēta izteiksme, kurā jaudās gatavība iet cīņā un ciest. Viņiem visiem, sākot no maršala līdz pašam pēdīgajam zaldātam, šī vieta nebija vis Voz- dviženka, Mohovaja, Kutafija un Trīsvienības vārti, bet gan jauns apvidus jaunai, droši vien asiņainai kaujai. Un visi gatavojās šai kaujai. Kliedzieni vārtos apklusa. Lielgabali bija nostatīti. Artilēristi uzpūta nodegušos degļus. Oficieris nokomandēja: <rfeu!» [136] [1] — uguni!, un viens pēc otra švīkstēdami aizskanēja divi šāvieni. Kartečas lodes grabēdamas sitās pret vārtu mūri, baļķiem un aizšķēršiem, un laukumā uzplīvoja divi dūmu mākuļi.

Dažus acumirkļus pēc tam, kad bija noklusuši šāvienu dārdi pie Kremļa mūriem, pār franču galvām aizskanēja ērmots troksnis. Virs sienām uzspurdza milzīgs kovārņu bars un, ķērkdams un tūkstoš spārniem švīkstinādams, sāka riņķot gaisā. Reizē ar šo švīkstoņu atskanēja vientulīgs cilvēka kliedziens vārtos un cauri dūmiem parādījās kaftānā ģērbies cilvēks bez cepures. Turēdams šauteni, viņš tēmēja uz frančiem. — Feu!— atkārtoja artilērijas oficieris, un vienā un tai pašā laikā noblīkšķēja viens šautenes un divi lielgabalu šāvieni. Dūmi atkal aizsedza vārtus.

Viņpus aizšķēršiem nekas nekustējās, un franču kājnieki ar oficieriem devās pie vārtiem. Vārtos gulēja trīs ievainoti tirt četri nogalināti cilvēki. Divi kaftānos skrēja gar sienām lejup uz Znamenku.

— Enlevez-tnoi ga, [137] [1] novāciet to. — sacīja oficieris, rādīdams uz balli iem un miroņiem; un franči, nogalinājuši ievainotos, pārsvieda līķus pār sētu lejā. Kas bija šie cilvēki, neviens nezināja. <rEnlevezmoi ga,» par viņiem tikai pateica un tos aizsvieda, un pēc tam novāca, lai nesmird. Vienīgi Tjērs veltījis viņu piemiņai dažas daiļrunīgas rindas: «Ces mi- sčrables avaient envahi la citadelle saerēe, s'etaient empa- rēs des fusils de l'arsenal, et tiraient (ces miserables) sur Irs Frartgais. On en sabra quelques'uns et purgea le Kremlin de leur presence.» [138] [1] sie nelaimīgie bija ieņēmuši svēto cietoksni, sagrābuši arsenāla šautenes un šāva uz frančiem. Dažus no tiem sakapāja un atbrīvojā Kremli no to klātbūtnes.

Miratam ziņoja, ka ceļš attīrīts. Franči iegāja pa vār- licm un sāka izvietoties nometnē uz Senāta laukuma. Zal- dati svieda ārā krēslus pa senāta ēkas logiem uz laukuma un kūra sārtus.

Citas nodaļas gāja cauri Kremlim un izvietojās pa Ma- roseiku, Lubjanku, Pokrovku. Vēl citas apmetās Vozdvi- ženkā, Znamenka, Nikoļskas un Tveras ielas. Neatrazdami priekša saimniekus, franči visur ierīkojās nevis kā pilsētas dzīvokļos, bet kā nometnē, kas atrodas pilsētā.

Kaut arī noskranduši, izbadējušies, nomocījušies un sarukuši līdz vienai trešdaļai no sava iepriekšējā skaita, franču zaldāti iesoļoja Maskavā vēl pilnā kārtībā. Tas bija gan nomocīts un izvārdzināts, taču vēl kaujas spējīgs un bīstams karaspēks. Tomēr karaspēks tas bija tikai tik ilgi, kamēr šā karaspēka zaldāti nebija izklīduši pa dzīvokļiem. Līdzko pulku zaldāti sāka izklīst pa tukšajiem un bagātajiem namiem, kad uz visiem laikiem iznīka karaspēks un radās nevis vairs iedzīvotāji un ne vairs zaldāti, bet kaut kas vidējs, ko dēvē par marodieriem. Kad pēc piecām nedēļām šie paši ļaudis atstāja Maskavu, tie vairs nebija karaspēks. Tas bija marodieru bars, kurā katrs veda vai nesa līdzi kaudzēm mantu, kas tam likās vērtīgas vai vajadzīgas. Nevienam no šiem ļaudīm, aizejot no Maskavas, vairs nebija kā agrāk nolūks kaut ko iekarot, bet tikai paturēt iegūto. Gluži kā pērtiķim, kas, pa šauro kakliņu iebāzis roku krūzē un pagrābis riekstu sauju, never vaļā dūri, lai nepazaudētu pakampto, un tāpēc aiziet postā, tā frančiem, atstājot Maskavu, vajadzēja iet bojā tāpēc, ka viņi stiepa sev līdzi salaupīto, bet pamest šo salaupīto tiem bija tikpat neiespējami, cik neiespējami pērtiķim palaist vaļā riekstu sauju. Desmit minūtes pēc katra franču pulka ieiešanas jebkurā Maskavas kvartālā nepalika neviena zaldāta ne oficiera. Pa namu logiem varēja redzēt cilvēkus šineļos un puszābakos smejamies un staigājam pa istabām; pagrabos un paklētīs tādi paši cilvēki saimniekoja pa pārtikas krājumiem; pagalmos tādi paši ļaudis slēdza un dauzīja vaļā šķūņu un staļļu durvis; virtuvēs kūra uguni, atrotītām rokām cepa, mīcīja un vārīja, un baidīja, smīdināja un zadināja sievietes un bērnus. Un visur, gan mājās, gan tirgotavās, bija daudz šo ļaužu, bet karaspēka vairs nebija.

Tai pašā dienā franču priekšnieki deva pavēli pēc pavēles aizliegt karaspēkam izklīst pa pilsētu, stingri noliegt vardarbību pret iedzīvotājiem un laupīšanu, izdarīt šovakar pat vispārēju pārbaudi; taču, nevērojot nekādus drošības soļus, ļaudis, kas agrāk bija izveidojuši karaspēku, izplūda pa bagāto, ērtībām un krājumiem pārpilno, ļaužu tukšo pilsētu. Kā izbadējies ganāmpulks iet barā pa kailu noru, bet uz vietas neatturami izklīst, līdzko nokļūst leknas ganībās, tikpat neatturami izklīda arī karaspēks pa bagāto pilsētu.

Iedzīvotāju Maskavā nebija, un zaldāti sasūcās tajā kā ūdens smiltīs un neapvaldāmi izplūda uz visām pusēm no Kremļa, kur tie bija iegājuši vispirms. Zaldāti kavalēristi, ieiedami tirgoņu namā, kas bija pamests ar visu iedzīvi, un atrazdami steliņģus ne tikvien saviem zirgiem, bet vēl pat liekus, tomēr devās vēl ieņemt kādu citu blakus namu, kas tiem šķita labāks. Daudzi aizņēma vairākus namus, uzrakstīdami ar krītu, kas tajos apmeties, un ķildojās un pat plūcās ar citām komandām. Nepaspējuši vēl lāgā novietoties, zaldāti skrēja uz ielas aplūkot pilsētu un, saklausījuši, ka viss pamests, drāzās turp, kur varēja par velti pagrābt vērtīgas lietas. Priekšnieki staigāja, zaldātus pievaldīdami, un paši neviļus iestiga tais pašos darbos. Kariešu ielā vēl bija palikušas tirgotavas ar ekipāžām, un tur drūzmējās ģenerāļi, izvēlēdamies sev kalešas un karietes. Palikušie iedzīvotāji aicināja pie sevis priekšniekus, cerēdami tā nodrošināties pret laupīšanām. Bagātību bija milzums, ne gala tām nevarēja saredzēt; visur, visapkārt tai vietai, ko franči bija ieņēmuši, atradās vēl neizpētītas, neaizņemtas vietas, kurās, kā frančiem likās, bija vēl vairāk bagātību. Un Maskava aizvien dziļāk un dziļāk uzsūca tos sevī. Gluži kā ūdenim izlīstot uz sausas zemes, pazūd ir ūdens, ir sausā zeme, tāpat, salkoņas karaspēkam ieejot bagātajā, tukšajā pilsētā, iznīka karaspēks un iznīka bagātā pilsēta; un radās dubļi, sāka plosīties ugunsgrēki un laupīšanas.

Franči Maskavas degšanu piedēvēja au patrlotisme jē- roce de Rastopchine-,]' Rastopčina mežonīgajam patriotismam. (Red.) krievi — franču necilvēciskumam. Bet patiesībā Maskavas ugunsgrēka cēloņu tai nozīmē, lai par šo ugunsgrēku darītu atbildīgas vienu vai vairākas personas, tādu cēloņu nebija un nevarēja būt. Maskava nodega tāpēc, ka bija novesta tādos apstākļos, kuros jāno- deg ikvienai koka pilsētai neatkarīgi no tā, vai pilsētā ir vai nav simt trīsdesmit nelāgu ugunsdzēsības šļūteņu. Maskavai bija jānodeg tāpēc, ka no tās bija izvākušies iedzīvotāji, un tikpat neatvairāmi kā jāaizdegas ēveļu skaidu čupai, uz kuras vairākas dienas no vietas birs dzirksteles. Koka pilsēta, kurā, pat namīpašniekiem un policijai iekšā dzīvojot, vasaru gandrīz ik dienas mēdza gadīties ugunsgrēki, nevar nenodegt, ja tajā nav iedzīvotāju, bet mitinās karavīri, kas smēķē pīpes, kurina sārtus Senāta laukumā, sadedzinādami senāta krēslus, un divreiz dienā vāra ēdienu. Vajag tikai pat miera laikā karapulkiem apmesties zināma apvidus sādžās, un ugunsgrēku skaits šai apvidū tūliņ pieaug. Cik lielākā mērā gan jāpieaug ugunsgrēku iespējamībai tukšā koka pilsētā, kur iemitinājies svešs karaspēks! Le patriotisme feroce de Rastopchine un franču necilvēciskums te nekādā ziņā nav vainīgi. Maskava aizdegās no pīpēm, no virtuvēm, no ugunskuriem, no ienaidnieka zaldātu nevīžības, jo tie namos gan mitinājās, bet nebija īstie saimnieki. Ja arī bija ļaunprātīgas dedzināšanas gadījumi (kas visai apšaubāmi, jo pielaist uguni nebija nekāda iemesla un katrā ziņā bija sarežģīti un bīstami), tad tīšo aizdedzināšanu nevar pieņemt par cēloni, jo arī tad, ja uguni tīši nepielaistu, būtu noticis tas pats.

Lai cik tīkami frančiem bija apvainot Rastopčinu zvē- riskumā un krieviem piedēvēt vainu ļaundarim Bonapar- tam vai arī pēc tam ielikt varoņlāpu savas tautas rokās, nevarēja tomēr neredzēt, ka tādu tiešu ugunsgrēka cēloņu nevarēja būt, jo Maskavai bija jānodeg, kā jānodeg kurai katrai sādžai, fabrikai, kuram katram namam, no kura iz- vāksies tā saimnieki un kurā ielaidīs vārīt biezputru svešus ļaudis. Maskavu nodedzināja iedzīvotāji, tas tiesa; taču ne tie iedzīvotāji, kas tajā palika, bet gan tie, kas no tās bija izvākušies. Ienaidnieka ieņemtā Maskava nepalika vesela kā Berlīne, Vīne un citas pilsētas tikai tāpēc, ka tās iedzīvotāji nenāca vis pasniegt frančiem sālsmaizi un atslēgas, bet aizvācās no pilsētas.

XXVII

Franči, Maskavas uzsūkti, izplūda tajā uz visām pusēm un tikai 2. septembrī pret vakaru nokļuva līdz kvartālam, kur tagad dzīvoja Pjērs.

Pēc divām pēdējām vientuļi un neparasti pavadītajām dienām Pjērs atradās tuvu ārprātam. Visu viņa būtni bija pārņēmusi viena uzmācīga doma. Viņš pats nezināja, kā un kad, bet šī doma viņu tagad bija apmājusi tā, ka viņš nekā neatcerējās no pagātnes, nekā nesaprata no tagadnes; un viss, ko viņš redzēja un dzirdēja, viņam šķita notiekam kā sapnī.

Pjērs bija aizgājis no savas mājas tikai tālab, lai paglābtos no sarežģītā dzīves prasību jūkļa, kas viņu bija apvijis un ko viņš savā toreizējā stāvoklī nespēja atšķetināt. Viņš aizbrauca uz Josifa Aleksejeviča dzīvokli ar ieganstu sakārtot nelaiķa grāmatas un papīrus tikai tāpēc, ka raudzīja nomierināties no dzīves satraukuma, bet ar atmiņām par Josifu Aleksejeviču viņa dvēselē saistījās mūžīgu, mierīgu un svinīgu domu pasaule, gluži pretēja tam nemierpilnajam jūklim, kādā viņš jutās ievilkts. Viņš meklēja klusu patvērumu un tiešām to atrada Josifa Aleksejeviča kabinetā. Kad viņš kabineta nāves klusumā apsēdās, atbalstījis elkoņus pret noputējušo nelaiķa rakstāmgaldu, viņa iztēlē rāmi un nozīmīgi cita pēc citas sāka atainoties atmiņas par pēdējām dienām, it īpaši par Borodinas kauju un par to neuzveicamo sava niecīguma un melīguma izjūtu salīdzinājumā ar patiesīgumu, vienkār-

šību un spēku, kāds piemita cilvēkiem, kas viņa dvēselē bija iespiedušies ar apzīmējumu viņi. Kad Gerasims viņu uzmodināja no domām, Pjēram ienāca prātā, ka viņš kopā ar tautu piedalīsies gaidāmajā — kā viņš zināja — Masavas aizstāvēšanā, šādā nolūkā viņš tūliņ palūdza Gerasimu sadabūt viņam kaftānu un pistoli un paziņoja tam savu apņemšanos, neizpaužot savu vārdu, palikt Josifa Aleksejeviča namā. Pēc tam visu pirmo vientulīgi un dīki pavadīto dienu (Pjērs vairākkārt mēģināja un nespēja koncentrēt uzmanību pie masonu rokrakstiem) viņam vaira!-; kārt neskaidri pavīdēja jau senāk uznākusi doma par sava vārda kabalistisko nozīmi sakarā ar Bonaparta vardu; taču šī doma par to, ka viņam, l'Russe Besuhof, lemts darīt galu zvēra varai, viņam uznāca tikai kā viens no tiem sapņojumiem, kas bez iemesla un bez pēdārn pazib iztēlē.

Kad, nopircis kaftānu (tikai lai kopā ar tautu piedalītos Maskavas aizstāvēšanā), Pjērs sastapa Rostovus un Nataša viņam teica: «Jūs paliekat? Ai, cik labi!» — viņam prātā pazibēja doma, ka patiešām būtu labi, pat ja Maskavu ieņemtu, palikt te un izpildīt to, kas viņam nolemts.

Otra dienā viņš ar vienti vienīgu domu — nesaudzēt sevi un nekur nepalikt iepakaļ viņiem devās uz Trijkalnu aizkārtni. Bet, kad viņš atgriezās mājās, pārliecinājies, ka Maskavu neaizstāvēs, viņš pēkšņi sajuta, ka tas, kas ag- rāk šķita tikai iespējamība, tagad kļuvis par nepieciešamību un neatvairāmību. Viņam vajadzēja, slēpjot savu vārdu, palikt Maskavā, sagaidīt Napoleonu un nogalināt lo, lai vai nu pats ietu bojā, vai pārtrauktu visas Eiropas postu, kura cēlonis, pēc Pjēra domām, bija vienīgi Napoleons.

Pjērs zināja visos sīkumos vācu studenta mēģinājumu nogalināt Napoleonu Vīnē 1809. gadā un zināja arī, ka šis students nošauts. Un briesmas, kādām viņš pakļāva savu dzīvību, veikdams savu nodomu, viņu vēl stiprāk iekairināja.

Divas vienlīdz spēcīgas jūtas neatvairāmi vilka Pjēru pie viņa nodoma. Pirmā izjūta bija prasība upurēties un ciest, apzinoties vispārējo postu, tā pati izjūta, kuras dzīts viņš 25. augustā bija devies uz Možaisku un iekļuvis pašā kaujas karstumā un tagad, aizbēdzis no savas mājas pierastās greznības un dzīves ērtībām, gulēja neizģērbies uz cieta dīvāna un ēda to pašu barību, ko Gerasims; otra bija tā nenoteiktā, specifiski krieviskā nicināšana pret visu nosacīto, māksloto, cilvēcisko, pret visu to, ko vairums cilvēku uzskata par pasaules augstāko labklājību. Pirmoreiz Pjērs šīs dīvainās un burvīgās izjūtas bija iepazinis Slo- bodskas pilī, kad viņš pēkšņi apjauda, ka gan bagātība, gan vara, gan dzīvība, it viss, ko cilvēki tik rūpīgi lolo un glabā, — ka tas viss, ja arī ir ko vērts, tad vienīgi tās baudas dēļ, ar kādu to visu var pamest.

Tās bija tās pašas jūtas, kuru dēļ brīvprātīgais rekrūtis nodzer pēdējo kapeiku, piežūpojies cilvēks bez kāda redzama iemesla dauza spoguļus un rūtis, zinādams, ka par to viņam nāksies samaksāt ar pēdējo naudu; tās pašas jūtas, kuru dēļ cilvēks, darīdams neprātīgus (banālā nozīmē) darbus, it kā izmēģina savu personisko varu un spēku, ar to atzīdams kādu augstāku tiesu, kas valda pār dzīvi neatkarīgi no cilvēku noteikumiem.

Kopš tās pašas dienas, kad Pjērs pirmoreiz to bija izjutis Slobodskas pilī, viņš nepārtraukti dzīvoja šo jūtu ietekmē, bet tikai tagad atrada tām pilnīgu piepildījumu. Turklāt šobrīd Pjēra nodomu atbalstīja un ņēma viņam iespēju no tā atsacīties tas, ko viņš šai virzienā jau bija paveicis. Gan viņa bēgšana no mājas, gan kaftāns, gan pistole un paziņojums Rostoviem, ka paliek Maskavā, — tas viss ne tikvien zaudētu nozīmi, bet kļūtu nicināms un smieklīgs (pret ko Pjērs bija jūtīgs), ja viņš pēc visa tā, tāpat kā citi, brauktu projām no Maskavas.

Pjēra fiziskais stāvoklis, ka jau tas allaž mēdz būt, saskanēja ar morālo. Nepierastais vienkāršais ēdiens, degvīns, ko viņš šais dienās dzēra, vīna un cigāru trūkums, savalkāta, nemainīta veļa, divas pusmiegā pavadītas naktis uz īsa dīvāna bez gultas drēbēm — tas viss turēja Pjēru satrauktā, ārprātam līdzīgā stāvoklī.

Bija ap diviem pēcpusdienā. Franči jau bija ienākuši Maskavā. Pjērs to zināja, taču nesāka vis rīkoties, bet domāja tikai par savu pasākumu, jo sīki iztirzādams, kā tam bija jānotiek. Pjērs savos sapņojumos skaidri nesaskatīja ne pašu nogalināšanas procesu, ne Napoleona nāvi, bet neparasti spilgti un ar skumīgu baudu iztēlojās savu bojā eju un varonīgo drosmi.

«Jā, vienam par visiem, man jāveic vai jāiet bojā!» viņš domāja. «Jā, es iešu … un tad uzreiz … Ar pistoli vai ar dunci?» Pjērs domāja. «Kaut gan vienalga. Ne es, bet

Illdeņa roka tevi soda… es teikšu (Pjērs iedomājās vārdus, ko viņš teiks, nonāvēdams Napoleonu). «Nu, ko vai- rāk, ņemiet sodiet mani,» Pjērs runāja tālāk pats ar sevi • laimju, bet stingru vaibstu sejā, noliekdams galvu.

Kamēr Pjērs, istabas vidū stāvēdams, pats ar sevi tā prātoja, kabineta durvis atvērās un uz sliekšņa, gluži pārvērties, parādījās vienmēr biklā Makara Aleksejeviča slāvs. Viņa rītasvārki bija vaļā; seja sarkana un ķēmīga. Viņš acīmredzot bija piedzēries. Ieraudzījis Pjēru, viņš pirmajā mirklī samulsa, bet, pamanījis mulsumu arī Pjēra sejā, tūliņ sadūšojās un, grīļodamies uz tievajām kājām, panācās istabas vidū.

Viņi ir nobijušies, — viņš teica paļāvīgā, piesmakušā balsī. — Es saku? nepadošos, es saku … vai ne, kungs? — Viņš kļuva domīgs un piepeši, ieraudzījis uz galda pistoli, negaidīti strauji paķēra to un izskrēja gaitenī.

Gerasims un sētnieks, ienākuši Makaram Aleksejevičam nopakaļ, apturēja viņu priekšnamā un lūkoja atņemt pistoli. Pjērs, gaitenī izgājis, ar žēlumu un riebumu noskatījās uz šo pusārprātīgo sirmgalvi. Makars Aleksejevičs, viebdamies aiz piepūles, turēja ciet pistoli un kliedza aizsmakušā balsī, acīmredzot iedomādamies kaut ko svinīgu.

Pie ieročiem! Uz abordāžu! Nekā nebūs, neatņemsi! — viņš kliedza.

Gana nu, lūdzami, pietiks. Esiet tik labi, lūdzami, metiet mieru. Nu, lūdzami, kungs… — runāja Gerasims, piesardzīgi aiz elkoņiem raudzīdams pagriezt Makaru Aleksejeviču uz durvīm.

Kas tu tāds esi? Bonaparts! … — Makars Aleksejevičs kliedza.

Tā nav labi, cienījamais. Lūdzami, nāciet iekšā, atpū- tīsieties. Atdodiet pistolīti.

Nost, nicināmais vergs! Neskaries klāt! Vai redzēji? — kliedza Makars Aleksejevičs, pistoli kratīdams. — Uz abordāžu!

Ķeries klāt, — Gerasims pačukstēja sētniekam.

Makaru Aleksejeviču satvēra aiz rokām un vilka uz

durvīm.

Priekšnamu pildīja neglīta kņada un gārdzošas, aizelsušās piedzērušā balss skaņas.

Pēkšņi no lieveņa atskanēja spalgs sievietes kliedziens, un priekšnamā iedrāzās virēja.

— Viņi! Ļautiņi mīļie! … Nudien, viņi. Četri gabali, jāšus! … — viņa vaimanāja.

Gerasims un sētnieks palaida vaļā Makaru Aleksejeviču, un apklusušajā gaitenī skaidri varēja dzirdēt vairākas rokas klauvējam pie ārdurvīm.

XVIII

Pjērs, savā prātā nolēmis, ka līdz nodoma izpildīšanai nevajag atklāt ne savu kārtu, ne to, ka viņš prot franču valodu, stāvēja puspavērtajās gaiteņa durvīs gatavs tūliņ pazust, līdzko franči nāks iekšā. Taču franči ienāca, un Pjērs joprojām vēl neatkustēja no durVīm: neuzveicama ziņkāre viņu atturēja.

Viņi bija divi. Viens — oficieris, stalts, brašs un izskatīgs vīrietis, otrs — acīmredzot zaldāts vai dieninieks, pazems, kalsns, iededzis vīrs iekritušiem vaigiem un trulu sejas izteiksmi. Oficieris, atspiezdamies uz nūjas un pieklibodams, nāca pa priekšu. Paspēris dažus soļus, oficieris, it kā nolēmis, ka šis dzīvoklis ir labs, apstājās, pagriezās atpakaļ pret durvīs stāvošajiem zaldātiem un skaļā priekšnieka balsī uzsauca tiem, lai vedot zirgus sētā. Nokārtojis to, oficieris ar brašu žestu, augstu pacēlis elkoni, nobraucīja ūsas un piegrūda roku pie cepures.

Bonjour, la compagniet [139] [1] labdien visapkārt! — viņš jautri uzsauca, smaidīdams un apkārt lūkodamies.

Neviens nekā neatbildēja.

Vous etes le bourgeois? [140] [1] vai jūs esat saimnieks? — oficieris uzrunāja Gera- simu.

Gerasims izbijies un jautājoši vērās oficierī.

Quarlire, quartire, logement, — skaidroja oficieris, no augšas uz leju iecietīgi un ar labsirdīgu smaidu lūkodamies uz nelielo vīriņu. — Les Frangais sont de bons enfants. Que diable! Voyons! Ne nows fāchons pas, mon vieux, [141] [1] dzīvokli, dzīvokli, mājvietu. Franči ir lāga zēni. Velns parāvis, mēs neiesim ķildoties, vecais.

— viņš piebilda, sizdams uz pleca izbiedētajam un nerunīgajam Gerasimam.

A ga! Dites dotie, on ne parle donc pas frangais dans celle boutique?1[1] Ko! Vai tad tiešām ari šai būdā neviens nerunā franciski? — viņš piebilda, raudzīdamies apkārt un sastapdamies skatieniem ar Pjēru. Pjērs pavirzījās nost no durvīm.

Oficieris atkal pievērsās Gerasimam. Viņš prasīja, lai Gerasims parādot viņam šā nama istabas.

Kungs nav, nesaprot… mans jūsu… — teica Gerasims, pūlēdamies padarīt savus vārdus saprotamākus ar lo, ka izrunāja tos ačgārni.

Franču oficieris smaidīdams noplātīja rokas Gerasimam deguna galā, likdams sajēgt, ka arī viņš nesaprot, un paklibodams devās uz durvīm, kur stāvēja Pjērs. Pjērs gribēja paiet nost, lai paslēptos no viņa, bet tai pašā bridi ieraudzīja paveramies virtuves durvis un pa tām paspraucamies Makaru Aleksejeviču ar pistoli rokā. Ar prātu zaudējuša cilvēka viltību Makars Aleksejevičs aplūkoja francūzi un, pacēlis pistoli, tēmēja.

Uz abordāžu!!! — piedzērušais iekliedzās, spiezdams pistoles gaili. Franču oficieris pagriezās uz kliedzienu, un iai pašā mirkli Pjērs metās piedzērušajam virsū. Kamēr Pjērs satvēra un pasita uz augšu pistoli, Makars Aleksejevičs beidzot bija sataustījis ar pirkstu gaili, un atskanēja apdullinošs šāviens, kas visus ietina pulvera dūmos. Francūzis nobāla un metās atpakaj uz durvīm.

Aizmirsis savu nodomu — neatklāt, ka prot franču valodu, Pjērs, izrāvis pistoli un nometis to, piesteidzās pie oficiera un franciski to uzrunāja.

Vous n'ētes pas blessē? [142] [1] vai neesat ievainots? — viņš jautāja..

Je crois que rion, [143] [1] Šķiet, ka ne. — oficieris atbildēja, sevi aptaustīdams, — mais je Vai manquē belle cette foisci, [144] [1] — bet šoreiz daudz netrūka. — viņš piebilda, pamādams uz apdrupušo sienas apmetumu.

Quel est cet homme? [145] 6 kas tas ir par cilvēku? — uzmetis Pjēram stingru skatienu, oficieris jautāja.

Ah, je suis vraiment au dēsespoir de ce qui vient d'arriver, [146] [1] Ak, es tiešām jūtos izmisis, ka tā gadījās. — Pjērs strauji runāja, gluži aizmirsis savu lomu. — C'est un fou, un malheureux qui ne savait pas ce gu'il faisait.1[1] Tas ir kāds nelaimīgs ārprātīgais, kas neapjēdza, ko dara.

Oficieris piegāja pie Makara Aleksejeviča un sagrāba to aiz apkakles.

Makars Aleksejevičs, lupas atkāris, it kā miegā laizdamies, šūpojās, pret sienu atspiedies.

Brigand, tu me la paijeras, [147] [1] laupītāj, tu man par to samaksāsi. — sacīja francūzis, roku atvilkdams.

Nous autrcs nous sommes elements apres la vietoire: mais nous ne pardonnons pas aux trailres, [148] 8 mēs esam žēlsirdīgi pēc uzvaras, bet nodevējiem mēs nepiedodam. — viņš piebilda ar drūmu svinīgumu sejā un skaistu, enerģisku žestu.

Pjērs joprojām pūlējās franču valodā pierunāt oficieri nesodīt šo piedzērušo, prātā jukušo sirmgalvi. Francūzis klusēdams klausījās, nemainīdams savu drūmo izskatu, un pēkšņi smaidīdams pavērsās pret Pjēru. Dažus acumirkļus viņš to klusu ciezdams vēroja. Viņa skaistā seja pieņēma traģiski maigu izteiksmi, un viņš pastiepa roku.

Vous m'avez sauve la vie! Vous etes Frangais, [149] [1] Jūs man izglabāt dzīvību! Jūs esat francūzis. — viņš sacīja. Francūzim šis secinājums šķita neapšaubāms. Cēli rīkoties varēja tikai francūzis, bet glābt dzīvību viņam, m-r Ramball, capitaine du 13-me leger [150] 6 — msjē Rambalarn, 13. vieglā pulka kapteinim. (Red.) — bija, bez šaubām, viscēlākā rīcība.

Taču, lai cik neapšaubāms bija šis secinājums un no tā izrietējusī oficiera pārliecība, Pjērs ieskatīja par vajadzīgu sagādāt viņam vilšanos.

Je suis Russe, [151] [1] esmu krievs. — viņš aši atteica.

Na-na-na, ā d'autres, [152] [1] — stāstiet to citiem. — sacīja francūzis, vēcinādams pirkstu sev gar degunu un smaidīdams. Tout ā l'heure vous allez me conter tout ga, — viņš teica. -— Charmē de reneonter un compalriote. Eh bien! qu'allons- nous faire de cet homme? [153] [1] tūliņ jūs man visu to pastāstīsiet. Ļoti patīkami sastapt tautieti. Nu, ko lai mēs darām ar šo cilvēku?

— viņš piebilda, uzrunādams Pjēru jau kā savējo. Pat ja Pjērs nebūtu francūzis, tad,

reiz dabūjis šo pasaulē visaugstāko nosaukumu, viņš taču nevarēja no tā atteikties, pauda franču oficiera sejas izteiksme un balss noskaņa. Uz pēdējo jautājumu Pjērs vēlreiz paskaidroja, kas ir Makars Aleksejevičs, paskaidroja, ka tikko pirms viņu ierašanās šis piedzērušais, ārprātīgais cilvēks nočiepis pielādētu pistoli, ko tam nepaspējuši atņemt, un lūdza atstāt viņa rīcību bez soda.

Francūzis izrieza krūtis un karaliski atmeta ar roku.

Vous m'avez sauve la vie. Vous etes Frangais. Vous me demandez sa grāce? Je vous l'accorde. Qu'on emmēne cet homme, [154] [1] jūs izglābāt man dzīvību. Jūs esat francūzis. Jūs vēlaties, lai es viņam piedodu? Es piedodu viņam. Aizvest šo cilvēku. — strauji un enerģiski nobēra franču oficieris, saņēmis zem rokas Pjēru, ko par viņa dzīvības glābšanu bija paaugstinājis par francūzi, un kopā ar to iegāja istabā.

Zaldāti pagalmā, izdzirduši šāvienu, iesteidzās priekšnamā, taujādami, kas noticis, un izrādīdami gatavību sodīt vainīgo; taču oficieris tos stingri apturēja:

On vous demandera quand on aura besoin de vous, [155] [1] jūs pasauks, kad būsiet vajadzīgi. — viņš teica. Zaldāti izgāja. Dieninieks, kas pa to laiku bija paguvis pabūt virtuve, tuvojās oficierim.

Capitaine, ils ont de la soupe et du gigot de moulon dans la cuisine, — viņš vēstīja. — Faut-il vous l'apporter?[1] Kaptein, viņiem virtuvē ir zupa un jēra cepetis. Vai pavēlēsiet atnest?— Oui, et le vin,z— Jā, un arī vīnu. — teica kapteinis.

XXIX

Kad franču oficieris kopā ar Pjēru bija iegājuši istabā, Pjērs turēja par savu pienākumu vēlreiz apgalvot kapteinim, ka neesot francūzis, taču franču oficieris negribēja par to ne dzirdēt. Viņš bija tik pieklājīgs, laipns, labsirdīgs un patiesi pateicīgs par dzīvības glābšanu, ka Pjēram nebija dūšas atteikties, un viņš kopā ar to apsēdās zālē, pirmajā istabā, kur tie iegāja. Uz Pjēra apgalvojumu, ka viņš neesot francūzis, kapteinis, acīmredzot nesaprazdams, kā gan var atteikties no tik glaimojoša nosaukuma, paraustīja plecus un teica, ja jau Pjērs katrā ziņā gribot, ka to tur par krievu, lai tad tā arī būtu, bet viņš tomēr būšot ar to uz mūžiem saistīts pateicības jūtām par dzīvības glābšanu.

Ja šis cilvēks kaut vismazākā mērā būtu apveltīts ar spēju izprast citu jūtas un ja tam būtu kaut vāja nojauta par Pjēra jūtām, Pjērs droši vien būtu no viņa aizgājis; bet šā cilvēka rosīgā neattapība pret visu, kas nebija viņš pats, Pjēru uzveica.

Frangais ou prince russe incognito,1[1] Francūzis vai krievu kņazs inkognito. — francūzis noteica, aplūkojis Pjēra kaut arī netīro, bet smalko veļu un gredzenu rokā. — Je vous dols la vie et je vous offre mon amitie. Un Frangais n'oublie jamais ni tīne insulte ni un service. Je vous offre mon amitie. Je ne vous dis que ga. [156] [1] esmu jums pateicību parādā par dzīvību un piedāvāju jums savu draudzibu. Francūzis nekad neaizmirst ne aizvainojumu, ne pakalpojumu. Piedāvāju jums savu draudzibu. Vairāk neko es jums nesaku.

Šā oficiera balss skaņās, sejas izteiksmē un kustībās bija tik daudz labsirdības un cildenuma (franciskā nozīmē), ka Pjērs, atbildēdams uz francūža smaidu, arī pats neviļus pasmaidīja un paspieda pasniegto roku.

Capitaine Ramball du 13-me lēger, decore pour l'affaire du Sept, [157] 8 Kapteinis Rambals, no 13. vieglā pulka, Goda leģiona kavalieris

apbalvots par septītā septembra kauju. — viņš stādījās priekšā ar neapvaldāmu pašapmierinātu smaidu, kas rauca viņa lūpas zem ūsām. — Voudrez-vous bien me dire ā present, ā qui j'ai l'honneur de parler aussi agrēablemeni au licu de rester ā l'ambu- lance avec la balle de ce fou dans le corps. [158] [1] Vai jūs būsiet tik laipns tagad pateikt, ar ko man tas gods tik patīkami sarunāties un nevis atrasties pārsiešanas punktā ar šā ārprātīgā lodi miesās.

Pjērs atbildēja, ka nevarot teikt savu vārdu, un nosarcis, pūlēdamies izdomāt vārdu, jau sāka runāt par iemesliem, kāpēc nevar to minēt, bet francūzis viņu steigā pārtrauca.

De grāce, — viņš sacīja. — Je comprends vos rai- sotis, vous etes officier… officier superieur, peut-ētre.

Vous avez portē les armes contre nous. Ce n'est pas mon affaire. Je vous dois la vie. Ceļa me suffit. Je suis tout ā vous. Vous ētes gentil-homme? [159] [1] lūdzu. es saprotu jūsu motīvus, jūs esat oficieris… varbūt štāba oficieris. Esat cīnījies pret mums. Tā nav mana darīšana. Esmu jums parādā savu dzīvību. Ar to man pietiek. Esmu pilnīgi jūsu rīcībā. Jūs taču esat muižnieks?

— viņš piebilda ar jautājuma pieskaņu. Pjērs nolieca galvu. — Votre nom de bap- tēme, s'll vous platt? Je ne demande pas davaniage. M-r Plerre, dites vous… Parfait. C'est tout ce que je dčslre savoir. [160] [1] jūsu kristīto vārdu, lūdzu? Vairāk nekā es nejautāju. Msjē Pjērs, jūs sakāt… Brīnišķīgi. Tas ir viss, ko es vēlējos zināt.

Kad atnesa jēra cepeti, olu kulteni, patvāri, degvīnu un vīnu, ko franči bija atveduši līdzi no krievu pagraba, Rambals lūdza Pjēru piedalīties maltītē un tūdaļ pats sāka kāri un ātri ēst kā daždien vesels un izsalcis cilvēks, aši košļādams ar saviem spēcīgajiem zobiem, nemitīgi šmakstinādams un atkārtodams: excellent, exquis! [161] [1] — brīnišķīgi, lieliskil (Red.) Viņa seja piesarka un norasoja sviedriem. Pjērs bija izsalcis un labprāt piedalījās pusdienās. Dieninieks Morels atnesa kastrolī siltu ūdeni un ielika tajā pudeli sarkanvīna. Bez tam viņš atnesa pudeli kvasa, ko bija paņēmis virtuvē, lai nogaršotu. Šo dzērienu franči jau pazina un bija tam devuši nosaukumu. Viņi dēvēja kvasu par limonāde de cochon (cūku limonādi), un Morels slavēja šo limonāde de cochon, ko bija atradis virtuvē. Bet, tā kā kapteinim bija vīns, kas bija iegūts, ejot cauri Maskavai, tad viņš atstāja kvasu Morela ziņā un pats ķērās pie bordo pudeles. Viņš ietina pudeli līdz kakliņam servjetē un ielēja vīnu sev un Pjēram. Apmierinātā ēstgriba un vīns vēl vairāk uzmundrināja kapteini, un viņš, pusdienas ēdot, runāja bez mitas.

— Oui, mon cher m-r Pierre, je vous dois une fiere chatidelle de m'avoir sauve… de cet enragē … J'en ai assez, voyez-vous, de balles dans le corps. En voilā une (viņš norādīja uz sānu) a Wagram et de deux ā Smolensk, — viņš parādīja rētu vaigā. — Et cette jambe, comme vous voijez, qui ne veut pas marcher. C'est ā la grande bataille du 7 ā la Moskowa, que j'ai rēgu ga. Sacre dieu, c'etait beau. II fallait voir ga, c'etait un deluge de feu. Vous nous avez taillē une rude besogne; vouz pouvez' vous en vanter, nom d'un petit bonhomme. Et, ma parole„ malgre l'atout que j'y ai gagnē, je sērais pret ā recom- tnencer. Je plains ceux qui n'ont pas vu ga.

J'y ai ete, — sacīja Pjērs.

Bah, vraiment! Eh bien, iant mieux, — francūzis turpināja. — Vous Otes de fiers ennemis, tout de meme. La grande redoute a ete tenace, nom d'une pipe. Et vous nous l'avez fait crānement patjer. J'y suis aile trois fois, tel que vous me votjez. Trois fois nous etions sur les canons et trois fois on nous a culbute et comme des capucins de cartes. Oh! c'etait beau, m-r Pierre. Vos grenadiers ont ete superbes, tonnerre de dieu. Je les ai vu six fois de suite serrer les rangs, et mareher comme ā une revue. Les beaux hommes! Notre roi de Naples, qui s'y connait a crie: bravo! Ah, ah! soldat comme nous autres! — viņš sacīja, brītiņu klusējis. — Tant micux, tant mieux, m-r Pierre. Terribles en bataille … galants … — viņš smaidīdams pamirkšķināja, — avec les belles, voilā les Frangais, m-r Pierre, n'est-ce pas?11 Jā, mans mīļais Pjēra kungs, man jums jāaizdedzina krietna svecīte par to, ka izglābāt mani… no šā ārprātīgā… Man, vai redzat, pietiek arī to ložu, kas jau ir miesās. Te, rau, viena, iegūta pie Vagra- mas, otra pie Smoļenskas. Bet ši kāja, jūs redzat, negrib kustēties. Tas bija lielajā kaujā septītajā pie Maskavas. Dieva vārds, tas bija brīnišķīgi! Vajadzēja redzēt, tā bija uguns jūra. Jūs mums uzdevāt grūtu darbu, varat būt lepni. Un, goda vārds, neraugoties uz šo trumpi (viņš norādīja uz krustu), es būtu gatavs sākt visu no jauna. Man žēl cilvēku, kuri to neredzēja. —■ Es tur biju.

— A, patiešām? Jo labāk. Jāatzīst, ka jūs esat braši ienaidnieki. Krietni turējās lielā redute, — velns lai parauj! Un dārgi jūs likāt mums samaksāt. Es tur biju trīs reizes, kā jūs mani te redzat. Trīs reizes mēs bijām tur ar lielgabaliem, trīs reizes mūs nogāza kā kāršu zaldātiņus. O, tas bija skaisti, msjē Pjēr. Jūsugrenadieri bija lieliski, dieva vārds. Es redzēju, kā viņu rindas sešas reizes sa- kļāvās un kā viņi Izgāja kā uz parādi. Brīnišķīga tauta! Mūsu Neapoles karalis, kas šai lietā ko sajēdz, sauca tiem bravo! Tā, tā, tad jūs esat mūsu laužu, karavīrs! Jo labāk, jo labāk, msjē Pjēr. Briesmīgi kaujās… galanti… ar daiļavām, tādi ir franči, msjē Pjēr. Vai nav tiesa?

Kapteinis bija tik naivi un labsirdīgi jautrs un nemākslots, un ar sevi apmierināts, ka Pjērs gandrīz vai pats pameta tam ar aci, līksmi to uzlūkodams. Jādomā vārds «galant» uzvedināja kapteini uz domām par Maskavas stāvokli.

A propos, dites donc, est-ce vrai que toutes les jem- mes ont quittē Moscou? Une drole d'idēe! Qu'-avaient- elles ā cralndre? •[1] Starp citu, sakiet, lūdzu, vai taisnība, ka visas sievietes esot atstājušas Maskavu! Dīvaina ideja! Kas viņām bija ko baidīties?

Est-ce que les dames frangaises ne qultteraient pas Paris si les Russes y enlraient? [162] — Vai franču dāmas neatstātu Parīzi, ja tur ieietu krievi?— Pjērs sacīja.

Ah, ah, ah!… — Francūzis sāka jautri, sangviniski smieties, sizdams Pjēram uz pleca. — Ah! elle est forte celle-lā, — viņš izdabūja. — Paris?,., Mais Paris… Paris …[1] Ila, ha, ha!… Tas nu gan ir joks! Parīze? … Bet Parīze … Parīze …

Parīze — pasaules galvaspilsēta …

Paris — la capitale du monde t,. [163] — sacīja Pjērs, nobeigdams viņa runu.

Kapteinis pavērās Pjērā. Viņam bija paradums sarunas vidū apstāties un paraudzīties smejošām, laipnām acīm.

Eh, bien, si vous ne m'aviez pas dit que vous etes Russe, j'aurai parič que vous dies Parisien. Vous avez ce je ne sais quoi, ce.. .3[1] Tiešām, nebūtu jūs man teicis, ka esat krievs, es būtu gatavs derēt, ka esat parīzietis. Jums piemīt kaut kas tāds, es nezinu, kas, tāds… — un, pateicis šo glaimu, atkal klusēdams pavērās.

J'ai ete ā Paris, j'y ai passē des annēes, [164] [1] esmu bijis parīzē, esmu dzīvojis tur gadiem. — Pjērs sacīja.

Oh ga se voit bien. Paris!… Un homme qui ne con- nait pas Paris, est un sauvage. Un Parisien, ga se sent ā deux lieux. Paris, c'est Talma, la Duschēnois, Potier, la Sorbonne, les boulevards, [165] 8 O, to redz. Parīze!… Cilvēks, kas nepazīst Parīzi, ir mežonis. Parīzieti var pazīt divu jūdžu attālumā. Parīze — tas nozīmē Talma, Dišenuā, Potjē, Sorbonna, bulvāri,.. — un, pamanījis, ka noslēgums ir vājāks par iepriekšējo, viņš steidzīgi piebilda: — 11 n'y a qu'un Paris au monde. Vous avez ete ā Paris et vous etes restē Russe. Eh bien, je ne vous en estime pas moins. [166] [1] Ir tikai viena Parīze pasaulē. Jūs esat bijis Parīzē un esat palicis

krievs. Nu, par to es jūs cienu ne mazāk.

Izdzertā vīna ietekmē un pēc vientulībā un drūmajās domās pavadītajām dienām Pjērs izjuta neviļu prieku sarunā ar šo jautro un labsirdīgo cilvēku.

Pour en revenir ā vos dames, on les dit bien belles. Quelle fichue idēe d'aller s'enterrer dans les steppes, quand l'armee frangaise est ā Moscou. Quelle chance elles ont manquē celles-lā. Vos moujiks c'est autre chose, mais vous autres gens civilists vous devriez nous connaitre mieux que ga. Nous avons pris Vien ne, Ber liti, Madrid, N apies, Rome, Varsovie, toutes les capitales du monde. .. On nous craint, mais on nous aime. Nous sorntnes bons ā connaitre. Et puis l'Empereur, [167] 1 Bet atgriezīsimies pie jūsu dāmām; stāsta, tās esot ļoti skaistas. Kas par muļķīgu iedomu aizbraukt un aprakties stepēs, kad franču armija ir Maskavāl Kādu izdevību viņas palaiž garām! Jūsu sādžinieki, nu, tas ir kas cits, bet jums, izglītotajiem cilvēkiem, gan vajadzēja mūs labāk pazit. Mēs esam ieņēmuši Vīni, Berlīni, Madridi, Neapoli, Romu, Varšavu, visas pasaules galvaspilsētas. No mums baidās, bet mūs mīl. Nekait iepazīt mūs tuvāk. Un tad imperators. ' Imperators.., Vai tad imperators? ..,— viņš iesāka, bet Pjērs viņu pārtrauca.

L'Empereur, — Pjērs atkārtoja, un viņa seja pēkšņi pieņēma: skumju un mulsu izteiksmi. — Est-ce que l'Empereur .. .3

L'Empereur? C'est la genērositē, la clemence, la jus- tice, l'ordre, le genie, voilā l'Empereur! C'est moi, Ramball, qui vous le dit. Tel que vous me voyez, j'etais son ennemi il y a encore huii ans. Mon pere a ete comte emigrē… Mais il tn'a vaincu, cet homme. II m'a empoigne. Je n'ai pas pu resister au spectacle de grandeur et de gloire dont il couvrait la France. Quand j'ai compris ce qu'il voulait, quand j'ai vu qu'il nous faisait une litiere de lauriers, voyez-vous, je me suis dit: voilā un souverain, et je me suis donnē ā lui. Eh voilā! Oh, oui, mon cher, c'est le plus grand homme des siecles passes et ā venir.

Est-il ā Moscou? [168] [1] imperators? augstsirdība, žēlsirdība, taisnība, kārtība, ģēnijs, —1 lūk, kas ir imperators! To jums saku es, Rambals. Tāds, kādu jūs mani redzat, es pirms astoņiem gadiem biju viņa ienaidnieks. Mans tēvs bija emigrējis grāfs. Bet viņš mani uzvarēja, šis cilvēks. Viņš mani iekaroja. Es nevarēju noturēties, redzēdams varenību un slavu, ar kādu viņš apvija Franciju. Kad es sapratu, ko viņš grib, kad ieraudzīju, ka viņš mums gatavo lauru cisas, redziet, es sev teicu: tas tikai ir valdnieks, un es padevos viņam. Nu, lūk! Ai jā, mans mīļais, tas ir visdižākais cilvēks tiklab pagājušajos, kā nākamajos gadsimtos.— Vai viņš ir Maskavā?— Pjērs iejautājās stomīdamies un ar vainas apziņu sejā.

Francūzis pavērās Pjēra vainas apziņas pilnajā sejā un iesmējās.

Non, il fera son entrēe demain, [169] nē, viņš iebrauks rīt. — viņš teica un turpināja savus stāstus.

Šo sarunu pārtrauca vairāku balsu kliedzieni pie vārtiem un Morels, kas ienāca paziņot kapteinim, ka esot sajājuši Virtembergas huzāri un gribot likt zirgus tai pašā sētā, kur stāvēja kapteiņa zirgi. Grūtības radīja galvenokārt tas, ka huzāri nesaprata, ko viņiem saka.

Kapteinis lika pasaukt pie sevis vecāko unteroficieri un stingrā balsī jautāja, pie kura pulka viņš piederot, kas esot viņa priekšnieks un uz kāda pamata uzdrošinoties ieņemt jau aizņemtas telpas. Uz pirmajiem diviem jautājumiem vācietis, kas lāgā nesaprata franču valodu, nosauca savu pulku un priekšnieku, bet uz pēdējo, nesapratis jautājumu, jaukdams vācu runā lauzītus franču vārdus, atbildēja, ka viņš esot puika kvartirjers un ka priekšnieks viņam pavēlējis ieņemt visus namus pēc kārtas. Pjērs, kas prata vāciski, pārtulkoja kapteinim to, ko sacīja vācietis, un kapteiņa atbildi vāciski pateica Virtembergas huzāram. Sapratis, ko viņam saka, vācietis padevās un aizveda savus ļaudis. Kapteinis izgāja uz lieveņa, skaļā balsī dodams kaut kādas pavēles.

Kad viņš atgriezās istabā, Pjērs sēdēja turpat, kur agrāk, salicis rokas aiz galvas. Viņa seja pauda ciešanas. Viņš patiešām cieta šai brīdī. Kad kapteinis bija izgājis un Pjērs palika viens pats, viņš piepeši atģidās un apjēdza to stāvokli, kādā atradās. Nevis tas, ka Maskava bija ieņemta, un arī ne tas, ka šie laimīgie uzvarētāji saimniekoja tajā un bija viņam labvēlīgi, — lai arī cik smagi Pjērs to izjuta, tas nebija tas, kas viņu šobrīd mocīja. Viņu mocīja paša vājuma apziņa. Dažas izdzertā vīna glāzes, saruna ar šo labsirdīgo cilvēku bija iznīcinājusi koncentrēti drūmo noskaņu, kādā Pjērs bija dzīvojis šīs pēdējās dienas un kas bija nepieciešama viņa nodoma izpildīšanai. Pistole un duncis, un zemnieku svārki bija pagādāti, Napoleons iebrauc rīt. Pjērs aizvien vēl tāpat ieskatīja par derīgu un cildenu nogalināt ļaundari; taču viņš juta, ka nu vairs to neizdarīs. Kāpēc? — viņš nezināja, taču it kā nojauta, ka neizpildīs savu nodomu. Viņš cīnījās pret sava vājuma apziņu, taču neskaidri juta, ka viņš to neuzveiks, ka iepriekšējais drūmais domu satvars par atriebi, nogalināšanu un pašuzupurēšanos izkūpējis kā pīšļi, līdzko tam pieskāries pirmais cilvēks.

Kapteinis, viegli pieklibodams un kaut ko svilpodams, ienāca istabā.

Francūža tērzēšana, kas Pjēru pirrnāk bija izklaidējusi, tagad viņam šķita pretīga. Gan dziesmiņa, ko tas svilpoja, gan gaita, gan žests, gan ūsu skrullēšana — tas viss tagad Pjēru aizvainoja.

«Es tūliņ aiziešu un ne vārda vairs ar viņu nerunāšu,» Pjērs domāja. Tā viņš domāja un tomēr joprojām sēdēja tanī pašā vietā. Kāds dīvains vājums bija viņu piekalis uz vietas: viņš gribēja un nevarēja piecelties un aiziet.

Turpretim kapteinis šķita ļoti līksms. Viņš reizes divas pārstaigāja istabu. Acis viņam mirdzēja un ūsas viegli raustījās, it kā viņš klusībā smaidītu par kaut kādu jocīgu izdomu.

Charmant, — viņš pēkšņi ierunājās, — le colonel de ces \Vurtembourgeois! C'est un Allematid; mals brave gargon, s'll en fut. Mais AllemandZ [170] [1] — Jauks gan šis virtemberģiešu pulkvedis! Viņš ir vācietis, bet tomēr lāga zēns. Tikai vācietis.

Viņš apsēdās Pjēram iepretim.

A propos, vous savez donc l'allemand, vous? [171] *s Starp citu, jūs taču protat vāciski?Pjērs klusēdams raudzījās viņā.

Comment dites-vous asile en allemand? [172] * kā vāciski saka patvērums?

Asile? — Pjērs atkārtoja. — Asile en allemand — Unlerkunft1[1] Patvērums? Patvērums vāciski ir Unterkunft.— Comment dites-vous?2 — kapteinis neuzticīgi un ātri pārjautāja.

Unlerkunft, — Pjērs atkārtoja.

Onierkoff, — teica kapteinis un dažus acumirkļus smejošām acīm noraudzījās Pjērā. — Les Allemands sont de fiēres betes. N'est-ce pas, m-r Pierre?2,[1] Vācieši ir uzpūtīgi stulbeņi. Vai nav tiesa, msjē Pjēr? Kā jūs sakāt? — viņš nobeidza.

Eh bien, encore une bouteille de ce bordeau mosco- vite, n'est-ce pas? Morei va nous chauffer encore une pe- tite bouteille, Morei!4 [1] Nu, vēl vienu pudeli šā Maskavas bordo, vai ne? Morels mums sa

sildīs vēl vienu pudelīti. Morei!— kapteinis jautri pakliedza.

Morels pasniedza sveces un pudeli vīna. Kapteinis palūkojās uz Pjēru pie gaismas, un viņu acīmredzot pārsteidza sarunu biedra nomāktā seja. Rambals ar sirsnīgu apbēdi- nājumu un līdzjūtību sejā tuvojās Pjēram un noliecas pār to.

Eh bien, nous sommes tristes,5[1] Kas tas, mēs esam bēdīgi. — viņš teica, pieskar- damies Pjēra rokai. — Vous aurai-je fait de la peine? Non, vrai, avez-vous quelque chose conlre moi, — viņš taujāja. Peul-elre rapport ā la situation?66 Vai es būtu jūs apbēdinājis? Nē, patiešām, vai jums ir kaut kas pret mani? Varbūt tas attiecas uz vispārējo stāvokli?

Pjērs nekā neatbildēja, tikai laipni raudzījās francūzim acīs. šī līdzjūtības izpausme bija viņam tīkama.

Parole d'honneur, sans parler de ce que je vous dois, j'ai de l'amitie pour vous. Puis-je faire quelque chose pour vous? Disposez de moi. C'est ā la vie et ā la mort. C'est la main sur le coeur que je vous le dis,7 [1] Goda vārds, nemaz nerunājot par to, ko esmu jums parādā, es jūtu pret jums draudzību. Vai es nevarētu ko darīt jūsu labā? Esmu jūsu rīcībā. Tas ir uz dzīvību un nāvi. Saku jums to, liekot roku uz sirds.

— viņš teica, sev pie krūtīm sizdams.

Mērci, — sacīja Pjērs. Kapteinis vērīgi paskatījās uz Pjēru, tāpat kā bija lūkojies, kad uzzināja, kā vāciski sauc patvērumu, un viņa seja pēkšņi iemirdzējās.

Ah! dans ce cas je bois ā notre amitie! [173] [1] a, tādā gadījumā es dzeru uz mūsu draudzību! — viņš līksmi iesaucās, pieliedams divas glāzes vīna. Pjērs paņēma pielieto glāzi un izdzēra to. Rambals iztukšoja savējo, vēlreiz paspieda Pjēram roku un domīgi melanholiskā pozā atbalstījās ar elkoni uz galda.

Qui, mon cher ami, voilā les caprices de la fortune, — viņš iesāka. — Qui m'aurait dit qae je serai soldat et ca- pitaine de dragons au service de Bonaparle, comme nous l'appellions jadis, Et cependant me voilā ā Moscou avec lui. II ļaut vous dire, mon cher, [174] [1] jā, mans mīļais draugs, tādi ir likteņa untumi. Kas gan būtu varējis teikt, ka es kļūšu zaldāts un dragūnu kapteinis un kalpošu Bo- napartam, kā mēs dažkārt viņu dēvējam. Un tomēr, lūk, esmu kopā ar viņu Maskavā. Man jums jāsaka, mans mīļais. — viņš turpināja skumjā un vienmērīgā balsi kā cilvēks, kas taisās risināt garu stāstu, — que notre nom est l'un des plus anciens de la France. [175] 8 — ka mūsu vārds ir viens no visvecākajiem Francijā.

Un ar vieglu un naivu francūža atklātību kapteinis izstāstīja Pjēram savas dzimtas vēsturi, savu bērnību, pusaudža un brieduma gadus, visas savas radniecības, mantas un ģimenes attiecības. «Ma pauvre mere», [176] [1] Mana nabaga māte. protams, ieņēma šai stāstā goda vietu.

Mais tout ga ce n'est que la mise en scene de la vle, le fond c'est l'amour! L'amour! N'est-ce pas, m-r Pierre? — viņš teica, kļūdams ņiprāks. — Encore un ver re. [177]

Pjērs atkal izdzēra un ielēja sev trešo.

Oh! les femmes, les femmes! [178] [1] O, sievietes, sievietesl Taču tas viss ir tikai dzīves ievads, turpretim tās būtība ir mīla.

Mīla! Vai nav tiesa, msjē Pjēr? Vēl glāzīti.— un kapteinis ar eļļainu zalgumu acīs, lūkodamies Pjērā, sāka runāt par mīlestību un par savām mīlas dēkām. To bija ļoti daudz, kas bija viegli ticams, vērojot oficiera pašapmierināto, skaisto seju un jūsmīgo aizgrabtību, ar kādu viņš runāja par sievietēm. Kaut ari visam RambaJa mīlas dēkām piemita tas neķītrības raksturs, kurā franči saskata vienīgo mīlas burvību un poēziju, kapteinis stāstīja savus piedzīvojumus ar tik sirsnīgu pārliecību, ka vienīgi viņš ir izbaudījis un izzinājis visus mīlas jaukumus, un tik vilinoši aprakstīja sievietes, ka Pjērs klausījās viņā ar ziņkāri.

Varēja redzēt, ka l'amour[1] — mīla. (Red.)kas tā aizrāva francūzi, nebija ne tā zemākā un vienkāršākā paveida mīla, ko Pjērs kādreiz bija jutis pret savu sievu, ne tā viņa paša uzpūstā romantiskā mīla, ko viņš juta pret Natašu (abus šos mīlas veidus Rambals vienlīdz nicināja, — viena bija l'amour des charretiers, otra — l'amour des nigauds [179] );[1] — ormaņu mīla, otra — nelgu mīla. l'amour, ko dievināja francūzis, pastāvēja galvenokārt nedabiskās attiecībās ar sievieti un kroplīguma kombinācijās, kas piešķīra jūtām galveno valdzinājumu.

Tā kapteinis pastāstīja aizkustinošu stāstu par to, kā viņš mīlējis kādu valdzinošu trīsdesmit piecus gadus vecu marķīzi un tai pašā laikā nevainīgu septiņpadsmit gadus vecu bērnu, apburošās marķīzes meitu. Augstsirdības cīņa starp māti un meitu, kas bija beigusies ar to, ka māte ziedodamās bija piedāvājusi savam mīļākajam savu meitu par sievu, pat vēl tagad saviļņoja kapteini, kaut arī tā bija vairs tikai sena atmiņa. Tad viņš pastāstīja kādu epizodi, kurā vīrs tēlojis mīļākā lomu, bet viņš (mīļākais) vīra lomu, un vairākas komiskas epizodes no Souvenirs d'Al- lemagne, kur asile nozīmē Unterkunft, kur les maris man- gent de la chouxcroule un kur les jeuines fillcs sont trop blondes.'68 — atmiņām par Vāciju, kur vīri ēd kāpostu zupu un kur jaunas

meičas ir pārāk gaišiem matiem.

Beidzot, pēdējā epizode Polijā, vēl gluži svaiga kapteiņa atmiņā, — viņš stāstīja to, strauji žestikulēdams un pietvīkušu seju, — bija par to, kā viņš izglābis dzīvību kādam polim (vispār kapteiņa stāstos dzīvības glābšanas epizode atkārtojās bez sava gala) un šis polis viņam uzticējis savu burvīgo sievu (Parisienne de coeurA[1] — savā sirdī parīzieti.), kamēr pats iestājies franču dienestā. Kapteinis bijis laimīgs, poliete gribējusi bēgt ar viņu; taču, augstsirdības mudināts, kapteinis atdevis vīram sievu atpakaļ, turklāt pateikdams: «Je vous ai sauve la vie et je sauve votre honneur/» [180] 8 Es izglābu jums dzīvību, es glābju arī jūsu godu! Atkārtojis šos vārdus, kapteinis izberzēja acis un noskurinājās, it kā atvairīdams vājumu, kas viņu pārņēmis pie šīm aizkustinošajām atmiņām.

Klausīdamies kapteiņa stāstos, kā bieži mēdz gadīties veļā vakara laikā un izdzertā vīna ietekmē, Pjērs sekoja visam, ko kapteinis runāja, saprata visu un tai pašā reizē risināja virkni paša atmiņu, kas pēkšņi nez kāpēc atausa viņa iztēlē. Klausoties šais mīlas stāstos, viņam piepeši negaidot nāca prātā viņa paša mīla uz Natašu, un, pārcilādams iztēlē šās mīlas ainas, viņš domās salīdzināja tās ar Rambala stāstiem. Sekodams stāstam par pienākuma cīņu ar mīlu, Pjers līdz pēdējam sīkumam redzēja savu beidzamo tikšanos ar mīļoto sievieti pie Suhareva torņa. Toreiz šī tikšanas nebija viņu ietekmējusi; viņš pat ne reizi nebija to atcerējies. Bet tagad viņam šķita, ka šī tikšanās bijusi kaut kā ļoti nozīmīga un dzejiska.

«Pjotr Kirilič, nāciet šurp, es jūs pazinu,» viņš tagad dzirdēja Natašu sakām, redzēja viņas acis, smaidu, ceļa cepurīti, atrisušo matu cirtu … un tajā visā viņam jaudās kas aizgrābjošs, aizkustinošs.

Beidzis stāstu par burvīgo polieti, kapteinis vērsās pie Pjēra ar jautājumu, vai viņš esot izjutis līdzīgu pašuzupurēšanos mīlas labad un skaudību pret likumīgo vīru.

Šā jautājuma ierosināts, Pjērs pacēla galvu un juta nepieciešamību izteikt domas, kas viņu nodarbināja; viņš ņēmās skaidrot,,ka mazliet citādi saprotot mīlu un sievieti. Viņš sacīja, ka visu savu mūžu esot mīlējis un mīlot vienu vienīgu sievieti un ka šī sieviete nekad nevarot viņam piederēt.

<rTiensZ/ [181] [1] paskat tikai! — kapteinis iesaucās.

Tad Pjers paskaidroja, ka mīlējis šo sievieti kopš bērnu dienām, taču nedrīkstējis domāt par viņu, tāpēc ka tā bijusi pārāk jauna, bet viņš — ārlaulības dēls bez vārda. Un vēlāk, kad viņš ieguvis vārdu un bagātību, viņš neuzdrīkstējies domāt par viņu, jo pārāk stipri viņu mīlējis, pārāk augstu stādījis viņu pāri pār visu pasauli un tāpēc jo vairāk pār sevi pašu. Nonācis līdz šai vietai savā stāstā, Pjērs pievērsās kapteinim ar jautājumu, — vai viņš to saprotot?

Kapteinis pamāja, kas liecināja, ka viņš, ja arī nesaprot, tad tomēr lūdz turpināt.

L'amour platonique, les nuages Platoniska mīla, mākoņi.,… ? — viņš nomurmināja. Vai nu izdzertais vīns, vai nepieciešamība izkratīt sirdi, vai domas, ka šis cilvēks nepazīst un nekad neiepa- zīs nevienu no viņa stāsta personām, vai arī viss kopā atraisīja Pjēram mēli. Un šļupstošu muti, valgām acīm vērdamies kaut kur tālumā, viņš izstāstīja visu savu dzīves stāstu: ir par savām precībām, ir par Natašas mīlu uz viņa labāko draugu, ir par viņas neuzticību, ir par visām savām vienkāršajām attiecībām ar viņu. Rambala jautājumu pamudināts, viņš izstāstīja arī to, ko sākumā bija slēpis — savu sabiedrisko stāvokli, un pat atklāja viņam savu vārdu.

Visvairāk visā Pjēra stāstā kapteini pārsteidza tas, ka Pjērs ir ļoti bagāts, ka tam pieder divi grezni nami Maskavā un ka tas visu pametis un nav aizbraucis no Maskavas, bet palicis pilsētā, slēpdams savu vārdu un kārtu.

Jau vēlu naktī viņi kopā izgāja uz ielas. Nakts bija silta un gaiša. Pa kreisi 110 mājas Petrovkā blāzmoja pirmais Maskavā sācies ugunsgrēks. Pa labi augstu gaisā karājās jauns mēness sirpis, un mēnesim pretējā debess pusē spulgoja tā pati gaišā komēta, kas Pjēra dvēselē saistījās ar viņa mīlu. Pie vārtiem stāvēja Gerasims, virēja un divi franči. Varēja dzirdēt viņus smejamies un triecam katru savā, otram nesaprotama valodā. Viņi vēroja atblāzmu, kas plaiksnījās pār pilsētu.

Nekā baiga nebija nelielajā, attālajā ugunsgrēkā milzu pilsētā.

Vērodams augstās, zvaigžņotās debesis, mēnesi, komētu un atblāzmu, Pjērs izjuta priecīgu aizkustinājumu. «Nu, lūk, cik labi, ko gan vēl vajag?» viņš nodomāja. Un pēkšņi, atceroties savu nodomu, viņam apreiba galva, kļuva nelabi, un viņš atspiedās pret žogu, lai nepakristu.

Neatvadījies no sava jaunā drauga, Pjērs nedrošiem soļiem atgāja no vārtiem un, atgriezies savā istabā, apgūlās uz dīvāna un tūliņ aizmiga.

XXX

Pirmā, 2. septembrī uzliesmojušā ugunsgrēka atblāzmu no dažādiem ceļiem un ar dažādām jūtām vēroja gan iedzīvotāji, kas bēga un brauca projām no pilsētas, gan karapulki, kas no tās atkāpās.

Rostovu pajūgu rinda tonakt stāvēja Mitiščos, divdesmit verstu no Maskavas. 1. septembrī viņi bija izbraukuši tik vēlu, ceļš bija tā pārblīvēts ar ratiem un karapulkiem, tik daudz bija piemirsts mantu, kurām pakaļ sūtāmi kalpotāji, ka to nakti nolēma pārgulēt piecas verstis aiz Maskavas. Otrā rītā pamodās vēlu, un atkal iznāca tik daudz reižu apstāties, ka viņi nokļuva tikai līdz Lielajiem Mitiščiem. Pulksten desmitos Rostovu kungi un ievainotie, kas brauca ar viņiem kopā, visi izvietojās pa lielās sādžas sētām un istabām. Kalpotāji, Rostovu kučieri un ievainoto denščiki, apkopuši kungus, paēda vakariņas, pabaroja zirgus un salasījās uz lieveņa.

Kaimiņmājā gulēja ievainotais Rajevska adjutants ar sadragātu plaukstu, un briesmīgās sāpes lika viņam nemitīgi žēli vaidēt, un šie vaidi baigi atbalsojās rudens nakts tumsā. Pirmo nakti šis adjutants bija gulējis tai pašā sētā, kur Rostovi. Grāfiene teicās nevarējusi šo vaidu pēc ne acu aizdarīt un Mitiščos pārgāja uz neērtāku māju tikai tādēļ, lai būtu tālāk no ievainotā.

Kāds no kalpotājiem nakts tumsā pamanīja vēl kādu nelielu ugunsgrēka atblāzmu, kas pletās aiz piebrauktuvē pamestās karietes augstās kulbas. Viena blāzma bija redzama jau sen, un visi zināja, ka tur deg Mazie Mitišči, ko bija aizdedzinājuši Mamonova kazaki.

Bet tas,tak, ļautiņi, ir cits ugunsgrēks, — ierunājās denščiks.

Visi pievērsa uzmanību gaišumam.

Nu, stāstīja tak, ka Mamonova kazaki Mazos Mitiš- čus aizdedzinājuši.

Tie paši bus! Nē, tie nav Mitišči, tas ir tālāk.

Paveries, vei, tīri kā Maskavā būtu.

Divi kalpotāji nokāpa no lieveņa, pagājās aiz karietes un apsēdās uz kāpšļa.

Tas ir vairāk pa kreisi roki! Kā tad, Mitišči ir, āre, kur, bet šitais pavisam uz otru pusi.

Pirmajiem piebiedrojās vairāki.

Edz, ka vilnī, — kāds ieteicās, — tas ugunsgrēks, kungi, ir Maskavā: vai nu Suščevkā, vai Rogožskā.

Neviens uz šo piezīmi neatsaucās. Un labu brīdi visi šie cilvēki klusu ciezdami vēroja tālo uzplaiksnījušos jaunā ugunsgrēka liesmu.

Sirmgalvis, grāfa kambarsulainis (kā viņu godāja) Da- ņilo Terentjičs, pienāca pie bara un pakliedza Mišku.

Kas tev te ko redzēt, niekadīda… Grāfs sauks, bet neviena nav; ej pievāc drēbes!

Es jau tikai pēc ūdens izskrēju, — taisnojās Miška.

_— Bet kā jūsuprāt, Daņilo Terentjič, tā kā Maskavā būtu tas gaišums? — jautāja kāds no sulaiņiem.

Daņilo Terentjičs nekā neatbildēja, un atkal visi ilgi klusēja. Atblāzma pletās un plandījās aizvien plašāk un plašāk.

Dievs, stāvi klāt! tāds vējš un sausums,,. — atkal kāda balss noteica.

Pavej nu, kā plešas. Ak, kungs! tīri tā kā degošas pagales var redzēt. Kungs, esi mums, grēciniekiem, žēlīgs!

Varbūt apdzēsīs.

Kas tad dzēsīs? — ierunājās Daņilo Terentjičs, kas līdz šim bija klusējis. Balss viņam bija mierīga un lēna.

Maskava gan, brālīši, — viņš teica, — viņa pati, māmuļa baltā … — balss viņam aprāvās, un viņš pēkšņi ve- cišķi iešņukstējās. Un visi it kā to vien bija gaidījuši, lai apjēgtu, ko viņiem nozīmēja šis gaiši saredzamais blāzmojums. Atskanēja nopūtas, lūgšanas vārdi un grāfa vecā kambarsulaiņa šņuksti.

XXXI

Kambarsulainis atgriezies ziņoja grāfam, ka Maskava degot. Grāfs uzģērba rītasvārkus un izgāja paskatīties. Viņam līdzi izslīdēja arī Soņa, kas vēl nebija izģērbusies, un madame Schoss. Nataša un grāfiene palika istabā vienas pašas. (Petja vairs nebija kopā ar ģimeni: viņš bija aizgājis uz priekšu kopā ar savu pulku, kas devās uz Troicu.)

Izdzirdusi vēsti par Maskavas ugunsgrēku, grāfiene apraudājās. Nataša, kas bāla, stingām acīm sēdēja uz sola zem svētbildēm (tai pašā vietā, kur bija apsēdusies, līdzko atbrauca), nepievērsa tēva vārdiem nekādu uzmanību. Viņa klausījās adjutanta nemitīgajos vaidos, ko varēja dzirdēt aiz trim mājām.

Ak, kādas šausmas! — teica, no pagalma atgriezusies, nosalusī un izbijusies Soņa. — Man liekas, visa Maskava nodegs, šausmīga blāzma! Nataša, paskaties tagad, no šejienes pa logu var redzēt, — viņa sacīja māsīcai, acīmredzot gribēdama to kaut kā iekustināt. Bet Nataša pavērās Soņā, it kā nesapratusi, ko viņai saka, un atkal stingām acīm ieurbās krāsns kaktā. Natašu bija pārņēmis šis krampjainais stingums kopš šā rīta, kopš tā paša brīža, kad Soņa grāfienei par brīnumu un dusmām nez kāpēc bija ieskatījusi par vajadzīgu paziņot Natašai, ka kņazs Andrejs ievainots un brauc ar viņiem reizē. Grāfiene saskaitās uz Soņu tik ļoti, kā viņa reti mēdza skaisties. Soņa raudaja un lūdzās piedošanu un tagad, it kā gribēdama izlīdzināt savu vainu, nemitīgi centās māsīcai pakalpot. — Paskaiies, Nataša, cik šausmīgi deg, — Soņa sacīja.

Kas deg? — Nataša iejautājās. — Ak jā, Maskava.

Un it kā ladeļ, lai atteikdamās neaizvainotu Soņu un

tiktu no tās vaļa, viņa pielieca galvu pie loga, paskatījās ta_, ka droši vien nekā nevarēja redzēt, un atkal apsēdās, kā bija sēdējusi.

Bet tu taču neredzēji?

Nē, patiešām, es redzēju, — viņa atteica balsī, kas lūdza, lai liek rnieru.

Tiklab grāfiene, kā arī Soņa saprata, ka Maskava, Maskavas ugunsgrēks vai ari lai tas būtu kas būdams, protams, neko nevarēja Natašai nozīmēt.

Grāfs atkal aizgāja aiz starpsienas un apgūlās. Grāfiene piegāja pie Natašas, pieskārās ar delnas virspusi viņas galvai, kā mēdza darīt", kad meita bija slima, tad pieskārās ar lūpām viņas pierei, it kā lai pārbaudītu, vai nav karstums, un noskūpstīja viņu.

Vai esi nosalusi? Tu visa drebi! Būtu gājusi gulēt, — viņa sacīja.

Gulēt? Jā, labi, es iešu. Tūliņ iešu gulēt, — Nataša atteica.

Kopš Natašai šorīt bija pateikuši, ka kņazs Andrejs smagi ievainots un brauc kopā ar viņiem, viņa tikai pirmajā mirklī bija daudz taujājusi, kur? kā? vai bīstami ievainots? un vai viņa varētu to redzēt? Bet pēc tain, kad viņai bija pateikuši, ka viņa to apmeklēt nedrīkst, ka viņš Ievainots smagi, bet ka viņa dzīvībai briesmas nedraud, viņa, acīmredzot nenoticējusi tam, ko stāstīja, pārliecinājusies, ka, lai viņa jautātu cik jautādama, atbildes vienmēr būs vienas un tās pašas, mitējās taujāt un runāt. Visu ceļu raudzīdamās lielām acīm, ko grāfiene tā pazina un no kuru izteiksmes tā baidījās, Nataša nekustīgi sēdēja karietes stūrī un tāpat sēdēja arī tagad uz sola, kur bija apsēdusies. Viņa kaut ko gudroja, kaut ko lēma savā prātā vai arī bija jau izlēmusi, — to grāfiene zināja, bet ko īsti, viņa nezināja, un tas viņu baidīja un mocīja.

Nataša, izģērbies, dūjiņ, liecies manā gultā. (Tikai grāfienei vienai pašai bija uzklāta guļvieta gultā; m-tne Schoss un abām jaunkundzēm vajadzēja gulēt uz grīdas sienā.)

Nē, māmiņ, es atgulšos tepat uz grīdas, — Nataša pikti noraidīja, piegāja pie loga un atvēra to. Adjutanta vaidi pa atvērto logu kļuva dzirdamāki. Viņa izbāza galvu mitrajā nakts gaisā, un grāfiene redzēja, kā viņas tievais kakls drebēja raudās un sitās pret aplodu. Nataša zināja, ka vaidētājs nebija kņazs-Andrejs. Viņa zināja, ka kņazs Andrejs guļ zem tā paša jumta, kur viņi, citā istabā otrpus priekšnama; bet šie drausmie, nemitīgie vaidi lika viņai raudāt. Grāfiene saskatījās ar Soņu.

Ej gulēt, dujiņ, ej jel gulēt, draudziņ, — grāfiene lūdza, vāri pieskardamās ar roku Natašai pie pleca. — Nu ej taču gulēt.

Ak jā … Tūliņ, tūliņ likšos gulēt, — sacīja Nataša, ar skubu ģērbdamās nost un saraudama svārku saites. Nometusi kleitu un uzvilkusi jaciņu, viņa, kājas apakšā pa- liekusi, apsēdās uz grīdas paklātajās cisās un, pārsviedusi pār plecu uz priekšu savu pastrupo, plāno bizi, saka to pārpīt. Tievie, garie, pieradušic pirksti aši, veikli šķirstīja, pina, sasēja bizi. Natašas galva pierastā kustībā grozījās drīz uz vienu, drīz uz otru pusi, bet drudžaini ieplestās acis nekustīgi vērās vienā punktā. Kad nakts tualete bija galā, Nataša klusu noslīga ārmalā pie durvīm uz cisām, kas bija pārsegtas ar palagu.

Nataša, tu gulsties vidū, — sacīja Soņa.

Es tepat, — Nataša atvairīja. — Nu ejiet taču gulēt, — viņa īgni piebilda. Un ierakās ar seju spilvenā.

Grāfiene, m-me Schoss un Soņa steigšus izģērbās un apgūlās. Viena pati svētlampiņa palika istabā degot. Bet ārā bija gaišs no Mazo Mitišču ugunsgrēka divu verstu attālumā, nerima ļaužu nakts klaigas Mamonova kazaku izdauzītajā krogā pretējā ielā aiz stūra, un vienā laidā bija dzirdami adjutanta nerimstošie vaidi.

Ilgi Nataša nekustēdamās klausījās skaņās, kas radās tepat istabā un kas atlidoja no ārienes. Viņa dzirdēja vispirms mātes lūgšanu un nopūtas, gultas krakstēšanu, pazīstamo svelpjošo m-me Schoss krākšanu, Soņas kluso elpu. Tad grāfiene sauca Natašu. Nataša viņai neatbildēja.

Laikam aizmigusi, māmiņ, — klusu atsaucās Soņa. Grāfiene, brītiņu klusējusi, sauca vēlreiz, bet nu jau neviens vairs neatsaucās.

Drīz pēc tam Nataša izdzirda mātes vienmērīgo elpu. Nataša nekustējās, kaut gan viņas mazā, basā kājiņa, izlīdusi no segas apakšas, sala uz kailās grīdas.

It kā svinēdams uzvaru pār visiem, šķirbā skaļi iecirp- stējās circenis. Kaut kur tālu nodziedāja gailis, tuvumā atsaucās otrs. Krogā noklusa klaigas, nerimās tikai adjutanta vaidi. Nataša paslējās sēdus.

— Soņa, tu guli? Māmiņ? — viņa nočukstēja. Neviens neatbildēja. Nataša lēnām un uzmanīgi piecēlās, pārmeta krustu un piesardzīgi uzmina šauro un lokano baso pēdu uz netīrās, aukstās grīdas. Grīdas dēļi iečīkstējās. Viņa, aši kājām laipodama, kā kaķēns paskrēja dažus soļus un saņēma ar roku durvju salto tverckli.

Viņai šķita, ka kaut kas smags, vienmērīgi sizdamies, dauzās visās istabas sienās; tā, stingdama bailēs, vai lūzdama aiz drausmām un mīlas, pukstēja viņas sirds.

Viņa atvēra durvis, pārkāpa pār slieksni uz saltā, mitrā priekšnama klona. Uzplūdušais vēsums viņu atspirdzināja. Ar baso kāju viņa sataustīja kādu gulētāju, pārkāpa tam pāri un pavēra durvis uz istabu, kur gulēja kņazs Andrejs. Šai istabā bija tumšs. Dibenkaktā pie gultas, kurā kāds gulēja, uz sola dega tauku svecīte, aptecējusi kā liela sēne.

Jau no rīta, kad viņai bija pateikuši, ka kņazs Andrejs ievainots un atrodas šeit, Nataša bija nolēmusi, ka viņai tas jāredz. Viņa nezināja, kalab to vajadzēja, bet zināja, ka sastapšanās biis mokpilna, un tomēr bija pārliecināta, ka tā ir nepieciešama.

Visu dienu viņa bija dzīvojusi tikai cerībā, ka nakti viņu redzēs. Taču patlaban, kad šis brīdis bija pienācis, viņai uzmācās baismas par to, ko gan viņa ieraudzīs. Kā viņš bija sakropļots? Kas bija palicis pāri no viņa? Vai viņš bija tāds pats kā šie nerimstošie adjutanta vaidi? Jā, viņš ir gluži tāds. Natašas iztēlē viņš bija šo šausmīgo vaidu iemiesojums. Kad viņa ieraudzīja neskaidro apveidu kaktā un noturēja zem segas paslietos ceļus par viņa pleciem, Nataša iztēlojās kādu drausmīgu ķermeni un šausmās apstājās. Taču neatvairāms spēks vilka viņu uz priekšu. Viņa piesardzīgi paspēra vienu soli, otru un atradās nelielas, piekravatas istabas vidū. Istabā zem svētbildēm uz lāvas gulēja kāds cits cilvēks (tas bija Timohins), uz grīdas aizmiguši vēl divi sveši cilvēki (tie bija ārsts un kam- barsulanis).

Kambarsulainis pacēlās pussēdus un kaut ko nočukstēja.

Timohins, ciezdams sāpes ievainotajā kājā, negulēja un platām acīm vērās uz dīvaino parādību — meiteni baltā kreklā, jaciņā un naktscepurītē. Kambarsulaiņa miegainie un izbaiļu pilnie vārdi: «Ko jums vajag, kas ir?» — tikai pamudināja Natašu ātrāk pieiet klāt tam, kas gulēja kaktā. Lai cik briesmīgi maz šis ķermenis atgādināja cilvēku, viņai vajadzēja to redzēt. Viņa pagāja garām kambarsulainim; aptecējusī sveces sēne nokrita, un viņa nu skaidri saskatīja kņazu Andreju virs segas saliktām rokām, tādu, kādu viņa to redzēja vienmēr.

Viņš bija tāds pats kā allaž; taču iekaisusī seja, mirdzošās acis, kas aizgrābti vērās viņā, un īpaši maigais, brīnišķīgais kakls, kas raudzījās ārā no atlocītās krekla apkakles, piešķīra viņam īpašu, nevainīgu bērna izskatu, kādu viņa kņazam Andrejam nekad nebija redzējusi. Viņa piegāja tam klāt un ar strauju, lokanu, jaunavīgu kustību noslīga uz ceļiem.

Viņš pasmaidīja un sniedza tai pretim roku.

XXXII

Bija pagājušas septiņas dienas kopš tā laika, kad kņazs Andrejs pamodās Borodinas lauka pārsiešanas punktā. Visu šo laiku viņš gandrīz pastāvīgi gulēja nesamaņā. Drudža stāvoklim un ievainoto zarnu iekaisumam vajadzēja novest viņu nāvē, kā domāja ārsts, kas brauca līdzi ievainotajam. Taču septītajā dienā viņš ar baudu apēda gabaliņu maizes ar tēju, un ārsts pamanīja, ka vispārējais karstums mazinājies. No rīta kņazs Andrejs atguva samaņu. Pirmā nakts pēc izbraukšanas no Maskavas bija diezgan silta, un kņazu Andreju atstāja pārnakšņot kalešā; bet Mi- tiščos ievainotais pats pieprasīja, lai nes viņu iekšā un dod tēju. Sāpes, ko viņam nodarīja, pārnesot uz istabu, lika kņazam Andrejam skaļi vaidēt un atkal zaudēt samaņu. Kad viņu noguldīja saliekamajā gultā, viņš ilgi gulēja aizvērtām acīm un nekustēdamies. Tad viņš atvēra acis un klusu nočukstēja: «Kā tad ar tēju?» Sī dzīves sīkumu atcerēšanās pārsteidza ārstu. Viņš paraudzīja pulsu un sev par brīnumu un nepatiku pamanīja, ka pulss sita labāk. Ārsts to pamanīja sev par nepatiku tāpēc, ka viņš no savas pieredzes droši zināja, ka dzīvot kņazs Andrejs nedzīvos un, ja nenomirs tagad, tad tikai ar lielākām ciešanām nomirs kādu laiku vēlāk. Kopā ar kņazu Andreju veda viņa pulka majoru, sarkandegunīti Timohinu, kas bija ievainots kājā tai pašā Borodinas kaujā un bija pievienojies viņiem Maskavā. Viņiem līdzi brauca ārsts, kņaza kambarsulainis, kučieris un divi denščiki.

Kņazam Andrejam pasniedza tēju. Viņš kāri dzēra, drudžainām acīm raudzīdamies uz durvīm taisni pretim, it ka pūlēdamies kaut ko saprast un atcerēties.

Vairāk negribu. Vai Timohins ir te? — viņš jautāja. Timohins pa solu pievilkās viņam klāt.

Esmu šeit, jūsu gaišība.

Kā ievainojums?

Mans, vai? Nekas. Bet, āre, jūsējais? — Kņazs Andrejs atkal nogrima domās, it kā pulēdamies ko atcerēties.

Vai nevar dabūt grāmatu? — viņš vaicāja.

Kādu grāmatu?

Evaņģēliju! Man nav.

Ārsts apsolījās sadabūt un sāka iztaujāt kņazu par to, kā viņš jūtoties. Kņazs Andrejs nelabprāt, bet saprātīgi atbildēja uz visiem ārsta jautājumiem un tad pateica, ka būtu vajadzējjs palikt apakšā veltnīti, citādi esot neērti un gauži sāpot. Ārsts un kambarsulainis pacēla šineli, ar ko viņš bija apsegts, un, viebdamies no pūstošās miesas neciešamas smakas,_ ko izplatīja brūce, sāka aplūkot šo drausmīgo vietu. Ārsts palika ar kaut ko visai neapmierināts, kaut ko pārtaisīja citādi, pagrieza ievainoto tā, ka tas atkal saka vaidēt un, griežot apkārt, aiz sāpēm vēlreiz zaudēja samaņu un sāka murgot. Visu laiku viņš runāja par to, lai viņatn drīzāk sadabūjot šo grāmatu un noliekot tur.

Nu, kas jums tur liels! — viņš sacīja. — Man tās nav, dabūjiet, lūdzu, palieciet apakšā uz mazu brītiņu, — viņš žēlā balsī lūdza.

Ārsts izgāja priekšnamā nomazgāt rokas.

Ak, nekrietnie, patiešām, — ārsts pārmeta kambarsulainim, kas lēja viņam uz rokām ūdeni. — Tikai vienu acumirkli atstaju bez uzraudzības. Tās taču ir tādas sāpes, es brīnos, kā viņš var izturēt.

Mēs taču, liekas, palikām, ak tu kungs Jēzus Kristus, — taisnojās kambarsulainis.

Pirmo reizi kņazs Andrejs atskārta, kur atrodas un kas ar viņu noticis, un atcerējās, ka ievainots un kā tobrīd, kad kaleša apstājās Mitiščos, bija lūdzis, lai viņu ienes istabā. Aiz sāpēm atkal zaudējis samaņu, viņš atjēdzās otrreiz jau istabā, kad dzēra tēju, un te atkal, atkārtojis savā atmiņā visu, kas ar viņu noticis, visspilgtāk atcerējās to mirkli pārsiešanas punktā, kad, redzot nīstama cilvēka ciešanas, viņam bija uznākušas šīs jaunās domas, kas solīja laimi. Un šīs domas, kaut arī neskaidri un nenoteikti, tagad atkal pārņēma viņa dvēseli. Viņš atcerējās, ka tagad viņam bija jauna laime un ka šai laimei bija kaut kas kopīgs ar evaņģēliju. Tāpēc tad viņš arī lūdza pagādāt evaņģēliju. Bet neērtais stāvoklis, kādā viņš ar savu ievainojumu noguldīts, un jauna grozīšana atkal sajauca viņa domas, un trešoreiz viņš dzīvei atmodās jau pilnīgā nakts klusumā. Visi visapkārt gulēja. Circenis skaļi cirpstēja mājas otrā galā, ārā kāds klaigāja un dziedāja, tarakāni čaukstinājās pa galdu, pa svētbildēm un pa sienām, trekna muša spindzēja viņam ap pagalvi un ap tauku sveci, kas aptecējusi kā liela sēne dega pie viņa gultas.

Viņa dvēsele nebija normālā stāvoklī. Vesels cilvēks parasti domā, sajūt un atceras vienlaikus bezgalīgi daudz priekšmetu, bet viņam ir vara un spēks, izvēloties vienu domu vai parādību virkni, koncentrēt pie šās parādību virknes visu savu uzmanību. Vesels cilvēks visdziļāko pārdomu brīžos atraujas, lai pateiktu pieklājīgu vārdu ienākušām cilvēkam, un atkal atgriežas pie savām domām. Turpretim kņaza Andreja dvēsele šai ziņā bija nenormālā stāvoklī. Visi viņa dvēseles spēki bija rosmīgāki, skaidrāki nekā jebkad, taču tie darbojās neatkarīgi no viņa gribas. Vienā un tai pašā laikā viņu pārņēma visdažādākās domas un priekšstati. Dažbrīd viņa domas uzreiz sāka darboties ar tādu spēku, skaidrību un dziļumu, ar kādu tās nekad nespēja darboties, veselam esot; taču pēkšņi — sava darba vidū aprāvās, tās nomainīja kāds negaidīts priekšstats, un nebija spēka pie tām atgriezties.

«Jā, man pavērusies jauna, cilvēkam neatņemama laime,» viņš domāja, gulēdams pustumšajā, klusajā istabā un raudzīdamies uz priekšu drudžaini ieplestām, stingām acīm. «Laime, kas atrodas ārpus materiāliem spēkiem, ārpus ārējām, materiālām ietekmēm uz cilvēku, vienīgi tikai dvēseles laime, mīlas laime! Saprast to var ikviens cilvēks, bet apzināt un nolemt to varēja vienīgi dievs. Bet kā tad dievs lēmis šo likumu? Kāpēc dēls?…» Un pēkšņi šo domu gaita aprāvās, un kņazs Andrejs izdzirdēja (nezinādams, vai tas ir murgs vai arī viņš to dzird īstenībā), izdzirdēja kādu rāmu, čukstošu balsi, kas nenoklusdama ritmiski atkārtoja: «Riti-riti-riti» un tad «ti-ti» un atkal «riti-riti- riti» un atkal «ti-ti». Reizē šo čukstošo mūzikas skaņu ritmā kņazs Andrejs juta, ka tieši virs viņa sejas, pār pašu vidu ceļas kāda dīvaina, gaisīga celtne no smalkām adatiņām vai skaliņiem. Viņš juta (kaut arī tas viņam bija grūti), ka viņam rūpīgi jānotur līdzsvars, lai šī ceļamā ēka nesagrūtu; bet tā tomēr allaž vien sagruva un atkal lēnām slejas augšup vienmērīgi čukstošās mūzikas skaņās. «Stīdz! stīdz! plešas un joprojām stīdz,» stāstīja pats sev kņazs Andrejs. Klausīdamies čukstos un sajuzdams, kā stīdz augšup šī no adatiņām ceļamā ēka, kņazs Andrejs reizē ar to lāgu lāgiem redzēja arī sveces gaismu ar sarkanu aploci un dzirdēja čaukstam tarakānus un spindzam mušu, kas sitās pa spilvenu un viņam pret seju. Un ikreiz, kad muša skāra viņa seju, radās dedzinoša sajūta; bet līdz ar to viņu pārsteidza, ka, sizdamās taisni tur, kur virs viņa sejas slejas celtne, muša to nesagrāva. Turklāt bija vēl kas svarīgs. Tas bija tas baltais pie durvīm, tā bija sfinksas statuja, arī tā spieda viņu.

«Bet varbūt tas ir mans krekls uz galda,» domāja kņazs Andrejs, «bet šīs ir manas kājas, un tās ir durvis; bet kāpēc tad viss stīdz un plešas un riti-riti-riti, un ti-ti un riti-riti-riti… — Diezgan, mitējies, lūdzu, liec mieru,» kņazs Andrejs kādu gauži lūdza. Un piepeši atkal uzpeldēja domas un jūtas neparasta skaidrībā un spēkā.

«Jā, mīla (viņš atkal domaja pilnīgi skaidri), taču ne tā mīla, kas mīl par kaut ko, kaut kā labad vai kaut kā pēc, bet tā mīla, ko es izjutu pirmoreiz, kad mirstot ieraudzīju savu ienaidnieku un tomēr viņu iemīlēju. Es izjutu to mīlu, kas ir pati dvēseles būtība un kam nevajag objekta. Arī tagad es izjūtu to pašu svētlaimi. Mīlēt savus tuvākos, mīlēt ienaidniekus. Visu mīlēt — mīlēt dievu visās tā izpausmēs. Mīlēt dārgu cilvēku var ar cilvēcisku mīlu, bet tikai ienaidnieku var mīlēt ar dievišķu mīlu. Un taisni tāpēc es izjutu tādu prieku, kad apjaudu, ka mīlu šo cilvēku. Kas ar viņu notika? Vai viņš vēl dzīvs … Mīlot ar cilvēcisku mīlu, var no mīlas pāriet uz naidu; bet dievišķā mīla nevar pārvērsties. Nekas, pat nāve, nekas nespēj to iznīcināt. Tā ir dvēseles būtība. Bet cik gan daudz cilvēku es esmu nīdis savā mūiāL Un no visiem cilvēkiem nevienu neesmu vairāk mīlējis un vairāk nīdis kā viņu.» Un viņš dzīvi iedomājās Natašu, ne tā, kā viņš to bija iedomājies agrāk, vienīgi ar tās jaukumu, kas viņam darīja prieku;

bet pirmoreiz viņš iedomājās tās dvēseli. Un saprata viņas jūtas, viņas ciešanas, kaunu, nožēlu. Un tagad pirmoreiz viņš apjēdza visa sava noraidījuma cietsirdību, redzēja, cik nežēlīgi bija pārrāvis savas attiecības ar viņu. «Ja es kaut reizi vēl varētu viņu redzēt. Vienu vienīgo reizi, raugoties šais acīs, sacīt…»

Un riti-riti-riti, un ti-ti, un riti-riti — bum, atsitās muša … Un viņa uzmanība pēkšņi pārsviedās citā īstenības un murgu pasaulē, kur norisa kaut kas sevišķs. Aizvien vēl tāpat šai pasaulē negrūdama slējās celtne, joprojām tāpat kaut kas stīdzēja, tāpat ar sarkanu aploci dega svece, tas pats krekls — sfinksa gulēja pie durvīm; bet turklāt vēl kaut kas nočīkstēja, uzvējoja svaiga vēsma, un pie durvīm parādījās jauna, balta sfinksa, šoreiz stāvus. Un šās sfinksas galvai bija bāla seja un tās pašas Natašas mirdzošās acis, par kuru viņš nule bija domājis.

«Ai, cik gan grūti šie nemitīgie murgi!» kņazs Andrejs nodomāja, pūlēdamies aizdzīt šo seju no savas iztēles. Taču šī seja stāvēja viņa priekšā ar īstenības spēku, un šī seja tuvojās. Kņazs Andrejs gribēja atgriezties iepriekšējā tīrās domas pasaulē, taču nespēja, un murgi vilka viņu sava jomā. Klusā, čukstošā balss turpināja savu ritmisko šļupstu, kaut kas spieda, stīdzēja, un dīvainā seja jau stāvēja viņa priekšā. Kņazs Andrejs saņēma visus savus spēkus, lai attaptos; viņš pakustējās, un ausīs viņam uzreiz saka džinkstēt, acis aizmiglojās, un viņš kā ūdenī iekritis cilvēks zaudēja samaņu. Kad viņš atjēdzās, Nataša, tā pati dzīvā Nataša, ko viņam visvairāk no visiem cilvēkiem pasaulē gribējās mīlēt ar to jauno, šķīsto, dievišķo mīlu, kas viņam tagad bija pavērta, bija nometusies pie viņa uz ceļiem. Viņš saprata, ka tā ir dzīva, īsta Nataša, un nebrīnījās, bet klusu priecājās. Nataša, ceļos nometusies, izbijusies, kā piekalta (viņa nespēja pakustēties), raudzījās viņā, valdīdama raudas. Seja viņai bija bāla un nekustīga. Tikai sejas apakšdaļā kaut kas drebēja.

Kņazs Andrejs atviegloti nopūtās, pasmaidīja un pastiepa roku.

Jūs? — viņš teica. — Kāda laimei

Nataša ar strauju, bet piesardzīgu kustību pievirzījās uz ceļiem viņam tuvāk un, vāri saņēmusi viņa roku, nolieca seju pār to un sāka to skūpstīt, tikko skardama lūpām.

Piedodiet! — viņa čukstēja, pacēlusi galvu un viņā lūkodamās. — Piedodiet man!

Es jūs mīlu, — sacīja kņazs Andrejs.

Piedodiet…

Ko piedot? — kņazs Andrejs jautāja.

Piedodiet man to, ko es izdarīju, — tikko dzirdami aiztrūkušā čukstā izdabūja Nataša un sāka vēl straujāk, tikko lūpām skardama, skūpstīt viņa roku.

Es mīlu tevi vairāk, labāk nekā agrāk, — sacīja kņazs Andrejs, ar roku paceldams viņas seju tā, lai varētu ieskatīties viņai acīs.

Šis acis, laimes asaru pieplūdušas, bikli, līdzjūtīgi un priecīgas mīlas pilnas nolūkojās viņā. Natašas vājā un bālā seja ar uztūkušām lūpām bija vairāk kā neglīta, tā bija baismīga. Bet kņazs Andrejs neredzēja šo seju, viņš redzēja mirdzošās acis, kas bija brīnišķīgi skaistas. Viņiem aiz muguras atskanēja balsis.

Kambarsulainis Pjotrs, tagad jau pilnīgi atkratījies no miega, bija uzmodinājis ārstu. Timohins, kas aiz sāpēm kājā visu laiku nebija iemidzis, sen jau redzēja visu, kas notika, un, rūpīgi segdams ar palagu savu neapģērbto augumu, rāvās čokurā uz lāvas.

Ko tas nozīmē? — sacīja ārsts, paslējies no cisām.

Lūdzu ejiet, cienītā!

Tai pašā brīdī pie durvīm klauvēja kalpone, ko sūtīja grāfiene, attapusi, ka meitas nav.

Kā mēnesssērdzīgā, ko uzmodinājuši no dziļa miega, Nataša izgāja no istabas un, atgriezusies savējo pusē, gauži raudādama nokrita savā guļvietā.

Kopš šās dienas visa Rostovu turpmākā ceļojuma laikā visās pieturas vietās un naktsmītnēs Nataša neatkāpās no ievainotā Bolkonska, un ārstam vajadzēja atzīt, ka nav gaidījis no jaunavas ne tādas noteiktības, ne tādas prasmes kopt ievainoto.

Lai cik briesmīga grāfienei likās doma, ka kņazs Andrejs varēja nomirt ceļā (ārsts izteicās, ka tas esot visai iespējami), viņas meitas rokās, viņa nespēja Natašai pretoties. Kaut arī tagad nodibinājusies tuvība starp ievainoto kņazu Andreju un Natašu lika domāt, ka izveseļošanās gadījumā atjaunosies iepriekšējās līgavaiņa un līgavas attiecības, neviens par to nerunāja, un vismazāk jau Nataša un kņazs Andrejs: neizšķirtais dzīvības un nāves jautājums, kas karājās ne vien pār Bolkonski, bet pār visu Krieviju, aizsedza visus citus minējumus.

3. septembra rītā Pjērs pamodās vēlu. Galva viņam sāpēja, drēbes, kurās tas bija gulējis neizģērbies, žņaudza viņu, im dvēseli māca neskaidra apziņa par kaut ko kaunpilnu, ko viņš vakarvakarā izdarījis; šis kaunpilnais solis bija viņa vakarējā saruna ar kapteini Rambalu.

Pulkstenis rādīja vienpadsmit, bet ārā likās stipri nomāci;". Pjērs piecēlās, izberzēja acis un, ieraudzījis pistoli ar griezumiem rotātu spalu, ko Gerasims atkal bija nolicis uz rakstāmgalda, atcerējās, kur atrodas un kas viņam taisni šodien darāms.

«Vai tikai neesmu jau nokavējis?» Pjērs domāja. «Nē, viņš droši vien iebrauks Maskavā ne agrāk par divpadsmitiem.» Pjērs nejāva sev prātot par to, kas viņam darāms, bet steidzās ātrāk rīkoties.

Sakārtojis apģērbu, Pjērs ņēma rokā pistoli un jau dzīrās iet. Bet te viņam pirmoreiz ienāca prātā domas par to, kā gan viņš nesīs pa ielu šo ieroci, taču ne rokā. Pat zem platā kaftāna lielo pistoli bija grūti paslēpt. Ne aiz jostas, ne padusē to nevarēja novietot tā, lai nevar manīt. Turklāt pistole bija izlādēta, un Pjērs nepaguva to pielādēt. «Vienalga, lai ir duncis,» Pjērs sev sacīja, kaut gan dažu labu reizi, apsvērdams, kā izpildīt savu nodomu, bija savā prātā nolēmis, ka studenta galvenā kļūda 1809. gadā bijusi tā, ka viņš gribējis Napoleonu nogalināt ar dunci. Bet it kā galvenais mērķis Pjēram būtu nevis veikt nodomāto, bet gan pierādīt sev pašam, ka neatsakās no sava nodoma un dara visu, lai to novestu galā, Pjērs steigā paķēra reizē ar pistoli pie Suhareva torņa pirkto neaso dunci ar robainu asmeni zaļā makstī un paslēpa to zem vestes.

ļ Sajozis kaftānu un uzmaucis galvā cepuri, Pjērs, pūlēdamies netrokšņot un nesastapt kapteini, cauri gaitenim izgāja uz ielas.

Ugunsgrēks, uz kuru viņš vakarā bija tik vienaldzīgi skatījies, pa nakti bija krietni gājis plašumā. Maskava jau dega dažādās pusēs. Vienā un tai pašā laikā dega Kariešu iela, Aizupe, Tirgoņu sēta, Pavāru iela, liellaivas Maskavas upē un malkas tirgus pie Dorogomilovas tilta.

Pjēra ceļš veda pa šķērsielām uz Pavāru ielu un no turienes uz Arbatu pie Nikolas Parādīšanās baznīcas, ko viņš jau sen savā iztēlē bija nolūkojis kā vietu, kur viņam

jāveic savs nodoms. Vairums namu stāvēja aizslēgtiem vārtiem un aizvirtņiem. Ielas un šķērsieliņas bija |aužu tukšas. Gaisā jaudās sviluma smaka un dūmi. Retumis gadījās sastapt krievus ar tramīgi biklām sejām un frančus ar nepilsētniecisku, nometnei raksturīgu izskatu soļojam pa ielas vidu. Kā vieni, tā otri izbrīnā noskatījās uz Pjēru. Neskaitot viņa lielo augumu, resnumu, dīvaino, drūmi koncentrēto cietēja izteiksmi sejā un visā stāvā, krievi Pjēru vēroja vēl tāpēc, ka nesaprata, pie kādas kārtas šis cilvēks varētu piederēt. Turpretim franči izbrīnā pavadīja viņu acīm galvenokārt tāpēc, ka Pjērs gluži pretēji visiem citiem krieviem, kas izbijušies un ziņkāri aplūkoja frančus, nepievērsa tiem ne mazāko uzmanību. Pie kāda nama vārtiem trīs franči, kas kaut ko skaidroja krieviem, kuri viņus nesaprata, apturēja Pjēru, vaicādami, vai viņš neprotot franciski.

Pjērs noraidot papurināja galvu un gāja tālāk. Otrā šķērsielā viņam uzkliedza sardzes zaldāts, kas stāvēja pie zaļas kastes, un, tikai atskanot atkārtotam bargam uzklie- dzienam un noklakstot šautenei, ko sargzaldāts paķēra uz rokas, Pjers saprata, ka vajadzējis iet pa otru pusi ielai. Viņš nekā ap sevi ne dzirdēja, ne redzēja. Kā kaut ko baismīgu un svešu viņš sevī nesa savu nodomu, baidīdamies — mācījies no pagājušās nakts pieredzes — kaut kādā veidā to pazaudēt. Taču Pjēram nebija lemts pilnībā aiznest savu noskaņu līdz tai vielai, kurp viņš devās. Turklāt, kaut arī ceļā nekas nebūtu viņu aizturējis, viņa nodoms nebija izpildāms jau tāpēc vien, ka Napoleons vairāk nekā pirms četrām stundām bija no Dorogomilovas priekšpilsētas caur Arbatu devies uz Kremli un patlaban visdrūmākajā omā sēdēja cara kabinetā Kremļa pilī un deva sīkas un pamatīgas pavēles par to, kas nekavējoties darāms, lai apdzēstu ugunsgrēku, novērstu laupīšanas un nomierinātu iedzīvotājus. Taču Pjērs to nezināja, pilnīgi aizrāvies "ar to, kam bija jānotiek, viņš mocījās, kā mēdz mocīties cilvēki, kas stūrgalvīgi uzņēmušies neveicamu darbu, neveicamu ne tāpēc, ka tas būtu tik grūts, bet tāpēc, ka šis darbs neatbilst viņu dabai; viņš mocījās bailēs, ka Izšķirošajā mirklī padosies vājumam un ar to pazaudēs cienību pret sevi.

Kaut arī viņš nekā neredzēja un nedzirdēja, kas notika visapkārt, taču ar Instinktu atskārta ceļu un nealojās šķērsielās, kas izveda Viņu uz Pavāru ielu.

Jo vairāk Pjērs tuvojās Pavāru ielai, jo dūmi kļuva biezāki un biezāki, metās pat silts no ugunsgrēka tuvuma. Reizumis pāri jumtiem uzplīvoja liesmu mēles. Uz ielām varēja sastapt vairāk ļaužu, un šie ļaudis bija nemierīgāki. Bet Pjērs, kaut arī juta, ka ap viņu notiek kas neparasts, neapzinājās, ka viņš tuvojas ugunsgrēkam. Iedams pa taciņu pāri lielam neapbūvētam laukumam, kas ar vienu malu piesliecās Pavāru ielai, ar otru — kņaza Gruzinska nama dārziem, Pjērs pēkšņi izdzirda turpat gluži blakām izmisušas sievietes raudas. Viņš apstājās, it kā pamodies no miega, un pacēla galvu.

Taciņas malā nokaltušā, putekļainā maurā bija sagāzta kaudzē mājas iedzīve: pēļi, patvāris, svētbildes un lādes. Zemē pie lādēm sēdēja paveca izdilusi sieviete ar gariem, uz āru izstieptiem augšzobiem, ģērbusies melnā salopā un aubi galvā. Šī sieviete, šūpodamās un kaut ko murminādama, raudāja visā galvā. Divas meitenes desmit līdz divpadsmit gadu vecumā, nosmulētās īsās kleitiņās un mētelīšos, ar neizpratnes izteiksmi bālajas, izbaiļu pilnajās sejās vērās matē. Jaunākais, gadus septiņus vecs puika, garā ķeldcri un milzīgu, svešu naģeni galva raudāja vecas aukles rokās. Netīra meiča basām kājarn sēdēja uz lādes un, atpinuši palso bizi, plūkāja nost apsvilušos matus, tos apostīdama. Vīrs, neliela auguma pakumps cilvēks vic- mundierī, apaļiski apgrieztu vaigubārdiņu un piegludinā- tiem deniņiem, kas bija redzami zem taisni uzliktās naģenes, ar nekustīgu seju stumdīja lādes, l<uras bija sakrautas cita uz citas, un vilka no to apakšas ārā nez kādus apģērba gabalus.

Sieviete, Pjēru ieraudzījusi, gandrīz krišus nokrita tam pie kājām.

Ļautiņi mīļie, kristīgie, pareizticīgie, glābiet, palīdziet, mīļiņie! … Kāds jele palīdziet, — viņa raudādama skaitīja. — Meitenīti! … Meitiņu!… Manu mazāko meitiņu atstājuši! .., Sadegusi! Vai-vai-vai! kam gan es tevi auklēju … Vai-vai-vai!

Rimsties, Marja Nikolajevna, — vīrs klusā balsī apsauca sievu, acīmredzot tikai tādēļ, lai attaisnotos svešu cilvēku priekšā. — Droši vien māsa būs aiznesusi, kur tad nu citādi varēja palikt! — viņš piebilda.

Koka gabals, necilvēks! — nikni iekliedzās sieviete, pēkšņi aprāvusi raudas. — Sirds tev nav, sava bērna tev nav žēl. Cits būtu no uguns izrāvis. Bet tas jau ir koka.

gabals, nevis cilvēks, ne tēvs. Jūs esat labs cilvēks, — viņa šņukstēdama bēra, pievērsdamās Pjēram. — Aizdegās blakus, pārsviedās uz mums. Skuķis sāka kliegt: deg! Steidzām glābt iedzīvi. Izskrējām ar to, kas mugurā … Re, viss, ko paķērām .,. Dieva svētību un pūra pēļus, cits viss pagalam. Apķcramles, — kur bērni? — Katječkas nav. Vai-vai-vai! Ak kungs!… — un viņa atkal sāka gaudot. — Bērniņš mans mīļais, sadedzis! sadedzis!

Bet kur tad, kur tad viņa palika? — Pjērs jautāja. No viņa atdzīvojušās sejas sieviete noskārta, ka šis cilvēks var viņai palīdzēt.

Tētīt mīļo! Gādniek! — viņa iekliedzās, klupdama tam pie kājām. — Labdari, kaut sirdi man apmierini… Aņiska, ej, draņķe, pavadi, — viņa uzbļāva meičai, nikni pavērdama muti un ar šo vaibstu vēl vairāk atsegdama savus garos zobus.

Aizved, aizved, es .,. es .., izdarīšu, — Pjērs aizelsies steigā izmeta.

Netīrā meiča paspraucās gar lādi, piekopa bizi un nopūtusies strupām, basām kājām gāja pa celiņu projām. Pjērs it kā pēkšņi atžilba no dziļa ģīboņa. Viņš pacēla galvu augstāk, acīs iemirdzējās dzīvības spožums, un viņš ašiem soļiem sekoja meičai, aizsteidzās tai priekšā un iznāca uz Pavāru ielas. Visu ielu klaja melns dūmu mākoniSi Sur tur no šā mākoņa lauzās ārā liesmu mēles. Ļaudis lielā barā drūzmējās pie ugunsgrēka. Ielas vidū stāvēja franču ģenerālis un kaut ko skaidroja viņu apstājušiem cilvēkiem. Pjērs, meičas pavadīts, jau gribēja doties turp, kur stāvēja ģenerālis, bet franču zaldāts viņu aizturēja.

On ne passe pas, [182] [1] Te nav brīv staigāt.— kāda balss viņam uzkliedza.

Surp, tēvocīt! — iesaucās meiča. — Mēs pa šķērsielu caur Nikuļiniem iziesim.

Pjērs pagriezās atpakaļ un gāja, šad tad palēkdamies, lai tiktu viņai līdzi. Meiča pārskrēja pāri ielai, pasviedās pa kreisi šķērsielā un aiz trešā nama iegriezās pa labi vārtos.

Tepat tūliņ būs, — sacīja meiča un, pārskrējusi pār pagalmu, atvēra vārtiņus dēļu sētā un apstājusies pamāja Pjēram uz nelielu koka piebūvīti, kas dega gaiši un ver- smīgi. Viena puse jau bija iebrukuši, otrā dega, un spo- /as liesmas gāzās ārā pa logu caurumiem un no paspārnēm.

Kad Pjērs iegāja pa vārtiņiem, viņu apņēma versme un viņš neviļus apstājās.

Kura, kura ir jūsu māja? — viņš jautāja.

Va-a-ai! — iegaudojās meiča, rādīdama uz piebūvi. — Tā pati, tas pats bija mūsu ērbeģītis. Sadegusi esi, mūsu dārgumiņ, Katječka, jaunkundzīt, manu drostaliņ, v-a al! - Aņiska vaimanāja, redzot ugunsgrēku, juzdama nepieciešamību izpaust arī savas jūtas.

Pjērs pasviedās uz piebūvi, bet karstums bija tik spēcīgs, ka viņš neviļus apmeta līkumu ap piebūvi un atradās pie lielās mājas, kurai vēl tikai no vienas puses dega jumts un ap kuru ņudzēja bars franču. Pjērs sākumā nesaprata, ko dara šie franči, kas kaut ko stiepa; bet, ieraudzījis savā priekšā francūzi, kas ar trulu zobenu dauzīja kādu zemnieku, pūlēdamies tam atņemt lapsādas kažoku, Pjērs neskaidri apjauda, ka te laupa, taču viņam nebija vaļas apstāties pie šās domas.

Grūstošo sienu un griestu krakšķēšana un duna, liesmu rūkoņa un šņākoņa un satrauktās ļaužu klaigas, dūmu mākoņi, drīz pinkodamies biezi un melni, drīz gaiši uz- plīvodami dzirksteļu mirguļiem, liesmas, kas vietām sarkaniem kūļiem šāvās augšup, vietām zeltaini zvīņainas ložņāja gar sienām, karstums un dūmi, un kņada satrauca Pjēru kā daždien mēdz satraukt ugunsgrēks. Sis satraukums bija jo spēcīgāks tāpēc, ka Pjērs, ieraudzījis ugunsgrēku, piepeši sajutās atbrīvots no domām, kas viņu bija mākušas. Viņš jutās jauns, līksms, veikls un apņēmīgs. Viņš apskrēja apkārt piebūvei no nama puses un jau gribēja doties iekšā tai galā, kas vēl turējās, kad tieši viņam virs galvas atskanēja vairāku balsu kliedzieni un tūliņ pēc tam kaut kas smags krakšķēdams un šķindēdams nogāzās turpat viņam līdzās.

Pjērs palūkojās apkārt un ieraudzīja nama logos frančus, kas bija izsvieduši kumodes atvilktni, piekrautu ar šādām tādām metāla lietām. Citi fr'anču zaldāti, kas stāvēja lejā, sanāca ap atvilktni.

Eh bien, qu'est-ce qu'il veut celui-lā? [183] [1] Ko tad tam te vajag? — kāds no frančiem uzkliedza Pjēram.

Un enfant dans cette maison. N'avez-vous pas vu un enfant? [184] [1] Kāds bērns palicis šai mājā. Vai netikāt redzējuši bērnu? — atsaucās Pjērs.

Tiens, qu'est-ce qu'il chante celui-lā? Va te prome- ner, [185] a Pag, ko tas tur vēl muld? Taisies, kā tiec. — atskanēja balsis, un kāds no zaldātiem, redzams, baidīdamies, ka Pjērs nesadomā atņemt tiem sudraba un bronzas lietas, kas bija atvilktnē, draudoši nāca viņam virsū.

Un enfant? — iesaucās no augšas francūzis. — J'ai entendu piailler quctque chose au jardin. Peutētre c'est son moutard au bon homme. Faut ētre humain, voyez~ vous…* Bērns? Es dzirdēju kaut ko pīkstam dārzā. Varbūt tas ir viņa knauķis. Vajag būt cilvēcīgiem, redziet… — Kur viņš ir? Kur viņš ir?

Ou est-il? Ou est-il?* — Pjērs taujāja.

Par ici! Par ici/ [186] [1] Surp, šurpl — francūzis viņam sauca pa logu, rādīdams uz dārzu aiz mājas. — Attendez, je vairs des- cendre. [187] 1 Pagaidiet, es tūliņ kāpšu lejā.

Un patiešām, pēc maza brītiņa francūzis, melnacis puisis ar kaut kādu plankumu uz vaiga, vienos kreklos izlēca pa apakšējā stāva logu un, uzsitis Pjēram uz pleca, kopā ar viņu steidzās dārzā. — Dēpēchez-vous, vous autres, — viņš pakliedza saviem biedriem, — commence ā faire chaud. [188] s pasteidzieties, jūs tur, sāk mesties karsts.

Izskrējis no,mājas uz grantētā celiņa, francūzis parāva Pjēru aiz rokas un norādīja viņam uz apaļu mauriņu. Zem soliņa gulēja gadus trīs veca meitenīte rozā kleitiņā.

Voilā votre moutard. Ah, une petite, tant mieux, — teica francūzis. — Au revoir, mon gros. Faut ētre humain. Nous sommes tous rnortels, votjez-vous, [189] 1 Lūk, kur ir jūsu knēvelis. A, knīpa, jo labāk. Uz redzēšanos, resnīt. Jābūt cilvēcīgiem. Visi esam mirstīgi cilvēki, redziet… — un francūzis ar plankumu uz vaiga aizrikšoja atpakaļ pie saviem biedriem.

Aizelsdamies no prieka, Pjērs pieskrēja pie meitenītes un gribēja to paņemt klēpī. Bet, ieraudzījusi svešu cilvēku, skrofulozā, slimīgā, mātei līdzīgā nepatīkamā izskata meitene sāka brēkt un metās bēgt. Pjērs tomēr to notvēra un pacēla rokās; viņa sāka spiegt izmisīgi niknā balsī un ar savām mazajām roķelēm grūst nost Pjēra rokas un kost tajās ar savu nopuņķoto muti. Pjēru sagrāba šausmas un riebums, gluži kā pieskaroties kādam mazam dzīvniekam. Taču viņš saņēmās, lai nenosviestu bērnu zemē, un teciņus devās ar to atpakaļ uz lielo māju. Tomēr pa to pašu ceļu vairs nevarēja tikt atpakaļ; meičas Aņiskas te vairs nebija, un Pjērs ar žēlumu un riebumu, cik vien maigi varēdams, piekļāvis sev klāt sāpīgi šņukstošo un slapjo meitenīti, skrēja caur dārzu meklēt citu izeju.

XXXIV

Kad Pjērs, apmetis līkumu pa pagalmiem un šķērsielām, aizkļuva ar savu nesamo atpakaļ pie Gruzinska dārza Pavaru ielas stūrī, viņš pirmajā mirklī nepazina to vietu, no- kuriencs bija izgājis meklēt bērnu: tik ļoti tā bija pie- bliveta ar ļaudīm un no namiem izvākto iedzīvi. Bez krievu ģimenēm, kas ar savam mantam te glābās no ugunsgrēka, tepat bija ari daži franču zaldāti dažādos apģērbos. Pjers nepievērsa tiem uzmanību. Viņš steidzās sameklēt ierēdņa ģimeni, lai atdotu mātei meitu un dotos atpakaļ glābt vēl kādu. Pjēram likās, ka viņam vēl daudz kas un jo ātrāk jāpaveic. Sakarsis no versmes un skrējiena, Pjērs patlaban vēl spēcīgāk izjuta jauneklīgo sparu, rosmi un apņēmību, kas viņu bija pārņēmusi tobrīd, kad viņš devās glābt bērnu. Meitenīte tagad bija apklususi un, ieķērusies ar roķelēm Pjēra kaftānā, sēdēja viņam uz rokas un kā meža zvērēns lūkojās apkārt. Pjērs šad tad paraudzījās viņā un vāri pasmaidīja. Viņš šķita redzam ko aizkustinoši nevainīgu šai izbiedētajā un vārgajā sejiņā.

Iepriekšējā vietā ne ierēdņa, ne viņa sievas vairs nebija. Pjērs ašiem soļiem staigāja pa ļaužu drūzmu, ielūkodamies dažādas sejās, kas tam pagadījās pretim. Neviļus viņš ievēroja gruzīnu vai armēņu ģimeni: skaistu, ļoti vecu vīru ar austrumnieku tipa seju, jaunā ar drēbi apvilktā kažokā un jaunos zābakos, tāda paša tipa vecenīti un jaunu sievieti. Šī ļoti jaunā sieviete ar asajām, stipri izliektajām melnajām uzacīm un gareno, neparasti maigi sārto un skaisto seju bez jebkādas izteiksmes Pjēram šķita pati austrumu skaistuma pilnība. Starp izsvaidītajām mantām laukuma drūzmā viņa savā greznajā atlasa salopā ar spoži mē]u lakatu, kas sedza viņas galvu, atgādināja maigu siltumnīcas stādu, kas izmests sniejgā. Viņa sēdēja uz mantu paunām mazliet aiz vecās sievas un nekustīgām, lielām, melnām, iegarenām, garu skropstu apēnotām acīm raudzījās zemē. Acīmredzot viņa apzinājās savu daiļumu un baidījās par to. šī seja Pjēru pārsteidza, un viņš savā steigā, iedams gar sētu, vairākkārt uz to atskatījās. Aizgājis līdz sētai un tomēr neatradis to, ko viņam vajadzēja, Pjērs, apkārt skatīdamies, apstājās.

Pjēra stāvs ar bērnu klēpī tagad bija vēl labāk pamanāms nekā iepriekš, un ap viņu sapulcējās vairāki krievu cilvēki, vīrieši un sievietes.

Vai pazaudējis esi kādu, mīļais cilvēk? Paši jau jūs no augstas kārtas, vai? Kam tas bērns pieder? — viņam taujāja.

Pjērs atbildēja, ka bērns piederot sievietei melnā salopā, kura tepat kopā ar bērniem sēdējusi šinī vietā, un jautāja, vai kāds to nepazīstot un nezinot, kurp tā aizgājusi.

Tie būs bijuši Anfjorovi, — ieteicās vecs diakons ba- kurētainai sievai. — Kungs, apžēlojies, kungs apžēlojies,— viņš piebilda pieradušā balsī.

Kur nu Anfjorovi! — apstrīdēja sieva. — Anfjorovi jau no paša rīta kā aizbrauca. Bet šis ir vai nu Marjas Nikolajevnas, vai Ivanovas.

Viņš saka sieviete, bet Marja Nikolajevna ir lielkun- dze, — iebilda kāds saimes ļaužs.

Jūs droši vien pazīstat, gariem zobiem, kalsnēja, — stāstīja Pjērs.

Kā tad, ka Marja Nikolajevna. Viņi aizgāja uz dārzu, kad te šitie vilki uzkūlās, — sacīja sieva, rādīdama uz franču zaldātiem.

Ak kungs, apžēlojies, — atkal izmeta diakons.

Ejiet, rau, turp, tur viņi būs. Tā pati jau ir. Visu laiku, nabadzīte, raudāja, beidzās vai nost, — sieva atkal ieminējās. — Tā pati vien ir. Are, šite pat.

Taču Pjērs neklausījās sievišķos. Viņš jau labu brītiņu, acu nenovērsis, skatījās, kas notika dažus soļus no viņa. Viņš vēroja armēņu ģimeni un divus franču zaldātus, kas bija piegājuši pie armēņiem. Viens no šiem zaldātiem, sīks, kustīgs vīrelis, bija ģērbies zilā, ar auklu apjoztā šinelī. Galvā viņam bija mice, bet kājas basas. Otrs, kas it īpaši pārsteidza Pjēru, bija garš, pakumps, kalsns gaišmatis gausām kustībām un idiotisku sejas izteiksmi, šis bija gērbies rupjas vadmalas rītasvārkos, zilās biksēs un lietos noplīsušos botfortos. Mazais francūzis zilajā šinelī, bez zābakiem, pieiedams pie armēņiem, kaut ko uzsaucis, tūdaļ ķērās vecajam vīram pie kājām, un vecais steigā sāka aut nost zābakus. Otrs, rītasvārkos, apstājās pretim skaistajai armēnietei un klusēdams, rokas kabatas sabāzis, stulbi blenza viņā.

Ņem, ņem bērnu, — pavēlēja Pjērs, ar skubu sniegdams svešajai sievai bērnu. — Tu atdod to viņiem, atdod! — viņš gandrīz uzkliedza sievietei, apsēdinādams zemē meitenīti, kas sāka brēkt, un atkal atskatījās uz frančiem un armēņu ģimeni. Vecais jau sēdēja basām kājām. Mazais francūzis bija novilcis tam otru zābaku un dauzīja zābakus vienu pret otru. Vecais šņukstēdams nez ko runāja, bet Pjērs to redzēja tikai pa acu galam; visu viņa vērību saistīja francūzis rītasvārkos, kas šai brīdī, gausi gāzelēdamies, pievirzījās jaunajai sievietei klāt un, izvilcis rokas no kabatām, ķērās viņai pie kakla.

Daiļā armēniete joprojām sēdēja tai pašā nekustīgajā pozā, nolaistām skropstām un it kā neredzēja un nejuta, ko zaldāts viņai dara.

Kamēr Pjērs paskrēja tos nedaudzos soļus, kas viņu šķīra no frančiem, garais marodieris rītasvārkos jau rāva nost armēnietei kaklarotu, un jaunā sieviete, tverdama ar rokām pie kakla, spiedza griezīgā balsī.

Laissez cette femme! [190] [1] lieciet mierā šo sievieti! — Pjērs nogārdza drausmīgā balsī, sagrābdams garo, pakumpo zaldātu aiz pleciem un atsviezdams nost. Zaldāts pakrita, piecēlās un joza projām. Bet viņa biedrs, nometis zābakus, izrāva zobenu un draudīgi dzinās Pjēram virsū.

Voyons, pas des bētises! [191] [1] nu, nu, netaisi muļķības! — viņš uzkliedza.

Pjērs bija tai trakuma skurbā, kurā viņš nekā neapjēdza un kurā viņa spēki desmitkāršojās. Viņš klupa virsū basajam francūzim un, iekām tas paspēja izraut zobenu, bija jau notriecis viņu zemē un velēja ar dūrēm. Apkārtējā pūlī atskanēja atzinīgi saucieni, un tai pašā brīdī gar stūri parādījās franču ulānu patruļa. Ulāni rikšos piejāja pie Pjēra un francūža un ielenca tos. Pjērs nekā neatcerējās no tā, kas notika tālāk. Viņš atcerējās, ka kādu sitis, ka viņu situši un ka pēdīgi viņš juta, ka rokas tam sasietas, ka franču zaldātu bars stāv viņam apkārt un pārmeklē viņa apģērbu.

II a un poignard, lieutenant,x[1] Viņam ir duncis, leitnant. — bija pirmie vārdi, ko Pjērs saprata.

Ah, une artnei [192] a, ierocis! — iesaucās oficieris un pievērsās basajam zaldātam, kas bija saņemts kopā ar Pjēru.

C'est bon, vous direz tout ceļa au conseil de guerre, [193] • labi, to visu jūs izstāstīsiet kara padomē. — sacīja oficieris. Un tūliņ pagriezās pret Pjēru: — Parlez-vous frangais, vous? [194] Vai runājat franciski?

Pjērs lūkojās apkārt asiņu pieplūdušām acīm un neatbildēja. Droši vien viņa seja izskatījās ļoti briesmīga, jo oficieris kaut ko pačukstēja un vel četri ulāni atšķīrās no komandas un nostājās abpus Pjēram.

Parlez-vous frangais? — oficieris atkārtoja jautājumu, turēdamies no viņa patālāk. — Faites venir l'inter- prēte. [195] • atvediet tulku. — gar rindām izjāja neliels vīriņš krievu civilapģērbā. No apģērba un izrunas Pjērs tūdaļ pazina viņā francūzi no kāda Maskavas veikala.

II n'a pas l'air d'un homme du peuple, [196] 8 viņš neizskatās pēc vienkārša cilvēka. — sacīja tulks, aplūkojis Pjēru.

Oh, oh! ga m'a bien l'air d'un des incendiaires, — teica oficieris. — Demandez-lui ce qu'il esi? [197] [1] O, O! Viņš ļoti izskatās pēc dedzinātāja. Pajautajiet, kas viņš tāds ir!— viņš piebilda.

Kas tu ir? — jautāja tulks. — Tu vajadzēt atbildēt priekšniecību, — viņš sacīja.

Je ne vous dirai pas qui je suis. Je suis votre prison- nier. Emmenez-moi, [198] • Es jums neteikšu, kas esmu. Esmu jūsu gūsteknis. Vediet mani— Pjērs pēkšņi franciski pateica.

Ah! Ah! — oficieris, pieri saraucis, iesaucās. — Mar- chons! [199] [1] a, ā! uz priekšul

Ap ulāniem bija saradies pūlis. Vistuvāk Pjēram stāvēja bakurētainā sieva ar meitenīti; kad patruļa sakustējās, viņa panācās uz priekšu.

Kur tad tevi tā aizved, balodīt manu? — viņa jautāja. — Meitenīti, meitenīti kur lai lieku, ja tā nebūs viņul —

sieva gaudās.

Qu'est-ce qu-elle veut cette femme? [200] [1] ko tā sieviete grib?— jautāja oficieris.

Pjērs bija kā apskurbis. Viņa aizgrābtība vēl pieauga, redzot meitenīti, ko bija izglābis.

Ce qu'elle dit? — viņš pārjautāja. — Elle m'apporte ma fille que je viens de sauver des flammes, — viņš sacīja.

Adieu! [201] [1] ko viņa saka? viņa atnesusi manu meitu, ko es izglābu no liesmām. Ardievul — un, pats neapjēgdams, kā viņam bija pasprukuši šie bezmērķīgie meli, viņš apņēmīgu, svinīgu soli gāja starp frančiem uz priekšu.

Franču patruļa bija viena no tām, ko pēc Dironela rīkojuma izsūtīja pa dažādām Maskavas ielām novērst laupīšanas un it īpaši tvarstīt dedzinātājus, kas, pēc vispārēja ieskata, kāds todien bija nodibinājies franču augstākajiem komandieriem, bija par cēloni ugunsgrēkiem. Apjājusi vairākas ielas, patruļa aizturēja vēl cilvēkus piecus; šaubīgu krievu, kādu sīktirgotāju, divus semināristus, zemnieku un saimes cilvēku, un vairākus marodierus. Taču no visiem šaubīgajiem cilvēkiem visšaubīgākais šķita Pjērs. Kad viņus visus atveda uz naktsguļu lielā namā pie Zu- bova vaļņa, kur bija ierīkota virssardze, tad Pjēru stingrā apsardzībā novietoja atsevišķi,

CETURTAIS SĒJUMS

\

PIRMĀ DAĻA

I

Pēterburgā, augstākajās aprindās, ar lielāku dedzību nekā jebkad risinājās sarežģīta cīņa starp Rumjanceva, franču, Marijas Fjodorovnas, troņmantnieka un citu partijām, un, kā parasti, to pārmāca galma tranu bazūnēšana. Bet mierīgā, greznā, vienīgi ar rēgiem, ar dzīves atspoguļojumiem nodarbinātā Pēterburgas dzīve ritēja pa vecam; un šai crzīvēs ritumā bija vajadzīga liela piepūle, lai apjēgtu briesmas un to grūto stāvokli, kādā atradās krievu tauta. Tāpat notika audiences, balles, tāpat darbojās franču teātris, valdīja tās pašas galma intereses, tās pašas dienesta intereses un intrigas. Tikai pašās augstākajās aprindās nopūlējās atgādināt pašreizējā stāvokļa grūtības. Čukstus stāstīja par to, cik pretēji viena otrai šais grūtajos apstākļos rīkojušās abas ķeizarienes. Ķeizariene Marija Fjodorovna, noraizējusies par viņai pakļauto labdarības un audzināšanas iestāžu labklājību, devusi rīkojumu nosūtīt visus institūtus uz Kazaņu, un šo iestāžu mantas jau bija sakravātas. Turpretim ķeizariene Elizabete Aleksejevna uz jautājumu, kādus rīkojumus viņa vēloties dot, ar viņai piemītošo krievu patriotismu laipni •atbildējusi, ka par valsts iestādēm viņa nevarot dot rīkojumus, jo tas esot ķeizara ziņā; turpretim par to, kas atkarīgs tieši no viņas pašas, viņai labpaticies paskaidrot, ka viņa pēdējā atstāšot Pēterburgu.

Pie Annas Pavlovnas 26. augustā, pašā Borodinas kaujas dienā, notika viesības, ko bija paredzēts kuplināt, nolasot arhibīskapa vēstuli, kuru tas rakstījis, nosūtīdams ķeizaram svētā Sergija svētbildi. So vēstuli ieskatīja par patriotiskās garīgās daiļrunas paraugu. Nolasīt to vajadzēja pašam kņazam Vasilijam, kas bija izdaudzināts ar savu daiļlasīšanas mākslu. (Viņš taču lasīja priekšā arī pie ķeizarienes.) Par lasīšanas mākslu ieskatīja to, ja skaļi, dziedoši, starp izmisīgu iegaudošanos un maigu du- dināšanu skandēja vārdus gluži neatkarīgi no to nozīmes, tā ka pilnīgi nejauši vienu vārdu iznāca izrunāt gaudojot, citu — dudinot. Šai lasīšanai, tāpat kā visām Annas Pavlovnas viesībām, bija politiska nozīme. Šajā viesību vakarā gaidīja ierodamies dažas svarīgas personas, kuras vajadzēja sakaunināt par franču teātra apmeklēšanu un iedvest tām patriotisku noskaņu. Bija jau salasījies diezgan daudz viesu, taču Anna Pavlovna vēl neredzēja viesistabā visus, kam te vajadzēja būt, un tāpēc, vēl novilcinādama lasīšanu, ievadīja vispārējas sarunas.

Jaunākais todien Pēterburgā bija grāfienes Bezuhovas slimība. Pirms dažām dienām grāfiene bija negaidīti saslimusi, pametusi neapmeklētas vairākas sanāksmes, kuras viņai būtu vajadzējis greznot ar savu klātbūtni, un bija dzirdams, ka viņa neviena nepieņemot un neesot vis uzticējusies slavenajiem Pēterburgas ārstiem, kuri viņu parasti ārstējuši, bet gan kādam itāliešu ārstam, kas viņu dziedinot ar nez kādu jaunu un neparastu paņēmienu.

Visi ļoti labi zināja, ka daiļās grāfienes slimību izraisījis tas apstāklis, ka bija neērti precēt uzreiz divus vīrus, un ka itālieša dziedināšanas veids pastāvēja šās neērtības novēršanā; taču Annas Pavlovnas klātbūtnē neviens ne tikai nedrīkstēja par to domāt, bet pat izlikās to nezinām.

On dit que la pauvre comtesse est trēs mal. La me~ decin dit que c'est l'angine pectorale.

L'angine? Oh, c'est une maladie terrible! [202] [1] stāsta, ka nabaga grāfiene esot ļoti slima. Ārsts sakot, ka tā esot

sirds angīna.— Angīna? O, tā ir šausmīga slimībai

On dit que les rivaux se sont reconcillies grāce ā l'angine.. . [203] [1] stāsta, angīna esot bijusi par iemeslu, ka sāncenši izlīguši..,

Vārdu angine atkārtoja ar lielu patiku.

Le vieux comte est touchant ā ce qu'on dit. II a pleure comme un enfant quand le medecin lui a dit que le cas etait dangereux.

Oh, ce serait une perte terrible. C'est une femme ravissante.

Vous pariez de la pauvre comtesse, — pienākdama uztvēra Anna Pavlovna. — J'ai envoue savoir de ses nou- velies. On m'a dit qu'elle allait un peu mieux. Oh, sans doute, c'est la plus charmante femme du monde, [204] [1] stāsta, vecais grāfs esot taisni aizkustinošs. Viņš esot raudājis kā bērns, kad ārsts pateicis, ka gadījums bīstams.

O, tas būtu šausmīgs zaudējums. Tik burvīga sieviete!

Jūs runājat par nabaga grāfieni.,. Es aizsūtīju apjautāties par viņas veselību. Man teica, ka viņa jūtoties mazliet labāk. O, bez šaubām, tā ir visburvīgākā sieviete pasaulē — sacīja Anna Pavlovna, pati smaidīdama par savu aizgrābtību. — Nous appartenons ā des camps diffērents, mais ceļa ne m'empeche pas de l'ēstimer, comme elle le merite. Elle est bien malheureuse, [205] [1] mēs piederam pie dažādām nometnēm, bet tas mani netraucē cienīt viņu pēc nopelniem. Viņa ir tik nelaimīga. — Anna Pavlov-na piebilda.

Iedomādamies, ka ar šiem vārdiem Anna Pavlovna mazliet pacēlusi noslēpuma plīvuru pār grāfienes slimību, kāds nepiesardzīgs jauns cilvēks atļāvās izteikt izbrīnu, ka nav aicināti pazīstami ārsti, bet grāfieni ārstē šarlatāns, kas var iedot kaitīgas zāles.

Vos informations peuvent ētre meilleures que les miennes, [206] 8 Iespējams, ka jūsu ziņas ir pareizākas par manējām. — Anna Pavlovna pēkšņi dzēlīgi uzbruka nepiedzīvojušajam jauneklim. — Mais je sais de bonne source que ce mēdecin est un homme trēs savant et trēs habile. C'est le mēdecin intime de la Reine d'Espagne. [207] [1] bet es no drošiem avotiem zinu, ka šis ārsts ir ļoti mācīts un prasmīgs vīrs. Tas ir Spānijas karalienes galma ārsts. — Un, šādā veidā iznīcinājusi jauno cilvēku, Anna Pavlovna pievērsās Biļibinam, kas citā pulciņā, savilcis grumbas un, redzams, grasīdamies tās izlīdzināt, lai pateiktu un mot [208] [1]8 Es domāju, ka tas ir brīnišķīgi! — asprātību., runāja par austriešiem.

Je trouve que c'est charmantl [209] — viņš teica par diplomātisko pavadrakstu, ar kuru uz Vīni nosūtīti Austrijas karogi, ko bija saņēmis Vitgenšteins, le hēros de Petropol7[1] — Petropoles varonis. (Red.) (kā viņu dēvēja Pēterburgā).

Kā, kā tas ir? — pārjautāja Anna Pavlovna, lai nodibinātu klusumu, kas ļautu sadzirdēt mot, ko viņa jau zināja.

Un Biļibins vārdu pa vārdam atkārtoja to, kas stāvēja rakstīts diplomātiskajā depešā, ko viņš pats bija sacerējis:

L'Empereur retivoie les drapeaux Autrichiens, — skandēja Biļibins, — drapeaux amis et egarčs qu'll a trouvē hors de la route[1] Ķeizars nosūta Austrijas karogus, draudzīgus un nomaldījušos karogus, ko viņš atradis uz neīsta ceļa. — Biļibins nobeidza, ļaudams grumbām izzust.

Charmant, charmant, [210] [1] burvīgi, burvīgi. (red.)— uztvēra kņazs Vasilijs.

C'est la route de Varsovle, peut-etre, [211] * varbūt tas ir Varšavas ceļš. — skaļi un negaidīti ieteicās kņazs Ipolits. Visi paskatījās uz viņu, nesaprazdami, ko viņš ar to gribējis sacīt. Arī kņazs Ipolits jautrā izbrīnā lūkojās apkārt. Viņš, tāpat kā visi citi, nesaprata, ko nozīmēja viņa teiktie vārdi. Savas diplomātiskās karjeras laikā viņš dažu labu reizi bija pamanījis, ka šādā veidā pēkšņi izmestie vārdi izrādījās ļoti asprātīgi, un uz labu laimi izteica šos vārdus, kas pirmie pagadījās uz mēles. «Var būt, ka iznāks ļoti labi,» viņš domāja, «nu, bet, ja neiznāks, gan jau viņi pratīs to iegrozīt.» Un tiešām, tai brīdī, kad iestājās neveikls klusums, ienāca tas nepietiekami patriotiskais cilvēks, ko Anna Pavlovna gaidīja, lai atgrieztu, un viņa, padraudējusi ar pirkstu kņazam Ipolitam, smaidīdama aicinaja kņazu Vasiliju pie galda un, piestumdama viņam divas sveces un rokrakstu, lūdza sākt. Viss noklusa.

Visužēlīgais kungs un ķeizar! — stingri noskandēja kņazs Vasilijs un pārlaida skatienu publikai, it kā jautādams, vai kādam nav pret to kas iebilstams. Taču neviens nekā neiebilda. — «Pirmā galvaspilsēta Maskava, Jaunā Jeruzāleme, uzņem savu Kristu,» — viņš pēkšņi uzsvēra vārdu savu, — «kā māte ņem savos apkampienos savus cītīgos dēlus un cauri biezēdamai miglai, paredzot tavas valstības spožo slavu, sajūsmībā dzied: «Ozianna, lai slavēts, kas nāk!»» — kņazs Vasilijs raudošā balsī norunāja šos pēdējos vārdus.

Biļibins vērīgi pētīja savus nagus, un daudzi jutās acīm redzami neērti, it kā jautādami, ko gan viņi noziegušies. Anna Pavlovna čukstus atkārtoja jau turpmāko kā vecīte dievgalda lūgšanu: — «Lai negantais un nekaunīgais Goliāts? …» — viņa nočukstēja.

Kņazs Vasilijs turpināja:

«Lai negantais un nekaunīgais Goliāts no Francijas robežām vieš nāves šausmas pa Krievzemes novadiem, lēnprātīgā ticība, šī Krievzemes Dāvida linga, uzreiz notrieks galvu viņa asinskārīgajai uzpūtībai. Sūtām jūsu ķeizariskajai majestātei šo svētbildi, kas rāda svēto Ser- giju, kurš kopš sendienām stāvējis nomodā par mūsu tēvzemes labklājību. Nožēloju, ka mani izsīkstošie spēki kavē mani baudīt jusu visžēlīgā vaiga skatīšanas prieku. Raidu uz debesīm karstas aizlūgšanas, lai visuvarenais paceļ godā taisnīgo dzimumu un savā žēlastībā piepilda jūsu majestātes vēlēšanās.»

Ģuelle force! Quel siyle![[1] Kas par spēku! Kas par stilu! — atskanēja uzslavas lasītājam un sacerētājam. Šā raksta iedvesmoti, Annas Pavlovnas viesi vēl ilgi pārrunāja tēvijas stāvokli un izteica dažādus minējumus par to, kāds iznākums gaidāms kaujai, kurai šinīs dienās vajadzēja notikt.

Vous verrez, [212] [1] Jūs redzēsiet.— sacīja Anna Pavlovna, — ka rīt, ķeizara dzimšanas dienā, mēs saņemsim ziņu. Man ir laba nojauta.

II

Annas Pavlovnas nojauta tiešām piepildījās. Otrā dienā, kad pilī notika ķeizara dzimšanas dienai veltīts aizlūgums, kņazs Volkonskis, izsaukts no^ baznīcas, saņēma aploksni no kņaza Kutuzova. Tas bija Kutuzova ziņojums, rakstīts kaujas dienā no Tatarinovas. Kutuzovs rakstīja, ka krievi neesot "atkāpušies ne soli, ka franči zaudējuši daudz vairāk nekā mēs, ka viņš ziņojot steigā no kaujas lauka, nepaguvis vēl ievākt pēdējās ziņas. Tātad tā bija uzvara. Un tūliņ uz vietas, no baznīcas neizejot, tika raidīta pateicība radītājam par viņa palīdzību un par uzvaru.

Annas Pavlovnas nojauta bija piepildījusies, un pilsētā visu rītu valdīja priecīgi svinīga noskaņa. Visi atzina uzvaru par pilnīgu, un daži jau minēja par paša Napoleona sagūstīšanu, par viņa gāšanu un jauna valdnieka izraudzīšanu Francijai.

Tālu no kaujas, galma dzīves apstākļos, ir visai grūti panākt, lai notikumi atspoguļotos visā pilnībā un spēkā. Neviļus vispārējie notikumi grupējas ap kaut kādu atsevišķu gadījumu. Tā patlaban galminiekiem vislielākais prieks bija tikpat daudz par mūsu uzvaru, cik par to, ka Vēsts par šo uzvaru saņemta tieši ķeizara dzimšanas dienā. Tas bija kā labi izdevies pārsteigums. Kutuzova ziņojumā bija pieminēti arī krievu zaudējumi un to skaitā nosaukti Tučkovs, Bagrations, Kutaisovs. Un arī notikuma bēdīgā puse šais Pēterburgas aprindās neviļus sakoncentrējās ap vienu — Kutaisova nāvi. Visi viņu pazina, valdnieks viņu mīlēja, viņš bija jauns un interesants. Todien sastopoties, pirmais vārds visiem bija:

Cik apbrīnojami gadījās! Pašā aizlūguma laikā. Bet kāds zaudējums — Kutaisovs! Ai, cik žēl!

Ko es jums teicu par Kutuzovu? — kņazs Vasilijs tagad runāja ar pravieša lepnumu. — Es vienmēr esmu sacījis, ka viņš vienīgais spējīgs uzvarēt Napoleonu.

Taču otrā dienā vēstis no armijas nepienāca un vispārības balsī ieskanējās satraukums. Galminieki cieta līdzi neziņas mokām, ko izjuta ķeizars.

Iedomājieties tikai ķeizara stāvokli! — runāja galminieki un nu jau vairs necildināja kā aizvakar, bet nosodīja Kutuzovu, kas bija ķeizara nemiera cēlonis. Kņazs Vasilijs todien vairs neplātījās ar savu protēgē Kutuzovu, bet cieta klusu, kad iznāca runa par virspavēlnieku. Turklāt todien pret vakaru viss it kā sagadījās kopā, lai Pēterburgaš iedzīvotājus iedzītu nemierā un satraukumā; pievienojās vēl kāda briesmīga jauna vēsts: grāfiene Je- ļena BezuHova bija mirusi pēkšņā nāvē no šās drausmīgās slimības, ko tik patīkami bija izrunāt. Oficiāli lielajā sabiedrībā visi runāja, ka grāfiene Bezuhova mirusi no šausmīgas angine pectorale1' — angīnas. lēkmes, bet intīmos pulciņos, atstāstīja sīkumus par to, kā le mēdecin intime de la Reine d'Espagne2

2 •— Spānijas karalienes galma ārsts. parakstījis Elēnai nelielas devas kaut kādu zāļu, lai panāktu zināmu iedarbību, bet Elēna, kas mocījusies ar to, ka vecais grāfs turējis viņu aizdomās un ka vīrs, kuram viņa rakstījusi (šis nelaimīgais, izvirtušais Pjērs), neatbildējis, uzreiz izdzērusi milzīgu devu parakstīto zāļu un mokās mirusi, iekām paspējuši sniegt viņai

.

palīdzību. Stāstīja, ka kņazs Vasilijs un vecais grāfs it kā ņēmuši ciet itālieti, bet itālietis uzrādījis tādas vēstu- lītes no nelaimīgās nelaiķes, ka viņu tūdaļ palaiduši vaļā.

Vispārējās sarunas koncentrējās ap trim bēdīgajiem notikumiem: ķeizara neziņu, Kutaisova bojā eju un Elēnas nāvi.

Trešajā dienā pēc Kutuzova ziņojuma Pēterburgā no Maskavas ieradās kāds muižnieks, un pa visu pilsētu paklīda vēsts par Maskavas atdošanu frančiem. Tas bija drausmīgi! Iedomājieties tikai ķeizara stāvokli! Kutuzovs bija nodevējs, un kņazs Vasilijs, pieņemdams visites de con- doleance [213] [1] — līdzjūtības vizītes.sakarā ar meitas nāvi, sacīja par Kutuzovu, ko pats agrāk bija cildinājis (viņam bija piedodams bēdās piemirst to, ko runājis agrāk), viņš sacīja, ka nekas cits neesot bijis gaidāms no aklā un izvirtušā veča.

— Es tikai brīnos, kā tādam cilvēkam varēja uzticēt Krievijas likteni.

Kamēr šī vēsts vēl nebija oficiāla, par to varēja šaubīties, bet otrā dienā no grāfa Rastopčina pienāca šāds ziņojums:

«Kņaza Kutuzova adjutants atveda man vēstuli, kurā viņš prasa no manis policijas oficierus armijas novadīšanai uz Rjazaņas ceļu. Viņš saka, ka ar nožēlu atstājot Maskavu. Valdnieki Kutuzova rīcība izšķir galvaspilsētas un jūsu impērijas likteni. Krievija nodrebēs, dabūjusi zināt, ka atdota pilsēta, kurā sakopots Krievijas diženums, kur atdusas jūsu senču pīšļi. Es sekoju armijai. Esmu visu izvedis, man atliek tikai raudāt par tēvijas likteni.»

Saņēmis šo ziņojumu, ķeizars ar kņazu Voikonski aizsūtīja Kutuzovam šādu reskriptu:

«Kņaz Mihail Ilarionovič! Kopš 29. augusta man nav no jums nekādu ziņu. Esmu gan caur Jaroslavļu saņēmis no Maskavas virspavēlnieka 1. septembrī izsūtīto bēdīgo vēsti, ka jūs esot nolēmis ar armiju atstāt Maskavu. Jūs pats varat iedomāties, kādu iespaidu uz mani atstāja šī ziņa, bet jūsu klusēšana pastiprina manu izbrīnu. Sūtu reizē ar šo vēstuli ģenerāladjutantu kņazu Voikonski, lai ievāktu no jums ziņas par armijas stāvokli un iemesliem, kas jūs pamudinājuši uz tik bēdīgu apņemšanos.»

Deviņas dienas pēc Maskavas atstāšanas Pēterburgā ieradās vēstnesis no Kutuzova ar oficiālu ziņojumu, ka Maskava atstāta. Sis vēstnesis bija francūzis Mišo, kas neprata krieviski, bet bija quoique ētranger, Russe de coeur et d'āme[1] — kaut gan svešinieks, taču krievs ar sirdi un dvēseli. kā viņš pats par sevi izteicās.

Ķeizars tūdaļ pieņēma vēstnesi savā kabinetā Akmens salas pilī. Mišo, kas pirms kampaņas Maskavu nekad nebija redzējis un neprata krievu valodu, tomēr jutās aizkustināts, ieradies pie notre trēs gracieux souverain [214] [1] — mūsu visžēlīgā pavēlnieka. (Red.) (kā viņš rakstīja) ar vēsti par Maskavas degšanu, dont les flammes ēclairalent sa route. [215] 8 — kuras liesmas apgaismojušas viņa ceļu.

Kaut gan Mišo kunga chagrin [216] [1] — bēdu. (red.) cēlonim vajadzēja būt gluži citam nekā tas, no kura izrietēja krievu cilvēku bēdas, Mišo kungam, kad to ieveda ķeizara kabinetā, bija tik bēdīga seja, ka ķeizars tam tūdaļ vaicāja:

M'apportez vous de tristes nouvelles, colonel? [217] jūs nesat man bēdīgas ziņas, pulkvedi?

Bien tristes, sire, — atbildēja Mišo, nopūzdamies un acis nolaizdams, — l'abandon de Moscou.0[1] Ļoti bēdīgas, majestāte, atstāta Maskava.

Aurait on livrČ mon ancienne capitale sans se bal- tre? [218] [1] Vai tiešām manu seno galvaspilsētu atdevuši bez kaujas?— ķeizars, pēkšņi iekaisis, strauji izgrūda.

Mišo godbijīgi pastāstīja to, ko bija pavēlējis ziņot Kutuzovs, proti, ka pie Maskavas neesot bijis iespējams cīnīties un, tā kā palikusi viena izvēle — pazaudēt armiju un Maskavu vai arī tikai Maskavu vien, tad feldmaršalam vajadzējis izvēlēties pēdējo.

Ķeizars klusēdams noklausījās, uz Mišo neskatīdamies.

L'ennemi est-il en ville? [219] [1] vai ienaidnieks ir pilsētā? — viņš vaicāja.

—■ Oui, sire, et elle est en cendres ā l'heure qu'il est. Je Vai laissēe toute en flammes, [220] ® jā gan, jūsu majestāte, un šobrīd tā ir jau pelnos. Es atstāju lo liesmās. — Mišo noteikti sacīja;

bet, paskatījies uz ķeizaru, Mišo pārbijās par to, ko bija izdarījis. Ķeizars sāka smagi un ātri elpot, apakšlūpa viņam raustījās un skaistās, gaišzilās acis vienā mirklī sa- vilga asarās.

Taču tas ilga tikai īsu brītiņu. Ķeizars pēkšņi sarauca pieri, it kā pats sevi nosodīdams par savu vājumu. Un, galvu pacēlis, cietā balsī uzrunāja Mišo:

Je vois, colotiel, par tout ce qui nous arrive, — viņš sacīja, — que la providence exige de grands sacrifices de nous… Je suis pret ā me soumettre ā tout es ses volon- tēs; mals dites moi, Michaud, comment avez-vous laissē l'armee, en voyant ainsi, sans coup fērir, abandonner mon ancienne capitale? N'avez-vous pas apergu du dēcourage- ment?.[1] Es redzu, pulkvedi, no visa, kas notiek, ka liktenis prasa no mums lielus upurus. Esmu gatavs padoties viņa gribai; bet sakiet man, Mišo, — kādā stāvoklī jūs atstājāt armiju, kas bez kaujas pameta manu seno galvaspilsētu? Vai jūs nemanījāt tajā pagurumu?.

Ieraudzījis nomierināmies savu trēs gracieux souverain [221] ,[1] — visžēlīgo pavēlnieku. (Red.) arī Mišo nomierinājās, taču uz ķeizara tiešo un svarīgo jautājumu, kas prasīja arī tiešu atbildi, vēl nebija paspējis sagatavot atbildi.

Sire, me permettrez-vous de vous parler franehement en loyal militaire? [222] [1] majestāte, vai atļaujat man runāt atklāti, kā godīgam karavīram? — viņš vaicāja, lai iegūtu laiku.

Colonel, je l'exige toujours, — ķeizars atbildēja. — Ne me cachez rien, je veux savoir absolument ce qu'il en est. [223] 1 Pulkvedi, es vienmēr to prasu. Neslēpiet man neko, es katrā ziņā gribu zināt visu patiesību.

Sire! — Mišo teica ar smalku, tikko jaušamu smaidu uz lūpām, paspējis sagatavot savu atbildi vieglas un godbijīgas jeu de mots [224] veidā. — Sire! j'ai laissē toute l'ar- mēe depuis les chefs jusqu'au dernier soldat, sans excep- iion, dans une crainte ēpouvantable, affratjante.. . [225] [1] majestāte, es atstāju visu armiju, sākot no komandieriem līdz pēdējam zaldātam bez izņēmuma, lielās, drausmīgās bailēs..,

Comment ga? [226] [1] kā tā? — ķeizars, bargi seju saraucis, pārtrauca. — Mes Russes se laisseront-ils abattre par le mal- heur… Jamais!,.[1] Mani krievi lai zaudētu dūšu neveiksmju dēļ? … Nekad!. Mišo to tikai bija gaidījis, lai iespraustu savu vārdu

spēli.

Sire, — viņš teica ar goddevīgu rotaļīgumu, — ils craignet seulement que Votre Majestē par bontē de coeur ne se laissē persuader de faire la paix. Jls brūlent de com- battre, — runāja krievu tautas pilnvarotais, — et de prou- ver ā Votre Majestē par le sacrifice de leur vie, combien ils lui sont devouēs.. . [227] [1] majestāte, viņi baidās vienīgi no tā, ka jūsu majestāte savā labsirdībā varētu ļaut sevi pārliecināt slēgt mieru. Tie deg nepacietībā cīnīties un, upurējot savas dzīvības, pierādīt jūsu majestātei, cik tie jums padevīgi…

Ah! — nomierinājies, acīm laipni mirdzot, iesaucās ķeizars, uzsizdams Mišo uz pleca. — Vous me tranquilli- sez, colonel. [228] [1] jūs mani nomierināt, pulkvedi.

Ķeizars, galvu nokāris, labu brīdi klusēja.

Eh bien, retournez ā l'armee, [229] [1] nu, tātad atgriezieties pie armijas. — viņš teica, saslieda- mies visā augumā un ar laipnu un majestātisku žestu pievērsdamies Ališo, — et dites ā nos braves, dittes ā tous tnesbons sujets partout ou vous passerez, que quand* je n'aurais plus aucun soldat, je me mettrai, moimēme, ā la tēte de ma chēre noblcssc, de mes bons paijsans ct j'userai ainsi jusqu'ā la dernierē ressource de mon ampire. II m'en offre encore plus que mes ennemis ne pensent, [230] [1] — un sakiet mūsu drošsirdīgajiem karavīriem, sakiet visiem mūsu pavalstniekiem, visur, kur vien jūs nokļūsiet, ka tad, kad man vairs nebūs neviena zaldāta, es pats stāšos visu savu labo muižnieku un krietno zemnieku priekšgalā un tādā veidā izlietošu savas valsts pēdējos līdzekļus, So līdzekļu ir vairāk, nekā mani ienaidnieki domā. — ķeizars runāja, aizvien vairāk un vairāk iejūsminādamies. — Mais si jamais il fut ēcrit dans les decrets de la divine providence, [231] [1] bet, ja tas būtu dieva prāts. — viņš teica, pavērsis savas skaistās, lēnīgās un jūsmā mirdzošās acis pret debesīm, — que ma dinastie dut cesser de rēgner sur le trone de mes ancētres, alors, aprēs avoir ēpuisē tous les moyens qui sont en mon pou- voir, je me laisserai croltre la barbe jusqu'ici (ķeizars parādīja ar roku līdz puskrūtīm), et j'irai manger des pom- tnes de terre avec le demler de mes paysans plutot, qae de signer la honte de ma patrie et de ma chēre nation, clont je sais apprēcier les sacrifices!..[1] — lai mūsu dinastija vairs nevaldītu manu senču tronī, tad, izlietojis visus līdzekļus, kas ir manās rokās, es uzaudzēšu bārdu līdz šai vietai un drīzāk iešu un ēdīšu kartupeļus kopā ar pēdīgo no saviem zemniekiem nekā parakstīšu savas dzimtenes un savas dārgās tautas kaunu, jo es protu cienīt viņas upurus … — Saviļņotā balsī pateicis šos vārdus, ķeizars spēji pagriezās, it kā vēlēdamies no Mišo noslēpt acīs sariesušās asaras, un iegāja dziļāk kabinetā. Pakavējies tur dažus acumirkļus, viņš lieliem soļiem atgriezās pie Mišo un ar spēcīgu kustību saspieda viņa roku lejpus elkoņa. Ķeizara skaistā, maigā seja pietvīka un acis kvēloja apņēmības un dusmu spožumā.

Colonel Michaud, n'oubliez pas ce que je vous dis ici; peut-ēlre qu'un jour nous nous le rappellerons avec plaisir… Napolēon ou moi, — sacīja ķeizars, pieskarda- mies krūtīm. —Nous ne pouvons plus rēgner ensemble. J'ai appris ā le connitre, il ne me trompera plus.. . [232] 1 pulkvedi Mišo, neaizmirstiet, ko es jums šeit sacīju, varbūt mēs kādreiz to atcerēsimies ar prieku … Napoleons vai es… Mēs vairs nevaram valdīt kopā. Tagad es viņu pazīstu, un viņš mani vairs neapmānīs … — Un ķeizars sadrūmis apklusa. Izdzirdis šos vārdus, ieraudzījis ciešas apņēmības izteiksmi ķeizara acīs, Mišo — quoique etranger, mais Russe de coeur et d'āme [233] ' — kaut arī ārzemnieks, taču krievs ar sirdi un dvēseli. — jutās šai svinīgajā mirklī — entousiasmē par tout oe qu'il ve- nait d'entendre [234] [1] — sajūsmināts par visu to, ko bija dzirdējis. (kā viņš vēlāk izteicās) un savos turpmākajos vārdos attēloja tiklab savas jūtas, kā arī krievu tautas jūtas, domādamies esam tās pilnvarotais.

Sire! — viņš sacīja. — Votre Majestē signe dans ce moment la gloire de sa nation et le salut l'Europe/ [235] * Valdniek! Jūsu majestāte šai brīdī paraksta savas tautas slavu un Eiropas glābšanu!

Galvu noliekdams, valdnieks atlaida Mišo.

Tai laikā, kad Krievija bija līdz pusei iekarota un Maskavas iedzīvotāji bēga uz attālākām guberņām, un zemessargi pulks pēc pulka cēlās aizstāvēt tēviju, mums, kas neesam tai laikā dzīvojuši, neviļus šķiet, ka visi krievu cilvēki no maza līdz lielam domājuši vienīgi par to, kā sevi ziedot, glābt tēviju vai raudāt par tās postu. Tā laika nostāsti, apraksti visi bez izņēmuma runā tikai par krievu cilvēku pašuzupurēšanos, tēvzemes mīlestību, izmisumu, bēdām un varonību. īstenībā tomēr tā nebija. Mums tā liekas tikai tāpēc, ka mēs redzam no pagātnes vienīgi tā laika vispārējās, vēsturiskās intereses un neredzam visas tās personiskās, cilvēciskās intereses, kas cilvēkiem piemita. Taču īstenībā šīs personiskās, ikdienišķās intereses ir tādā mērā nozīmīgākas par vispārējām interesēm, ka aiz tām nekad nav jūtamas (nav pat nemaz pamanāmas) vispārējās intereses. Lielākā daļa tā laika cilvēku nepievērsa nekādu uzmanību vispārējai notikumu gaitai, bet tos vadīja vienīgi personiskas, ikdienas intereses. Un taisni šie cilvēki bija visnoderīgākie ta laika darbinieki.

Turpretim tie, kas pūlējās izprast vispārējo notikumu gaitu un ar pašuzupurēšanos un varonību tajā piedalīties, bija paši nederīgākie sabiedrības locekļi; viņi visu redzēja ačgārni, un viss, ko viņi darīja vispārības labā, izrādījās par nederīgām blēņām, kā Pjēra un Mamonova pulki, kas izlaupīja krievu sādžas, kā šarpija, ko plucināja lielkun- dzes un kas nekad nenokļuva līdz ievainotajiem, u. trnl. Pat tie, kas, labprāt spriedelēdami un pauzdami savas jūtas, prātoja par Krievijas pašreizējo stāvokli, neviļūs pieļāva savās runās vai nu liekulības un melu pieskaņu, vai arī nevajadzīgas paļas un niknumu pret cilvēkiem, ko apvainoja par tādiem nodarījumiem, kuros neviens nevarēja būt vainīgs. Vēsturiskos notikumos visredzamāk izpaužas aizliegums baudīt no laba un ļauna atzīšanas koka. Vienīgi neapzināta darbība nes augļus, un cilvēks, kas tēlo zināmu lomu vēsturiskā notikumā, nekad neizprot tā nozīmi. Ja viņš mēģina to izprast, viņu piemeklē neveiksme.

Jo tiešāk cilvēks piedalījās notikumā, kas tolaik norisinājās Krievijā, jo mazāk manīja tā nozīmi. Pēterburgā un guberņās, kas atradās tālu no Maskavas, dāmas un zemessargu mundieros tērpušies vīri apraudāja Krieviju un galvaspilsētu un runāja par pašuzupurēšanos u. tml.; turpretim armijā, kas atkāpās aiz Maskavas, tikpat kā nemaz nerunāja un nedomāja par Maskavu, un, noraudzīdamies tās degšanā, neviens nezvērēja atriebties frančiem, bet domāja par nākamo algas trešdaļu, par nākamo apmetni, par markitanti Matrjošku un tamlīdzīgi…

Nikolajs Rostovs bez jebkāda nolūka upurēties, bet gluži nejauši, jo karš viņu bija pārsteidzis dienestā, tieši un ilgstoši piedalījās ievijas aizstāvēšanā un tāpēc bez izmisuma un drūmiem prātojumiem raudzījās uz to, kas tolaik notika Krievijā. Ja viņam būtu jautājuši, ko viņš domā par Krievijas pašreizējo stāvokli, viņš būtu atbildējis, ka viņam nekas nav jādomā, ka domāšanai ir Kutuzovs un citi, bet ka viņš dzirdējis, it kā komplektējot pulkus un ka kauties laikam gan iznāks vēl ilgi, un ka pie tagadējiem apstākļiem nebūs nekāds brīnums, ja viņš pēc pāris gadiem komandēs pulku.

Šādi raudzīdamies uz notikumiem, viņš ne tikvien bez zūdīšanās par to, ka viņam laupīta iespēja piedalīties pēdējā kaujā, bet pat ar vislielāko prieku, ko nemaz neslēpa un ko visai labi saprata viņa biedri, uzņēma ziņu, ka viņš norīkgļg komandējumā uz Voroņežu iepirkt divīzijai zirgus"..

Dažas dienas pirms Borodinas kaujas Nikolajs saņēma naudu, papīrus un, izsūtījis pa priekšu huzārus, ar pasta zirgiem izbrauca uz Voroņežu.

Tikai tas, kas to izbaudījis, proti, vairākus mēnešus bez pārtraukuma pavadījis kara, cīņas atmosfērā, var saprast to tīksmi, ko izjuta Nikolajs, ticis laukā no rajona, kurā karapulki sagādāja elpi, pārtiku, kur bija izvietoti hospitāļi; kad viņš bez zaldātiem, orēm, bez netīrajām pēdām, ko pamet nometne, ieraudzīja sādžas ar zemniekiem un sievām, muižnieku mājas, laukus ar ganāmpulkiem, piestātņu ēkas ar snaudošiem uzraugiem, viņš izjuta tādu prieku, it kā to visu redzētu pirmo reizi. Par ko viņš it īpaši brīnījās un priecājās, tās bija jaunas, veselīgas sievietes, ap kurām nelakstojās pa desmit oficieru un kuras jutās priecīgas un glaimotas, ka garāmbraucējs oficieris ar tām pajokojās.

Vislīksmākajā omā Nikolajs nakti iebrauca Voroņežā, viesnīcā pasūtīja visu, kā tam armijā bija trūcis, un otrā dienā, tīri jo tīri noskuvies un uzģērbis sen mugurā ne- vilkto parādes formu, steidzās ierasties pie priekšniecības.

Zemessardzes priekšnieks bija civilģenerālis, vecs vīrs, kam acīm redzami viņa karavīra kārta un pakāpe sagādāja prieku. Viņš pikti (domādams, ka karavīram tā piederas) saņēma Nikolaju un svarīgi iztaujāja, it kā viņam būtu uz to tiesības un it kā apspriežot vispārējo kara gaitu, gan piekrizdams, gan nepiekrizdams. Nikolajs bija tik līksms, ka tas viss viņam šķita tikai jocīgi.

No zemessardzes priekšnieka viņš devās pie gubernatora. Gubernators bija mazs, ņiprs vīriņš, visai mīlīgs un vienkāršs. Viņš norādīja Nikolajam uz zirgaudzētavām, kur varot dabūt zirgus, ieteica uzpircēju pilsētā un kādu muižnieku divdesmit verstu no pilsētas, kuriem esot vislabākie zirgi, un solījās visādi izpalīdzēt.

— Jūs esat grāfa Iļjas Andrejiča dēls? Mana sieva ar jūsu māmiņu bija lielas draudzenes. Ceturtdienās mēs pieņemam; šodien ceturtdiena, laipni lūdzu pie mums bez kādām ceremonijām, — gubernators aicināja, viņu atlaizdams.

Nolīdzis pasta ratus un paaicinājis līdzi vahmistru, Nikolajs taisni no gubernatora drāzās tās divdesmit verstis pie muižnieka uz zirgaudzētavu. Viss šai pirmajā laikā,

uzturoties Voroņežā, Nikolajam šķita līksms un viegls, un, kā jau tas mēdz būt, kad cilvēks pats ir labā noskaņā, —-

viss vedās un šķīrās.

Muižnieks, pie kura Nikolajs nokļuva, bija vecs kava- lērists, vecpuisis, zirgu pazinējs, mednieks, paklāju austuves, simtgadēja liķiera, veca Ungārijas vīna un brīnišķīgu zirgu īpašnieks.

Nikolajs bez liekas runas nopirka par sešiem tūkstošiem septiņpadsmit ērzeļus pēc izlases (kā pats izteicās), ko palepoties ar iepirkumu. Paēdis pusdienas un iedzēris lieku glāzi Ungārijas vīna, Rostovs, sabučojies ar muižnieku, ar ko jau bija paspējis sadzert brālības, pa riebīgu ceļu, bet visjautrākā omā traucās atpakaļ, vienā laidā skubinādams pasta puisi, lai laikā pagūtu pie gubernatora uz viesībām.

Pārģērbies, iesmaržojies un aplējis galvu ar aukstu ūdeni, Nikolajs, kaut arī mazliet pavēlu, bet ar gatavtf frāzi: vaut mieux tarā que jamais [236] [1] — labāk vēlu nekā nekad.ieradās pie gubernatora.

Tā nebija balle, un nebija teikts, ka dejos; taču visi zināja, ka Katerina Petrovna spēlēs uz klavihorda valšus ur)Ļ ekosēzes un ka būs dejošana, un, uz to cerēdami, visi bija sabraukuši kā uz balli.

Guberņas dzīve 1812. gadā bija gluži tāda pati kā jau vienmēr, tikai ar to starpību, ka pilsētā valdīja rosība sakarā ar daudz bagātu ģimeņu ierašanos no Maskavas un ka, tāpat kā visā, kas tolaik notika Krievijā, varēja manīt tādu kā sevišķi plašu vērienu — ne par pašu velnu nebēdāt, viss dzīvē bijis nebijis, un vēl ar to, ka banālās sarunas, kas cilvēkiem nepieciešamas un kas agrāk grozījās ap laiku un ap kopējiem paziņām, tagad risinājās par Maskavu, par karaspēku un Napoleonu.

Sabiedrība, kas pulcējās pie gubernatora, bija Voroņe- žaš labākā sabiedrība.

Dāmu bija ļoti daudz, bija daži Nikolaja Maskavas paziņas; bet no vīriešiem nebija neviena, kas kaut cik varētu sacensties ar Jura ordeņa kavalieri, remontieri huzāru un turklāt labsirdīgo un labi audzināto grāfu Rostovu. Starp vīriešiem bija kāds gūstā saņemts itālietis — franču armijas oficieris, un Nikolajs juta, ka šā gūstekņa klātbūtne vēl vairāk izceļ viņa *** krievu varoņa nozīmi. Tā bija it kā trofeja. Nikolajs to juta, un viņam šķita, ka visi tāpat raudzījās uz Itālieti, ufl Nikolajs veltīja šim oficierim cieņas un atturības pilnu vēlību.

Tiklīdz Ienāca Nikolajs savā huzāru formā, vēdīdams ap sevi parfīma un vīna smaržu, un pats izteica un dzirdēja sev vairākkārt sakām vārdus: vaut tnieux tarā que jamais, viņu tūliņ apstāja; visi skatieni pievērsās viņam, un viņš uzreiz jutās nokļuvis vispārēja mīluļa stāvoklī, kas tam guberņā pienākas un allaž mēdz būt patīkams, bet patlaban pēc Sīgām neērtībām viņam sagādāja skur- binošu prieku. Ne tikvien piestātnēs, iebraucamajās vietās un muižnieka austuvē bija sastaptas kalpones, kam glaimoja viņa uzmanība; arī šeit, gubernatora viesībās bija (kā Nikolajam šķita) bezgala daudz jaunu dāmu un glītu jaunavu, kas ar nepacietību to vien gaidīja, lai Nikolajs pievērš tām uzmanību. Dāmas un jaunavas koķetēja ar viņu, un vecie jau no pašas pirmās dienas sāka rūpēties, kā apprecināt un vest pie prāta šo brašo nebēdni huzāru. Starp šiem pēdējiem bija ari pati gubernatora sieva, kas uzņēma Rostovu kā tuvu radinieku, sauca to par «Nicolas» un uzrunāja ar «tu».

Katerina Petrovna tiešām ņēmās spēlēt valšus un eko- sēzes, un sākās dejas, kurās Nikolajs ar savu Veiklību vēl vairāk savaldzināja visu guberņas sabiedrību. Viņš pat pārsteidza visus ar savu īpašo, vaļīgo dejošanas veidu. Nikolajam pašam bija mazliet brīnums par to, kā viņš šovakar dejoja. Maskavā viņš nekad tā nemēdza dejot un šādu pārāk izlaidīgu dejošanas veidu būtu pat ieskatījis par nepieklājīgu, mauvais genre [237] [1] — nelāgu toni. (Red.), taču šeit viņš juta nepieciešamību izbrīnīt visus ar kaut ko neparastu, ar kaut ko tādu, ko tiem vajadzētu uzņemt par galvaspilsētā parastu, bet provincē vēl nepazīstamu.

Visu vakaru Nikolajs visvairāk vērības veltīja zilacainai, kuplai un piemīlīgai gaišmatei, kāda guberņas ierēdņa sievai. Ar to jautrībā iesilušu jaunekļu naivo pārliecību, ka citu sievas radītas viņiem, Rostovs neatkāpās no šās dāmas ne soli un draudzīgi, mazliet sazvērnieciski izturējās pret viņas vīru, it kā viņi, kaut arī to neteica, zinātu, cik lieliski abi sadraudzēsies — proti, Nikolajs ar šā vīra sievu. Vīram, kā likās, tomēr šās pārliecības trūka, un viņš centās izturēties pret Rostovu īgni. Taču Nikolaja labsirdīgā naivitāte bija tik bezgalīga, ka vīrs dažbrīd padevās viņa jautrajai noskaņai. Tomēr uz vakara beigām, kamēr sievas seja pietvīka aizvien sārtāka un mundrāka, vīra seja kļuva aizvien skumjāka un cienīgāka, it kā mundruma deva viņiem bijusi par abiem viena, un, jo vairāk tā sievai pieauga, jo vairāk samazinājās vīram.

V

Ar nedziestošu smaidu sejā, mazliet salīcis atzveltnes krēslā, Nikolajs sēdēja, gaišmatei tuvu pieliecies un teikdams tai no mitoloģijas aizgūtus komplimentus.

Ņipri pārsviezdams vienu otrai jātnieka biksēs iespīlētās kājas, izplatīdams ap sevi parfīma smaržu un tīksminādamies gan ar savu dāmu, gan pats ar sevi, gan ar savu kāju skaistajām formām zem uzspīlētajām kavalē- ristu biksēm, Nikolajs stāstīja gaišmatei, ka viņš šeit Voroņežā gribot nolaupīt kādu dāmu.

Kuru tad?

Burvīgu, dievišķīgu. Acis viņai (Nikolajs pavēras sarunu biedrenē) gaiši zilas, mute — koraļļi, baltums.., — viņš raudzījās uz pleciem, — stāvs — kā Diānai.,,

Pienāca vīrs un drūmi jautāja sievai, par ko viņi tērzējot.

A! Ņikita Ivaničs, - Nikolajs iesaucās, pieklājīgi pieceldamies. Un, it kā vēlēdamies, lai Ņikita Ivaničs piedalās viņu jokos, viņš sāka tam klāstīt savu nodomu nolaupīt kādu gaišmati.

Vīrs smaidīja nīgri, sieva līksmi. Lādzīgā gubernato- riene tuvojās viņiem neapmierinātu seju,

Anna Ignatjevna vēlas tevi redzēt, Nicolas, — viņa sacīja, tādā balsī izrunādama vārdus: Anna Ignatjevna, ka Rostovam tūdaļ kļuva skaidrs, ka Anna Ignatjevna ir ļoti ievērojama dāma. — Iesim, Nicolas. Tu taču atļāvi sevi tā saukt?

•— O jā, ma tante. Kas viņa tāda ir?

Anna Ignatjevna Maļvinceva. Viņa par tevi dzirdējusi no savas krustmeitas, kā tu viņu izglābis,,. Vari uzminēt?

—- Vai nu mazums es viņu tur tiku glābis! — Nikolajs atteica'.

Viņas māsasmeitu, kņazi Bolkonsku. Viņa ir šeit Vorops^ī kopā ar krustmāti. Olio, kā nosarki! Ko, vai tad?.

Neesmu pat domājis, ko jūs, ma tante.

Nu labi, labi. Ai, kāds tu esi!

Gubernatoriene veda viņu pie staltas un ļoti resnas vecas dāmas ar zilu augstu cepuri; šī dāma tikko bija beigusi kāršu partiju ar vissvarīgākajām personām pilsētā. Tā bija Maļvinceva, kņazes Marjas krustmāte no mātes puses, bagāta bezbērnu atraitne, kas pastāvīgi dzīvoja Vo- roņežā. Viņa stāvēja, norēķinādamās par kāršu partiju, kad Rostovs piegāja pie viņas. Viņa stingri un cienīgi piemiedza acis, paskatījās uz Rostovu, joprojām rādamās ar ģenerāli, kas bija viņu apspēlējis.

—* Ļoti priecājos, mans mīļais, — viņa sacīja, pasniegusi tam roku. — Lūdzu, apmeklējiet mani.

Parunājusi par kņazi Marju un viņas nelaiķi tēvu, uz ko Maļvinceva, šķiet, nebija turējusi labu prātu, tad iztaujājusi, ko Nikolajs zinot par kņazu Andreju, kas arī, redzams, neatrada žēlastības viņas acīs, ievērojamā vecā dāma atlaida Rostovu, atkārtojusi ielūgumu viņu apciemot.

Nikolajs apsolījās un, atvadīdamies no Maļvincevas, atkal nosarka. Kad pieminēja kņazi Marju, Rostovs juta sev pašam neizprotamu kautrību, pat bailes.

Atstājis Maļvincevu, Rostovs gribēja atgriezties pie dejotājiem, bet mazā gubernatoriene uzlika savu tuklo rociņu Nikolajam uz piedurknes un, pateikusi, ka vajagot parunāties, ieveda viņu dīvānu istabā, no kuras visi, kas tur bija, tūliņ izgāja, lai netraucētu gubernatorieni.

Zini ko, mon cher, — gubernatoriene iesāka ar nopietnu izteiksmi sīkajā, labsirdīgajā sejā, — tā nu patiešām būtu tev laba partija; vai gribi, es tevi saprecināšu?

Ar ko, ma tantei — Nikolajs jautāja.

Ar kņazi saprecināšu. Katerina Petrovna saka, ka ar Liii, bet, manuprāt, nē, ar kņazi. Gribi? Esmu pārliecināta, tava maman paldies pateiks. Tiešām, kas par meiteni, brīnišķīgai Un nav nemaz tik neglīta.

Nepavisam ne, — it kā aizvainojies attrauca Nikolajs. — Es, ma tante, kā karavīram pieklājas, nekur neuzbāžos un ne no kā neatsakos, — Rostovs teica, vēl nepaguvis apdomāt, ko saka.

Tātad ielāgo: tas nav joks.

Kur nu joks!

Jā, jā, — it kā pati ar sevi runādama, noteica gubernatoriene. — Un vēl ko, mon cher, entre autre. Vous etes trop assidu auprēs de l'autre, la blotide. [238] [1] — mans draugs, starp citu. Tu par daudz lakstojies ap šo gaišmati. Vīra kļūst jau žēl, patiešām …

Ak nē, mēs ar viņu esam draugi, — sirds vientiesībā teica Nikolajs: viņam pat prātā neienāca, ka kādam citam varētu nebūt jautri, ja viņš tik līksmi pavada laiku.

«Kādas muļķības gan es pateicu gubernatorienei!» pie vakariņu galda Nikolajs pēkšņi attapās. «Viņa no visas tiesas sāks precināt. Bet Soņa? …» Un, atvadīdamies no gubernatorienes, kad tā smaidīdama vēlreiz atgādināja: «Nu, tātad atceries,» viņš noveda to pie malas:

Bet ziniet, ma tante, patiesību sakot.,,

Ko, ko, mans draugs? Iesim, lūk, tur, apsēdīsimies.

Nikolajs piepeši juta vēlēšanos un nepieciešamību izstāstīt šai gandrīz svešajai sievietei visas savas slēptākās domas (tādas, ko nebūtu stāstījis pat mātei, māsai, draugam), Vēlāk, kad viņš atcerējās šo nekādi neierosināto, neizskaidrojamo vaļsirdības uzplūdu, kam tomēr bija ļoti svarīgas sekas, Nikolajam likās (kā cilvēkiem parasti mēdz likties), ka tāpat vien, dulnums uznācis; un tomēr šim vaļsirdības uzplūdam kopā ar citiem sīkiem notikumiem bija milzu sekas, kas skāra viņu un visu viņa ģimeni.

Redziet, ma tante. Maman sen grib mani saprecināt ar bagātnieci; bet man pat šīs domas vien jau derdzas — precēties naudas dēļ.

O jā, es saprotu, — gubernatoriene uztvēra.

Bet kņaze Bolkonska, tas ir kas cits; pirmkārt, es jums teikšu patiesību, viņa man ļoti patīk, viņa ir man pa prātam, un tad, pēc tam kad es viņu satiku tādā stāvoklī, tik dīvaini, man bieži ienācis prātā: tas ir liktenis. Padomājiet vien: maman sen par to domājusi, bet agrāk man nebija gadījies viņu sastapt, vienmēr kaut kā iznāca, ka nesatikāmies. Un tai laikā, kad mana māsa Nataša bija viņas brāļa līgava, tad taču man nebija ko domāt viņu precēt. Vajadzēja arī tā gadīties, ka es viņu satiku taisni tad, kad Natašas kāzas bija izjukušas, nu, un pēc tam viss… Jā, lūk, kā. Es nevienam neesmu teicis un neteikšu. Tikai jums.

Gubernatoriene pateicīgi paspieda viņam elkoni.

— Jūs pazīstat Sofī, manu māsīcu? Es viņu mīlu, esmu apsolījis viņu precēt un precēšu… Tāpēc, jūs redzat, ka par lo nevar būt ne runas, — nesakarīgi. un sarkdams stostījās Nikolajs.

Mon cher, mon cher, [239] [1] Manu draudziņ. kā gan tu spried? Bet tai Sofī taču nekā nav, un tu pats stāstīji, ka tava tēva naudas lietas esot visai nelāgas. Un tava maman? Tas viņu nobeigs, tas pirmkārt. Tālāk, Sofī, ja viņa ir meitene ar sirdi, kas viņai tā būs par dzīvi? Māte izmisumā, saimniecībā sabrukums… Nē, mon cher, tev un Sofī tas jāsaprot.

Nikolajs klusēja. Viņam bija patīkami dzirdēt šos secinājumus.

Tomēr, ma tante, tas nevar notikt, — viņš, brītiņu klusējis, nopūzdamies sacīja. — Un vai kņaze jel maz pie manis nāks? Turklāt viņai taču tagad sēras. Vai tad var par to domāt?

Vai gan tu domā, ka es tevi tūdaļ uz vietas saprecināšu? II y a maniere et maniere,l1 Viss ir darāms ar ziņu. — gubernatoriene noteica.

Ai, kas jūs esat par precinieci, ma tante… — Nicolas sacīja, skūpstīdams viņas tuklo rociņu.

VI

\

Atbraukusi Maskavā pēc satikšanās ar Rostovu, kņaze Marja tur atrada savu brāļadēlu ar audzinātāju un vēstuli no kņaza Andreja, kas viņiem ieteica braukt uz Voroņežu pie krustmātes Maļvincevas. Rūpes par braucienu, nemiers par brāli, ierīkošanās jaunajā mājā, jaunas sejas, brāļadēla audzināšana, — tas viss noslāpēja kņazes Marjas dvēselē tās nenoteiktās kārdinājuma jūtas, kas viņu bija mocījušas tēva slimības laikā un pēc viņa nāves, un it īpaši pēc satikšanās ar Rostovu. Viņa bija bēdīga. Iespaids, ko viņa bija atstājusi Ieva nāve, kas viņas dvēselē saplūda ar Krievijas boja eju, tag id, pēc mēneša, kas aizritējis mierīgas dzives apstākļos, kļuva aizvien jūtamāks. Viņa bija satraukta: domas par briesmām, kādām pakļauts viņas brālis — vienīgais tuvais cilvēks, kas viņai bija palicis, mocīja viņu bez mitas. Viņa bija norūpējusies par brāļadēla audzināšanu, allaž juzdamās šim uzdevumam nespējīga; taču dvēseles dzijumos viņai jaudās saskaņa pašai ar sevi, un tā izrieteja no apziņas, ka viņa nomākusi savas ilgas un cerības, kas bija it kā pamodušās reizē ar Rostova parādīšanos.

Kad otrā dienā pēc viesībām gubernatoriene atbrauca pie Maļvincevas un, pārrunājusi ar krustmāti savus plānus (gan- piezīmēdama, ka, lai arī pašreizējos apstākļos nav pat ko domāt par formālu bildinājumu, jaunos tomēr var savest kopā un dot tiem iespēju vienam otru iepazīt) un saņēmusi krustmātes piekrišanu, gubernatoriene kņazes Marjas klātbūtnē sāka runāt par Rostovu, slavēdama to un stāstīdama, kā tas nosarcis, kad pieminējuši kņazi, — kņaze Marja pārdzīvoja nevis priecīgas, bet sāpīgas jūtas: viņas iekšējā saskaņa bija zudusi, un atkal pamodās vēlēšanās, šaubas, pārmetumi un cerības.

Tanīs divās dienās, kas pagāja kopš šās ziņas līdz Ros- tova apmeklējumam, kņaze Marja nemitēdamās domāja par to, kā viņai pret Rostovu izturēties. Te viņa nolēma, ka neizies viesistabā, kad viņš atbrauks pie krustmātes, ka viņai dzijās sērās neklājas pieņemt viesus; te viņa domāja, ka tas būs nepieklājīgi pēc tā, ko Rostovs viņas labā darījis; te viņai iešāvās prātā, ka krustmātei un gubcrna- torienei ir kaut kas padomā par viņu un Rostovu (viņu skatieni un vārdi brīžam šķita šīs aizdomas apstiprinām); te viņa pati sev pārmeta, ka tikai viņa savā samaitātībā varot par viņām tā domāt; vai gan tās varēja neatcerēties, ka kņazes Marjas stāvoklī, kamēr tā vēl valkāja sēru lentas, šāds bildinājums būtu aizvainojošs tiklab viņai, kā viņas tēva piemiņai. Iedomādamās, kā viņa izies tam pretim, kņaze Marja gudroja vārdus, ko tas viņai sacīs un ko viņa atbildēs; un drīz šie vārdi viņai šķita nepelnīti vēsi, drīz pārāk nozīmīgi. Tomēr par visu vairāk viņa baidījās no mulsuma, kas — viņa juta — tiekoties katrā ziņā pārņems un nodos viņu, tiklīdz viņa Rostovu ieraudzīs.

Taču, kad svētdien pēc dievkalpojuma sulainis viesistabā pieteica, ka ieradies grāfs Rostovs, kņaze nelikās samulsusi; tikai liegs sārtums ielija viņai vaigos un acis iemirdzējās jaunā, starojošā gaismā.

— Vai jūs viņu redzējāt, krustmāmiņ? — kņaze Marja vaicāja mierīgā balsī, pati nezinādama, kā gan viņa varēja būt arēji tik mierīga un dabiska.

Kad Rostovs ienāca istabā, kņaze uz mirkli nolieca galvu, it kā ļaudama viesim laiku apsveicināties ar krustmāti, un tad, tai pašā brīdī, kad Nikolajs vērsās pie viņas, pacēla galvu un mirdzošām acīm uztvēra viņa skatienu. Ar cieņas un grācijas pilnu kustību viņa, priecīgi smaidīdama, piecēlās, sniedza viņam savu glezno, maigo roku un sāka runāt balsī, kurā pirmoreiz ieskanējās jaunas, sievišķīgas krūšu skaņas. M-lle Bourienne, kas arī bija viesistabā, neizpratnē un izbrīnā vēroja kņazi Marju. Pati veikla koķete, viņa nebūtu varējusi labāk manevrēt, satiekoties ar cilvēku, kuram gribētu patikt.

«Vai nu viņai melns ta piestāv pie sejas, vai arī viņa patiesībā kļuvusi glītāka un es to nebiju pamanījusi. Un galvenais — šis takts un grācijai» m-lle Bourienne domāja.

Ja kņaze Marja šai brīdī spētu domāt, viņa vēl vairāk nekā m-lle Bourienne būtu brīnījusies par viņā notikušo pārmaiņu. Kopš tā brīža, kad viņa ieraudzīja šo jauko, mīļo seju, viņu pārņēma kāds jauns dzīvības spēks un lika viņai bez pašas gribas runāt un rīkoties. Rostovam ienākot, viņas seja uzreiz pārvērtās. Kā pēkšņi, kad izrakstītā un griezumiem rotātā laternā iededzina gaismu, negaidi!ā pārsteidzošā skaistumā iezvīļojas sarežģītais, meistariskais mākslas darbs, kas iepriekš licies rupjš, tumšs un bezjēdzīgs, tā pēkšņi pārvērtās kņazes Marjas seja. Pirmo reizi visa tā skaidrā, garīgā iekšējā nopūlē, kas līdz šim bija viņas dzīves saturs, izlauzās uz āru. Visa viņas iekšējā, ar sevi neapmierinātā darbība, viņas ciešanas, tiekšanās uz labo, padevība, mīla, pašuzupurēšanās — tas viss tagad mirdzēja šais starojošajās acīs, vārajā smaidā, ikkatrā viņas maigās sejas vaibstā,

Rostovs to visu ieraudzīja tikpat skaidri, it kā būtu pazinis visu viņas dzīvi. Viņš juta, ka būtne, kas stāvēja viņa priekšā, bija gluži citāda, labāka nekā visas tās, ko viņš līdz šim sastapis, un, galvenais, labāka nekā viņš pats.

Saruna riiēja gluži vienkārša un nenozīmīga. Viņi runāja par karu, neviļus, tāpat kā visi, pārspīlēdami savas bēdas per šo notikumu, runāja par pēdējo sastapšanos, pie tam Nikolajs centās novirzīt sarunu uz citu pusi, runāja par labsirdīgo gubernatoriem, par Nikolaja un kņazes Marjas.tuviniekiem.

Kņaze Marja nerunāja par brāli, novērsdama sarunu uz ko citu, tiklīdz krustmāte ieminējās par Andreju. Varēja redzēt, ka par Krievijas likstām viņa varēja runāt, liekuļoti, bet brālis bija viņas sirdij pārāk tuvs, un par to viņa negribēja un nevarēja runāt pavirši. Nikolajs to pamanīja, kā vispār ar viņam neparastu asu vērīgumu pamanīja visas kņazes Marjas rakstura nokrāsas, kas tikai apstiprināja viņa pārliecību, ka tā ir gluži sevišķa un neparasta būtne. Nikolajs, tāpat kā kņaze Marja, sarka un mulsa, kad viņam kāds ieminējās par kņazi un pat kad viņš par to domāja, taču viņas klātbūtnē jutās pilnīgi brīvs un runāja nevis to, ko iepriekš sagatavojis, bet to, kas acumirklī un vienmēr īstā reizē iešāvās prātā.

Savas īsās vizītes laikā, kā daždien tur, kur ir bērni, Nikolajs,, klusumam iestājoties, pievērsās kņaza Andreja mazajam dēlam, apmīļodams to un jautādams, vai tas gribot būt huzārs. Viņš paņēma zēnu uz rokām, sāka to jautri griezt apkārt un atskatījās uz kņazi Marju. Aizkustināts, laimīgs un bikls skatiens vēroja mīlamo puisēnu mīlamā cilvēka rokās. Nikolajs pamanīja arī šo skatienu

un, it kā sapratis tā nozīmi, nosarka aiz prieka un labsirdīgā līksmē sāka zēnu skūpstīt.

Kņaze Marja sēru dēj nerādījās sabiedrībā, bet Nikolajs uzskatīja par nepieklājīgu viņus vairākkārt apmeklēt; gubernatoriene tomēr turpināja precināšanu un, atstāstījusi Nikolajam glaimojošos vārdus, ko par viņu teikusi kņaze Marja, un otrādi, uzstāja, lai Rostovs izskaidrojas ar kņazi. Lai sagādātu jauniešiem izdevību izskaidroties, viņa pirms dievkalpojuma iegrozīja tiem satikšanos pie arhiereja.

Kaut arī Rostovs gubernatorienei teica, ka viņam ar kņazi Marju nekādas izskaidrošanās nebūs, viņš tomēr apsolījās atbraukt.

Kā Tilzītē Rostovs nebija atļāvies šaubīties par to, vai ir labi tas, ko visi atzinuši par labu, gluži tāpat arī tagad pēc īsas, bet nopietnas cīņas starp mēģinājumu ierīkot savu dzīvi pēc sava prāta un padevīgu pakļaušanos apstākļiem viņš izvēlējās pēdējo un padevās tai varai, kas viņu (viņš to juta) neatvairāmi vilka kaut kurp. Viņš zināja, ka atklāt savas jūtas kņazei Marjai pēc tam, kad jau bija solījies Soņai, būtu tas, ko viņš dēvēja par nekrietnību. Un viņš zināja, ka nekad nerīkosies nekrietni. Taču viņš zināja arī (un nevis zināja, bet sirds dziļumos juta), ka, nodevies tagad apstākļu un cilvēku varā, kas viņu vadīja, ne tikvien nedara neko ļaunu, bet dara kaut ko ļoti, ļoti svarīgu, tik svarīgu, kā viņš savā mūžā nekad vēl nebija darījis.

Kaut gan pēc satikšanās ar kņazi Marju viņa dzīves veids ārēji bija palicis tas pats, taču visas agrākās izpriecas šķita zaudējušas savu pievilcību un viņš bieži domāja par kņazi Marju; tomēr nekad nedomāja par viņu tā, kā mēdza domāt par itin visām jaunkundzēm, ko sabiedrībā sastapa, ne tā, kā ilgi un dažkārt ar aizgrābtību 'bija domājis par Soņu. Kā gandrīz kurš katrs godīgs jauneklis viņš par ikvienu jaunkundzi domāja kā par savu nākamo sievu, savā iztēlē katrai piemēroja visus laulības dzīves apstākļus, — balts rītatērps, sieva pie patvāra, sievas kariete, bērniņi, maman un papa, viņu attiecības ar to utt., utt., un šīs nākamības ainas sagādāja viņam prieku; turpretim, domājot par kņazi Marju, ar kuru viņu taisījās saprecināt, viņš nekad nespēja iztēloties nekā no viņu nākamās laulības dzīves. Un, ja arī mēģināja, tad viss iznāca nesakarīgi un neīsti. Viņam tikai kļuva baigi.

VII

Briesmīgā vēsts par Borodinas kauju, par mūsu zaudējumiem, kritušiem un ievainotiem un vēl jo briesmīgākā vēsts par Maskavas atdošanu sasniedza Voroņežu ap septembra vidu. Kņaze Marja, tikai no avīzēm dabūjusi zināt par brāļa ievainojumu un nesaņēmusi par viņu nekādas tuvākas ziņas, taisījās doties kņazu Andreju meklēt, kā Nikolajs bija dzirdējis (pats viņš to nebija sastapis).

Dabūjis zināt par Borodinas kauju un Maskavas atstāšanu, Rostovs juta nevis izmisumu, niknumu vai atriebību un tamlīdzīgas jūtas, bet viņam uzreiz Voroņežā viss apriebās, kļuva garlaicīgi, bija it kā kauns un neērti. Viņam šķita liekulīgas visas sarunas, ko dzirdēja, viņš nezināja, kā par visu to spriest, un juta, ka tikai pulkā viņam atkal viss kļūs skaidrs. Viņš steidzās pabeigt zirgu iepirkšanu un bieži vien netaisni aizsvilās pret savu kalpotāju un vahmistru.

Dažas dienas pirms Rostova aizbraukšanas katedrālē notika aizlūgums sakara ar krievu karapulku Izcīnīto uzvaru, un Nikolajs devās uz pusdienas dievkalpojumu. Viņš nostājās mazliet aiz gubernatora un dievlūdzējam atbilstošā cienīgumā, doinadams par visdažādākajām lietām, nostāvēja visu dievkalpojuma laiku. Kad aizlūgums bija beidzies, gubernatoriene pasauca viņu pie sevis.

— Vai tu redzēji kņazi? — viņa vaicāja, pamādama ar galvu uz melnā tērptu dāmu, kas stāvēja aiz klirosa.

Nikolajs tūliņ pazina kņazi Marju ne tik daudz no viņas profila, ko varēja redzēt zem cepures, cik no tām piesardzības, baiļu un žēluma jūtām, kas viņu piepeši pārņēma. Kņaze Marja, acīmredzot nogrimusi savās domās, meta pēdējos krustus pirms iziešanas no baznīcas.

Nikolajs ar izbrīnu raudzījās viņas sejā. Tā bija tā pati seja, ko viņš bija redzējis senāk, tajā bija tā pati vispārējā smalkas iekšējas garīgas darbības izteiksme; taču tagad tanī staroja pavisam cita gaisma. Tanī bija aizkustinoša bēdu, lūguma un cerības izpausme. Kā jau agrāk ar Nikolaju bija noticis viņas klātbūtnē, tas, negaidīdams gubernatorienes padomu pieiet viņai klāt, nejautādams sev, vai būs labi, vai būs vai nebūs pieklājīgi, ja viņu uzrunās šeit baznīcā, piesteidzās pie viņas un sacīja, ka esot dzirdējis par viņas bēdām un no visas sirds jūtot līdzi. Tiklīdz viņa izdzirdēja tā balsi, viņas sejā pēkšņi iedegās spožs gaišums, vienlaikus apmirdzēdams ir viņas bēdas, ir prieku.

Gribēju jums tikai pateikt, kņaze, — "Rostovs sacīja, — ja kņazs Andrejs Nikolajevičs nebūtu starp dzīvajiem, tatl par viņu, kā par pulka komandieri, tūliņ būtu ziņots avīzēs.

Kņaze vērās viņā, nesaprazdama vārdus, bet priecādamās par līdzjūtības un ciešanu izteiksmi viņa sejā.

Un cs zinu tik daudz piemēru, ka ievainojums no šķembas (avīzēs teikts no granātas) ir vai nu uz vietas nāvīgs, vai arī gluži pretēji — ļoti viegls, — Nikolajs runāja. — Vajag cerēt vislabāko, un es esmu pārliecināts …

Kņaze Marja viņu pārtrauca.

•— O, tas būtu tik šaus … — viņa iesāka un, aiz saviļņojuma neizrunājusi līdz galam, ar graciozu kustību (kā visu, ko darīja, viņam klāt esot) nolieca galvu un, pateicīgi viņu uzlūkojusi, sekoja krustmātei.

Šās dienas vakarā Nikolajs nekur nebrauca viesos un palika mājās nokārtot dažus rēķinus ar zirgu pārdevējiem. Kad viņš beidza darīšanas, bija jau par vēlu kaut kur izbraukt, taču pārāk agrs, lai liktos gulēt, un Nikolajs ilgi viens pats staigāja pa istabu no viena gala uz otru, pārdomādams savu dzīvi, kā viņš reti mēdza darīt.

Satiekoties pie Smoļenskas, kņaze Marja bija atstājusi uz viņu patīkamu iespaidu. Tas, ka viņš toreiz kņazi bija sastapis tik neparastos apstākļos un ka viņa māte kādu laiku taisni uz kņazi bija norādījusi kā uz bagātu līgavu, lika viņam pievērst tai īpašu uzmanību. Voroņežā, viņam to apmeklējot, šis iespaids bija ne tikvien patīkams, bet. spēcīgs. Nikolaju pārsteidza tas īpašais morālais daiļums, ko viņš šoreiz tajā pamanīja. Tomēr viņš taisījās braukt projām, un viņam ne prātā nenāca nožēlot, ka, atstājot Voroņežu, nebūs vairs izdevības redzēt kņazi. Bet šīrītējā sastapšanās ar kņazi Marju baznīcā (Nikolajs to juta) bija iespiedusies viņam sirdī dziļāk, nekā viņš to sava miera labad būtu vēlējies. Šī bālā, gleznā, skumjā seja, šis starojošais skatiens, šīs rāmās, graciozās kustības un, galvenais, šīs dziļās, liegas skumjas, kas izpaudās katrā viņas vaibstā, satrauca viņu un modināja viņā līdzjūtību. Vīriešos Rostovs ciest nevarēja augstākas garīgas dzīves izpausmes (tāpēc viņš lāgā neieredzēja kņazu Andreju), viņš to nicīgi dēvēja par filozofiju, sapņainību; taču tieši šais kņazes Marjas skumjās, kas pavēra visus šās Nikolajam svešās garīgās dzīves dziļumus, viņš izjuta neatvairāmu pievilcību.

«Jādomā, viņa ir brīnišķīga meitenei Gluži kā eņģelis!» viņš pats ar sevi runāja. «Kāpēc gan es neesmu brīvs, kāpēc esmu tā pasteidzies ar Soņu?» Un neviļus viņš iedomājās salīdzinājumu starp abām: viena tik nabaga, otra tik bagāta ar tām garīgajām dāvanām, kuru Nikolajam trūka un kuras viņš tāpēc tik augstu vērtēja. Viņš lūkoja iedomāties, kā būtu, ja viņš būtu brīvs. Kā viņš to bildinātu un tā kļūtu viņa sieva? Nē, viņš nevarēja to iedomāties. Viņam kļuva baigi, un nekādi skaidri priekšstati neradās. Viņš jau sen bija iztēlojies nākamās dzīves ainu ar Soņu; un tas viss bija tik vienkārši un skaidri tieši tāpēc, ka tas viss bija izdomāts un viņš zināja visu, kas slēpās Soņā; bet nākamo dzīvi ar kņazi Marju nevarēja iedomāties, tāpēc ka viņš to nesaprata, tikai mīlēja.

Sapņojumiem par Soņu piemita kaut kas līksms, rotaļīgs. Bet domāt par kņazi Marju allaž bija grūti un mazliet baigi.

«Kā viņa lūdza dievu!» viņš atcerējās. «Varēja redzēt,

ka visa viņas dvēsele ir lūgšanā. Jā, tā ir tā lūgšana, kas spēj kalnus pārstatīt, un es esmu pārliecināts, ka viņas

lūgšana tiks paklausīta. Kāpēc es nelūdzu par to, kas man vajadzīgs?^ viņš iedomājās. «Kas man ir vajadzīgs? Kļūt brīvam, tikt vaļā no Soņas. Viņa runāja taisnību,» viņš atcerējās gubernatorienes vārdus, «no tā, ka es viņu apprecēšu, nekas cits neiznāks kā vren nelaime. Juceklis, maman bēdas… darīšanas… juceklis, šausmīgs juceklis! Un es jau arī nemīlu viņu. Jā gan, nemīlu tā, kā vajag.» — Mans dievs! Izved manī no šās šausmīgās bezizejas! — viņš pēkšņi sāka lūgties. — Jā, lūgšana var kalnus pārstatīt, bet tad ir jātic un jālūdz pavisam citādi, nekā mēs ar Natašu, bērni būdami, lūdzām, lai sniegs kļūst par cukuru, un skrējām ārā raucfzīt, vai sniegs jau pārvērties cukurā. Nē, bet es taču tagad nelūdzu dievu par niekrenr, — viņš sacīja, atsliedams kaktā pīpi un saliktām rokām nostādamies svētbildes priekšā. Un, ar aizkustinājumu atcerēdamies kņazi Marju, viņš sāka lūgt dievu ta, kā sen nebija lūdzis. Acīs un kaklā viņam bija asaras, kad pa durvīm ienāca Lavruška ar kaut kādiem papīriem.

Muļķi, ko lien, kad tevi nesauc! — Nikolajs uzbārās, ātri pārmainīdams stāvokli.

No gubernatora, — miegainu balsi ziņoja Lavruška, — kurjiers atbrauca, jums vēstule.

Nu labi, paldies, ej!

Nikolajs paņēma divas vēstules. Viena bija no mātes, otra no Soņas. Viņš tās pazina pēc rokraksta un pirmo atplēsa Soņas vēstuli. Viņš vēl nepaguva izlasīt dažas rindiņas, kad seja viņam nobāla un acis izbiedēti un priecīgi iepletās.

Nē, tas nevar būt! — viņš skaļi iesaucās.

Nespēdams nosēdēt uz vietas, viņš ar vēstuli rokā lasīdams sāka staigāt pa istabu. Viņš pārskrēja ar acīm vēstuli, tad izlasīja to vienreiz, otrreiz un, plecus uzrāvis un rokas papletis, apstājās istabas vidū pavērtu muti un stingām acīm. Tas, ko viņš patlaban bija lūdzis pārliecībā, ka dievs viņa lūgšanu uzklausīs, bija piepildījies; taču Nikolajs bija par to tā izbrīnījies, it kā tas būtu kas neparasts un it kā viņš nekad to nebūtu gaidījis, un it kā taisni tas, ka lūgšana tik drīz piepildījusies, pierādītu, ka tas nāk nevis no dieva, ko viņš lūdzis, bet no vienkāršas nejaušības.

Mezgls, kas bija šķitis neatrisināms, kas saistīja Ros- tova brīvību, nu bija atraisīts ar šo negaidīto (kā Nikolajam likās), bez jebkāda ierosinājuma rakstīto Soņas vēstuli. Viņa rakstīja, ka pēdējie nelaimīgie apstākļi, gandrīz vai visa Rostovu īpašuma zaudējums Maskavā un grāfienes vairākkārt izteiktā vēlēšanās, lai Nikolajs precētu kņazi Bolkonsku, un viņa klusēšana un vēsums pēdējā laikā, — tas viss kopā licis viņai apņemties atsacīties no viņa solījumiem un dot viņam pilnīgu brīvību.

«Man bija pārāk smagi domāt, ka es varētu būt par bēdu vai nesaderības cēloni ģimenē, kas man darījusi daudz laba,» viņa rakstīja, «un manas mīlas vienīgais mērķis ir to cilvēku laime, kurus es mīlu; un tāpēc lūdzu jūs, Nicolas, uzskatiet sevi par brīvu un ziniet, ka, lai būtu kā būdams, neviens nevar jūs mīlēt stiprāk nekā jūsu Soņa.»

Abas vēstules nāca no Troicas. Otra vēstule bija no grāfienes. Šai vēstulē bija aprakstītas pēdējās dienas Maskavā, izbraukšana, ugunsgrēks un visa īpašuma bojā eja. Šai vēstulē grāfiene, starp citu, rakstīja par to, ka kopā ar citiem ievainotajiem reizē ar viņiem braucis kņazs Andrejs. Viņa stāvoklis bijis ļoti bīstams, bet patlaban ārsts sakot, ka esot vairāk cerību. Soņa un Nataša kopjot viņu kā īstas slimnieku kopējas.

Ar šo vēstuli Nikolajs otrā dienā devās pie kņazes Marjas. Ne Nikolajs, ne kņaze Marja ne vārda nebilda par to, ko varēja nozīmēt vārdi: «Nataša kopj viņu»; bet šī vēstule bija par iemeslu, ka Nikolajam ar kņazi uzreiz nodibinājās tuvas, gandrīz radniecīgas attiecības.

Otrā dienā Rostovs pavadīja kņazi Marju uz Jaroslavļu un pēc dažām dienām pats aizbrauca uz pulku.

VIII

Nikolajam rakstītā Soņas vēstule, kas slēpa sevī viņa lūgšanas piepildījumu, nāca no Troicas. Lūk, kas bija to ierosinājis. Domas par Nikolaja precībām ar bagātu līgavu aizvien vairāk un vairāk nodarbināja veco grāfieni. Viņa zināja, ka galvenais kavēklis tām ir Soņa. Un Soņas dzīve grāfienes mājā pēdējā laikā kļuva aizvien grūtāka un grūtāka, sevišķi pēc Nikolaja vēstules, kurā tas aprakstīja savu satikšanos ar kņazi Marju Bogučarovā. Grāfiene nelaida garām nevienu gadījumu izteikt Soņai aizvainojošu vai cietsirdīgu mājienu.

Bet dažas dienas pirms izbraukšanas no Maskavas, aizkustināta un satraukta par visu, kas patlaban notika, grāfiene, ataicinājusi pie sevis Soņu, neuzbruka tai vairs ar pārmetumiem un prasībām, bet raudādama lūdza, lai tā, sevi ziedodama, atmaksājot visu, kas viņas labā darīts, ar to, ka saraujot savas saites ar Nikolaju.

— Man nebūs miera, kamēr tu man nedosi šo solījumu.

Soņa sāka histēriski raudāt, raudādama atbildēja, ka darīšot visu, ka viņa esot uz visu gatava, taču nedeva tiešu solījumu un savā sirdī nespēja apņemties darīt to, ko no viņas prasīja. Vajadzēja ziedot sevi tās ģimenes laimei, kas viņu bija uzturējusi un uzaudzinājusi. Ziedot sevi citu laimei bija kļuvis Soņai par paradumu. Viņas stāvoklis mājās bija tāds, ka tikai ziedodamās viņa varēja parādīt savu vērtīgumu, un viņa bija pieradusi un ziedoja sevi mīļu prātu. Taču agrāk viņa visos pašuzupurēšanās gadījumos ar prieku apzinājās, ka ziedodamās viņa ar to pašu kļūst vērtīgāka savās un citu acīs un kļūst aizvien vairāk Nicolas cienīga, ko viņa mīlēja vairāk par visu pasaulē; taču tagad viņai vajadzēja upurēties, atsakoties no tā, kas viņai bija vienīgais atalgojums par visiem upuriem, visa viņas dzīves jēga. Un pirmoreiz mūžā viņa juta rūgtumu pret tiem cilvēkiem, kas viņai bija darījuši labu tādēļ, Lai pēc tam jo sāpīgāk nomocītu; juta skaudību pret Natašu, kas nekad nebija pārdzīvojusi nekā tamlīdzīga, kam nekad nebija vajadzējis ziedoties, bet kas bija likusi citiem ziedoties savā labā un ko tomēr visi mīlēja. Un pirmoreiz Soņa juta, ka no viņas klusās, tīrās mīl'as uz Nicolas pēkšņi sāk izaugt kaislas jūtas, kas stāv augstāk gan par likumu, gan par tikumu, gan par reliģiju; un šo jūtu ietekmē Soņa, kas savā atkarīgajā dzīvē bija mācījusies noslēgtību, atbildējusi grāfienei vispārējos, nenoteiktos vārdos, neviļus vairījās no sarunām ar to un apņēmās gaidīt satikšanos ar Nikolaju, lai satiekoties nevis no viņa atraisītos, bet, gluži otrādi, uz visiem laikiem saistītos ar viņu.

Rūpes un šausmas, Rostoviem pēdējās dienās uzturoties Maskavā, apslāpēja Soņā drūmās domas, kas viņu māca. Viņa priecājās, atradusi no tām glābiņu praktiskajā darbā. Bet, kad viņa dabūja zināt, ka viņu mājās atrodas kņazs Andrejs, tad, par spīti visam sirsnīgajam žēlumam pret to un pret Natašu, viņu pārņēma priecīga un māņticīga sajūta, ka dievs negrib viņas šķiršanu no Nieoius. Viņa zināja, ka Nataša mīl vienīgi kņazu Andreju un nekad nav miitējiusies to mīlēt. Viņa zināja, ka tagad, savesti kopā ti'k dirausmīgos apstākļos, tie no jauna iemīlēs v.iens otru un ka tad Nikolajs, sanācis rados ar kņazi Maflj.u, nevarēs to precēt. Par spīti visām pēdējo dienu šausmām Maskavā un pirmajās dienās ceļā, šī sajūta, šī apziņa, ka augstāka vara iejaukusies viņas dzīvē, darīja Soņai prieku.

Trīsvienības klosterī Rostovi pirmoreiz sava ceļojuma laikā a.pmeiās uz dienu atpūsties.

Klostera viesnīcā Rostoviem ierādīja trīs lielas istabas; vienā no tām novietojās kņazs Andrejs. Ievainotajam, todien bija daudz labāk. Nataša sēdēja pie viņa. Blakus istabā kaivējās grāfs un grāfiene, godbijīgi sarunādamies ar klostera priekšnieku, kas bija ienācis apciemot savus senos paziņas un dāvanu devējus. Turpat sēdēja arī Soņa, un viņu auocīja ziņkāre, par ko gan runāja kņazs Andrejs ai Natašu. Caur durvīm viņa saklausīja to balsis skanam.

Kņaza Andreja istabas durvis atvērās. No turienes iznāca Nataša ar satrauktu seju, un, nepamanīdama muku, kas piecēlās tai pretim, labās rokas plato piedurkni satvēris, viņa piesteidzās pie Soņas un saņēma to aiz rokas.

Nataša, kā tu tā? Panāc šurp, — sauca grāfiene.

Nataša piegāja saņemt svētību, un klostera priekšnieks

deva padomu griezties pēc palīdzības pie dieva un viņa svētā.

Līdzko klostera priekšnieks bija aizgājis, Nataša satvēra draudzeni aiz rokas un kopā ar viņu iegāja tukšajā istabā.

Soņa, viņš dzīvos? Vai jā? — viņa jautāja. — Soņa, cik es esmu laimīga un cik nelaimīga! Soņa, mīlulīt, viss ir pa vecam. Kaut tikai viņš dzīvotu! Viņš nevar ,.. tāpēc ka, tāpēc … ka … — Un Nataša sāka raudāt.

Tā! Es to zināju! Paldies dievam, — Soņa iesaucās. •— Viņš dzīvos.

Soņa bija satraukta ne mazāk kā draudzene — gan par tās bailēm un bēdām, gan par savām nevienam neizteiktajām domām. Viņa raudādama skūpstīja, mierināja Natašu. «Kaut tikai viņš paliktu dzīvs!» viņa domāja. Noraudājušās, parunājušās un noslaucījuSas asaras, abas draudzenes piegāja pie kņaza Andreja istabas durvīm. Nataša, piesardzīgi pavērusi durvis, ielūkojās istabā. Soņa stāvēja viņai līdzās pie puspavērtajām durvīm.

Kņazs Andrejs gulēja augstu, triju spilvenu atbalstīts. Viņa bālā seja bija mierīga, acis aizvērtas, un varēja redzēt, kā viņš mierīgi elpoja.

Ai, Nataša! — Soņa pēkšņi gandrīz iekliedzās, satverdama māsīcu aiz rokas un atkāpdamās no durvīm.

Kas? Kas ir? — Nataša jautāja.

Tas ir tas, tas, jā… — Soņa izdabūja ar nobālušu seju, lūpām drebot.

Nataša klusu aizvēra durvis un kopā ar Soņu atkāpās pie loga, vēl nesaprazdama, ko viņai saka.

Vai atceries, — Soņa vaicāja ar izbaiļu pilnu un svinīgu seju, — atceries, kad es tavā vietā skatījos spogulī,., Otradnajā, ziemsvētkos … Atceries, ko es redzēju? …

Jā, jā! plaši acis ieplezdama, atsaucās Nataša, neskaidri atcerēdamās, ka Soņa toreiz kaut ko bija teikusi par kņazu Andreju, ko redzējusi guļošu.

Atceries? Soņa turpināja. Es toreiz redzēju un visiem sacīju, ir tev, ir Duņašai. Redzēju, ka viņš guļ gultā, — viņa stāstīja, pie katra sīkuma mādama ar paceltu pirkstu, — ka viņš aizvēris acis un ka viņš apsegts taisni ar sārtu segu, un ka viņš salicis rokas, — stāstīja Soņa un, attēlodama nule redzētos sīkumus, guva aizvien ciešāku pārliecību, ka šos pašus sīkumus redzējusi toreiz. Toreiz viņa nekā nebija redzējusi, bet teicās redzējusi to, kas iešāvās prātā; taču tas, ko viņa toreiz bija izgudrojusi, viņai šķita tikpat reāls kā jebkura cita atmiņa. Viņa ne vien atcerējās toreiz teikusi, ka viņš to uzlūkojis un pasmaidījis un bijis apsegts ar kaut ko sarkanu, bet bija cieši pārliecināta, ka jau toreiz sacījusi un redzējusi viņu apsegtu ar sārtu, tieši ar sārtu segu un ka acis viņam bijušas aizvērtas.

•— Jā, jā, taisni ar sārtu, — apliecināja Nataša, kas arī tagad, šķiet, atcerējās, ka Soņa teikusi sārtu, un tieši šai apstāklī saskatīja pareģojuma galveno neparastumu un noslēpumainību.

Bet ko tad tas nozīmē? — Nataša domīgi jautāja.

•— Ak, es nezinu, tas viss ir tik neparastil — sacīja

Soņa, galvu satverdama.

Pēc maza brītiņa kņazs Andrejs pazvanīja, un Nataša iegāja pie viņa; bet Soņa, juzdama satraukumu un aizkustinājumu, kādu viņai reti gadījās pārdzīvot, palika stāvam pie lo^a, pārdomādama visu notikušā dīvainību.

Todien bija izdevība nosūtīt uz armiju vēstules un grāfiene rakstīja vēstuli dēlam.

Soņa, — grāfiene ierunājās, paceldama galvu no vēstules, kad krustmeita gāja garām. — Soņa, vai tu neuzrakstīsi Nikoļiņkam? — grāfiene vaicāja klusu, balsij iedreboties, un viņas gurdo, brillēm segto acu skatienā Soņa izlasīja visu, ko grāfiene ar šiem vārdiem gribēja sacīt. Šis skatiens pauda gan lūgumu, gan bailes, ka viņa varētu atteikt, gan kaunu par to, ka vajadzēja lūgt, un — atteikšanās gadījumā — gatavību nesamierināmam naidam.

Soņa piegāja pie grāfienes un, ceļos nometusies, noskūpstīja tai roku.

—- Es rakstīšu, maman, •— viņa teica.

Soņa jutās atmaigusi, saviļņota un aizkustināta no visa, kas šodien bija noticis, it īpaši no tā noslēpumainā zīlēšanas piepildījuma, ko tikko bija redzējusi. Tagad, kad yiņa zināja, ka, atjaunojoties Natašas attiecībām ar kņazu

Andreju, Nikolajs nevar precēt kņazi Marju, viņa ar prieku juta atgriežamies to pašuzupurēšanās noskaņu, kas viņai bija tīkama un pierasta. Un ar asarām acīs un priecīgā augstsirdīgās rīcības apziņā, vairākkārt apraudamās aiz asarām, kas aizmigloja viņas samtainās, melnās acis, viņa uzrakstīja to aizkustinošo vēstuli, kas Nikolaju tā parsteidza.

IX

Virssardzē, kur Pjēru aizveda, oficieris un zaldāti, kas viņu bija saņēmuši ciet, izturējās pret viņu naidīgi, bet tomēr ar cieņu. Viņu attieksmē pret Pjēru vēl jaudās gan šaubas par to, kas viņš tāds ir (vai nav ļoti ievērojams vīrs), gan naidīgums pēc tikko notikušās personīgās sadursmes.

Bet, kad otras dienas rītā atnāca maiņa, Pjērs manīja, ka jaunajai sardzei — oficieriem un zaldātiem viņš vairs nenozīmēja to, ko tiem, kas viņu bija sagūstījuši. Un tiešām, otras dienas sardze šai lielajā, druknajā, zemnieku kaftānā tērptajā vīrā vairs neredzēja to dzīvo cilvēku, kas tik pārgalvīgi bija cīnījies ar marodieriem un konvoja zaldātiem un teicis svinīgo frāzi par bērna glābšanu, bet redzēja viņā tikai septiņpadsmito no krieviem, kurus uz augstākās priekšniecības pavēli nez kādēļ turēja ieslodzītus. Ja arī Pjērā bija kaut kas sevišķs, tad tikai viņa drosmīgais, koncentrēti domīgais izskats un franču valoda, kurā viņš, frančiem par brīnumu, veikli runāja. Nevērojot to visu, Pjēru tai pašā dienā pievienoja citiem saņemtajiem aizdomīgajiem ļaudīm, jo atsevišķās istabas, kurā viņš bija ievietots, ievajadzējās oficieriem.

Visi krievi, ko turēja kopā ar Pjēru, bija pašas zemākās kārtas ļaudis. Un visi tie, saskatījuši Pjērā kungu, vairījās no viņa, jo vairāk tāpēc, ka viņš runāja franciski. Pjērs ar skumjām dzirdēja tos par viņu zobojamies.

Otras dienas vakarā Pjērs dabūja zināt, ka visus šos apcietinātos (un droši vien tai skaitā arī viņu) tiesāšot par dedzināšanu. Trešajā dienā Pjēru kopā ar citiem ieveda kādā namā, kur sēdēja franču ģenerālis ar baltām ūsām, divi pulkveži un citi franči ar lentēm ap rokām. Pjēram, tāpat kā visiem citiem, un ar to precizitāti un noteiktību, kas šķietami paceļas pāri cilvēciskām vājībām un ar kādu parasti vēršas pie apsūdzētiem, uzdeva jautājumus par to, kas viņš tāds? kur bijis? kādā nolūkā? u. tml.

Šie jautājumi, atstādami novārtā dzīves norises būtību un izslēgdami iespēju atklāt šo būtību, kā jau visi jautājumi, ko mēdz uzdot tiesās, tika izteikti vienīgi nolūkā pierīkot renīti, pa kuru tiesātāji vēlējās redzēt plūstam tiesājamā atbildes un novedām viņu pie vēlamā, mērķa, proti, pie apsūdzības. Līdzko viņš sāka runāt ko tādu, kas neatbilda apsūdzības nolūkam, renīti novāca un ūdens varēja tecēt, kurp gribēdams. Turklāt Pjērs izjuta to pašu, ko visās tiesās izjūt ikviens tiesājamais: neizpratni, kālab viņam uzdod visus šos jautājumus. Viņš nojauta, ka vienīgi aiz iecietības vai it kā aiz pieklājības lietoja šo viltus paņēmienu — pierīkot renīti. Viņš zināja, ka atrodas šo cilvēku varā, ka tikai vara atvedusi viņu šurp, ka tikai vara deva tiem tiesības prasīt atbildes uz jautājumiem, ka vienīgais šās sapulcēšanās nolūks bija viņu apsūdzēt. Un tāpēc, ka bija vara un bija vēlēšanās apsūdzēt, k]uva nevajadzīgs šis viltus paņēmiens ar jautājumiem un tiesu. Rija acīm redzams, ka visām atbildēm jānoved pie vainī- guma. Uz jautājumu, ko viņš darījis tobrīd, kad viņu saņēmuši, Pjērs ar zināmu traģismu atbildēja, ka nesis atdot vecākiem bērnu, qu'il avait sauve des flammes [240] .[1] — k© viņš izglābis no liesmām. — Kādēļ viņš kāvies ar marodieri? Pjērs atbildēja, ka aizstāvējis sievieti, ka aizstāvēt sievieti, kurai dara pāri, ir katra cilvēka pienākums, ka… Viņu pārtrauca: tas nepiederēja pie lietas. Kādēļ viņš atradies degošā nama pagalmā, kur viņu redzējuši liecinieki? Viņš atbildēja, ka gājis aplūkot, kas notiek Maskavā. Viņu atkal pārtrauca: viņam jautājot nevis, kurp viņš gājis, bet kālab atradies ugunsgrēka tuvumā. Kas viņš esot? — viņam atkārtoja pirmo jautājumu, uz kuru viņš bija liedzies atbildēt. Atkal viņš atteica, ka to nevarot sacīt.

— Pierakstiet, tas nav labi. Ļoti slikti, — stingri noteica ģenerālis ar baltajām ūsām un sarkano, piesārtušo seju.

Ceturtajā dienā ugunsgrēki sākās ap Zubova valni.

Pjēru ar trīspadsmit citiem aizveda uz Krimas Braslu un sadzina kāda tirgoņa nama ratu šķūnī. Iedams pa ielām, Pjērs slāpa vai nost dūmos, kas šķita klājam visu pilsētu. Visās malās blāzmoja ugunsgrēki. Pjērs tolaik vēl neapjēdza nodedzinātās Maskavas nozīmi un ar šausmām vēroja šos ugunsgrēkus.

Ratu šķūnī pie Krimas Brasla Pjērs sabija vēl četras dienas un šajā laikā no franču zaldātu sarunām uzzināja, ka visi, ko te turēja ieslodzītus, diendienā gaidot maršala lēmumu. Kas tas par maršalu, to Pjērs no zaldātiem nevarēja izdibināt. Zaldātam maršals acīmredzot šķita augstākais un mazliet noslēpumains varas nesējs.

Sīs pirmās dienas līdz 8. septembrim — dienai, kad gūstekņus veda uz otrreizēju nopratināšanu, bija Pjēram pašas grūtākās.

X

8. septembrī šķūnī pie gūstekņiem ienāca ļoti svarīgs oficieris, spriežot pēc goddevības, ar kādu pret to izturējās sardzes zaldāti. Šis oficieris, droši vien no štāba, ar sarakstu rokā izsauca visus krievus, Pjēru apzīmēdams: celui qui n'avouc pas son nom. [241] [1] — tas, kurš negrib nosaukt savu vārdu. Un, pārlaidis gūstekņiem vienaldzīgu un kutru skatienu, viņš pavēlēja sardzes oficierim tos pieklājīgi apģērbt un sakopt, iekām ved pie maršala. Pēc stundas ieradās rota zaldātu un Pjēru ar citiem trīspadsmit veda uz Jaunavu laukumu. Diena bija skaidra, saulaina, un gaiss pēc lietus neparasti tīrs. Dū-mi neplaka zemē kā todien, kad Pjēru izveda no virssardzes pie Zubova vaļņa, bet cēlās kā stabi dzidrajā gaisā. Liesmas nekur nebija redzamas, bet visās malās slējās dūmu stabi, un visa Maskava, viss, ko vien Pjērs varēja redzēft, bija viens vienīgs milzu ugunsgrēks. No visām pusēm rēgojās krāsmatas ar dūmeņiem un vietumis apdegušas mūra ēku sienas. Pjērs vēroja degšanu un vairs nepazina pazīstamos pilsētas kvartālus. Šur tur rēgojās saglabājušās baznīcas, Kremlis nesagrauts baltoja pa gabalu ar saviem torņiem un Ivanu Lielo. Tuvumā jautri mirgoja Novodevičjes klostera jumols, un sevišķi skanīgi no turienes plūda dievkalpojuma zvani. Šīs zvanu skaņas atgādināja Pjēram, ka ir svētdiena un dievmātes dzimšanas dienas svētki. Taču likās, ka nav vairs, kam šos svētkus svinēt: visur bija izdegusi postaža, un no krievu ļaudīm gadījās sastapt tikai noskrandušus, pārbijušos cilvēkus, kas, ieraudzījuši frančus, manījās paslēpties.

Acīmredzot krievu ligzda bija izpostīta un iznīcināta; taču, kaut arī krievu dzīves kārtība bija iznīcināta, Pjērs neapzināti nojauta, ka virs šās izpostītās ligzdas nodibinājusies sava, gluži citāda, bet stingra franču kārtība. Viņš to nojauta, vērodams, cik mundri un jautri kārtīgās rindās soļoja zaldāti, kas veda viņu un citus noziedzniekus; viņš to nojauta, vērodams pretimbraucēju, kādu svarīgu franču ierēdni, kas pabrauca garām zaldāta vadītā divjūga kalešā. Viņš to nojauta pulka mūzikas līksmajās skaņās, kas plūda šurp no laukuma kreisās malas, un it īpaši viņš to nojauta un saprata pēc tā saraksta, ko šorīt, izsaukdams gūstekņus, bija nolasījis atjājušais franču oficieris. Pjēru bija saņēmuši daži zaldāti, vadājuši no vienas vietas uz otru kopā ar desmitiem citu cilvēku; likās, ka tie būtu varējuši par viņu aizmirst, samainīt viņu ar citiem. Taču ne: atbildes, ko viņš bija devis nopratināšanā, atgriezās pie viņa atpakaļ, kļuvušas par nosaukumu: celui qui n'avoue pas son nom. Un ar šo nosaukumu, kas Pjēram šķita baigs, viņu tagad kaut kurp veda nešaubīgā pārliecībā, kas bija lasāma vedēju sejās, ka visi pārējie gūstekņi un arī viņš ir tie paši, kas vajadzīgi, un ka viņus ved turp, kur vajag. Pjērs jutās esam niecīga skaidiņa, kas iekļuvusi viņam nepazīstamas, bet pareizi darbojošās mašīnas ritenī.

Pjēru ar citiem noziedzniekiem atveda Jaunavu laukuma labajā pusē, netālu no klostera, pie lielas, baltas mājas ar milzīgu dārzu. Tas bija kņaza Ščerbatova nams, kur Pjērs agrāk bieži bija viesojies un kur tagad, kā viņš no zaldātu sarunām noprata, mitinājās maršals, Ekmilas hercogs.

Viņus pieveda pie lieveņa un sāka pa vienam vest iekšā. Pjēru ieveda kā sesto. Caur Pjēram pazīstamo stikla galeriju, vestibilu, priekštelpu viņu ieveda garā, zemā kabinetā, pie kura durvīm stāvēja adjutants.

Istabas galā pie galda sēdēja Davū ar brillēm uz deguna. Pjērs piegāja viņam gluži klāt. Davū, acu nepaceldams, likās, mēģināja tikt galā ar kādu rakstu, kas bija viņam priekšā. Tāpat, acu nepaceldams, viņš klusu jautāja: — Qui ētes vous? [242] [1] Kas jūs esat?

Pjērs klusēja tāpēc, ka nespēja izteikt ne vārda. Davū Pjēram nebija vienkārši franču ģenerālis: Davū Pjēram bija ar savu nežēlību izdaudzināts cilvēks. Raudzīdamies

Davū saltajā sejā, kas liecināja, ka viņš kā stingrs skolotājs ir ar mieru līdz zināmam laikam paciesties un gaidīt atbildi, Pjērs juta, ka ik sekunde, ko viņš vilcināsies, var viņam maksāt dzīvību; taču viņš nezināja, ko sacīt. Atkārtot to pašu, ko jau teicis pirmajā nopratināšana, viņš neuzdrīkstējās; atklāt savu kārtu un stāvokli bija bīstami un kauns. Pjērs klusēja. Bet, iekām viņš paguva par kaut ko izšķirties, Davū mazliet pacēla galvu, pastūma brilles uz pieres, piemiedza acis un vērīgi paraudzījās Pjērā.

Es šo cilvēku pazīstu, — viņš pateica nosvērtā, saltā balsī, kam acīmredzot vajadzēja Pjēru izbiedēt. Sermuli, kas agrāk bija pārskrējuši Pjēram pār muguru, sagrāba viņa galvu kā knaiblēs.

»— Mon gēnēral, vous ne pouvez pas me connaitre, je ne vous ai jamais vu …

C'est un espion russe[1] Ģenerāl, jūs nevarat mani pazīt, jo nekad neesmu jūs redzējis,, *

Tas ir krievu spiegs. — Davū viņu pārtrauca, uzrunādams otru ģenerāli, kas atradās istabā un ko Pjērs nebija pamanījis. Un Davū aizgriezās. Negaidīts bargums iedārdējās Pjēra balsī, kad viņš uzreiz sāka strauji runāt..

Non, Monseigneur, — viņš sacīja, neviļus atcerējies, ka Davū ir hercogs. — Non, Monseigneur, vous n'avcz pas pu me connaitre. Je suis un officier militionnaire, et je n'ai par quittē Moscou.

Votre nom? — Davū atkārtoja.

Besouhof.

— Qu'est ce qui me prouvera que vous ne mentez pas?

Monseigneurl [243] [1] — Nē, jūsu augstība… Nē, jūsu augstība, jūs nevarējāt mani pāzīt.

Esmu milicijas oficieris un neesmu atstājis Maskavu,

Jūsu vārds?

Bezuhovs.

Kas man apliecinās, ka jūs nemelojat?

Jūsu augstība!— Pjērs iesaucās ne aizvainotā, bet lūdzošā balsī.

Davū pacēla acis un vērīgi paskatījās Pjērā. Labu brīdi viņi raudzījās viens otrā, un šis skatiens izglāba Pjēru. Ar šo skatienu neatkarīgi no visiem kara un tiesas apstākļiem starp šiem diviem cilvēkiem nodibinājās cilvēciskas attiecības. Abi viņi vienā mirklī neskaidri pārdzīvoja bezgala daudz izjūtu un saprata, ka abi ir cilvēces bērni, ka viņi ir brāļi.

Pirmajā skatienā, kad Davū tikko pacēla galvu no saraksta, kur cilvēku lietas un dzīvības bija apzīmētas tikai ar numuriem, Pjērs viņa acīs šķita tikai zināms apstāklis; un Davū būtu viņu nošāvis, neapgrūtinādams savu sirdsapziņu ar ļaunu darbu; taču patlaban viņš Pjērā jau saskatīja cilvēku. Viņš mirkli pārdomāja.

Comment me prouverez vous la vērltē de ce que vous me dites? [244] [1] Kā jūs pierādīsiet man savu vārdu patiesību?— Davū salti jautāja.

Pjērs atcerejās Rarnbalu un nosauca tā pulku, uzvārdu un ielu, kurā atradās māja.

Vous n'ētes pas ce que vous dites, [245] [1] jūs neesat tas, par ko uzdodaties.— Davū atkal sacīja.

Pjērs drebošā, aiztrūkušā balsī sāka minēt pierādījumus, ka runā patiesību.

Šai brīdī ienāca adjutants un kaut ko ziņoja ģenerālim.

Davū, dzirdēdams adjutanta ziņoto vēsti, piepeši atplauka un sāka pogāt ciet mundieri. Viņš acīmredzot PjērU bija pavisam aizmirsis.

Kad adjutants viņam atgādināja gūstekni, viņš, pieri saraucis, pamāja ar galvu uz Pjēra pusi un pateica, lai vedot to projām. Taču, kurp viņš vedams, to Pjērs nezināja: vai atpakaļ uz baraku vai uz sagatavoto soda vietu, ko biedri bija rādījuši, kad viņi gāja pār Jaunavu laukumu.

Viņš pagrieza galvu un manīja, ka adjutants kaut ko pārvaicā.

Oui, sans douteP [1] Jā gan, bez šaubām!— Davū atteica, bet kas tas par «jā», to Pjērs nezināja.

Pjērs neatcerējās, kā, kurp un cik ilgi gājis. Pilnīgas neatmaņas un truluma stāvoklī, nekā ap sevi neredzēdams, viņš cilāja kājas reizē ar citiem tik ilgi, līdz visi apstājās un arī viņš apstājās.

Vienas domas visu laiku urbās Pjēram galvā* domas par to, kas tad galu galā piespriedis viņam nāves sodu? Tie nebija tic cilvēki, kas viņu pratināja komisijā: no tiem neviens negribēja un acīmredzot nevarēja to darīt. Tas nebija Davū, kas tik cilvēcīgi bija uz viņu paskatījies. Vēl vienu mirkli, un Davū būtu sapratis, ka viņi dara aplam, taču tobrīd iztraucēja ienākušais adjutants. Un šis adjutants acīmredzot negribēja nekā ļauna, taču viņš būtu varējis neienākt. Kas tad galu galā bija tas, kas lika sodīt, nonāvēt, kas lika atņemt dzīvību viņam — Pjēram ar visām viņa atmiņām, tieksmēm, cerībām, domām? Kas to darīja? Un Pjērs juta, ka neviens.

Tā bija kārtība, apstākļu sagadīšanās.

Kaut kāda kārtība nāvēja viņu — Pjēru, atņēma viņam dzīvību, vis-u, iznīcināja viņu.

XI

No kņaza Sčerbatova nama gūstekņus veda taisni lejup pa Jaunavu laukumu, pa kreisi no Jaunavu klostera, un pieveda pie sakņu dārza, kur slējās stabs. Viņpus staba bija izrakta prāva bedre ar tikko izmestām smiltīm, un ap bedri un stabu puslokā stāvēja liels ļaužu pūlis. Pūlī bija nedaudz krievu, bet viss vairums sastāvēja no Napoleona karavīriem ārpus ierindas: vāciešiem, itāliešiem un frančiem daždažādos mundieros. Pa labi un pa kreisi no staba ierindā stāvēja franču zaldāti zilos mundieros ar sarkaniem uzplečiem, puszābakos un ķiverēs.

Noziedzniekus nostādīja zināmā kārtībā, kāda bija sarakstā (Pjērs stāvēja sestais), un pieveda pie staba. Abās pusēs piepeši ierībējās vairākas bungas, un Pjērs juta, ka šīs skaņas it kā atrāva daļu no viņa dvēseles. Viņš zaudēja spēju domāt un aptvert. Viņš varēja tikai redzēt un dzirdēt. Un tikai viena vēlēšanās viņam bija — vēlēšanās, kaut jel drīzāk noticis tas baismīgais, kam jānotiek. Pjērs lūkojās apkārt un vēroja savus biedrus.

Divi vīri malā bija cietumnieki noskūtām galvām. Viens garš, kalsnējs; otrs melns, pinkains, muskuļains, ar plakanu degunu. Trešais bija saimes cilvēks gadu četrdesmit piecu vecumā, ar iesirmiem matiem, brangu, krietni barotu stāvu. Ceturtais bija zemnieks, ļoti skaists, ar kuplu, gaiš- brūnu bārdu un melnām acīm. Piektais bija fabrikas strādnieks, dzeltens, kalsns, gadu astoņpadsmit vecs puisis, ģērbies darba virsvalkā.

Pjērs dzirdēja frančus apspriežamies, kā šaut — pa vienam vai pa diviem. «Pa diviem,» salti un mierīgi atteica vecākais oficieris. Zaldātu rindās notika pārvietošanās, un varēja manīt, ka visi steidzas, — un steidzas nevis ta, kā mēdz steigties, lai izdarītu kaut ko visiem saprotamu, bet tā, kā parasti steidzas, lai pabeigtu nepieciešamu, bet nepatīkamu un neizprotamu uzdevumu.

Ierēdnis francūzis ar lentu pienāca noziedznieku rindas labajā pusē un krievu un "franču valodā nolasīja spriedumu.

Tad divi pāri franču tuvojās noziedzniekiem un pēc oficieru norādījuma saņēma divus cietumniekus, kas stāvēja malā. Cietumnieki, pie staba pievesti, apstājās un, kamēr atnesa maisus, raudzījās apkārt, kā raugās aizšauts zvērs uz mednieku, kas tam tuvojas. Viens visu laiku meta krustus, otrs kasīja muguru un šķobīja lūpas it kā smaidā. Zaldāti žiglām rokām steidza aizsiet viņiem acis, maukt galvā maisus un saistīt viņus pie staba.

Divpadsmit strēlnieku ar šautenēm ritmisku, stingru soli iznāca no rindām un apstājās astoņus soļus no staba: Pjērs novērsās, lai neredzētu to, kas nu nāks. Pēkšņi atskanēja rīboņa un dārdi, kas Pjēram šķita skaļāki par visdrausmīgākajiem pērkona grāvieniem, un viņš atskatījās. Vēlās dūmi, un franči bālām sejām un drebošām rokām kaut ko darīja pie bedres. Pieveda divus citus. Tāpat, tādām pašām acīm arī šie divi raudzījās uz visiem, velti, ar acīm vien, klusu ciešot lūgdami tos aizstāvēt un, kā varēja redzēt, nesaprazdami un neticēdami tam, kas notiks. Viņi nevarēja ticēt, jo viņi vienīgie zināja, ko tiem nozīmē pašu dzīvība, un tāpēc nesaprata un neticēja, ka to varētu atņemt.

Pjērs negribēja skatīties un atkal novērsās; taču atkal it kā drausmīgs sprādziens satricināja viņa dzirdi un reizē ar šīm skaņām viņš ieraudzīja dūmus, asinis un frančus, kas bālām, izbaiļu pilnām acīm atkal kaut ko darīja pie staba, drebošām rokām cits citu grūstīdami. Smagi dvesdams, Pjērs lūkojās apkārt, it kā jautādams: kas te notiek? Tas pats jautājums jaudās visos skatienos, kas sastapās ar Pjēra skatienu.

Visās krievu sejās, franču zaldātu un oficieru sejās, — visās bez izņēmuma viņš lasīja tās pašas izbailes, šausmas un cīņu, kas bija viņa sirdī. «Bet kurš tad galu galā to dara? Viņi visi cieš tāpat kā es. Kurš gan? Kurš gan?» uz mirkli pazibēja Pjēra dvēselē.

— Tirailleurs du 86-me, en avantl [246] [1] 86. pulka strēlnieki, uz priekšu! — kāds nokliedza.

Pieveda piekto, kas stāvēja Pjēram līdzās, — vienu pašu. Pjērs neapjauda, ka ir glābts: ka viņš un visi pārējie atvesti šurp tikai tālab, lai būtu klāt pie nāves soda izpildīšanas. Ar augošām šausmām, nejuzdams ne prieku, ne nomierinājumu, viņš vēroja, kas notiek. Piektais bija fabrikas strādnieks virsvalkā. Tiklīdz viņam pieskārās, viņš šausmās atsprāga atpakaļ un pieķērās pie Pjēra (Pjērs nodrebēja un parāvās nost). Strādnieks nevarēja paiet. Viņu vilka aiz padusēm, un viņš kaut ko kliedza. Pievests pie staba, viņš uzreiz apklusa. It kā viņš pēkšņi būtu kaut ko sapratis. Vai nu viņš saprata, ka kliedz velti, vai arī viņam šķita neiespējami, ka cilvēki viņu nogalinās, bet viņš nostājās pie staba, gaidīdams, ka viņam aizsies acis tāpat kā citiem, un kā aizšauts zvērs spožām acīm lūkojās apkārt.

Pjērs vairs nevarēja piespiest sevi novērsties un aizdarīt acis. Viņa un visa pūļa ziņkāre un satraukums pie šās piektās slepkavības bija sasnieguši augstāko pakāpi. Tāpat kā citi, arī šis piektais šķita mierīgs: viņš savilka ciešāk virsvalku un berzēja vienu baso kāju pret otru.

Kad viņam sāka siet acis ciet, viņš pats pavilka ērtāk mezglu, kas spiedās pakausī, pēc, kad viņu atslēja pret asinīm nošķiesto stabu, viņš atgāzās atpakaļ, bet, tā kā viņam šādā stāvoklī bija neērti, atkal saslējās un, nolicis kājas līdzeni, mierīgi atbalstījās. Pjērs nenovērsa no viņa ne acu, nepalaizdams garām ne mazāko kustību.

Laikam gan atskanēja komanda, laikam gan pēc komandas norībēja astoņu šauteņu šāvieni. Taču Pjērs, lai kā vēlāk pūlējās atcerēties, nedzirdēja ne mazāko šāvienu troksni. Viņš tikai redzēja, kā fabrikas strādnieks pēkšņi nez kāpēc saguma virvēs, kā divās vietās parādījās asinis, kā virves no ļimstošā ķermeņa svara atraisījās un strādnieks, nedabiski nokāris galvu un paliecis kāju apakšā, apsēdās. Pjērs pieskrēja pie staba. Neviens viņu neaizturēja. Ap fabrikas strādnieku nez ko rīkojās izbijušies, bāli cilvēki. Kādam vecam, ūsainam francūzim drebēja apakšžoklis, kad viņš raisīja vaļā virves. Ķermenis saļima. Zaldāti neveikli un steidzīgi stiepa to viņpus staba un ņēmās nogrūst bedrē.

Visi acīmredzot nešaubīgi zināja, ka viņi ir noziedznieki, kuriem jo ātrāk jānoslēpj sava nozieguma pēdas.

Pjērs pavērās bedrē un ieraudzīja, ka fabrikas strādnieks tur guļ augšup paslietiem, tuvu pie galvas pierautiem ceļiem, vienu plecu augstāk par otru. Un šis plecs krampjaini, vienmērīgi cilājās augšup, lejup. Bet pār visu ķermeni no lāpstām jau bira zeme. Kāds zaldāts dusmīgi, nikni un iekaisis uzsauca Pjēram, lai griežoties atpakaļ. Taču Pjērs viņu nesaprata un stāvēja pie staba, un neviens nedzina viņu nost.

Kad bedre jau bija līdz malām aizbērta, atskanēja komanda. Pjēru aizveda uz viņa vietu, un franču karapulki, kas stāvēja ierindā abpus stabam, izdarīja pusap- griezienu un sāka vienmērīgā gaitā soļot garām stabam. Divdesmit četri strēlnieki ar izšautām šautenēm, iepriekš stāvējuši loka vidū, ar skubu ierindojās savās vietās, kad rotas gāja tiem garām.

Pjērs tagad stulbām acīm noskatījās uz šiem strēlniekiem, kas pa pārim izskrēja no loka. Visi, izņemot vienu, pievienojās rotām. Jauns zaldātiņš ar bālu seju kā mironim, pakausī atslīdējušu ķiveri, šauteni nolaidis, joprojām stāvēja iepretim bedrei tai pašā vietā, no kuras bija šāvis. Viņš streipuļoja kā piedzēris, sperdams dažus soļus drīz uz priekšu, drīz atpakaļ, lai noturētos kājās. Vecs karavīrs, unteroficieris, izmeties no rindas un satvēris jauno zaldātu aiz pleca, ievilka viņu rotā. Krievu un franču pūlis sāka izklīst. Visi gāja klusēdami, nokārtām galvām.

— Ģa leur apprendra ā incendier, [247] [1] Tas viņus mācīs dedzināt. — kāds no frančiem teica. Pjērs atskatījās uz runātāju un ieraudzīja, ka tas bija zaldāts, kas kaut k īdi gribēja sevi mierināt par izdarīto, bet nevarēja. Ncizlcicis aizsākto līdz galam, viņš atmeta ar roku un gāja projām.

Xii

Pēc nāves soda 'izpildīšanas Pjēru atšķīra no citiem tiesājamiem un atstāja vienu pašu nelielā, izpostītā un piegānītā baznīcā.

Pievakarē baznīcā ienāca sardzes unteroficieris ar diviem zaldātiem un paziņoja Pjēram, ka tas esot apžēlots un tagad to ievietošot karagūstekņu barakās. Neapjēgdams, ko viņam saka, Pjērs piecēlās un gāja zaldātiem līdzi. Viņu aizveda lauka gala, kur no apdegušiem dēļiem, baļķiem un lubām bija sasistas būdas, un ieveda vienā no tām. Tumsā Pjēru apstāja ap divdesmit dažādu cilvēku. Pjērs raudzījās viņos, nesaprazdams, kas tie par cilvēkiem, kādēļ tie ir te un ko no viņa grib. Viņš gan dzirdēja vārdus, ko tarn teica, bet tie viņam šķita tukša skaņa: viņš nesaprata to nozīmi. Viņš pats atbildēja uz to, ko viņam jautāja, taču neaptvēra, kas viņā klausās un kā sapratīs viņa atbildes. Viņš raudzījās sejās un stāvos, un tie visi viņam šķita vienlīdz bezjēdzīgi.

Kopš tā brīža, kad Pjērs bija ieraudzījis šo šausmīgo slepkavību, ko pastrādāja cilvēki, kas negribēja to darīt, viņa dvēselē pēkšņi it kā būtu izrauta tā atspere, uz kuras viss turējās un šķita dzīvs, un viss sagruva bezjēdzīgā lūžņu kaudzē. Viņā, kaut arī viņš pats to neapzinājās, bija iznīcināta ticība pasaules labiekārtai un cilvēkam, arī savai paša dvēselei un dievam. Šo stāvokli Pjērs bija pārdzīvojis jau agrāk, taču nekad tik spēcīgi kā patlaban. Agrāk, kad Pjēram bija uzmākušās šāda veida šaubas, šo šaubu av.ots bija paša vaina. Un pašos dvēseles dziļumos Pjērs tad bija jutis, ka no tā izmisuma un tām šaubām glābiņš meklējams sevī pašā. Bet tagad viņš juta, ka viņa vaina nebija par cēloni tam, ka pasaule sagruvusi viņa acu priekšā un palikušas vienīgi nejēdzīgas drupas. Viņš juta, ka atgriezties pie ticības dzīvei nav viņa varā.

Ap viņu tumsā stāvēja ļaudis-: laikam, kaut kas viņā tos interesēja. Viņam kaut ko stāstīja, nez par ko taujāja, tad veda kaut kurp, un pēdīgi viņš atradās būdas kaktā līdzās nez kādiem cilvēkiem, kas visapkārt sarunājās, smējās.

— Un tā nu, brālīši mīļie … tas pats princis, kurš (ar īpašu uzsvaru uz vārda kurš) … — kāda balss būdas pretējā kaktāi runāja.

Klusu un nekustīgi, sēdēdams šienmalī salmos, Pjērs drīz atvēra, drīz aizvēra acis. Bet, līdzko viņš aizvēra acis, tūliņ redzēja priekšā to pašu baismīgo fabrikas strādnieka, seju, it īpaši baismīgu ar savu vienkāršību, un. slepkavu sejas, kas bija vēl baismīgākas ar savu uzbudinājumu un ar to, ka viņi bija piespiesti tā rīkoties. Un viņš atkal atvēra a.cis un bezprātīgi vērās visapkārt tumsā.

Līdzās viņam saliecies sēdēja kāds vīriņš, kura klātbūtni Pjērs vispirms pamanīja no sīvās sviedru smakas, kas uzvēdīja, tiklīdz tas sakustējās. Šis cilvēks tumsā nez_ko darbojās ap savām kājām, un, kaut gan Pjērs neredzeja tā seju, viņš juta, ka šis cilvēks visu laiku viņu uzluko. Apradis ar tumsu, Pjērs samanīja, ka šis cilvēks aun nost kājas. Un tas, kādā veidā viņš to darīja, Pjeru ieinteresēja.

Attinis auklas, ar ko bija notīta viena kaja, viņš kārtīgi saritināja auklas un tūliņ ķērās pie otras kājas, allaž uzmezdams Pjēram pa skatienam. Kamēr viena roka kāra auklu, otra jau ņēmās tīt vaļā otru kāju. Tādā veidā akurāti, noapaļotām, raitām kustībām, kas bez vilcināšanās sekoja cita citai, cilvēks noāvies pakāra savus apavus uz vadžiem, kas bija iedzīti virs galvgaļa, salūkoja nazīti, kaut ko nogrieza, savāza nazīti, pabāza pagalvī un, nosēdies ērtāk, ar abām rokām aptvēra saliektos ceļus un sāka noņēmies skatīties Pjērā. Kaut kas tīkams, mierinošs un noapaļots jaudās šā cilvēka raitajās kustībās, šai viņa saimniecības labierīkotajā kaktā un pat viņa smakā, un Pjērs, acu nenovērsdams, lūkojās viņā.

Laikam daudz posta esat pieredzējuši, kungs? Ko? — sīkais vīriņš pēkšņi ierunājās. Un tik glāstoši un vienkārši skanēja šī dziedošā balss, ka Pjērs gribēja atbildēt, bet viņam sāka drebēt apakšžoklis un kaklu aizžņaudza asaras. Mazais vīrs tai pašā mirklī, nepaļaudams Pjēram laiku izrādīt savu mulsumu, sāka runāt tai pašā patīkamajā balsī.

E, nebēdā, vanadziņ, — viņš sacīja ar to maigi dziedošo glāsīgumu, kā parasti runā vecas krievu sievietes. — Nebēdā, draudziņ: stunda ciešama, mūžs dzīvojams! Tā gan, mīļais. Bet dzīvot dzīvojam, paldies dievam, kas vainas. Tāpat ij cilvēki — gana ļauni, gana labi, — viņš noteica un, vēl runādams, lunkanu kustību pārliecās uz ceļiem, piecēlās un nokāsēdamies kaut kurp aizgāja.

Pavej, blēdis, tak atnācis! — Pjērs izdzirda būdas galā to pašu mīlīgo balsi. — Klāt ir, blēdis, atceras! Nu, nu, gana nu! — Un zaldāts, atvairīdams šuneli, kas slējās viņam klāt, atgriezās savā vietā un apsēdās. Rokās viņš turēja kaut ko lupatā ievīstītu.

Vej še, ieēdiet, kungs, — viņš sacīja, atkal atsākdams iepriekšējā, cieņas pilnajā noskaņā un iztīdams un sniegdams Pjēram dažus ceptus kartupeļus. — Pusdienās bija strcbcklis. Bet tupenīši ir vareni!

Pjērs veselu dienu nebija ēdis, un kartupeļu smarža viņam likās neparasti tīkama. Viņš pateicās zaldātam un sāka ēst.

Ko nu tā? — smaidīdams teica zaldāts un paņēma vienu kartupeli. — Vej še, šitā. — Viņš atkal izvilka saliecamo nazi, uz delnas pārgrieza kartupeli uz pusēm, uzkaisīja no lupatiņas sāli un pasniedza Pjēram.

Vareni tupenīši, — viņš atkārtoja. — Tā, redz, ieēd.

Pjēram likās, ka nekad nav baudījis garšīgāku ēdienu

par šo.

Nē, man tas viss nekas, — Pjērs sacīja, — bet par ko viņi nošāva šos nelaimīgos!… Pēdējam bija gadu divdesmit.

Cst, est… — mazais vīriņš noklakšķināja. — Ak tu grēks, ak tu grēks… — viņš aši piebilda un, it kā vārdi viņam allaž bijuši mutē gatavi un neviļus izsprukuši, turpināja: — Kā tad jūs, kungs, tā Maskavā palikuši?

Es nedomāju, ka viņi tik drīz atnāks. Nejauši paliku, — Pjērs atbildēja.

Un kā tad viņi tevi, vanadziņ, saņēma? Paša mājās, vai?

Nē, es biju pie ugunsgrēka, un tur viņi mani sagrāba, tiesāja kā dedzinātāju.

—■ Kur tiesa, tur ij netaisnība, — mazais vīrs iesprauda.

Bet vai tu sen esi šeit? — Pjērs vaicāja, beigdams gremot pēdējo kartupeli.

Es, vai? Viņsvētdien mani paņēma no ospitāļa Maskavā.

Kas tad tu esi, vai zaldāts?

Apšeronas pulka zaldāts. No drudža biju pie miršanas. Mums arī nekā neteica. Mūsējo tur gulēja cilvēku divdesmit. Ij ne domājām, ij ne minējām.

Ko tu tā sadrūvējies? — Pjērs pētīja.

Kā nedrūvēsies, vanadziņ. Mani sauc par Platonu; Karatajevs pēc uzvārda, — viņš piebilda, acīmredzot, lai Pjēram būtu vieglāk viņu uzrunāt. — Dienestā par vana- dziņu iesauca. Vai nu bez bēdas, vanadziņ! Maskava, viņa visām pilsētām māmuļa! Kā lai nebēdājas, uz to visu skatoties. Bet tas tārps, kas kāpostu maitā, pats iekām nomaitāts top: tā veci ļauži daudzināja, — viņš aši piebilda.

Kā, kā tu teici? — Pjērs pārjautāja.

-h» Es, vai? — Karatajevs atvaicāja. — Es saku: ne ar mūsu prātu, bet ar dieva padomu, — viņš teica, domādamies atkārtojam sacīto. Un tūdaļ turpināja: — Kā tad jums, kungs, vai savas muižas arī ir? Un nams vis? Sacīt, pārticība! Un vai saimniece ir? Bet vai vecīši dzīvi? — viņš klaušināja, un, kaut arī Pjērs tumsā neredzēja, taču juta, ka zaldātam, tā taujājot, lūpas raucas apvaldītā, vā%;.āi smaidā. Viņš jutās re.dz.ami apbēdināts, ka Pjēram nebija vecāku, it sevišķi mātes.

Sieva gudram padomam, sievasmāte labrītam, bet īstā māmuļa par visiem mīļāka! — viņš noskaitīja. — Nu, bet vai bērniņi ir? — viņš taujāja tālāk. Pjēra noliedzošā atbilde viņu atkal redzami apbēdināja, un viņš steidzās piebilst: — N.u, nekas, cilvēki jauni, dievs dos, gan būs. Kad tikai satikšana …

Tagad jau nu vienalga, — Pjērs neviļus izteica.

Ek tu mīļais cilvēk, — pretojās Platons. — No nabaga tarbas un no cietuma, nesākies- pasargāts. — Viņš nosēdās ērtāk, noklepojās, acīmredzot taisīdamies-uz garu stāstīšaim — Tā gan, mīļais draugs» es tolaik vēl dzīvoju mājās, — viņš iesāka. — Muiža mums tur bagāta, zemes paļfiiJnam, zemnieki dzīvo pārticībā, anī mūsmājās, paldies dievam. Septīto graudu tētiņš iepļāva. Dzīvojām labi. īsti zemnieki bijām. Gadījās … — un Platons Karatajevs pastāstīja garu stāstu par to, kā viiņš braucis uz svešu birzi malkā un kritis nagos sargam, kā viņu pēruši, tiesājuši un nodevuši zaldātos. — Tā j'ai,. vanadziņ, — viņš stāstīja smaida pārvērstā balsī, — domājām, ka bēdas, bet, ače, prieks! Nebūtu es apgrēkojies», būtu jāiet brālim. Bet jaunākajam brālim bērnu pieci gabali, bet man, vej, tik kā zaldāta sieva palika. Bija meitenīte, tikai to vēl pirms zaldātu laika dievs pieņēma. Pabiju sērst., vai tu zini. Skatos — dzīvo Labāk nekā agrāk, Lopiņu pilna sēta, meitieši pa mājām, divi brāļi peļņas. Mihailos jaunākais, viens pats sētā. Tētiņš tā ij saka, visi bērni vienādi: kod, kurā pirkstā gribi, visi sāp. Nenoņēmuši tolaik Platonu, Mihailo būfttu ejamsv Sasauca mūs visus — vai tu zini, — nostādījāt pie^ svētbildēm. Mihailo, saka, panāc šurp, paklanies viigam līdz zemei, ij tu, sieva, klanies, iji jūs, mazbērniņi, klanieties. Vai sapratāt? saka. — Tā gan, mīļais draugs. Noi sava likteņa neizbēgsi. Bet mēs allažiņ gudrojam: šis nav. labi un tas nav lādzīgi. Mūsu laime, draudziņ, kā ūdens bridenī: velc — piepūšas, bet,, izvilksi malā, — tukšs. Ta gan. — Un Platons pārsēdās savās salmu cisās.

Brītiņu klusējis, Platons piecēlās.

Laikam jau miegs nāk? — viņš sacīja un sāka aši mest krustus, skaitīdiaims:

Kungs Jēzus Kristus, svētais Nikola, Frola un Lavra, kurrgs Jēzus Kristus, svētais Nikoia, Frola un Lavra, kungs Jēzus Kristus — apžēlojies un glāb mūs! — viņš nobeidza, palocījās līdz zemei, piecēlās, nopūtās un apsēdās savās cisās. — Eče, tā gan. Dod, dieviņ, gulēt lai akmentiņam, rītā ripot kā ritentiņam, — viņš noskaitīja un apgūlās, uzsegdams sev virsū šineli.

Kas tā bija par lūgšanu, ko tu skaitīji? — Pjērs jautāja.

Ko-e? — Platons atsaucās (viņš jau bija ielaidies miegā). — Skaitīju, vai? Dievu lūdzu. Vai tad tu nelūdz?

Kā ne, es arī lūdzu", — Pjērs sacīja. — Bet ko tu tur teici: Frola un Lavra?

Kā tad citādi, — Platons aši attrauca, — tak zirgu svētki. Ij lopiņš jāpažēlo, — Karatajevs noteica. — Ače, blēdis, kur saritinājies. Siltumā, suņa bērniņš, — viņš nopriecājās, sataustījis suni sev pie kājām, un, atkal apgriezies, uz vietas aizmiga.

Ārpusē kaut kur tālumā skanēja raudas un klaigas, un caur būdas sienām spīdēja uguns; bet iekšā bija kluss un tumšs. Pjērs ilgi neiemiga un vaļējām acīm gulēja tumsā savā vietā, ieklausīdamies līdzās guļošā Platona vienmērīgajā krākšanā, un juta, ka pirniak sagrautā pasaule sāk atdzimt viņa dvēselē jauna skaistumā uz kaut kādiem jmi- niem un nesatricināmiem pamatiem.

XIII

Barakā, kur bija nokļuvis Pjērs un kur viņš nodzīvoja četras nedēļas, mitinājās divdesmit trīs sagūstīti zaldāti, trīs oficieri un divi ierēdņi.

Visus viņus Pjērs pēc tam atcerējās kā pa miglu, bet Platons Karatajevs uz visiem laikiem iegula Pjēra dvēselē kā visspēcīgākā un dārgākā atmiņa un kā visa krieviskā, labā un noapaļotā iemiesojums. Kad otrā rītā, gaismai svīstot, Pjērs ieraudzīja savu kaimiņu, pirmais iespaids par kaut ko noapaļotu pilnīgi apstiprinājās: viss Platona stāvs ar valgu apjoztajā franču šinelī, ar cepuri galvā un vīzēm kājās bija apaļš., galva bija gluži apaļa, mugura, krūtis, pleci, pat rokas, ko tas allaž turēja tā, it kā tiecies kaut ko apkampt, bija apaļas; patīkamais smaids un lielās, brūnās, maigās acis bija apaļas.

Platonam Karatajevam, spriežot pēc viņa nostāstiem par karagājieniem, kuros viņš piedalījies kā sensenais zaldāts, varēja būt pāri piecdesmit. Viņš pats nezināja un it nekādi nevarēja noteikt, cik viņam gadu; bet zobi, spoži balti un spēcīgi, kas smejoties (ko viņš bieži mēdza darīt) atsedzās divos puslokos, viņam visi bija veseli un nemaitāti; bārdā un matos neredzēja neviena sirma pavediena, un visā viņa augumā jaudas lunkanums un it īpaši sīkstums un izturīgums.

Viņa seja, kaut arī klāta sīkām, apaļām grumbiņām, izskatījās nevainīga un jauna; balss viņam bija patīkama un dziedoša. Taču galvenā viņa runas īpatnība bija ne- mākslotība un raitums. Viņš acīmredzot nekad nedomāja par to, ko teicis un ko teiks; un no tā viņa izteiksmes asumā un patiesīguma jaudās neatvāirāms pārliecības spēks.

Pirmajā gūstniecības laikā viņa fiziskie spēki un izmaņa bija tādi, ka likās, viņš pat nesaprata, kas ir nogurums un vārgums. Ik dienas rītos un vakaros viņš, gulēt iedams, noskaitīja: «Dod, dieviņ, gulēt kā akmentiņam, rītā ripot kā ritentiņam,» — no rīta celdamies, vienmēr vienādi plecus saraustīdams, noteica: «Apgulies — saritinies, piecelies — uzpurinies.» Un patiešām, vajadzēja viņam tikai apgulties, lai uz vietas iekristu miegā kā akmens, un vajadzēja tikai uzpurināties, lai tūdaļ, ne mirkli nekavējoties, ķertos pie šāda vai tāda darba, kā bērni piecēlušies ķeras pie rotaļām. Viņš prata visu darīt, ne visai labi, bet arī ne slikti. Viņš cepa, vārīja, šuva, tēsa, taisīja zābakus. Allaž viņš bija nodarbināts un tikai pa naktīm ļāvās sarunām, kas viņam pārlieku patikās, un dziesmām. Dziesmas viņš dziedāja nevis kā dziedātāji, kas zina, ka viņos klausās, bet dziedāja tā, kā dzied putni, acīmredzot tāpēc, ka viņam bija nepieciešami izlaist šīs skaņas, kā mēdz būt nepieciešami izrozīties vai izstaigāties, un šis skaņas allaž bija smalkas, maigas, gandrīz sievišķīgas, grūtsirdīgas, un viņa seja pie tam parasti bija gaužām nopietna.

Nokļuvis gūstā un apaudzis ar bārdu, viņš, redzams, bija nometis visu uzspiesto, svešo, zaldāta dzīvē piesavināto, un neviļus atgriezies pie agrākā, zemnieku, tautas dzīves veida.

— Zaldāts atvaļinājumā — krekls no biksēm laukā, —- viņš mēdza sacīt. Par savu zaldāta gājumu viņš runāja nelabprāt, kaut arī sūdzēties nesūdzējās un bieži atkārtoja, ka visu dienesta laiku ne reizi neesot kaustīts. Kad viņš ko stāstīja, tad galvenokārt stāstīja kaut ko no savām senajām un, kā varēja manīt, sirdij mīļajām zemnieku, — viņa izrunā «kristīgo» [248] — ļaužu dzīves atmiņām. Parunas, ar ko bija piebārstīta viņa valoda, nebija tās lielāko tiesu nepieklājīgās un vaļīgās parunas, ko parasti lieto zaldāti, bet gan tie tautas izteicieni, kas paši par sevi šķiet tik nenozīmīgi, bet, vietā pateikti, pēkšņi iegūst dziļas gudrības nozīmi.

Bieži viņš runāja ko gluži pretēju tam, ko bija teicis iepriekš, taču kā viens, tā otrs bija patiesība. Viņš runāja labprāt un runāja labi, izpušķodams savu runu ar trulināmiem un sakāmvārdiem, kurus, kā Pjēram likās, pats izdomāja; taču viņa nostāstu galvenais jaukums bija tas, ka, viņam stāstot, visvienkāršākie notikumi, dažkārt tie paši, ko Pjērs bija redzējis, bet nebija ievērojis, ieguva svinīga cildenuma raksturu. Viņam tikās klausīties pasakas, ko pa vakariem (vienmēr vienas un tās pašas) mēdza stāstīt kāds zaldāts, bet visvairāk viņam tikās klausīties nostāstus no patiesās dzīves. Viņš priecīgi smaidīja, klausīdamies tādus nostāstus, iesprauzdams pa vārdam un iejaukdamies ar jautājumiem, kas sliecās uz to, lai noskaidrotu sev stāstāmā cildenumu. Pieķeršanās jūtu — draudzības, mīlestības, kā tās saprata Pjērs, Karatajevam nebija; bet viņš mīlēja un mīļi sadzīvoja ar visu, ar ko vien dzīve viņu saveda kopā, un it īpaši ar cilvēku — ne ar kādu zināmu cilvēku, bet ar tiem ļaudīm, kas patlaban bija acu priekšā. Viņš mīlēja savu plušķl, mīlēja biedrus, frančus, mīlēja Pjēru, kas mita turpat līdzās; taču Pjērs juta, ka ar visu savu vēlīgo maigumu pret viņu (ar ko tas neviļus izrādīja cieņu Pjēra garīgajai dzīvei) šķiršanās no viņa Karatajevu ne uz mirkli neapbēdinātu. Un Pjēram radās tādas pašas jūtas pret Karatajevu.

Visiem pārējiem gūstekņiem Platons Karatajevs bija visparastākais zaldāts; viņu saukāja par vanadziņu vai par Platošu, labsirdīgi par viņu pazobojās, pasūtīja viņu, ja bija kas nesams. Taču Pjēram viņš uz visiem laikiem palika tāds pats, kāds tas viņam bija licies pirmajā nakti., neizdibināms, noapaļots un mūžīgs vienkāršības un patiesības gara iemiesojums.

Platons Karatajevs nekā neprata no galvas kā vien savu lūgšanu. Uzsākdams savas valodas, viņš, šķiet, nezināja, ar ko tās beigs.

Kad Pjērs, dažkārt pārsteigts par viņa runas jēgu, lūdza sacīto atkārtot, Platons nevarēja atcerēties, ko teicis mirkli iepriekš, gluži tāpat» kā nekad nevarēja noskaitīt Pjēram savas mīļākās dziesmas vārdus. Tur bija «mīļā birztaliņa un sirdi spiež», bet vārdos nesanāca nekādas jēgas. Viņš nesaprata un nespēja saprast vārdu nozīmi, ja tie neietilpa stāstījumā. Ik viņa vārds un ik rīcība izpauda viņam pašam nezināmu darbošanos, kas bija viņa dzīve. Taču viņa dzīvei, kā viņš pats uz to raudzījās, kā atsevišķai dzīvei nebija nekādas jēgas. Jēga tai bija tikai kā daļai no kaut kā vesela, ko viņš juta ik brīdi. Vārdi un darbi plūda no viņa tikpat vienmērīgi, neatvairāmi un tieši, kā smarža dvesmo no zieda. Un viņš nevarēja apjēgt ne atsevišķas darbības vai atsevišķa vārda vērtību, ne nozīmi*

XIV

Saņēmusi no Nikolaja ziņu, ka viņas brālis atrodoties kopā ar Rostoviem Jaroslavļā, kņaze Marja, lai kā krustmāte ņēmās viņu atrunāt, tūdaļ posās ceļā, un nevis viena, bet kopā ar brāļadēlu. Vai tas grūti vai viegli, iespējami vai neiespējami, — viņa nejautāja un negribēja zināt: viņas pienākums bija nc tikvien pašai būt mirstošā brāļa tuvumā, bet darīt arī visu iespējamo, lai aizvestu pie viņa dēlu, un viņa rīkojās uz braukšanu. Ja kņazs Andrejs pats nebija viņai ziņojis, tad šo apstākli kņaze Marja izskaidroja vai nu ar to, ka viņš ir pārāk vārgs, lai rakstītu, vai arī ar to, ka viņš uzskatījis šo tālo braucienu viņai un savam dēlam par pārāk grūtu un bīstamu.

Dažās dienās kņaze Marja saposās ceļam. Viņas ekipāžas sastāvēja no milzīgās kņaza karietes, kurā viņa bija atbraukusi uz Voroņežu, no vieglajiem ratiem un pajūga ar mantām. Kopā ar viņu brauca m-lle Bourienne, Nikoluška ar audzinātāju, vecā aukle, trīs kalpones, Tihons, jauns sulainis un haiduks, ko krustmāte laida viņai līdzi.

Braukt pa parasto ceļu uz Maskavu nebija ko domāt, un tāpēc apkārtceļš, kur kņazei Marjai vajadzēja braukt: UZ Ļipccku, Rjazaņu, Vladimiru, Šuju, bija ļoti tāls un, tā ka visur nebija pasta zirgu, arī ļoti grūts, un ap Rjazaņu, kur (kā runāja) esot manīti Iranči, pat bīstams.

Šā grūtā ceļojuma laikā m-lle Bonrientie, Desals un kņazes Marjas kalpotāji bija pārsteigti par viņas gara stingrību un darbīgumu. Viņa vēlāk par visiem gāja pie miera un agrāk par visiem cēlās, un nekādas grūtības nespēja viņu aizkavēt. Pateicoties viņas rosībai un enerģijai, kas uzmundrināja arī ceļabiedrus, viņi uz otras nedēļas beigām tuvojās Jaroslavļai.

Pēdējā laikā uzturēdamās Voroņežā, kņaze Marja bija izjutusi vislielāko laimi savā mūžā. Mīla uz Rostovu vairs nemocīja, nesatrauca viņu. Šī mīla pildīja visu viņas dvēseli, bija kļuvusi par nešķiramu daļu no viņas pašas, un viņa pret to vairs necīnījās. Pēdējā laikā kņaze Marja bija pārliecinājusies, — kaut gan nekad skaidri un noteikti vārdos sev to nepateica, — pārliecinājusies, ka tiek mīlēta un mīl. Par to viņa bija pārliecinājusies, pēdējo reizi tiekoties ar Nikolaju, kad tas bija atbraucis paziņot, ka viņas brālis esot kopā ar Rostoviem. Nikolajs ne ar vienu vārdu nebija licis manīt, ka tagad (gadījumā, ja kņazs Andrejs izveseļotos) agrākās attiecības starp viņas brāli un Natašu varētu atjaunoties, taču kņaze Marja no viņa sejas noprata, ka viņš to zināja un domāju par to. Un tomēr viņa izturēšanās pret to — uzmanīga, maiga, mīlas pilna — ne tikvien nebija mainījusies, bet viņš šķita pat priecājamies, ka tagad radniecība ar kņazi viņam ļāva brīvāk izrādīt savu draudzīgo mīlu, kā kņaze Marja dažkārt domāja. Kņaze zināja, ka mīl pirmo un pēdējo reizi mūžā, un juta, ka viņu mīl, un bija laimīga, mierīga šinī ziņā.

Taču šī laime, kas pildīja daļu no viņas dvēseles, ne tikvien nekavēja viņu visā skaudrumā izjust bēdas par brāli, bet, gluži otrādi, šis daļējais dvēseles miers ļāva viņai pilnīgi nodoties savām jūtām pret brāli. Pirmajā brīdī, izbraucot no Voroņežas, šīs jūtas bija tik spēcīgas, ka pavadītāji, vērodami viņas nomocīto, izmisušo seju, bija pārliecināti, ka viņa ceļā katrā ziņā saslims; taču tieši ccļa grūtības un rūpes, kurās kņaze Marja metās ar tādu rosīgumu, paglāba viņu uz laiku no bēdām un deva spēkus.

Kā daždien ceļojuma laikā, kņaze Marja domāja vienīgi par ceļojumu, aizmirsdama, kas bija tā mērķis. Taču, tuvojoties Jaroslavļai, kad atkal pavērās tas, kas varēja būt gaidāms, un ne vairs pēc daudzām dienām, bet jau šovakar pat, viņas satraukums sasniedza augstāko pakāpi.

Kad halduks, kas bija aizsūtīts uz priekšu uzzināt Ja- roslavļā, kur apmetušies Rostovi un kādā stāvoklī atrodas kņazs Andrejs, pie aizkārtnes sagaidīja lielo karieti iebraucam pilsētā, viņš pārbijās, ieraudzījis kņazes Marjas šausmīgi bālo seju, kas izliecās pa karietes logu viņam pretim.

Visu uzzināju, jūsu gaišība: Rostovi apmetušies laukuma malā, tirgotāja Broņņikova namā. Nav tālu, tepat uz paša Volgas krasta, — haiduks stāstīja.

Kņaze Marja ar izbaiļu pilnu, jautājošu skatienu vērās viņam sejā, nesaprazdama, kāpēc viņš neatbild uz galveno jautājumu: kā klājas brālim? M-lle Bourienne izteica šo jautājumu kņazes vietā.

Kā klājas kņazam? — viņa jautāja.

Viņa gaišība ir pie viņiem tai pašā mājā.

«Tātad viņš dzīvs,» kņaze nodomāja un klusu jautāja: —- Kā viņam klājas?

Ļaudis stāsta, aizvien tai pašā stāvoklī.

Kņaze netaujāja, ko nozīmē «aizvien tai pašā stāvoklī», un tikai, strauji pametusi slepenu skatienu uz septiņus gadus veco Nikolušku, kas sēdēja viņai priekšā un priecājās par pilsētu, nokāra galvu un vairs nepacēla līdz tam brīdim, kad smagā kariete rībēdama, kratīdamās un zvalstīdamās kaut kur apstājās. Nolaižot noklabēja karietes kāpšļi.

Atvērās durtiņas. Pa kreisi bija ūdens — liela upe, pa labi — lievenis; uz lieveņa stāvēja ļaudis, kalpotāji un kāda sārta meitene ar garu, melnu matpīni un, kā kņazei Marjai likās, nepatīkami liekulīgu smaidu (tā bija Soņa). Kņaze uzsteidzās pa kāpnēm, meitene ar liekulīgo smaidu sauca: — Šurp, šurp! — un kņaze jau atradās priekšistabā, kur viņai žigli pretim steidzās kāda veca sieviete ar aizkustinājuma izteiksmi austrumnieces tipa sejā. Tā bija vecā grāfiene. Viņa apskāva kņazi Marju un ņēmās to skūpstīt.

Mon enfant! — viņa iesaucās. — Je vous aime et vous connais depuls longtemps. [249] [1] Mans bērns! Es jūs mīlu un pa/īstu jau sen.

Ar visu savu satraukumu kņaze Marja saprata, ka tā ir grāfiene un ka viņai kaut kas jāsaka. Pati neapjauz- dama, kā, viņa pateica dažus pieklājīgus franču vārdus tādā pašā noskaņā kā tie, ko sacīja viņai, un jautāja, kā viņam klājas.

Ārsts apgalvo, ka briesmas nedraudot, — grāfiene atbildēja, taču, to sacīdama, viņa ar nopūtu pavērsa acis augšup, un šai vaibstā bija izteiksme, kas runāja pretim viņas vārdiem.

Kur viņš ir? Vai var viņu redzēt, vai var? — kņaze vaicāja.

Tūliņ, kņaze, tūliņ, manu draudziņ. Vai tas īr viņa dēls? — viņa jautāja, pavērsdamās pret Nikolušku, kas kopā ar Desalu nāca iekšā. — Mums visiem pietiks vietas, nams ir liels. Ai, kas par jauku zēnu!

Grāfiene ieveda kņazi viesistabā. Soņa runājās ar m-lle Bourienne. Grāfiene apmīļoja zēnu. Istabā ienāca vecais grāfs, apsveicinādams kņazi. Vecais grāfs bija ārkārtīgi pārvērties kopš tā laika, kad kņaze beidzamo reizi to bija redzējusi. Tolaik viņš vēl bija ņiprs, jautrs, pašapzinīgs večuks, tagad likās nožēlojams, apjucis cilvēks. Runādams ar kņazi, viņš visu laiku lūkojās apkārt, it kā visiem jautādams, vai viņš dara, kā vajadzīgs. Pēc Maskavas un viņa muižas izpostīšanas izsists no pierastajām sliedēm, viņš acīmredzot bija zaudējis savas vērtības apziņu un juta, ka viņam nav vairs vietas dzīvē.

Kaut arī juzdama vienu vienīgu vēlēšanos — drīzāk ieraudzīt brāli un pukodamās, ka šai bridi, kad viņa nevēlas neko citu kā vien to, — viņai kavē laiku un liekulīgi slavē viņas brāļadēlu, kņaze tomēr ievēroja visu, kas ap viņu notika, un jutās spiesta uz brīdi pakļauties šai jaunajai kārtībai, kurā bija nokļuvusi. Viņa zināja, ka tas viss ir nepieciešams, un, kaut arī viņai bija grūti, viņa uz tiem nedusmojās.

Tā ir mana krustmeita, — sacīja grāfs, — iepazīstinādams ar Soņu, — jūs viņu nepazīstat, kņaze?

Kņaze pagriezās pret viņu un, pūlēdamās apslāpēt dvēselē uzplūdušās naidīgās jūtas pret šo meiteni, noskūpstīja to. Taču viņai kļuva smagi, ka visu šo cilvēku noskaņa bija tik tālu no tā, kas notika viņas dvēselē.

Kur viņš ir? — viņa vēlreiz jautāja, vērsdamās pie visiem.

Viņš ir lejā, Nataša ir pie viņa, — Soņa nosarkdama atbildēja.

Jau aizgāja palūkot. Man šķiet, kņaze, jūs esat nogurusi.

Kņazei acīs sakāpa īgnuma asaras. Viņa novērsās un gribēja atkal jautāt grāfienei, kā pie viņa nokļūt, kad

durvīs atskanēja viegli, trauksmīgi un it kā līksmi soļi. Kņaze atskatījās un ieraudzīja gandrīz skriešus iesteidzamies Natašu, to Natašu, kas, tolaik Maskavā satiekoties, bija viņai tik ļoti nepatikusi.

Taču kņaze nepaguva vēl ielūkoties šai Natašai sejā, kad jau saprata, ka tā ir viņai sirsnīgs bēdu biedrs un tāpēc draugs. Viņa metās tai pretim un, to apskāvusi, sāka raudāt uz viņas pleca.

Līdzko Nataša, kas sēdēja pie kņaza Andreja gultas galvgaļa, padzirdēja, ka ieradusies kņaze Marja, viņa klusi izslīdēja no istabas ar tiem ašajiem, kā kņazei Marjai likās, it kā līksmajiem soļiem un steidzās viešņai pretim.

Viņas satrauktajā sejā, kad viņa ieskrēja istabā, bija tikai viena izteiksme — mīla, bezgalīga mīla uz viņu, uz viņiem abiem, uz visu to, kas bija tuvs mīlamajam cilvēkam, žēlums, sāpes citu dēļ un kaisla vēlēšanās atdot sevi visu, lai viņiem palīdzētu. Varēja redzēt, ka šobrīd Natašas dvēselē nebija nevienas domas par sevi pašu, par savām attieksmēm pret viņu.

Jūtīgā kņaze Marja no pirmā acu uzmetiena Natašas sejai saprata to visu un rūgtā baudā raudāja uz viņas pleca.

Iesim, iesim pie viņa, Marī, — Nataša aicināja, vezdama viņu otrā istabā.

Kņaze Marja pacēla seju, noslaucīja acis un pievērsās Natašai. Viņa juta, ka no tās visu dabūs zināt un visu sapratīs.

Kas… — viņa iesāka jautājumu, taču pēkšņi aprāvās. Viņa juta, ka ar vārdiem nav iespējams ne jautāt, nedz atbildēt. Natašas sejai un acīm vajadzēja visu pateikt skaidrāk un dziļāk.

Nataša raudzījās viņā, bet, kā likās, baiļojās un šaubījās — teikt vai neteikt visu to, ko viņa zināja; viņa it kā sajuta, ka šo starojošo acu priekšā, kas iespiedās pašos viņas sirds dziļumos, nevar neteikt visu, visu patiesību, kādu viņa to redzēja. Natašai pēkšņi nodrebēja lūpa, ap muti savilkās neglītas grumbas, un, rūgti raudādama, viņa aizsedza ar rokām seju.

Kņaze Marja saprata visu.

Un tomēr viņa cerēja un jautāja ar vārdiem, kuriem pati neticēja:

Bet ka ar viņa ievainojumu? Vispār, kads ir viņa stāvoklis?

Jūs, jūs … redzēsiet, — Nataša ar mokām izdabūja.

Kādu bridi viņas pasēdēja lejā blakus viņa istabai, lai

apspiestu raudas un ieietu pie viņa mierīgām acīm.

Kā risinājās viņa slimība? Vai sen kopš viņam kļuva sliktāk? Kad tas notika? — kņaze Marja taujāja.

Nataša pastāstīja, ka pirmajā laikā viņš mocījies ar briesmīgu drudzi un sāpēm, bet ka pie Troicas tas pārgājis un ārsts baidījies tikai no gangrēnas. Taču arī šīs briesmas esot garām. Kad atbraukuši Jaroslavļā, brūce sākusi strutot (Nataša zināja visu attiecībā uz strutošanu u. tml.) un ārsts teicis, ka strutošana varot noritēt normāli. Atkal sācies drudzis. Ārsts sakot, ka šis drudzis neesot tik bīstams.

Bet pirms divām dienām, — Nataša iesāka, — pēkšņi notika tas … — Viņa valdīja raudas. — Es nezinu, no kā, bet jus redzēsiet, kads viņš ir kļuvis.

Novājējis? Izdilis? … — kņaze vaicāja.

Ne, tas ne, bet ļaunāk. Jūs redzēsiet. Ai, Mari, viņš ir pārāk labs, viņš nevar, nevar dzīvot, tāpēc ka XV

Kad Nataša ar pierastu kustību atvēra durvis, palaiz- dama sev pa priekšu kņazi, kņaze Marja jau juta kaklā kūsājam raudas. Lai kā viņa bija gatavojusies, lai kā pūlējās saņemties, viņa zināja, ka nespēs bez asarām viņu sastapt.

Kņaze Marja saprata, ko Nataša domāja ar vārdiem: tas notika ar viņu pirms divām dienām. Viņa saprata, tas nozīmēja, ka viņš pēkšņi bija atmaidzis un ka šis atmai- gums, aizkustinājums bija nāves pazīme. Pieiedama pie durvīm, viņa jau savā iztēlē redzēja to Andrjušas seju, ko bija pazinusi bērnībā, maigo, lēnīgo, aizkustināto seju, kāda tam tik reti mēdza būt un tāpēc vienmēr atstāja uz viņu dziļu iespaidu. Viņa zināja, ka viņš teiks klusus, maigus vārdus, kādus viņai bija teicis tēvs pirms nāves, un ka viņa neizturēs un sāks gauži raudāt. Taču agri vai vēlu tam bija jānotiek, un viņa iegāja istabā. Raudas aizvien vairāk un vairāk kāpa viņai kaklā, kamēr viņa ar savām

tuvredzīgajām acīm aizvien skaidrāk un skaidrāk sāka izšķirt tā apveidu un pūlējās saskatīt tā vaibstus, un, lūk, viņa ieraudzīja tā seju un sastapās ar to skatieniem.

Viņš gulēja uz dīvāna vāverādiņu rītasvārkos, no visām pusēm spilvenu atbalstīts. Viņš bija vājš un bāls. Viena izdēdējusī, caurspīdīgi baltā roka turēja mutautiņu, ar otru viņš, pirkstiem liegi kustoties, glaudīja smalkās, ataugušās ūsas. Viņa acis lūkojās uz ienācējam.

Ieraudzījusi viņa seju un sastapusies ar viņu skatieniem, kņaze Marja piepeši pagausināja soli un juta, ka asaras pēkšņi izžuva un raudas aprāvās. Uztvērusi viņa sejas un skatiena izteiksmi, viņa uzreiz sabijās un jutās vainīga.

«Bet kāda tad ir mana vaina?» viņa sev jautāja. «Tāda, ka tu dzīvo un domā par dzīvi, bet es!…» atbildēja viņa saltais, stingrais skatiens.

Dziļajā, ne ārup, bet iekšup vērstajā skatienā jaudās gandrīz vai naidīgums, kad viņš lēni uzlūkoja māsu un Natašu.

Viņi saskūpstījās ar māsu — rokās saķērušies, kā bija pieraduši.

Sveika, Marī, kā gan tu atkļuvi šurp? — viņš sacīja tikpat mierīgā un svešā balsī, cik mierīgs un svešs bija viņa skatiens. Ja viņš būtu iespiedzies izmisuma pilnā kliedzienā, šis kliedziens bulu kņazei Marjai iedvesis mazāk šausmu nekā šīs balss skaņas.

Ari Nikolušku atvedi? — viņš vaicāja tikpat mierīgi un gausi, manāmi piepūlēdamies atcerēties.

Kā tev tagad ar veselību? — kņaze Marja jautāja, pati brīnīdamās par to, ko runā.

To, mans draugs, vajag pavaicāt ārstam, — viņš sacīja un, redzami piespiezdamies, lai būtu laipns, pateica vienīgi ar muti (varēja redzēt, ka viņš it nemaz nedomā to, ko runā):

Morei, chēre artiie, d'etre venue. [250] [1] Paldies, draudziņ, ka atbrauci.

Kņaze Marja paspieda viņam roku. Viņš tikko manāmi saviebās no šā rokas spiediena. Viņš klusēja, arī viņa nezināja, ko lai runā. Viņa saprata, kas ar viņu noticis kopš divām dienām. Viņa vārdos, balss noskaņā, it īpaši šai skatienā — saltaja, gandrīz naidīgajā skatienā jaudās dzīvam cilvēkam drausmīga atsvešinātība no visa pasaulīgā.

Acīmredzot viņš tikai ar pūlēm saprata visu dzīvo; bet reizē ar to varēja just, ka viņš nevis tāpēc nesaprot dzīvo, ka būtu zaudējis spēju saprast, bet gan tāpēc, ka bija izpratis ko citu, kaut ko tādu, ko nesaprata un nespēja saprast dzīvie un kas pilnīgi aizrāva viņu visu.

Jā, lūk, cik dīvaini liktenis mūs saveda kopā! — viņš sacīja, pārtraukdams klusumu un norādīdams uz Natašu. — Viņa visu laiku mani kopj.

Kņaze Marja klausījās un neapjēdza, ko viņš runā. Viņš, smalkjūtīgais, maigais kņazs Andrejs, kā gan viņš varēja tā runāt, ja to dzirdēja tā, ko viņš mīl un kas viņu mīl! Ja viņš būtu cerējis dzīvot, tad nebūtu to teicis tādā saltā, aizvainojošā balsī. Ja viņš nezinājis, ka mirs, tad kā gan viņam nebūtu tās žēl, kā gan viņš varētu, tai dzirdot, tā runāt! Tam varēja būt tikai viens izskaidrojums, tas, ka viņam viss vienalga un vienalga tāpēc, ka viņam pavērts kaut kas cits, vissvarīgākais.

Saruna bija vēsa, nesakarīga un ik mirkli pārtrūka.

Mārī braukusi caur Rjazaņu, — Nataša stāstīja. Kņazs Andrejs nepamanīja, ka tā sauca viņa māsu par Marī. Bet Nataša, ta nosaukusi to viņa klātbūtnē, pirmoreiz pati lo pamanīja.

Nu, un tad? — viņš jautāja.

Viņai stāstīts, ka visa Maskava nodegusi līdz pamatiem, it kā …

Nataša aprāvās: nevarēja parunāt. Viņš acīm redzami pūlējās klausīties, taču nespēja.

Jā, stāsta, ka nodegusi, — viņš noteica. — Ļoti žēl, — un viņš sāka raudzīties uz priekšu, ar pirkstiem izklaidīgi šķirstīdams ūsas.

Bet vai tu, Marī, satiki grāfu Nikolaju? — kņazs Andrejs piepeši ievaicājās, laikam vēlēdamies sagādāt viņām patikšanu. — Viņš bija atrakstījis uz šejieni, ka tu viņam ļoti iepatikusies, — viņš turpināja vienkārši, mierīgi, acīm redzami nespēdams apjaust visu to sarežģīto nozīmi, kādu viņa vārdi ieguva dzīvo cilvēku apziņā. — Ja arī tu viņu iemīlētu, būtu ļoti labi… ka jūs apprecētos, — viņš mazliet dzīvāk piebilda, it kā iepriecināts par vārdiem, ko ilgi meklējis un pēdīgi atradis. Kņaze Marja dzirdēja viņa vārdus, taču nepiešķīra tiem nekādu citu nozīmi kā vien to, ka tie pierādīja, cik briesmīgi tālu viņš tagad bija no visa, kas dzīvs.

Ko nu par mani runāt! — viņa mierīgi sacīja un pavērās Natašā. Nataša, juzdama viņas skatienu, neraudzī- jās uz viņu. Atkal visi klusēja.

Andre, tu gri… — kņaze Marja pēkšņi ierunājās drebošā balsī, — vai gribi redzēt Nikolušku? Viņš visu laiku tevi pieminēja.

Kņazs Andrejs pirmoreiz tikko manāmi pasmaidīja, taču kņaze Marja, kas tik labi pazina viņa seju, ar šausmām noskārta, ka tas nebija prieka smaids, nepauda vis maigumu pret dēlu, bet gan klusu un lēnīgu izsmieklu par to, ka kņaze Marja izlietoja, pēc viņas domām, pēdējo līdzekli, lai atmodinātu viņā jūtas.

Jā, es ļoti priecājos par Nikolušku. Vai viņš vesels?

Kad pie kņaza Andreja ieveda Nikolušku, kas izbijies raudzījās uz tēvu, taču neraudāja, tāpēc ka neviens cits neraudāja, kņazs Andrejs viņu noskūpstīja un acīmredzot nezināja, ko runāt.

Kad Nikolušku veda projām, kņaze Marja vēlreiz piegāja pie brāļa, noskūpstīja to un, nespēdama vairs savaldīties, sāka raudāt.

Viņš vērīgi palūkojās māsā.

Vai tu par Nikolušku? — viņš vaicāja.

Kņaze Marja raudādama apstiprinoši nolieca galvu.

Marī, tu zini, evaņ … — bet pēkšņi viņš aprāvās.

Ko tu saki?

Neko. Nevajag raudāt šeit, — viņš teica, uzlūkodams māsu ar to pašu dzedro skatienu.

Kad kņaze Marja sāka raudāt, viņš saprata, ka tā raud par to, ka Nikoluška paliks bez tēva. Ar lielu piepūli sevi! pārvarēdams, viņš lūkoja atgriezties atpakaļ dzīvē un iedomājās viņu viedokli.

«Jā, viņām tas droši vien šķiet nožēlojami!» viņš nodomāja. «Bet cik tas vienkārši!»

«Putni gaisā, ne tie sēj, nedz pļauj, bet jūsu debesu tēvs tos baro,» viņš sacīja pats sev un gribēja to pašu pateikt kņazei. «Taču nē, viņas to sapratīs pēc sava prāta, viņas nesapratīs! Viņas nespēj saprast, ka visas šīs jūtas, ko viņas tik augstu vērtē, visas šīs domas, kas viņām šķiet tik svarīgas, ka tās ir — nevajadzīgas.

Mēs nevaram saprast cits citu!» un viņš apklusa.

Kņaza Andreja mazajam dēlam bija septiņi gadi. Viņš tikko prata lasīt, viņš nekā nezināja. Viņš daudz ko pārdzīvoja pēc šās dienas, gūdams zināšanas, novērošanas spējas, pieredzi; bet, pat ja viņam tolaik būtu piemitušas visas šīs vēlāk iegūtās spējas, viņš nebūtu varējis labāk, dziļāk izprast visu to, ko redzēja norisināmies starp tēvu, kņazi Marju un Natašu, nekā viņš to izprata patlaban. Viņš saprata visu un neraudādams izgāja no istabas, klusēdams piegāja pie Natašas, kas viņam sekoja, bikli pa- vēras tajā domīgām, jaukām acīm; viņa uzrautā, sārtā virslūpa notrīsēja, viņš pieglaudās ar galvu Natašai un sāka raudāt.

Kopš šas dienas viņš vairījās no Desala, vairījās no grāfienes, kas viņu allaž mēdza apmīļot, un vai nu sēdēja viens pats, vai bikli tuvojās kņazei Marjai un Natašai, kuru šķita iemīļojis vēl vairāk nekā savu krustmāti, un klusu un kautri glaudās viņām klāt.

Kņaze Marja, iznākusi no kņaza Andreja istabas, pilnīgi saprata visu to, ko viņai bija teikusi Natašas seja. Viņa vairs nerunaja ar Natašu par cerību glābt viņa dzīvību. Viņa pārmaiņus ar to sēdēja pie viņa dīvāna un vairs neraudāja, b«t ntmitīgi lūdza dievu, piesaukdama savā dve- selē to mūžīgo, neaptveramo, kura klātbūtne patlaban bija tik jūtama pie mirēja gultas.

XVI

Kņazs Andrejs ne tikvien zināja, ka mirs, bet juta, ka mirst, ka rr jau pa pusei miris. Viņš apzinājās kļuvis svešs visām z«mes lietām un juta līksmu, dīvainu esamības vieglumu. Bez steigas un satraukuma viņš gaidīja to, kam bija jānāk. Tas bargais, mūžīgais, nezināmais un tālais, kura klātbūtni viņš nemitīgi bija sajutis visu savu mūžu, tagad viņam bija tuvs un — aiz tā paša dīvainā esamības viegluma, ko viņš izjuta, — gandrīz saprotams un ar jutekļiem uztverams …

Senāk viņš baidījās no nāves. Divreiz viņš bija pārdzīvojis šīs drausmīgās, mokpilnās bailes no nāves, no beigām, un tagad vairs to nesaprata.

Pirmoreiz viņš šīs jūtas bija pārdzīvojis tad, kad_granāta kā vilciņš griezās viņa priekšā un viņš raudzījās uz rugājiem, uz krūmiem, uz debesīm un zināja, ka viņa priekšā ir nāve. Kad viņš pēc ievainojuma atguva samaņu un viņa dvēselē vienā mirklī, it kā atraisīts no viņu mā- kušā dzīves sloga, izplauka šis mūžīgās, brīvās, no šās dzīves neatkarīgās mīlas zieds, viņš vairs nebaidījās nāves un nedomāja par to.

Jo vairāk viņš tanīs ciešanu pilnajās, pa pusei murgos pavadītajās vientulības stundās pēc sava ievainojuma iedziļinājās jaunajā, viņam pavērtajā mūžīgās mīlas ap- jaudā, jo vairāk viņš, pats to neatskārzdams, atteicās no šās zemes dzīves. Visu, visus mīlēt, vienmēr sevi ziedot mīlai nozīmēja nemīlēt neviena, nozīmēja nedzīvot šo zemes dzīvi. Un, jo vairāk viņu pārņēma šī mīlas apjauda, jo vairāk viņš atsacījās no dzīves un jo pilnīgāk noārdīja to drausmīgo robežu, kas šķir dzīvību un nāvi, ja mums nav mīlas. Kad viņam šai pirmajā laikā ienāca prātā, ka jāmirst, viņš teica sev: nu, ko tur, jo labāk.

Taču pēc tās nakts Mitiščoš, kad pa pusei murgos viņam parādījās tā, pēc kuras viņš bija ilgojies, kad viņš, piespiedis pie savām lūpām viņas roku, ļāvās klusām prieka asarām, viņa sirdī nemanāmi iezagās mīla uz vienu sievieti un atkal saistīja viņu pie dzīves. Un viņam sāka uznākt priecīgas un nemierpilnas domas. Atcerēdamies to brīdi pārsiešanas punktā, kad bija ieraudzījis Kuraginu, viņš tagad vairs nevarēja atgriezties pie toreizējām jūtām: tagad viņu mocīja jautājums, vai tas vēl dzīvs. Un viņš neuzdrīkstējās pavaicāt.

Viņa slimība ritēja savu dabisko gaitu, taču tas, ko Nataša apzīmēja: tas ar viņu nolika, bija noticis divas dienas pirms kņazes Marjas ierašanās. Tā bija tā pēdējā iekšējā cīņa starp dzīvību un nāvi, kurā nāve guva uzvaru. Tā bija negaidīta atziņa, ka viņš vēl tur dārgu šo dzīvību, ko šķita esam mīlā uz Natašu, un pēdējā uzveiktā šausmu lēkme nezināmā priekšā.

Tas notika vakarā. Viņam kā parasti pēcpusdienās bija viegls drudzis, un domas darbojās ārkārtīgi skaidri. Soņa sēdēja pie galda. Viņš iesnaudās. Pēkšņi viņu pārņēma laimes sajūta.

«Ā, ienākusi viņa!» viņš nodomāja.

Tiešām, Soņas vietā sēdēja Nataša, kas tikko bija ienākusi nedzirdamiem soļiem. Kopš Nataša bija sākusi viņu kopt, viņš visu laiku fiziski izjuta viņas tuvumu. Viņa sēdēja atzveltnī iesāņus pret viņu, aizsegdama sveces

gaismu, un adīja zeķi. (Viņa bija iemācījusies adīt zeķes pēc tam, kad kņazs Andrejs reiz bija teicis, ka neviens tā neprotot kopt slimniekus kā vecas aukles, kas ada zeķes, un ka zeķu adīšanā esot kaut kas nomierinošs.) Viņas tievie pirksti veikli ņirbināja adatas, kas šad tad sasitās kopā, un noliektās sejas domīgais profils bija gaiši redzams. Viņa sakustējās, — kamols noripoja viņai no klēpja. Viņa nodrebēja, paskatījās uz viņu un, aizsegusi ar roku sveci, ar piesardzīgu, lokanu un noteiktu kustību noliecās, pacēla kamolu un apsēdās iepriekšējā pozā.

Viņš nekustēdamies vēroja to un redzēja, ka pēc šās kustības viņai vajadzētu ar pilnu krūti atņemt elpu, bet viņa neuzdrīkstas to darīt un elpo piesardzīgi.

Trīsvienības klosterī viņi bija runājuši par pagātni, un viņš bija teicis, ka, būtu viņam lemts dzīvot, viņš mūždien pateiktos dievam par savu ievainojumu, kas viņus atkal savedis kopā; taču kopš tā laika viņi nekad nebija * runājuši par nākotni.

«Vai tas varētu vai nevarētu būt?» viņš tagad domāja, vērodams viņu un ieklausīdamies adatu tērauda vieglajā dzinkstoņā. «Vai tiešām liktenis tikai tālab tik dīvaini savedis mūs kopā, lai es mirtu?… Vai tiešām tikai tālab man atklājās dzīves patiesība, lai es dzīvotu melos? Es viņu mīlu vairāk par visu pasaulē. Bet ko man darīt, ja es viņu mīlu?» viņš sacīja un piepeši neviļus ievaidējās aiz paraduma, ko bija ieņēmies savu ciešanu laikā.

Izdzirdusi šo vaidu, Nataša nolika adīkli, paliecās viņam tuvāk un pēkšņi, pamanījusi viņa spožās acis, viegliem soļiem piesteidzās un noliecās pār viņu.

Jūs neguļat?

Nē, es jau sen raugos uz jums; es jutu, kad jūs ienācāt. Neviens cits nedod man šo maigo klusumu… šo gaismu. Man tā vien gribas raudāt aiz prieka.

Nataša pavirzījās viņam tuvāk. Viņas seja staroja aizgrābtībā.

Nataša, es par daudz stipri mīlu jūs. Vairāk par visu pasaulē.

Un es? — Viņa uz mirkli novērsās. — Kāpēc tad par daudz? — viņa jautāja.

Kāpēc par daudz? … Nu, kā jūs domājat, kā jūs savā dvēselē, pašos dvēseles dziļumos jūtat, vai es dzīvošu? Kā jums šķiet?

Esmu pārliecināta, esmu pārliecināta! — Nataša gandrīz iekliedzās, straujā kustībā satvērusi abas viņa rokas.

Viņš brīdi klusēja.

Cik tas būtu jauki! — Un, saņēmis viņas roku, viņš to noskūpstīja.

Nataša bija laimīga un satraukta; taču tūliņ viņa atģi- dās, ka tā nevar, ka viņam vajadzīgs miers.

Bet jūs neesat gulējis, — viņa sacīja, apmākdama savu prieku. — Papūlieties iemigt… lūdzu.

Viņš paspiedis palaida vaļā viņas roku, un viņa pārgāja pie sveces un atkal apsēdās kā iepriekš. Divas reizes viņa paraudzījās uz to, viņa acis mirdzēja tai pretim. Viņa nodomāja, cik kārtas apadīs, un noteica sev, ka neatskatīsies uz viņu, iekām to nebūs veikusi.

Tiešām, drīz pēc tam viņš aizvēra acis un iemiga. Viņš negulēja ilgi un pēkšņi pamodās satraukts un aukstiem sviedriem klāts.

Iemigdams viņš joprojām bija domājis par to pašu, par ko domāja visu šo laiku, — par dzīvību un nāvi. Vairāk gan par nāvi. Tai viņš jutās tuvāk.

«Mīla? Kas gan ir mīla?» viņš domāja. «Mīla kavē nāvi. Mīla ir dzīvība. Visu, it visu, ko es saprotu, es saprotu tikai tāpēc, ka es mīlu. Viss ir, viss eksistē tikai tāpēc, ka es mīlu. Viss saistīts vienīgi ar to. Mīla ir dievs, un mirt — nozīmē man, mīlas daļiņai, atgriezties pie kopīgā un mūžīgā avota.» Šīs domas viņam šķita mierinošas. Taču tās bija tikai domas. Kaut kā tajās trūka, kaut kas bija vienpusīgi personisks, intelektuāls, — nebija tiešamības. Un bija tas pats nemiers un neskaidrība. Viņš iemiga.

Viņš sapņoja, ka guļ tanī pašā istabā, kur gulēja īstenībā, un nav ievainots, bet ir vesels. Pie kņaza Andreja sanāk daudz dažādu cilvēku, nenozīmīgu, vienaldzīgu. Viņš runā ar tiem, strīdas par kaut ko nevajadzīgu. Viņi pošas nez kur braukt. Kņazs Andrejs neskaidri atceras, ka tam visam nav nekādas nozīmes, ka viņam ir citas, svarīgākas rūpes, bet, viņiem par brīnumu, runā kaut kādas tukšas asprātības. Pamazām visi šie cilvēki sāk nemanāmi izgaist un visu aizstāj viens vienīgs jautājums par aizvērtajām durvīm. Viņš pieceļas un iet uz durvīm, lai aizšautu bultu vai arī aizslēgtu tās. No tā, vai viņš pagūs vai nepagūs tās aizslēgt, atkarīgs viss. Viņš iet, steidzas, taču kājas viņam necilājas, un viņš zina, ka nepaspēs aizslēgt durvis, bet tomēr līdz sāpēm sasprindzina visus savus spēkus. Un viņu sagrābj mokošas bailes. Un šīs bailes ir nāves bailes: aiz durvīm stāv tas. Bet tai pašā brīdī, kad viņš bezspēcīgi un neveikli pievelkas pie durvīm, tajās jau, spiezdamies no otras puses, laužas šis šausmīgais kaut kas. Kaut kas necilvēcisks — nāve laužas durvīs, un vajag to atturēt. Viņš pieķeras pie durvīm, sasprindzinādams pēdējos spēkus, — aizslēgt jau vairs nevar, — kaut vai atturēt to; taču viņa spēki ir vāji, saistīti, un durvis, kurās laužas kas šausmīgs, atveras un atkal aizveras.

Vēlreiz tas spiedās virsū no turienes. Pēdējās pārcilvēciskās pūles bija veltas, un abas durvju puses bez trokšņa atdarījās. Tas ienāca iekšā, un tas izrādījās nāve. Un kņazs Andrejs nomira.

Taču tai pašā mirklī, kad viņš nomira, kņazs Andrejs atcerējās, ka guļ, un tai pašā mirklī, kad bija nomiris, viņš, saņēmis visus spēkus, pamodās.

«Jā, tā bija nāve. Es nomiru un — uzmodos. Jā gan, nāve ir atmoda,» pēkšņi noskaidrojās viņa dvēselē, un aizkars, kas līdz šim bija slēpis nezināmo, pacēlās viņa gara acu priekšā. Viņš juta it kā atraisāmies iepriekš viņa saistītos spēkus un juta to dīvaino vieglumu, kas kopš šā brīža viņu vairs neatstāja.

Kad viņš, saltiem sviedriem klāts, atmodies sakustējās uz dīvāna, Nataša pienāca un jautāja, kas viņam kaišot. Viņš neatbildēja un nesaprazdams pavērās viņā ar dīvainu skatienu.

Tas tad arī bija tas, kas ar viņu notika divas dienas pirms kņazes Marjas atbraukšanas. Kopš tās dienas, kā sacīja ārsts, vārdzinātājs drudzis pieņēma ļaunu raksturu, bet Nataša neinteresējās par to, ko sacīja ārsts: viņa redzēja šīs baigās garīgās pazīmes, kas viņai neatstāja nekādu šaubu.

Kopš šās dienas kņazam Andrejam līdz ar atmodu no sapņa sākās arī atmoda no dzīves. Un samērā ar dzīves ilgumu tā viņam nešķita gausāka kā atmoda no sapņa samērā ar sapņa ilgumu.

Nekā briesmīga un krasa tur nebija, šai samērā gausajā atmodā.

Viņa pēdējās dienas un stundas pagāja parasti un vienkārši. To juta ir kņaze Marja, ir Nataša, kas neatkāpās no viņa ne soli. Viņas neraudāja, nedrebēja un pēdējā laika, pašas to juzdamas, kopa ne vairs viņu (viņa vairs nebija, viņš bija no tām aizgājis), bet vistuvāko atmiņu par viņu — viņa miesu. Abu jūtas bija tik spēcīgas, ka uz tām neiedarbojās nāves ārējā baigā izpausme un viņas neturēja par vajadzīgu kveldināt savas bēdas. Viņas neraudāja, ne viņam redzot, ne vientulībā, taču arī savā starpā nekad nerunāja par viņu. Viņas juta, ka nespēj vārdos izteikt to, ko saprata.

Viņas abas redzēja, kā viņš dziļāk un dziļāk, gausi un rāmi aizslīd no viņam kaut kur turp, un abas zināja, ka tam tā jābūt un ka tā ir labi.

Viņš izsūdzēja grēkus, baudīja svēto vakarēdienu; visi nāca pie viņa atvadīties. Kad pie viņa atveda dēlu, viņš pieskārās tam ar lūpām un novērsās, ne tāpēc, ka viņam būtu grūti un žēl (kņaze Marja un Nataša to saprata), bet tikai tāpēc, ka viņam likās, ka tas ir viss, ko no viņa prasa; bet, kad viņam atgādināja, lai viņš to svētot, viņš izpildīja prasīto un pavērās apkārt, it kā jautādams, vai nevajag vēl ko izdarīt.

Kad miesas pēdējo reizi notrīsēja, garam tās atstājot, kņaze Marja un Nataša bija klāt.

— Beigas?! — sacīja kņaze Marja, kad viņa miesas jau labu brītiņu, nekustīgi stingdamas, bija gulējušas viņu priekšā. Nataša piegāja, paraudzījās nedzīvajās acīs un steidzās tās aizvērt. Viņa aizspieda tās un nenoskūpstīja, bet piekļāvās ar lūpām tam, kas bija tuvākā atmiņa par viņu.

«Kurp viņš aizgāja? Kur viņš tagad mīt? …»

Kad nomirējs apģērbts un nomazgāts gulēja šķirstā uz galda, visi nāca no viņa atvadīties un visi raudāja.

Nikoluška raudāja sāpīgā neizpratnē, kas plosīja viņa sirdi. Grāfiene un Soņa raudāja aiz žēluma par Natašu un par to, ka viņa vairs nav. Vecais grāfs raudāja par to, ka drīz — viņš juta — arī viņam būs sperams šis baismu pilnais solis.

Arī Nataša un kņaze Marja tagad raudāja, taču viņas raudāja ne aiz savām pašu bēdām; viņas raudāja svēt- bijīgā aizkustinājumā, kas bija pārņēmis, viņu dvēseles, apzinoties vienkāršo un svinīgo nāves mistēriju, kas bija norisinājusies viņu priekšā.

OTRĀ DAĻA

I

Cilvēka prātam nav aptverami parādību cēloņi to kopumā. Taču cilvēka dvēselē iemīt tieksme š<js cēloņus meklēt. Un cilvēka prāts, neiedziļinājies neskaitāmajos un sarežģītajos parādību priekšnoteikumos, no kuriem katrs atsevišķi var likties esam cēlonis, ķeras pie pirmā vissaprotamākā un tuvākā un saka: lūk, cēlonis. Vēsturiskos notikumos (kur novērošanas objekts ir cilvēku darbība) pats sākotnējais virzītājs šķiet dievu griba, tad to cilvēku griba, kuri stāv vēsturē pašā redzamākajā vieta, — vēsturisko varoņu griba. Taču vajag tikai iedziļināties katra vēsturiskā notikuma būtībā, proti, visu neskaitāmo cilvēku darbībā, kuri piedalījušies notikumā, lai pārliecinātos, ka vēsturiska varoņa griba ne tikvien nevada masu darbību, bet pati tiek pastāvīgi vadīta. Varētu likties, ka ir vienalga, vai vēsturisku notikumu saprot tā vai citādi. Tomēr starp cilvēku, kas saka, ka Rietumu tautas devušās uz Austrumiem tāpēc, ka Napoleons tā iegribējis, un cilvēku, kas apgalvo, ka tas noticis tāpēc, ka tam bija jānotiek, pastāv tāda pati atšķirība, kāda pastāvēja starp cilvēkiem, kas apgalvoja, ka zeme stāv nekustīgi un planētas riņķo ap to, un tiem, kuri gan teicās nezinot, uz kā turas zeme, taču zinot, ka ir likumi, kas vada tās un arī citu planētu kustību. Vēsturiskam notikumam nav un nevar būt citu cēloņu kā viens vienīgs visu cēloņu cēlonis. Bet ir gan likumi, kas vada notikumus, pa daļai nezināmi, pa daļai mums uztaustāmi. Atklāt šos likumus iespējams tikai tad, ja pilnīgi atsacīsimies meklēt cēloņus viena cilvēka griba, gluži tāpat, kā atklāt planētu kustības likumus kļuva iespējams tikai tad, kad cilvēki bija atbrīvojušies no priekšstata par zemes nekustīgumu.

Pēc Borodinas kaujas, pēc tam, kad ienaidnieks bija ieņēmis Maskavu un Maskava bija nodedzināta, par svarīgāko epizodi 1812. gada karā vēsturnieki atzīst krievu armijas virzīšanos 110 Rjazaņas ceļa uz Kalugas ceļu un Tarutinas nometni — tā saucamo flanga pārgājienu aiz Sarkanās Pahras. Vēsturnieki šā ģeniālā varoņdarba slavu piedēvē dažādām personām un strīdas par to, kam īsteni tā pieder. Pat ārzemnieki, pat franču vēsturnieki, runādami par šo flanga pārgājienu, atzīst krievu karavadoņu ģenialitāti. Bet kāpēc kara aprakstītāji un līdz ar viņiem arī visi pārējie domā, ka šis flanga pārgājiens ir kādas atsevišķas personas dziļi pārdomāts izgudrojums, kas glābis Krieviju un aizvedis postā Napoleonu, — to visai grūti saprast. Pirmkārt, grūti saprast, kur slēpjas šās kustības dziļā jēga un ģenialitāte; jo nevajag lielas prāta piepūles, lai atskārstu, ka armijai (kad tai neuzbrūk) visizdevīgāk atrasties tur, kur vairāk pārtikas. Un ikviens, pat trīspadsmit gadus vecs muļķa zeņķis, bez pūlēm varēja atskārst, ka 1812. gadā pēc atkāpšanās no Maskavas visizdevīgākā vieta armijai bija uz Kalugas ceļa. Tātad nav saprotams, pirmkārt, ar kādiem secinājumiem vēsturnieki nonāk pie tā, ka šai manevrā saskata kaut ko dziļi pārdomātu. Otrkārt, vēl grūtāk saprotams, kur vēsturnieki šai manevrā īsti saskata glābiņu krieviem un posta cēloni frančiem; jo citos iepriekšējos, vienlaicīgos un vēlākos apstākļos šis flanga pārgājiens varēja nest postu krievu un glābiņu franču karaspēkam. Ja kopš tā laika, kad notika šis pārgājiens, krievu karaspēka stāvoklis sāka uzlaboties, tad no tā nekādi neizriet, ka tam par cēloni bijusi šī kustība.

Sis flanga pārgājiens ne tikvien nevarētu atnest nekādu labumu, bet būtu pat varējis pazudināt krievu armiju, ja reizē nesagadījušies citi apstākļi. Kas notiktu, ja nebūtu nodegusi Maskava? Ja Mirats nebūtu pazaudējis krievus no redzes loka? Ja Napoleons nebūtu nīcis bezdarbībā? Ja krievu armija pēc Benigsena un Barklaja padoma būtu uzsākusi kauju pie Sarkanās Pahras? Kas notiktu, ja franči būtu uzbrukuši krieviem, kad tie bija nonākuši viņpus Pahras? Kas notiktu, ja pēdīgi Napoleons, tuvodamies Tarutinai, triecienā bruktu virsū krieviem kaut vai ar desmito daļu no tās enerģijas, ar kādu uzbruka Smoļenskā? Kas notiktu, ja franči dotos uz Pēterburgu? … Pie visiem šiem pieņēmumiem flanga pārgājiena glābēja loma varēja pārvērsties postošā.

Treškārt, un tas ir pats nesaprotamākais, ka cilvēki, kas pētī vēsturi, tīšuprāt negrib redzēt to, ka flanga pārgājienu nevar piedēvēt nevienam atsevišķam cilvēkam, ka neviens nekad nav to paredzējis, ka šo manevru, gluži tāpat kā atkāpšanos pie Fiļiem, nekad neviens nav līdz galam izdomājis, bet ka tas soli pa solim, notikumu pa notikumam, brīdi pa brīdim izrietēja no neskaitāma daudzuma visdažādāko apstākļu un ka tas tikai tad kļuva pilnīgi pārredzams, kad jau bija noticis un kļuvis par pagātni.

Kara padomē Fiļos krievu vadībai pārsvarā bija doma par pašsaprotamo atkāpšanos taisnā virzienā atpakaļ, proti, pa Ņižegorodas ceļu. To pierāda tas, ka padomē vairākums balsu tika nodots par šo priekšlikumu, un visvairāk zināmā saruna, kas virspavēlniekam pēc padomes bija ^r apgādes daļas pārzini Lanskoju. Lanskojs ziņoja virspavēlniekam, ka pārtika armijai savākta galvenokārt gar Oku, Tulas un Kalugas guberņās, un ka atkāpšanās gadījumā uz Ņižņiju pārtikas krājumus no armijas šķirs lielā Okas upe, par kuru ziemas sākumā pārcelties parasti nav iespējams. Tā bija pirmā pazīme, ka nepieciešams novērsties no tiešā virziena uz Ņižņiju, kas pirmāk bija licies pats dabiskākais. Armiju novirzīja vairāk uz dienvidiem, pa Rjazaņas ceļu, tuvāk krājumiem. Vēlāk franču bezdarbība, kad tie bija pat pazaudējuši krievu armiju no redzes loka, rūpes par Tulas ieroču fabrikas aizsardzību un, galvenais, labumi, ko solīja tuvošanās saviem pārtikas krājumiem, lika armijai novirzīties vēl vairāk uz dienvidiem, uz Tulas ceļu. Pārdroši virzīdamies aiz Pahras uz Tulas ceļu, krievu armijas karavadoņi domāja palikt pie Podoļ- skas, un nevienam nebija ne domas par Tarutinas pozīciju; taču neskaitāms daudzums apstākļu un atkal parādījušies franču karapulki, kas iepriekš bija pazaudējuši krievus no redzes loka, un kaujas projekti, un, galvenais, pārtikas pārpilnība Kalugā lika mūsu armijai vēl vairāk novirzīties uz dienvidiem un pāriet uz savu pārtikas centru, no Tulas ceļa uz Kalugas ceļu, uz Tarutinu. Gluži tāpat kā nevar atbildēt uz jautājumu, kad īsti tika atstāta Maskava, nevar atbildēt arī uz to, kad īsti un kas nolēmis pāriet uz Tarutinu. Tikai tad, kad karapulki, neskaitamu atsevišķu spēku virzīti, jau bija nonākuši pie Tarutinas, cilvēki sāka sev iegalvot, ka viņi to gribējuši un jau sen paredzējuši.

Slavenais flangu pārgājiens nozīmēja tikai to, ka krievu karapulki, atkāpdamies visu laiku taisni atpakaļ, uzbrukumam pretējā virzienā, pēc tam, kad franču uzbrukums bija mitējies, novirzījās no sākumā ieturētā taisnā virziena un, redzēdami, ka tos neviens vairs nevajā, dabiski nosliecās uz to pusi, kurp tos vilka pārtikas pārpilnība.

Ja iedomātos nevis ģeniālus karavadoņus krievu armijas priekšgalā, bet tikai šo armiju vienu pašu bez priekšniekiem, ari tad šī armija nebūtu varējusi darīt neko citu kā vien virzīties atpakaļ uz Maskavu, apmetot līkumu pa to pusi, kur vairāk pārtikas un apvidus bagātāks.

Šī pārvietošanās no Ņižegorodas ceļa uz Rjazaņas, Tulas un Kalugas ceļiem bija tik dabiska, ka šai pašā virzienā plūda arī krievu armijas marodieri un arī no Pēterburgas pieprasīja, lai Kutuzovs pārved savu armiju šai virzienā. Tarutinā Kutuzovs gandrīz dabūja no ķeizara rājienu par to, ka aizvedis armiju uz Rjazaņas ceļu, un viņam tika norādīta tā pati vieta iepretim Kalugai, kur viņš jau atradās tobrīd, kad saņēma ķeizara vēstuli.

Aizvēlusies tā grūdiena virzienā, ko bija saņēmusi visas kampaņas laikā un Borodinas kaujā, krievu armija kā bumba, grūdiena spēkam izgaistot, nesaņēmusi jaunu grūdienu, apstājas tanī vietā, kur tai bija dabiski jāapstājas.

Kutuzova nopelns nebija vis kaut kāds par ģeniālu dēvēts stratēģisks manevrs, bet gan tas, ka viņš vienīgais izprata notikušā nozīmi. Viņš vienīgais jau toreiz saprata, ko nozīmē franču armijas bezdarbība, viņš vienīgais vēl joprojām apgalvoja, ka Borodinas kauja bijusi uzvara; viņš vienīgais — tas, kuram, kā varētu likties, savā virspavēlnieka stāvoklī būtu vajadzējis tiekties uzbrukumā, — viņš vienīgais visus savus spēkus izlietoja, lai atturētu krievu armiju no veltīgām kaujām.

Pie Borodinas ievainotais zvērs gulēja kaut kur tur, kur to bija pametis aizskrējušais mednieks, bet, vai zvērs bija vēl dzīvs, vai tas bija spēcīgs vai varbūt tikai paslēpies, to mednieks nezināja. Te uzreiz atskanēja šā zvēra kunkstiens.

Šis kunkstiens, kas atklāja ievainotā zvēra — franču armijas postu, bija Loristona ierašanās nometnē pie Kutuzova ar lūgumu slēgt mieru.

Napoleons savā pārliecībā, ka nevis tas ir labs, kas tiešām ir labs, bet gan tas, kas viņam iešāvies prātā, bija atrakstījis Kutuzovam vārdus, kas tam pirmie pagadīju- šies un kam nebija nekādas jēgas.

«Monsieur le prince Koutouzov,» viņš rakstīja, «j'envoie pres de vous un de nies aides de camps gēnēraux pour vous entretenir de plusieurs objets interessants. Je dēsire que votre Altesse ajoute foi ā ce qu'il lui dira, s ur t o ut lo r s q u' i l exprimera les sentiments d' e s- t i me et de particuliēre considēration q u 6 j' ai d e p u i s longtemps pour s a personne… Cette lettre n'ētant ā autre fin, je prie dieu, Monsieur le prince Koutouzov, qu'il vous ait en sa sainte et digtie garde.

Moscou, le 30. Octobre, 1812. Signē:

• N a p o l ē o n.»«Kņaz Kutuzov, sūtu pie jums vienu no saviem ģenerāladjutantiem pārrunāt ar j-ums daudzas svarīgas lietas. Lūdzu jūsu gaišību ticēt visam, ko viņš jums teiks, ipaši, kad viņš izteiks jums cieņu uti se- bišķu goddevību, ko es jālu pret jums kopš seniem laikiem. Nobeidzot šo vēstuli, es lūdzu dievu, lai viņš ņem jūs savā svētajā sargāšanā. Maskavā 1812. g. 30. oktobri.

Napoleons.»

«Je sērais maudit par la postēritē si l'on me regardait comme le premier moteur d'un accommodement quel- conque. T cl est i e s p r it actuel de ma nailo n,» [251] *es būtu nolādams, ja mani uzskatītu par tādu, kas pirmais uzsācis jebkādu izlīgumu. Tāda ir mūsu tautas gribaatbildēja Kutuzovs un joprojām pielika vlsuš ŠaVus spēkus, lai atturētu karapulkus no uzbrukuma.

Mēneša laikā, kamēr franču karaspēks laupīja Maskavā un krievu karaspēks mierīgi stāvēja pie Tarutinas, mainījās abu armiju spēku samērs (noskaņā un skaitā) un pārspēks izrādījās krievu pusē. Kaut gan franču karaspēka stāvoklis un skaits krieviem nebija zināms, tiklīdz mainījās spēku samērs, neskaitāmas pazīmes tūdaļ rādīja nepieciešamību uzbrukt. Šādas pazīmes bija gan Loristona ierašanās, gan pārtikas pārpilnība Tarutinā, gan ziņas, kas nāca no visām pusēm par franču bezdarbību un nekārtībām, gan mūsu pulku papildinājums ar rekrūšiem, gan jaukais laiks, gan krievu zaldātu ilgstošā atpūta, gan kā parasti pa atpūtas laiku radusies karapulku nepacietība veikt to darbu, kura dēj visi sapulcēti, gan ziņkāre izdibināt, kas notiek franču armijā, kura tik sen nebija redzēta, gan pārgalvība, ar kādu tagad krievu priekšposteņi ložņāja ap Tarutinā stāvošajiem frančiem, gan ziņas par zemnieku un partizāņu vieglajām uzvarām pār frančiem, gan skaudība, ko tās modināja, gan atriebības jūtas, kas slēpās ikviena cilvēka sirdī, kopš franči bija iegājuši Maskava, gan — galvenais — neskaidrā, taču ikviena zaldāta dvēsele radusies apziņa, ka spēku samērs mainījies un pārsvars tagad ir mušu pusē. Būtiskais spēku samērs bija mainījies, un uzbrukums kļuva nepieciešams. Un tūdaļ tikpat droši, kā sāk sist un spēlēt torņa kuranti, kad rādītājs apgājis pilnu apli, atbilstoši būtisko spēku izmaiņai augstākajās sfērās atspoguļojās pastiprināta kustība, kurantu šņākšana un spēlēšana.

III

Krievu armiju vadīja Kutuzovs ar savu štābu un ķeizars Pēterburgā. Iekām vēl bija saņemta vēsts par Maskavas atstāšanu, Pēterburgā jau tika sastādīts sīks visa kara plāns un nosūtīts Kutuzovam, pēc kā vadīties. Kaut gan šis plāns bija sastādīts, pieņemot, ka Maskava vēl ir mūsu rokās, štābs šo plānu novērtēja atzinīgi un pieņēma izpildīšanai. Kutuzovs tikai rakstīja, ka tālas diversijas allaž esot grūti izpildāmas. Un, lai atrisinātu sastopamās grūtības, viņam sūtīja jaunus aizrādījumus un personas, kurām vajadzēja sekot viņa rīcībai un ziņot par to.

Turklāt patlaban krievi armijā pārkārtoja visu štābu. Kritušā Bagrationa un aizvainotā, aizgājušā Barkiaja vietā nāca citi. Visai nopietni pārdomāja, kā būs labāk: vai A likt B vietā, bet B pārcelt D vietā, vai arī otrādi: D likt A vietā utt., it kā no tā būtu atkarīgs vēl kas cits, neskaitot A un B patikšanu.

Kutuzova naidīgās attiecības ar savu štāba priekšnieku Benigsenu, ķeizara uzticības personu klātbūtne un šie pārvietojumi bija par iemeslu tam, ka armijas štābā risinājās vēl sarežģītāka partiju spēle nekā parasti: A vija intrigas ap B, B ap C utt. visdažādākajos pārgrupējumos un apvienojumos. Visos šajos mēģinājumos citam citu gāzt intrigu objekts pa lielākai daļai bija tā kara darbība, ko visi šie cilvēki domājās vadām; taču šī kara darbība ritēja neatkarīgi no viņiem, taisni tā, kā tai vajadzēja ritēt, proti, nekad nesaskanēdama ar to, ko cilvēki bija izdomājuši, bet izrietēdama no patiesajām masu attiecībām. Visi šie izdomājumi krustodamies, režģīdamies tikai pareizi atspoguļoja augstākajās aprindās to, kam bija jānotiek.

«Kņaz Mihail Ilarionovič!» rakstīja ķeizars 2. oktobra vēstulē, kas pienāca jau pēc Tarutinas kaujas. — «Kopš otrā septembra Maskava ir ienaidnieka rokās. Jūsu pēdējie raporti rakstīti divdesmitajā; un visu šo laiku ne tikvien nekas nav uzsākts, lai rīkotos pret ienaidnieku un atbrīvotu pirmo galvaspilsētu, bet pēc jūsu pēdējiem raportiem jūs pat esat vēl atkāpušies. Serpuhovu jau ieņēmusi ienaidnieka nodaļa, un Tulai ar slaveno un armijai tik nepieciešamo rūpnīcu draud briesmas. No ģenerāļa Vincengerodes raportiem redzu, ka desmittūkstoš vīru liels ienaidnieka korpuss virzās uz Pēterburgas ceļu. Otrs, dažu tūkstošu skaitā, tāpat dodas uz Dmitrovu. Trešais pavirzījies uz priekšu pa Vladimiras ceļu. Ceturtais, diezgan ievērojams, stāv starp Ruzu un Možaisku. Bet Napoleons pats vēl 25. septembrī atradās Maskavā. Pec visam šīm ziņām, kad ienaidnieks saskaldījis savus spēkus stiprās nodaļās, kad Napoleons pats ar savu gvardi vēl ir Maskavā, vai gan iespējams, ka ienaidnieka spēki, kas ir jūsu priekšā, būtu tik ievērojami, ka neļautu jums izdarīt uzbrukuma operācijas? Gluži otrādi, var gandrīz droši pieņemt, ka viņš jūs vajā ar savām nodaļām vai vismaz ar korpusu, kas daudz vājāks par jums uzticēto armiju. Šķiet, ka, izmantodami šos apstākļus, jūs būtu varējuši izdevīgi dot triecienu par jums vājākajam ienaidniekam un iznīcināt to vai vismaz, piespiežot atkāpties, saglabāt mūsu rokās ievērojamu daļu no guberņām, ko tagad ieņēmis ienaidnieks, un ar to pašu novērst briesmas no Tulas un pārējām mūsu iekšzemes pilsētām. Uz jums gulsies atbildība, ja ienaidnieks iespēs nosūtīt ievērojamu korpusu uz Pēterburgu, lai apdraudētu šo galvaspilsētu, kurā nevarēja palikt daudz karaspēka, tā ka ar jums uzticēto armiju, rīkojoties noteikti un operatīvi, jums ir visas iespējas novērst šo jauno nelaimi. Neaizmirstiet, ka jūs vēl esat aizvainotajai tēvijai atbildi parādā par Maskavas zaudēšanu. Jums ir bijusi izdevība pārliecināties par manu gatavību jūs apbalvot. Sī gatavība manī neizsīks, taču tiklab man, kā Krievijai ir tiesības gaidīt no jūsu puses visu centību, neatlaidību un panākumus, ko mums pareģo jūsu gudrība, karavīra talanti un jūsu vadāmo karapulku drošsirdība.»

Bet, kamēr šī vēstule, kas pierādīja, ka būtiskais spēku samērs jau atspoguļojas arī Pēterburgā, vēl bija ceļā, Kutuzovs vairs nespēja atturēt savu komandējamo armiju no uzbrukuma, un kauja jau bija notikusi.

2. oktobrī kazaks Šapovalovs, izjājis izlūkos, nošāva ar šauteni vienu zaķi un aizšāva otru. Dzīdamies pakaļ aizšautajam zaķim, Šapovalovs aizklīda dziļi mežā un uz- grudās Mirata armijas kreisajam flangam, kas stāvēja bez kādas piesardzības. Kazaks smiedamies stāstīja biedriem, kā viņš gandrīz iekritis franču nagos. Horunžijs, šo stāstu izdzirdis, paziņoja to komandierim.

Kazaku ataicināja, iztaujāja; kazaku komandieri gribēja izmantot šo gadījumu, lai atņemtu zirgus, bet kāds no priekšniekiem, kas bija pazīstams ar armijas augstākajiem komandieriem, paziņoja šo faktu štāba ģenerālim. Pēdējā laikā stāvoklis armijas štābā bija augstākā mērā saspīlēts. Dažas dienas pirms tam Jerinolovs bija ieradies pie Benigsena un lūdzis to izlietot savu ietekmi uz virspavēlnieku, lai armija dotos uzbrukumā.

— Ja es jūs nepazītu, es būtu domājis, ka jūs negribat to, ko lūdzat. Man tikai vajag kaut ko ieteikt, lai viņa gaišība noteikti darītu otrādi, — atbildēja Benigsens.

Kazaku ziņa, ko apstiprināja izsūtītās patruļas, pierādīja, ka nolikums galīgi nobriedis. Savilktā stīga pārtrūka, pulkstenī atskanēja šņākšana, un kuranti sāka spēlēt. Apsvēris iesniegumu, ko bija rakstījis Benigsens, kas personiski sūtīja ziņojumus ķeizaram, ņemdams vērā visu ģenerāļu vienprātīgi izteikto vēlēšanos, ko viņš domāja esam arī ķeizara vēlēšanos, kā arī kazaku atnestās ziņas, Kutuzovs ar visu savu šķietamo varu, ar visu savu gudrību, pieredzi, cilvēku pazīšanu nespēja vairs atturēt neatvairāmo kustību un, devis pavēli, ko pats ieskatīja par nederīgu un kaitīgu, ar to deva savu svētību notikušajam faktam.

IV

Benigsena iesniegums par uzbrukuma nepieciešamību un kazaku ziņas par franču nesegto kreiso spārnu bija tikai pēdējās pazīmes, ka nepieciešams dot pavēli par uzbrukumu, un uzbrukumu nolika uz 5. oktobri.

4. oktobra rītā Kutuzovs parakstīja dispozīciju. Tols to nolasīja Jermolovam, uzaicinādams viņu uzņemties turpmākos rīkojumus.

Labi, labi, man patlaban nav vajas, — atteica Jer- molovs un izgāja no istabas. Tola sastādītā dispozīcija bija ļoti laba. Tāpat kā Austerlicas dispozīcijā, kaut ari ne vāciski, stāvēja rakstīts:

«Die ersle Colonne marsehirt [252] [1] pirmā kolonna iet. uz turieni un turieni, die zweile Colonne marsehirt [253] [1] — otrā kolonna iet.uz turieni un turieni» utt. Un uz papīra visas šīs kolonnas nonāca noteiktā laikā savā vietā un iznīcināja ienaidnieku. Viss bija, kā jau visās disppzīcijās, lieliski izdomāts, un, kā daždien pēc jebkuras dispozīcijas, neviena kolonna nenonāca savā laikā un vietā.

Kad dispozīcija bija izgatavota vajadzīgajā eksemplāru skaitā, ataicināja oficieri un sūtīja pie Jermolova, lai nodod tam papīrus izpildīšanai. Jaunais kavalergardes oficieris, Kutuzova raitnieks, apmierināts, ka viņam uzticēts svarīgs uzdevums, devās uz Jermolova mītni.

Aizbraukuši, — atbildēja Jermolova dcnščiks. Kavalergardes oficieris devās pie ģenerāļa, ko Jcrmolovs bieži mēdza apmeklēt.

Nav, arī ģenerāļa nav,

Kavalergardes oficieris, sēdies zirgam mugurā, jāja pie

cita.

Nav, izbraukuši.

«Kaut tikai man nenāktos atbildēt par nokavēšanu! Cik nepatīkami!» oficieris domāja. Viņš apjāja visu nometni. Dažs teicās redzējis Jermolovu kopā ar citiem ģenerāļiem nez kurp aizjājam, cits minēja, ka tas droši vien atkal būšot mājās. Oficieris, pusdienas neēdis, nomeklējās līdz pulksten sešiem vakarā. Nekur Jermolova nebija, un neviens nezināja, kur viņš ir. Pie kāda biedra uz ātru roku iekodis, oficieris atkal jāja uz avangardu pie Milorado- viča. Arī Miloradoviča nebija mājās, taču te viņam pateica, ka Miloradovičs esot ballē pie ģenerāļa Kikina, ka, jādomā, arī Jermolovs būšot turpat.

Bet kur tad tas ir?

Āre, kur, Ječkinā, — sacīja kazaku oficieris, rādh dams uz patālo kungu māju.

Kā tad tā, viņpus ķēdes?

Izsūtīja divus pulkus mūsējo ķēdē. Tur šodien tāda uzdzīve, ka bail! Divi orķestri, trīs dziedātāju kori.

Oficieris jāja cauri ķēdei uz Ječkinu. Tuvodamies mājai, viņš jau iztālēm dzirdēja brašas, jautras zaldātu dejas dziesmas skaņas.

«Lai dimd nora … lai dimd nora!…» — ar piesvil- pieniem un bungu sitieniem skanēja pretim dziesma, ko lāgiem pārmāca balsu klaigas. Oficierim kļuva līksmi no šīm skaņām, bet reize ari metās bail, ka viņš būs vainīgs, tik ilgi nenodevis viņam uzticēto svarīgo pavēli. Bija jau uz deviņiem. Viņš nolēca no zirga un caur lieveni iegāja lielajā kungu mājā, kas, atrazdamās starp krieviem un frančiem, tomēr bija palikusi neskarta. Ēdamistabā un priekštelpā rosījās sulaiņi ap vīniem un uzkožamiem. Aiz logiem stāvēja dziedātāji. Oficieri ieveda pa durvīm, un viņš uzreiz ieraudzīja kopā visus ievērojamos armijas ģenerāļus un starp tiem arī lielo, stalto Jermolova stāvu. Visi ģenerāļi bija atpogātiem svārkiem, ar sasarkušām, ņiprām sejām un, puslokā stāvēdami, skaļi smējās. Zāles vidū skaists pamaza auguma ģenerālis ar sarkanu seju braši un jautri dejoja trepaku.

Ha, ha, ha! Ak, tas Nikolajs Ivanovičs, ha, ha, ha!…

Oficieris juta, ka, ieiedams šajā brīdī ar svarīgu pavēli,

viņš kļūst divkārt vainīgs, un gribēja pagaidīt; taču viens no ģenerāļiem bija viņu pamanījis un, dabūjis zināt, kālab viņš ieradies, pateica Jermolovam. Jermolovs sarauktu seju iznāca pie oficiera un, uzklausījis viņu, ne vārda nebilzdams, paņēma papīru.

Vai tu domā, ka viņš nejauši bija aizbraucis? — tovakar štāba biedrs teica kavalergardes oficierim par Jer- molovu. — Tie ir niķi, to visu viņš tīšām. Lai Konovņicinu iegāztu. Redzēsi gan, kas te rīt būs par putru.

V

Otrā rītā agri sanīkušais Kutuzovs piecēlās, pielūdza dievu, apģērbās un ar nepatīkamo apziņu, ka viņam jāvada kauja, ko pats atzīst par nevēlamu, sēdās kalešā un izbrauca no Letaševkas, piecu verstu attālumā no Tarutinas, uz to vietu, kur vajadzēja būt sapulcētām uzbrucējām kolonnām. Kutuzovs brauca, laizdamies snaudā un atkal mozdamies, un ieklausīdamies, vai pa labi neskan šāvieni, vai nav sākusies kauja. Taču viss vēl bija klusu. Drēgna, nomākusies rudens diena tikko ausa. Tuvodamies Taruti- nai, Kutuzovs pamanīja kavalēristus, kas veda dzirdināt zirgus pāri ceļam, pa kuru brauca kaleša. Kutuzovs ielūkojās viņos, apturēja kalešu un jautāja, no kāda pulka tie esot. Kavalēristi bija no tās kolonnas, kurai vajadzēja būt jau tālu priekšā slēpnī. «Varbūt kļūdīšanās,» vecais virspavēlnieks nodomāja. Taču, pabraucis vēl tālāk, Kutuzovs ieraudzīja kājnieku pulkus, saslietas šautenes, zaldātus apakšbiksēs pie putras katliem un ar malkas klēpjiem. Paaicināja oficieri. Oficieris ziņoja, ka nekāda rīkojuma doties uz priekšu neesot bijis.

Kā nav bi… — Kutuzovs iesāka, bet tūdaļ aprāvās pusvārdā un lika pasaukt vecāko oficieri. Izkāpis no kale- šas, galvu nokāris un smagi dvesdams, klusu ciešot gaidīdams, viņš soļoja uz priekšu un atpakaļ. Kad ieradās aicinātais ģenerālštāba oficieris Eihens, Kutuzovs tumši piesarka, ne jau tāpēc, ka šis oficieris būtu vainojams kļūdā, bet gan tāpēc, ka tas bija noderīgs objekts, uz ko izgāzt dusmas. Un trīcēdams, aizelsdamies vecais virs, ļaujoties dusmu lēkmei, uz kuru viņš bija spējīgs, kad dažkārt aiz niknuma vārtījās pa zemi, viņš uzklupa Eihe- nam, dūres kratīdams, bļaudams un lamādamies neķītriem vārdiem. Otru, nejauši pagadījušos un gluži nevainīgo kapteini Brozinu piemeklēja tas pats liktenis.

Kas tas par nelieti? Nošaut! Neģēļi! — viņš aizsmacis bļāva, vēzīdamies ar rokām un līgodamies. Viņš juta fiziskas ciešanas. Viņš, virspavēlnieks, viņa gaišība, kuram visi iegalvo, ka nevienam nekad Krievijā nav bijis tādas varas kā viņam, viņš novests šādā stāvoklī — visai armijai par apsmieklu. «Velti tā pūlējies, lūgdams dievu par šodienu, velti nakti negulējis un visu apsvēris!» viņš domāja pats par sevi. «Kad es biju nieka puišelis — oficierītis, neviens nebūtu uzdrošinājies par mani tā ņirgāties … Bet tagad!» Viņš juta fiziskas ciešanas, it kā no miesassoda, un nevarēja novaldīties, neizkliedzis tās niknās un sāpju pilnās lamās; taču drīz vien viņa spēki pagura, un viņš, apkārt paraudzījies un juzdams, ka sarunājis daudz nelaba, sēdās kalešā un klusēdams brauca atpakaļ.

Izgāztās dusmas vairs neatgriezās, un Kutuzovs, vārgi acis mirkšķinādams, noklausījās, kā taisnojās un aizstāvējās Benigsens, Konovņicins un Tols (Jermolovs pats nerādījās pie viņa līdz otrai dienai), uzstādami, lai šo pašu neizdevušos operāciju veiktu nākamajā dienā. Un Kutuzovam atkal bija jāpiekrīt.

VI

Otrā dienā pie vakara karapulki salasījās noteiktajās vietās un nakti izgāja ceļā. Bija rudens nakts ar melni violetiem mākoņiem, bet bez lietus. Zeme bija mikla, taču dubļu nebija, un karapulki gāja bez trokšņa, lāgiem tikai varēja dzirdēt vāju artilērijas rīboņu. Aizliedza skaļi sarunāties, smēķēt pīpes, šķilt uguni; zirgiem neļāva zviegt. Pasākuma noslēpumainība vairoja tā pievilcību. Cilvēki soļoja līksmi. Dažas kolonnas apstājās, saslēja šautenes un nolikās uz drēgnās zemes, domādamās jau nonākušas tur, kur vajadzēja; dažas (lielākā daļa) kolonnas gāja cauru nakti un acīmredzot bija aizklīdušas tur, kur tām nevajadzēja.

Grāfs Orlovs-Deņisovs ar kazakiem (visniecīgākā nodaļa no visām) vienīgais bija nokļuvis savā vietā un savā laikā. Sī nodaļa apstājās pašā ceļa malā uz stidziņas, kas ved no Stromilovas uz Dmitrovas sādžu.

Pirms ausmas uzmodināja grāfu Orlovu, kas bija iesnaudies. Bija atvests pārbēdzējs no franču nometnes. Tas bija poļu unteroficieris no Poņatovska korpusa. Šis unteroficieris poļu valodā paskaidroja, ka pārbēdzis tāpēc, ka viņu dienestā apgājuši, ka viņam jau sen laiks būt oficierim, ka viņš esot drošsirdīgāks par visiem un tāpēc pametis tos un gribot tiem atdarīt. Viņš stāstīja, ka Mirats guļot pa nakti kādu versti no viņiem un, ja viņam došot simt vīru konvoja, viņš to sagūstīšot dzīvu. Grāfs Orlovs- Deņisovs apspriedās ar saviem biedriem. Priekšlikums bija pārāk vilinošs, lai atteiktos. Visi piedāvājās jāt turp, visi ieteica pamēģināt. Pēc ilgiem strīdiem un apsvērumiem ģenerālmajors Grekovs izšķīrās jāt ar diviem kazaku pulkiem unteroficierim līdzi.

— Tikai iegaumē, — grāfs Orlovs-Deņisovs teica unteroficierim, to atlaizdams, — būsi samelojies, likšu tevi pakārt kā suni, bet, ja būs taisnība, — simt dukātu.

Unteroficieris uz šiem vārdiem neko neatbildēja, apņēmīgu seju kāpa zirgam mugurā un devās ceļā kopā ar žigli saposušos Grekovu. Viņi nozuda mežā. Grāfs Orlovs, drebinādamies rītausmas dzestrumā, satraukts par to, ko uzsācis pats uz savu atbildību, Grekovu pavadījis, iznāca no meža un sāka aplūkot ienaidnieka nometni, kas tagad mānīgi vīdēja rīta svīdumā un dziestošo ugunskuru gaismā. Pa labi no grāfa Orlova-Deņisova klajā nogāzē vajadzēja parādīties mūsu kolonnām. Grāfs Orlovs raudzījās turp; taču šo kolonnu neredzēja, kaut gan tās būtu pamanāmas jau iztālēm. Franču nometnē, kā likās grāfam Orlovam-Deņisovam un kā it īpaši apgalvoja viņa ļoti acīgais adjutants, sāka jau kustēties.

Ak, tiešām par vēlu, — sacīja grāfs Orlovs, paraudzījies uz nometni. Viņam piepeši, kā bieži mēdz gadīties, kad cilvēka, kam esam noticējuši, nav vairs acu priekšā, piepeši viņam kļuva pilnīgi skaidrs un acīm redzams, ka šis unteroficieris ir blēdis, ka tas samelojies un tikai izmaitās visu uzbrukumu ar to, ka nav vairs to divu pulku, ko tas aizvedis diezin kurp. Vai nu iespējams no tādas karapulku masas izraut virspavēlnieku!

Nudien, viņš melo, šis blēdis, — grafs sacīja.

Var vēl atsaukt atpakaļ, — ieteicās kāds no svītas, tāpat kā grāfs Orlovs-Deņisovs juzdams neuzticību pret pasākto, kad bija palūkojies uz nometni.

Ko? Patiešām? … Kā jūs domājat, vai lai paliek? Vai varbūt ne?

Vai pavēlēsiet saukt atpakaļ?

Atpakaļ, atpakaļ! — grāfs Orlovs uzreiz apņēmīgi iesaucās, palūkodamies pulkstenī. — Būs par vēlu, ir jau pavisam gaišs.

Un adjutants aizauļoja pa mežu pakaļ Grekovam. Kad Grekovs atgriezās, grāfs Orlovs-Deņisovs, ko bija satraucis gan atsauktais mēģinājums, gan veltīgā gaidīšana, kājnieku kolonnai vēl nerādoties, gan ienaidnieka tuvums (visi viņa nodaļas ļaudis izjuta to pašu), — nolēma doties uzbrukumā.

Viņš čukstus nokomandēja: «Zirgos!» Visi sakārtojās, pārmeta krustu . ..

Ar dieva palīgu!

«Urāāāā!» pāršalca mežu, un kazaku simti cits pēc cita kā no maisa berami, ar paceltiem šķēpiem līksmi auļoja pāri strautam uz nometni.

Viens izmisīgs baiļu kliedziens, pirmajam francūzim ieraugot kazakus, — un visi, kas vien bija nometnē, neapģērbušies^ pusmiegā pameta lielgabalus, šautenes, zirgus un metās bēgt, kurp kājas nesa.

Ja kazaki būtu dzinušies frančiem pakaļ, nepievērsdami uzmanību tam, kas bija aiz muguras un ap viņiem, tie būtu sagūstījuši gan Miratu, gan visus, kas tur bija. Priekšnieki tā arī gribēja. Taču kazaki, tikuši pie laupījuma un gūstekņiem, nebija dabūjami ne no vietas. Komandai neviens neklausīja. Turpat uz vietas saņēma tūkstoš pieci simti gūstekņu, trīsdesmit astoņus lielgabalus, karogus un, kas kazakiem vissvarīgāk, zirgus, seglus, segas un dažādas citas mantas. Ar visu to bija ko noņemties, vajadzēja pievākt gūstekņus, lielgabalus, sadalīt'lau- pījumu, paķīvēties, pat izplūkties turpat savā starpā: un kazaki tam visam nodevās.

Franči, kuriem neviens vairs nedzinās pakaļ, sāka atjēgties, salasījās komandās un ņēmās šaut. Orlovs-Deņisovs joprojām gaidīja kolonnu un uzbrukumu neturpināja.

Pa to laiku nokavējušo kolonnu kājnieki, ko komandēja Benigsens un vadīja Tols, izgāja, kā paredzēts dispozīcijās: «die erste Colonne marschrit»x[1] pirmā kolonna iet. utt., un, kā jau parasti mēdz būt, kaut kur arī nonāca, tikai ne tur, kur tiem bija noteikts. Kā jau allaž mēdz būt, cilvēki, kas bija devušies ceļā līksmi, sāka apstāties; jaudās neapmierinātība, radās apziņa par jucekli, pulki virzījās kaut kur atpakaļ. Adjutanti un ģenerāļi, garām auļodami, klaigāja, sirdījās, ķildojās, runāja, ka aizgājuši pavisam uz citu pusi un nokavējuši, kādu bara utt., un pēdīgi visi atmeta ar roku un gāja tikai tāpēc, lai kaut kur ietu. «Kaut kur jau nu nonāksim!» Un tiešām, nonāca arī, taču ne tur, bet daži arī tur, kur vajadzēja, tikai nokavējās tā, ka no tiem vairs nebija nekāda labuma, nonāca vienīgi, lai būtu mērķis šāviņiem. Tols, kas šai kaujā tēloja to pašu lomu, ko Vei- roters pie Austerlicas, centīgi lēkšoja no vienas vietas uz otru un visur visu atrada ačgārni. Tā viņš mežā uzgrūdās Bagovuta korpusam, kad bija jau pavisam gaišs, un šim korpusam sen vajadzēja būt tur, pie Orlova-Deņisova. Satraukts, neveiksmes sarūgtināts un domādams, ka jābūt taču kādam pie tā vainīgam, Tols pieauļoja pie korpusa komandiera un saka tam bargi pārmest, teikdams, ka par to vajadzētu nošaut. Bagovuts, vecs, mierīgs kaujas ģenerālis, arī visu šo apstāšanos, pretrunu un jucekļa nomo- cits, visiem par brīnumu un pilnīgi pretēji savam raksturam briesmīgi pārskaitās un sarunāja Tolam nepatīkamas lietas.

— Mani neviens lai nemāca, mirt es ar saviem zaldātiem protu ne sliktāk par kuru katru citu, — viņš pateica un ar vienu divīziju aizgāja uz priekšu.

Izejot laukā zem franču lodēm, uzbudinātais un drošsirdīgais Bagovuts, neapjēgdams, vai viņa iesaistīšanās kaujā ar vienu divīziju patlaban dos kādu labumu vai nedos, devās taisni uz priekšu un veda savus karapulkus tieši zem šāviņu krusas. Briesmas, bumbas, lodes bija tas, kas viņam pašlaik viņa piktumā šķita vajadzīgs. Viena no pirmajām lodēm nogalināja viņu, nākamās nogalināja daudzus zaldātus. Un viņa divīzija labu laiku bez kādas jēgas nostāvēja zem uguns.

VII

Citai kolonnai pa to laiku vajadzēja uzbrukt frančiem no frontes, bet pie šās kolonnas bija Kutuzovs. Viņš skaidri zināja, ka no šās pret viņa gribu uzsāktās kaujas nekas neiznāks kā vien juceklis, un atturēja karapulkus, cik vien bija viņa spēkos. Viņš nekustējās.

Kutuzovs klusēdams jāja uz sava mazā sirmīša, laiski atbildēdams uz priekšlikumiem doties triecienā.

Jums tik vien ir uz mēles kā trieciens, bet to neredzat, ka mēs neprotam izdarīt sarežģītus manevrus, — viņš sacīja Miloradovičam, kas lūdza atļauju doties uz priekšu.

No rīta nepratāt saņemt Miratu dzīvu un laikā nokļūt savā vietā: tagad nu neko darīt! — viņš atbildēja citam.

Kad Kutuzovam paziņoja, ka franču aizmugurē, kur, pēc kazaku ziņām, agrāk neviena nebija, tagad esot divi poļu bataljoni, viņš pašķielēja atpakaļ uz Jermolovu (ar to viņš kopš vakardienas nebija runājis).

Āre, lūdzas uzbrukumā, ieteic visādus projektus, bet, tikko ķeras pie lietas, nekas nav gatavs un brīdinātais ienaidnieks dara savu.

Jermolovs, izdzirdis šos vārdus, piemiedza acis un viegli pavīpsnāja. Viņš saprata, ka viņam negaiss ir pāri un ka Kutuzovs aprobežosies ar šo aplinko mājienu.

Tas esmu es, ko viņš velk uz zoba, — Jermolovs klusu pačukstēja, piegrūzdams ar celi Rajevskim, kas stāvēja tam līdzās.

Drīz pēc tam Jermolovs paspraucās uz priekšu pie Kutuzova un godbijīgi ziņoja:

Vēl nav nokavēts, jūsu gaišība, ienaidnieks vēl nav projām. Ja jūs pavēlētu uzbrukt? Citādi gvarde pat dūmus nedabūs redzēt.

Kutuzovs nekā neatbildēja, bet, kad viņam ziņoja, Ka Mirata karapulki atkāpjoties, pavēlēja sākt uzbrukumu; taču ik pēc simt sojiem apstājās uz trīs stundas ceturkšņiem.

Visā kaujā tika paveikts vienīgi tas, ko veica Orlova- Dcņisova kazaki; pārējie karapulki tikai velti pazaudēja dažus simtus cilvēku.

Šās kaujas rezultātā Kutuzovs saņēma dimanta goda- zīmi, arī Benigsens dabūja dimantus un simttūkstoš rubļu, tāpat citi saskaņā ar dienesta pakāpēm ieguva daudz ko patīkamu, un pēc šās kaujas notika vēl daudz jaunu pārkārtojumu štābā.

«Lūk, kā tas pie mums allaž notiek, viss ačgārni!» runāja krievu oficieri un ģenerāļi pēc Tarutinas kaujas gluži tāpat, kā mēdz runāt arī tagad, liekot manīt, ka tur kāds muļķis dara tā, ačgārni, bet mēs gan nebūtu tā darījuši. Taču cilvēki, kas tā runā, vai nu nepārzina to, par ko runā, vai arī tīši sevi māna. Ikkatra kauja — Tarutinas, Borodinas, Austerlicas — ikkatra notiek gluži citādi, nekā nodomājuši rīkotāji. Tas ir svarīgs apstāklis.

Bezgalīgs daudzums brīvu spēku (jo nekur cilvēks nemēdz būt brīvāks kā kaujā, kur viss grozās ap dzīvību un nāvi) ietekmē kaujas virzienu, un šo virzienu nekad nevar iepriekš zināt, un nekad tas nesakrīt ar kaut kuru viena spēka virzienu.

Ja daudzi dažādos virzienos vērsti spēki vienlaikus iedarbojas uz kādu ķermeni, tad šā ķermeņa kustības virziens nevar sakrist ne ar vienu no šiem spēkiem; vienmēr būs vidējais, visīsākais virziens, tas, ko mehānikā izteic spēku paralelograma diagonāle.

Ja vēsturnieku, it īpaši franču vēsturnieku aprakstos atrodam, ka viņiem kari un kaujas norisinās pēc iepriekš rtoteikta plāna, tad vienīgais secinājums, ko no tā varam Izdarīt, ir tas, ka šie apraksti nav patiesi.

Tarutinās kauja acīm redzami nesasniedza to mērķi, ko bija spraudis Tols: pēc kārtas saskaņā ar dispozīciju ievest kaujā karapulkus, ne arī to, kāds varēja būt grāfam Orlovam: saņemt gūstā Miratu, vai arī mērķi — vienā acumirklī iznīcināt visu korpusu, kā to varēja būt iecerējis Benigsens un citi, vai oficiera mērķi — nokļūt kaujā un izcelties, vai arī kazaka mērķi — iegūt vairāk laupījuma, nekā viņš ieguva, utt. Taču, ja mērķis būtu bijis tas, kas patiesībā notika, un tas, kas tolaik bija visu krievu cilvēku kopējā vēlēšanās (padzīt frančus no Krievijas un iznīcināt viņu armiju), tad ir pilnīgi skaidrs, ka Tarutinas kauja tieši ar savām nejēdzībām bija taisni tas, kas šajā kampaņas periodā bija vajadzīgs. Grūti un neiespējami izdomāt šai kaujai kaut kādu lietderīgāku iznākumu nekā to, kāds tai bija. Ar vismazāko sasprindzinājumu vislielākajā juceklī un ar visniecīgākajiem zaudējumiem tika sasniegti vislielākie rezultāti visā kampaņas laikā, bija izdarīta pāreja no atkāpšanās uz uzbrukumu, bija parādīta franču nevarība un dots tas grūdiens, ko tikai gaidīja Napoleona karaspēks, lai uzsāktu bēgšanu.

VIII

Napoleons ieiet Maskavā pēc spožas uzvaras de la Mos- kowa\ par uzvaru nevar būt šaubu, jo kaujas lauks paliek frančiem. Krievi atkāpjas un atdod galvaspilsētu. Maskava, pārpilna ar pārtiku, ieročiem, šāviņiem un milzīgām bagātībām, Napoleona rokās. Krievu karaspēks, divkārt vājāks par franču karaspēku, mēneša laikā ne reizi nemēģina uzbrukt. Napoleona stāvoklis ir pats spožākais. Varētu likties, ka nevajadzēja nekādas sevišķas ģenialitātes, lai ar divkāršiem spēkiem gāztos virsū krievu armijas atliekām un tās iznīcinātu, lai izkaulētu izdevīgu mieru vai noraidīšanas gadījumā draudoši virzītos uz Pēterburgu, pat lai neveiksmes gadījumā grieztos atpakaļ uz Smoļensku vai Viļņu, vai arī paliktu Maskavā, — īsi sakot, lai paturētu to spožo stāvokli, kādā tolaik atradās franču karaspēks. Vajadzēja izdarīt visvienkāršāko un visvieglāko: neļaut karaspēkam nodoties laupīšanai, sagatavot ziemas apģērbus, kuru Maskavā būtu pieticis visai armijai, un pareizi savākt Maskavā atrodamo pārtiku, kuras (kā liecina franču vēsturnieki) pietiktu visa karaspēka uzturam vairāk nekā pusgadu. Napoleons, šis ģeniālākais no ģēnijiem, kura rokās, kā apgalvo vēsturnieki, bija vara valdīt pār armiju, nekā no tā neizdarīja.

Viņš ne tikvien nekā no tā neizdarīja, bet, gluži otrādi, izmantoja savu varu, lai no visiem iespējamiem rīcības veidiem izvēlētos to, kas bija vismuļķīgāks un visbīsta- māks par visiem. No visa, ko Napoleons varēja darīt: pārziemot Maskavā, doties uz Pēterburgu, doties uz Ņižņij- novgorodu, iet atpakaļ vairāk uz ziemeļiem vai uz dienvidiem pa to ceļti, pa kuru vēlāk gāja Kutuzovs, — vai jel maz varēja izdomāt ko muļķīgāku un bīstamāku par to, ko Napoleons izdarīja, proti, palikt līdz oktobrim Maskavā, ļaujot karapulkiem laupīt pilsētu, tad svārstoties atstāt garnizonu, iziet no Maskavas, pievirzīties gluži klāt Kutuzovam, neuzsākt kauju, pagriezties pa labi, aiziet līdz Malojaroslavecai, atkal, ncizmēģinot iespēju izlauzties, iet nevis pa to pašu ceļu, pa kuru gāja Kutuzovs, bet griezties atpakaļ uz Možaisku pa nopostīto Smoļenskas ceļu, — muļķīgāku par to, karaspēkam kaitīgāku neko nevarēja izdomāt, kā tas vēlāk arī pierādījās. Lai visprasmīgākie stratēģi izdomā, pieņemdami, ka Napoleona nolūks bijis iznīcināt savu armiju, lai izdomā vēl kādu citu secīgu darbību virkni, kas tik neapšaubāmi un tik neatkarīgi no visa, ko vien varētu uzsākt krievu karapulki, būtu tik pilnīgi iznīcinājusi visu franču armiju, kā to izdarīja Napoleons.

Ģeniālais Napoleons to izdarīja. Taču teikt, ka Napoleons pazudinājis savu armiju tāpēc, ka viņš to gribējis, vai arī tāpēc, ka bijis liels muļķis, būtu tikpat netaisni kā sacīt, ka Napoleons aizvedis savus pulkus līdz Maskavai tāpēc, ka viņš to gribējis, un tāpēc, ka bijis ļoti gudrs un ģeniāls.

Kā vienā, tā otrā gadījumā viņa personīgā rīcība, kurai nebija lielāka spēka kā ikviena zaldāta personīgajai rīcībai, tikai sakrita ar tiem likumiem, pēc kuriem šī parādība notika.

Pilnīgi aplam (tikai tāpēc, ka sekas neattaisnoja Napoleona rīcību) vēsturnieki mums tēlo, ka Napoleona spēki izsīkuši Maskavā. Viņš gluži tāpat kā agrāk un kā vēlāk, trīspadsmitajā gadā, pielietoja visu savu prasmi un visus savus spēkus, lai darītu vislabāko sev un savai armijai. Napoleona darbība šajā laikā nav mazāk apbrīnojama kā viņa darbība Ēģiptē, Itālijā, Austrijā un Prūsijā. Mēs skaidri nezinām, cik īsti liela bijusi Napoleona ģenialitāte

Ēģiptē, kur četrdesmit gadsimtu raudzījās uz viņa diženumu, jo visus šos lielos varoņdarbus mums aprakstījuši tikai franči. Mēs nevaram pareizi spriest par viņa ģenialitāti Austrijā un Prūsijā, jo ziņas par viņa turienes darbību jāsmeļ no franču un vācu avotiem; bet neaptveramā parādība, ka korpusi padevās bez kaujas un cietokšņi bez aplenkuma, būs noskaņojuši vāciešus atzīt šo ģenialitāti, tā dodot vienīgo izskaidrojumu tam karam, kas norisinājās Vācijā. Turpretim mums, paldies dievam, nav iemesla atzīt viņa ģenialitāti, lai slēptu savu kaunu. Mēs esam samaksājuši par to, lai mums būtu tiesība uz visu raudzīties vienkārši un tieši, un šo tiesību mēs neatdosim.

Viņa darbība Maskavā ir tikpat apbrīnojama un ģeniāla kā visur citur. Pavēle pēc pavēles un plāns pēc plāna birst no viņa kopš ienākšanas Maskavā un līdz pat tās atstāšanai. Tas, ka pilsētā nav iedzīvotāju un deputāciju, un pati Maskavas degšana viņu nemulsina. Viņš neizlaiž no acīm ne savas armijas labumu, ne ienaidnieka operācijas, ne Krievijas tautu labklājību, ne Parīzes lietu,pārvaldīšanu, ne diplomātiskos apsvērumus par gaidāmajiem miera noteikumiem.

IX

Attiecībā uz kara darbību Napoleons tūliņ pēc ienākšanas Maskavā stingri pavēl ģenerālim Sebastjāni sekot krievu armijas kustībām, izsūta korpusus pa dažādiem ceļiem un Miratam pavēl sameklēt Kutuzovu. Tad viņš ar lielu centību dod rīkojumu nostiprināt Kremli, tad pēc visas Krievijas kartes izstrādā ģeniālu nākamās kampaņas plānu. Kas attiecas uz diplomātiju, Napoleons ataicina pie sevis aplaupīto un noskrandušo kapteini Jakovļevu, kas nezina, kā tikt projām no Maskavas, sīki izklāsta tam visu savu politiku un savu augstsirdību un, uzrakstījis ķeizaram Aleksandram vēstuli, kurā uzskata par pienākumu paziņot savam draugam un brālim, ka Rastopčins Maskavā rīkojies nelāgi, sūta Jakovļevu uz Pēterburgu. Tikpat sīki izklāstījis savas izredzes un augstsirdību Tu- tolmina priekšā, viņš arī šo vecīti aizsūta uz Pēterburgu ievadīt sarunas.

Juridiskā ziņā — tūdaļ pēc ugunsgrēkiem pavēlēts atrast dedzinātājus un sodīt ar nāvi. Un ļaundaris Rastopčins saņem sodu tā, ka tiek pavēlēts nodedzināt viņa namus.

Administratīva ziņā — Maskavai tiek davāta konstitūcija, nodibināta municipalitāte un izlaists uzsaukums:

«MASKAVAS IEDZĪVOTĀJI!

Jūsu posts ir liels, bet viņa majestāte ķeizars un karalis grib to novērst. Briesmīgi piemēri jums mācījuši, kādā veidā viņš soda nepaklausību un noziegumu. Tiek sperti stingri soļi, lai pārtrauktu nekārtību un atjaunotu vispārēju drošību. Tēvišķa administrācija, kas izvēlēta no jūsu pašu vidus, sastādīs jūsu municipalitāti jeb pilsētas valdi. Tā rūpēsies par jums, par jūsu vajadzībām, par jūsu labumu. Tās locekļu pazīšanas zīme būs sarkana lente, ko tie valkās pār plecu, un pilsētas galvam būs virs tās vēl balta josta. Bet ārpus darba laika tiem būs tikai sarkana lente ap kreiso roku.

Pilsētas policija nodibināta pēc agrākajiem noteikumiem, un ar tās rīcību jau panākta labāka kārtība. Valdība iecēlusi divus ģenerālkomisārus jeb policijmeistarus un divdesmit komisārus jeb iecirkņu pristavus, kas izvietoti visās pilsētas daļās. Jūs tos pazīsiet pēc baltās lentes, ko tie valkās ap kreiso roku. Ir atvērtas vairākas dažādu konfesiju baznīcas, un tajās netraucēti notiek dievkalpojumi. Jūsu līdzpilsoņi ik dienas atgriežas savos mājokļos, un ir dotas pavēles, lai pēc visām likstām viņi tajos atrastu palīdzību un aizsardzību. Šie ir tie līdzekļi, ko valdība pielietojusi, lai atjaunotu kārtību un atvieglotu jūsu stāvokli; bet, lai to panāktu, ir nepieciešams, ka jūs savas pūles pievienojiet viņējām, lai jūs aizmirstu, ja iespējams, savas nelaimes, ko esat pārcietuši, lai jūs nodotos cerībai, ka liktenis būs mazāk bargs, būtu pārliecināti, ka nenovēršama un kaunpilna nāve sagaida tos, kas uzdrošināsies aizskart jūsu personu un jūsu atlikušo mantu, un, beidzot, arī nešaubītos, ka tā paliks neaizskarta, jo tāda ir vislielākā un vistaisnīgākā monarha griba. Zaldāti un iedzīvotāji, lai jūs būtu kādas tautības būdami! Atjaunojiet sabiedrisko uzticību, kas ir valsts labklājības avots, dzīvojiet kā brāļi, sniedziet cits citam palīdzību un aizstāvību, apvienojieties, lai iznīcinātu ļaundaru nolūkus, paklausiet militārajai un civilajai priekšniecībai, un drīz vien nožūs asaras no jūsu acīm.»

Attiecībā uz karaspēka pārtiku Napoleons izdeva priekšrakstu visiem pulkiem pēc kārtas doties uz Maskavu, ā la maraude11 — ar laupīšanu. (Red.) sagatavot sev pārtiku, lai tādā veidā armija būtu nodrošināta priekšdienām.

Kas attiecas uz reliģiju, Napoleons pavēlēja ramener les popes22 — atvest atpakaļ popus. un atjaunot baznīcās dievkalpojumus.

Attiecībā uz tirdzniecību un armijas pārtiku visur bija izkārts:

UZSAUKUMS

«Klausieties, jūs mierīgie Maskavas iedzīvotāji, amatnieki un strādnieki, ko likstas izdzinušas no pilsētas, un jūs, izklīdušie zemkopji, ko nedibinātas bailes vēl aiztur laukos! Klusums atkal atgriežas šai galvaspilsētā, un kārtība tajā atjaunojas. Jūsu tautieši nebīdamies nāk ārā no savām slēptuvēm, redzēdami, ka viņus ciena. Jebkura varmācība, ko nodara viņiem vai viņu mantai, nekavējoties tiek sodīta. Viņa majestāte ķeizars un karalis tos aizstāv un nevienu no jums netur par savu ienaidnieku kā vien tos, kas nepaklausa viņa rīkojumiem. Viņš grib darīt galu jūsu nelaimēm un griezt jūs atpakaļ savās sētās un pie savām ģimenēm. Rīkojieties jel saskaņā ar viņa labdarīgajiem nodomiem un nāciet pie mums bez jebkādas baiļošanās. Iedzīvotāji! Ar paļāvību griezieties atpakaļ savos mitekļos: drīz vien jūs atradīsiet iespējas apmierināt savas vajadzības! Amatnieki un čaklie amatu strādnieki! Nāciet atpakaļ pie saviem roku darbiem: mājas, tirgotavas, apsardzība jūs gaida, un par savu darbu jūs saņemsiet pienācīgu algu! Un, beidzot, jūs, zemnieki, nāciet ārā no mežiem, kur aiz šausmām esat noslēpušies, bez bailēm griezieties atpakaļ savās sētās pilnīgā pārliecībā, ka atradīsiet aizsardzību. Pilsētā ir ierīkotas tirgotavas, kur zemnieki var savest savus liekos krājumus un zemes augļus. Valdība ir spērusi šādus soļus, lai nodrošinātu tiem brīvu pārdošanu: 1) Sākot ar šo dienu, zemnieki, laukkopji un Maskavas apkaimes iedzīvotāji var bez jebkādām briesmām vest uz pilsētu jebkura veida pārtikas krājumus un pārdot tos divās noteiktās tirgotavās, proti, Mohovajā un Ohotnijrjadā. 2) Sos pārtikas produktus no viņiem atpirks par tādu cenu, par kādu pircējs un pārdevējs savā starpā vienosies; bet, ja pārdevējs nedabūs prasīto taisnīgo cenu, tad pārdevējam ir tiesības vest tos atpakaļ uz savu sādžu

un neviens ne ar kādu ieganstu nevar viņam to liegt. 3) Katra svētdiena un trešdiena ik nedēļas ir noteiktas par lielām tirgus dienām; tāpēc pa otrdienām un sestdienām tiks norīkots pietiekams daudzums karaspēka uz visiem lieliem ceļiem un tādā attālumā no pilsētas, lai tas apsargātu šīs vezumu rindas. 4) Tādi paši soļi tiks sperti, lai, atgriežoties uz mājam ar saviem ratiem un zirgiem, zemniekiem nerastos kavēkļi. 5) Bez kavēšanās tiks darīts viss vajadzīgais, lai atjaunotu parastos tirgus. Pilsētas un lauku iedzīvotāji un jus, strādnieki un amatnieki, lai jūs būtu kādas tautības budami! Jūs tiekat aicināti izpildīt viņa majestātes ķeizara un karaļa tēvišķos nodomus un kopā ar viņu sekmēt vispārējo labklājību. Nolieciet pie viņa kājām savu cieņu un uzticību, nekavējieties apvienoties ar mums!»

Lai paceltu karaspēka un tautas garastāvokli, nemitīgi rīkoja parādes, izdalīja balvas. Ķeizars jādelēja pa ielām un priecināja iedzīvotājus; un, kaut gan apkrauts ar rūpēm par valsts lietām, pats apmeklēja teātrus, ko bija nodibinājis.

Arī attiecībā uz labdarību, kas ir kronēto personu lielākais tikums, Napoleons darīja visu, kas bija viņa spēkos. Virs labdarības iestādēm viņš lika uzrakstīt Maisoti de ma mēre, [254] [1] manas mātes nams. apvienojot šajā aktā maigās dēla jūtas ar monarha labdarības cēlumu. Viņš apmeklēja bērnu patversmi un, devis noskūpstīt savas baltās rokas viņa izglābtajiem bāriņiem, žēlīgi sarunājās ar Tutolminu. Pēc tam, kā daiļrunīgi atstāsta Tjērs, viņš licis izmaksāt saviem karapulkiem algu viltotā, paštaisītā krievu naudā. Relevant l'em- ploi de ces moyens par un acte digne de lui et de l'armee Frangaise, il fit distribuer des secours aux incendiēs. Mais les vivres ētant trop prēcieux pour ētre donnēs ā des ētrangers la plupart ennemis, Napoleon aima mieux leur fournir de l'argent ā fin qu'ils se foumissent au dekors, et il leur fit distribuer des roubles papiers. [255] [1] piešķirdams šiem pasākumiem cildenumu ar viņa paša un franču armijas cienīgu rīcību, viņš pavēlēja izsniegt pabalstus ugunsgrēkā cietušajiem. Bet, tā kā pārtikas vielas bija pārāk dārgas, lai tās dotu svešas zemes un pa lielākai daļai naidīgi noskaņotiem ļaudīm, Napoleons ieskatīja par labāku dot viņiem naudu, lai tie apgādā sev pārtiku citur; un viņš pavēlēja izdalīt tiem papīra rubļus.

Armijas disciplīnas uzturēšanai nemitīgi izdeva pavēles, piedraudot ar bargiem sodiem par dienesta pienākumu neizpildīšanu un laupīšanu.

X

Tomēr ērmoti, ka visi šie rīkojumi, rūpes un plāni, kas nepavisam nebija sliktāki par citiem, ko mēdz izdot līdzīgos gadījumos, neskāra lietas būtību, bet kā pulksteņa radītāji pa ciparnīcu, kas atvienota no mehānisma, griezās patvaļīgi un bezmērķīgi, neaiztverdami riteņus.

Militārā ziņā ģeniālais kampaņas plāns, par kuru Tjērs saka: que son genie n'avait jamais rien imaginē de plus profond, de plus habile et de plus admirable11 — viņa ģēnijs nekad nav radījis neko dziļāku, meistariskāku un apbrīnojamāku un kuru apspriežot Tjērs, ielaizdamies polemikā ar Fena kungu, pierāda, ka šā ģeniālā plāna sastādīšana attiecināma nevis uz 4., bet uz 15. oktobri, šis plāns nekad netika un nevarēja tikt izpildīts, tāpēc ka tam nebija nekā kopēja ar īstenību. Kremļa nocietināšana, kuras dēļ vajadzēja nojaukt la Mosquec2. s — mošeju. (Red.) (ta Napoleons devēja Vasilija Svētlaimīgā baznīcu), izrādījās gluži veltīga. Zem Kremļa paraktas mīnas tikai palīdzēja izpildīt ķeizara velēšanos, lai, viņam no Maskavas aizejot, uzspridzinātu Kremli, proti, nopērtu to grīdu, uz kuras nosities bērns. Krievu armijas vajāšana, par ko Napoleons tā noraizējās, bija kas nedzirdēts. Franču karavadoņi bija pazaudējuši sešdesmit tūkstošu vīru lielo krievu armiju, un, pēc Tjēra vārdiem, tikai Mirata meistarībai un laikam arī ģenialitātei izdevās kā kniepadatu atrast šo sešdesmit tūkstošu vīru lielo krievu armiju.

Diplomātiskā ziņā visi Napoleona argumenti par viņa augstsirdību un taisnīgumu, ko viņš klāstīja gan Tutolmi- nam, gan Jakovļevarn, kuri galvenokārt bija norūpējušies, kā tikt pie šineļa un ratiem, — izrādījās veltīgi: Aleksandrs nepieņēma šos sūtņus un neatbildēja uz viņu iesniegumiem.

Juridiskā ziņā — pēc šķietamo dedzinātāju sodīšanas ar nāvi nodega Maskavas otra puse.

Administratīvā ziņā — municipalitātes nodibināšana

neapturēja laupīšanas un atnesa labumu tikai dažām personām, kas ietilpa šai municipalitātē un ar ieganstu, ka uztur kārtību, laupīja Maskavu vai arī paglāba no laupīšanas savu īpašumu.

Reliģiskā ziņā tas, kas Ēģiptē bija tik viegli nokārtojams, apmeklējot mošeju, šeit nedeva nekādus rezultātus. Divi vai trīs garīdznieki, ko sadzenāja Maskavā, raudzīja izpildīt Napoleona gribu, bet vienu no tiem dievkalpojuma laikā sapļaukāja franču zaldāts un par otru franču ierēdnis iesniedza šādu ziņojumu: <rLe pretre, que j'avais de- couvert et invile a rccomtncncer a dire la messe, a netloije et ferme l'aglise. Celle nuil on est venu de nouveau en- foncer les portes, casser les cadenas, dechirer les livres et commettre d'autres desordres.» [256] [1] Garīdznieks, ko es sameklēju un uzaicināju noturēt dievkalpojumu, iztīrīja un aizslēdza baznīcu. Tai pašā naktī atkal tika uzlauztas

durvis, salauztas atslēgas, grāmatas saplēstas un izdarītas citas nekārtības.

Kas attiecas uz tirdzniecību, uzsaukums čaklajiem amatniekiem un visiem zemniekiem palika bez atbildes. Čaklo amatnieku nebija, bet zemnieki tvarstīja un nomaitāja komisārus, kas pārāk tālu vadāja šos uzsaukumus.

Gluži tāpat neizdevās arī mēģinājums sagādāt tautai un karaspēkam izpriecas ar teātriem. Kremlī un Pozņakova namā nodibinātos teātrus tūdaļ atkal slēdza, jo aktrises un aktierus aplaupīja.

Labdarība, pat tā nedeva vēlamos rezultātus. Viltotā un neviltotā papīra nauda pārplūdināja Maskavu un zaudēja jebkādu vērtību. Frančiem, kas dzinās pēc laupījuma, vajadzēja tikai zeltu. Nevērtīgas bija ne tikvien viltotās asignācijas, ko Napoleons tik žēlīgi izdāļāja nelaimīgajiem, bet arī sudrabu atdeva zem īstās vērtības maiņā pret zeltu.

Taču vispārsteidzošāk augstāko rīkojumu nerealitāti tai laikā parādīja Napoleona pūles apturēt laupīšanu un atjaunot disciplīnu.

Lūk, ko ziņoja armijas ierēdņi:

«Laupīšana pilsētā turpinās, kaut gan dots rīkojums to pārtraukt. Kārtība vēl nav atjaunota, un nav neviena tirgotāja, kas tirgotos likumīgā veidā. Vienīgi markitanti uzdrošinās pārdot, un arī tad tikai salaupītās mantas.» «La parlie de mon arrondissement continue a etre en

proie au pillagc des soldats du 3 corps, qui, non contents d'arracher aux malheureux refugies dans des souterrains le peu leur resie, ont meme la ferocite de les blesser a coups de sabre, comme j'en ai vu plusieurs exemples.»

«Rien de nouveau outre que les soldats se permettent de voler et de piller. Le 9 octobre.»

«Le vol et le pillage continuent. II y a une bande dc vo- leurs dans notre district qu'il faudra faire arreter par de fortes gar des. Le 11 octobre.» [257] [1] daļu no mana iecirkņa joprojām izlaupa 3. korpusa zaldāti, kas neapmierinās ar to, ka atņem nelaimīgajiem, pagrabos sabēgušajiem iedzīvotājiem viņu trūcīgo mantību, bet vēl nežēlīgi ievaino tos ar zobeniem, kā es pats daudzkārt esmu redzējis.

Nekā jauna, tikai zaldāti atļaujas laupīt un zagt. 9. oktobrī. Zagšana un laupīšana turpinās. Mūsu iecirknī rīkojas zagļu banda, ko vajadzētu ar bargiem līdzekļiem savaldīt. 11. oktobrī.

«Ķeizars ārkārtīgi neapmierināts, ka, nevērojot stingros rīkojumus apturēt laupīšanu, visās malās redz gvardes marodieru nodaļas atgriežamies Kremlī. Vecajā gvardē nekārtības un laupīšana vakar un pagājušā naktī, un šodien atjaunojušās ar lielāku sparu nekā jebkad. Ķeizars ar nožēlu vēro, ka izlases zaldāti, kas norīkoti apsargāt viņa personu un kam būtu vajadzējis rādīt padevības paraugu, tik tālu izlaidušies nepaklausībā, ka uzlauž pagrabus un veikalus, kuros glabājas armijas krājumi. Citi tā pagrimuši, ka nav klausījuši sardzes oficieriem, lamājuši un piekāvuši tos.»

«Le grand marechal du palais se plaint vivement,» rakstīja gubernators, «que malgre les defenses rcilerees, les soldats continuent a faire leurs besoins dans toules cours et meme jusque sous les fenetres de l'Empereur.» [258] [1] galma virsceremonijmeistars stipri sūdzas, ka, par spīti visiem stingrajiem aizliegumiem, zaldāti izdarot savas vajadzības visos pagalmos, pat zem ķeizara logiem.

Šis karaspēks kā savā vaļā palaists ganāmpulks, mīdīdams zem kājām barību, kas to būtu varējusi paglābt no bada nāves, saira un panīka ar katru lieku Maskavā pavadītu dienu.

Taču kustēties tas nekustējās.

Tas metās bēgt tikai tad, kad to piepeši sagrāba paniskas bailes, ko radīja uzbrukumi vezumu rindām uz Smoļenskas ceļa un Tarutinas kauja. Šī pati vēsts par Taru- tinas kauju, ko Napoleons negaidot saņēma kādā parādē, izraisīja viņā vēlēšanos sodīt krievus, kā saka Tjērs, un viņš deva pavēli doties ceļā, kā to prasīja viss karaspēks.

Bēgdami projām no Maskavas, šā karaspēka ļaudis ķēra līdzi visu, kas bija salaupīts. Arī Napoleons veda līdzi savus paša iresors[1] — dārgumus. (Red.) Ieraugot vezumu rindas, ar ko bija pārblīvēta armija, Napoleonu pārņēma šausmas (kā stāsta Tjērs). Taču viņš ar savu kara pieredzi nelika sadedzināt visus liekos ratus, kā, tuvojoties Maskavai, bija darījis ar maršalu ratiem; viņš paraudzījās uz šīm kalošām un karietem, kurās brauca zaldāti, un noteica, ka tas esot ļoti labi, ka šīs ekipāžas noderēšot pārtikas, slimnieku un ievainoto pārvadāšanai.

Viss karaspēka stāvoklis atgādināja to stāvokli, kādā atrodas ievainots dzīvnieks, juzdams savu galu un pats neapjēgdams, ko dara. Pētīt Napoleona un viņa karaspēka meistariskos manevrus un nolūkus kopš ieiešanas Mas- kavā līdz šā karaspēka iznīcināšanai ir tas pats, kas pētīt nāvīgi ievainota dzīvnieka pirmsnāves lēcienus un krampjus. Bieži vien ievainots dzīvnieks, izdzirdīs čabēšanu, metas pretim mednieka šāvienam, skrien uz priekšu, atpakaļ un pats pasteidzina savu galu. To pašu darīja Napoleons zem visa sava karaspēka spiediena. Tarutinas kaujas troksnis bija iztramdījis zvēru, un tas metās uz priekšu, pretim šāvienam, aizskrēja līdz medniekam, griezās atkal atpakaļ un pēdīgi ka kurš katrs zvērs drāzās atpakaļ pa visneizdevīgāko, bistamako ceļu, taču pa pazīstamām, vecām pēdām.

Napoleons, kas mums šķiet visas šās kustības vadītājs (tāpat kā mežonim viņa paša izgrieztā figūra kuģa priekšgalā šķiet esam spēks, kas vada kuģi), Napoleons visā šajā savas darbības laikā atgādināja bērnu, kas, turēdamies pie karietes iekšpusē piesietajām lentītēm, iedomājas, ka viņš vada pajūgu.

XI

6. oktobrī agri no rīta Pjērs iznāca no būdas un, atgriezies atpakaļ, apstājās pie durvīm, kaitēdamies ar slaidu, palsi mēļu šuneli, kas uz strupam, līkām kājiņām šaudījās viņam apkārt. Šis šunelis mitinājās pie viņiem biktā, pa nakti gulēja pie Karatajeva, reizēm blandījās nez kur pa pilsētu, bet vienmēr atkal nāca atpakaļ. Tas droši vien nekad nevienam nebija piederējis un arī tagad bija bez saimnieka un pat bez vāTda. Franči to saukāja par Azoru, zaldāts pasaku teicējs — par Femgalku, Karatajevs un citi sauca to par Pelēci, reizēm arī par Plušķi. Būdams bez saimnieka, bez vārda un pat bez sugas, pat bez noteiktas krāsas, palsi mēļais šunelis, likās, par visu to nenieka nebēdāja. Kuplā aste, ritenī sagriezta, turējās gaisā stingri un apaļīgi, līkās kājeles kalpoja tik labi, ka bieži tas, it kā nevērīgs pret staigāšanu uz visām četrām, graciozi pacēla vienu pakaļējo un ļoti veikli un žigli tecēja uz trim. Viss tam sagādāja prieku. Te tas, smilkstēdams aiz prieka, viļājās uz muguras, te ar nopietnu un svarīgu izskatu gozējās saulē, te lēkāja apkārt, kaitēdamies ar skaidiņu vai salmiņu.

Pjēra apģērbs tagad sastāvēja no netīra, noplīsuša krekla, vienīgā, kas bija palicis no viņa agrākajām drēbēm, zaldātu apakšbiksēm, kas, pēc Karatajeva padoma, lai būtu silti, bija pie poiiiem apsietas ar aukliņām, no kaftāna un zemnieku cepures. Pa šo laiku Pjers fiziski bija stipri pārvērties. Viņš vairs neizskatījās resns, kaut gan aizvien vēl tāds pats liels un spēcīgs, kā viņu sugai iedzimts; sejas apakšdaļa bija apaugusi ar bārdu un ūsām; ataugušie un savēlušies mati, utu pilni, tagad cir- tojās kā mežs. Acu izteiksme bija stingra, mierīga, dzīva un atsaucīga, tāda, kādas Pjēra skatienam nekad nebija bijis. Viņa agrāko izlaidību, kas bija izpaudusies arī skatienā, tagad bija nomainījusi enerģiska, darbībai un pretsparam gatava apņēmība. Kājas viņam bija basas.

Pjērs lūkojās gan lejup uz lauku, pa kuru šorīt lielā skaitā kustējās pajūgi un jātnieki, gan tālē viņpus upes, gan uz šuneli, kas izlikās, ka ne pa jokam grib viņam iekost, gan uz savam basajām kājām, ko ar patiku cilāja šā un tā, kustinādams netīros, resnos, lielos pirkstus. Un ikreiz, kad viņš paskatījās uz savām basajām kājām, viņa sejai pārslīdēja mundrs un pašapmierināts smaids. So baso kāju izskats viņam atgādināja visu to, ko viņš pa šo laiku pārdzīvojis un izpratis, un šī atcere viņam bija tīkama.

Laiks jau vairākas dienas pieturējās kluss, skaidrs, ar vieglām rīta salnām — tā saucamā atvasara.

Gaiss saulē bija silts, un šis siltums, jaukdamies ar rīta salnas spēcinošo dzestrumu, kas vēl jaudās gaisā, bija sevišķi patīkams.

Pār visu, gan pār tāliem, gan pār tuviem priekšmetiem, klājās tas burvīgais, kristāldzidrais mirdzums, kāds mēdz būt tikai šajā rudens cēlienā. Tālē vīdēja Zvirbuļu kalni ar sādžu, baznīcu un lielu, baltu māju. Gan kailie koki, gan smiltis, gan akmeņi, gan namu jumti, gan zaļā baznīcas torņa smaile, gan tālās, baltās mājas stūris — tas viss nedabiski skaidri, smalkām līnijām iezīmējās dzidrajā gaisā. Tuvumā rēgojās franču ieņemtā, pazīstamā, pusap- degušā kungu nama drupas ar vēl zaļiem ceriņu krūmiem, kas auga gar žogu. Un pat ši sagrautā un apgānītā māja, kas apmākušās dienās atbaidīja ar savu neglītumu, tagad spilgtā, nekustīgā mirdzumā šķita kaut kas mierinoši jauks.

Mājīgi atpogājies, ar naktscepuri galvā, īsu pīpīti zobos gar barakas stūri iznāca franču kaprālis un, draudzīgi pamirkšķinājis, tuvojās Pjēram.

Quel soleil, hein, Monsieur Kiril? (tā Pjēru saukāja visi franči). On dirait le printemps. [259] [1] kas par saulīti, kirila kungs, vai ne? Tīri kā pavasarī.— Un kaprālis atslējās pret durvīm un piedāvāja Pjēram pīpi, kaut gan viņš vienmēr to piedāvāja un Pjērs vienmēr atteicās.

Si l'on marchait par un temps comme celuila.. . [260] [1] tādā laikā būtu laba iešana.., — viņš iesāka.

Pjērs viņu iztaujāja, kas dzirdams par aiziešanu, un kaprālis pastāstīja, ka gandrīz visi pulki ejot projām un ka šodien vajagot būt paveici arī par gūstekņiem. Barakā, kur mitinājās Pjērs, kāds zaldāts Sokolovs bija slims uz miršanu, un Pjērs ierunājās kaprālim, ka par šo zaldātu vajadzētu parūpēties. Kaprālis sacīja, ka Pjērs varot būt mierīgs, ka tādām vajadzībām esot pārvietojamais un pastāvīgais hospitālis un ka par slimniekiem būšot rīkojums, un priekšniecība esot paredzējusi visu, kas vien varētu atgadīties.

Et puis, M-r Kiril, vous n'avez qu'a dire un mot au capitaine, vous savez. Oh, c'est un… qui n'oublie jamais rien. Dites au capitaine quand il fera sa tournee, il fera tout pour vous .. . [261] [1] un tad, kirila kungs, jums vajag pateikt kapteinim tikai vienu vārdu; jūs jau zināt… Viņš ir tads… nekā neaizmirst. Pasakiet kapteinim, kad viņš apstaigās baraku; viņš jūsu dēļ visu izdarīs…

Kapteinis, ko kaprālis pieminēja, bieži un ilgi mēdza tērzēt ar Pjēru un izrādīja tam visāda veida labvēlību.

Vois-tu, St. Thomas, qu'il me disait Vautre jour: Kiril c'est un homme qui a de l'instruction, qui parle frangais; c'est un segneur russe, qui a es des malheurs, mais c'est un homme. Et il s'ij entend le… S'il demande quel- que chose, qu'il me dise, il n'y a pas de refus. Quand oti a fait ses etudes, voijez vous, on aime l'instruction et les gens comme il faut. C'est pour vous, que je dis ceļa, M. Kiril. Dans l'affaire de Vautre jour si ce n'etait grace a vous, ca aurait fini mal. [262] [1] redzi, tomā, viņš man viņdien saka: Kirils, tas ir izglītots cilvēks, runā franciski; tas ir krievu kungs, kam gadījusies nelaime, bet viņš ir cilvēks. Viņš saprot lietu… Ja viņam ko vajag, nedrīkst atteikt. Redzi, ja cilvēks ir šo to mācījies, tad viņš mīl izglītību un labi audzinātus cilvēkus. To es par jums saku, Kirila kungs. Ja viņdien nebijis jūsu, tas būtu slikti beidzies.

Un, papļāpājis vēl kādu brītiņu, kaprālis aizgāja. (Tas, ko kaprālis pieminēja, bija pirms dažām dienām notikušais kautiņš starp gūstekņiem un frančiem, kurā Pjēram bija izdevies savaldīt savus biedrus.) Vairāki gūstekņi bija dzirdējuši Pjēra sarunu ar kaprāli un tūdaļ sāka klaušināt, ko tas teicis. Kamēr Pjērs biedriem atstāstīja, ko kaprālis sacījis par promiešanu, pie barakas durvīm pienāca sausnējs, dzeltens un noskrandis franču zaldāts. Ar ašu, biklu kustību piesviedis pirkstus pie pieres sveicienam, viņš uzrunāja Pjēru un jautāja, vai šajā būdā esot zaldāts Platoche2,[1] — Platoša. kam viņš iedevis šūt kreklu.

Pirms kādas nedēļas franči bija saņēmuši ādas apaviem un audeklu un sadevuši gūstekņiem šūt zābakus un kreklus.

Gatavs, gatavs, vanadziņ! — sauca pretim Karatajevs, nākdams no būdas ar kārtīgi salocītu kreklu.

Siltā laika pēc un lai būtu ērtāk strādāt, Karatajevs bija izmeties apakšbiksēs un noplīsušā kreklā, kas bija melns kā zeme. Mati viņam pa amatnieku paražai bija apsieti ar lūciņu, un viņa apaļā seja izskatījās vēl apaļāka un mīlīgāka.

Norunāts — tikpat kā padarīts. Kā uz piektdienu solīju, tā gatavs ir, — Platons runāja, smaidot ritinādams vaļā pašūto kreklu.

Francūzis nemierīgi paskatījis apkārt un, it kā pārvarēdams šaubas, aši nometa .mundieri un vilka mugurā kreklu. Zem mundiera francūzim nebija krekla, bet uz kailās, dzeltenās, izdēdējušās miesas uzģērbta gara, notau- kota puķaina zīda veste. Francūzis acīm redzami baidījās, ka gūstekņi, kas viņā noskatījās, nesāk smieties, un ar skubu mauca kreklu pār galvu. Neviens no gūstekņiem nebilda ne vārda.

Edz, pašā laikā, — Platons priecājās, kreklu saraustīdams.

Francūzis, iemaucis kreklā galvu un rokas, acu nepaceldams, aplūkoja uzvilkto kreklu un pētīja vīli.

Ko nu, vanadziņ, nav jau man te nekāda šūtuve, pat ne rsta strumenta nav; bet, kā saka, bez pariktes ij uti nevar nokaut, — Platons čaloja, apaļi smaidīdams un, redzams, pats nopriecādamies par savu darbu.

C'est bien, c'cst bien, mērci, rnais vous devcz avoir de la toīle de reste? [263] [1] labi, labi, paldies, bet vajadzēja pakikt pāri audeklam? — francūzis prasīja.

Būs vēl labāks, kad uz miesas ievalkāsies, — turpināja Karatajevs, joprojām priecādamies par savu ražojumu. — Būs ij jaūki, i;j mīlīgi …

Mērci, mērci, mon vietuc, le reste?… — francūzis smaidīdams atkārtoja un, salūkojis papīra naudas gabalu, sniedza Karatajevam. — Mats le reste .. ?[1] Paldies, paldies, mīļais, bet atlikums? … Kur atlikums? …

Pjērs redzēja, ka Platons negrib saprast, ko francūzis saka, un neiejaukdamies nolūkojas viņos. Karatajevs pateicās par naudu un nevarēja vien beigt tīksmināties par savu darbu. Francūzis uzstāja, lai atdod atlikumu, un palūdza Pjēru pārtulkot to, ko sacīja.

Nu, ko viņš ar atlikumu? — Karatajevs nogauda. — Mums tur iznāktu brangi kājautiņi. Nu, lai jau, dievs ar viņu! — Un Karatajevs ar pēkšņi apmākušos bēdīgu seju izvilka no azotes lupatu vīst ok līt i un neskatīdamies sniedza francūzim. — E, lai! — Karatajevs noteica un gāja projām. Francūzis paraudzījās uz audeklu, kļuva domīgs., jautājoši pavēras Pjērā, un šķita, ka Pjēra skatiens viņam ko pateicis.

PLatoche, dites donc, Platoche, — piepeši nosarcis, francūzis pīkstošā balsī iesaucās. — Gardez pour voues, [264] [1] Platoš, ei Platoš… Ņem to sev. — viņš sacīja, sniegdams lupatas, pagriezās un aizgāja.

— Skat nu vien, — Karatajevs, galvu grozīdams, pabrīnījās. — Saka, pagāni, bet tāpat sirds krūtīs. Tiesa vien, kā veci ļauži daudzināja: sviedraina roka dāsna, sausa — uz došanu gausa. Pats pliks, bet, ače, tak atdeva. — Karatajevs, domīgi smaidīdams un lupatās nolūkodamies, kādu laiciņu klusēja. — Bet kājauti, draudziņ, iznāks no tiesas brangi, — viņš nopriecājās un iegāja atpakaļ būdā.

XII

Bija pagājušas četras nedēļas, kopš Pjērs atradās gūstā. Kaut gan franči piedāvājās pārvest viņu no zaldātu barakas pie oficieriem, viņš palika tai pašā būdā, kurā bija nokļuvis pirmajā dienā.

Izpostītajā un nodedzinātajā Maskavā Pjērs cieta gandrīz pašu pēdīgo trūkumu, kādu vien cilvēks spēj paciest; taču ar savu spēcīgo miesas būvi un labo veselību, ko līdz šim nemaz nebija apzinajies, un it īpaši tāpēc, ka šis trūkums sākās tik nemanāmi, ka nevarēja pat pateikt, kad īsti tas sācies, viņš savu stāvokli pacieta ne tikvien viegli, bet pat priecīgi. Un tieši šai pašā laikā viņš arī iemantoja to mieru un apmierinātību ar sevi, pēc kā veltīgi bija tiecies agrāk. Viņš savā mūžā ilgi un no dažādām pusēm bija meklējis šo mieru un saskaņu ar sevi pašu, to, kas viņu tā pārsteidza, vērojot zaldātus Borodinas kaujā, — viņš to bija meklējis filantropijā, masonu mācībā, augstāko aprindu dzīves izlaidībā, vīnā, pašuzupurēšanās varonībā, romantiskajā mīlā uz Natašu; viņš to bija raudzījis panākt domāšanas ceļā, un visi šie meklējumi un mēģinājumi bija viņu vīluši. Nu viņš, pats par to nedomādams, bija ieguvis šo mieru un saskaņu ar sevi pasu tikai nāves šausmās, ciešanās, trūkumā un visā tajā, ko viņš izprata Karatajevā. Tie baigie mirkļi, ko viņš pārdzīvoja nāves soda laikā, it kā uz visiem laikiem bija noskalojuši no viņa iztēles un atceres nemierīgās domas un jūtas, kas agrāk šķitušas svarīgas. Viņam pat prātā neienāca domas ne par Krieviju, ne par karu, ne par politiku, ne par Napoleonu. Viņam bija pilnīgi skaidrs, ka tas viss viņu neskar, ka viņš nav aicināts un tāpēc nevar par visu to spriest. «Krievija un vasara — tām nekas līdzi netiek,» viņš atkārtoja Karatajeva vārdus, un šie vārdi viņu dīvaini nomierināja. Tagad viņam šķita nesaprotams un pat smieklīgs viņa nodoms nogalināt Napoleonu un aprēķini par kabalistisko skaitli un par apokalipses zvēru. Dusmas uz sievu un bažas par to, lai netiktu apkaunots viņa vārds, tagad likās ne tikvien niecīgas, bet pat jocīgas. Kāda gan viņam daļa gar to, ka šī sieviete tur dzīvoja tā, kā tai patika? Kas kuram un it īpaši viņam bija daļas, vai dabū vai nedabū zināt, ka viņu gūstekni sauc par grāfu Bez- uhovu.

Tagad viņš bieži atcerējās sarunu ar kņazu Andreju un bija ar viņu pilnīgi vienis prātis, tikai mazliet citādi izprazdams kņaza Andreja domas. Kņazs Andrejs domāja un teica, ka laime mēdzot būt tikai negatīva, taču viņš to teica ar rūgtuma un ironijas pieskaņu. It kā viņš, tā runādams, būtu izteicis citu domu — par to, ka visas mūsos apslēptās alkas pēc pozitīvas laimes dotas mums tikai tādēļ, lai neapmierinātas mūs mocītu. Taču Pjērs bez jebkādām blakus domām atzina, ka tā tiešām ir. Ja nebija ciešanu, ja varēja apmierināt vajadzības un tātad arī brīvi izvēlēties sev darbu, proti, dzīves veidu, — tas Pjēram patlaban šķita neapšaubāma un visaugstākā cilvēkam iespējamā laime. Tikai tagad, šeit, Pjērs pirmoreiz pilnīgi novērtēja, kāda bauda ir ēst, kad esi izsalcis, dzert, kad jūti slāpes, gulēt, kad nāk miegs, tikt siltumā, kad salst, sarunāties ar cilvēkiem, kad gribas runāt un paklausīties cilvēka balsi. Vajadzību apmierināšana — labs ēdiens, tīrība, brīvība — tagad, kad viņam visa tā trūka, Pjēram šķita pilnīga laime, bet darba, dzīves veida izvēle tagad, kad šī izvēle bija tik ierobežota, viņam likās tik viegla, ka viņš aizmirsa, ka dzīves ērtību pārmērs iznīcina visu to laimi, ko sniedz vajadzību apmierināšana, un ka vislielākā brīvība izraudzīties darbu, tā brīvība, ko viņam kādreiz sniedza izglītība, bagātība un stāvoklis sabiedrībā, — ka taisni šī brīvība arī padara darba izvēli neatrisināmi grūtu un iznīcina pašu darba vajadzību un iespēju.

Visi Pjēra sapņojumi tagad tiecās pretim tam laikam, kad viņš būs brīvs. Un tomēr vēlāk un visu savu mūžu Pjērs ar sajūsmu domāja un runāja par šo gūstniecības mēnesi, par tām neatsaucamajām, spēcīgajām un priecīgajām izjūtām un, galvenais, par to pilnīgo dvēseles mieru un neaprobežoto iekšējo brīvību, ko bija izjutis tikai šajā laikā.

Kad viņš pirmajā dienā, piecēlies rīta agrumā, gaismai austot, izgāja no būdas un ieraudzīja vispirms Novode- vičjes klostera tumšos jumolus un krustus, ieraudzīja sarmu putekļainajā zālē, ieraudzīja Zvirbuļu kalnu paugurus un mežaino upes krastu aizvijamies līdz ar upi un gaistam violetā tālē, kad sajuta dzestrā gaisa dvesmu un izdzirdēja ķērcam kovārņus, kas no Maskavas puses lidoja pāri laukam, un kad pēc tam no austrumiem uzreiz uzšļā- cās gaisma un no padebeša svinīgi iznira saules maliņa, un gan jumoli, gan krusti, gan rasa, gan tāle, gan upe — viss iedzirkstījās priecīgā gaismā, — Pjēru pārņēma jauna, vēl nebaudīta dzīves prieka un spēka izjūta.

Un šī izjūta ne tikvien neatstāja viņu visu gūstniecības laiku, bet, gluži otrādi, kļuva spēcīgāka reizē ar to, kā pieauga viņa stāvokļa grūtības.

Šo gatavību uz visu, šo garīgo sasprindzinātību Pjērā vēl vairāk uzturēja tās augstās domas par viņu, kas pēc Pjēra ierašanās barakā drīz vien nodibinājās starp viņa biedriem. Pjērs ar savu valodu prasmi, ar cieņu, kādu viņam izrādīja franči, ar savu vienkāršību, atdodams visu, ko vien viņam lūdza (viņš saņēma oficieriem pienākošos trīs rubļus nedēļā), ar savu spēku, ko viņš parādīja zaldātiem, ar spiešanu iespiezdams naglas būdas sienā, ar lēnprātību, ko viņš izrādīja satiksmē ar biedriem, ar viņiem nesaprotamo spēju sēdēt nekustīgi un, neko nedarot, domāt, — zaldātiem likās mazliet noslēpumaina un augstāka būtne. Tās viņa īpašības, kas tanī pasaulē, kur viņš bija dzīvojis agrāk, bija ja arī ne kaitīgas, tad apgrūtinošas, — spēks, nevērība pret dzīves ērtībām, izklaidība, vienkāršība, —■ šeit, starp šiem cilvēkiem, pacēla viņu gandrīz varoņa stāvoklī. Un Pjērs juta, ka šis uzskats uzliek viņam pienākumus.

XIII

Naktī no 6. uz 7. oktobri franči sakustējās uz prorn- iešanu: plēsa nost virtuves, barakas, krāva vezumus, un sāka virzīties karapulki un vezumu rindas.

Pulksten septiņos no rīta franču konvoja zaldāti kaujas tērpos un bruņu cepurēs, ar šautenēm, mugursomām un milzīgiem maisiem stāvēja pie barakām, un pa visu rindu

skanēja dzīva, lamu vārdiem piebārstīta franču valodas

čala.

Barakā visi bija gatavi, apģērbušies, sajozušies, apāvu- šies un gaidīja tikai pavēli doties ceļā. Slimais zaldāts Sokolovs, bāls, izdēdējis, ar ziliem lokiem ap acīm, viens pats neāvies un neapģērbies sēdēja savā vietā un paklusu un vienmuļīgi vaidēja, aiz izģinduma izvalbītām acīm jautājoši raudzīdamies uz biedriem, kas nelikās par viņu ne zinis. Redzams, ka ne tik daudz ciešanas — viņš slimoja ar asinssērgu, — cik bēdas un bailes palikt vienam lika viņam vaidēt.

Pjērs, apāvies kurpēs, ko viņam bija pašuvis Karatajevs no kazādas, kuru tam kads francūzis bija atnesis pazolēm, apjozies ar valgu, piegāja un notupās pie slimnieka.

Nekas, Sokolov, viņi taču neaiziet pavisam! Viņiem te ir hospitālis. Varbūt tev būs vēl labāk nekā mums, — Pjērs mierināja.

Ak kungs! Ak tu mana beidzamā stundiņa! Ak kungs! — zaldāts sāka vaidēt skaļāk.

Es tūdaļ viņiem pajautāšu, — Pjērs solījās un piecēlies devās uz barakas durvīm. Kamēr Pjērs gāja uz durvīm, no ārpuses ar diviem zaldātiem pienāca tas pats kaprālis, kas vakar bija Pjēram piedāvājis pīpi. Kā kaprālis, tā zaldāti bija kaujas tērpos ar mugursomām un aizsprādzētām bruņu cepurēm, kas pārvērta viņu pazīstamās sejas.

Kaprālis nāca uz durvīm, lai pēc priekšniecības pavēles tās aizdarītu. Gūstekņus pirms izlaišanas vajadzēja pārskaitīt.

Caporal, que ferci-i-oti du malade?..[1] Kaprāli, ko darīt ar slimo? .. — Pjērs iesāka; taču tajā brīdī, kad viņš to izteica, viņam uznāca šaubas, vai tas ir tas pats pazīstamais kaprālis vai arī kāds cits, nepazīstams cilvēks, tik maz kaprālis šobrīd līdzinājās pats sev. Turklāt tai acumirklī, kad Pjērs to sacīja, no abām pusēm pēkšņi atskanēja bungu rīboņa. Kaprālis saviebās no Pjēra vārdiem un, izgrūdis nenoteiktu lamu vārdu, aizcirta durvis. Barakā iestājās pustumsa; abās pusēs griezīgi rībēja bungas, apslāpēdamas slimnieka vaidus.

«Lūk, tas! … Atkal tas!» Pjērs teica pats sev, un salti šermuļi neviļus pārskrēja viņam pār muguru. Pārvērstajā kaprāļa sejā, viņa balss skaņā, satraucošajā un slāpējošajā bungu rīboņā Pjērs samanīja to noslēpumaino, vienaldzīgo spēku, kas lika cilvēkiem pret savu gribu nogalināt sev līdzīgus, to spēku, ko bija redzējis darbojamies nāves soda izpildīšanas laikā. Baiļoties, raudzīt izvairīties no šā spēka, vērsties ar lūgumiem pie cilvēkiem, kas tam kalpoja, lūkot tos pierunāt bija veltīgi. To Pjērs tagad zināja. Vajadzēja gaidīt un ciest. Pjērs vairs nepiegāja pie slimnieka un neatskatījās uz to. Klusēdams, saclrūmis viņš stāvēja pie barakas durvīm.

Kad barakas durvis atvērās un gūstekņi kā aunu bars, cits citam virsū spiezdamies, sadrūzmējās pie izejas, Pjērs izspraucās uz priekšu un piegāja pie tā paša kapteiņa, kas, pēc kaprāļa apgalvojuma, bija gatavs Pjēra labā darīt visu. Arī kapteinis bija kaujas tērpā, un arī no viņa saltās sejas raudzījās «tas», ko Pjērs bija pamanījis kaprāļa vārdos un bungu rīboņā.

Filez, filez, [265] [1] ejiet, ejiet garām. — kapteinis mudināja, bargi raukdams pieri un vērodams gūstekņus, kas barā spiedās viņam garām. Pjērs zināja, ka viņa mēģinājums bits veltīgs, tomēr piegāja kapteinim klāt.

Eh bien, qu'est cc qu'il y a? [266] [1] nu, kas ir?— dzedri atskatījies un it kā nepazinis, jautāja oficieris. Pjērs pateica par slimnieku.

II pourra marcher, que diable! — atteica kapteinis. — Filez, filez* 8 Viņš var iet, velns parāvis! Ejiet, ejiet garām,— viņš turpināja, uz Pjēru neskatīdamies.

Mais non, il est ā l'agonie.. . [267] [1] Bet viņš taču mirst..,— Pjērs jau taisījās paskaidrot.

Voulez vous bien!.. . [268] 8 vācieties pie!,,.— nikni saviebies, kapteinis uzbrēca.

Tram-ta-ta-tam, tam-tam, rībēja bungas. Un Pjērs saprata, ka noslēpumainais spēks jau pilnīgi sagrābis šos ļaudis savā varā un ka tagad vēl ko runāt būtu velti.

Gūstekņus oficierus atšķīra no zaldātiem un lika tiem iet uz priekšu. Oficieru, starp kuriem soļoja arī Pjērs, bija cilvēku trīsdesmit, zaldātu kādi trīs simti.

Sagūstītie oficieri, ko izlaida no citām barakām, visi bija sveši, daudz labāk apģērbti nekā Pjērs un noskatījās uz viņu, uz viņa apaviem neuzticīgi un atvairīgi. Netālu no Pjēra soļoja resns majors ar tuklu, dzeltenu, piktu seju, ģērbies tatāru halātā un sajozies ar dvieli; viņš acīmredzot baudīja savu biedru gūstekņu vispārēju cieņu. Vienu roku ar tabakas maku viņš turēja azotē, ar otru atspiedās uz pīpes kāta. Majors sēkdams un tusnīdams rūca un sirdījās uz visiem, jo viņam likās, ka visi to grūsta un ka visi steidzas, kad nav kurp steigties, visi nez par ko brīnās, kad nekā nav ko brīnīties. Kāds cits, sīks, kalsns oficieris, ar visiem uzsāka valodas, izteikdams minējumus par to, kurp gan viņus tagad ved un cik tālu tie šodien paspēs noiet. Ierēdnis velteņu zābakos un intendantūras formas tērpā skraidīja apkārt no vienas puses uz otru, izlūkodams nodegušo Maskavu, skaļi ziņodams savus novērojumus par to, kas nodedzis un kas tā par Maskavas daļu, ko patlaban var redzēt. Trešais oficieris, pēc izrunas spriežot, polis, strīdējās ar intendantūras ierēdni, cenzdamies tam pierādīt, ka tas kļūdījies, noteikdams Maskavas kvartālus.

Ko strīdaties? — majors pikti apsauca. — Vai Niko- las vai Vlasa, alga viena; redziet, viss nodedzis, nu, un beigas … Ko grūstāties, vai uz ceļa vietas trūkst! — viņš pikti uzbrēca, pagriezies pret to, kas soļoja viņam aiz muguras un nepavisam viņu negrūstīja.

Ai, ai, ai, ko padarījuši! — drīz vienā, drīz otrā pusē iesaucās gūstekņi, vērodami krāsmatas. — Ij Aizupe, ij Zubova un ij Kremlī arī. .. Skatieties nu, ne puses vairs nav. Es taču jums teicu, ka visa Aizupe, rau, tā arī ir.

Nu, zināt taču, ka nodedzis, kas tur vairs ko gudrot! — majors pukojās.

Ejot cauri Hamovņikiem (kādam no nedaudzajiem ne- nodegušajiem Maskavas kvartāliem) gar baznīcu, viss gūstekņu bars piepeši sablīvējās uz vienu pusi un atskanēja šausmu un riebuma saucieni.

Vej, nešķīsteņi! Gatavie pagāni! Kā tad, pagalam, pagalam jau ir… Nez ar ko notriepuši.

Arī Pjērs pavirzījās uz baznīcas pusi, kur atradās tas, kas izraisīja šos saucienus, un neskaidri saskatīja kaut ko pie baznīcas žoga pieslietu. No tā, ko stāstīja biedri, kas bija redzējuši labāk par viņu, viņš dabūja zināt, ka tas kaut kas esot cilvēka līķis, piesliets stāvus pie mūra un ar sodrējiem notrieptu seju.

— Marchez, sacre nom … Filez… irente mille diab- les.. 1 Ejiet jel, velns parāvis… Ejiet… trīsdesmit tūkstoši velnu.,, — skanēja konvojnieku lamas, un franču znldati jaunā niknumā ar zobeniem izdzenāja gūstekņu baru, kns nolūkojās mironī.

XiV

Pa Hamovņiku šķērsielām gūstekņi gāja vieni paši ar savu konvoju un ratiem, un orēm, kas piederēja konvoj- niekiem un brauca nopakaļ; bet, izgājuši pie pārtikas veikaliem, viņi iekļuva milzīgā, cieši sablīvētā artilērijas ratu virtenē,"kam pa vidu jaucās privātie pajūgi.

Pie paša tilta visi apstājās, gaidīdami, lai aizvirzās priekšējie braucēji. No tilta gūstekņi priekšā un aiz muguras ieraudzīja citas bezgalīgas vezumu rindas. Pa labi, kur Kalugas ceļš aizlocījās gar Ņeskučnoje, izgaisdams tālē, vilkās bezgalīgas karapulku un vezumu virtenes. Tie bija agrāk par visiem izgājušie Boarnē korpusa pulki; aizmugurē, pa krastmalu un pār Akmens tiltu stiepās Neja pulki un vezumu rindas.

Davū pulki, pie kuriem piederēja gūstekņi, gāja pa Krimas braslu un pa daļai jau bija nokļuvuši uz Kalugas ielas. Taču vezumu rindas bija tā izstiepušās, ka pēdējie Boarnē vezumi vēl nebija tikuši ārā no Maskavas uz Kalugas ielas, kad Neja karapulku priekšgals jau nāca ārā no Lielās Ordinkas.

Pārgājuši Krimas braslu, gūstekņi pavirzījās dažus soļus un apstājās, un atkal pavirzījās, un ekipāžas un cilvēki no visām pusēm aizvien vairāk un vairāk sablīvējās kopā. Vairāk nekā stundu gājuši tos dažus simtus soju, kas šķir tiltu no Kalugas ielas, un nokļuvuši līdz laukumam, kur Aizupes ielas saiet kopā ar Kalugas ielu, gūstekņi, saspiesti ciešā pūlī, apstājās un vairākas stundas nostāvēja šai ielu krustojumā. No visām pusēm dzirdēja riteņu graboņu, nerimstošu kā jūras šalkas, un kāju di- poņu, un nemitīgus dusmīgus kliedzienus un lamas. Pjērs stāvēja, piespiests pie apdeguša nama sienas, klausīdamies šai skaņās, kas viņa iztēlē saplūda ar bungu rīboņu.

Daži sagūstītie oficieri, lai varētu labāk redzēt, uzrāpās uz apdegušā nama sienas, pie kuras stāvēja Pjērs.

Ak, kas ļaužu! Vai manu, kas ļaužu!… Pat uz lielgabaliem sakrāvuši! Paskat: kažokādas … — viņi runāja. — Skaties, maitas gabali, ko salaupījuši… Āre, kur tam aizmugurē, ratos … Tas tak ir no svētbildes, nudien! Jādomā, vācieši. Un mūsu zemnieks arī, nudien! … Ak, nelieši! … Re, kā apkrāvies, pats tikko kustas! Se tev nu, droška — pat to pakampuši! … Pavej, kā uzsēdies uz lādēm. Ak tu tētīt! .. . Saplūcās! …

Tā, tā, sadod viņam pa purnu, pa purnu! Tā jau līdz vakaram nesagaidīs. Paskat, paskat… tie droši vien ir paša Napoleona. Vai tu re, kas par zirgiem! Un mooo- gramma ar kroni. Tā ir saliekamā māja. Maiss novēlās, neredz. Atkal saplūcās… Sieviete ar bērniņu un itin glīta. Kā tad, tā jau nu tevi gan laidīs … Paskat, ne gala saredzēt. Krievu meičas, nudien, meičas! Cik mierīgi kalošās sasēdušās!

Atkal vispārējās ziņkāres vilnis, tāpat kā Hamovņikos pie baznīcas, uznesa visus gūstekņus uz ceļa, un Pjers, pateicoties savam lielajam augumam, pāri citu galvām ieraudzīja to, kas saistīja gūstekņu uzmanību. Trijās ka- lešās, kas bija iejukušas starp lādiņu kastām, cieši cita citai klēpī sasēdušās, brauca spilgti izgreznojušās, izkrāsojušās sievietes, kaut ko klaigādamas spiedzošās balsīs.

Kopš ta brīža, kad Pjers bija sācis apzināties noslēpumaino s,ļ v k.u, nekas viņam nelikās dīvains vai baigs: ne mironis, ko joka pēc notriepuši ar sodrējiem, ne šis sievietes, kas nez kurp steidzās, ne Maskavas krāsmatas. Viss, ko Pjērs tagad redzēja, neatstāja uz viņu gandrīz nekādu iespaidu, — it kā viņa dvēsele, gatavodamās grūtai cīņai, būtu atteikusies uzņemt iespaidus, kas varētu to vājināt.

Sieviešu brauciens bija garām. Aiz tā atkal vilkās rati, zaldāti, ores, karietes, zaldāti, kastes, zaldāti, retumis sievietes.

Pjers neredzēja cilvēkus katru par sevi, bet redzēja tos kustamies.

Visus šos cilvēkus un zirgus it kā dzina kāds neredzams spēks. Visi viņi kādu stundu, kamēr Pjērs tos vēroja, plūda ārā pa dažādam ielām ar vienu un to pašu vēlēšanos — drīzāk tikt projām; visi viņi vienādi, sagrūzdamies ar citiem, sāka dusmoties, kauties; paņirdzās balti zobi, raucās uzacis, cits citu apmētāja vieniem un tiem pašiem lamu vārdiem, visās sejās bija viena un ta pati braši apņēmīgā un nežēlīgi saltā izteiksme, kas no rīta, bungām rībot, bija Pjēru pārsteigusi kaprāļa sejā.

Tikai vēlā pievakarē konvoja priekšnieks bija savācis kopā savu komandu un ar kliegšanu un strīdiem iespiedās vezumu vidū, un gūstekņi, no visām pusēm ielenkti, izgāja uz Kalugas ceļa.

Gāja ļoti ātri, neatpūzdamies un apstājās tikai ar saules rietu. Vezumi sablīvējās cits pie cita, un ļaudis sāka rīkoties uz naktsguļu. Visi izskatījās dusmīgi un neapmierināti. Ilgi visās malās skanēja lamas, nikni kliedzieni un kaušanās. Kariete, kas brauca aiz konvoja, bija uzdzinu- sies virsū konvoja ratiem un ar dīseli tos ielauzusi. Vairāki zaldāti no dažādām pusēm saskrēja ap ratiem; vieni dauzīja pa galvu karietē iejūgtos zirgus, griezdami tos malā, citi plūcās savā starpā., un Pjērs redzēja, ka vienu vācieti ar zobenu smagi ievainoja galvā.

Likās, ka visi šie cilvēki, apstājušies klajā laukā drēgnajā rudens vakara mijkrēsli, patlaban izjuta vienu un to pašu nepatīkamo atmodu no steigas un trauksim^as kustības nezin kurp, kas izejot visus bija pārņēmusi. Apstājušies visi it kā atjēdza, ka vel nav zināms, kurp tie iet, un ka šai gājienā būs daudz smaguma un grūtuma.

Šai atpūtas vietā konvojnieki izturējās pret gūstekņiem vēl sliktāk, nekā izejot. Te gūstekņiem pirmoreiz izsniedza zirga gaļu.

No oficieriem līdz pat pēdīgajam zaldātam — ikvienā varēja manīt pret katru no gūstekņiem it kā personisku saniknojumu, kas negaidot bija stājies iepriekšējo draudzīgo attiecību vietā.

Si-s sanrknojums vēl vairāk pieauga, kad, gūstekņus pārskaitot, izrādījās, ka, izejot no Maskavas, vispārējā burzmā kāds krievu zaldāts, izlikdamies slimojam ar vēderu, bija aizbēdzis. Pjērs redzēja, kā francūzis piekāva krievu zaldātu par to, ka tas atgāja par tālu no ceļa, un dzirdēja, kā kapteinis, viņa draugs, rāja unterofkieri par krievu zaldāta bēgšanu un draudēja ar tiesu. Uz unteroficiera iebildumu, ka zaldāts bijis slims un nevarējis paiet, oficieris pateica, ka esot pavēle apšaut tos, kas paliek iepakaļ. Pjērs juta, ka tas liktenīgais spēks, kas viņu bija satriecis nāves soda brīdī un nebija manāms visu gūsta laiku, tagad atkal pārņem visu viņa esamību. Viņam bija bai!; taču viņš juta, ka, jo vairāk liktenīgais spēks pūlējās viņu nomākt, jo vairāk viņa dvēselē auga un brieda no ta neatkarīgs dzīvības spēks.

Pjērs vakariņās iestrēba rudzu miltu putru ar zirga gaļu un parunājās ar biedriem.

Nedz Pjērs, nedz kāds no viņa biedriem nerunāja ne par to, ko bija redzējuši Maskavā, ne par franču rupjo izturēšanos, ne par rīkojumu nošaut, kas viņiem bija paziņots: visi, it kā spītēdami aizvien ļaunākam stāvoklim, bija sevišķi mundri un jautri. Pārcilāja atmiņas, jocīgus atgadījumus, kas bija redzēti gājiena laikā, un vairījās pieminēt pašreizējo stāvokli.

Saule sen bija norietējusi. Sur tur pie debesīm iedegās spožas zvaigznes; sarkana kā ugunsgrēks debess malā izlija uzlecošā pilnā mēness blāzma, un milzīga, sarkana bumba dīvaini šūpojās pelēcīgajā miglā. Kļuva gaišs. Vakars jau bija beidzies, taču nakts vēl neiestājās. Pjērs piecēlās, un, atstājis savus jaunos biedrus, devās starp ugunskuriem uz ceļa otru pusi, kur, kā viņam bija teikts, stāvēja sagūstītie zaldāti. Viņam gribējās ar tiem parunāties. Uz ceļa franču sardzes zaldāts viņu apturēja un lika griezties atpakaļ.

Pjērs griezās atpakaļ, taču ne uz ugunskuru pie biedriem, bet pie atjūgtajiem ratiem, kur neviena nebija. Kājas sev apakšā savilcis un galvu nokāris, viņš apsēdās uz saltās zemes pie ratu riteņa un ilgi nekustīgi sēdēja un domāja. Pagāja vairāk par stundu. Neviens Pjēru netraucēja. Pēkšņi viņš iesmējās savus rešņos, labsirdīgos smieklus tik skaļi, ka ļaudis no dažādām pusēm atskatījās uz šiem dīvainajiem, acīm redzami vientuļajiem smiekliem.

— Ha, ha, ha! — Pjērs smējās. Un balsī runāja pats ar sevi. — Zaldāts nelaida mani. Notvēra mani, ieslēdza mani. Tur mani gūstā. Kādu mani? Mani? Mani — manu nemirstīgo dvēseli! Ha, ha, ha!… Ha, ha, ha! … — viņš smējās ar asarām acīs.

Kāds vīrs piecēlās un piegāja paraudzīt, ko šis ērmotais, garais cilvēks tur viens pats smejas. Pjērs mitējās smieties, piecēlās, pagājās no ziņkārīgā tālāk un pavērās apkārt.

Milzīgā, bezgalīgā nakts apmetne, kur nesen vēl skaļi sprakstēja ugunskuri un skanēja ļaužu čala, sāka noklust; sarkanās ugunskuru liesmas plaka un bālēja. Augstu pie gaišajām debesīm stāvēja pilns mēness. Tālumā atplaiksnīja meži un lauki, kas pirmāk aiz nometnes nebija saredzami. Un vēl tālāk aiz šiem mežiem un laukiem pletās gaiša, līgana, aicinoša, bezgalīga tāle. Pjērs palūkojās uz debesīm, gaistošo, dzirkstošo zvaigžņu dzīlē. «Un tas viss ir mans, un tas viss ir manī, un tas viss esmu es!» Pjērs domāja. «-Un visu to viņi ir sagūstījuši un iesprostojuši ar dēļiem nožogotā būdā!» Viņš pasmaidīja un gāja likties gulēt pie saviem biedriem.

XV

Oktobra pirmajās dienās pie Kutuzova ieradās vēl kāds parlamentāris ar Napoleona vēstuli un miera piedāvājumu; lai maldinātu, vēstule bija datēta Maskavā, kaut gan Napoleons jau atradās Kutuzovam nedaudz priekšā — uz vecā Kalugas ceļa. Kutuzovs uz šo vēstuli atbildēja tāpat kā uz pirmo, kas bija atsūtīta ar Loristonu: viņš sacīja, ka par mieru nevarot būt ne runas.

Drīz pēc tam no Doroliova partizāņu nodaļas, kas darbojās pa kreisi no Tarutinas, pienāca ziņojums, ka Fomin- skā parādījušies karapulki, ka tie sastāvot no Brusjē divīzijas un ka šo divīziju, kas atšķīrusies no citiem karapulkiem, viegli varētu iznīcināt. Zaldāti un oficieri atkal prasīja iet uzbrukumā. Štāba ģenerāļi, ko satrauca atmiņas par vieglo uzvaru pie Tarutinas, stāja virsū Kutuzovam, ka Dorohova priekšlikums izpildāms. Kutuzovs neieskatīja par vajadzīgu nekādu uzbrukumu. Iznāca kaut kas vidējs, tas, kam bija jānotiek; uz Fominsku aizsūtīja nelielu nodaļu, karn vajadzēja triecienā uzbrukt Brusjē.

Aiz dīvainas sagadīšanās šo uzdevumu — kā vēlāk izrādījās, visgrūtāko un vissvarīgāko — saņēma Dohturovs; tas pats necilais, mazais Dohturovs, ko neviens nav mums aprakstījis izstrādājam kaujas plānus, traucamies pulkiem pa priekšu, bārstām krustus pār baterijām u. tml., kuru ieskatīja un dēvēja par neuzņēmīgu un neattapīgu, bet tas pats Dohturovs, ko visos krievu karos ar frančiem no Aus- terlicas līdz trīspadsmitajam gadam atrodam priekšgalā visur, kur vien stāvoklis ir grūts. Austerlicā viņš paliek pēdējais pie Augesta dambja, vācot kopā pulkus, glābjot kas glābjams, kad visi bēg un iet bojā un arjergardā nav neviena ģenerāļa. Slims, drudža mocīts, viņš iet uz Smo- ļensku ar divdesmit tūkstošiem vīru aizstāvēt pilsētu pret visu Napoleona armiju, Smoļenskā, tikko viņš aizsnaudies Malahova vārtos akūtā drudža lēkmē, viņu modina kanonāde pret Smoļensku, un .Smoļenskā turas veselu dienu. Borodinas kaujā, kad kritis Bagrations un mūsu kreisā flanga karapulkos kritušo ir 9 pret 1 un viss franču artilērijas spēks vērsts uz turieni, — turp nesūta nevienu citu, bet taisni neuzņēmīgo un neattapīgo Dohturovu, un Kutuzovs steidzas izlabot savu kļūdu, kad gandrīz jau nosūtījis uz turieni kādu citu. Un mazais, klusais Dohturovs jāj turp, un Borodina kļūst par krievu karaspēka diženo slavu. Un daudz varoņu ir aprakstīts gan dzejā, gan prozā, taču par Dohturovu gandrīz ne vārda.

Atkal Dohturovu sūta turp, uz Fominsku, un no turienes uz Malojaroslaveeu, uz to vietu, kur norisinājās pēdējā kauja ar frančiem, un uz to vietu, no kuras acīm redzami jau sākas franču bojā eja, un atkal daudz ģēniju un varoņu aprakstīti šajā kampaņas posmā, bet par Dohturovu ne vārda vai arī ļoti maz, vai apšaubāmi. Sī Dohturova noklusēšana skaidrāk par visu pierāda viņa nopelnus-.

Dabiski, ka cilvēkam, kas nesaprot mašīnas gaitu, redzot to strādājam, liekas, ka šās- mašīnas svarīgākā da]a ir tā skaida, kas nejauši iekļuvusi tajā un kulstās pa to, traucējot tās gaitu. Cilvēks* kas nepazīst mašīnas uzbūvi, nevar saprast, ka nevis šī skaida, kas bojā mašīnu un traucē tās darbu, bet. gan tas mazais pārnesuma zobrats, kas nedzirdami griežas, ir viena no svarīgākajam mašīnas daļām.

10; oktobri, tai pašā dienā, kad Dohturovs bija pusceļā uz Fominsku un apstājās Aristovas sādžā, gatavodamies sīki izpildīt saņemto pavēli, viss franču karaspēks, savā krampjainajā kustībā nonācis līdz Mirata pozīcijām, it kā tālab, lai uzsāktu kauju, uzreiz bez iemesla pagriezās pa kreisi uz jauno Kalugas ceļu un sāka iet iekšā Fominskā, kur agrāk bija stāvējis vienīgi Brusjē. Dohturovs tolaik komandēja bez Dorohova vēl divas nelielas Fignera un Seslavina nodaļas.

11. oktobra vakarā Seslavins ieradās Aristovā pie priekšniecības un atveda sagūstītu franču gvardu. Gūsteknis stāstīja, ka karapulki, kas šodien ienākuši Fominskā, esot visas lielās armijas avangards, ka arī Napoleons esot turpat, ka visa armija jau piekto dienu kopš atstājusi Maskavu. Tai pašā vakarā kāds dzimtcilvēks, atnācis no Bo- rovskas, teicās redzējis ieejam pilsētā milzīgu karaspēku.

Dorohova nodaļas kazaki ziņoja, ka viņi redzējuši franču gvardus dodamies pa ceļu uz Borovsku. No visām šīm ziņām kļuva skaidrs, ka tur, kur domāja atrast vienu divīziju, tagad bija visa franču armija, kas nāca no Maskavas negaidītā virzienā — pa veco Kalugas ceļu. Dohturovs negribēja nekā uzsākt, jo viņam tagad nebija skaidrs, kas ir viņa pienākums. Viņam bija rīkojums triecienā uzbrukt Fominskai. Taču Fominskā agrāk bija tikai Brusjē, bet tagad visa franču armija. Jerrnolovs gribēja rīkoties pēc saviem ieskatiem, bet Dohturovs palika pie tā, ka viņam vajadzīga pavēle 110 viņa gaišības. Nolēma sūtīt ziņojumu uz štābu.

Šim uzdevumam izraudzīja saprātīgu oficieri Bolhoviti- novu, kam bez rakstītā ziņojuma vajadzēja vēl ar mutvārdiem visu izstāstīt. Pulksten divpadsmitos naktī Bolhovi- tinovs saņēma aploksni un mutvārdu pavēli un, paņēmis līdzi kazaku un rezerves zirgus, auļoja uz galveno štābu.

XVI

.Bija tumša, silta rudens nakts. Jau ceturto dienu smidzināja lietus. Divreiz apmainījis zirgus un pusotras stundas laikā noauļojis trīsdesmit verstu pa dubļainu, staignu ceļu, Bolhovitinovs ap pulksten diviem naktī bija Leta- ševkā. Nokāpis no zirga pie zemnieku mājas, kur uz zedeņu žoga bija izkārtne: «Galvenais Štābs», un atstājis zirgu pagalmā, viņš iegāja tumšajā priekšnamā.

Dežurējošo ģenerāli, drīzāk! Ļoti svarīga ziņa! — viņš uzsauca kādam, kas tusnīdams slējās augšā priekšnama tumsā.

No vakara bija gauži neveseli, jau trešo nakti ne- guļ, — gādīgi nočukstēja denščika balss. — Pirmāk gan modiniet kapteini.

Ļoti svarīga ziņa no ģenerāļa Dohturova, — sacīja Bolhovitinovs, sataustījis vaļējas durvis un iedams iekšā. Denščiks iespraucās viņam pa priekšu un ņēmās kādu modināt: — Jūsu labdzimtība, jūsu labdzimtība, kuljers!

Kas, kas? No kā? — kāda miegaina balss atrūca.

No Dohturova un no Alekseja Petroviča. Napoleons ir Fominskā, — vēstīja Bolhovitinovs, tumsā neredzēdams jautātāju, bet pēc balss skaņas noskārzdams, ka tas nav Konovņicins.

Pamodinātais cilvēks žāvājās un rozījās.

Negribas viņu modināt, — tas sacīja, kaut ko taustīdams. — Stipri savārdzis! Varbūt tikai baumas vien ir.

Te ir ziņojums, — teica Bolhovitinovs, — pavēlēts tūliņ nodot dežurējošam ģenerālim.

Pagaidiet, iedegšu uguni. Kur tu, nolādētais, vienmēr nobāz? — uzbrēca denščikam cilvēks, kas nupat bija rozījies. Tas bija Ščerbiņins, Konovņicina adjutants. — Atradu, atradu, — viņš piebilda.

Dcnščiks šķīla uguni, Ščerbiņins taustīja svečturi.

Ak, maitasgabali, — viņš ar riebumu noteica.

Dzirksteļu gaismā Bolhovitinovs ieraudzīja jauneklīgo

Sčerbiņina seju un sveci, un vēl kādu cilvēku, kas gulēja priekšējā kaktā. Tas bija Konovņicins.

Kad pie posa vispirms zili un tad sarkani uzliesmoja sērkociņi, Ščerbiņins aizdedzināja tauku sveci, no kuras muka projām prusaki, kas to bija grauzuši; viņš uzlūkoja vēstnesi. Bolhovitinovs bija vienos dubļos un, ar piedurkni slaucīdamies, notriepa seju.

Kas tad ziņo? — pārjautāja Ščerbiņins, paņēmis aploksni.

Ziņas ir drošas, — sacīja Bolhovitinovs. — Gan gūstekņi, gan kazaki, gan izlūki — visi vienā mutē liecina vienu un to pašu.

Neko darīt, būs jāmodina, — noteica ščerbiņins, celdamies un iedams pie cilvēka, kas gulēja ar šineli apsegts un naktsccpuri galvā.

Pjotr Petrovič? — viņš pasauca. Konovņicins nepakustējās. — Uz galveno štābu! — viņš pasmaidījis uzsauca, zinādams, ka šie vārdi droši vien gulētāju uzmodinās. Un tiešām, galva naktscepurē tūliņ paslējās. Konovņicina skaistajā, stingrajā sejā ar drudzī kaistošajiem vaigiem kādu mirkli vēl kavējās īstenībai tāla sapņa mulsums, bet tad viņš pēkšņi nodrebēja: seja atguva parasto mierīgo un stingro izteiksmi.

Nu, kas ir? No kā? — viņš bez steigas, bet tūliņ jautāja, acīm mirkšķinoties gaismā. Klausīdamies oficiera ziņojumu, Konovņicins atplēsa un izlasīja ral<stu. Tikko izlasījis, viņš nolaida uz klona kājas vilnas zeķēs un sāka auties. Tad noņēma naktsmici un, deniņus pieglaudis, uzlika formas cepuri.

Tu esi ātri atjājis? Iesim pie viņa gaišības.

Konovņicins uzreiz saprata, ka atvestā ziņa ļoti svarīgā un ka nedrīkst vilcināties. Vai tā laba vai ļauna, par to viņš nedomāja un sev nevaicāja. Viņu tas neinteresēja. Uz visu kara darbību viņš raudzījās ne ar prātu, ne apsvērdams, bet kaut kā citādi. Viņa dvēselē mita dziļa, neizteikta pārliecība, ka viss būs labi, taču ticēt tam nevajag un jo vairāk nevajag par to runāt, bet vajag darīt savu darbu. Un šo darbu viņš darīja, atdodams tam visus savus spēkus.

Pjotrs Petrovičs Konovņicins, tāpat kā Dohturovs, tikai it kā aiz pieklājības ievests tā dēvējamo divpadsmitā gada varoņu sarakstā starp Barklajiem, Rajevskiem, Jerrnolo- viem, Platoviem, Miloradovičiem, tāpat kā Dohturovs, tika uzskatīts par cilvēku ar visai aprobežotām spējām un zināšanām un, tāpat kā Dohturovs, arī Konovņicins nekad nesastādīja kauju projektus, bet vienmēr atradās tur, kur gāja visgrūtāk; kopš bija norīkots par dežurējošo ģenerāli, gulēja vienmēr pie vaļējām durvīm, pavēlēdams sevi modināt kuram katram vēstnesim, kaujas laikā vienmēr bija ugunī, tā ka Kutuzovs viņam to pārmeta un baidījās sūtīt, un, tāpat kā Dohturovs, bija viens no tiem nemanāmajiem zobratiem, kas netarkšķēdarni un neklabēdami ir pati svarīgākā mašīnas sastāvdaļa.

Iziedams no istabas drēgnā, tumšā naktī, Konovņicins saviebās pa daļai no galvassāpēm, kas kļuva stiprākas, pa daļai no prātā ienākušām nepatīkamām domām par to, ka no šās ziņas tagad saviļņosies viss šis iespaidīgo štāba ļaužu midzenis, jo sevišķi Benigsens, kas pēc Tarutinas bija ar Kutuzovu uz nažiem; kā nāks ar priekšlikumiem, strīdēsies, dos pavēles un atkal atcels. Un šī priekšnojauta bija nepatīkama, kaut ari viņš zināja, ka bez tā nevar.

Patiešām, Tols, pie kā viņš iegriezās paziņot jauno vēsti, sāka tūdaļ klāstīt savus apsvērumus ģenerālim, kas dzīvoja ar viņu kopā, un Konovņicins, kas klusēdams gurdi klausījās, atgādināja, ka jāiet pie viņa gaišības.

XVII

Kutuzovs, kā visi veci cilvēki, maz gulēja naktīs. Dienu viņš bieži negaidot iesnaudās; bet nakti neizģērbies gulēja savās cisās lielāko tiesu bez miega un domāja.

Tā viņš arī tagad zvilnēja savā gultā, smago, lielo, sakropļoto galvu uz tuklās rokas atbalstījis, un domāja, ar vienu vaļējo aci vērdamies tumsā.

Kopš Benigsens, kas sarakstījās ar ķeizaru un bija visvarenākais štābā, no viņa vairījās, Kutuzovs bija mierīgāks tai ziņā, ka viņu nespiedīs ar saviem karapulkiem atkal piedalīties veltīgās uzbrukuma operācijās. Tarutinas kaujā un tās priekšvakarā gūtajai mācībai, ko Kutuzovs ar sāpēm atcerējās, arī vajadzēja iedarboties, viņš domāja.

«Viņiem jāsaprot, ka, dodamies uzbrukumā, mēs varam tikai zaudēt. Pacietība un laiks, tie ir mani stiprie karotāji!» Kutuzovs domāja. Viņš zināja, ka nevajag plūkt ābolu, kamēr tas zaļš. Tas pats nokritīs, kad būs ienācies, bet, ja noplūksi zaļu, samaitāsi ir ābolu, ir koku un arī pašam zobus nomizos. Kā pieredzējis mednieks viņš zināja, ka zvērs ievainots, ievainots tā, kā vien varēja ievainot viss krievu spēks, bet, vai nāvīgi vai ne, tas vēl bija nenoskaidrots jautājums. Tagad no Loristona un Bertelemī piedāvājumiem un no partizāņu ziņojumiem Kutuzovs gandrīz jau zināja, ka zvērs ievainots nāvīgi. Taču bija vēl jādabū pierādījumi, vajadzēja gaidīt.

«Viņiem gribas skriet paskatīties, kā viņi to nogalinājuši. Pagaidiet, gan redzēsiet. Aizvien tikai manevrus, aizvien uzbrukumus!» viņš domāja. «Kam tas vajadzīgs? Aizvien tikai, izcelties. It kā kauties būtu kāds prieks. Viņi ir kā bērni, no kuriem nevar izdibināt, kā īsti bijis, jo visi grib pierādīt, ka prot kauties. Bet patlaban tas nav svarīgi.

Un kādus smalkus manevrus tie visi man ieteic! Viņiem šķiet, ja viņi paredzējuši divas trīs nejaušības (viņš atcerējās vispārējo plānu no Pēterburgas), tad paredzējuši tās visas. Bet to ir bez skaita!»

Neatrisinātais jautājums par to, vai Borodinā sistā brūce ir nāvīga vai nav, jau veselu mēnesi nodarbināja Kutuzovu. No vienas puses, franči jau ieņēmuši Maskavu. No otras puses, Kutuzovs nešaubīgi, ar visu savu būtni juta, ka tam briesmīgajam triecienam, kurā viņš kopā ar visiem krievu ļaudīm bija sasprindzinājis visus savus spēkus, jābūt nāvīgam. Taču katrā gadījumā bija vajadzīgi pierādījumi, un viņš tos gaidīja jau mēnesi, un, jo tālāk ritēja laiks, jo viņš kļuva nepacietīgāks. Gulēdams savās cisās, viņš bezmiega naktīs darīja to pašu, ko darīja visi šie jaunākās paaudzes ģenerāļi, to pašu, ko viņš tiem pārmeta. Viņš apcerēja visas iespējamības, tāpat kā jaunie, tikai ar to starpību, ka viņš uz šīm varbūtībām nekā nedibināja un redzēja, ka to ir ne divas, ne trīs, bet tūkstošiem. Jo ilgāk viņš domāja, jo vairāk to saskatīja. Viņš izdomāja Napoleona armijai visvisāda veida kustības, ka tā visa vai ari tās daļa virzās uz Pēterburgu, viņam virsū, apiet viņu, izdomāja (no kā viņš baidījās vairāk par visu) arī to varbūtību, ka Napoleons sāks cīnīties pret viņu ar viņa paša ieroci, ka tas paliks Maskavā, viņu gaidīdams. Kutuzovs izdomāja pat Napoleona armijas virzīšanos atpakaļ uz Mediņu un Juhnovu; taču vienu viņš nevarēja paredzēt, proti, to, kas notika, to bezprātīgo, krampjaino Napoleona armijas svaidīšanos pirm'ajās vienpadsmit dienās pēc Maskavas atstāšanas, — svaidīšanos, kas padarīja iespējamu to, par ko Kutuzovs tomēr tolaik vēl neuzdrošinājās domāt: franču pilnīgu iznīcināšanu. Dorohova ziņojums par Brusjē divīziju, ziņas no partizāniem par Napoleona armijas postu, baumas par gatavošanos atstāt Maskavu, — viss apstiprināja pieņēmumu, ka franču armija sakauta un taisās bēgt; taču tie bija tikai pieņēmumi, kas šķita svarīgi jaunajiem, nevis Kutuzovam. No savas sešdesmit gadus ilgās pieredzes viņš zināja, kāds svars piešķirams baumām, zināja, ka cilvēks, kas kaut ko vēlas, spēj visas ziņas sakopot tā, lai tas it kā apstiprinātu vēlamo, un zināja, cik labprāt šada gadījumā palaiž nepamanītu visu pretrunīgo. Un, jo vairāk Kutuzovs to vēlējās, jo mazāk viņš sev atļāva tam noticēt. Šis jautājums nodarbināja visus viņa dvēseles spēkus. Viss pārējais viņam bija tikai izpildāms dzīves paradums. Tāds izpildāms paradums un pakļaušanās dzīvei bija viņa sarunas ar štāba ļaudīm, vēstules m-me Staēl, kuras viņš rakstīja no Tarutinas, romānu lasīšana, apbalvojumu izdalīšana, sarakstīšanās ar Pēterburgu u. tml. Bet franču bojā eja, ko viņš vienīgais paredzēja, bija viņa vienīgā sirsnīgā vēlēšanās.

11. oktobra naktī viņš zvilnēja, uz rokas atbalstījies, un domāja par to.

Blakus istabā kas iečabējās un atskanēja Tola, Konovņi- cina un Bolhovitinova soļi.

Ei, kas tur ir? Nāciet, nāc iekšā! Kas jauns? — feldmaršals viņiem uzsauca.

Kamēr sulainis aizdedzināja sveci, Pols pastāstīja ziņojuma saturu.

Kas atveda? — jautāja Kutuzovs ar tādu seju, kas, svecei iedegoties, pārsteidza Tolu ar savu salto skarbumu.

Šaubu nevar būt, jūsu gaišība.

Pasauc, pasauc viņu šurp!

Kutuzovs sēdēja, nolaidis vienu kāju pār gultas malu un ar lielo vēderu uzvēlies otrai, saliektajai kājai. Viņš miedza savu redzīgo aci, lai labāk saskatītu vēstnesi, it kā gribēdams tā vaibstos izlasīt to, kas viņu nodarbināja.

Stāsti, stāsti, draudziņ, — viņš mudināja Bolhoviti- novu savā klusajā veca vīra balsī, savilkdams ciet uz krūtīm pavērušos kreklu. — Nāc, nāc tuvāk. Kādas vēstis tu man atvedi? Ko? Napoleons no Maskavas projām? Vai patiesi tā? Ko?

Bolhovitinovs sīki ziņoja vispirms visu to, kas viņam bija pavēlēts.

Stāsti, stāsti ātrāk, nemoki sirdi, — Kutuzovs viņu pārtrauca.

Bolhovitinovs izstāstīja visu un apklusa, gaidīdams pavēli. Tols sāka kaut ko runāt, taču Kutuzovs viņu pārtrauca. Viņš dzīrās kaut ko sacīt, bet pēkšņi viņa seja sašķobījās, saraucās; atmetis Tolam ar roku, viņš pagriezās uz pretējo pusi, pret istabas goda kaktu, kas melnēja no svētbildēm.

Kungs, mans radītāj! Tu esi uzklausījis mūsu lūgšanas … — viņš, rokas salicis, drebošā balsī sacīja. — Krievija ir glābta. Pateikšana tev, kungs! — Un viņš apraudājās.

XVIII

Kopš ziņas, ka franči izgājuši no Maskavas, līdz pat kampaņas beigām visa Kutuzova darbība vērsta uz to, lai ar varu, ar viltu un lūgumiem atturētu savus karapulkus no veltīgiem uzbrukumiem, manevriem un sadursmēm ar bojā ejošo ienaidnieku. Dohturovs iet uz Malojaroslavecu, bet Kutuzovs ar visu armiju vilcinās un dod pavēles iztīrīt Kalugu, jo atkāpšanās aiz tās viņam šķiet visai īespejama.

Kutuzovs visur atkāpjas, taču ienaidnieks, negaidīdams viņa atkāpšanos, bēg atpakaļ uz pretējo pusi.

Napoleona vēsturnieki mums apraksta viņa veiklo manevru uz Tarutinu un Malojaroslavecu un izsaka domas par to, kas būtu noticis, ja Napoleons paspējis iespiesties bagātajās dienvidu guberņās.

Taču, nerunājot par to, ka nekas Napoleonu nekavēja doties uz šīm dienvidu guberņām (jo krievu armija ļāva viņam brīvu ceļu), vēsturnieki aizmirst, ka Napoleona armiju nevarēja glābt nekas, tāpēc ka tā jau toreiz nesa sevī neatvairāmas bojā ejas priekšnoteikumus. Kāpēc šī armija, kas Maskavā bija atradusi bagātīgu pārtiku un nebija varējusi to paturēt, bet gan sabradājusi zem kājām, šī armija, kas, nonākusi Smoļenskā, nešķiroja pārtikas līdzekļus, bet laupīja tos, kāpēc gan lai šī armija varētu atkopties Kalugas guberņā, ko apdzīvoja tie paši krievi, kas apdzīvoja Maskavu, un kur ugunij piemita tā pati īpašība sadedzināt to, ko aizdedzina?

•Armija nekur nevarēja atkopties. Kopš Borodinas kaujas un Maskavas izlaupīšanas tā sevī nesa jau it kā puvuma dīgļus.

Sās bijušās armijas ļaudis kopā ar saviem vadītājiem bēga, paši nezinādami, kurp, vēlēdamies (Napoleons un ikviens zaldāts) tikai vienu: izkulties pašam cik iespējams ātrāk no tā bezizejas stāvokļa, ko viņi visi, kaut arī neskaidri, tomēr apzinājās.

Tikai tāpēc Malojaroslavecā notikušajā padomē, kad ģenerāļi, izlikdamies, ka apspriežas, nāca klajā ar dažādiem ieskatiem, vientiesīgais karavīrs Mutons aizba/.a visiem mutes, pasacīdams to, ko domāja visi, ka jālasās tikai projām, cik ātri vien var, un neviens, pat Napoleons, nevarēja nekā iebilst pret šo visu apzināto patiesību.

Taču, kaut gan visi zināja, ka jāiet projām, palika vēl kauns, apzinoties, ka jābēg. Un bija vajadzīgs grūdiens no ārpuses, lai uzveiktu šo kaunu. Un šis grūdiens nāca īstā laikā. Tas bija, kā franči dēvēja, le Hourra de l'Em- pereur. [269]

Otrā dienā pēc kara padomes Napoleons agri no rīta, izlikdamies, ka grib aplūkot karapulkus un pagājušās un nākamās kaujas lauku, maršalu svītas un sardzes pavadīts, jāja pa karaspēka novietojuma līnijas vidu. Kazaki, ložņādami ap laupījumu, uzgrūdās pašam ķeizaram un daudz netrūka, ka būtu to sagūstījuši. Ja kazaki šoreiz Napoleonu nesagūstīja, tad viņu glāba tikai tas pats, kas pazudināja frančus: laupījums, kuram kazaki uzklupa tiklab Tarutinā, kā šeit, pamezdami cilvēkus. Nepievērsdami uzmanību Napoleonam, viņi klupa virsū laupījumam, un Napoleons paspēja izmukt.

Kad les enfants du Don [270] [1] — Donas dēli. (Red.) teju, teju būtu varējuši sagūstīt Napoleonu viņa armijas vidū, kļuva skaidrs, ka te nav vairs cita ko darīt kā vien bēgt cik iespējams ātri pa tuvāko pazīstamo ceļu. Napoleons ar savu četrdesmit gadu vēderiņu, nejuzdams sevī vairs senāko izveicību un drosmi, saprata šo mājienu. Bailes, ko viņam bija iedzinuši kazaki, ietekmēja viņu tā, ka viņš uzreiz piekrita Mutonam un, kā vēsturnieki stāsta, deva pavēli atkāpties pa Smoļenskas ceļu.

Tas, ka Napoleons piekrita Mutonam un karapulki devās atpakaļ, ncpierada, ka viņš to pavēlējis, bet ka spēki, kas darbojās visā armijā, virzīdami to pa Možaiskas ceļu, vienlaikus ietekmēja arī Napoleonu.

XIX

Kad cilvēks kustas, viņš vienmēr izdomā savai kustībai mērķi. Lai varētu nostaigāt tūkstoš verstu, cilvēkam nepieciešams domāt, ka aiz šīm tūkstoš verstīm ir kas labs. Vajadzīgs priekšstats par apsolīto zemi, lai būtu spēks kustēties.

Frančiem ienākot, apsolītā zeme bija Maskava, atkāpjoties — tā bija dzimtene. Taču dzimtene bija pārāk tālu, un cilvēkam, kam ejams tūkstoš verstu, katrā ziņā jāsaka sev, aizmirstot par galamērķi: «Šodien es noiešu četrdesmit verstu līdz atpūtas vietai un naktsmītnei,» — un pirmajā pārgājienā šī atpūtas vieta aizsedz galamērķi un koncentrē sevī visas vēlēšanās un cerības. Tās tieksmes, kas izpaužas atsevišķā cilvēkā, allaž pastiprinās pūlī.

Frančiem, kas devās atpakaļ pa veco Smoļenskas ceļu, galamērķis — dzimtene bija pārāk tāls, un tuvākais mērķis, tas, uz kuru, pūlī pieaugdams milzu proporcijā, traucās visas vēlēšanās un cerības, — bija Smoļenskā. Ne tāpēc, ka ļaudis zinātu Smoļenskā esam daudz pārtikas un spirgtu karapulku, ne tāpēc, ka viņiem tas būtu iestāstīts (gluži otrādi, armijas augstākie ierēdņi un pats Napoleons zināja, ka tur maz pārtikas), bet gan tāpēc, ka vienīgi tas varēja piešķirt viņiem spēku kustēties un pārciest pašreizējos grūtumus. Viņi, gan tie, kas zināja, gan tie, kas nezināja, vienlīdz mānīdami sevi, tiecās uz Smoļensku kā uz apsolīto zemi.

Iziedami uz lielceļa, franči ar apbrīnojamu enerģiju, nedzirdētā ātrumā traucās uz savu iedomāto mērķi. Bez šās vispārējās tiekšanās, kas franču pūļus sasaistīja vienā veselā un piešķīra tiem zināmu enerģiju, bija vel kāds cits cēlonis, kas tos turēja kopā. Sis cēlonis bija viņu daudzums. Pati viņu milzu masa kā fizikas gravitaeijas likumā pievilka atsevišķos cilvēku atomus. Tie virzījās savā simttūkstošu masā kā vesela valsts.

Ikviens no šiem cilvēkiem tīkoja vienīgi padoties gūstā, paglābties no visām šausmām un nelaimēm. Taču, no vienas puses, kopējās tiekšanās spēks, kas tos dzina uz Smo- ļensku kā uz mērķi, aizrāva ikkatru vienā un tai pašā virzienā; no otras puses — korpuss nevarēja padoties gūstā rotai, un, kaut gan franči izmantoja katru izdevību tikt vaļā citam no cita un pie vismazākā pieklājīgā iegansta padoties gūstā, šie iegansti ne ikreiz gadījās. Pats viņu skaits un blīvā, straujā kustība laupīja viņiem šo iespēju un panāca, ka krieviem bija ne tikvien grūti, bet pat neiespējami apturēt šo kustību, uz kuru bija vērsta visa franču masas enerģija. Ķermeni mehāniski saplosot, nevarēja tālāk kā līdz zināmai robežai paātrināt notiekošo sairšanas procesu.

Sniega piku nevar izkausēt vienā mirklī. Pastāv zināma laika robeža, par kuru ātrāk siltums ne ar kādām pūlēm nevar sniegu izkausēt. Gluži otrādi, jo vairāk siltuma, jo vairāk sacietē atlikušais sniegs.

Neviens cits no krievu karavadoņiem to nesaprata kā vien Kutuzovs. Kad kļuva skaidrs, ka franču armija bēg pa Smoļenskas ceļu, sāka piepildīties tas, ko Konovņicins bija paredzējis 11. oktobra naktī. Visi armijas augstākie priekšnieki gribēja izpelnīties: atgriezt, sagrābt, sagūstīt, satriekt frančus, un visi prasīja uzbrukumu.

Kutuzovs vienīgais izlietoja visus spēkus (šie spēki ikvienam virspavēlniekam ir visai nelieli), lai atturētu no uzbrukuma.

Viņš nevarēja tiem sacīt to, ko mēs sakām tagad: kālab sākt kauju un aizsprostot ceļus, un zaudēt savus ļaudis, un necilvēcīgi nomaitāt nelaimīgos? Kam tas vajadzīgs, ja no Maskavas līdz Vjazmai bez kaujas izkususi trešā daļa šā karaspēka? Taču viņš tiem teica, secinādams no savas veca vīra gudrības, to, ko tie varētu saprast, — viņš tiem stāstīja par zelta tiltu, un tie izsmēja, aprunāja viņu un plosīja un raustīja nogalināto zvēru, un plātījās ar to.

Pie Vjazmas Jermolovs, Miloradovičs, Platovs un citi, atrazdamies franču tuvumā, nevarēja uzveikt vēlēšanos atgriezt un notriekt divus franču korpusus. Ziņodami Kutuzovam par savu nodomu, viņi tam ziņojuma vietā nosūtīja aploksnē baltu papīra lapu.

Un, lai kā Kutuzovs pūlējās atturēt karapulkus, mūsu pulki devās triecienā, cenzdamies aizsprostot ceļu. Kājnieku pulki, kā stāsta, devušies triecienā ar mūziku un bungām rībot un apkāvuši un zaudējuši tūkstošiem cilvēku.

Taču atgriezt neko neatgrieza un nenotrieca. Un franču karaspēks, briesmu dzīts, sakļāvies ciešāk kopā, vienmērīgi kusdams, turpināja savu posta ceļu uz Smoļensku.

TREŠĀ DAĻA

I

Borodinas kauja, pēc kuras franči ieņēma Maskavu un tad bēga no tās bez jaunām kaujām — ir viena no vispamācošākajām parādībām vēsturē.

Visi vēsturnieki ir vienis prātis, ka valstu un tautu sadursmēs to ārējā darbība izpaužas karos: ka lielāku vai mazāku karā gūto panākumu rezultātā tieši pieaug vai samazinās valstu un tautu politiskais spēks.

Lai cik dīvaini ir vēsturiskie apraksti par to, kā tāds un tāds karalis vai ķeizars saķildojies ar kādu citu ķeizaru vai karali, savācis karaspēku, cīnījies ar ienaidnieka karaspēku, uzvarējis, apkāvis trīs, piecus, desmit tuksto- šus cilvēku un ar to iekarojis valsti un veselu vairak miljonu lielu tautu; lai cik nesaprotami, kāpēc vienīgi armijas — visu tautas spēku simtās daļas — sakāve likusi padoties visai tautai, — visi vēstures fakti (cik tie mums zināmi) apstiprina to patiesību, ka lielāki vai mazāki vienas tautas karapulku panākumi pret citas tautas karapulkiem ir tautu spēka pieauguma vai samazināšanās cēloņi, vai vismaz būtiskas pazīmes. Karaspēks guvis uzvaru, un tūdaļ pieaug uzvarētājas tautas tiesības uz uzvarētās rēķina. Karaspēks cietis sakāvi, un tūdaļ samērā ar sakāves pakāpi tauta zaudē tiesības, bet pie sava karaspēka pilnīgas sakāves ir galīgi uzvarēta.

Tā ir bijis (pēc vēstures ziņām) kopš senlaikiem un līdz pat mūsu dienām. Visi Napoleona kari apstiprina šo likumu. Samērā ar Austrijas karapulku sakāvi — Austrija zaudē savas tiesības un pieaug Francijas tiesības un spēki. Franču uzvara pie Jēnas un Auerštetas iznīcina Prūsiju kā patstāvīgu valsti.

Bet pēkšņi 1812. gadā franči gūst uzvaru pie Maskavas, Maskavu ieņem un tūliņ pēc tam bez jaunām kau-

jām nevis Krievija beidz eksistēt, bet gan beidz eksistēt sešsimt tūkstošu lielā armija un pēc tam Napoleona Francija. Pielāgot faktus vēstures likumiem, teikt, ka Borodinas kaujas lauks palicis krievu rokās, ka pēc Maskavas vēl notikušas kaujas, kas iznicinājušas Napoleona armiju, — nav iespējams.

Pēc franču uzvaras pie Borodinas nav bijis ne tikvien ģenerālkaujas, bet pat nevienas daudzmaz ievērojamas kaujas, un tomēr franču armija beidza pastāvēt. Ko tas nozīmē? Ja tas būtu piemērs no Ķīnas vēstures, mēs varētu teikt, ka tā nav vēsturiska parādība (vēsturnieku atruna, ja kaut kas nesaskan ar viņu mērauklu); ja jautājums būtu par īslaicīgu sadursmi, kurā piedalījušies nelieli karapulki, mēs šo parādību varētu uzskatīt par izņēmumu; bet šis n&tikums norisinājās mūsu tēvu acu priekšā, un viņiem te izšķīrās jautājums par tēvijas dzīvību vai nāvi, un šis karš bija vislielākais no visiem zināmajiem kariem …

1812. gada kampaņas laikposms no Borodinas kaujas līdz franču padzīšanai pierādīja, ka uzvara kaujā ne tikvien nav iekarošanas cēlonis, bet nav pat ikreiz Iekarojuma pazīme; pierādīja, ka spēks, kas nosaka tautu likteni, neslēpjas vis iekarotājos, pat ne armijās un kaujās, bet kaut kur citur.

Franču vēsturnieki, aprakstīdami franču karaspēka stāvokli pirms iziešanas no Maskavas, apgalvo, ka Lielajā armijā viss bijis kārtībā, izņemot kavalēriju, artilēriju un vezumniekus, un ka trūcis barības zirgiem un liellopiem. Sai likstai nevarējis līdzēt nekas, jo apkaimes zemnieki dedzinājuši savu sienu, bet nedevuši frančiem.

Kaujā gūtā uzvara nedeva parastos panākumus, tāpēc ka zemnieki Karps un Vlass, kas pēc franču iziešanas atbrauca Maskavā ar pajūgiem laupīt pilsētu un vispār neizrādīja nekādu varonības jūtu, un viss neskaitāmais daudzums tādu pašu zemnieku neveda vis sienu uz Maskavu, kur par to piedāvāja lielu naudu, bet gan sadedzināja.

Iedomāsimies divus cilvēkus, kas ar zobeniem izgājuši uz divkauju pēc visiem paukošanas mākslas likumiem: paukošana ilgusi jau labu brīdi; pēkšņi viens no pretiniekiem, juzdams, ka ir ievainots, sapratis, ka tas nav nekāds joks, bet skar viņa dzīvību, nomet zobenu un, paķēris pirmo pagadījušos rungu, sāk zvetēt ar to. Bet iedomāsimies, ka cilvēks, tik saprātīgi izmantojis vislabāko un visvienkāršāko līdzekli, lai sasniegtu mērķi, reizē ar to, bruņniecības tradīciju iedvesmots, būtu gribējis noslēpt lietas būtību un tieptos, ka viņš pēc visiem mākslas liku mfem uzvarējis ar zobenu.. Var iedomāties, kāds jūklis un neskaidrība iznāktu no tāda notikušās divkaujas apraksta!

Paukotājs, kas prasīja cīņu pēc mākslas likumiem, bija franči; viņa pretinieks, kas nosvieda zobenu un pacēla rungu, bija krievi; paudis, kas pūlas visu izskaidrot pēc paukošanas likumiem, tie ir vēsturnieki, kas šo notikumu aprakstījuši.

Pēc Smoļenskas degšanas sākās karš, ko nevar pielāgot nekādām agrākām karu tradīcijām. Pilsētu un sādžu nodedzināšana, atkāpšanās pēc kaujām, trieciens pie Boro- d'rnas un atkal atkāpšanās, Maskavas degšana, marodieru tvarstīšana, transporta gūstīšana, partizāņu karš — tas vfss bija atkāpšanās no likumiem.

Napoleons to juta un kopš tā laika, kad viņš pareizā paukotāja pozā apstājās Maskavā un ieraudzīja sev pār galvrr paceltu nevis pretinieka zobenu, bet gan rungu, nemitējās žēloties KutuzovauT un ķ«i/.araru Aleksandram, ka tie karojot preteji visiem likumiem (it kā paslavētu kad i likumi,, lai nogalinātu cilvēkus). Par spīti franču sūdzībām, ka netiekot ievēroti noteikumi, par spīti tam, ka augstāko aprindu krievu cilvēkiem nez kāpēc šķita kauns kauties ar rungu,. bet gribējās saskaņā ar visiem noteikumiem nostāties pozīcijā en quarte vai en tierce, izdarīt meistarisku izklupienu en prime1' — ceturtajā, trešajā, pirmajā. (Red.) utt., tautas kara runga cēlās visā savā bargajā un diženajā spēkā un, neprasīdama ne pēc viena gaumes, ne likumiem, muļķīgā vienkāršībā, bet mērķtiecīgi, bez jebkādas izšķirības cēlās un slīga, un slānīja frančus tik ilgi, līdz viss viņu iebrukums bija pagalam.

Un labi tai tautai, kas, nevis tā kā franči 1813. gadā, nosalutējusi pēc visiem mākslas likumiem un pagriezusi zobenu ar spalu uz augšu, graciozi un pieklājīgi pasniedz to augstsirdīgajam uzvarētājam, bet labi tai tautai, kas pārbaudījuma brīdī, neprasot, kā pēc noteikumiem līdzīgos gadījumos rīkojušies citi, vienkārši un viegli grābj pirmo pagadījušos rungu un zvetē ar to tik ilgt, līdz tautas dvēselē aizvainojuma un atriebības jūtu vietā mostas nicinājums un žēlums.

II

Viens no vistaustāinākiem un izdevīgākiem izņēmumiem no tā saucamajiem kara likumiem ir atsevišķu cilvēku darbība pret cilvēkiem, kas spiežas vienkop pūlī. Tāda veida darbība allaž izraisās karā, kas iegūst tautas kara raksturu. Šī darbība izpaužas tā, ka nevis pūlis nostājas pret pūli, bet cilvēki izklīst, uzbrūk pa vienam un tūdaļ bēg, ja tiem brūk virsū ar lieliem spēkiem, bet pēc tam, kad rodas izdevība, uzbrūk atkal. Tā rīkojās geriļjēro Spānijā; tā rīkojās kalnieši Kaukāzā; tā rīkojās krievi 1812. gadā.

Tāda veida karu nosauca par partizāņu karu un,, ta nosaukuši, domājās izskaidrojuši tā nozīmi. Un tomēr tāda veida karš ne tikvien nav pielāgojams nekādiem likumiem, bet ir tiešā pretrunā zināmajam un par nemaldīgu atzītajam taktikas likumam, šis likums noteic, ka uzbrucējam savi karapulki jākoncentrē tā, lai kaujas brīdī tie būtu stiprāki par pretinieku.

Partizāņu karš (vienmēr veiksmīgs, kā rāda vēsture) risinās tieši pretēji šim likumam.

Šī pretruna rodas no tā, ka parasti kara zinātne karapulku spēku mēdz pieņemt par identisku to skaitliskajam lielumam. Kara zinātne apgalvo, ka, jo vairāk karotāju, jo vairāk spēka. Les gros bataillons ont toujours raison. [271]

Tā apgalvodama, kara zinātne atgādina to mehāniku, kas, izpētījusi kustošos ķermeņus tikai attiecībā pret to masām, pamatodamās uz šiem pētījumiem, teiktu, ka to spēki ir vai nav vienlīdzīgi, tāpēc ka ir vai nav vienlīdzīgas to masas.

Spēks (kustības daudzums) ir masas reizinājums ar ātrumu.

Arī kara lietās armijas spēks ir masas reizinājums ar kaut ko citu, ar kādu nezināmu x.

Kara zinātne, redzēdama vēsturē bezgalīgi daudz piemēru, kad karapulku masa nesaskan ar spēku un mazi pulki uzveic lielus, neskaidri apzinās šā nezināmā reizinātāja esību un pūlas to sameklēt gan ģeometriskā izvietojumā, gan bruņojumā, gan — visparastāk — karavadoņa ģenialitātē. Taču, ņemot arī reizinātāju ar visām šīm nozīmēm, nedabūjam rezultātus, kas saskanētu ar vēsturiskiem faktiem.

Un tomēr vajag tikai atmest aplamo, varoņiem par patikšanu nodibinājušos uzskatu, ka kara laikā visu virza augstāko varas nesēju rīkojumi, un mēs sameklēsim šo nezināmo x.

Sis x ir karaspēka gars, proti, visu karotāju lielāka vai mazāka vēlēšanās kauties un doties briesmās gluži neatkarīgi no tā, vai viņus komandē ģēniji vai vienkārši mirstīgie, vai viņi cīnīsies trijās vai divās līnijās, ar rungām vai ar šautenēm, kas šauj trīsdesmit reizes minūtē. Cilvēki, kam būs vislielākā cīņas griba, allaž pratīs nostāties visizdevīgākajos apstākļos.

Karaspēka gars ir tas reizinātājs, ar ko reizinot masu reizinājumā rodas spēks. Noteikt un izsacīt karaspēka gara, šā nezināmā reizinātāja nozīmi ir zinātnes uzdevums.

So uzdevumu atrisināt iespējams tikai tad, ja visa nezināmā x vietā vairs patvaļīgi neliksim tos apstākļus, kuros spēks izpaužas, kā, piemēram: karavadoņu rīkojumus, bruņojumu utt., pieņemdami tos par reizinātāju, bet atzīsim šo nezināmo ka veselu vienību, proti, ka lielāku vai mazāku vēlēšanos kauties un pakļaut sevi briesmām. Tikai tad, izsakot zināmos vēstures faktus vienādojumos un salīdzinot šā nezināmā relatīvo nozīmi, var cerēt noteikt pašu nezināmo.

Desmit vīri, bataljoni vai divīzijas cīņā ar piecpadsmit vīriem, bataljoniem vai divīzijām uzvarēja piecpadsmit, tas ir, nogalināja un saņēma gūstā visus bez atlikuma un paši zaudēja četrus; tātad iznīcināti no vienas puses četri, no otras piecpadsmit. Tātad četri līdzinās piecpadsmit, un tātad 4x=15y. Tātad x:y=15:4. Sis vienādojums nenoteic nezināmo, taču tas dod attiecību starp diviem nezināmiem. Un, sastādot šādus vienādojumus dažādām vēsturiskām vienībām (kaujām, kampaņām, kara periodiem), radīsies skaitļu rindas, kurās jābūt likumiem un iespējām tos atklāt.

Taktikas likums par to, ka uzbrukumā jādodas lielās masās un atkāpjoties jāiet izklaidus, neapzināti apstiprina tikai to patiesību, ka armijas spēks atkarīgs no tās gara. Lai vestu cilvēkus lielgabalu ugunī, vajag vairāk disciplīnas, nekā lai atkautos no uzbrucējiem, un tā panākama, tikai virzoties veselām masām. Taču šis likums, kas neņem vērā karaspēka garu, atkal un atkal izrādās aplams un jo sevišķi apbrīnojami runā pretim īstenībai tur, kur karaspēka gars stipri pacilāts vai ari nomākts, — visos tautas karos.

Franči, 1812. gadā atkāpdamies, kaut ari tiem pēc taktikas būtu vajadzējis aizstāvēties izklaidus, tomēr kļaujas barā, jo karaspēka gars tā sašļucis, ka tikai masa vēl satur karaspēku kopā. Krieviem turpretim pēc taktikas būtu vajadzējis uzbrukt masās, bet patiesībā tie sašķeļas sīkās vienībās, jo gars ir tik pacilāts, ka atsevišķi cilvēki bez pavēles sit frančus un nevajag nekāda pamudinājuma, lai tie dotos grūtībās un briesmās.

III

Tā saucamais partizāņu karš sākās, tiklīdz ienaidnieks bija iegājis Smoļenskā.

Iekām vēl mūsu valdība bija oficiāli atzinusi partizāņu karu, kazaki un zemnieki jau bija iznīcinājuši tūkstošiem ienaidnieka armijas vīru — iepakaļ palikušos marodierus, furažierus, nomaitādami tos tikpat neapzināti, cik neapzināti suņi nokož ieklīdušu traku suni. Deņiss Davidovs ar savu krievu cilvēka nojautu pirmais apjēdza, ko nozīmē šis briesmīgais ierocis, kas, nerēķinādamies ar kara mākslas likumiem, iznīcināja frančus, un viņam pieder gods, ka viņš spēris pirmo soli, lai šis kara veids tiktu atzīts par likumīgu.

24. augustā nodibināja pirmo Davidova partizāņu nodaļu, un tūliņ pec viņa nodaļas sāka dibināties citas. Jo vairāk kampaņa ieilga, jo vairāk pieauga šo nodaļu skaits.

Partizāni iznīcināja lielo armiju pa daļām. Viņi uzlasīja tās birušās lapas, kas pašas kaisījās no nokaltušā koka — franču karaspēka, un reizēm vēl papurināja šo koku. Oktobrī, tai laikā, kad franči bēga uz Smoļensku, šo dažāda lieluma un rakstura nodaļu jau bija simtiem. Bija nodaļas, kas pārņēma visus armijas paņēmienus, ar kājniekiem, artilēriju, štābiem, ar dzīves ērtībām; bija tikai kazaku, jātnieku nodaļas; bija sīkas, jauktas — kājnieku un jātnieku, bija zemnieku un muižnieku, nevienam nezināmas nodaļas. Bija nodaļa, ko vadīja ķesteris, kas mēneša laikā saņēma vairākus simtus gūstekņu. Bija stārastiene Vasilisa, kas apkāva simtiem franču.

Oktobra pēdējās dienas bija pats karstākais partizāņu kara laiks. Tas pirmais šā kara posms, kad partizāņi, paši brīnīdamies par savu pārdrošību, ik mirkli baidījās tikt franču notverti un ielenkti un, zirgus nenoseglodami un gandrīz no tiern nenokāpdami, slapstījās pa mežiem, ik brīdi gaidīdami vajātājus, — tas laiks jau bija garām. Tagad šis karš jau bija iegājis sliedēs, visiem kļuva skaidrs, ko var uzsākt pret frančiem un ko nevar. Tagad vairs tikai tie nodaļu priekšnieki, kas ar saviem štābiem pēc visiem noteikumiem lenca frančus no tālienes, daudz ko vēl uzskatīja par neiespējamu. Turpretim sīkie partizāni, kas jau sen bija sākuši darboties un izredzējušies frančus tuvumā, turēja par iespējamu to, par ko lielo nodaļu priekšnieki neuzdrīkstējās pat domāt. Bet kazaki un zemnieki, kas ložņāja starp frančiem, ieskatīja, ka nu jau iespējams it viss.

22. oktobri Deņisovs, arī viens no partizāniem, atradās ar savu grupu pašā partizānu cīņas karstumā. Kopš rīta viņš ar savu grupu bija kājSs. Pa mežiem, kas piesliecās lielceļam, viņš augu dienu sekoja lielam franču kavaIerijas mantu un krievu gūstekņu transportam, kas bija atšķīries no citiem karapuikiam un stiprā apsardzība, kā bija ziiianiis 110 izlūkiem un gūstekņiem, virzījās uz Smoļensku. Par šo transportu zināja ne tikvien Deņisovs un Dolohovs (ari partizānis ar nelielu grupu), kas darbojās netālu no Deņisova, bet ari lielo nodaļu priekšnieki, kuriem bija ikvienam savs štābs* visi zināja par šo transportu un, kā Deņisovs izteicās* trina uz to zobus. Divi no šiem lielo nodaļu priekšniekiem — viens polis, otrs vācietis, gandrīz vienā un tai paš"ā laikā atsūtīja Deņisovam uzaicinājumu pievienoties viņu nodaļai, lai uzbruktu transportam.

— Nekā, brāl, man pašam galva uz pleciem, — sacīja Deņisovs, izlasījis šos papīrus, un aizrakstīja vācietim, ka ar visu sirsnīgo vēlēšanos kalpot tik varonīga un slavena ģenerāļa vadībā viņam tomēr jāatsakoties no šās laimes, jo viņš jau iestājies poļu ģenerāļa nodaļā. Bet poļu ģenerālim viņš aizrakstīja to pašu, paziņodams tam, ka esot jau iestājies vācieša nodaļā.

Tādā veidā nokārtojies, Deņisovs nolēma, neko par to neziņojot augstākai priekšniecībai, kopā ar Dolohovu uzbrukt šim transportam un sagrābt to ar nelielajiem pašu spēkiem, Transports gāja 22. oktobrī no Mikuļinas sādžas uz Samševas sādžu. Kreisajā pusē ceļam no Mikuļinas līdz Samševai stiepās lieli meži, vietām piesniegda- mies pie paša ceļa, vietām atkāpdamies no tā kādu versti un vairāk. Pa šiem mežiem tad nu augu dienu, drīz iejādams dziji biezoknī, drīz izjādams malā, jāja Deņi- sovs ar savu grupu, neizlaizdams no acīm frančus, kas virzījās pa ceļu. Rītā netālu no Mikuļ-inas, tur, kur mežs pieiet tuvu pie ceļa, Deņisova grupas kazaki bija sagrābuši divas dubļos iestigušas ores ar kavalēristu segliem un aizveduši uz mežu. Kopš tā laika un līdz pašam vakaram grupa neuzbrukdarna sekoja franču kustībai. Vaja- 1 dzēja, neizbaidot tos, ļaut tiem mierīgi aiziet līdz Šam- 1 Ševai un tad apvienoties ar Dolohovu, kuru pret vakaru gaidīja Ierodamies uz apspriedi sargbūdā mežā (kādu versti no Samševas); gaismai svīstot, spēji brukt virsū no divām pusēm un sakaut, un saņemt visus reizē.

Aizmugurē, divas verstis no Mikuļinas, tur, kur rnežs piesniedzās pie paša ceļa, atstāja sešus kazakus ar uzde- , vumu tūliņ dot ziņu, līdzko parādīsies jaunas franču kolonnas.

Priekšā aiz Samševas ceļu tāpat vajadzēja izpētīt Do- lohovam, lai uzzinātu, cik tālu ir vēl citi franču karapulki. Pie transporta varēja būt ap tūkstoš piecsimt cilvēku. Deņisovam bija divi simti vīru, Dolohovam varēja būt tikpat daudz. Taču pārsvars skaita ziņā Deņisovu neatbaidīja. Vienīgais tikai, ko viņam vēl vajadzēja izzināt, proti, kas tie īsti bija par karapulkiem, un šai nolūkā Deņisovam bija jānotver mēle (tas ir, cilvēks no ienaidnieka kolonnas). Rīta uzbrukums orēm bija noticis tādā steigā, ka visus frančus, kas tās pavadīja, bija apkāvuši un dzīvu saņēmuši tikai puiku — bundzinieku, kas bija pamuļķis un nekā noteikta nemācēja pastāstīt par to, kādi pulki ir kolonnā.

Uzbrukt otrreiz Deņisovs ieskatīja par bīstamu, tas varēja satraukt visu kolonnu, un tāpēc viņš sūtīja uz priekšu, uz Samševu, savas grupas zemnieku Tihonu Sčerbatiju — notvert, ja iespējams, kaut vienu no tur esošajiem franču priekšpulka kvartirjeriem.

IV

Bija silta, lietaina rudens diena. Debesis un apvārsnis bija vienā un tai pašā duļķainā ūdens krāsā. Lāgiem sijājās it kā migla, lāgiem pēkšņi uzgāza slīpi, rupjām lāsēm.

Uz vāja tīršķirnes zirga ar iekritušiem sāniem jāja Deņisovs tūbas apmetnī un papahā, no kuriem tecēja ūdens. Gluži tāpat kā viņa zirgs, kas, galvu piešķiebis, glauda ausis, arī viņš viebās no slīpā lietus un bažīgi lūkojās uz priekšu. Viņa novājējusī un biezu, īsu, melnu bārdu apaugusī seja izskatījās dusmīga.

Deņisovam līdzās, arī tūbas apmetnī un papahā, uz branga, prāva Donas zirga jāja kazaku jesauls — Deņi- sova cīņu biedrs.

Trešais — jesauls Lovaiskis, tāpat tūbas apmetnī un papahā, bija gara auguma gaišmatis, plakans- kā dēlis, baltu vaigu, šaurām, spožām ačelēm un rāmi pašapmierinātu izteiksmi sejā un stājā. Kaut arī nevarēja īsti pateikt, kur te tā atšķirība starp abiem zirgiem un jātniekiem, taču, uzmetot tikai acis Deņisovam un jesaulam, uzreiz varēja redzēt, ka Deņisovs ir samircis un jūtas neveikli, ka Deņisovs ir cilvēks, kas uzkāpis zirgam mugurā, turpretī, paskatoties uz jesaulu, bija skaidrs, ka viņam ir tikpat ērti un mierīgi kā vienmēr un ka viņš nav vis cilvēks, kas sēdies zirgam mugurā, bet gan cilvēks, kas kopā ar zirgu ir viena būtne ar divkāršu spēku.

Gabaliņu viņiem pa priekšu gāja līdz kauliem izmircis zemnieciņš — ceļvedis pelēkā kaftānā un baltu, veltu cepuri galvā.

Gabaliņu iepakaļ jauns oficieris zilā franču šinelī jāja uz liesa, smalka kirgīzu zirdziņa ar milzīgu asti, kuplām krēpēm un līdz asinīm saplosītām lūpām. Viņam līdzās jaja huzārs, vezdams sev aiz muguras zirgam uz krustiem zēnu noskrandušā franču mundierī un zilu cepuri galvā. Zēns nosalušām, sarkanām rokām turējās pie hu- zāra, kustināja basās kājas, pūlēdamies tās sasildīt, un, uzacis uzraucis, izbrīnā vērās apkārt. Tas bija no rīta sagūstītais franču bundzinieks.

Nopakaļ pa šauru, izrūgušu un izdangātu meža ceļu pa trīs, pa četri blakus jāja huzāri, tad kazaki, dažs tūbas apmetnī, dažs franču šinelī, cits pār galvu pārmetis zirga segu. Zirgi, gan rudie, gan bērie, visi likās melni no lietus, kas tecēja tiem pār spalvu. Zirgu kakli ar samirkušām krēpēm šķita dīvaini tievi. Zirgi kūpēja. Ir drēbes, ir segli, ir pavadas — viss bija slapjš, glums un izžul- dzis tāpat kā zeme un nobirušās lapas, kas ķlāja ceļu. Cilvēki sēdēja sakumpuši, vairīdamies pakustēties, lai daudzmaz sasiltu tas ūdens, kas bija aiztecējis līdz ādai, un neiekļūtu vairs jauns, salts, kas tecēja zem sēžamvietas, zem ceļiem un aiz kakla. Izstiepušās kazaku rindas- vidū- divas ores ar priekšā aizjūgtiem franču un apseglotiem kazaku zirgiem grabēja pa celmiem un saknēm un blūgzģēja pa pielijušām ceļa grambām.

Deņisova zirgs, laipodams ap peļķi, kas pletās uz ceļa, pasitās sāņus un sagrūda viņam celi pret koku.

E,. velns! — Deņisovs nikni izlamājās un, zobus atņirdzis, reizes trīs uzšāva zirgam ar pātagu, nošļakstinā- dams sevL un biedrus ar dubļiem. Deņisovs bija nelabā omā: gan lietus pēc, gan aiz izsalkuma (no paša rīta neviens nekā nebija ēdis) un galvenais tāpēc, ka no Dolo- hova līdz pat šim laikam nebija nekādu ziņu un cilvēks, kas bija aizsūtīts notvert mēli, nenāca atpakaļ,

«Diez vai vairs otrreiz gadīsies tāda izdevība uzbrukt transportam kā tagad. Uzbrukt vienam pārāk riskanti, bet atlikt uz citu dienu — kāds no lielajiem partizāniem nokamps laupījumu turpat no degungala,» Deņisovs domāja, nemitīgi raudzīdamies uz priekšu, cerēdams ieraudzīt no Dolohova gaidāmo vēstnesi.

Izjājis uz stigas, kur varēj;a redzēt tālu pa labi, Deņisovs apstājās.

Kāds jiājs — viņš sacīja.

Jesauls palūkojās Deņisova norādītajā virzienā.

Jaj divi — oficieris un kazaks. Tikai nav noģiedams, ka būtu pats apakšpulkvedis, — sacīja jesauls, kas labprāt lietoja kazakiem nepazīstamus vārdus.

Jājēpi, virzīdamies no kalna lejup, pazuda skatienam un pēc brītiņa atkal parādījās. Priekšā gurdiem auļiem, zirgu ar pletni pieskubinādams, jāja oficieris — izspūris, līdz ādai izmiTcis, augšpus ceļiem sakāpušām biksēm. Aiz viņa, kāpšļos stāvēdams, rikšiem laida kazaks, šis oficieris, ļoti jauniņš zēns ar platu, sārtu seju un ņiprām, spriganām acīm, pieauļoja pie Deņisova un pasniedza tam saslapušu aploksni.

No ģenerāļa, — oficieris sacīja. — Atvainojiet, ka nav gluži sausa …

Deņisovs, pieri saraucis, paņēma aploksni un plēsa vaļā.

Lūk, visu laiku runāja, ka bīstami, bīstami, — oficieris sacīja, pievērsdamies jesaulam, kamēr Deņisovs lasīja pasniegto vēstuli. — Starp citu, mēs ar Komarovu, — viņš pamāja uz kazaku, — bijām sagatavojušies. Mums ir pat divas pistol… Bet kas tad tas? — viņš jautāja, ieraudzījis franču bundzinieku, — gūsteknis? Jūs jau bijāt kaujā? Vai var ar viņu parunāt?

Rostovs! Petja! — tobrīd iesaucās Deņisovs, ar acīm pārskrējis viņam pasniegto rakstu. — Un ko tad tu neteici, kas esi? — un Deņisovs pagriezās un smaidīdams sniedza oficierim roku.

Šis oficieris bija Petja Rostovs.

Visu ceļu Petja bija gatavojies izturēties pret Deņisovu, kā pieaugušam cilvēkam im oficierim klājas, nepieminot seno pazīšanos. Bet, tiklīdz Deņisovs viņam uzsmaidīja, Petja uzreiz sāka starot, nosarka aiz prieka nn aizmirsis, ka taisījies būt oficiāls, sāka stāstīt, kā pajājis garām frančiem un cik viņš priecīgs, ka viņam dots tāds uzdevums, un ka viņš jau bijis kaujā pie Vjazmas, un ka tur sevišķi varonīgi cīnījies kāds huzārs.

Nu, man prieks tevi redzēt, — Deņisovs viņu pārtrauca, un viņa seja atkal pieņēma rūpju pilnu izteiksmi.

Mihail Feokļitič, — viņš tizrunāija jesaiilu, — tas taču atkal no vācieša. Viņš pie tā kalpo. — Uti Deņisovs pastāstīja jesaulam, ka atvestajā rakstā ģenerālis vācietis atkārtoti prasot pievienoties viņam, lai kopīgi uzbruktu transportam. — Ja mēs rīt to nepievāksim, viņš mums nocels no degungala, — viņš nobeidza.

Kamēr Deņisovs runāja ar jesaulu, Petja, samulsis no Deņisova saltā toņa un iedomājies, ka tam par iemeslu ir viņa bikšu stāvoklis, tā, lai neviens nepamana, sakārtoja zem šineļa uz augšu sakāpušās bikses, pūlēdamies izskatīties, cik vien var, kareiviskāks.

Vai būs kādas pavēles no jūsu augstlabdzimlības? — viņš vaicāja Deņisovam, piesviezdams roku pie cepures un atkal atsākdams spēlīti par adjutantu un ģenerāli, kā bija sagatavojies, — vai arī man jāpaliek pie jūsu augst- labdzimtības?

Pavēles? … — Deņisovs domīgi pārvaicāja. — Vai tu vari palikt līdz rītdienai?

Ak, lūdzu.., Vai drīkstu palikt pie jums? — Petja iesaucās.

Bet kā īsti ģenerālis tev lika, — vai tūliņ jāt atpakaļ? — Deņisovs jautāja. Petja nosarka.

Nekā viņš man nelika. Es domāju, var? — viņš jautājoši teica.

Nu, labi, — Deņisovs atļāva. Un, pievērsies saviem apakšniekiem, viņš deva rīkojumu grupai doties uz norunāto atpūtas vietu pie sargbūdas mežā un oficierim uz kirgīzu zirga (šis oficieris pildīja adjutanta pienākumus) jāt uzmeklēt Dolohovu, izzināt, kur viņš ir un vai vakarā ieradīsies. Deņisovs pats ar jesaulu un Petju gribēja jāt uz mežmalu, kas izgāja uz Samševu, aplūkot franču apmešanās vietu, pret kuru vēršams rītdienas uzbrukums.

— Nu, bārdaini, — viņš uzrunāja ceļvedi zemnieku, — ved uz Samševu.

Deņisovs, Petja un jesauls dažu kazaku pavadībā un kopā ar huzāru, kas veda gūstekni, jāja pa kreisi caur gravu uz meža malu.

V

Lietutiņš bija pārstājis, sijājās tikai migla, un pilēja lāses no koku zariem. Deņisovs, jesauls un Petja klusēdami jāja nopakaļ zemniekam, kas, viegli un nedzirdami cilādams savas vīzēs autās kleinās kājas pa saknēm un slapjajām lapām, veda viņus uz meža malu.

Iznācis nogāzē, zemnieks piestāja, apskatījās apkārt un devās tālāk, kur koku siena kļuva retāka. Pie liela ozola, kas vēl nebija nometis lapas, viņš apstājās un aicinādams noslēpumaini pamāja ar roku.

Deņisovs un Petja piejāja viņam klāt. No tās vietas, kur zemnieks bija apstājies, varēja redzēt frančus. Tūliņ aiz meža ieslīpi lejup pletās vasarāja lauks. Pa labi viņpus stāvās gravas redzama neliela sādžele un kungu mājiņa ar sakritušiem jumtiem. Sai sādželē un kungu mājā un pa visu pauguru, dārzā, pie akām un dīķa, un pa visu ceļu kalnup no tilta uz sādžas pusi ne vairāk kā divsimt asu attālumā līganajā miglā vīdēja ļaužu pūļi. Varēja skaidri dzirdēt krievu valodai svešos uzkliedzienus zirgiem, kas pārstiepdamies vilka ratus pret kalnu, un savstarpēju sasaukšanos.

— Dodiet šurp gūstekni, — Deņisovs paklusu teica, acu no frančiem nenovērsdams.

Kazaks nokāpa no zirga, nocēla puiku un kopā ar to piegāja pie Deņisova. Deņisovs, rādīdams uz frančiem, jautāja, kas tie esot par pulkiem. Puika, sabāzis nosalušās rokas kabatās un uzacis uzrāvis, nobijies blenza De- ņisovā un ar visu redzamo vēlēšanos pastāstīt visu, ko zināja, sapinās savās atbildēs un tikai apstiprināja to, ko Deņisovs jautāja. Deņisovs sabozies aizgriezās no viņa un pievērsās jesaulam, izteikdams tam savus apsvērumus.

Petja, straujām kustībām galvu grozīdams, vēroja drīz bundzinieku, drīz Deņisovu, drīz jesaulu, drīz frančus sādžā un uz ceļa, cenzdamies nepalaist garām ko svarīgu.

Vai nu Dolohovs atnāk, vai neatnāk, jāgrābj cieti… Ko? — teica Deņisovs, jautri ar acīm pazibsnīdams.

Vieta izdevīga, — atsaucās jesauls.

Kājniekus sūtīsim pa leju — pa purviem, — Deņisovs turpināja, — tie piezagsies pie dārza; jūs ar kazakiem piejāsiet no turienes, — Deņisovs parādīja uz mežu viņpus sādžas, — bet es no šejienes ar saviem huzāriem. Un pēc šāviena …

Pa ieplaku nevarēs — muklājs, — iebilda jesauls.

Zirgi apstigs, jājāj ar likumu, vairāk pa kreisi. Kamēr viņi tā pusbalsī apspriedās, lejā, ieplakā pie

dīķa, nosprakstēja šāviens, vēl otrs, balti uzvirmoja dūmu mākulītis un dzirdēja skaļi, it kā līksmi iekliedzamies simtiem franču balsu nokalnes vidū. Pirmajā mirklī ir Deņisovs, ir jesauls atsprāga alpakaļ. Viņi bija tik tuvu, ka šķita, it kā viņi bijuši šo šāvienu un kliedzienu cēlonis. Taču kliedzieni un šāvieni nebija mērķēti viņiem. Lejā pa purvu skrēja cilvēks ar kaut ko sarkanu mugurā. Acīmredzot franči šāva un kliedza uz to.

Tas taču mūsu Tihons, — iesaucās jesauls,

Viņš! Kā tad, ka viņš!

Skaties, blēdis, — Deņisovs noteica.

Izmuks! — acis miegdams, sacīja jesauls. Cilvēks, ko viņi sauca par Tihonu, pieskrēja pie upītes,

ielikās tajā, ka šļakatas vien nošķīda, un, uz mirkli pazudis, gluži melns četrrāpus izkūlās no ūdens, un joza tālāk. Franči, kas dzinās tam pakaļ, palika stāvam.

Ir gan manīgs, — jesauls noteica.

Šitāds viltnieks! — Deņisovs tikpat īdzīgi norūca.

Un ko gan viņš visu laiku darījis?

Kas tas tāds ir? — jautāja Petja.

Mūsu izlūks. Es viņu aizsūtīju sadabūt mēli.

Ak jā, — atņēma Petja, pēc Deņisova pirmā vārda jau mādams ar galvu, it kā visu sapratis, kaut gan patiesībā nesaprata ne vārda.

Tihons Sčerbatijs bija viens no visvajadzīgākajiem cilvēkiem grupā. Viņš bija zemnieks no Pokrovskas pie

Gžatjas. Kad savas darbības sākumā Deņisovs ieradās Pokrovskā un kā allaž, paaicinājis vecāko, apjautājās, ko viņi zinot par frančiem, vecākais atbildēja to pašu, ko mēdza atbildēt visi vecākie it kā aizstāvēdamies, ka viņi gan it nepavisam un nekā nezinot, ne tik ari ne. Bet, kad Deņisovs paskaidroja, ka viņa nolūks esot frančus kaut, un jautāja, vai pie viņiem neesot gadījies ieklīst frančiem, tad vecākais atzinās, ka marodiriki esot gan manīti, bet ka viņu sādžā ar tām lietām noņemoties tikai Tiška Ščer- batijs. Deņisovs lika pasaukt Tihonu un, paslavējis to par viņa darbību, vecākā klātbūtnē pateica dažus vārdus par uzticību caram un tēvzemei un par naidu pret frančiem, kas kopjams ikvienam tēvijas dēlam.

— Mēs frančiem nekā ļauna nedarām, — atrunājās Tihons, acīmredzot sabijies no šiem Deņisova vārdiem. — Mēs tikai tāpat vien, sacīt, ar puikām prieka pēc paniekojāmies. Marodirikus, tiesa, savus divus desmitus tikām nokniebuši, bet citādi nekā ļauna neesam darījuši … — Otrā dienā, kad Deņisovs, pavisam aizmirsis šo zemnieku, atstāja Pokrovsku, viņam ziņoja, ka Tihons piebiedrojies grupai un lūdzis viņu tajā paturēt. Deņisovs atjāva paturēt.

Tihons, kas sākumā darīja melnos darbus: kūra uguni, piegādāja ūdeni, dīrāja zirgus u. tini., drīz vien izrādīja lielu patiku un spējas darboties partizāņu karā. Pa naktīm viņš izgāja gut laupījumu un ikreiz atnesa franču drēbes un ieročus, bet, kad viņam pavēlēja, atveda arī gūstekņus. Deņisovs atbrīvoja Tihonu no darbiem, sāka ņemt līdzi patruļās un ieskaitīja kazakos.

Tihonam nepatika jāt jāšus, un viņš allaž staigāja kājām, nekad nepalikdams kavalērijai iepakaļ. Viņa ieroči bija musketons, ko viņš nesāja līdzi vairāk tāpat joka pēc, šķēps un cirvis, ar ko viņš rīkojās, kā vilks rīkojas ar zobiem, vienlīdz viegli izlasīdams blusas no kažoka un pārgrauzdams resnus kaulus. Tihons vienlīdz droši, ar pilnu atvēzienu cirta pušu baļķus un, saņēmis cirvi aiz pieta, tēsa ar to tievus mietiņus vai greba karotes. Deņisova grupā Tihons ieņēma savu īpašu, izcilu vietu. Kad vajadzēja veikt kaut ko sevišķi grūtu un riebīgu — izgriezt ar plecu vezumu no dubļiem, izvilkt aiz astes zirgu no purva, nodīrāt to, ielavīties pašā franču vidū, noiet dienā piecdesmit verstu, — visi smīnēdami mēdza norādīt uz Tihonu.

Kas viņam, velnam, var ko padarīt, stiprs kā zirgs,— mēdza par viņu runāt.

Reiz francūzis, ko viņš gūstīja, izšāva uz viņu no pistoles un trāpīja muguras mīkstumā. Sis ievainojums, no kura Tihons ārstējās tikai ar degvīnu iekšķīgi un ārīgi, kļuva visai nodaļai par iemeslu visjautrākajiem jokiem, uz kuriem Tihons labprāt atsaucās.

Ko, brāl, vairs neiesi? Vai uzblieza gan? — smējās ap viņu kazaki, un Tihons, tīšām čokurā raudamies un vaibstīdamies, izlikdamies, ka dusmojas, ar visjocīgākajiem lamu vārdiem gānīja frančus. Sis gadījums tikai tik daudz ietekmēja Tihonu, ka pēc ievainojuma viņš reti kad vairs atveda gūstekņus.

Tihons bija pats noderīgākais un drošsirdīgākais cilvēks grupā. Neviens vairāk par viņu nebija atklājis izdevīgu gadījumu uzbrukumam, neviens nebija sagūstījis un apkāvis vairāk franču; un ar visu to viņš bija kļuvis visiem kazakiem un huzāriem par jokdari un pats mīļu prātu uzņēmās šo lomu. Tagad Deņisovs jau naktī bija aizsūtījis Tihonu uz Samševu sadabiit mēli. Bel, vai nu tāpēc, ka viņam nepietika ar vienu francūzi, vai ari tāpēc, ka nakti nogulējis, viņš dienu bija ielīdis krūmos pašā franču apmetnes vidū, un tie, kā Deņisovs 110 kalna redzēja, bija viņu tur atklājuši.

VI

Parunājies vēl kādu brīdi ar jesaulu par rītdienas uzbrukumu, ko Deņisovs tagad, vērodams, cik franči tuvu, šķita galīgi nolēmis, viņš apgrieza zirgu uņ jāja atpakaļ.

Nu, brāl, tagad jāsim apžāvēties, — viņš sacīja Pet- jam.

Piejājis pie sargbūdas mežā, Deņisovs apturēja, ielūkodamies biezoknī. Pa mežu starp kokiem, garās rokas kūļādams, platiem, viegliem soļiem nāca kāds cilvēks garām kājām, īsos svārkos, vīzēs un Kazaņas platmalē, ar šauteni pār plecu un cirvi aiz jostas. Ieraudzījis Deņi- sovu, šis cilvēks steigšus kaut ko iesvieda krūmos un, noņēmis slapjo cepuri ar noļukušām malām, pienāca pie priekšnieka. Tas bija Tihons. Viņa bakurētainā un grumbu izvagotā seja ar mazām, šaurām ačelēm laistījās pašapmierinātā jautrībā. Augstu paceltu galvu un it kā smieklus valdīdams, viņš ar acīm ieurbās Deņisovā.

Nu, kur tu mētājies apkārt? — Deņisovs noprasīja.

Kur mētājos? Frančus ķert gāju,— droši un steidzīgi atteica Tihons piesmakušā, bet dziedošā basā.

Kāpēc tad tu dienu līdi? Lops! Nu, nedabūji?

Dabūt jau tad dabūju, — Tihons novilka.

Kur tad viņš ir?

Tad es tak viņu jau pirmāk mazā gaismiņā saņēmu, — Tihons turpināja, plašāk izlikdams plakanās, kleinās, vīzēs autās pēdas, — un ievedu mežā. Skatos, nav lādzīgs. Domāju, pag, aiziešu, sadabūšu kādu akurā- tīgāku.

Skat, blēdis, tā arī ir, — Deņisovs sacīja jesaulam. — Kāpēc tad tu to pašu pirmo neatvedi?

Nu, ko šo tādu vedīs, — pikti, ar skubu pārtrauca Tihons, — pagalam nelādzīgs. Vai nu es nezinu, kādu jums vajag?

Ekur nešpetnis!… Nu?

Gāju pēc cita, — Tihons stāstīja tālāk, — aizlīdu es šitā pat līdz mežam un nogūlos. — Tihons negaidot un lunkani nolikās uz vēdera, redzami attēlodams, kā viņš to darījis. — Viens arī pagadījās, — viņš turpināja. — Es šo tā ciet.—Tihons aši un viegli pietrūkās kājās. — Iesim, saku, pie pulkveža. Sis sāk bļaut. Bet viņu tur četri gabali. Klupa man virsū ar zobentiņiem. Es atkal viņiem šitā ar cirvi: ko jūs, sak, lai dievs jums žēlīgs. — Tihons iekliedzās, rokas plātīdams un bargi saraucis seju, izrieza krūtis.

Kā tad, mēs jau no kalna redzējām, kā tu laidi ļekas vaļā pāri lāmām, — ieteicās jesauls, spožās acis piemiegdams.

Petjam ļoti nāca smiekli, bet viņš redzēja, ka visi valdās. Viņš aši pavērsa skatienu no Tihona uz jesaula un Deņisova seju, nesaprazdams, ko tas viss nozīmē.

Tu te nedzen velnu, — sacīja Deņisovs, dusmīgi nokāsēdamies. — Kāpēc pirmo neatvedi?

Tihons sāka ar vienu roku kasīt muguru, ar otru galvu, un piepeši visa seja viņam izstiepās starojošā, muļķīgā smaidā, atsedzot vietu, kur trūka viena zoba (par ko viņš ari bija iesaukts par Sčerbatiju). Deņisovs pasmaidīja, un Petja laida vaļa skaļus, līksmus smieklus, kuriem pievienojās arī pats Tihons.

Kur nu, pagalam nogājies, — Tihons atteica. — Drēbītes noplīsušas, kur šo tādu lai ved. Un tāds rupjš tēviņš, jūsu labdzimtība. Ko tu, saka, es pats esmu anarāļa dēls, neiešu, saka.

Vai, kāds lops! — pukojās Deņisovs. — Man jāiztaujā …

Tad es jau taujāju, — Tihons uztvēra. Viņš saka: maz ko zitiū. Mūsējo, viņš saka, gan daudz, bet visi nelādzīgi; tik ir, saka, kā tā slava. Kārtīgi nošķaudīsies, ^aka, un visi būs rokā, — Tihons nobeidza, jautri un apņēmīgi paskatījies Deņisovarn acīs,

Es tev gan uzskaitīšu simtu pa muguru, tad tu man te ākstīsies, — Deņisovs stingri noteica.

Kas tad tur ko skaisties, — Tihons sacīja, — vai nu es jūsu frančus neesmu redzējis? Lai tik uznāk tum- siņa, es tev, kādus gribi, kauč vai trīs atvedīšu.

Nu, jāsim, — Deņisovs teica. Un līdz pašai sarg- būdai viņš jāja, pikti sabozies un klusēdams.

Tihons nāca nopakaļ, un Petja dzirdēja, kā kazaki ar viņu un par viņu smējās, pieminēdami nez kādus zābakus, ko tas iesviedis krūmā.

Kad Petjam pārgāja smiekli, kas bija uznākuši, Tilio- nam runājot un smaidot, un viņš uz mirkli apjēdza, ka šis Tihons nogalinājis cilvēku, viņam kļuva necrti. Viņš atskatījās uz sagūstīto bundzinieku, un kaut kas viņam iedūrās sirdī. Taču šī neveiklības sajūta ilga tikai vienu mirkli. Viņš juta nepieciešamību pacelt galvu augstāk, uzpurināties un ar svarīgu seju iztaujāt jesaulu par rītdienas pasākumu, lai nebūtu tās sabiedrības necienīgs, kurā atradās.

Aizsūtītais oficieris sagaidīja Deņisovu uz ceļa ar ziņu, ka Dolohovs pats tūliņ atjāšot un ka no viņa puses viss esot kārtībā.

Deņisovs uzreiz kļuva līksms un pasauca pie sevis Petju.

Nu, pastāsti man par sevi, — viņš aicinaja.

VII

Izbraucot no Maskavas, atstājis savus piederīgos, Petja bija piebiedrojies savam pulkam, un drīz vien ģenerālis, kas komandēja lielu nodaļu, pieņēma viņu par raitnieku. Kopš iecelts par oficieri un it īpaši kopš iestājies aktīvajā armijā, kur piedalījās Vjazmas kaujā, Petja visu laiku atradās laimīgi satrauktā, priecīgā noskaņā par to, ka viņš nu ir liels cilvēks, nemitīgā jūsmas pilnā skubā baidīdamies, ka tikai nepalaiž garām kādu izdevību parādīt īstu varonību. Viņš bija ļoti laimīgs par to, ko redzēja un piedzīvoja armijā, bet reizē ar to viņam visu laiku likās, ka tur, kur viņa nav, taisni tur patlaban norisinās vissvarīgākais, varonīgākais. Un viņš steidzās nokļūt tur, kur viņa patlaban nebija.

Kad 21, oktobrī viņa ģenerālis izteica vēlēšanos sūtīt kādu uz Deņisova nodaļu, Petja tik gauži lūdzās, lai sūtot viņu, ka ģenerālis nespeja atteikt. Taču, sūtīdams viņu, ģenerālis, atcerēdamies Petjas bezprātīgo rīcību Vjazmas kaujā, kur Petja nejāja vis pa ceļu turp, kur bija sūtīts, bet auļoja taisni ķēdē zem franču uguns un tur divas reizes izšāva no pistoles, — tagad, sūtīdams viņu, ģenerālis cieši aizliedza Petjam piedalīties kaut vai kādās Deņisova operācijās. Tāpēc arī Petja nosarka un apjuka, kad Deņisovs jautāja, vai viņš varot palikt. Iekām izjāja mežmalā, Petja domāja, ka, stingri izpildot savu pienākumu, viņam tūliņ būtu jāgriežas atpakaļ. Bet, ieraudzījis frančus, ieraudzījis Tihonu, dabūjis zināt, ka nakti katrā ziņā ies' triecienā, viņš ar jauniešiem raksturīgo straujo pāreju no viena uzskata uz otru pats savā prātā nolēma, ka viņa ģenerālis, ko viņš līdz šim bija ļoti cienījis, ir tīrais nieks, vācietis, ka Deņisovs ir varonis un jesauls varonis, un Tihons varonis un ka būtu kauna lieta atstāt tos grūtā brīdī.

Metās jau krēsla, kad Deņisovs ar Petju un jesaulu piejāja pie sargbūdas. Pustumsā varēja redzēt apseglotus zirgus, kazakus, huzārus, kas kiajumiņā slēja teltis un (lai franči neredzētu dūmus) kūra nespodru uguni meža gravā. Mazā namiņa priekštelpā kazaks, piedurknes atro- tījis, kapāja jēra gaļu. Pašā istabā trīs Deņisova grupas oficieri taisīja no durvīm galdu. Petja novilka un atdeva izžāvēt slapjās drēbes un tūliņ ķērās klāt palīdzēt oficieriem sarīkot pusdienu galdu.

Pēc desmit minūtēm galds bija gatavs un apklāts ar servjeti. Uz galda bija degvīns, rums blašķē, baltmaize un cepta jēra gaļa ar sāli.

Sēdēdams kopā ar oficieriem pie galda un plēsdams ar rokām trekno, smaržīgo jēra gaļu, no kuras gar pirkstiem tecēja tauki, Petja juta bērnišķas jūsmas pilnu rnaigu mīlu uz visiem cilvēkiem un tāpēc arī pārliecību, ka citi tāpat mīl viņu.

Tad kā jūs domājat, Vasilij Fjodorovič, — viņš uzrunāja Deņisovu, — tas nekas, ka es palikšu vienu dieniņu? — Un, atbildi negaidīdams, pats sev atbildēja: — Man taču uzdots izzināt, nu, un tad es arī izzināšu… Tikai jūs mani laidiet pašā … galvenajā … Man nevajag apbalvojumu… Bet man gribas… — Petja sakoda zobus un pavērās apkārt, kratīdams augšup pacelto galvu un vēcinādams roku.

Pašā galvenajā … — Deņisovs smaidīdams atkārtoja.

Tikai gan, lūdzu, dodiet man pašam savu komandu, ko vadīt, — Petja turpināja, — nu, kas jums tur liels? Ak, jums nazīti? — viņš pievērsās oficierim, kas gribēja nogriezt gaļu. Un viņš sniedza savu saliecamo nazi.

Oficieris paslavēja nazi.

Paturiet, lūdzu, sev. Man tādu daudz … — Petja nosarcis sacīja. — Ļautiņi! Biju pavisam piemirsis, —

viņš pēkšņi iesaucās. — Man taču ir brīnišķīgas rozīnes! Ziniet, tādas bez sēkliņām. Mums ir jauns mārki tanta — un tik lieliskas mantas. Es nopirku desmit mārciņās.

Esmu pieradis pie salda. Vai gribat?… — Un Petja izmetās priekšnamā pie sava kazaka un ienesa turzas ar mārciņām piecām rozīņu. — Ēdiet, kungi, ēdiet!

Uh vai jums nevajag kafijas katliņa? — viņš jautāja jesaulam. — Es pie mūsu markitanta nopirku, brīnišķīgs! Viņam ļoti jaukas mantas. Un viņš ir ļoti godīgs. Tas ir pats galvenais. Es jums katrā ziņā atsūtīšu. Bet varbūt jums izbeigušies krami vai arī nodiluši — tā taču gadās. Es paķēru līdzi, man, rau, te, — viņš pamāja uz tarbu, — simts gabalu. Ļoti lēti nopirku. Ņemiet, lūdzu, cik vajag, kaut visus … — Un, piepeši nobijies, vai tikai nav samelojies, Petja apklusa un nosarka.

Viņš lūkoja atcerēties, vai nav izdarījis vēl kādas muļķības. Un, pārcilādams šāsdienas piedzīvojumus, apstājās pie atmiņām par franču bundzinieku. «Mums jau lieliski, bet kā viņam? Kur viņu lika? Nezin vai ēst iedeva? Vai nenodarīja pāri?» viņš nodomāja. Taču, atģidis, ka samelojies par kramiem, viņš tagad baidījās.

«Varētu pajautāt,» viņš domāja, «bet sacīs: pats puika un puikas žēl. Es viņiem rit pierādīšu, kas es par puiku! Nez vai būtu kauns, ja pajautātu?» Petja domāja. «Nu labi, vienalga!» Un tūliņ, nosarcis un bažīgi vērodams, vai oficieriem sejā nepavīdēs zobgalība, viņš ierunājās?

Vai var pasaukt to zēnu, ko saņēma gūstā? Dot viņam kaut ko ieēst,.. varbūt…

Jā, nožēlojams zeņķis, — atsaucās Deņisovs, acīmredzot nesaskatīdams šai atgādinājumā nekā apkaunojoša. — Pasauciet viņu šurp! Vincent Bosse [272] viņu sauc. Pasauciet viņu!

Es pasaukšu, — piedāvājās Petja.

Pasauc, pasauc. Nožēlojams zeņķis, — Deņisovs atkārtoja.

Petja jau stāvēja pie durvīm, kad Deņisovs to sacīja. Viņš izspraucās starp oficieriem un piegāja Deņisovam gluži klāt.

Atļaujiet jūs noskūpstīt, mīļais, — viņš lūdza. — Ai, cik lieliski! Cik jauki! — Un, noskūpstījis Deņisovu, viņš drāzās laukā.

Bosse! Vincent![1] Vensāns Boss. — Petja nokliedza, apstādamies pie durvīm.

Ko jums, kungs, vajag? — jautāja balss no tumsas. Petja atbildēja, ka franču zēnu, ko šodien saņēmuši.

A! Veseņiju? — atsaucās kazaks.

Zēna vārdu Vincent jau bija pārtaisījuši: kazaki par Veseņiju, bet zemnieki un zaldāti — par Viseņu. Abi vārdi, kas atgādināja pavasari, saskanēja ar priekšstatu par jauniņu puisēnu.

Viņš tur pie ugunskura sildījās. Ei, Viseņa! Viseņa! Veseņij! — tumsā cita par citu sauca balsis un skanēja smiekli.

Bet puišelis ir nadzīgs, — stāstīja huzārs, kas stāvēja Petjam līdzās. — Mēs viņu pirmiņ pabarojām. Briesmīgi izsalcis bija!

Tumsā atskanēja soļi, un, basām kājām pa dubļiem šļūkādams, bundzinieks pienāca pie durvīm.

Ah c'est vous! — iesaucās Petja. — Voulez vous manger? N'aijez pas peur, on ne vous fera pas de mal, — viņš piebilda, kautri un mīlīgi pieskardamies tā rokai. — Entrez, entrez. [273] [1] ak, tas esat jūs! vai gribat ēst? Nebaidieties, jums nekā nedarīs.

Nāciet, nāciet iekšā!

Mērci, monsieur, — atbildēja bundzinieks drebošā, gandrīz bērna balsī un sāka trīt pie sliekšņa savas sa- bristās kājas. Petjam daudz ko gribējās teikt bundziniekam, taču viņš neuzdrīkstējās. Mīņādamies viņš stāvēja tam līdzās priekšiņā. Tad tumsā satvēra un paspieda tam roku.

Entrez, entrez, — viņš tikai atkārtoja maigā čukstā.

«Ak, ko gan es viņam varētu labu izdarīt!» Petja klusībā sev jautāja un, durvis atvēris, palaida zēnu pa priekšu.

Kad bundzinieks bija ienācis istabiņā, Petja apsēdās no viņa patālāk, uzskatīdams par pazemojošu pievērst sev viņa uzmanību. Viņš tikai taustīja kabatā naudu Un šaubījās, vai nebūs kauns dot to bundziniekam.

VI ii

No bundzinieka, kam pēc Deņisova pavēles iedeva degvīnu un jēra gaļu un ko Deņisovs lika apģērbt krievu kaftānā, lai nesūtītu projām kopā ar gūstekņiem, bet paturētu grupā, Petjas uzmanību novērsa atjājušais Dolo- hovs. Armijā Petja bija dzirdējis daudz nostāstu par Do- lohova neparasto drošsirdību un nežēlību pret frančiem, un tāpēc kopš tā brīža, kad Dolohovs ienāca istabā, Petja, acu nenovērsdams, lūkojās viņā un, kratīdams galvu, ar katru mirkli vairāk uzpurinājās, lai nebūtu Dolohova sabiedrības necienīgs.

Dolohova āriene dīvaini pārsteidza Petju ar savu vienkāršību.

Deņisovs ģērbās kaukāziešu svārkos, valkāja bārdu un uz krūtīm Nikolaja brīnumdarītāja svētbildi un tiklab ar runas veidu, kā ar visu iznešanos pauda savu sevišķo stāvokli. Turpretim Dolohovs, kas senāk Maskavā bija valkājis persiešu tērpu, tagad izskatījās kā visklīrīgākais gvardes oficieris. Seja viņam bija gludi skūta, mugurā vatēti gvardes svārki ar Jura ordeni cilpiņā un galvā taisni uzlikta vienkārša naģene. Viņš nometa kaktā slapjo apmetni un, piegājis pie Deņisova, ne ar vienu neapsvei- Cinādamies, tūliņ sāka iztaujāt par operāciju. Deņisovs .izstāstīja viņam par lielo nodaļu nolūkiem attiecībā uz transportu un ar kādu ziņu atsūtīts Petja, un ko viņš atbildējis abiem ģenerāļiem. Pēc tam Deņisovs izstāstīja visu, ko zināja par franču nodaļas stāvokli.

Tas nu tā, taču jāzina, kas tie par pulkiem un cik to ir, — sacīja Dolohovs, — vajadzēs aizjāt. Nezinot skaidri, cik viņu ir, nevar ielaisties kaujā. Man patīk visu darīt kārtīgi. Kas ir, — vai kāds no kungiem negribētu kopā ar mani aizjāt uz viņu nometni? Man ir arī mundieris iiīdzi.

Es, es… es jāšu jums līdzi! — Petja iesaucās.

Nepavisam tev nav jājāj, — iebilda Deņisovs, vērs- damies pie Dolohova, — un viņu jau nu es neparko

ndaidīšu..

Jauki gan! — Petja iesaucās. — Kāpēc tad lai es nejātu? …

Tāpēc, ka nav vajadzīgs.

Nu, atvainojiet, tāpēc ka … tāpēc ka … es jāšu, un tas ir viss. Jūs ņemsiet mani līdzi? — viņš novaicāja Do- lohovam.

Kāpēc ne . . . — Dolohovs izklaidīgi atteica, ielūkodamies sejā franču bundziniekam.

Vai sen jau tev šis zellis? — viņš vaicāja Deņisovam.

Šodien saņēmām, bet nekā nezina. Es viņu atstāju tepat.

Nu, bet kur tu liec pārējos? — jautāja Dolaliovs.

- Kā kur? Nosūtu pret parakstu! — Deņisovs, pēkšņi nosarcis, atsaucās. — Un varu droši teikt, ka uz manas sirdsapziņas nav neviena cilvēka. Vai tev grūtāk aizsūtīt trīsdesmit vai trīssimt cilvēku konvoja pavadībā uz pilsētu nekā aptraipīt, atklāti sakot, savu karavīra godu?

Rau, jaunajam grāfiņam ar saviem sešpadsmit gadiem klātos runāt šīs laipnības, — Dolohovs ar saltu izsmieklu atcirta, — bet tev būtu laiks mest to pie malas.

Kā, es taču nekā nesaku, saku tikai, ka noteikti jāšu jums līdzi, — bikli iebilda Petja.

Bet mums abiem, brāl, laiks atmest šīs laipnības, — Dolohovs turpināja, it kā juzdams īpašu baudu runāt par šo jautājumu, kas Deņisoīm kaitināja. — Nu, kādēļ tu to paturēsi pie sevis? — viņš teica, galvu nogrozīdams. — Tāpēc, ka tev viņa žēl? Mēs taču zinām tos tavus parakstus. Tu viņus nosūtīsi simt cilvēku, bet galā nonāks trīsdesmit. Apmirs badā, vai arī viņus apsitīs. Vai tad tas nav tas pats kā nemaz neņemt?

Jesauls, miegdams spožās acis, atzinīgi māja ar galvu.

Vienalga, tur nav ko gudrot.. Es uz savas sirdsapziņas ņemt negribu. Tu saki — apmirs. Nu, labi. Tikai ne no manas rokas.

Dolohovs iesmējās.

Kas tad viņiem liedzis mani notvert kaut vai divdesmit reižu? Un, ja dabūs rokā, tiklab mani, kā tevi ar visu tavu bruņnieciskumu tik un tā uzraus apsē. — Viņš brītiņu klusēja. — Taču jādara, kas darāms. Aizsūtiet manu kazaku pēc saiņa! Man ir divi franču mundieri. Kas ir, jāsi līdz? — viņš novaicāja Petjam.

Es? Jā, jā, katrā ziņā, — gandrīz vai līdz asarām sasarcis,, attrauca Petja, uzlūkodams Deņisovu.

Tajā brīdī, kad Dolohovs uzsāka strīdu ar Deņisovu par to, kas jādara ar gūstekņiem, Petja atkal sajuta neveiklību un steigu;, taču atkal viņš nepaguva lāgā aptvert, par ko viņi runā. «Ja jau tā domā lieli, slaveni cilvēki, tātad tā arī vajag, tātad tas ir labi,» viņš domāja. «Un galvenais, lai Deņisovs neiedrošinās domāt, ka es viņam paklausīšu, ka viņš var mani komandēt. Katrā ziņa jāšu Dolohovam Līdzi uz franču nometni. Viņš var, un es arī varu!»

Lai kā Deņisovs pūlējās pierunāt, lai nejāj, Petja ur visu atbildēja, ka viņš arī esot pieradis visu darīt kārtīgi un nevis uz labu laimi un paЈ to, ka. pašam var draudēt briesmas, viņš nekad nedomājot.. •

Tāpēc ka — padomājiet jel pats — ja nav skaidri zināms, cik viņu tur ir, no tā taču atkarīgas varbūt simtiem cilvēku dzīvības, bet te mēs vieni paši. Un turklāt man ļoti gribas, un es katrā ziņā,, katrā ziņā jāšu, jūs jau nu mani neatturēsiet, — viņš sacīja, — tikai ļaunak vien būs . „.

IX

Apģērbušies franču šineļos un ķiverēm galvā, Petja ar Dolohovu jāja uz stigu, no kuras Deņisovs bija vērojis nometni,_ un, izjājuši no meža pilnīgā tumsā, devās lejup ieplaka. Lejā Dolohovs lika kazakiem, kas viņu pavadīja, gaidīt tepat un laida straujos rikšos pa ceļu uz tiltu. Petja, vai pamirdams aiz satraukuma, jāja viņam līdzās.

Ja iekritlsim, es dzīvs rokās nedošos, man ir pistole, — Petja čukstēja.

Nerunā krieviski, — ašā čukstā izgrūda Dolohovs, un tai pašā brīdī tumsā atskanēja sauciens! «Qui vive?» [274] kas jāj?un noklakstēja šautene.

Asinis iesitās Petjam sejā, un viņš ķērās pie pistoles.

Lanciers du 6-me, [275] s 6. pulka ulāni. — atteica Dolohovs, negausinā- dams un nesteidzinādams zirga gaitu. Uz tilta kļuva redzams melns sargzaldāta stāvs.

Mot d'ordre? [276] 8 Parole?

Dolohovs pieturēja zirgu un sāka jāt soļos.

Dites donc, le colonel Gērard est ici? [277] [1] Sakiet, — vai šeit ir pulkvedis Zerārs?— viņš vaicāja.

Mot d'ordre! — neatbildēdams atkārtoja sargzaldāts, stādamies ceļā.

Quand un officier fait sa ronde, les sentinelles ne demandent pas le mot d'ordre… — uzkliedza Dolohovs, pēkšņi iekaisis, dzīdamies ar zirgu sargzaldātam virsū. — Je vous demande si le colonel est ici. [278] 4 Kad oficieris apjāj līniju, sardze tam neprasa paroli. Es jautāju, vai

pulkvedis ir šeit.

Un, nenogaidīdams atbildi no sargzaldāta, kas pavirzījās pie malas, Dolohovs soļos jāja kalnup.

Pamanījis melnu ēnu, kādam cilvēkam šķērsojot ceļu, Dolohovs apturēja šo cilvēku un jautāja, kur esot komandieris un oficieri. Šis cilvēks, zaldāts ar maisu uz pleca, apstājās un pienāca gluži klāt Dolohova zirgam, paglaudīdams to ar roku, un vienkārši un draudzīgi pastāstīja, ka komandieris un oficieri esot augstāk kalnā pa labi, fermas pagalmā (tā viņš dēvēja kungu sētu).

Pajājis pa ceļu, kur abās pusēs pie ugunskuriem skanēja franču valodas čala, Dolohovs iegriezās kungu mājas pagalmā. Iejājis pa vārtiem, viņš nokāpa no zirga un piegāja pie liela, liesmojoša ugunskura, ap kuru, skaļi tērzēdami, sēdēja vairāki cilvēki. Katliņā ugunskura malā kaut kas vārījās, un zaldāts veltā cepurē un zilā šinelī, uz ceļiem piemeties, spožas uguns apgaismots, maisīja tajā ar lāstuku.

Oh, c'est un dur ā cuire,x' Ak, tas ir tik sīksts, ka ne savārīt. — sacīja viens no oficieriem, kas sēdēja ēnā otrpus ugunskura.

II Ies fera marcher Ies lapins.. .22 — Viņš gan tiks ar tiem galā … — smiedamies piebilda otrs. Abi apklusa, ielūkodamies tumsā, kur atskanēja Dolohova un Petjas soļi, kad tie ar saviem zirgiem tuvojās ugunskuram.

Bonjour, messieurs!33 — Sveiki, kungi! — skaļi un skaidri sveicināja Dolohovs.

Oficieri ugunskura ēnā sakustējās, un viens, stalta auguma un garu kaklu, pamezdams līkumu ap uguni, tuvojās DolohOvam.

C'est vous, Clement? — viņš vaicāja. — D'ou diable.. .44 — Tas esat jūs, Klemān? No kurienes, velns lai.., — taču viņš nepabeidza aizsākto, atskārtis savu maldīšanos, un, mazliet sabozies, sasveicinājās ar Dolohovu kā ar svešinieku, jautādams, ar ko varot pakalpot. Dolohovs pastāstīja, ka viņi ar biedru steidzoties pakaļ savam pulkam, un jautāja, vērsdamies pie visiem kopā, vai oficieri dažkārt ko nezinot par 6. pulku. Neviens nekā nezināja; un Pctjam šķita, ka oficieri sāk naidīgi un aizdomīgi aplūkot viņu un Dolohovu. Kādu brītiņu visi klusēja.

Si vous comptez sur la soupe du soir, vous venez trop tard,55 Ja cerat uz vakariņām, tad esat nokavējuši. — apslāpētos smieklos ierunājās balss otrpus ugunskura.

Dolohovs atbildēja, ka viņi esot paēduši un ka viņiem tūliņ nakti jājājot tālāk.

Viņš nodeva zirgus zaldātam, kas maisīja katliņu, un attupās pie ugunskura blakus oficierim ar garo kaklu. Sis oficieris, acu nenovērsdams, raudzījās Dolohovā un vēlreiz pārjautāja, no kura pulka tas esot. Dolohovs neatbildēja, it kā nedzirdējis jautājumu, un, aizkūpinājis franču pīpīti, ko izvilka no kabatas, jautāja oficierim, vai ceļš priekšā esot drošs no kazakiem.

Les brigands sont partout,Q6 — Tie laupītāji ir visur. — atbildēja oficieris viņpus ugunskura.

Dolohovs sacīja, ka kazaki esot bīstami tikai tādiem iepakaļ palikušiem kā viņi ar biedru, bet ka lielām nodalāmi kazaki droši- vien nedrīkstot uzbrukt, viņš jautājoši piebilda. Neviens nekā neatbildēja.

«Nu, tagad viņš jās projām,» ik mirkli domāja Petja, stāvēdams pie ugunskura un klausīdamies sarunā.

Taču Dolohovs atkal atsāka pārtrūkušo sarunu un sāka tieši iztaujāt, cik viņu bataljonā esot vīru, cik bataljonu, cik gūstekņu. Jautādams par krievu gūstekņiem viņu nodaļā,. Dolohovs sacīja:

—' La vilaine affaire de traincr ces cadaures apres soi. Vauarait mieux fusiller cette canaille[1] Riebīga padarīšana vazāt līdzi šos miroņus. Labāk būtu šāvuši nost tos salašņas.— un skaļi iesmējās tik ērmotiem smiekliem, ka Petjam likās, — franči tūdaļ atklās viltu, un viņš neviļus atkāpās soli no ugunskura. Neviens neatsaucās uz Dolohova vārdiem un smiekliem, un franču oficieris, kas nebija redzams (viņš gulēja, šinelī ietinies), mazliet pacēlās un kaut ko pačukstēja biedram. Dolohovs piecēlās un pasauca zaldātu ar zirgiem.

«Vedīs zirgus vai ne?» Petja domāja, neviļus pievirzīdamies tuvāk Dolohovam.

Zirgus pieveda.

Borifour, mess-ieurs, [279] [1] ardievu, kungil (red.) — dolohovs uzsauca.

Petja gribēja teikt bonsoira,[1] — arlabvakaru. (Red.) bet nespēja izdabūt ne vārda pār lūpām. Oficieri savā starpā nez ko sačukstējās,' Dolohovs ilgi sēdas zirga, kas negribēja stāvēt; tad soļos izjāja pa vārtiem. Petja jāja viņam līdzās, gribēdams un neuzdrīkstēdamies atskatīties, lai redzētu, vai traipi dzenas vai nedzenas viņiem pakaļ.

Izjājis uz ceļa, Dolohovs negriezās atpakaļ uz lauku, bet| jāja cauri sādžai. Kādā vietā viņš apturēja, vērīgi ieklausīdamies,

— Dzirdi? — viņš sacīja.

Petja saklausīja krievu valodas skaņas, saskatīja pie ugunskura tumšus krievu gūstekņu stāvus. Nokļuvuši lejā pie tilta, Petja un Dolohovs pajāja garām sargzaldātam, kas, ne vārda neteicis, drūmi staigāja pa tiltu, un izjāja ieplakā, kur gaidīja kazaki.

Nu, tagad sveiks! Pasaki Deņisovam, ka rītausmā pēc pirmā šāviena, — Dolohovs pateica un gribēja jāt projām, bet Petja satvēra viņa roku.

Nē! — viņš iesaucās. — Kāds jūs esat varonis! Ai, cik jauki! Cik lieliski! Kā es jūs mīlu!

Labi, labi, — noteica Dolohovs, taču Petja nelaida viņu vaļā, un tumsā Dolohovs saskatīja, ka tas liecas viņam klāt. Petja gribēja saskūpstīties. Dolohovs noskūpstīja viņu, iesmējās un, pagriezis zirgu, nozuda tumsā.

X

Atgriezies sargbūdā, Petja sastapa Deņisovu priekšiņā. Satraukts, nemierīgs, pikts uz sevi, ka palaidis Petju, Deņisovs viņu gaidīja.

Paldies dievam! — viņš iesaucās. — Nu, paldies dievam! — viņš atkārtoja, klausīdamies Petjas jūsmīgo stāstu. — Un, velns parāvis, cs tevis dēj negulēju! Deņisovs runāja. — Nu, paldies dievam, tagad liecies gulēt. Vēl nosnaudīsiin līdz rītam.

Jā… Nē, — teica Petja. — Man vēl nenāk miegs. Un es jau sevi pazīstu, ja ieinigšu, tad ir pagalam. Turklāt es esmu pieradis pirms kaujas negulēt.

Petja kādu brītiņu pasēdēja istabā, priecīgi atcerēdamies savu jājienu visos sīkumos un dzīvi iztēlodamies, kas būs rīt. Tad, pamanījis, ka Deņisovs aizmidzis, piecēlās un izgāja pagalmā.

Ārā vēl bija gluži tumšs. Lietutiņš bija pārstājis, bet no kokiem vēl pilēja lāses. Sargbūdas tuvumā ēnojās melnie kazaku telšu un kopā sasieto zirgu apveidi. Aiz mājiņas melnoja divas ores, pie kurām stāvēja zirgi, un gravā sarkani plēnēja dziestošs ugunskurs. Ne visi kazaki un huzāri gulēja: šur tur līdzi krītošajām lāsēm un tuvumā dzirdamajai zirgu gremošanai ieskanējās paklusas, it kā čukstošas balsis.

Petja iznāca no priekšiņas, apskatījās tumsā un piegāja pie orēm. Zem orēm kāds krāca, un tām visapkārt, auzas skramšķinādami, stāvēja apsegloti zirgi. Tumsā Petja sazīmēja savu zirgu, ko viņš sauca par Karabahu, kaut gan tas bija mazkrievu zirgs, un piegāja tam klāt.

Nu, Karabah, rīt būs ko rauties, — viņš sacīja, paostīdams zirgam nāsis un to noskūpstīdams.

Kas ir, kungs, neguļat? — ierunājās kazaks, kas sēdēja zem ores.

Nē, bet.., Lihačov, tā laikam tevi sauc? Es taču tikko atjāju. Mēs bijām pie frančiem.

Un Petja sīki izstāstīja kazakam ne vien savu jājienu, bet arī to, kālab jājis un kāpēc uzskata, ka labāk riskēt ar savu dzīvību nekā rīkoties uz labu laimi.

Ko nu, būtu jel nosnaudušies, — ieteica kazaks.

Nē, es esmu pieradis, — Petja atbildēja. — Bet vai jums pistolēs krami nav sadiluši? Man ir līdzi. Vai nevajag? Ņem.

Kazaks izliecās no ores apakšas, lai labāk saskatītu Petju.

Tāpēc ka esmu pieradis visu darīt kārtīgi, — Petja stāstīja. — Daži mēdz šā tā, nemaz nesagatavojas, pēc tam pašiem žēl. Man tā nepatīk.

Tā jau nu gan, — kazaks piekrita.

Un vēl kas: lūdzu, mīļais, uztrin man zobenu; no- tru … (taču Petja baidījās samelot) tas vēl nekad nav trīts. Vai to var izdarīt?

Kāpēc ne, var.

Ļihačovs piecēlās, parakņājās saiņos, un drīz vien Petja izdzirdēja tērauda un galodas kareivīgo strinkšķēšanu. Viņš ierāpās orē un apsēdās uz malas. Kazaks zem ores trina zobenu.

Bet kā tad puiši, vai guļ? — Petja apvaicājās.

Dažs guļ, betsdažs, ek, šitā pat.

Nu, bet zēns?

Veseņijs, vai? Viņš tur priekšiņā nolicies. Pēc nobīļa labs miegs. Bet tad bija gan priecīgs!

Pēc tam Petja ilgi klusēja, ieklausīdamies skaņās. Tumsā nodipēja soļi un parādījās melns stāvs.

Ko tr'n? — jautāja cilvēks, tuvodamies orei.

Ače, kungam zobens jāuztrin.

Laba lieta, — paslavēja pienācējs, kas Petjam izskatījās pēc huzāra. — Vai krūzīte pie jums palika, vai?

Re, kur, pie riteņa.

Huzārs paņēma krūzīti.

Laikam drīz būs gaisma, — viņš žāvādamies noteica un nez kurp aizgāja.

Petjam būtu vajadzējis zināt, ka viņš atrodas mežā Deņisova grupā kādu versti no ceļa, ka viņš sēž uz frančiem atņemtas ores, ap kuru piesieti zirgi, ka zem tās sēž kazaks Ļihačovs un trin viņa zobenu, ka lielais, melnais plankums pa labi ir sargbūda un spilgtais, sarkanais plankums lejā pa kreisi ir dziestošs ugunskurs, ka virs, kas bija atnācis pēc krūzītes, ir huzārs, kuram gribējās dzert, bet viņš nekā nezināja un negribēja zināt. Viņš atradās kaut kādā burvju valstī, kurā nekas nelīdzinājās īstenībai. Lielais, melnais plankums varbūt tiesām bija sargbūda, bet varbūt arī tā bija ala, kas veda pašā zemes dzīlē. Sarkanais plankums varbūt bija uguns, bet varbūt arī milzu nezvēra acs. Varbūt viņš patlaban tiešām sēž orē, bet loti var būt, ka viņš nesēž vis orē, bet briesmīgi augsta torņa galā, un, ja no tā kristu, tad varētu lidot līdz zemei veselu dienu, veselu mēnesi, lidot un "lidot un nekad nenonākt galā. Varbūt zem ores sēž vienkārši kazaks Ļihačovs, bet ļoti var būt, ka tas ir vislabākais, visdrošsirdīgākais, visbrīnišķīgākais, vislieliskākais cilvēks pasaulē un to neviens nepazīst. Varbūt tur patiešām aizgāja garām huzārs, iedams uz ieplaku pēc ūdens, bet varbūt viņš, tiklīdz pazuda skatienam, tā arī Izgaisa pavisam un viņa vairs nav.

Lai ko Petja tagad ieraudzītu, viņš ne par ko nebrīnītos. Viņš atradās burvju valstībā, kur viss bija iespējams.

Viņš pavērās uz debesīm. Arī debesis bija tikpat burvīgas kā zeme. Debesis skaidrojās, un pār koku jgalotnēm strauji traucās mākoņi, it kā atsegdami zvaigznes. Brīžam likās, ka noskaidrojas, un parādījās melnas, tīras debesis. Brīžam likās, ka šie melnie plankumi bija nelieli padebeši. Brīžam likās, ka debesis paceļas augstu, augstu virs galvas; brīžam atkal debesis noslīga gluži zemē, tā ka ar roku varēja aizsniegt.

Petjam acis sāka vērties ciet, un viņš salīgojās.

Pilēja lāses. Skanēja klusa čala. Zirgi iezviedzas un sāka sperties. Kāds krāca.

— 2igi, žig, žigi, žig… — švīkstēja asināmais zobens. Un pēkšņi Petja izdzirda saskanīgu mūzikas orķestri spēlējam kādu nepazīstamu, svinīgi saldu himnu. Petja bija tikpat muzikāls kā Nataša un muzikālāks par Nikolaju, bet viņš nekad nebija mūziku mācījies, nedomāja par to, un tāpēc motīvi, kas nejauši ieskanējās viņam ausīs, šķita jo sevišķi jauni un vilinoši. Spēlēja aizvien dzirdamāk un dzirdamāk. Melodija pieņēmās plašumā, pārgāja no viena instrumenta uz otru. Radās tas, ko dēvē par fūgu, kaut gan Petjam nebija ne mazākās sajēgas par to, kas ir fūga. Ikkatrs1 instruments, drīz līdzīgs vijolei, drīz taurei, tikai labāks an tīrāks nekā vijoles un taures — ikkatrs instruments spēlēja savu un, vēl nenospēlējis motīvu līdz galam, saplūda ar citu, kas sāka gandrīz to pašu, un ar trešo, un ar ceturto, nn visi tie saplūda vienkop un atkal izklīda, un atkal saplūda gan svinīgā baznīcas dziesmā, gan^spilgtā un spožā uzvaras melodija.

«Ak jā„ tas taču ir sapnī,» sasvēries uz priekšu, Petja pats sev teica. «Tas skan man ausīs^ Bet varbūt tā ir mana mūzika. Nu, atkal. Skani, mana mūzikat Nut…»

Viņš aizvēra acis. Un no visām pusēm, it kā iztālēm ietrīsojās skaņas, sāka pielāgoties cita citai,, izklīst, plūst kopā, un atkal visas savienojās tai, pašā saldajā un svinīgajā himnā. «Ak, kas par jaukumu! Cik vien grību un kā vien gribu,» Petja pats sev sacīja. Viņš pamēģināja vadīt šo miTzu orķestri.

«Nu, klusāk, klusāk, izdziestiet tagad.» Un skaņas viņam paklausīja. «Nu, tagad plašāk, jautrāk. Vēl, vēl priecīgāk.» Un no nezināmām dzīlēm, aizvien spēkā pieņemdamās, kāpa augšup svinīgas skaņas, «Nu, balsis, piebiedrojieties!» Petja pavēlēja. Un sākumā Iztālēm atskanēja vīni, tad sieviešu balsis. Balsis auga, auga vienmērīgā, svinīgā spēkā. Petjam bija baigi un līksmi, klausoties to neparastajā skaistumā.

Dziesma sapfūda ar svinīgu uzvaras maršu, un lāses pilēja, un žvig, žig, žig… svilpoja zobens, un zirgi atkal sāka sperties un. zviegt, nejaukdami kori, bet iekļaudamies tajā.

Petja neapjauta, cik ilgi tas turpinājās: viņš juta baudu, visu laiku brīnījās par šo baudu, un viņam bija žēl, ka nav neviena, kam to izteikt. Viņu uzmodināja Ļihačova laipnā balss:

Gatavs, jūsu labdzimtība, sprancūzi stāvu šķelsiet pušu.

Petja atjēdzās.

Jau ausi, tiešām jau aust gaisma!1 — viņš iesaucās.

Iepriekš neredzamie zirgi biļa kļuvuši redzami līdz pat

astēm, trn caur kaīlajiern zariem plaiksnīja ūdeņaina gaisma. Petja nopurinājās, uzlēca kājās, salūkoja kabatā rtibli un Iedeva Ļihačovam, savēcinājis iemēģināja zobenu un iebāza makstī. Kazaki raisīja vaļā zirgus un pievilka ciešāk seglu jostas.

— Lūk, — arī komandieris, — sacīja Ļihačovs. No sargbūdas iznāca Deņisovs un, pasaucis Pedju, pavēlēja posties.

XI

Puskrēslā ātri sakārtoja zirgus, savilka siksnas un sadalījās komandās. Deņisovs stāvēja pie sargbūdas, dodams pēdējās pavēles. Grupas kājnieki izgāja pirmie, simtiem kāju šļakstinot ceļa dubļus, un aši nozuda starp kokiem pirmsausmas miglā. Jesauls kaut ko pavēlēja kazakiem. Petja turēja savu zirgu aiz pavadas, nepacietīgi gaidīdams pavēli kāpt tam mugurā. Ar aukstu ūdeni noskalotā seja un it īpaši acis dega kā ugunī, drebuļi skraidīja pa muguru, un visā miesā kaut kas aši un vienmērīgi trīsēja.

Nu, vai jums tur viss kārtībā? — jautaja Deņisovs. — Zirgus šurp!

Atveda zirgus. Deņisovs noskaitās uz kazaku par to, ka siksnas nebija cieši savilktas, un, nolamajis viņu, sēdas zirgā. Petja ķērās pie kāpšļa. Zirgs pa paradumam grasījās iekost viņam kājā, bet Petja, sava smaguma nejuz-" dams, aši uzlēca seglos un, atskatījies uz huzāriem, kas tumsā virzījās nopakaļ, piejāja pie Deņisova.

Vasilij Fjodorovic, jūs man dosiet kādu uzdevumu? Lūdzu … dieva dēļ… — viņš lūdza. Deņisovs šķita aizmirsis, ka pasaulē ir ari Petja. Viņš paskatījās uz to.

Lūdzu tev vienīgi to, — viņš stingri noteica, — klausīt mani un nekur priekšā nebāzties.

Visu pārjājiena laiku Deņisovs nerunāja ar Petju vairs ne vārda un jāja klusēdams. Kad viņi izjāja meža malā, laukā kļuva jau manāmi gaišāks. Deņisovs par kaut ko sačukstējās ar jesaulu, un kazaki sāka jāt Petjam un De- ņisovam garām. Kad tie visi bija garām, Deņisovs paskubināja zirgu un laida no kalna lejā. Tupdamies un slīdēdami zirgi aT saviem jātniekiem nošļūca ieplakā. Petja turējās līdzās Deņisovam. Drebuļi visās miesās pieņēmās. Kļuva aizvien gaišāks un gaišāks, tikai migla slēpa tālus priekšmetus. Nojājis lejā un atskatījies atpakaļ, Deņisovs pamāja ar galvu kazakam, kas stāvēja viņam līdzās.

Signālu! — viņš pateica.

Kazaks pacēla roku, norībēja šāviens. Un tai pašā mirklī atskanēja priekšā auļojošu zirgu dipoņa, kliedzieni no visām pusēm un vēl šāvieni.

Tai pašā mirklī, kad kļuva dzirdama dipoņa un pirmie kliedzieni, Petja, uzšāvis zirgam un palaidis pavadu, neklausīdamies Deņisovā, kas kliedza uz viņu, auļoja uz priekšu. Petjam likās, ka tai pašā brīdī, kad norībēja šāviens, pēkšņi kļuvis pilnīgi gaišs kā dienā. Viņš pieauļoja pie tilta. Priekšā pa ceļu lēkšoja kazaki. Uz tilta viņš sagrūdās ar iepakaļ palikušu kazaku un auļoja tālāk. Priekšā kaut kādi cilvēki — jādomā, franči — skrēja no ceļa labās puses uz kreiso. Viens pakrita dubļos Petjas zirgam zem kājām.

Pie kādas mājiņas sadrūzmējušies kazaki kaut ko darīja. No pūļa vidus atskanēja drausmīgs kliedziens. Petja piedrāzās pie šā pūļa, un pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija bāla francūža seja ar drebošu apakšžokli; francūzis bija satvēris pret vinu vērstā šķēpa kātu.

Urāl Zēni,., mušu.,, — nokliedza Petja un, salaidis ar pavadu satrakotajam zirgam, drāzās pa ielu uz priekšu.

Priekšā dzirdēja šāvienus. Kazaki, huzāri un noskran- dušie krievu gūstekņi, kas skrēja no abām ceļa pusēm, * visi skaļi un juceklīgi kaut ko klaigāja. Brašs francūzis ar sarkanu, saviebtu seju, bez cepures un zilā šinelī ar durkli atgaiņājās no huzāriem. Kad Petja pieauļoja, francūzis jau gulēja zemē. Atkal par vēlu, — pazibēja Petjam prātā, un viņš brāzās turp, no kurienes dzirdēja biežus šāvienus. Sie šāvieni skanēja tai kungu mājas pagalmā, kur viņi ar Dolohovu pagājušajā naktī bija iegriezušies. Franči tur bija paslēpušies aiz zedeņu žoga biezā, ar krūmiem aizaugušā dārzā un šāva uz kazakiem, kas pulcējās pie vārtiem. Piejādams pie vārtiem, Petja pulvera dūmos ieraudzīja Dolohovu ar bālu, zaļganu seju kaut ko kliedzam ļaudīm. «Apkārt! Pagaidīt kājniekus!» viņš sauca tai brīdī, kad Petja viņam tuvojās.

Pagaidīt? … Urāāāā! … — Petja iekliedzās un, ne mirkli nevilcinādamies, drāzās uz to vietu, no kurienes .skanēja šāvieni un kur pulvera dūmi bija visbiezāki. No- sprakstēja zalve, aizsīca garām lodes, citas šļakstēdamas kaut kur ieciitās. Kazaki un Dolohovs Petjam pakaļ ieauļoja mājas vārtos. Līganajos, biezajos dūmos franči

meta nost ieročus un no krūmiem skrēja pretim kazakiem, citi joza projām no kalna lejā uz dīķi. Petja savā zirgā auļoja pa kungu pagalmu un neturēja vis pavadu, bet ērmoti un aši vēcinājās ar abām rokām un aizvien vairak un vairāk slīga seglos uz vienu pusi. Zirgs, uzskrējis virsū rīta gaismā gruzdošajam ugunskuram, sacirtas, un Petja smagi novēlās uz mitrās zemes. Kazaki redzēja, cik aši sāka raustīties viņa rokas un kājas, kaut gan galva nekustējās. Lode bija izskrējusi cauri galvai.

Parunājies ar vecāko franču oficieri, kas iznāca viņam pretim gar mājas stūri ar lakatiņu zobena galā un paziņoja, ka viņi padodoties, Dolohovs nokāpa no zirga un piegāja pie Petjas, kas gulēja nekustīgi, izplestām rokām.

Beigts, — viņš sadrūvējies noteica un devās uz vārtiem pretim Deņisovam, kas jāja iekšā.

Pagalam?! — iekliedzās Deņisovs, jau iztālēm pamanījis to pazīstamo neapšaubāmi nedzīvo stāvokli, kādā gulēja Petjas augums.

Beigts, — Dolohovs atkārtoja, it kā viņam būtu patīkami izrunāt šo vārdu, un strauji aizgāja pie gūstekņiem, ko ielenca no zirgiem nokāpušie kazaki. — Gūstekņus neņemsim! — viņš pakliedza Deņisovam.

Deņisovs neatbildēja; viņš piejāja pie Petjas, nokāpa no zirga un drebošām rokām pagrieza pret sevi asinīm un dubļiem notriepto, jau nobālušo Petjas seju.

«Esmu pieradis pie salda. Lieliskas rozīnes, ņemiet visas,» viņam ienāca prātā. Un kazaki izbrīnā atskatījās, dzirdot skaņas, kas atgādināja suņa riešanu, kad Deņisovs strauji pagriezās, piegāja pie žoga un ieķērās zedeņos.

Starp Deņisova un Dolohova atbrīvotajiem krievu gūstekņiem bija arī Pjērs Bezuhovs.

XII

Par gūstekņu grupu, kurā bija Pjērs, visu laiku, kamēr tā virzījās projām no Maskavas, franču priekšniecība nebija devusi nekāda jauna rīkojuma. Šī grupa 22. oktobrī vairs neatradās pie tiem karapulkiem un vezumiem, ar kuriem bija iznākusi no Maskavas. Pusi no sausiņu vezumiem, kas pirmajās pārgājiena dienās brauca nopakaļ, bija atņēmuši kazaki, otra puse bija aizbraukusi pa

priekšu, kājniekos palikušo kavalēristu, kas gāja pa priekšu, nebija vairs neviena; tie visi bija pazuduši. Patālu priekšā, kur pirmajos pārgājienos bija redzama artilērija, tagad virzījās maršala Zino milzīgās vezumu rindas, ko pavadīja vestfālieši. Aiz gūstekņiem brauca vezumi ar kavalērijas mantām.

No Vjazmas franču karapulki, kas pirmāk bija turējušies trijās kolonnās, tagad gāja vienā pūlī. Nekārtības pazīmes, ko Pjērs bija pamanījis jau pirmajā atpūtas vietā pēc iznākšanas no Maskavas, tagad bija sasniegušas augstāko pakāpi.

Abpus ceļam, pa kuru viņi virzījās, no vienas vietas gulēja beigti zirgi; noskranduši cilvēki, palikuši iepakaļ savām daļām, pastāvīgi mainīdamies, gan pievienojās kolonnai, gan atkal nošķīrās.

Vairākkārt gājiena laikā notika viltus trauksmes, un konvoja zaldāti ķēra šautenes, šāva un bēga pa galvu pa kaklu, cits citam virsū spiezdamies, bet tad atkal lasījās kopā un lamāja cits citu par veltīgo izbīli.

Šie trīs bari, kas gāja kopā, — kavalērijas depo, gūstekņu depo un Zino vezumi, — joprojām vēl bija kaut kas atsevišķs un veseļs, kaut gan tiklab viens, kā arī otrs un trešais strauji kusa.

Tajā depo, kur sākumā bija simt divdesmit ratu, tagad bija palicis ne vairāk par sešdesmit; pārējie bija atņemti vai pamesti. Arī no Zino vezumiem vairāki bija pamesti vai atņemti. Trejus ratus bija izlaupījuši uzklīdušie iepakaļ palikušie Davū korpusa zaldāti. No vāciešu sarunām Pjērs dzirdēja, ka šo vezumu rindu apsargājot vairāk nekā gūstekņus un ka viens no viņu biedriem — zaldāts vācietis nošauts pēc paša maršala pavēles par to, ka pie zaldāta atrasta sudraba karote, kas piederējusi maršalam.

Taču visvairāk no šiem trim bariem bija izkusis gūstekņu depo. No trīssimt trīsdesmit cilvēkiem, kas bija iznākuši no Maskavas, tagad bija palicis mazāk par simtu. Gūstekņi vēl vairāk nekā kavalērijas depo segli un kā Zino vezumi apgrūtināja konvoja zaldātus. Viņi saprata, ka segli un Zino karotes vēl varēja kaut karu noderēt, bet kālab gan izsalkušiem un pārsalušiem zaldātiem jāstāv un jāapsargā tādi paši izsalkuši un pārsaluši krievi, kuri pa ceļam mira un netika līdzi un kurus tad bija vēlēts šaut nost, — tas bija ne tikvien nesaprotami, bet pat riebīgi. Un konvoja zaldāti, it kā baidīdamies tai bēdīgajā

stāvoklī, kādā paši atradās, padoties žēlumam, ko viņi juta pret gūstekņiem, un ar to pasliktināt savu stāvokli, izturējās pret tiem sevišķi īgni un skarbi.

Dorogobužā, kamēr konvoja zaldāti, ieslēguši gūstekņus stallī, aizgāja laupīt paši savus veikalus, vairāki gūstekņi izraka pasienu un izbēga, bet franči tos notvēra un nošāva.

Iepriekšējā, no Maskavas izejot ievestā kārtība, ka gūstekņi oficieri gāja atsevišķi no zaldātiem, jau sen bija iznīcināta; visi, kas varēja paiet, gāja kopā, un Pjērs jau kopš trešā pārgājiena bija atkal kopā ar Karatajevu un ar mēļo, līkkājaino šuneli, kas sev par saimnieku bija izraudzījies Karatajevu.

Trešajā dienā pēc iziešanas no Maskavas Karatajevam atkal uznāca drudzis, ar ko viņš bija gulējis Maskavas hospitālī, un, jo Karatajevs kļuva vārgāks, jo vairāk Pjērs no viņa attālinājās. Pjērs pats nezināja, kāpēc, taču, kopš Karatajevs bija sācis sirgt, Pjēram bija jāpiespiežas, lai pieietu viņam klāt. Un, piegājis un klausīdamies klusajos vaidos, ar kuriem Karatajevs atpūtas vietās parasti likās gulēt, un saozdams viņa smaku, kas tagad kļuva aizvien stiprāka, Pjērs atkal virzījās no viņa nostāk un nedomāja par viņu.

Gūstā, barakā, Pjērs ne jau ar prātu, bet ar visu savu būtni, ar savu dzīvību bija apjautis, ka cilvēks radīts laimei, ka laime mīt viņā pašā, dabisko cilvēcisko vajadzību apmierināšanā un ka visas nelaimes rodas nevis no trūkuma, bet no pārpilnības; taču tagad, šai gājiena trijās pēdējās nedēļās, viņš iepazina vēl jaunu mierinošu patiesību, — viņš uzzināja, ka pasaulē nav nekā briesmīga. Viņš uzzināja, ka, tāpat kā pasaulē nav stāvokļa, kurā cilvēks būtu laimīgs un pilnīgi brīvs, tāpat nav arī stāvokļa, kurā viņš būtu pilnīgi nelaimīgs un nebrīvs. Viņš uzzināja, ka ir robeža ciešanām un robeža brīvībai un ka šī robeža ir ļoti tuva; ka cilvēks, kas cieš tāpēc, ka viņa rožu gultā sačokurojusies viena lapiņa, cieš gluži tāpat, kā cieta patlaban viņš, iemigdams uz kailas, miklas zemes, sildīdams vienus sānus, kamēr otri sala; ka tolaik, kad viņš dažkārt āva kājās savas šaurās balles kurpes, viņš cieta gluži tāpat kā tagad, kad gāja jau pavisam basām kājām (viņa apavi sen bija noplīsuši), kas bija vienās tulznās. Viņš apjēdza, ka toreiz, kad domājās aiz paša gribas precam sievu, viņš nebija brīvāks

kā tagad, kad viņu pa nakti ieslēdza stallī. No visa tā, ko vēlāk arī viņš dēvēja par ciešanām, bet ko toreiz gandrīz nemaz nejuta, galvenais bija basās, noberztās, brūcēm klātās kājas. (Zirga gaļa bija garšīga un barojoša, pulverim, ko lietoja sāls vietā, bija pat patīkama salpetra smarža, stipra sala nebija, un, dienā ejot, vienmēr kļuva pat karsti, bet nakti bija ugunskuri; utis, kas viņu ēda, sildīja viņa miesu.) Vienīgo grūtumu pirmajās dienās sagādāja kājas.

Olrā pārgājiena dienā, aplūkojis pie ugunskura savas tulznas, Pjērs domāja, ka nav iespējams uz tām uzmīt; bet, kad visi cēlās, arī viņš sāka iet pieklibodams un vēlāk iesilis jau gāja, nejuzdams sāpju, kaut gan pret vakaru bija bail uz kājām skatīties. Un viņš arī neskatījās, bet domāja par ko citu.

Tikai tagad Pjērs apjauta, cik gan sīksta bija cilvēka dzīvība un kas tas bija par glābēju spēku, kas iemita cilvēkā un ļāva viņam pārslēgt uzmanību, gluži kā tvaika katla rezerves vārstulis, kas izlaiž lieko tvaiku, tiklīdz tā blīvums pārsniedz zināmu normu.

Viņš neredzēja un nedzirdēja, kā apšāva gūstekņus, kas vairs nespēja paiet, kaut gan vairāk par simtu jau bija tādā veidā aizgājuši bojā. Viņš nedomāja par Karatajevu, kas kļuva jo dienas jo vārgāks un kam acīm redzami drīz vien draudēja tas pats liktenis. Vēl mazāk Pjērs domāja par sevi. Jo grūtāks kļuva viņa stāvoklis un jo baigāka šķita nākamība, jo neatkarīgāk no šā stāvokļa, kurā viņš atradās, viņu pārņēma priecīgas un mierinošas domas, atmiņas un iztēles.

XIII

22. oktobrī ap pusdienu Pjērs gāja pret kalnu pa dubļainu, slidenu ceļu, skatīdamies uz savām kājām un ceļa grambām. Retumis viņš pameta acis uz pazīstamo pūli visapkart un tad atkal uz savām kājām. Tas viss bija vienlīdz savs un pazīstams. Mēļais, līkkājainais Pelēcis ņipri tecēja pa ceļa malu, lāgiem, lai pierādītu savu veiklību un labsajūtu, pievilkdams pakaļkāju un lēkdams uz trim un tad atkal uz visām četrām, un ar riešanu patrenkādams vārnas, kas tupēja uz maitām. Pelēcis bija ņiprāks un gludāks nekā Maskavā. Malu malās mētājās dažādu dzīvnieku gaļa — no cilvēka līdz zirgam — dažādās trūdēšanas pakāpēs; vilkus nelaida klāt garām ejošie cilvēki, tā ka Pelēcis varēja pieēsties, cik ādā lien.

No rīta līņāja, un likās, ka nupat, nupat pārstās un debesis noskaidrosies, kad pēc maza pārtraukuma uzgāza vēl stiprāk. Lietus izmiekšķētais ceļš vairs neņēma ūdeni pretim, un pa grambām tecēja urdziņas.

Pjērs gāja, apkārt skatīdamies, skaitīdams soļus un ik pa trim pieliekdams pirkstu. Runādams ar lietu, viņš to klusībā skubināja: nu jel, nu, vēl, sadod vēl!

Viiiam šķita, ka ne par ko nedomā; taču kaut kur tālu un dziļi viņa dvēsele domāja kaut ko svarīgu un mierinošu. Šis kaut kas bija visai smalks garīgs izvilkums 110 viņa vakarējās sarunas ar Karatajevu.

Vakar nakts apmetnē, nosalis pie apdzisušā ugunskura, Pjērs piecēlās un pārgāja pie cita turpat līdzās, kas dega labāk. Pie uguns, kur viņš piegāja, sēdēja Platons, apsedzies pāri galvai ar šineli kā ar rizu, un savā raitajā, patīkamajā, bet jau vārgajā, slimīgajā balsī stāstīja zaldātiem kadu Pjēram pazīstamu stāstu. Bija jau pāri pusnaktij. Tas bija tas laiks, kad Karatajevs parasti atžirga no drudža lēkmes un mēdza būt visai rosīgs. Piegājis pie ugunskura un izdzirdis Platona vārgo, slimīgo balsi un ieraudzījis viņa nožēlojamo, uguns spoži apgaismoto seju, Pjērs juta, ka viņam kaut kas nepatīkami iedur sirdī. Viņš izbijās no sava žēluma pret šo cilvēku un gribēja jau iet projām, taču cita ugunskura nebija, un Pjērs, vairīdamies skatīties uz Platonu, apsēdās pie uguns.

Nu, kā tev ar veselību? — viņš apjautājās.

Ko nu par veselību! Gaudīsies par slimību, — dievs nāvi nesūtīs, — atteica Karatajevs un tūliņ atkal uzņēma aizsākto stāstījumu.

… Un tā nu, vej, brālīt manu, — Platons stāstīja ar smaidu izdilušajā, bālajā sejā un īpašu priecīgu mirdzumu acīs, — tā nu, brālīt…

Pjērs jau sen zināja šo stāstu, viņam vien Karatajevs to bija stāstījis reizes sešas un allaž īpašā, priecīgā jūsmā. Taču, lai cik labi Pjērs zināja šo stāstu, viņš tagad klausījās to kā kaut ko jaunu, un tā klusā sajūsma, ko stāstīdams acīmredzot pārdzīvoja Karatajevs, pielipa arī Pjēram. Tas bija stāsts par vecu tirgoni, kas godīgi un dievbijīgi dzīvojis ar savu ģimeni un reiz ar savu biedru, bagātu tirgoni, braucis uz Makara tirgu.

Apmetušies iebraucamajā vietā, abi tirgoņi aizmiguši, un otrā dienā ceļabiedrs atrasts nokauts un aplaupīts. Asiņains nazis atrasts zem vecā tirgoņa spilvena. Tirgoni tiesājuši, pārmācījuši ar pātagu un izrāvuši tam nāsis, — kā klājas pēc kārtības, — piebilda Karatajevs, — un aizsūtījuši katorgā.

Un tā nu, vej, brālīt manu (tik tālu bija stāsts, Pjēram pienākot), paiet gadu desmit vai vēl vairāk. Dzīvo vecītis katorgā. Ka pienākas, paklausa, nekā ļauna nedara. Tikai dievu ludz, lai sūta nāvi. Labi. Un tā nu viņi kādu reizi salasās kopā nakts laikā, tie paši katordznieki, tāpat kā, ek, še mēs tagadīt, un arī vecītis ar viņiem. Un tā nu sāka runāties, par ko kurš cieš, ko dieva priekšā noziedzies. Sāka stāstīt, šis dzīvību nomaitājis, tas divas, šis dedzinātājs, tas tāpat bēgulis, ne par šo, ne par to. Sāka arī vecītim taujāt, sak, par ko tu, vectētiņ, ciet? Es, mīļie brālīši, šis saka, par saviem un par ļaužu grēkiem ciešu. Bet nei es esmu kādu dvēseli pazudinājis, nei svešu mantu ņēmis, tik vien kā nabadziņus esmu apdāvinājis. Es, brālīši mīļie, esmu tirgoņu gājuma, un gauži liela bagātība man piederēja. Tā un tā, saka. Un izstāstīja, ziniet, visu pēc kārtas, kā bijis. Es, viņš saka, sevis dēļ negaužu. Mani, teikt, dievs piemeklējis. Vienīgi tikai, saka, man savas vecenes un bērniņu žēl. Un vecītis ņēma un apraudājās. Bet viņu pulkā gadījās tas pats, ek, cilvēks, kas bija to tirgoni nokāvis. Kur, prasa, vectētiņ, tas notika? Kad, kurā mēnesī? — visu izklaušināja. Sirds viņam bija apsāpējusies. Pieiet, ek, šitā pat pie vecīša un — blāc — pie kājām. Manis dēļ, vecīt, saka, tu ciet postu. Tīra patiesība; bez vainas, par velti, saka, ļautiņi, šis cilvēks cieš mocību. Es, viņš saka, pats to izdarīju un nazi tev aizmigušam pagalvī pabāzu. Piedod, saka, vectētiņ, Kristus dēļ.

Karatajevs apklusa, priecīgi smaidīdams, ugunī raudzīdamies, un sabikstīja pagales.

Vecītis nu saka: dievs, saka, tev piedos, bet mēs visi, sak, dieva priekšā esam grēcinieki, ij es par saviem grēkiem ciešu. Apraudājās pats gaužām asarām. Un, ko domā, vanadziņ, — Karatajevs stāstīja, aizvien gaišāk un gaišāk starodams jūsmīgā smaidā, it kā tas, kas viņam pašlaik stāstāms, slēpis galveno stāsta jaukumu un visu tā nozīmi, — ko domā, vanadziņ, atzinās šitais slepkava priekšniecībai. Es, saka, sešas dvēseles esmu pazudinājis (liels ļaundaris bija), bet visžēlāk man šā vecīša. Lai viņš par mani negaužas. Izskaidroja: norakstīja, aizsūtīja papīru, kur pienākas. Vieta tāla, kamēr tiesa un izmeklēšana, kamēr visus papīrus norakstīja, kā vajag, pēc priekšniecībām, sacīt. Līdz caram aizgāja. Kamēr pēdīgi atnāca cara pavēle: izlaist tirgoni un dot viņam atlīdzību, cik nu tur nosprieduši. Atnāca papīrs, sāka vecīti meklēt. Kur tāds vecītis, kas bez vainas veltīgi cietis? No cara papīrs atnācis. Sāka meklēt, — Karatajevam iedrebējās apakšžoklis. — Bet viņam jau dievs piedevis, — nomiris. Tā gan, vanadziņ, — Karatajevs nobeidza un ilgi, klusu smaidīdams, vērās zemē.

Ne pats šis stāsts, bet tā noslēpumainā nozīme, tas jūsmas pilnais prieks, kas staroja Karatajeva sejā, to stāstot, šā prieka noslēpumainā nozīme, — bija tas, kas patlaban neskaidri un līksmi pildīja Pjēra dvēseli.

XIV

A vos places, [280] [1] savās vietās.— piepeši sauca kāda balss. Starp gūstekņiem un konvoja zaldatiem izceļas priecīgs apjukums, it kā būtu gaidāms kaut kas labs un svinīgs. No visām pusēm skanēja komandas saucieni, un no kreisās, rikšos jādami gūstekņiem apkārt, parādījās labi ģērbti kavalēristi staltos zirgos. Visas sejas pauda sasprindzi- nātību, kāda mēdz būt cilvēkiem augstākās priekšniecības tuvumā. Gūstekņi saspiedās barā, viņus nogrūda no ceļa, konvojnieki sarindojās.

L'Empereur! L'Empereur! Le marechal! Le duc!2 Ķeizars! Ķeizars! Maršals! Hercogs! — un tikko bija garām labi iztikušie apsardzes jātnieki, kad norībēja kariete ar sirmiem zirgiem garjūgā. Pjērs pa acu galam saskatīja mierīgu,, skaistu, tuklu un baltu seju zem trīsstūrainas platmales. Tas bija kāds no maršaliem. Maršala skatiens pievērsās Pjēra prāvajam, viegli pamanāmajam stāvam, un tai izteiksmē, ar kādu šis maršals saviebās un novērsās, Pjērs šķita izlasījis līdzjūtību un vēlēšanos to noslēpt.

Ģenerālis, kas vadīja depo, ar sarkanu, iztrūkušos seju, skubinādams savu kārno zirgu, auļoja karietei nopakaļ.

Vairāki oficieri bija salasījušies kopā, tos apstāja zaldāti. Visiem bija uztraukumā sasprindzinātas sejas.

— Ģu'est ce qu'il a dit? Qu'est ce qu'il a dit?. [1] Ko viņš teica? Ko teica? …♦—- Pjērs dzirdēja.

Kamēr maršals brauca garām, gūstekņi turējās saspiedušies barā un Pjērs ieraudzīja Karatajevu, ko šorīt vēl nebija redzējis. Karatajevs savā šinelītī sēdēja, atslējies pret bērzu. Viņa sejā bez vakarējā priecīgā aizkustinājuma, ar kādu viņš bija stāstījis par nevainīgā tirgoņa ciešanām, plaiksnījās vēl kluss svinīgums.

Karatajevs lūkojās Pjērā savām apaļajām, labsirdīgajām acīm, ko patlaban aizmigloja asaras, un, kā varēja redzēt, aicināja viņu pie sevis, gribēja kaut ko teikt. Taču Pjērs pārāk baidījās par sevi. Viņš izlikās neredzam tā skatienu un steigšus pagājās nost.

Kad gūstekņi atkal devās ceļā, Pjērs paskatījās atpakaļ. Karatajevs sēdēja ceļmalā pie bērza; un divi franči, noliekušies pār viņu, kaut ko runāja. Pjērs vairs neskatījās atpakaļ. Pieklibodams viņš gāja pret kalnu.

Aiz muguras, tai vietā, kur sēdēja Karatajevs, nosprak- stēja šāviens. Pjērs skaidri dzirdēja šo šāvienu, bet iz- dzirdis tai pašā mirklī atcerējās, ka nav pabeidzis pirms maršala garām braukšanas iesākto aprēķinu, cik pārgājienu vēl atlicis līdz Smoļenskai. Un viņš sāka skaitīt. Divi franču zaldāti paskrēja Pjēram garām; viens no tiem turēja rokā paceltu kūpošu šauteni. Abi bija bāli, un viņu sejas izteiksmē — viens no viņiem bikli pavērās Pjērā — bija kaut kas līdzīgs tam, ko viņš bija redzējis jaunā zaldāta sejā nāves soda izpildīšanas vietā. Pjērs paskatījās uz zaldātu un atcerējās, kā šis zaldāts aizvakr, žāvēdams uz ugunskura kreklu, bija to sadedzinājis un kā par viņu bija smējušies.

Suns iegaudojās aiz muguras tai vietā, kur sēdēja Karatajevs. «Kāds muļķis, ko gan viņš gaudo?» Pjērs nodomāja.

Arī viņa biedri zaldāti, kas soļoja Pjēram līdzās, tāpat kā viņš neatskatījās uz to vietu, no kuras atskanēja šāviens un pēc tam suņa gaudošana; taču visās sejās bija barga izteiksme.

Depo, ir gūstekņi, ir maršala vezumi apstājās Sarn- ševas sādžā. Visi sadrūzmējās barā ap ugunskuriem. Pjērs piegāja pie ugunskura, ieēda cepto zirga gāju, apgūlās ar muguru pret uguni un uz vietas aizmiga. Viņš gulēja atkal tādā pašā miegā, kā bija gulējis Možaiskā pēc Borodinas.

Atkal īstenības notikumi jaucās ar sapņiem, un atkal kāds, vai nu viņš pats, vai kāds cits, teica viņam domas un pat tās pašas domas, kas viņam bija teiktas Možaiskā.

«Dzīvība ir viss. Dzīvība ir dievs. Viss pārvietojas un kustas, un šī kustība ir dievs. Un, kamēr pastāv dzīvība, pastāv arī bauda apzināties dievību. Mīlēt dzīvību nozīmē mīlēt dievu. Visgrūtāk un vissvētlaimīgāk ir mīlēt šo dzīvību savās ciešanās, ciešanu bezvainīguinā.»

«Karatajevs!» Pjēram ienāca prātā.

Un pēkšņi Pjērs gluži kā dzīvu redzēja acu priekšā sen aizmirsto, lēnīgo vecīti skolotāju, kas viņam Šveicē bija mācījis ģeogrāfiju. — Paga, — vecītis teica. Un viņš rādīja Pjēram globusu. Sis globuss bija dzīva, vibrējoša bumba bez izmēriem. Visa bumbas virsma sastāvēja no cieši kopā sablīvētām lāsēm. Un visas šīs lāses kustējās, pārvietojās un gan saplūda vairākas vienā, gan viena sadalījās vairākās. Katra lāse tiecās izplūst, aizņemt visvairāk telpas, bet citas, tiekdamās uz to pašu, spieda to, dažreiz iznīcināja, dažreiz saplūda ar to kopā.

Raugi, tā ir dzīvība, — sacīja vecais skolotājs.

«Cik tas vienkārši un skaidri,» Pjērs nodomāja. «Kā gan

es varēju agrāk to nezināt.»

Centrā ir dievs, un ik lāse tiecas izplesties, lai vislielākā mērā atspogujotu viņu. Un aug, saplūst un saspiežas, un iznīkst virspusē, ienirst dziļumā un atkal uzpeld. Lūk, Karatajevs, viņš izplūda un izgaisa. — Vous avez compris, mon enfant? [281] [1] vai tu saproti, mans bērns? — teica skolotājs.

Vous avez compris, saere nom, [282] [1] vai tu saproti, velns lai parauj!— kāda balss uzbļāva, un Pjērs pamodās.

Viņš piecēlās sēdus. Pie ugunskura tupēja francūzis, kas tikko bija nogrūdis krievu zaldātu, un cepa lāstukā uzdurtu gaļas gabalu. Dzīslainas, atrotītas, spalvām noaugušas, sarkanas rokas ar strupiem pirkstiem veikli grozīja lāstuku. Brūnā, drūmā seja ar sarauktajām uzacīm ogļu gaismā bija skaidri saredzama.

Ģa lui est bien egal, — viņš noņurdēja, aši pasviez- damies pret zaldātu, kas stāvēja viņam aiz muguras, — brigand. Vai11 Viņam tas ir vienalga… laupītājs. Nudien!

Un zaldāts, grozīdams lāstuku, drūmi pavērās Pjērā. Pjērs novērsās, raudzīdamies ēnās. Kāds krievu zaldāts gūsteknis, tas, ko francūzis bija pagrūdis nost, sēdēja pie ugunskura un kaut ko ar roku plūkāja. Ielūkojies tuvāk, Pjērs pazina mēļo šuneli, kas, asti luncinādams, tupēja blakus zaldātam.

Ko, atnācis? — Pjērs sacīja. — Bet Pla … — viņš iesāka, bet neizteica līdz galam. Viņa iztēlē pēkšņi, saistīdamās cita ar citu, vienlaikus pazibēja atmiņas par skatienu, ar kādu viņā bija lūkojies Platons, sēdēdams zem koka, par šāvienu, kas bija nosprakstējis tanī vietā, par suņa gaudošanu, par divu viņam garām paskrējušu franču noziedzīgajām sejām, par pacelto kūpošo šauteni, par to, ka šajā apmetnes vietā vairs nebija Karatajeva, un viņš jau bija gatavs apjēgt, ka Karatajevs nošauts, bet tai pašā mirklī viņa dvēselē, diezin no kurienes radusies, uzpeldēja atmiņa par vasaras vakaru, ko viņš bija pavadījis ar poļu daiļavu savā Kijevas nama balkonā. Un, tomēr nesasaistījis šāsdienas atmiņas un neizdarījis no tām secinājumu, Pjērs aizvēra acis, un vasaras dabas ainava sajaucās ar atmiņām par peldēšanos, par šķidro, vibrējošo bumbu, un viņš nogrima kaut kur ūdenī, tā ka ūdens saplūda kopā viņam pār galvu.

Pirms saules lēkta viņu uzmodināja skaļi, bieži šāvieni un kliedzieni. Pjēram garām paskrēja franči.

Les cosaques!22 Kazaki! — viens no tiem nokliedza, un pēc mirkļa Pjēru ielenca bars krievu.

Pjērs ilgi nevarēja aptvert, kas ar viņu notiek. No visām pusēm viņš dzirdēja biedru prieka šņukstus.

Brālīši! Mīlīši mani! — sauca vecie zaldāti, apkampdami kazakus un huzārus. Huzāri un kazaki apstāja gūstekņus un steigā piedāvāja tiem — dažs drēbes, dažs zābakus, dažs maizi. Pjērs raudāja, sēdēdams viņu vidū,

un nespēja parunāt ne vārda; viņš apkampa pirmo pienākušo zaldātu un raudādams to skūpstīja.

Dolohovs stāvēja pie sagrautās mājas vārtiem, laizdams garām atbruņoto franču pūli. Franči, visa notikušā satraukti, skaļi sarunājās savā starpā; bet, kad tic gāja garām Dolohovam, kas viegli plīkšķināja ar pātagu sev pa zābakiem un raudzījās uz viņiem ar savu salto, stiklaino skatienu, kas nesolīja nekā laba, viņu čala apklusa. Otrā pusē stāvēja Dolohova kazaks un skaitīja gūstekņus, ik pie simta ar krītu uzvilkdams uz vārtiem svītru.

Cik ir? — Dolohovs jautāja kazakam, kas skaitīja gūstekņus.

Iet otrā simtā, — kazaks atbildēja.

Filez, filez, [283] [1] Ejiet, ejiet garāml — mudināja Dolohovs, kas šo vārdu bija ieņēmies no frančiem, un, acīm sastopoties ar garām ejošajiem gūstekņiem, viņa skatiens iekvēlojās nežēlīgā spīdumā.

Deņisovs ar drūmu seju, cepuri noņēmis, gāja nopakaļ kazakiem, kas nesa Petjas Rostova miesas uz dārzā izrakto bedri.

XVI

No 28. oktobra, kad sākās sals, franču bēgšana ieguva tikai traģiskāku raksturu, zaldātiem nosalstot un sacepi- noties līdz nāvei pie ugunskuriem, kamēr ķeizars, karaļi un hercogi, kažokos ģērbušies, joprojām braukāja kalešās ar salaupīto mantu; taču savā būtībā franču armijas bēgšanas un sairuma process kopš iziešanas no Maskavas it nemaz nebija mainījies.

No Maskavas līdz Vjazmai no septiņdesmit trīs tūkstošiem franču armijas, neieskaitot gvardi (kas visu kara laiku nedarīja nekā cita, kā vien laupīja), no septiņdesmit trīs tūkstošiem bija palikuši tikai trīsdesmit seši tūkstoši (no šā skaita kaujās bija zaudēti ne vairāk par pieciem tūkstošiem). Tas ir progresijas pirmais loceklis, kas matemātiski pareizi nosaka nākamos.

Tādā pašā proporcijā franču armija kusa un gāja bojā no Maskavas līdz Vjazrnai, no Vjazmas līdz Smoļenskai, no Smoļenskas līdz Berezinai, no Berezinas līdz Viļņai, neatkarīgi no lielāka vai mazāka sala, vajāšanas, aizsprostotiem ceļiem un visiem citiem atsevišķi ņemtiem apstākļiem. Pēc Vjazmas franču karapulki triju kolonnu vietā bija sakļāvušies vienā pūlī un tā gāja līdz galam. Bertjē rakstīja savam valdniekam (ir zināms, cik tālu no patiesības priekšnieki atļaujas aprakstīt armijas stāvokli). Viņš rakstīja:

Je erois devoir faire connaitre ā Votre Majestē Vētāt de ses troupes dans les diffērents corps d'armēe que j'ai ētē ā meme d'observer depuis deux on trois jours dans diffērents passages. Elles sont presque debandēes. Le nombre des soldats qui suivent les drapeaux est en pro- portion du quart au plus dans presque tous les rēgiments, les autres marchent isolēment dans diffērentes directions et pour leur compte, dans l'espērance de trouver des sub- sistanses et pour se dēbarrasser de la disciplinē. En gēnēral ils regardent Smolensk comme le point ou ils doi- vent se refaire. Ces derniers jours on a remarquē que beaucoup de soldats jettent leurs cartouches et leurs ar- mes. Dans cet ētat de ehoses, l'intērēt du service de Votre Majestē exige, quelles que soient ses vues ultērieures qu'on raitie l'armee ā Smolensk en commengant ā la dēbarrasser des noneombattans, tels que hommes demontēs et des bagages inutiles et du matēriel de l'artillerie qui n'est plus en proportion avec les forces actuelles. En oulre les jours de repos, des subsistances sont nēcessaires aux soldats qui sont extēnuēs par la faim et la fatique; beaucoup sont moris ces derniers jours sur la route et dans les bivacs. Cet ētat de ehoses va toujours en aug- mentant et donne lieu de craindre que si l'on n'y prēte un prompt remēcle, on ne soit plus tnaitre des troupes dans un cornbat.

Le 9 Novembre, ā 30 verstes de Smolensk.»x[1] «Uzskatu par savu pienākumu ziņot jūsu majestātei par stāvokli korpusos, ko esmu novērojis pēdējo triju dienu gājienā. Tie ir gandrīz pilnīgi iziruši. Tikai ceturta daja zaldātu palikuši pie karogiem, pārējie iet savā vaļā dažādos virzienos, pūlēdamies sameklēt pārtiku un izvairīties no dienesta. Visi domā tikai par Smoļensku, kur cer atpūsties. Pēdējās dienās novērots, ka daudzi zaldāti nometuši patronas un šautenes. Lai kādi būtu jūsu turpmākie nolūki, bet jūsu majestātes pulku dienesta labā nepieciešams savākt korpusus Smoļenskā un atdalīt no tiem bez zirgiem palikušos kavalēristus, tos, kasbez ieročiem, liekos vezumus un daļu artilērijas, jo tā tagad neatbilst karotāju skaitam. Nepieciešama pārtika un vairāku dienu atpūta; zaldāti novārguši no bada un piekusuši; bet pēdējās dienās daudzi apmiruši ceļā un nakts apmetnēs. Tāds posta stāvoklis nemitīgi pastiprinās un rada bažas, ka gadījumā, ja steigšus nekas netiks darīts ļaunuma novēršanai, mums drīz vairs nebūs karaspēka kaujai.

Iebrukuši Smoļenskā, kas tiem šķita apsolītā zeme, franči pārtikas dēļ galēja cits citu nost, laupīja paši savus veikalus un, kad viss bija izlaupīts, muka tālāk.

Visi gāja, paši nezinādami, kurp un kālab iet. Vēl mazāk par citiem to zināja Napoleona ģēnijs, jo tam neviens nedeva pavēles. Bet tomēr viņš un tie, kas bija ap viņu, joprojām turējās pie saviem senajiem paradumiem: rakstīja pavēles, vēstules, raportus, ordre de jour [284] ;9. novembrī, 30 verstis no Smoļenskas.» 1 dienas iedalījumu.uzrunāja cits citu: «Sire, Mori Cousin, Prince d'Ekmuhl, roi de Nāples»2 2 Jūsu majestāte, mans brāli, Ekmilas princi, Neapoles karali.utt. Taču pavēles un raporti bija tikai uz papīra, izpildīti tie netika, tāpēc ka nebija izpildāmi, un, kaut gan viņi godāja cits citu par majestātēm, augstībām un brālēniem, visi juta, ka ir nožēlojami un riebīgi cilvēki, kas nodarījuši daudz ļauna, par ko tagad nācās samaksāt. Un, kaut gan izlikās rūpējamies par armiju, viņi patiesībā domāja tikai katrs par sevi un par to, kā drīzāk tikt projām un paglābties.

XVII

Veļoties atpakaļ no Maskavas līdz Nemunai, krievu un franču karaspēka operācijas atgādina vistiņās iešanu, kur diviem rotaļniekiem aizsien acis un viens lāgu lāgiem pašķindina zvaniņu, lai ziņotu par sevi gūstītājam. Sākumā tas, kuru gūsta, šķindina, nebaidīdamies no ienaidnieka, bet, kad sāk klāties plāni, viņš, raudzīdams kustēties nedzirdami, mūk no sava ienaidnieka un bieži vien, gribēdams izbēgt, dodas tam taisni rokās.

Sākumā Napoleona karapulki vēl atgādināja par sevi — tas bija pirmajā posrnā, virzoties pa Kalugas ceļu, bet pēc

tam, izkļuvuši uz Smoļenskas ceļa, tie sāka skriet, ar roku pieturēdami zvaniņa mēlīti, un bieži vien, domādamies aizbēgam, skrēja krieviem taisni virsū.

Frančiem lielā ātrumā bēgot un krieviem tos vajājot, zirgi bija pagalam novārdzināti un trūka galvenā līdzekļa, kā iegūt kaut aptuvenas ziņas par ienaidnieka stāvokli, — nebija kavalērijas patruļu. Turklāt, abām armijām bieži un strauji mainot vietu, arī tās ziņas, ko ieguva, nevarēja paspēt laikā. Ja mēneša otrajā dienā pienāca vēsts, ka pirmajā ienaidnieka armija bijusi tur un tur, tad trešajā, kad varētu kaut ko uzsākt, ši armija jau bija izdarījusi divus pārgājienus un atradās pavisam citā stāvoklī.

Viena armija bēga, otra bija tai uz pēdām. No Smoļenskas frančiem pavērās daudz dažādu ceļu; un varētu likties, ka te, nostāvējuši uz vietas četras dienas, franči būtu varējuši izdibināt, kur ienaidnieks, apsvērt, kā izdevīgāk, un uzsākt kaut ko jaunu. Taču pēc četru dienu pārtraukuma viņu pūļi atkal metās bēgt ne pa labi, ne pa kreisi, bet bez jebkādiem manevriem un apsvērumiem pa veco, visneizdevīgāko ceļu uz Krasnoje un Oršu — pa iemītajām pēdām.

Gaidīdami ienaidnieku no mugurpuses un nevis no priekšas, franči bēga, izstiepusies un atšķīrušies cits no cita divdesmit četru stundu gājiena atstatumā. Visiem pa priekšu muka ķeizars, tad karaļi, tad hercogi. Krievu armija, domādama, ka Napoleons pagriezies viņpus Dņepras pa labi, kas būtu vienīgais saprātīgais solis, arī devās pa labi un izgāja uz lielceļa pie Krasnojes. Un te, gluži kā vistiņās ejot, franči uzgrūdās mūsu avangardam. Negaidot ieraudzījuši ienaidnieku, franči apjuka, pēkšņās izbailēs piestāja, bet tad atkal metās bēgt, pamezdami biedrus, kas aizmugurē tiem sekoja. Te nu kā caur krievu karapulka stroju trīs dienas cita pēc citas gāja atsevišķas franču daļas vispirms vicekaraļa, tad Davū, tad Neja. Visas tās pameta cita citu, pameta visas savas smagās mantas, artilēriju, pusi zaldātu un lasījās projām, tikai pa naktīm puslokā apiedamas krievus gar labo pusi.

Nejs, kas gāja pēdējais, jo (par spīti viņu posta stāvoklim vai arī taisni tāpēc viņiem gribējās nopērt to grīdu, pret kuru bija sadauzījušies) viņš noņēmās, uzspridzinādams nevienam nekaitīgos Smoļenskas mūrus, — Nejs, kas gāja pēdējais, ar savu desmittūkstoš vīru lielo korpusu atbēga uz Oršu pie Napoleona tikai ar tūkstoš cilvēkiem, pametis ir visus zaldātus, ir visus lielgabalus un nakti zagšus pa mežu pārkļuvis pāri Dņeprai.

No Oršas bēga tālāk pa ce]u uz Viļņu, gluži tāpat iedami vistiņās ar armiju, kas to vajāja. Pie Berezinas atkal apjuka, daudzi apslīka, daudzi padevās, bet tic, kas pārkļuva pāri upei, bēga tālāk. Viņu galvenais vadītājs uzvilka kažoku un, kamanās iesēdies, traucās projām viens pats, pametis savus biedrus. Kas varēja, — arī brauca projām, kas nevarēja, — padevās vai mira.

xv iii

Varētu likties, ka taisni šai franču bēgšanā, kad viņi darīja visu iespējamo, lai sevi pazudinātu, kad nevienā šā pūļa kustībā, sākot no pagrieziena uz Kalugas ceļu līdz pat vadoņa mukšanai no armijas, nebija ne mazākās jēgas, varētu likties, ka šai kampaņas posmā vēsturniekiem, kas masu rīcību piedēvē viena cilvēka gribai, nu vairs nebūtu iespējams šo atkāpšanos aprakstīt sava uztverē. Taču nē. Vēsturnieki par šo kampaņu sarakstījuši veselus grāmatu kalnus, un visur aprakstīti Napoleona rīkojumi un viņa dziļdomīgie plāni — manevri, kas vadījuši karaspēku, un viņa maršalu ģeniālie rīkojumi.

Atkāpšanos no Malojaroslavecas tad, kad paveras ceļš uz bagātu novadu un kad ir vaļā tas paralēlais ceļš, pa kuru viņam vēlāk devās pakaļ Kutuzovs, šo nevajadzīgo atkāpšanos pa izpostītu ceļu mums izskaidro ar dažādiem dziļdomīgiem apsvērumiem. Ar tādiem pašiem dziļdomīgiem apsvērumiem izskaidrota Napoleona atkāpšanās no Smoļenskas uz Oršu. Tad aprakstīta viņa varonība pie Krasnojes, kur viņš, it kā gatavodamies pieņemt kauju un pats komandēt, staigā ar bērza nūju un saka:

— J'ai assez fait l'Empereur, il est temps de faire le general, [285] — un tomēr tūliņ pēc tam laižas tālāk, atstādams likteņa varā sašķeltās armijas daļas, kas palikušas tam aiz muguras.

Pēc tam mums apraksta maršalu, it īpaši Neja dvēseles cēlumu, kas izpaužas tā, ka viņš nakts laikā ar līkumu caur mežiem pārlavījies pāri Dņeprai un bez karogiem un artilērijas, un bez deviņām desmitdaļām karaspēka atbēdzis uz Oršu.

Un, beidzot, dižā ķeizara pēdējo braucienu projām no varonīgās armijas vēsturnieki mums tēlo kā kaut ko diženu un ģeniālu. Pat šī pēdējā bēgšana, ko cilvēku valodā sauc par pēdīgo nelietības pakāpi, par kuru kaunēties mācās katrs bērns, pat šis solis vēsturnieku valodā iegūst attaisnojumu.

Tad, kad vairs nav iespējams tālāk izstiept tik elastīgos vēstures spriedelējumu pavedienus, kad rīcība jau klaji runā pretim tarn, ko visa cilvēce dēvē par labu- un pat par taisnīgu, vēsturniekiem rodas glābējs jēdziens par diženumu. Diženums it kā izslēdz iespēju mērot labo un ļauno. Diženajam nekas nav ļauns. Nav tādu šausmu, ko varētu piedēvēt par vainu tam, kas dižens.

«C'est grand!» [286] [1] tas ir diženil — saka vēsturnieki, un tad jau vairs nav ne labā, ne ļaunā, bet ir «grand» un «ne grand». Grand ir labs, ne grand — ļauns. Grand ir īpašība, kas pēc viņu apjēgas piemīt kādām sevišķām būtnēm, ko tie dēvē par varoņiem. Un Napoleons, kas, siltā kažokā ievīs- tījies, vācas mājup — projām no bojā ejošajiem — ne tikvien biedriem, bet arī (pēc viņa domām) no cilvēkiem, ko viņš šurp atvedis, jūt que c'est grand, un sirds viņam ir mierīga.

«Du sublimē (kaut ko sublimē [287] [1] — cildenu.viņš redz sevī) au ridicule il n'y a qu'un pas,» [288] [1] no cildenā līdz smieklīgajam ir tikai viens solis.— viņš saka. Un visa pasaule piecdesmit gadus atkārto: «Sublimē! Grand! Na~ poleon le grand! Du sublimē au ridicule il n'ij a qu'un pas.» [289] [1] cildens! liels! lielais Napoleons! no cildenā līdz smieklīgajam ir tikai viens solis

Un nevienam nenāk ne prātā, ka atzīt diženumu, kas nav mērojams ar labā un ļaunā mērauklu, nozīmē tikai atzīt sevi par niecīgu un neizmērojami sīku.

Mums ar Kristus doto labā un ļaunā mērauklu nekā neizmērojama nav. Un nav diženuma tur, kur nav vienkāršības, labā un patiesā.

XIX

Kurš gan no krievu cilvēkiem, lasīdams 1812. gada kara pēdējā posma aprakstus, nav izjutis smagu īgnumu, neapmierinātību un neskaidrību? Kurš gan nav sev jautājis: kāpēc īsti netika sagūstīti, netika iznīcināti visi franči, kad tos bija ielenkušas visas trīs armijas ar lielu pārspēku skaita ziņā, kad apjukušie franči, badu mirdami un saldami, padevās veseliem bariem un kad (kā vēsture mums stāsta) krievu nolūks tieši bija — apturēt, atgriezt un saņemt gūstā visus frančus?

Kā gan krievu karaspēks, kas, būdams skaita ziņā vājāks par frančiem, bija izcīnījis Borodinas kauju, kā gan šis pats karaspēks, no trim pusēm ielencis frančus, lai saņemtu tos gūstā, nesasniedza savu mērķi? Vai tiešām franči ir tik visai pārāki par mums, ka mēs, ielenkuši tos ar milzīgiem spēkiem, nevarējām tos sakaut? Kā tas varēja gadīties?

Vēsture (tā, kas par tādu dēvējas), atbildot uz šiem jautājumiem, saka, tas esot noticis tāpēc, ka Kutuzovs un Tormasovs, un Cičagovs, un tas un tas, un vēl tas un tas neesot izdarījuši tādus un tādus manevrus.

Bet kāpēc gan viņi neizdarīja visus šos manevrus? Kāpēc, ja viņi bija vainīgi, ka netika sasniegts spraustais mērķis, — kāpēc viņus par to netiesāja un nesodīja? Bet, pat ja pieņemtu, ka pie krievu neveiksmes vainīgi bijuši Kutuzovs un Cičagovs u. tml., nevar tomēr saprast, kāpēc arī tajos apstākļos, kādos atradās krievu karapulki pie Krasnojes un Berezinas (abos gadījumos krieviem bija liels pārspēks), kāpēc netika saņemts gūstā franču karaspēks ar maršaliem, karaļiem un ķeizaru, ja tieši tāds bija krievu nolūks?

Izskaidrot šo dīvaino parādību ar to (kā dara krievu kara vēsturnieki), ka Kutuzovs neļāvis uzbrukt, nav pamata, jo mēs zinām, ka Kutuzova griba nespēja atturēt karapulkus no uzbrukuma pie Vjazmas un pie Tarutinas.

Kāpēc gan krievu armija, ar daudz vājākiem spēkiem guvusi pie Borodinas uzvaru pār ienaidnieku, kas bija visā spēku pilnībā, būdama ļoti spēcīga, tomēr tika uzvarēta pie Krasnojes un Berezinas, kur to uzveica dezorganizētu franču pūļi?

Ja krieviem bija nolūks atgriezt un saņemt gūstā Napoleonu un maršalus un viņi šo mērķi ne tikvien nesasniedza, bet visi mēģinājumi to sasniegt ikreiz tika ar negodu izjaukti, tad franči pilnīgi pamatoti šo pēdējo kampaņas posmu uzskata par uzvaru virkni un krievu vēsturnieki to pilnīgi nepamatoti attēlo kā krievu uzvaru.

Krievu kara vēsturnieki, ciktāl tie spiesti pakļauties loģikai, neviļus nonāk pie šā secinājuma un, par spīti liriskajiem izsaucieniem par vīrišķību un uzticību u. tml., negribot spiesti atzīt, ka franču atkāpšanās no Maskavas ir Napoleona uzvaru un Kutuzova zaudējumu virkne.

Taču, atstājot pilnīgi pie malas tautas patmīlību, jūtams, ka šis secinājums pats sevī slēpj pretrunu, jo daudzās franču uzvaras noveda tos pie pilnīgas iznīcināšanas, bet krievus vairākkārtīgas sakāves noveda pie tā, ka viņi pilnīgi iznīcināja ienaidnieku un izmēza to no savas tēvijas.

Sī pretruna izriet no ta, ka vēsturnieki, kas pētī notikumus pēc valdnieku un ģenerāļu vēstulēm, relācijām, raportiem u. tml., iedomājušies kara pēdējam posmam aplamu, nekad nebijušu mērķi, — it kā pastāvējis nolūks atgriezt un sagūstīt Napoleonu ar maršaliem un armiju.

Šāda nolūka nekad nav bijis un nevarēja būt, tāpēc ka tam nebija nekādas jēgas un sasniegt to būtu pilnīgi neiespējami.

Šim nolūkam nebija nekādas jēgas, pirmkārt, tāpēc, ka izjukusi Napoleona armija bēga no Krievijas visā iespējamā ātrumā, proti, darīja to pašu, ko varēja vēlēties ikviens krievu cilvēks. Kam tad vēl būtu vajadzīgas dažādas operācijas pret frančiem, kas laidās projām tik ātri, cik vien spēja?

Otrkārt, būtu bezprāts stāties ceļā cilvēkiem, kas visu savu enerģiju izlietoja bēgšanai.

Treškārt, būtu bezprāts zaudēt savus karapulkus, lai iznīcinātu franču armiju, kas bez jebkādiem ārējiem cēloņiem gāja bojā tādā progresijā, ka, nesastapdama ceļā nekādus šķēršļus, nevarēja pārvest pāri robežai vairāk par to, ko pārveda decembra mēnesī, proti, vienu simto daļu no visa karaspēka.

Ceturtkārt, būtu bezprāts vēlēties sagūstīt ķeizaru, karaļus, hercogus, — cilvēkus, kas, saņemti gūstā, vislielākā mērā apgrūtinātu krievu rīcību, kā atzina tā laika visveiklākie diplomāti (/. Maistre un citi). Vēl lielāks bezprāts būtu vēlēšanās sagrābt franču korpusus, kad pašu karapulki jau līdz Krasnojei bija pa pusei izkusuši, bet pie gūstekņu korpusiem būtu vajadzējis nolikt konvoja divīzijas, kad pašu zaldāti ne ikreiz dabūja pilnu pārtikas devu un jau saņemtie gūstekņi mira badā.

Viss dziļdomīgais plāns par to, lai atgrieztu un sagūstītu Napoleonu un armiju, atgādināja plānu, pēc kura būtu rīkojies dārznieks, kad tas, dzīdams no sakņu dārza ārā lopus, kas izbradājuši dobes, būtu aizsteidzies pie vārtiem un sācis dot lopiem pa galvu. Vienīgais, ko varētu teikt dārzniekam par attaisnojumu, būtu tas, ka viņš ļoti noskaities. Bet par projekta sastādītājiem nevarēja teikt pat to, jo viņi jau nebija cietuši no izbradātām dobēm.

Turklāt atgriezt Napoleonu ar tā armiju bija ne tikvien aplam, tas bija neiespējami.

Neiespējami tas bija, pirmkārt, tāpēc, ka, cik no pieredzes zināms, kolonnu kustība vienā kaujā nekad par verstīm piecām nesakrīt ar plāniem, un varbūtība, ka Cičagovs, Kutuzovs un Vitgenšteins laikā satiktos noteiktajā vietā, bija tik niecīga, ka līdzinājās neiespējamībai; tā ari domāja Kutuzovs, kas, jau plānu saņemdams, teica, ka diversijas lielos attālumos nedod vēlamos rezultātus.

Otrkārt, neiespējami bija tāpēc, ka, lai paralizētu inerces spēku, ar kādu Napoleona karaspēks virzījās atpakaļ, būtu vajadzējis nesalīdzināmi lielāku karapulku nekā tie, kas bija krieviem.

Treškārt, tas bija neiespējami tāpēc, ka kara terminam atgriezt nav nekādas jēgas. Atgriezt var maizes riecienu, nevis armiju. Atgriezt armiju — aizsprostot tai ceļu nekādi nevar, jo visapkārt vienmēr ir daudz vietas, kur var apiet, un ir nakts, kad nekas nav saredzams, kā kara zinātnieki varēja pārliecināties kaut vai no piemēriem pie Krasnojes un Berezinas. Bet saņemt gūstā nekādi nav iespējams, ja tas, ko gūsta, nebūs ar mieru, gluži kā nevar notvert bezdelīgu, kaut gan var to saņemt, ja tā nolaižas uz rokas. Saņemt gūstā var to, kas kā vācieši padodas pēc stratēģijas un taktikas likumiem. Taču franču karapulki pilnīgi pamatoti neuzskatīja to par izdevīgu, jo nāve no bada un aukstuma tos sagaidīja tiklab bēgot, kā gūstā.

Bet, ceturtkārt, un galvenais, tas bija neiespējami tāpēc, ka nekad, kopš vien pasaule pastāv, neviens karš nav norisinājies tik drausmīgos apstākļos, kā tas notika 1812. gadā, un krievu karapulki, frančus vajādami, sasprindzināja visus savus spēkus un nevarēja vairāk nekā darīt, neiznīcinādami paši sevi.

Virzoties no Tarutinas līdz Krasnojei, krievu armija zaudēja piecdesmit tūkstošu slimo un iepakaļ palikušo, proti, tādu skaitu, kas līdzinās lielas guberņas pilsētas iedzīvotāju skaitam. Puse no zaldātiem atstāja ierindu bez kaujām.

Un taisni par šo kampaņas posmu, kad karavīri bez zābakiem un kažokiem, ar nepilnu pārtikas devu, bez degvīna mēnešiem guj sniegā piecpadsmit grādu salā; kad diena ilgst pavisam septiņas astoņas stundas, bet pārējais laiks ir nakts, kad nevar būt nekādas disciplīnas ietekmes; kad nevis tā kā kaujā cilvēki tikai uz dažām stundām tiek ievesti nāves joslā, kur vairs nav disciplīnas, bet kad tie mēnešiem ilgi dzīvo, ik mirkli cīnīdamies ar bada nāvi un salu; kad mēneša laikā aiziet bojā puse no armijas, — taisni par šo kampaņas posmu vēsturnieki mums stāsta, kā Miloradovičam vajadzējis izdarīt flanga gājienu uz turieni un turieni, bet Tormasovam uz turieni un turieni, un kā čičagovam vajadzējis pārvirzīties uz turieni un turieni (pārvirzīties, brienot pa sniegu pāri ceļiem), un kā tas notriecis un atgriezis, utt., utt.

Krievi, jau pa pusei pagalam, darīja visu, ko vien var darīt un kas bija jādara, lai sasniegtu tautas cienīgu mērķi, un viņi nav vainīgi, ka citi krievu cilvēki, kas sēdēja siltās istabās, iedomājās veikt to, kas nebija veicams.

Visa šī dīvainā, tagad nesaprotamā pretruna starp faktu un vēstures aprakstu rodas tikai no tā, ka vēsturnieki, rakstīdami par šo notikumu, rakstījuši vienīgi dažādu ģenerāļu cēlo jūtu un vārdu vēsturi un nevis notikumu vēsturi.

Viņiem liekas ļoti interesanti Miloradoviča vārdi, apbalvojumi, ko saņēmis šis vai tas ģenerālis, kā arī viņu nodomi; bet jautājums par tiem piecdesmit tūkstošiem, kas palika hospitāļos un kapos, viņus pat neinteresē, jo tas neietilpst viņu pētījumu lokā.

Un tomēr vajag tikai novērsties no raportu un ģenerālplānu pētīšanas un iedziļināties to simtiem tūkstošu ļaužu kustībā, kuri tieši piedalījās notikumā, un visi jautājumi, kas iepriekš šķita neatrisināmi, uzreiz viegli un vienkārši gūst neapšaubāmu atrisinājumu.

Nolūka atgriezt Napoleonu un armiju nekad nav bijis citur kā vien dažu desmitu cilvēku iztēlē. Un arī nevarēja būt, jo tas būtu neprāts un sasniegt to bija neiespējami.

Tautai bija tikai viens mērķis: iztīrīt savu zemi no uzbrucējiem. Šis mērķis tuvojās piepildījumam, pirmkārt, pats no sevis, jo franči bēga, un tāpēc vajadzēja tikai neapturēt šo kustību. Otrkārt, šo mērķi sasniedza, izraisot tautas karu, kas iznīcināja frančus, un, treškārt, ar to, ka lielā krievu armija turējās frančiem uz pēdām, gatava lietot spēku gadījumā, ja franči apstātos.

Krievu armijai vajadzēja iedarboties kā pātagai uz bēgošu dzīvnieku. Un pieredzes bagātais dzinējs zināja, ka vislietderīgāk ir šo pātagu turēt paceltu, draudot ar to, un nevis slānīt ar to bēgošajam dzīvniekam pa galvu.

CETURTĀ DAĻA

I

Kad cilvēks redz dzīvnieku mirstam, viņu pārņem šausmas: tas, kas ir viņš pats — viņa būtība, iznīkst viņa acu priekšā, mitējas dzīvot. Bet, kad mirējs ir cilvēks, turklāt mīļš cilvēks, tad blakus šausmām, ko rada dzīvības iznīkšana, viņš jūt sevī ko satrūkstam, rodas garīga brūce, kas, tāpat kā fiziska brūce, dažreiz kļūst nāvīga, dažreiz sadzīst, taču vienmēr sap un vairās no ārēja, kairinoša pieskāriena.

Pēc kņaza Andreja nāves Nataša un kņaze Marja abas vienādi to izjuta. Garīgi salīkušas un acis aizmiegušas pret bargo nāves padebesi, kas nokarājās pār viņām, tās neuzdrīkstējās ielūkoties dzīvībai vaigā. Viņas uzmanīgi sargāja savas vaļējās brūces no aizvainojošiem, sāpīgiem pieskārieniem. Viss: strauji pa ielu garām aizbraukusī ekipāža, atgādinājums par pusdienām, kalpones jautājums par tērpu, kas sagatavojams, vēl ļaunāk — liekulīgs vājas līdzjūtības vārds, — it viss sāpīgi kairināja brūci, šķita aizvainojums un traucēja nepieciešamo klusumu, kad viņas abas raudzīja ieklausīties vēl iztēlē nenoklusušajā, baigajā, skarbajā korī, un kavēja ielūkoties tanīs noslēpumainajās, bezgalīgajās tālēs, kas uz mirkli bija tām pavērušās.

Tikai divatā viņas nejuta ne aizvainojuma, ne sāpju. Viņas maz runāja savā starpā. Ja arī runāja, tad tikai par pašām nenozīmīgākajām lietām. Kā viena, tā otra vienlīdz vairījās pieminēt ko tadu, kam būtu sakars ar nākamību.

Atzīt nākamības iespēju tām šķita aizvainojums viņa piemiņai. Vēl piesardzīgāk viņas savās sarunās vairījās no visa, kas varēja skart nomirēju. Viņām likās, ka tas, ko viņas pārdzīvoja un izjuta, nav vārdos izsakāms. Viņām likās, ka, jebkādi vārdos pieminot viņa dzīves sīkos gadījumus, tiktu traucēts viņu priekšā norisušās mistērijas diženums un svētums.

Nemitīga atturība runā, pastāvīga rūpīga vairīšanās no visa, kas sarunu varētu novadīt uz viņu, šī apstāšanās ikreiz, lai no kuras puses nonākot pie robežas, kur vairs nedrīkstēja runāt, vēl tīrāk un skaidrāk uzbūra viņu iztēlē to, ko viņas juta.

Taču tīras, pilnīgas bēdas ir tikpat neiespējamas kā tīrs un pilnīgs prieks. Kņazi Marju, kas pēc sava stāvokļa bija vienīgā un neatkarīgā sava likteņa noteicēja, brāļadēla aizbildne un audzinātāja, dzīve pirmo izrāva no tās bēdu pasaules, kurā viņa pavadīja pirmās divas nedēļas. Viņa saņēma no radiem vēstules, uz kurām vajadzēja atbildēt; Nikoluškam ierādītā istaba bija mitra, un viņš sāka klepot. Alpatičs ieradās Jaroslavļā ar darīšanu norēķiniem un priekšlikumiem, un ar padomiem pārvākties uz Maskavu, uz Vozdviženkas namu, kas bija palicis vesels un ko vajadzēja tikai mazliet pielabot. Dzīve neapstājās, un vajadzēja dzīvot. Lai cik grūti kņazei Marjai bija atstāt vientulīgo vērojumu pasauli, kura bija mitusi līdz šim, lai cik žēl un it kā kauns bija pamest Natašu vienu, — dzīves rūpes prasīja viņas līdzdalību, un viņa neviļus tām padevās. Viņa pārbaudīja ar Alpatiču rēķinus, apspriedās ar Desalu par brāļadēlu un deva rīkojumus, un gatavojās pārvākties uz Maskavu.

Nataša palika viena un, kopš kņaze Marja sāka taisīties uz aizbraukšanu, vairījās no viņas.

Kņaze Marja lūdza grāfieni laist Natašu viņai līdzi uz Maskavu, un ir māte, ir tēvs šo priekšlikumu ar prieku pieņēma, manīdami meitas fiziskos spēkus jo dienas vairāk sabrūkam un cerēdami, ka gan vietas maiņa, gan Maskavas ārstu palīdzība darīs viņai labu.

— Es nekur nebraukšu, — atbildēja Nataša, kad viņai izteica šo priekšlikumu, — tikai, lūdzu, lieciet mani mierā, — viņa pasacīja un izskrēja no istabas, ar pūlēm valdīdama ne tik daudz bēdu, cik īgnuma un dusmu asaras.

Kopš Nataša jutās kņazes Marjas pamesta un vientuļa savās bēdās, viņa lielāko daļu laika nosēdēja viena savā istabā, ar kājām dīvāna stūrī ierāvusies un kaut ko plucinādama vai burzīdama ar saviem smalkajiem, nemierīgajiem pirkstiem, neatlaidīgu, stingu skatienu vērās uz to, pie kā acīm pagadījās apstāties. Sī vientulība vārdzināja, mocīja viņu; taču tā bija viņai nepieciešama. Tiklīdz kāds pie viņas iegāja, viņa strauji piecēlās, pārmainīja pozu un skatiena izteiksmi un ķērās pie grāmatas vai šuvekļa, acīm redzamā nepacietībā gaidīdama aizejam to, kas viņu bija iztraucējis.

Visu laiku viņai šķita, ka nupat, nupat izpratīs, izdibinās to, kam ar baigu, neatrisināmu jautājumu bija pievērsts viņas gara skatiens.

Decembra beigās Nataša, vāja un bāla, melnā vilnas tērpā, pavirši mezglā saņemtu bizi, sēdēja, ierāvusies ar kājām dīvāna stūrī, nemierīgi burzīdama un raisīdama jostas galus, un vērās uz durvīm.

Viņa vērās turp, kur bija aizgājis viņš, — uz aizsauli. Un šī aizsaule, par ko viņa agrāk nekad nebija domājusi, kas agrāk viņai bija šķitusi tik tāla un neticama, tagad viņai bija tuvāka un mīļāka, saprotamāka nekā šī pasaule, kurā viss bija vai nu tukšums un sabrukums, vai arī ciešanas un aizvainojums.

Viņa vērās turp, kur zināja esam viņu; taču viņa nevarēja to saskatīt citādu kā vien tādu, kāds viņš bija bijis šeit. Viņa to redzēja atkal tādu pašu, kāds tas bija Ajiitiš- čos, pie Troicas, Jaroslavļā.

Viņa redzēja tā seju, dzirdēja tā balsi un atkārtoja tā vārdus un savus vārdus, ko bija tam teikusi, un dažreiz izdomāja savā un viņa vietā jaunus vārdus, kas toreiz varētu būt runāti.

Lūk, viņš guļ atzveltnes krēslā savā samta kažociņā, atbalstījis galvu izdilušajā, bālajā rokā. Krūtis viņam ir šausmīgi iekritušas un pleci uzrauti. Lūpas cieši sakniebtas, acis mirdz, un bālajā pierē savelkas un izgaist grumba. Viena kāja viņam tikko manāmi sīki dreb. Nataša zina, ka viņš cīnās ar mokošām sāpēm. «Kas ir šīs sāpes? Kāpēc sāp? Ko viņš jūt? Kā viņam sāp!» Nataša domā. Viņš bija pamanījis tās vērību, pacēla acis un nesmaidīdams sāka runāt.

«Kas gan var būt šausmīgāk,» viņš sacīja, «kā saistīties uz mūžu ar cietēju. Tās ir mūžīgas mokas.» Un viņš pavērās tajā pētījošu skatienu. Nataša, kā parasti, toreiz atbildēja, iekām paguva apdomāt, ko saka; viņa teica: «Tas nevar tā turpināties, tā nebūs, jūs kļūsiet vesels — pavisam.»

Tagad viņa atkal to redzēja un pārdzīvoja visu, ko bija jutusi toreiz. Viņa atcerējās tā ilgo, skumjo, stingro skatienu, kamēr viņa sacīja šos vārdus, un saprata pārmetumu un izmisumu, ko slēpa šis ilgais skatiens.

«Es piekritu,» Nataša tagad sev teica, «ka būtu šausmīgi, ja viņš vienmēr paliktu cietējs. Es toreiz sacīju to tāpēc, ka tas būtu šausmīgi viņam, bet viņš to saprata citādi. Viņš domāja, ka tas būtu šausmīgi man. Toreiz viņš vēl gribēja dzīvot, baidījās no nāves. Un es viņam atbildēju tik rupji, tik muļķīgi. Es tā nedomāju. Es domāju pavisam ko citu. Ja es būtu teikusi to, ko domāju, es būtu teikusi: kaut arī viņš cīnītos ar nāvi, visu laiku cīnītos ar nāvi manu acu priekšā, es būtu laimīga salīdzinājumā ar to, kā ir tagad. Tagad… Nav nekā, neviena nav. Vai viņš to zināja? Nē. Nezināja un nekad nedabūs zināt. Un tagad nekad, nekad vairs nevar to izlabot.» Un atkal viņš tai teica tos pašus vārdus, bet tagad Nataša savā iztēle atbildēja viņam citādi. Viņa pārtrauca to un sacīja: «Šausmīgi jums, bet ne man. Jūs zināt, ka bez jums man dzīvē neka nav un ciest kopā ar jums man ir lielākā laime.» Un viņš saņēma tās roku un spieda tā, kā bija spiedis tajā baigajā vakarā četras dienas pirms nāves. Un savā iztēlē viņa tam teica vēl citus, maigus, mīļus vārdus, ko būtu varējusi sacīt toreiz: «Es mīlu tevi.,. tevi… mīlu, mīlu …» - viņa atkārtoja, krampjaini žņaugdama rokas, ar negantu spēku sakozdama zobus.

Un saldas bēdas pārņēma viņu, un asaras jau sariesās acīs, bet pēkšņi viņa sev jautāja, — kam gan viņa to saka? Kur un kas viņš tagad ir? Un atkal visu aizsedza vēsa, skarba neizpratne, un atkal, sasprindzināti saraukusi uzacis, viņa centās ielūkoties tur, kur viņš bija. Un viņai likās, ka nupat, nupat viņa izdibinās noslēpumu . .. Taču tobrīd, kad viņai jau šķita paveramies neizprotamais, skaļi noklaudzēja durvju tvereklis, sāpīgi skardams dzirdi. Strauji un neuzmanīgi, baiļu pilnu, pret viņu nevērīgu seju ieskrēja istabmeita Duņaša.

— Lūdzami, pie tētiņa, ašāk, — sauca Duņaša neparastā un satrauktā balsī. — Nelaime, par Pjotru Iļjiču… vēstule, — viņa iešņukstēdamās izteica.

III

Juzdamās sveša visiem cilvēkiem, Nataša šajā laikā jutās sevišķi atsvešinājusies no saviem ģimenes locekļiem. Visi savējie: tēvs, māte, Soņa viņai bija tik tuvi, pierasti, tik ikdienišķi, ka visi viņu vārdi, viņu jūtas šķita aizvainojam to pasauli, kurā viņa pēdējā laikā dzīvoja, un viņa raudzījās uz tiem ne tikai vienaldzīgi, bet pat naidīgi. Viņa dzirdēja Duņašas vārdus par Pjotru Iļjiču, par nelaimi, taču nesaprata tos.

«Kas tur viņiem par nelaimi, kāda gan var būt nelaime? Viņiem viss ir pa vecam, pierasti un mierīgi,» Nataša domās noteica.

Kad viņa ienāca zālē, tēvs aši izmetās no grāfienes istabas. Viņa seja bija saraukta un slapja no asarām. Viņš acīmredzot bija izskrējis no tās istabas, lai Jautu vaļu raudām, kas viņu smacēja. Ieraudzījis Natašu, viņš izmisumā noplātīja rokas un ļāvās sāpīgiem, krampjainiem šņukstiem, kas izķēmoja viņa apaļo, maigo seju.

Pe… Petja… Ej, ej, viņa… viņa… sauc… — Un viņš, elsodams kā bērns, aši tipinādams pēkšņi saslā- bušajām kājām, piesteidzās pie krēsla un gandrīz krišus atkrita uz tā, aizsedzis ar rokām seju.

Pēkšņi it kā elektriskā strāva izskrēja cauri visai Natašas būtnei. Kaut kas šausmīgi sāpīgi iesitās viņai sirdī. Viņa sajuta drausmīgas sāpes; viņai šķita, ka kaut kas viņā pārtrūkst un ka viņa mirst. Taču līdzi sāpēm viņa tai pašā mirklī jutās atbrīvota no dzīves aizlieguma, kas viņu bija mācis. Ieraudzījusi tēvu un izdzirdusi māti aiz durvīm šausmīgi un nelabi kliedzam, viņa acumirklī aizmirsa sevi un savas bēdas. Viņa pieskrēja pie tēva, bet tas, nevarīgi mādams ar roku, rādīja uz mātes durvīm. Kņaze Marja, bāla, ar drebošu apakšžokli, iznāca pa durvīm un saņēma Natašu aiz rokas, kaut ko tai sacīdama. Nataša viņu ne redzēja, ne dzirdēja. Straujiem soļiem viņa iesteidzās pa durvīm, mirkli apstājās, it kā cīnīdamās pati ar sevi, un pieskrēja pie mātes.

Grāfiene gulēja atzveltnes krēslā dīvaini un neveikli izstiepusies un dauzīja galvu pret sienu. Soņa un kalpones turēja viņu aiz rokām.

Natašu! Natašu! … — grāfiene kliedza. — Nav tiesa, nav tiesa … Viņš melo … Natašu! — Viņa kliedza, grūz- dama projām visus, kas to bija apstājuši. — Ejiet projām visi, nav tiesa! Pagalam … ha-ha-ha! … nav tiesa!

Nataša uzmetās ar celi uz krēsla, noliecās pār māti, apskāva viņu, ar negaidītu spēku pacēla, pagrieza viņas seju uz savu pusi un piekļāvās viņai.

Māmiņ! … mīlulīt! … Es esmu te, manu draudziņ. Māmulīt, — viņa tai čukstēja, ne uz mirkli neapklusdama.

Viņa nelaida rnāti vaļā, maigi cīnījās ar to, lika padot spilvenus, ūdeni, pogāja vaļā un rāva nost mātes drēbes.

Manu draudziņ, mīlulīt… Māmulīt, sirsniņ, — viņa čukstēja bez mitas, skūpstīdama tai galvu, rokas, seju un juzdama, kā pašai nevaldāmi, kutinādamas degunu un vaigus, straumēm plūst asaras.

Grāfiene saspieda meitas roku, aizvēra acis un uz mirkli apklusa. Piepeši viņa neparasti strauji pietrūkās, neprātīgi pavērās apkārt un, ieraudzījusi Natašu, sāka no visa spēka spiest tai galvu. Tad pagrieza pret sevi viņas sāpēs saviebto seju un ilgi lūkojās tajā.

Nataša, tu mani mīli, — viņa sacīja klusā, paļāvīgā čukstā. — Nataša, tu mani nemānīsi? Tu teiksi man patiesību?

Nataša raudzījās mātē asaru pilnām acīm, un viņas acīs un sejā bija tikai lūgums piedot un mīlēt.

Manu draudziņ, māmulīt, — viņa atkārtoja, sasprindzinādama visus savas mīlas spēkus, lai kaut kā uzņemtos uz sevi mātes smago bedu pārmēru.

Un atkal nevarīgā cīņā ar īstenību māte, liegdamās ticēt, ka viņa varētu dzīvot, ja bija nogalināts viņas mīļais, ziedošas dzīvības pilnais puisēns, paglābās no īstenības ārprāta pasaulē.

Nataša neapjauta, kā pagāja šī diena, nakts, nākamā diena un nākamā nakts. Viņa negulēja un neatkāpās no mātes. Natašas mīlestība, neatlaidīga, pacietīga, ne kā izskaidrojums, ne kā mierinājums, bet kā aicinājums dzīvot ik mirkli it kā no visām pusēm ieskāva grāfieni. Trešajā naktī grāfiene uz dažiem mirkļiem aprima, un Nataša aizvēra acis, noliekusi galvu uz krēsla roku balsta. Gulta iečīkstējās, Nataša atvēra acis. Grāfiene sēdēja gultā un klusu runāja.

Kā es priecājos, ka tu esi atbraucis. Tu esi noguris, vai gribi tēju? — Nataša piegāja pie viņas. — Tu esi kļuvis skaistāks un vīrišķīgāks, — grāfiene turpināja, saņēmusi meitu aiz rokas.

Māmiņ, ko jūs runājat! …

Nataša, viņa nav, nav vairs! — Un, apskāvusi meitu, grāfiene pirmoreiz sāka raudāt.

Kņaze Marja atlika savu aizbraukšanu. Soņa, grāfs centās aizstāt Natašu, taču nevarēja. Viņi redzēja, ka tā vienīgā spēja atturēt māti no izmisuma ārprāta. Trīs nedēļas Nataša neatiedama dzīvoja pie mātes, gulēja atzveltnes krēslā viņas istabā, deva viņai dzert un ēst un nemitēdamās runāja ar viņu, runāja tāpēc, ka vienīgi viņas maigā, glāstošā balss grāfieni nomierināja.

Mātes dvēseles brūce nevarēja aizdzīt. Petjas nāve bija atrāvusi pusi no viņas dzīvības. Mēnesi pēc vēsts par Petjas nāvi, kas viņu bija pārsteigusi kā piecdesmit gadus vecu spirgtu un možu sievieti, viņa iznāca no savas istabas kā pusmirusi vecene, kam nav vairs nekādas daļas gar dzīvi. Taču tā pati brūce, kas pa pusei nogalināja grāfieni, šī jaunā brūce atsauca Natašu dzīvē.

Dvēseles brūce, kas rodas, kaut kam pārtrūkstot garīgajā būtnē, lai arī cik dīvaini tas liekas, pamazām aiz- dzīst gluži tāpat kā miesas brūce. Un, pēc tam kad dziļā brūce aizdzijusi un malas jau liekas saaugušas kopā, dvēseles brūce, tāpat kā miesas brūce, dzīst tikai no iekšpuses ar to dzīvības spēku, kas laužas uz āru.

Tāpat aizdzija arī Natašas brūce. Viņa domāja, ka viņas dzīve ir galā. Bet pēkšņi mīlestība uz māti viņai parādīja, ka viņas dzīves būtība — mīla viņā vēl dzīva. Pamodās mīla, un pamodās dzīvība.

Kņaza Andreja pēdējās dienas bija saistījušas Natašu ar kņazi Marju. Jaunā nelaime viņas vēl vairāk tuvināja. Kņaze Marja atlika savu aizbraukšanu un pēdējās trīs nedēļas kopa Natašu kā slimu bērnu. Pēdējās nedēļas, ko Nataša pavadīja mātes istabā, bija salauzušas viņas fiziskos spēkus.

Reiz ap dienas vidu kņaze Marja, pamanījusi, ka Nataša dreb kā drudzī, aizveda viņu uz savu istabu un noguldīja gultā. Nataša apgūlās, bet, kad kņaze Marja, nolaidusi aizkarus, gribēja iziet, Nataša pasauca viņu pie sevis.

Man nenāk miegs. Marī, pasēdi pie manis.

Tu esi nogurusi — mēģini aizmigt.

Nē, nē. Kāpēc tu mani aizvedi? Viņa jautās pēc manis.

Viņai ir daudz labāk. Viņa šodien tik jauki runāja, — kņaze Marja sacīja.

Nataša gulēja gultā un istabas puskrēslā pētīja kņazes Marjas seju.

«Vai viņa līdzīga viņam?» Nataša domāja. «Jā, ir līdzīga un nav līdzīga. Bet viņa ir neparasta, sveša, gluži jauna, nepazīstama. Un viņa mani mīl. Kas iemīt viņas dvēselē? Viss labais. Bet kā? Kā viņa domā? Kā viņa raugās uz mani? Jā, viņa ir jauka.»

— Maša, — viņa sacīja, bikli pievilkusi sev klāt tās roku. — Maša, tu nedomā, ka es esmu ļauna. Nē! Maša, mīlulīt. Kā es tevi mīlu. Būsim Īsti, īsti draugi.

Un Nataša, skaudama kņazi Marju, sāka skūpstīt tai rokas un seju. Kņaze Marja kautrējās un priecājās par šo Natašas jūtu izplūsmi.

Kopš šās dienas starp kņazi Marju un Natašu nodibinājās tā kvēlā un maigā draudzība, kāda mēdz būt tikai starp sievietēm. Viņas nemitīgi skūpstījās, teica viena otrai maigus vārdus un lielāko daļu laika pavadīja kopā. Ja viena izgāja, otra kļuva nemierīga un steidzās piebiedroties. Divatā viņas juta lielāku saskaņu viena ar otru nekā atsevišķi katra pati par sevi. Starp viņam nodibinājās kas spēcīgāks nekā draudzība: tās bija neparastas jūtas, — ka dzīve iespējama tikai otras klātbūtnē.

Dažreiz viņas klusēja veselām stundām; citreiz, jau gultā gulēdamas, sāka runāt un norunāja līdz rītam. Viņas runāja pa lielākai daļai par tālo pagātni. Kņaze Marja stāstīja par savu bērnību, par savu māti, par tēvu, par saviem sapņiem; un Nataša, kas agrāk ar mierīgu neizpratni bija novērsusies no šās padevības un pakļāvības pilnās dzīves, no kristīgās pašaizliedzības poēzijas, tagad, juzdamās mīlestībā saistīta ar kņazi Marju, iemīlēja arī kņazes Marjas pagātni un saprata viņai senāk nesaprotamo dzīves pusi. Viņa nedomāja ieviest savā dzīvē padevību un pašaizliedzību, jo bija pieradusi meklēt citus priekus, taču viņa saprata un iemīlēja otrā šo viņai agrāk nesaprotamo tikumu. Arī kņazei Marjai, klausoties nostāstus par Natašas bērnību un agro jaunību, pavērās senāk nesaprasta dzīves puse, ticība dzīvei, dzīves baudai.

Viņas joprojām vēl nepieminēja viņu, lai, kā viņām šķita, ar vārdiem neizjauktu to jūtu cēlumu, kas mita viņās, un, klusēdamas par viņu, panāca to, ka pamazām, pašas tam neticēdamas, sāka viņu aizmirst.

Nataša bija kļuvusi vāja, bāla un fiziski tik nespēcīga, ka visi pastāvīgi runāja par viņas veselību, un viņai tas bija patīkami. Taču dažreiz viņai negaidot uzmācās ne tikvien bailes no nāves, bet bailes no slimības, no vārguma, bailes zaudēt skaistumu, un dažkārt viņa neviļus vērigi aplūkoja savu kailo roku, brīnīdamās, cik tā izdēdējusi, vai arī no rītiem ilgi vēroja spogulī savu iekritušos, kā pašai likās, nožēlojamo seju. Viņai likās, ka tam tā jābūt, un reizē ar to kļuva baigi un skumji.

Reiz viņa strauji uzkāpa augšā un bija smagi aizelsusies. Tūliņ viņa neviļus izdomāja sev kādu darbu lejā un no turienes atkal uzskrēja augšā, pārbaudīdama spēkus un vērodama sevi.

Citreiz viņa pasauca Duņašu, un balss viņai ievibrējās. Viņa sauca vēlreiz, kaut gan jau dzirdēja tās soļus, — sauca tajā krūšu balsī, kādā inēdza dziedāt, un pati tajā ieklausījās.

Viņa pati to nezināja, nebūtu ticējusi, bet cauri dūņu kārtai, kas sedza viņas dvēseli un šķita nesalaužama, jau stīdzēja smalki un maigi jaunas zāles asni, kam bija jāsakņojas un ar saviem dzīvības pilnajiem dzietiem tā jāapklāj viņai uzgulušās bēdas, ka drīz tās vairs nebūtu ne redzamas, ne jūtamas. Brūce dzija no iekšpuses.

Janvāra bei'gās kņaze Marja aizbrauca uz Maskavu, un grāfs uzstāja, lai Nataša brauc tai līdzi aprunāties ar ārstiem.

IV

Pēc sadursmes pie Vjazmas, kur Kutuzovs nespēja atturēt savus karapulkus no vēlēšanās satriekt, atgriezt utt., franči bēgdami un krievi, tiem sekodami, virzījās līdz Krasnojei bez kaujām. Bēgšana norisa tik strauji, ka krievu armija, kas dzinās frančiem pakaļ, nespēja tikt līdzi, ka kavalērijai un artilērijai zirgi apkusa un ziņas par franču kustību vienmēr bija nepareizas.

Krievu karaspēkā ļaudis bija tā nomocījušies, nepārtraukti virzīdamies pa četrdesmit verstīm diennaktī, ka nespēja ātrāk paiet.

Lai saprastu, cik pārmocīta bija krievu armija, vajag tikai skaidri apjēgt, ko nozīmē tāds fakts, ka pa visu laiku ceļā no Tarutinas zaudējusi ne vairāk par pieciem tūkstošiem ievainoto un kritušo, pie tam gūstā nebija kritis pat simts, krievu armija, iznākusi no Tarutinas simttūkstoš vīru skaitā, nonāca Krasnojē ar piecdesmit tūkstošiem.

Straujā pakaļdzīšanās frančiem nodarija krievu armijai tikpat daudz posta, cik bēgšana frančiem. Atšķirība bija tikai tā, ka krievu armija gāja uz priekšu labu prātu, bez bojā ejas drauda, kas karājās pār franču armiju, turklāt frančiem slimie, nespēdami tikt līdzi, palika ienaidnieka rokās, bet krieviem šie atpalicēji nokļuva savās mājās. Galvenais franču armijas sabrukuma cēlonis bija gājiena ātrums, ko neapšaubāmi pierāda tas, ka attiecīgi samazinājās arī krievu karapulki.

Visa Kutuzova darbība tiklab pie Tarutinas, kā pie Vjazmas bija vērsta tikai uz to, lai — cik bija viņa varā — neapturētu šo frančiem liktenīgo kustību (kā gribēja Pēterburgā un armijā krievu ģenerāļi), bet gan lai veicinātu to un atvieglotu savu karapulku kustību.

Turklāt, kopš karapulkos sāka manīt pagurumu un milzīgos zaudējumus, ko radīja ātrā kustība, Kutuzovs saskatīja vēl citu iemeslu gausināt karapulku kustību un nogaidīt. Krievu armijas nolūks bija — dzīties frančiem pakaļ. Franču ceļš nebija zināms, un tāpēc, jo ciešāk mūsu karapulki sekoja frančiem uz pēdām, jo lielākus attālumus tie nogāja. Tikai sekojot zināmā atstatumā, varēja pa īsāko ceļu šķērsot franču mestos līkumus. Visi mākslīgie manevri, ko ieteica ģenerāļi, izpaudās karapulku pārvietošanā, izdarot vairāk pārgājienu, bet vienīgais prātīgais mērķis bija šos pārgājienus samazināt. Un uz šo mērķi visā kampaņas posmā no Maskavas līdz Viļņai Kutuzovs vērsa savu darbību — nevis nejauši, ne tikai pagaidām, bet tik izturēti, ka ne reizi no tās neatkāpās.

Kutuzovs zināja nevis ar prātu vai no zinātnes, bet ar visu savu krievu cilvēka būtību zinaja un saprata to, ko juta ikviens krievu zaldāts, ka franči ir uzvarēti, ka ienaidnieki bēg un ka tie jāpadzen; bet tai pašā reizē viņš līdz ar zaldātiem izjuta visu šā nedzirdēti ātrā gaitā un tādā gadalaikā veicamā gājiena grūtumu.

Taču ģenerāļiem, it īpaši sveštautiešiem, kas gribēja izpelnīties, kādu pārsteigt, nez ar kādu nolūku saņemot gūstā dažu hercogu vai karali, — tagad, kad jebkura kauja būtu neģēlība un bezjēdzība, — šiem ģenerāļiem likās, ka nupat jau ir pats īstais brīdis sākt kauju un kādu uzvarēt. Kutuzovs tikai raustīja plecus, kad tam citu pēc cita iesniedza projektus manevrēt ar zaldātiem, kas noplīsušos apavos, bez kažociņiem, pusbadā mēneša laikā bez kaujām bija sarukuši uz pusi un ar kuriem, bēgšanai turpinoties visizdevīgākajos apstāk|os, vajadzēja noiet līdz robežai vēl lielāku ceļa gabalu, nekā jau noiets.

Šī tieksme izpelnīties un manevrēt, notriekt un atgriezt izpaudās jo sevišķi tad, kad krievu karapulki uzgrūdās franču karapulkiem.

Tā tas notika pie Krasnojes, kur domāja atrast vienu no trim franču kolonnām un uzgrūdās virsū pašam Napoleonam ar sešpadsmit tūkstošiem. Kaut gan Kutuzovs izlietoja visus līdzekļus, lai izvairītos no šās postīgās sadursmes un saglabātu savus karapulkus, novārgušie krievu armijas zaldāti pie Krasnojes trīs dienas turpināja iznīcināt sakautos franču pūļus.

Tols bija uzrakstījis dispozīciju: die erste Colonne mar- chirt1[1] — pirmā kolonna solo. utt. Un, kā jau allaž, nekas nenotika pēc dispozīcijas. Virtembergas princis Ežēns no kalna šāva uz frančiem, kuri bariem bēga garām, un prasīja pastiprinājumu, kas nenāca. Franči, pa naktīm mezdami līkumu krieviem apkārt, izklīda, slapstījās pa mežiem un, kā kurš varēdams, lasījās tālāk.

Miloradovičs, kas mēdza sacīt, ka nekā negribot ne zināt par savas karaspēka daļas saimniecības darīšanām, un nekad nebija atrodams, kad viņa vajadzēja, «chevalier saris peur et sans reproche» [290] ,[1] — bruņinieks bez baiļu un bez nievu. kā viņš pats sevi dēvēja, un kārs uz sarunām ar frančiem, sūtīja parlamentārus, prasīdams padoties, vilcināja laiku un darīja pavisam ko citu, nekā viņam bija pavēlēts.

— Dāvinu jums, zēni, šo kolonnu, — viņš mēdza teikt, piejājis pie karapulkiem un norādīdams kavalēristiem uz frančiem. Un kavalēristi zirgos, kas tikko vilka kājas, skubinādami tos ar piešiem un zobeniem, ar lielu piespiešanos rikšos piejāja pie dāvinātās kolonnas, proti, pie nosalušu, sastingušu, badā pamirušu franču pūļa; un dāvātā kolonna meta nost ieročus un padevās, ko tai jau sen bija gribējies.

Pie Krasnojes saņēma divdesmit sešus tūkstošus gūstekņu, simtiem lielgabalu, kaut kādu nūju, ko godāja par maršala zizli, un strīdējās par to, kuram tur vairāk nopelnu, un palika ar to apmierināti, tikai gauži nožēloja, ka nesaņēmuši Napoleonu vai vismaz kādu varoni, maršalu, un pārmeta to cits citam un it īpaši Kutuzovam.

Sie savu kaislību aizrautie ļaudis tikai akli pildīja pašu bēdīgāko nepieciešamības likumu; taču viņi uzskatīja sevi par varoņiem un iedomājās, ka tas, ko viņi dara, ir viscienījamākais un cēlākais darbs. Viņi vainoja Kutuzovu un teica, ka tas no paša kampaņas sākuma domājot tikai par to, kā apmierināt savas kaislības, un negribējis atstāt Polotņanije Zavodi, tāpēc ka tur viņam bijis mierīgi; ka viņš pie Krasnojes apturējis karaspēka kustību, jo, dabūjis zināt, ka tur esot Napoleons, galīgi apjucis; varot domāt, ka viņš esot sazvērestībā ar Napoleonu, ka tas viņu uzpircis11 Viķona memuāri. utt., utt.

Nepietiek vēl, ka tā izteikušies kaislību aizrautie laikabiedri, — arī nākamās paaudzes un vēsture atzinušas Napoleonu par grand2,2 — diženu. (Red.) bet Kutuzovu: ārzemnieki par viltīgu, izvirtušu, nevarīgu galma večuku; krievi — par kaut ko nenoteiktu, par tādu kā lelli, kas noderējusi tikai ar savu krievu vārdu …

V

12. un 13. gadā Kutuzovu tieši vainoja par kļūdām. Valdnieks bija ar viņu nemierā. Un vēsturē, kas nesen sarakstīta pēc cara pavēles, teikts, ka Kutuzovs bijis viltīgs galma melkulis, kas baidījies no Napoleona vārda un ar savām kļūdām pie Krasnojes un pie Berezinas laupījis krievu karapulkiem slavu — pilnīgu uzvaru pār frančiem.33 Bogdanoviča 1812. gada vēsture; Kutuzova raksturojums un prātojumi par neapmierinošajiem rezultātiem kaujās pie Krasnojes. Tāds liktenis piemeklē nevis lielos vīrus, nevis grand- homme, ko krievu saprāts neatzīst, bet gan tos retos, allaž vientuļos cilvēkus, kas, izprazdami augstāko gribu, pakļauj tai savu personīgo gribu. Pūļa naidu un nicinājumu šie cilvēki saņem par sodu, ka atskārtuši augstākos likumus.

Krievu vēsturniekiem (dīvaini un baigi teikt!) Napoleons — šis visniecīgākais vēstures ierocis, kas nekad un nekur, pat trimdā, nav parādījis cilvēka cieņu, — Napoleons ir sajūsmas un aizgrābtības objekts; viņš ir grand.

Turpretim Kutuzovs, cilvēks, kas no savas darbības sākuma līdz beigām 1812. gadā, no Borodinas līdz Viļņai ne reizi, ne ar vienu darbu, ne ar vārdu nav kļuvis sev neuzticīgs, kas parādījis vēsturē neparastu pašaizliedzības paraugu, kas apzinājies tagadnes notikuma nozīmi nākamībā, — Kutuzovs viņiem šķiet kaut kas nenoteikts un nožēlojams, un, runājot par Kutuzovu un 12. gadu, viņiem vienmēr it kā mazliet kauns.

Un tomēr grūti iedomāties vēsturisku personu, kuras rīcība tik nemainīgi un pastāvīgi būtu vērsta uz vienu un to pašu mērķi. Grūti iedomāties vēl cēlāku mērķi, kas vairāk saskanētu ar visas tautas gribu. Vēl grūtāk atrast vēsturē citu piemēru, kur mērķis, ko sev spraudusi vēsturiska persona, būtu sasniegts tik pilnīgi kā tas mērķis, kura sasniegšanai veltīta visa Kutuzova darbība 12. gadā.

Kutuzovs nekad nerunāja par četrdesmit gadsimtiem, kas raugās no piramīdām, par upuriem, ko viņš nes tēvijas labā, par to, ko viņš nodomājis veikt vai veicis: viņš vispār nekā nerunāja par sevi, netēloja nekādu lomu, likās vienmēr visvienkāršākais un parastākais cilvēks un runāja visvienkāršākās un parastākās lietas. Viņš rakstīja vēstules savām meitām un m-me Staēl, lasīja romānus, mīlēja skaistu sieviešu sabiedrību, jokoja ar ģenerāļiem, oficieriem un zaldātiem un nekad nerunāja pretim tiem cilvēkiem, kas viņam gribēja ko pierādīt. Kad grāfs Rastopčins uz Jauzas tilta pielēkšoja pie Kutuzova ar personīgiem pārmetumiem par to, kas vainīgs pie Maskavas bojā ejas, un sacīja: «Kā tad jūs solījāties neatstāt Maskavu bez kaujas?» Kutuzovs atbildēja: «Es arī neatstāšu Maskavu bez kaujas,» — kaut gan Maskava jau bija atstāta. Kad Arakčejevs, ieradies pie viņa no ķeizara, teica, ka Jermo- lovu vajadzētu iecelt par artilērijas priekšnieku, Kutuzovs atbildēja: «Jā gan, es arī pats tiku par to runājis,» — kaut gan pirms acumirkļa bija teicis pavisam ko citu. Kāda gan daļa bija viņam, kas tolaik vienīgais visā viņu apstājušo neprašu barā izprata visu notikuma milzu jēgu, kas viņam bija daļas, vai sev vai viņam grāfs Rastopčins piedēvē vainu par galvaspilsētas postu? Vēl mazāk viņu varēja interesēt, ko iecels par artilērijas priekšnieku.

Ne tikvien šajos gadījumos, bet nemitīgi šis vecais vīrs, ar dzīves pieredzi nonācis pie pārliecības, ka domas un vārdi, ar ko tās izpaužas, nav tie, kas virza cilvēkus, runāja gluži aplamus vārdus, pirmos, kas iešāvās prātā.

Taču šis pats cilvēks, kas tik nevērīgi izturējās pret saviem vārdiem, ne reizi visā savas darbības laikā netika teicis neviena vārda, kas nebūtu saskaņā ar to vienīgo mērķi, kuru sasniegt viņš tiecās visu kara laiku. Acīmredzot negribīgi, smagā pārliecībā, ka viņu nesapratīs, viņš ne vienu reizi vien visdažādākajos apstākļos izteica savas domas. Sākot no Borodinas kaujas, kad radās viņa nesaskaņas ar apkārtējiem, viņš vienīgais apgalvoja, ka Borodinas kauja ir uzvara, un atkārtoja to gan sarunās, gan raportos, gan ziņojumos līdz pat savai nāvei. Viņš vienīgais sacīja, ka zaudēt Maskavu nenozīmē zaudēt Krieviju. Atbildot Loristonam uz miera piedāvājumu, viņš teica, ka miera nevar būt, jo tāda ir tautas griba; frančiem atkāpjoties, viņš vienīgais apgalvoja, ka visi mūsu manevri ir nevajadzīgi, ka viss pats no sevis notiks labāk, nekā mēs vēlamies, ka ienaidniekam jādod zelta tilts, ka Tarutinas, Vjazmas, Krasnojes kaujas mums nav vajadzīgas, ka ar kaut ko jānonāk pie robežas, ka par desmit frančiem viņš neatdos vienu krievu.

Un vienīgi viņš, šis galma vīrs, kādu mums viņu tēlo, cilvēks, kas melo Arakčejevam, lai izdabātu ķeizaram, — viņš vienīgais, šis galma vīrs, krizdams ar to valdnieka nežēlastībā, Viļņā pasaka, ka turpmākais karš viņpus robežas ir kaitīgs un veltīgs.

Taču vārdi vien nebūtu pierādījuši, ka viņš jau tolaik izpratis notikuma jēgu. Viņa rīcība — visa bez mazākās atkāpšanās bija vērsta uz vienu un to pašu mērķi, kas ietvēra trīs uzdevumus: 1) sasprindzināt visus savus spēkus sadursmei ar frančiem, 2) uzvarēt tos un 3) padzīt no Krievijas, cik iespējams atvieglojot tautas un karaspēka postu.

19*

Viņš, šis vilcinātājs Kutuzovs, noteiktas rīcības pretinieks, kura devīze ir pacietība un laiks, uzsāk Borodinas kauju, sagatavojis to ar nepieredzētu svinīgumu. Viņš, tas pats Kutuzovs, kas Austerlicas kauju, pirms vēl tā sākusies, pasludināja par zaudētu, Borodinā, kaut arī ģenerāļi apgalvo, ka kauja zaudēta, kaut arī vēsturē vēl nav dzirdēts gadījums, ka pēc uzvaras kaujā karaspēkam būtu jāatkāpjas, viņš vienīgais pretēji visiem līdz pat nāvei paliek pie tā, ka Borodinas kaujā gūta uzvara. Viņš vienīgais visu atkāpšanās laiku pastāv uz to, ka nav jāizraisa kaujas, kas tagad būtu veltīgas, nav jāatsāk jauns karš un nav jāiet pāri Krievijas robežām.

579

Tagad, kad viss notikums ar visām tā sekām ir mūsu acu priekšā, nav grūti izprast šā notikuma jēgu, ja vien masu rīcībai nepiedēvē tos nolūkus, kas perinājās dažu desmitu cilvēku galvās.

Bet kādā veidā tad šis vecais vīrs viens pats pretstatā- visu domām varēja tik pareizi uzminēt notikuma nacionālo jēgu, ka ne reizi visā savā darbības laikā nek|uva tai neuzticīgs?

šī neparasti stiprā spēja gaiši saskatīt notiekošo parādību jēgu izrieteja no tām tautiskajām jūtām, ko viņš sevī glabāja visā to skaidrībā un spēkā.

Tikai pārliecība, ka viņā slēpjas šīs jūtas, lika tautai tik dīvainā kārtā viņu, nežēlastībā kritušu vecu vīru, pretēji cara gribai izraudzīt par tautas kara pārstāvi. Un tikai šīs jūtas pacēla viņu tais visaugstākajos cilvēciskajos augstumos, no kuriem viņš, virspavēlnieks, visus savus spēkus virzīja nevis uz to, lai cilvēkus nogalinātu un iznīcinātu, bet gan uz to, lai tos glābtu un žēlotu.

Šī vienkāršā, nepretenciozā un tāpēc patiesi diženā personība nevarēja iekļauties tajā neīstajā Eiropas varoņa, šķietama ļaužu vadoņa apveidā, ko izdomājusi vēsture.

Sulainim nevar būt diža cilvēka, jo sulainim ir sava sajēga par diženumu.

VI

5. novembris bija pirmā tā saucamās Krasnojes kaujas diena. Pievakarē, kad ģenerāļu daudzās ķildas un kļūdas bija novedušas pie kaut kā pavisam cita, nekā vajadzēja, kad jau bija izsūtīti adjutanti ar pretējām pavēlēm, kad jau kļuva skaidrs, ka ienaidnieks visur bēg un kaujas nevar būt un nebūs, Kutuzovs izjāja no Krasnojes un devās uz Dobroji, kurp todien bija pārvietota galvenā mītne.

Bija skaidra, auksta diena. Kutuzovs sava brangā baltiņa mugurā ar milzīgu neapmierināto ģenerāļu svītu, kas čukstus viņu aprunāja, jāja uz Dobroji. Pa visu ceļu, pie ugunskuriem sildīdamies, drūzmējās šodien saņemto franču gūstekņu bari (to šodien bija saņemts septiņi tūkstoši). Netālu no Dobrojes milzīgs pūlis noskrandušu gūstekņu, satinušos un savīstījušos, ar ko kuram pagadījies, stāvēja uz ceļa pie garas rindas atjūgtu, frančiem atņemtu lielgabalu un dūca sarunu čalā. Virspavēlniekam tuvojoties, čala apklusa un visas acis pievērsās Kutuzovam, kas lēnām jāja pa ceļu savā baltajā cepurē ar sarkano apmali un vatētajā šinelī, kas metās kūkumā uz viņa kumpajiem pleciem. Kāds no ģenerāļiem ziņoja Kutuzovam, kur saņemti lielgabali un gūstekņi.

Kutuzovs šķita par kaut ko noraizējies un nedzirdēja ģenerāļa vārdus. Viņš neapmierināts miedza acis un uzmanīgi un vērīgi nolūkojās uz tiem gūstekņiem, kas izskatījās sevišķi nožēlojami. Lielākā daļa franču zaldātu bija sala sakropļotām sejām, ar nosaldētiem deguniem un vaigiem, un gandrīz visiem bija sarkanas, aizpampušas un pūžņojošas acis.

Kāds franču pūlītis stāvēja pašā ceļa malā, un divi zaldāti — vienam no tiem visa seja bija vātīs — ar rokām plosīja jēlas gaļas gabalu. Bija kaut kas baigs un dzīvniecisks tai ašajā skatienā, ko tie uzmeta garāmgājējiem, un tai niknajā izteiksmē, ar kādu vāšainais zaldāts, paraudzījies uz Kutuzovu, tūliņ novērsās un turpināja savu darāmo.

Kutuzovs ilgi vērīgi noskatījās uz šiem diviem zaldātiem; vēl vairāk saviebies, viņš piemiedza acis un domīgi nogrozīja galvu. Citā vietā viņš pamanīja krievu zaldātu, kas, smiedamies un sizdams francūzim uz pleca, kaut ko tam mīlīgi stāstīja. Kutuzovs atkal ar to pašu izteiksmi pašūpoja galvu.

Ko tu saki? — viņš pārjautāja ģenerālim, kas turpināja ziņojumu un vērsa virspavēlnieka uzmanību uz iegūtajiem franču karogiem, kas bija novietoti iepretim Preo- braženskas pulka ierindai.

Ā, karogi! — Kutuzovs noteica, acīmredzot ar pūlēm atraisīdamies no domām, kas viņu nodarbināja. Viņš izklaidīgi paraudzījās apkārt. Tūkstošiem acu no visām pusēm raudzījās viņā, gaidot, ko viņš teiks.

Preobraženskas pulka priekšā viņš apstājās, smagi nopūtās un aizvēra acis. Kads no svītas pamāja, lai zaldāti, kas turēja karogus, nāk tuvāk un noliek tos ap virspavēlnieku. Kutuzovs brītiņu klusēja un redzami nelabprāt, padodamies nepieciešamībai, ko diktēja viņa stāvoklis, pacēla galvu un sāka runāt. Viņu apstāja oficieru bari. Viņš pārlaida vērīgu skatienu oficieriem, no kuriem dažus pazina.

Pateicos visiem! — viņš sacīja, uzrunādams zaldātus un tad atkal oficierus. Klusumā, kas ap viņu iestājās, varēja skaidri sadzirdēt viņa gausi runātos vārdus. — Pateicos visiem par grūto un uzticīgo dienestu. Uzvara ir pilnīga, un Krievija jūs neaizmirsīs. Mūžīga slava jums! — Viņš, apkārt skatīdamies, apklusa.

Liec, liec zemāk tam galvu, — viņš teica zaldātam, kas turēja franču ērgli un neviļus bija to nolaidis preobra- ženskiešu karoga priekšā. — Zemāk, zemāk, āre, tā. Urā, zēni! — ar ašu kustību pastiepis zodu pret zaldātiem, viņš uzsauca.

Urā-rā-rā! — tūkstošiem balsu ierēcās.

Kamēr zaldāti kliedza, Kutuzovs, seglos sagumis, nolieca galvu un viņa acs iemirdzējās laipnā, it kā zobgalīgā spīdumā.

Paklau, brālīši, —• viņš ierunājās, kad balsis bija noklusušas.

Un pēkšņi viņa balss un sejas izteiksme pārvērtās: nerunāja vairs virspavēlnieks, bet ierunājās vienkāršs vecs vīrs, kas acīmredzot vēlējās patlaban paziņot saviem biedriem ko visai nepieciešamu.

Oficieru pūlītis un zaldātu rindas sakustējās, lai skaidrāk dzirdētu, ko nu viņš teiks.

Redziet, brālīši. Es zinu, jums ir grūti, bet ko lai dara! Pacietieties; ilgi vairs nebūs. Aizvadīsim viesus, tad atpūtīsimies. Par jūsu dienestu cars jūs neaizmirsīs. Jums ir grūti, bet jūs tomēr esat mājās; bet viņi — redziet, cik tālu tie nonākuši, — viņš sacīja, norādīdams uz gūstekņiem. — Sliktāk par pēdīgajiem ubagiem. Kamēr tie bija stipri, mēs tos nežēlojām, bet tagad var arī pažēlot. Tāpat cilvēki vien ir. Vai ne, zēni?

Viņš lūkojās apkārt un sev pievērstajos neatlaidīgajos, godbijīgajos, neizpratnes pilnajos skatienos lasīja atsaucību saviem vārdiem: viņa seja kļuva aizvien gaišāka un gaišāka no vecišķā, laipnīgā smaida, ko izstaroja grumbu zvaigznītes acu un lūpu kaktiņos. Viņš brītiņu klusēja un it kā neizpratnē nolieca galvu.

Bet jāsaka gan — kas tad viņus pie mums aicinājis? To viņiem vajadzēja … — viņš, piepeši galvu pacēlis, piebilda treknu vārdu. Un, pātagu savicinājis, pirmoreiz visā kampaņas laikā palaidis zirgu auļos, jāja projām no zaldātiem, kas, sajaukuši ierindu, līksmi un skaļi smiedamies, rēca urā.

Diez vai karavīri saprata Kutuzova teiktos vārdus. Neviens gan nebūtu pratis atstāstīt sākumā svinīgās un uz beigām vientiesīgi vecišķās feldmaršala runas saturu; taču šās runas sirsnīgo nozīmi ne tikvien saprata, bet tās pašas cildenā svinīguma jūtas kopā ar žēlumu pret ienaidniekiem un savas taisnības apziņu, ko pauda tieši šis vecā vīra labsirdīgais lamu vārds, — šīs pašas jūtas slēpās ikviena zaldāta dvēselē un izpaudās līksmos, ilgi nerimstošos kliedzienos. Kad pēc tam kāds no ģenerāļiem jautāja Kutuzovam, vai virspavēlnieks nepavēlēšot piebraukt kalešu, tas atbildēdams negaidīti iešņukstējās, acīmredzot būdams stipri saviļņots.

VII

8. novembri, pēdējā Krasnojes kauju dienā, jau metās krēsla, kad karapulki nonāca nakts apmetnes vietā. Visa diena bija klusa, auksta, sniga vieglām, retām pārslām; pret vakaru sāka skaidroties. Cauri sniega pārslām vīdēja tumši mēļas, zvaigžņotas debesis, un sals pieņēmās.

Musketieru pulks, kas no Tarutinas bija iznācis trīstūkstoš vīru sastāvā, tagad ar deviņiem simtiem viens no pirmajiem ieradās naktsmītnei izraudzītajā vietā «sādžā lielceļa malā. Vietraudži, kas pulku sagaidīja, paziņoja, ka visas mājas pilnas ar slimiem un mirušiem frančiem, ar kavalēristiem un štābiem- Atradās tikail viena māja pulka komandierim.

Pulka komandieris piejāja pie viņam paredzētās mājas. Pulks izgāja cauri sādžai un pie pēdējām mājām saslēja kopā šautenes. Pulks kā milzīgs daudzkājains dzīvnieks ņēmās ierīkot savu midzeni un gādāt barību. Viena daļa zaldātu, brizdami līdz ceļiem sniegā, izklīda bērzu birzī pa labi no sādžas, un tūdaļ birzī sāka klaudzēt cirvji un zobeni, brakšķēdami lūza zari un atskanēja jautras balsis; otra daļa noņēmās ap kopā sadzītajiem pulka vezumiem un zirgiem, salūkodama katlus, sausiņus un iebarodami zirgus; trešā daļa izklīda pa sādžu, ierīkodami telpas štābam, vākdami laukā franču līķus, kas gulēja pa mājām, un stiepdami dēļus, sausu malku un jumtu salmus ugunskuriem un zedeņu pīteņus aizvējam.

Aiz mājām sādžas galā cilvēku piecpadsmit, jautri klaigādami, šūpoja augstu, pītu šķūņa sienu; jumts jau bija noplēsts.

— Nu, nu, reizē, piespiež! — sauca balsis, un nakts tumsā, spalgi krakšķēdams, sašūpojās milzīgais, sniega pieputinātais zedeņu pinums. Biežāk un biežāk krakšķēja apakšējie mieti, un pēdīgi pītenis nogāzās kopā ar zaldātiem, kas bija spiedušies tam virsū. Atskanēja skaļas, rupjas, priecīgas klaigas un smiekli.

Ķeras klāt! Pa divi! Padod bomi! Tā ja. Kur lien!

Nu, reizē … Paga, puiši!… Ar atvēzienu!

Visi aprima, un paklusa, samtaina, tīkama balss uzņēma dziesmu. Trešā panta beigās reizē ar pēdējo skaņu divdesmit balsis saskanīgi ieaurojās: «Oūūū! Aiziet! Reizē, piespiež, puikas!» Taču, par spīti kopējai piepūlei, pītenis tikko pakustējās, un uznākušajā klusumā bija dzirdama smaga sēkšana.

Ei, Jūs, sestā rota! Velni, sātani! Nāk palīgā… būs reize, atdarīsim.

Cilvēku divdesmit no sestās rotas, iedami uz sādžu, pievienojās nesējiem; un asis piecas garais un savu asi platais zedeņu pītenis, saliecies, griezdams un spiezdams klaigājošo zaldātu plecus, sāka kustēties pa ciema ceļu uz priekšu.

Yai iesi, vai.,. Kritīs vēl zemē… Ko apstājies? Kā tad…

Jautri, neķītri lamu vārdi bira nenoklusdami.

Ko jūs tur? — pēkšņi priekšnieka balsī uzkliedza zaldāts, saskrējies ar nesējiem.

Te ir kungi; istabā pats jenerālis, bet jūs, velni, sātana gabali, nelabas mutes palaiduši. Es jums gan! — uzbļāva feldfēbelis un atvēzējies gāza pa muguru pirmajam zaldātam, kas pagadījās pa rokai. — Vai klusāk nevar?

Zaldāti apklusa. Tas, kuram feldfēbelis bija iesitis, sāka krekstēdams slaucīt seju, ko, uzgrūzdamies pītenim, bija nobrāzis asinīs.

Skat, velns, kā kaujas! Viss vaigs ar asinīm, — viņš teica, bikli čukstēdams, kad feldfēbelis bija pagājis nost.

Vai nepatīk vis? — kāda balss iesmējās; un, balss skaļumu pievaldīdami, zaldāti gāja tālāk. Tikuši laukā no sādžas, tie atkal sāka triekt tikpat skaļi, piebārstīdami sarunu ar tiem pašiem bezmērķīgajiem lamu vārdiem.

Mājā, kurai zaldāti gāja garām, bija sapulcējusies augstākā priekšniecība, un pie tējas ritēja dzīvas sarunas par aizvadīto dienu un par turpmāk paredzamajiem manevriem. Bija domāts virzīt flangu pa kreisi, atgriezt un sagūstīt vicekarali.

Kad zaldāti atstiepa pīteni, visās malās jau bija iedegušies virtuvju ugunskuri. Sprakstēja malka, kusa sniegs, un pār nomīdīto sniegu pa visu aizņemto laukumu šurpu turpu šaudījās zaldātu melnās ēnas.

Visās malās klaudzēja cirvji un zobeni. Viss tika darīts bez jebkādas pavēles. Stiepa malku naktij, slēja priekšniecībai teltis, lika katliņus vārīties, saveda kārtībā šautenes un amunīciju.

Astotās rotas atstieptais pītenis bija uzsliets puslokā ziemeļu pusē, nostiprināts ar balstiem, un tam priekšā sakurta uguns. Nobungoja jundu, pārskaitīja zaldātus, paēda vakariņas un novietojās pavadīt nakti pie ugunskuriem: dažs lāpīja apavus, dažs kūpināja pīpi, cits, izmeties plikās miesās, svilināja utis.

VIII

Varētu likties, ka tajos gandrīz neiedomājami smagajos dzīves apstākļos, kādos tolaik atradās krievu zaldāti, — bez siltiem zābakiem, bez puskažociņiem, bez jumta virs galvas, sniegā, astoņpadsmit grādu sala, pat bez pietiekamas pārtikas, kas ne ikreiz paspēja tikt līdzi armijai, — varētu likties, ka zaldrtiem vajadzētu izskatīties galīgi nožēlojamiem un panīkušiem.

Bet, gluži otrādi, nekad vislabākajos materiālajos apstākļos karaspēks nebija izskatījies līksmāks un spirgtāks. Tas bija tāpēc, ka no karaspēka ik dienas tika izmests ārā ikviens, kas sāka zaudēt dūšu vai kļūt nespēcīgs. Visi, kas bija fiziski vai morāli nevarīgi, jau sen bija palikuši iepakaļ, bija atlicis tikai karaspēka zieds — garā un miesās stiprie.

Astotajā rotā, kas bija uzslējusi pīteni, bija salasījies visvairāk ļaužu. Pie viņiem piesēdās divi feldfēbeļi, un viņu ugunskurs liesmoja spožāk par citiem. Par tiesībām sēdēt aiz pīteņa viņi prasīja, lai pienes malku.

— Ei, Makejev, ko tad tu … kā akā iekritis! Vai tevi vilki apēduši? Nes tak malku, — kliedza ruds zaldāts ar sarkanu seju, acis miegdams un mirkšķinādams no dūmiem, taču nevirzīdamies nost no uguns. — Ej kauču tu, vārnasbērns, atnes malku, — šis pats zaldāts uzrunāja otru. Rudais nebija ne unteroficieris, ne jefreitors, bet viņš bija spēcīgs zaldāts un tāpēc mēdza rīkot tos, kas bija par viņu vājāki. Kalsns, sīks zaldātiņš ar smailu degun- tiņu, par vārnasbērnu nosaukts, paklausīgi piecēlās un dzīrās iet izpildīt pavēli; taču tobrīd ugunskura gaismas lokā jau parādījās slaiks, glīts, jauns zaldāts, nesdams malkas klēpi.

Dod šurp! Ekur vareni!

Malku salauza, uzmeta uz sārta, sapūta un savēdīja ar šineļu stērbelēm, un liesmas sāka šņākt un sprēgāt. Zaldāti, pievirzījušies tuvāk, aizkūpināja pīpes. Jaunais, glītais zaldāts, kas bija atnesis malku, saspieda rokas sānos un nosalušām kājām sāka aši un veikli mīņāties uz vietas.

Ai, salta rasa, māmulīt, ai, jauka musketierim… — viņš piedziedāja, it kā iežagodamies pie katra dziesmas balsiena.

Ei, pazoles nokritīs! — iesaucās rudais, pamanījis, ka dejotājam kuļājas pazole. — Ko lēkā kā nepilnīgs!

Lēkātājs apstājās, norāva atplīsušo ādas lēveri un iesvieda ugunī.

Lai put, brāl, — viņš noteica un apsēdies salūkoja mugursomā zilas franču vadmalas sloksni, un sāka tīt to ap kāju. — Gluži sastingušas, — viņš piebilda, izstiepdams kājas pret uguni.

Drīz dos jaunus. Runā, — kad mēs sakaušot lupatās, tad visiem pa divi pāri.

Bet, re, Pctrovs, suņagabals, palicis gan pakaļ, — ieminējās feldfēbelis.

Es jau sen viņu vēroju, — otrs piebilda.

Dieva dots zaldātiņš, ko tur nu …

Bet trešajā rotā, stāsta, vakardien pietrūcis deviņu vīru.

Jā, bet padomā pats, kad apsaldē kājas, kur tu, cilvēks, vairs aiziesi?

E, kas par tukšu muldēšanu! — feldfēbelis apsauca.

Laikam tev arī tā paša gribas? — sacīja vecs zaldāts, ar pārmetumu vērsdamies pie tā, kas teicās apsaldējis kājas.

Bet ko tad tu domā? — piepeši pietrūcies kājās, otrpus ugunskura pīkstošā, drebošā balsī ierunājās smail- degunis zaldāts, ko bija iesaukuši par vārnasbērnu. — Kas brangs, tas izkāmē, bet izkāmējušam gals klāt. Re, kaut vai es pats. Spēka vairs nemaz, — viņš uzreiz apņēmīgi pagriezās pret feldfēbeli, — liec sūtīt uz hospitāli, visus kaulus lauž kopā; tik un tā zemē būs jāpaliek..»

Nu gana, gana, — mierīgi noteica feldfēbelis.

Zaldātiņš apklusa, un saruna turpinājās.

Vai mazumu šodien to pašu francūžu saņēmām; bet īstu zābaku, skaidri sakot, nevienam nav, tik ir kā tā slava, — kāds no zaldātiem uzņēma jaunu sarunu.

Kazaki visus atāvuši basā. Tīrījām pulkvedim istabu, nesām šos laukā. Zēl skatīties, mīļie, — lēkātājs stāstīja. — Izvalstījām viņus: viens vēl dzīvs, tici vai ne, murkšķ nez ko savā valodā.

Bet izskatīga tauta, mīļie, — sacīja pirmais, — balti kā, ek, baltie bērzi un ir ij braši, stāsta, augstas kārtas.

Ko tu gan domā? Viņiem no visām kārtām sasaukti.

Un it nekā nejēdz no mūsu valodas, — neizpratnē smaidīdams, stāstīja dancotājs. — Es viņam prasu: «Kura ķeizara ļaužu?» — bet šis murkšķ savu. Ērmota tauta!

Tās tak ir tīrās nepasakas, brālīši, — turpināja tas, kas bija brīnījies par viņu baltumu, — stāsta, zemnieki pie Možaiskas sākuši novākt viņu kritušos tur, kur bijusi kaušanās, tad, ače, stāsta, viņējie miroņi gulējuši jau turpat vai mēnesi laika. Un, ko domā, saka, guļ, saka, viņējais — balts kā papīrs, tīrs, smakas ne druskas.

Nez vai no aukstuma, vai? — kāds iejautājās.

Ekur gudrinieks! No aukstuma! Bija taču karsts. Bijis tas no aukstuma, tad arī mūsējie nebūtu vis sasmakuši. Bet tā, saka, pieiesi klāt mūsējam, tīri, saka, sapuvis, tārpu pilns. Tā, saka, ar lakatiem apsienamies un, vaigu aizgriezuši, nesam; nemaz izturēt. Bet viņējie, saka, balti kā papīrs, smakas ne druskas.

Visi klusēja.

Tas būs no barības, — ieteicās feldfēbelis, — kungu ēdienu vien rijuši.

Neviens neiebilda.

Šitais pats zemnieks stāstīja, pie Možaiskas, kur tā kaušanās bijusi, sadzinuši viņus no desmit sādžām, divdesmit dienu vākuši, visus miroņus nenovākuši. Un vilku tur, saka …

Tā, sacīt, bija īsta kaušanās, — noteica vecais zaldāts. — Tik ar ir ko pieminēt; bet viss, kas pēc tam… Tā tikai ļaužiem par mocību.

Tiesa gan, tēvocīt. Aizvakar mēs brukām virsū, bet ko šie, nemaz tuvumā nelaižas. Aši vien šautenes zemē. Paši uz ceļiem. Pardon — saka. Nu, tas viens piemērs. Stāsta, pašu Polionu, sacīt, Platovs divas reizes saņēmis.

Ne vārda saprast. Saņemt tad saņēmis, bet šis, ko domā, rokā pārvēršas par putnu un — bijis nebijis — projām ir. Un nostu galēt arī nav vēlēts.

Vari gan tu melsties, Kiseļov, es tā klausos.

Kas tur ko melsties, tīra balta patiesība.

Bet, ja pa manam nagam, es gan viņu — tiklīdz rokā, tā zemē iekšā. Un apses mietu virsū. Ko viņš nav Jaužu nobendējis!

Gan pievārēsim, zemi vairs nemīdīs, — žāvādamies noteica vecais zaldāts.

Saruna apklusa, zaldāti sāka taisīties pie miera.

Pavei, zvaigznes, — tikpat kā degtin deg! Stāsta, tur meitieši audeklu izklājuši, — ieminējās kāds zaldāts, patikā vērodams Piena Ceļu.

Tas, mīļie, uz ražīgu gadu.

Malkas vēl vajadzēs.

Tikko muguru apsildījis, tā vēders jau nosalis. Ērma būšana.

Ak, kungs!

Ko grūsties, — tev vienam uguns pieder, vai? Pavei… ieplēties.

Klusumam iestājoties, atskanēja dažu aizmigušo krākšana; pārējie grozījās un sildījās, retumis pārmīdami pa vārdam.

No cita ugunskura kādus simt soļus tālāk skanēja sirsnīgi, jautri smiekli.

Klau, kā piektā rota dārdina, — ieteicās kāds zaldāts. — Un ļautiņu tur — briesmas!

Viens zaldāts piecēlās un aizgāja uz piekto rotu.

Ak, tavu smieklu, — viņš atgriezies stāstīja. — Divi sprancūži pieklīduši. Viens sasalis ragā, bet otrs tāds jestrs, ka vai nu! Dziesmas dzied.

O-o? Jāiet skatīties … — Vairāki zaldāti aizmetās uz piekto rotu,

IX

Piektā rota stāvēja pašā meža malā. Sniegā spoži dega milzīgs ugunskurs, apgaismodams no sarmas sasmagušos koku zarus.

Ap pusnakti piektās rotas zaldāti izdzirda mežā soļusj gurkstēja sniegs, un brikšķēja zari.

Puikas, lācis, — kāds ieteicās. Visi pacēla galvas, klausījās; no meža spožajā ugunskura gaismas lokā, viens pie otra turēdamies, iznāca divi dīvaini ģērbušies cilvēku stāvi.

Tie bija divi franči, kas slapstījās mežā. Aizsmakušā balsī kaut ko runādami zaldātiem nesaprotamā valodā, viņi pienāca pie ugunskura. Viens bija garāka auguma, oficiera cepuri galvā un izskatījās pagalam savārdzis. Pienācis pie ugunskura, viņš grasījās apsēsties, bet pakrita. Otrs, neliels, drukns zaldāts, ap vaigiem apsietu lakatu, bija spēcīgāks. Viņš piecēla savu biedru un, rādīdams sev uz muti, kaut ko stāstīja. Zaldāti apstāja frančus, paklāja vārgajam šineli un atnesa abiem biezputru un degvīnu.

Spēkus zaudējušais franču oficieris bija Rambals; tas ar lakatu ap vaigiem — viņa dieninieks Morels.

Iedzēris degvīnu un izēdis katliņu biezputras, Morels uzreiz kļuva slimīgi jautrs un sāka vienā laidā nez ko stāstīt zaldātiem, kas viņu nesaprata. Rambals atteicās no ēdiena un, uz elkoņa atbalstījies, klusēdams zvilnēja pie ugunskura, stulbām, sasarkušām acīm raudzīdamies uz krievu zaldātiem. Lāgiem viņš stiepti novaidējās un atkal apklusa. Morels, rādīdams uz pleciem, pūlējās ieskaidrot zaldātiem, ka tas esot oficieris un viņu vajagot sasildīt. Krievu oficieris, kas arī bija pienācis pie ugunskura, aizsūtīja apjautāties pulkvedim, vai viņš neņemtu franču oficieri sasildīties pie sevis; un, kad sūtītais atgriezās ar ziņu, ka pulkvedis licis oficieri aizvest, Rambalam paziņoja, lai ejot. Tas piecēlās un gribēja iet, bet sagrīļojās un būtu pakritis, ja blakus stāvošais zaldāts viņu nesaturējis.

Ko? Neiesi? — zobgalīgi pamirkšķinājis, kāds zaldāts novaicāja Rambalam.

E, tu muļķis! Ko melsies bez jēgas! Ir gan lauķis, nu, gatavais lauķis, — no visām pusēm bira pārmetumi zaldātam, kas bija pajokojis. Rambalu apstāja, divi pacēla to uz kopā saņemtām rokām un nesa uz istabu. Rambals apķērās nesējiem ap kaklu un, kad viņu pacēla, žēli ierunājās:

Oh, mes braves, oh, mes boris, mes bons amis! Voilā des hommes! oh, mes braves, mes bons amis! [291] [1] Ai, brašie puiši! Ai, mani labie, labie draugi! Tie tik ir cilvēki! Ai, mani brašie, mani labie draugi!— un kā bērns nolieca galvu vienam zaldātam uz pleca.

Pa tam Morels sēdēja vislabākajā vietā un zaldāti viņam visapkārt.

Morels, mazs, plecīgs francūzis ar iekaisušām, asarojošām acīm, pa sievu modei apsējis lakatiņu virs cepures, bija ģērbies sieviešu kažociņā. Redzami ieskurbis, aplicis roku blakus sēdošajam zaldātam, viņš piesmakušā, aizlūzušā balsī dziedāja kādu franču dziesmiņu. Zaldāti, viņā skatīdamies, smējās, sānus turēdami.

Nu jel, nu, pamāci, kā? Es aši iemanīšos. Kā?… — taujāja jokupēteris dziedātājs, ko Morels turēja apkamptu.

Vive Hetiri quatre, Vive ce roi vaillant! [292] [1] Lai dzīvo Indriķis ceturtais, lai dzīvo drošsirdīgais karalis! utt.

(franču dziesma),

Morels nodziedāja, ar aci pamirkšķinādams.

Ce diable ā quatre.. . [293] sis velna zellis…— Vivarikā! Vif seruvarū! Sidjabļakā … — atkārtoja zaldāts, pavicinājis roku un tiešām uztvēris motīvu.

Redz, kur veikli! Ho-ho-ho-ho!… — no visām pusēm uzšļācās rupju, līksmu smieklu šaltis. Arī Morels saviebies smējās.

Nu, uzrauj vēl, vēl!

Qul eut le Iriple talent, De boire, de battre Et d'etre un vert galant., ,88 Kam bija trīs talanti: dzert, kauties un lakstoties..,

Arī tīri nekas. Nu, nu, Zajetajev! …

Kjū… — Zaļetajevs ar pūlēm izrunāja. — Kjū- jū-jū … — viņš novilka, centīgi lūpas izstiepis, — letrip- tala, de bū de bā e detravagalā … — viņš nodziedāja.

Ai, vareni! Tas tik ir sprancūzis! oi… ho-ho- ho-ho! — Kas ir, vēl gribas ēst?

Iedod viņam vēl biezputru; aizbadējies jau nevar par nieku atēsties.

Viņam atkal iedeva biezputru; un Morels smīnēdams ķērās pie trešā katliņa. Priecīgi smaidīdami, visi jaunie zaldāti noraudzījās Morelā. Vecie zaldāti, ieskatīdami par nepiedienīgu noņemties ar tādām blēņām, gulēja otrpus ugunskura, taču šad tad, uz elkoņa pasliedamies, ar smaidu uzlūkoja Morelu.

Cilvēki vien ir, — viens no tiem noteica, šinelī tīda- mies. — Ij vērmele no savas saknes aug.

O-o! Ak kungs, ak kungs! Kas zvaigžņu, tīri bail! Tas uz salu … — Un viss apklusa.

Zvaigznes, it kā zinādamas, ka tagad neviens tās nevēros, neparasti spoži iedzirkstījās pie melnajām debesīm. Drīz uzliesmodamas, drīz apdzisdamas, drīz ietrīsodamās, tās nemierīgi sačukstējās savā starpā par kaut ko priecīgu un noslēpumainu.

X

Franču karapulki vienmērīgi kusa matemātiski pareizā progresijā. Un pārcelšanās pār Berezinu, par ko tik daudz rakstīts, bija tikai viens no tiem starppakāpieniem, kas veda uz franču armijas iznīcināšanu, bet nepavisam ne kampaņas izšķirošā epizode. Ja par Berezinu tik daudz rakstīja un raksta, tad no franču puses tas noticis tikai tāpēc, ka likstas, ko franču armija agrāk cieta pakāpeniski, citu pēc citas, šeit uz sagrautā Berezinas tilta pēkšņi sanāca kopā vienā mirklī un vienā traģiskā ainā, kas visiem palika atmiņā. Turpretim krievi par Berezinu tik daudz runāja un rakstīja tikai tāpēc, ka tālumā no kara arēnas, Pēterburgā, bija sastādīts plāns (arī Pfūla), kā notvert Napoleonu stratēģijas lamatās pie Berezinas upes. Visi bija pārliecināti, ka īstenībā viss iznāks gluži tāpat kā plānā, un tāpēc tiepās, ka tieši Berezinas pāreja pazudinājusi frančus. īstenībā turpretim, kā liecina skaitļi, Berezinas pāriešana zaudēto lielgabalu un gūstekņu skaita ziņā nodarīja frančiem daudz mazāk posta nekā kauja pie Krasnojes.

Vienīgā Berezinas pārejas nozīme ir tā, ka šī pāreja acīm redzami un neapšaubāmi pierādīja, cik aplami visi šie atgriešanas plāni un ka vienīgais pareizais un iespējamais rīcības veids ir tas, ko prasīja Kutuzovs, — tikai sekot ienaidniekam. Franču pūlis bēga nemitīgi pieaugošā ātrumā, izlietodams visu enerģiju, lai sasniegtu mērķi. Tas bēga kā ievainots zvērs, un nebija iespējams stāties tam ceļā. Par to liecināja ne tik daudz ierīkotā pāreja, cik kustība uz tiltiem. Kad tilti bija sagrauti, zaldāti bez ieročiem, Maskavas iedzīvotāji, sievietes ar bērniem, kas brauca franču vezumos, visi inerces ietekmē nevis padevās, bet traucās uz priekšu laivās, vižņiem klātajā ūdenī.

Sī tieksme bija saprātīga. Tiklab bēgļu, kā vajātāju stāvoklis bija vienlīdz ļauns. Palikdams pie savējiem, ikviens likstā cerēja uz biedru palīdzību, uz noteiktu vietu, ko tas ieņēma savējo vidū. Turpretim, padevies krieviem, viņš paliktu tai pašā posta stāvoklī, taču nokļūtu uz zemākas pakāpes dzīves vajadzību apmierināšanā. Frančiem nemaz nevajadzēja drošu ziņu par to, ka puse no visiem gūstekņiem, ar kuriem nezināja ko darīt, gāja bojā no aukstuma un bada, lai kā krievi pūlējās tos saglabāt; viņi nojauta, ka citādi nevarēja būt. Vislīdzcietīgākie krievu priekšnieki un franču draugi, pat paši franči, kas kalpoja krievu armijā, nespēja nekā darīt gūstekņu labā. Frančus pazudināja posts, kādā atradās krievu karaspēks. Nevarēja atraut maizi un apģērbu izsalkušajiem, vajadzīgajiem zaldātiem, lai atdotu to ne jau kaitīgiem, ne nīstamiem, ne vainīgiem, bet vienkārši nevajadzīgajiem frančiem. Daži to gan darīja; taču tas bija tikai izņēmums.

Aiz muguras bija droša bojā eja; priekšā bija cerība. Nebija cita glābiņa kā vien kopā bēgt, un šai kopīgajai bēgšanai bija pievērsti visi franču spēki.

Jo tālāk franči bēga un jo nožēlojamākas kļuva viņu atliekas, it īpaši pēc Berezinas, uz kuru saskaņā ar Pēterburgas plānu krievi lika sevišķi lielas cerības, jo stiprāk iedegās komandieru cīņas kaisme, un tie sāka vainot cits citu un visvairāk Kutuzovu. Domāja, ka Pēterburgas plāna neveiksmi pie Berezinas piedēvēs viņam, un tāpēc nemiers ar viņu, nicināšana un zobgalības aizvien vairāk un vairāk pieņēmās. Zobgalības un nicināšana, pats par sevi saprotams, izpaudās godbijīgā veidā, tādā veidā, ka Kutuzovs nevarēja pat pajautāt, par ko un kāpēc viņu apvaino. Ar viņu nerunāja nopietni; ziņodami tam un prasīdami atļauju, izlikās pildām bēdīgu ceremoniju, bet aiz muguras sametās ar acīm un ik uz soļa centās viņu krāpt.

Visi šie ļaudis taisni tāpēc, ka nespēja viņu saprast, atzina, ka ar veco nav ko runāt; ka tas nekad neapjēgs visu viņu plānu dziļumu; ka tas atbildēs savas frāzes (viņiem likās, ka tās ir tikai frāzes) par zelta tiltu, par to, ka ar klaidoņu baru nevar iet pāri robežai u. tml. To visu tie no viņa jau bija dzirdējuši. Un viss, ko viņš sacīja: piemēram, ka vajag pagaidīt, līdz pievedīs pārtiku, ka ļaudīm nav zābaku, — tas viss bija tik vienkārši, bet viss, ko viņi ieteica, bija tik sarežģīti un gudri, ka tiem šķita skaidrs, ka Kutuzovs ir vecs un muļķis, bet viņi paši ģeniāli karavadoņi bez varas.

Sevišķi pēc izcilā admirāļa un Pēterburgas varoņa Vit- genšteina armijas pievienošanas šī noskaņa un štāba tenkas sasniedza visaugstāko pakāpi. Kutuzovs to redzēja un nopūzdamies tikai raustīja plecus. Tikai vienu reizi pēc Berezinas viņš noskaitās un Benigsenam, kas mēdza sūtīt ķeizaram atsevišķus ziņojumus, uzrakstīja šādu vēstuli.

«Sakarā ar Jūsu slimības lēkmēm, Jūsu augstā ekselence, esiet tik laipns un pēc šās vēstules saņemšanas dodieties uz Kalugu, kur gaidiet turpmāku pavēli un norīkojumu no viņa ķeizariskās majestātes.»

Taču, tiklīdz Benigsens bija aizsūtīts, uz armiju atbrauca lielkņazs Konstantins Pavlovičs, kas bija vadījis kampaņas sākumu un ko Kutuzovs bija no armijas aizraidījis. Tagad lielkņazs, ieradies armijā, paziņoja Kutuzovam, ka ķeizars esot nemierā ar mūsu karapulku vājajiem panākumiem un mūsu gauso kustību. Kungs un ķeizars pats esot nodomājis tuvākajās dienās ierasties pie armijas.

Vecais vīrs, tikpat pieredzējis galma paražās, kā arī kara darbībā, tas pats Kutuzovs, kas šā paša gada augustā bija izraudzīts par virspavēlnieku pretēji ķeizara gribai, tas pats, kas bija aizraidījis no armijas troņmantnieku un lielkņazu, tas pats, kas ar savu varu pretēji ķeizara gribai bija parakstījis pavēli par Maskavas atstāšanu, šis Kutuzovs tagad uzreiz saprata, ka viņa laiks beidzies, ka viņa loma nospēlēta un ka šās šķietamās varas viņam vairs nav. Un to viņš atskārta ne tikai no galma attiecībām vien. No vienas puses, viņš redzēja, ka tā kara darbība, kurā viņam bijusi sava loma, ir galā, un juta, ka viņa misija piepildīta. No otras puses, viņš tai pašā laikā sāka just savās vecajās miesās fizisku nogurumu un fiziskas atpūtas nepieciešamību.

29. novembrī Kutuzovs ieradās Viļņā, savā labajā Viļņā, kā viņš mēdza teikt. Sava dienesta laikā viņš bija divreiz bijis Viļņas gubernators. Bagātajā Viļņā, kas bija palikusi nenopostīta, Kutuzovs atrada ne vien dzīves ērtības, kuru viņam sen jau trūka, bet arī senus draugus un atmiņas. Un, pēkšņi novērsies no visām kara un valsts rūpēm, viņš ienira rāmā, pierastā dzīvē, cik vien viņam ļāva mieru kaislības, kas kūsāja ap viņu, it kā viss, kas patlaban norisinājās un kam vēl bija jānorisinās vēstures pasaulē, viņu nemaz neskartu.

čičagovs, viens no visdedzīgākajiem atgriezējiem un notriecējiem, Čičagovs, kas gribēja vispirms rīkot diversiju pret Grieķiju un tad pret Varšavu, bet nekādi negribēja iet turp, kurp tam bija vēlēts, Čičagovs, kas bija izdaudzināts ar savu drošo valodu, runājot ar ķeizaru, Čičagovs, kas domājās darījis Kutuzovam daudz laba, jo, aizsūtīts vienpadsmitajā gadā noslēgt mieru ar Turciju, bez Kutuzova ziņas, bet pārliecinājies, ka miers jau noslēgts, bija ķeizara priekšā atzinis, ka nopelns par miera noslēgšanu pieder Kutuzovam; šis pats Čičagovs pirmais sagaidīja Ku- tuzovu Viļņā pie pils, kur Kutuzovam vajadzēja apstāties. Čičagovs flotes vicemundierī, ar īsu zobenu, cepuri padusē turēdams, nodeva Kutuzovam ierindas raportu un pilsētas atslēgas. Jau zinādams pret Kutuzovu vērstos apvainojumus, Čičagovs ar visu savu izturēšanos visaugstākā mērā pauda jaunatnes nicīgi godbijīgo attieksmi pret prātu izkūkojušo veci.

Sarunā ar Cičagovu Kutuzovs, starp citu, pateica, ka viņam Borisovā atņemtās ekipāžas ar traukiem esot veselas un viņš tās saņemšot atpakaļ.

C'est pour me dire que je n'ai pas sur quoi man- ger… Je puis au contraire vous fournir de tout dans le cas meme ou vous voudriez donner des diners,1 — iekaisis atcirta Čičagovs, ar katru vārdu vēlēdamies pierādīt savu taisnību un tāpēc iedomādamies, ka arī Kutuzovs norūpējies par to pašu. Kutuzovs pasmīnēja savu smalko, saprotošo smīnu un, plecus paraustījis, atbildēja:

Ce n'est que pour vous dire ce que je vous dis.2 Viļņā Kutuzovs pretēji ķeizara gribai apturēja karapulku lielāko daļu. Kā apgalvoja viņa tuvākie līdzstrādnieki, Kutuzovs, šoreiz atrazdamies Viļņā, bija neparasti nolaidies un fiziski saguris. Viņš nelabprāt noņēmās ar armijas darīšanām, atstādams tās visas savu ģenerāļu ziņā, un, gaidīdams ķeizaru, nodevās izklaidīgai dzīvei.

Izbraucis ar savu svītu — grāfu Tolstoju, kņazu Vol- konski, Arakčejevu un citiem 7. decembrī no Pēterburgas,

' Jūs ar to gribat teikt, ka man nav no kā ēst… Gluži otrādi, varu

jums pakalpot ar visu, pat ja jūs vēlētos sarīkot dinejas. 2 Gribu jums teikt tikai to, ko saku.

ķeizars 11. decembri ieradās Viļņā un ceļa kamanās piebrauca taisni pie pils. Pils priekšā, nevērojot spalgo salu, stāvēja kāds simts ģenerāļu un štāba oficieru pilnā parādes formā un Semjonovskas pulka goda sardze.

Kurjers, kas putās sabrauktā trijjūgā ķeizaram pa priekšu piebrāzās pie pils, nokliedza: «Brauc!» Konovņicins metās priekšnamā pieteikt Kutuzovam, kas gaidīja mazajā šveicara istabiņā.

Brītiņu vēlāk uz lieveņa gāzelēdamies izlīgoja resnais, lielais veča stāvs pilnā parādes formā ar visām regālijām, kas klāja tam krūtis, un ar lenti ap vēderu. Kutuzovs uzlika cepuri kā uz parādi, paņēma rokās cimdus un sāniski, ar pūlēm cilādams kājas pa kāpieniem, nonāca lejā un paņēma rokā sagatavoto, ķeizaram nododamo raportu.

Skraidīšana, čuksti, vēl trakā ātrumā atdrāzies trijjūgs, un visas acis vērsās pretim kamanām, kuras strauji tuvojās un kurās jau varēja saskatīt ķeizara un Volkonska stāvu.

Tas viss pa piecdesmit gadu paradumam fiziski satrauca veco ģenerāli; viņš norūpējies steigā aptaustīja sevi, sakārtoja cepuri un uzreiz, tai pašā mirklī, kad ķeizars, kāpdams ārā no kamanām, pacēla uz viņu acis, uzpurinājies un izstiepies nodeva raportu un sāka runāt savā rāmajā, glaimīgajā balsī.

Ķeizars pārlaida Kutuzovam ašu skatienu no galvas līdz kājām, uz mirkli saviebās, bet, tūliņ pat savaldījies, piegāja un, rokas izpletis, apkampa veco ģenerāli. Atkal veca paraduma un paša sirdsdomu ietekmē šis skāviens, kā parasti, aizkustināja Kutuzovu: viņš iešņukstējās.

Ķeizars apsveicinājās ar oficieriem, ar semjonovskiešu sardzi un, vēlreiz paspiedis vecajam vīram roku, kopā ar viņu iegāja pilī.

Palicis vienatnē ar feldmaršalu, ķeizars tam izteica savu neapmierinātību ar gauso vajāšanas gaitu, par kļūdām pie Krasnojes un Berezinas un paziņoja savus apsvērumus par turpmāko karagājienu viņpus robežas. Kutuzovs nerunāja pretim un nekā nepiebilda. Viņa sejā stinga tā pati padevīgā un stulbā izteiksme, ar kādu viņš priekš septiņiem gadiem bija noklausījies ķeizara pavēles Austerlicas laukā.

Kad Kutuzovs iznāca no kabineta un savā smagajā, nirstošajā gaitā, galvu nokāris, gāja caur zāli, kāda balss viņu apturēja.

— Jūsu gaišība, — kāds teica.

Kutuzovs pacēla galvu un ilgi skatījās acīs grāfam Tolstojam, kas stāvēja viņa priekšā ar kādu sīku lietiņu sudraba traukā. Kutuzovs, likās, nesaprata, ko no viņa grib.

Pēkšņi viņš it kā apjēdza: tikko manāms smaids pazibēja viņa tuklajā sejā, un viņš, zemu un godbijīgi noliecies, paņēma lietiņu, kas atradās traukā. Tas bija pirmās pakāpes Jura ordenis.

XI

Otrā dienā pie feldmaršala bija pusdienas un balle, ko ķeizars pagodināja ar savu klātbūtni. Kutuzovs bija apbalvots ar pirmās pakāpes Jura ordeni; ķeizars izrādīja viņam visaugstāko cieņu; taču ikvienam bija zināms, ka ķeizars nav ar feldmaršalu mierā. Ievēroja pieklājību, un ķeizars pirmais rādīja labu priekšzīmi; taču visi zināja, ka vecais ir vainīgs un nekur neder. Kad, ķeizaram balles zālē ienākot, Kutuzovs pēc sena Katrīnas laiku paraduma lika tam pie kājām noliekt iegūtos karogus, ķeizars nepatikā saviebās un nomurmināja vārdus, kuros daži saklausīja — «vecais komediants».

Viļņā ķeizara neapmierinātība ar Kutuzovu pieauga jo vairāk tāpēc, ka Kutuzovs acīmredzot negribēja vai nevarēja saprast turpmākās kampaņas nozīmi.

Kad ķeizars otrā rītā uzrunāja pie viņa sapulcējušos oficierus: «Jūs esat izglābuši ne tikai Krieviju, jūs esat izglābuši Eiropu,» — jau toreiz visi saprata, ka karš vēl nav beidzies.

Vienīgi Kutuzovs negribēja to saprast un atklāti izteica savas domas, ka jauns karš nevar uzlabot Krievijas stāvokli un vairot tās slavu, bet var tikai padarīt stāvokli ļaunāku un pazemināt to augstākās slavas pakāpi, uz kādas, pēc viņa domām, patlaban nostājusies Krievija. Viņš centās ķeizaram pierādīt, ka nav iespējams savākt jaunus karapulkus; runāja par iedzīvotāju grūto stāvokli, par iespējamām neveiksmēm u. tml.

Dabiski, ka, šādi noskaņots, feldmaršals varēja būt tikai par traucēkli un kavēkli turpmākajā karā.

Lai izvairītos no sadursmes ar veco vīru, pati no sevis radās izeja, proti, tāpat kā Austerlicā un kā kampaņas sākumā Barklaja laikā, neuztraucot virspavēlnieku un viņam par to neziņojot, izraut viņam no kāju apakšas to varas pamatu, uz kura viņš stāvēja, un piešķirt to pašam ķeizaram.

Sādā nolūkā pamazām pārveidoja štābu, un visu Kutuzova štāba faktisko varu iznicināja vai nodeva ķeizaram. Tols, Konovņicins, Jermolovs saņēma citus uzdevumus. Visi pilnā mutē runāja, ka feldmaršals kļuvis ļoti vārgs un ar vāju veselību.

Viņam vajadzēja būt ar vāju veselību, lai atdotu savu posteni tam, kas nāca viņa vietā. Un tiešām, veselība viņam bija vāja.

Cik dabiski, vienkārši un pakāpeniski Kutuzovs bija ieradies no Turcijas Pēterburgas kroņa palātā vākt zemessargus un pēc tam armijā tieši tad, kad viņš bija nepieciešams, gluži tikpat dabiski, pakāpeniski un vienkārši tagad, kad Kutuzova loma bija nospēlēta, viņa vietā radās jauns darbinieks, kas patlaban bija vajadzīgs.

1812. gada karam bez sļavas krievu sirdij dārgās nacionālās nozīmes vajadzēja iegūt arī citu — Eiropas nozīmi.

Pēc tautu kustības no rietumiem uz austrumiem vajadzēja nākt tautu kustībai no austrumiem uz rietumiem, un šim jaunajam karam bija nepieciešams jauns darbinieks, kam būtu citas īpašības, citi uzskati nekā Kutuzovam un ko vadītu citi nodomi.

Tautu kustībai no austrumiem uz rietumiem un tautu robežu atjaunošanai Aleksandrs Pirmais bija tikpat nepieciešams, cik nepieciešams bija Kutuzovs Krievijas glābšanai un slavai.

Kutuzovs nesaprata, ko nozīmēja Eiropa, līdzsvars, Napoleons. Viņš nevarēja to saprast. Pēc tam kad ienaidnieks bija iznīcināts, Krievija atbrīvota un pacelta visaugstākās slavas pakāpē, krievu tautas pārstāvim, krievu cilvēkam kā tādam nekas vairs nebija darāms. Tautas kara pārstāvim neatlika nekas cits kā vien nāve. Un viņš nomira.

XII

Kā jau palaikam mēdz būt, Pjērs tikai tad sajuta visu gūstā izciesto grūtību un sasprindzinājuma smagumu, kad šīs grūtības un sasprindzinājums jau bija garām. Atbrīvots no gūsta, viņš aizbrauca uz Orlu un trešajā dienā pēc atbraukšanas, taisni tobrīd, kad bija sataisījies doties uz

Kijevu, saslima un nogulēja Orlā trīs mēnešus; viņam bija piemeties, kā ārsti teica, žults drudzis. Par spīti tam, ka ārsti viņu dziedināja, laida asinis un deva dzert zāles, viņš tomēr izveseļojās.

Viss, kas ar Pjēru bija noticis kopš atbrīvošanas un līdz pat slimībai, nebija atstājis uz viņu gandrīz nekādu iespaidu. Viņš atcerējās tikai pelēko, nemīlīgo laiku, gan lietu, gan sniegu, iekšēju fizisku smeldzi, sāpes kājās, sānos; atcerējās vispārējo iespaidu par cilvēku nelaimēm un ciešanām; atcerējās oficierus un ģenerāļus, kas iztaujādami satrauca viņu ar savu ziņkārību, atcerējās savas pūles sadabūt ekipāžas un zirgus un, galvenais, atcerējās savu toreizējo nespēju domāt un just. Savas atbrīvošanas dienā viņš redzēja Petjas Rostova līķi Tai pašā dienā viņš dabūja zināt, ka kņazs Andrejs sadzīvojis vairāk nekā mēnesi pēc Borodinas kaujas un tikai nesen Jaroslavļā Ros- tovu mājā miris. Tanī pašā dienā Deņisovs, kas Pjēram pateica šo jauno ziņu, starp citu, sarunā pieminēja Elēnas nāvi, domādams, ka Pjērs to jau sen zina. Toreiz Pjēram tas viss šķita tikai dīvaini. Viņš juta, ka nespēj apjēgt visu šo ziņu nozīmi. Viņš toreiz steidzās tikai drīzāk tikt projām no šīm vietām, kur cilvēki nogalināja cits citu, uz kādu klusu patvērumu un tur atjēgties, atpūsties un pārdomāt visu to dīvaino un jauno, ko pa šo laiku dabūjis zināt. Taču, tikko atbraucis Orlā, viņš saslima. Atlabis no slimības, viņš ieraudzīja ap sevi rosāmies divus savus kalpotājus, kas bija atbraukuši no Maskavas, — Terentiju un Vasku, un vecāko kņazi, kas, dzīvodama Jeļecā, Pjēra muižā, un uzzinājusi par viņa atbrīvošanu un slimību, bija ieradusies viņu kopt.

Savas veseļošanās laikā Pjērs tikai pamazām atradinājās no pēdējos mēnešos pierastajiem iespaidiem un sāka aprast ar to, ka rīt viņu neviens nekur nedzīs, ka neviens viņam neņems nost silto gultu un ka viņam noteikti būs ir pusdienas, ir tēja, ir vakariņas. Taču sapņos viņš vēl- ilgi redzēja sevi tajos pašos gūsta apstākļos. Tikpat pamazām Pjērs sāka apjēgt tās jaunās ziņas, ko saņēma, izkļuvis no gūsta: kņaza Andreja nāvi, sievas nāvi, franču iznīcināšanu.

Priecīga brīvības izjūta — tās pilnīgās, neatņemamās cilvēkā iemītošās brīvības izjūta, ko viņš pirmoreiz bija apzinājies pirmajā atpūtas vietā, izejot no Maskavas, — pildīja Pjēra sirdi visu laiku, kamēr viņš veseļojās. Viņš

brīnījās, ka šī iekšējā brīvība, kas nebija atkarīga no ārējiem apstākļiem, tagad it kā ar uzviju krāšņi apauga ari ar ārējo brīvību. Viņš bija viens svešā pilsētā, bez paziņām. Neviens no viņa nekā neprasīja; nekur viņu nesūtīja. Viss viņam bija, ko vien gribējās; domu par sievu, kuras viņu allaž bija mocījušas, nu vairs nebija, jo ari viņas pašas vairs nebija.

«Ai, cik labi! Cik jauki!» viņš sev sacīja, kad viņam piestūma spodri klātu galdu ar smaržīgu buljonu vai arī kad viņš vakarā apgūlās mīkstā, tīrā gultā, vai kad viņam ienāca prātā, ka sievas un franču vairs nav. «Ai, cik labi, cik jauki!» Un pa vecam paradumam viņš sev jautāja: «Nu, bet kā tālāk? Ko es darīšu!» Un tūdaļ pats sev atbildēja: «Nekā. Dzīvošu. Ai, cik jauki!»

Tas, kas viņu agrāk bija mocījis, ko viņš nemitīgi bija meklējis, dzīves mērķis — tagad viņam neeksistēja. Sis meklējamais dzīves mērķis viņam tagad neeksistēja nevis nejauši, ne tikai šobrīd, bet viņš juta, ka tā nemaz nav un nevar būt. Un tas, ka nebija mērķa, deva viņam to pilnīgo, priecīgo brīvības apziņu, kas šobrīd darīja viņu laimīgu.

Viņam nevarēja būt mērķa, jo tagad viņam bija ticība — ne jau ticība kaut kādiem likumiem vai vārdiem, vai domām, bet ticība dzīvam, vienmēr sajūtamam dievam. Agrāk viņš to bija meklējis mērķos, ko pats sev sprauda. Meklēdams šo mērķi, viņš tikai bija meklējis dievu; un pēkšņi gūstā viņš ne ar vārdiem, ne ar prātojumiem, bet tieši ar jūtām bija atskārtis to, ko viņam senās dienās jau bija teikusi aukle: ka dievs ir, lūk, tepat, visur. Gūstā viņš bija atskārtis, ka dievs Karatajevā bija lielāks, bezgalīgāks un ncaptveramāks nekā masonu atzītajā pasaules Afrhitektonā. Viņš jutās kā cilvēks, kas meklējamo atradis tepat sev zem kājām, kaut gan pūlējies to saskatīt tālumā. Visu savu mūžu viņš bija raudzījies kaut kur pāri apkārtējo cilvēku galvām, taču vajadzēja nevis sasprindzināt redzi., bet tikai skatīties uz to, kas bija tepat acu priekšā.

Agrāk viņš neprata nekur saskatīt dižo, neaptveramo un bezgalīgo. Viņš tikai juta, ka tam vajadzēja kaut kur būt, un meklēja to. Visā tuvajā, saprotamajā viņš redzēja vienīgi aprobežoto, sīko, ikdienišķo, bezjēdzīgo. Viņš bruņojās ar gara tālskati un raudzījās tālumā, turp, kur šis sīkais, ikdienišķais, gaisdams miglainā tālē, šķita viņam liels un bezgalīgs tikai tāpēc, ka nebija skaidri saskatāms.

Tāda viņam likās Eiropas dzīve, politika, masonu mācība, filozofija, filantropija. Taču arī tolaik, tais brīžos, ko viņš šķita esam paša vājumu, viņa prāts dažkārt iespiedās ari šai tālē, un viņš tur saskatija to pašu sīko, ikdienišķo, bezjēdzīgo. Tagad turpretim viņš bija iemācījies saskatīt lielo, mūžīgo un bezgalīgo visā, un tāpēc dabiski, lai saredzētu to, lai ar baudu to vērotu, viņš meta projām tālskati, kurā līdz šim bija lūkojies pāri citu cilvēku galvām, un prieka pilns vēroja ap sevi mūžam mainīgo, mūžam lielo, neaptveramo un bezgalīgo dzīvi. Un, jo tuvāk viņš to aplūkoja, jo mierīgāks un laimīgāks kļuva. Baigais jautājums — kāpēc? — kas senāk bija sagrāvis visas viņa gara celtnes, tagad viņam vairs neeksistēja. Tagad uz šo jautājumu — kāpēc? viņa dvēselē allaž bija gatava vienkārša atbilde: tāpēc, ka ir dievs, tas dievs, bez kura ziņas cilvēkam nekrīt ne mats no galvas.

XIII

Savā ārējā izturēšanās veidā Pjērs gandrīz nemaz nebija pārvērties. Viņš izskatījās gluži tāds pats kā agrāk. Tāpat kā agrāk viņš bija izklaidīgs un šķita nodarbināts nevis ar to, kas patlaban bija acu priekšā, bet ar kaut ko savu, īpašu. Atšķirība starp viņa agrāko un tagadējo stāvokli bija tā, ka senāk, aizmirsis to, kas bija viņa priekšā, to, ko viņam stāstīja, viņš ar cietēja izskatu, pieri saraucis, it kā pūlējās un nevarēja saskatīt kaut ko, kas atradās tālu no viņa. Tagad viņš gluži tāpat aizmirsa to, ko viņam stāstīja, un arī to, kas bija acu priekšā; taču tagad viņš ar tikko manāmu zobgalīgu smīnu lūkojās taisni uz to, kas bija viņa priekšā, un klausījās, ko viņam sacīja, kaut afī bija skaidrs, ka viņš redz un dzird kaut ko pavisam citu. Agrāk viņš, kaut arī likās labs, taču izskatījās nelaimīgs, un tāpēc cilvēki neviļus no viņa atrāvās. Tagad ap viņa muti pastāvīgi rotājās dzives prieka pilns smaids un acīs mirdzēja interese par cilvēkiem — jautājums: vai tie ir tikpat apmierināti kā viņš? Un cilvēkiem bija patīkami viņa klātbūtnē.

Agrāk viņš mēdza daudz runāt, runādams iekaisa un maz klausījās; tagad viņš reti kad aizrāvās sarunā un prata klausīties tā, ka cilvēki labprāt izteica viņam pašas slēptākās sirdsdomas.

Kņaze, kas nekad nebija Pjēru ieredzējusi un sevišķi naidīgi pret viņu noskaņota kopš tā laika, kad pēc vecā grāfa nāves jutās Pjēram pateicību parādā, sev pašai par brīnumu un dusmām, īsu laiku pavadījusi Orlā, kurp bija atbraukusi, lai pierādītu Pjēram, ka, nevērojot viņa nepateicību, tomēr uzskata par savu pienākumu viņu kopt, kņaze drīz vien pamānīja, ka viņa to mīl. Pjērs ne ar ko necentās iegūt kņazes labvēlību. Viņš tikai ziņkārē vēroja to. Senāk kņaze viņa skatienā bija jutusi vienaldzību un zobgalību un tāpat kā pret citiem arī pret viņu noslēgusies sevī un ļāvusi redzēt tikai savas dzīves skarbo virspusi; tagad turpretim viņa juta, ka Pjērs it kā iespiežas viņas dzīves slēptākajos dziļumos; un sākumā ar neuzticību, bet vēlāk ar pateicību pavēra viņam sava rakstura slēptās labās īpašības.

Pats viltīgākais cilvēks nebūtu varējis veiklāk iezagties kņazes uzticībā, izraisīdams viņā jaukāko jaunības laiku atmiņas un izrādīdams par tām interesi. Un tomēr visa Pjēra viltība bija tikai tā, ka viņš meklēja pats savu prieku, modinādams īgnajā, dzedrajā un savā ziņā lepnajā kņazē cilvēciskas jūtas.

«Jā, viņš ir ļoti, ļoti labs cilvēks, kad viņu ietekmē nevis ļauni cilvēki, bet tādi kā es,» kņaze sev sacīja.

Pjērā notikušo pārmaiņu pēc sava prāta uzņēma arī viņa kalpotāji — Terentijs un Vaska. Tie saskatīja, ka viņš kļuvis daudz vienkāršāks. Bieži vien Terentijs, palīdzējis kungam izģērbties un novēlējis labunakti, ar zābakiem un drēbēm rokā vilcinājās iet projām, gaidīdams, vai kungs nesāks runāties. Un pa lielākai daļai Pjērs aizturēja Te- rentiju, manīdams, ka tam gribas parunāties.

— Nu tad izstāsti man… kā īsti jūs sadabūjāt sev ēdamo? — viņš pajautāja. Un Terentijs sāka stāstīt par Maskavas izpostīšanu, par nelaiķi grāfu un ilgi stāvēja ar drēbēm uz rokas, stāstīdams, bet reizēm arī klausīdamies, ko stāsta Pjērs, un izgāja priekšnamā ar patīkamo apziņu, ka kungs viņam ir tuvs un draudzīgs.

Arī ārsts, kas Pjēru ārstēja un ik dienas apmeklēja, lai gan pēc ārstu paražas turēja par savu pienākumu izlikties par tādu, kam katra minūte dārga un ziedojama cietējai cilvēcei, — stundām nosēdēja pie Pjēra, stāstīdams savus iemīļotos nostāstus un novērojumus vispār par slimnieku un it īpaši par dāmu paražām.

Jā, ar šādu cilvēku patīkami patērzēt, nav vis tā kā pie mums provincē, — viņš mēdza sacīt.

Orlā dzīvoja daži franču oficieri — gūstekņi, un doktors atveda vienu no tiem,, jaunu itālieti.

Oficieris pasāka nākt pie Pjēra, un kņaze smējās par tām maigajām jūtām, ko itālietis izrādīja Pjēram.

Itālietis acīmredzot jutās laimīgs tikai tad, kad varēja atnākt pie Pjēra un parunāties, un pastāstīt viņam par savu pagātni, par savu mājas dzīvi, par savu mīlu un viņa priekšā izgāzt savu sašutumu par frančiem un it īpaši par Napoleonu.

Ja visi krievi kaut mazliet līdzīgi jums, — viņš sacīja Pjēram,. — c'est un sacrilege que de faire la guerre ā un peuple comme le votre. [294] [1] — tad ir noziegums karot ar tādu tautu kā jūsējā. Jūs, kas esat no frančiem tik daudz cietis, pat nedusmojaties uz tiem.

Un itālieša kvēlo mīlestību Pjērs bija iemantojis tikai ar to, ka atraisīja viņa dvēseles labākās tieksmes un priecājās par tām.

Pēdējās dienās Orlā pie Pjēra iegriezās viņa sens paziņa masons grāfs Vilarskis — tas pats, kas viņu 1807. gadā bija ievedis ložā. Vilarskis bija precējies ar bagātu krievieti, kurai Orlas guberņā piederēja lielas muižas, un pa'gaidām strādāja pilsētā apgādes daļā.

Dabūjis zināt, ka Bezuhovs ir Orlā, Vilarskis, kaut arī nekad nebija ar viņu bijis tuvu pazīstams, atbrauca pie viņa ar tiem draudzības un tuvības apliecinājumiem, ar kādiem cilvēki parasti apmainās, satiekoties tuksnesī. Vilarskis Orlā garlaikojās un jutās laimīgs, sastapis cilvēku no savām aprindām un, kā viņam šķita, ar vienādām interesēm.

Taču, sev par brīnumu, Vilarskis drīz vien pamanīja, ka Pjērs ļoti atpalicis no īstās dzīves un, kā viņš savā prātā Pjēru novērtēja, iestidzis apātijā un egoismā.

Vous vous encroutez, mon cher, [295] [1] jūs nolaižaties, mans mīļais.— viņš tam teica. Un tomēr tagad Vilarskis Pjēra sabiedrībā jutās labāk nekā agrāk un mēdza ik dienas pie tā iegriezties. Turpretim Pjēram, skatoties un klausoties Vilarskī, tagad šķita dīvaini uri neticami, ka ari viņš nesen bijis tāds pats.

Vilarskis bija precējies, ģimenes cilvēks, aizņemts ar darīšanām garu sievas muižā, gan dienestā, gan ģimenē. Viņš uzskatīja, ka visas šīs darīšanas traucē dzīvot un ka tās visas ir nicināmas, tāpēc ka to mērķis ir viga paša nn viņa ģimenes labklājība. Viņa vērību pastāvīgi saistīja militāri, administratīvi, politiski masonu apsvērumi. Un Pjers, nepūlēdamies pārgrozīt viņa uzskatus, nenosodīdams viņu, ar savu tagad aizvien kluso, priecīgo zobgalību labpatika vēroja šo dīvaino, viņam tik parasto parādību.

Attiecībās ar Vilarski, ar kņazi, ar ārstu, ar visiem cilvēkiem, ar kuriem viņš tagad satikās, Pjēra raksturā bija iezīmējies jauns vilciens, kas viņam nodrošināja visu cilvēku labvēlību: atziņa, ka ikviens cilvēks var domāt, just, raudzīties uz visu pēc sava prāta; atziņa, ka ar vārdiem nav iespējams grozīt cilvēka pārliecību. Šis ikvjena cilvēka likumīgais savdabīgums, kas agrāk Pjēru "uztrauca un kaitināja, tagad bija kļuvis par pamatu tām simpātijām un interesei, ar kādu viņš tuvojās cilvēkiem. Atšķirība cilvēku uzskatos, dažkārt pat pilnīga pretruna ar savu paša dzīvi un citam ar citu Pjēram darīja prieku un izraisīja viņā zobgalīgu un lēnīgu smīnu.

Praktiskajās lietās Pjers tagad negaidīti atskārta, ka ir atradis smaguma centru, kura agrāk nebija. Agrāk ikkatrs naudas jautājums, it īpaši lūgumi pēc naudas, ar ko viņam kā ļoti bagātam cilvēkam visai bieži uzmācās, sagadaja viņam nepārvaramu satraukumu un šaubas. «Dot vai nedot?» viņš sev vaicāja. «Man ir, bet viņam vajag. Taču citam vajag vēl vairāk. Kuram lielāka vajadzība? Bet varbūt abi ir blēži?» Un no visiem šiem minējumiem viņš agrāk neprata atrast nekādas izejas un deva visiem, kamēr bija ko dot. Gluži tādā pašā neizpratnē viņš agrāk nonāca ar katru jautājumu, kas skāra viņa īpašumus, ja viens sacīja, ka jārīkojas tā, bet otrs — citādi.

Tagad viņš, sev pašam par brīnumu, pamanīja, ka visos šajos jautājumos vairs nebija nedz šaubu, nedz neizpratnes. Nu viņā bija radies tiesnesis, kas pēc kādiem viņam pašam nezināmiem likumiem izlēma, ko vajadzēja un ko nevajadzēja darīt.

Tāpat kā agrāk viņš bija vienaldzīgs pret naudas lietām; taču tagad viņš nešaubīgi zināja, kas darāms un kas nav darāms. Pirmais pārbaudījums šim jaunajam tiesnesim bija gūstā krituša franču pulkveža lūgums; pulkvedis atnāca pie viņa, daudz stāstīja par saviem varoņdarbiem un pēdīgi gandrīz pieprasīja, lai Pjērs dod viņam četrus tūkstošus franku, ko aizsūtīt sievai un bērniem. Pjērs bez mazākās piepūles un svārstīšanās atteica viņam, vēlāk brīnīdamies, cik vienkārši un viegli atrisināms tas, kas senāk bija šķitis neatrisināmi grūts. Atteikdams pulkvedim, viņš turpat uz vietas nolēma, ka vajadzēs izlietot viltību, lai, aizbraucot no Orlas, piedabūtu itāliešu oficieri pieņemt no viņa naudu, kas tam acīmredzot bija vajadzīga. Jauns pierādījums Pjēram, ka viņam nodibinājies savs uzskats praktiskajās lietās, bija viņa lēmums jautājumā par sievas parādiem un par to, vai Maskavas nami un vasarnīcas atjaunojami vai nav atjaunojami.

Uz Orlu pie viņa atbrauca galvenais pārvaldnieks, un kopā ar to Pjērs aptuveni aprēķināja savus ienākumus, kas tagad bija mainījušies. Maskavas degšana, pēc pārvaldnieka aprēķina, Pjēram bija izmaksājusi ap diviem miljoniem.

Kā mierinājumu par šiem zaudējumiem galvenais pārvaldnieks uzrādīja Pjēram aprēķinu, ka, par spīti visiem šiem zaudējumiem, viņa ienākumi ne tikvien nesamazināsies, bet pat palielināsies, ja viņš atteiksies maksāt grāfienes atstātos parādus, ko tam nemaz nav pienākums maksāt, un ja neatjaunos Maskavas namus un Maskavas tuvienes muižu, kas ik gadus izmaksāja astoņdesmit tūkstošus un neienesa nenieka.

— Jā, jā, tas tiesa, — Pjērs piekrita, līksmi smaidīdams. — Jā, jā, man nekā tāda nevajag. Esmu no postījumiem kļuvis vēl bagātāks.

Taču janvārī no Maskavas ieradās Saveļjičs, pastāstīja par stāvokli Maskavā, par tāmi, ko arhitekts viņam sastādījis nama un vasarnīcas atjaunošanai, runādams par to kā par nolemtu lietu. Tai pašā laikā Pjērs saņēma vēstules no kņaza Vasilija un citiem Pēterburgas paziņām. Vēstulēs bija runa par sievas parādiem. Un Pjērs nolēma, ka pārvaldnieka plāns, kas viņam bija tik ļoti paticis, ir aplams un ka jābrauc uz Pēterburgu nokārtot sievas darīšanas un tad uz Maskavu būvēties. Kāpēc tā vajag, viņš nezināja; taču nešaubīgi zināja, ka tā vajag. Viņa ienākumi ar šo lēmumu samazinājās par trim ceturtdaļām. Taču tā vajadzēja; viņš to juta.

Vilarskis brauca uz Maskavu, un viņi norunāja braukt kopā.

Orlā veseļodamies, Pjērs visu laiku bija izjutis prieku, brīvību, dzīvību; taču, kad viņš, ceļojuma laikā piepeši nokļuvis plašā pasaulē, ieraudzīja simtiem jaunu seju, šīs jūtas kļuva vēl spēcīgākas. Visu ceļojuma laiku viņš jutās līksms kā skolnieks brīvdienās. Visi cilvēki: pasta puisis, stacijas uzraugs, ceļā vai sādžā sastaptie zemnieki — visi viņa acīs bija ieguvuši jaunu jēgu. Vilarska klātbūtne un piezīmes, viņa nemitīgā sūrošanās par Krievijas nabadzību, atpalicību no Eiropas un tumsonību tikai kāpināja Pjēra prieku. Tur, kur Vilarskis redzēja stingumu, Pjērs saskatīja neparasti varenu dzīvības spēku, to spēku, kas šajā sniega klajumā uzturēja šās viengabalainās, neparastās un vienotās tautas dzīvību. Viņš nerunāja Vilarskim pretim un, it kā būdams ar to vienis prātis (jo šķietamā piekrišana bija drošākais līdzeklis izvairīties no spriedelējumiem, no kuriem tik un tā nekas nevarēja iznākt), priecīgi smaidīja, viņā klausīdamies.

XIV

Tāpat kā grūti izskaidrot, kālab un kurp steidzas skudras no izārdīta pūžņa, vienas — vilkdamas gruzīšus, oliņas un nedzīvās skudras projām no pūžņa, citas — atpakaļ uz pūzni, — kādēļ tās sagrūžas kopā, steidzas cita citu panākt, plēšas, — tikpat grūti būtu izskaidrot iemeslus, kas pēc franču iziešanas lika krievu cilvēkiem p«ulcēties tai vietā, ko agrāk sauca par Maskavu. Taču, tāpat kā, vērojot skudras, kas ņudz ap izpostīto pūzni, kaut arī tas ir pilnīgi iznīcināts, no šo rosīgo kukaiņu sīkstuma, enerģijas, no to neskaitāmā daudzuma var manīt, ka izpostīts viss, izņemot kaut ko nesagraujamu, nemateriālu, no kā sastāv viss pūžņa spēks, — gluži tāpat ari Maskava, kaut gan tur nebija ne priekšniecības, ne baznīcu, ne svētumu, ne bagātību, ne namu, oktobra mēnesī bija tā pati Maskava, kāda bija augustā. Viss bija sagrauts, izņemot kaut ko nemateriālu, bet varenu un nesagraujamu.

Dziņas, kas cilvēkiem lika no visām pusēm traukties uz Maskavu, kad tā bija iztīrīta no ienaidnieka, bija visdažā* dākās, personiskas un pirmajā laikā pa lielākai daļai mežonīgas, dzīvnieciskas. Tikai viena dziņa bija visiem kopēja, — tā bija tiekšanās turp, uz to vietu, ko agrāk sauca par Maskavu, lai tur izvērstu savu darbību.

Pēc nedēļas Maskavā jau bija piecpadsmit tūkstošu iedzīvotāju, pēc divām — divdesmit pieci tūkstoši utt.

Aizvien pieaugdams un pieaugdams, šis skaits 1813. gada rudenī jau pārsniedza 12. gada iedzīvotāju skaitu.

Pirmie krievu cilvēki, kas iegāja Maskavā, bija Vincen- gerodes nodaļas kazaki, zemnieki no apkārtējām sādžām un no Maskavas izbēgušie iedzīvotāji, kas bija slapstīju- šies tās apkaimē. Ienākuši izpostītajā pilsētā un atraduši to izlaupītu, arī krievi sāka laupīt. Viņi turpināja to, ko bija darījuši franči. Zemnieki rindām vien sabrauca Maskavā, lai savos vezumos aizvestu uz sādžām visu, kas bija pamests izpostītajos Maskavas namos un ielās. Kazaki veda projām uz savām apmetnēm ko varēdami, namsaimnieki pievāca visu to, ko atrada citu mājās, un stiepa uz savējām ar ieganstu, ka tā esot viņu manta.

Pēc pirmajiem laupītājiem sabrauca citi, pēc tiem vēl un vēl, un reizē ar to, ka laupītāju skaits pieauga, laupīt kļuva aizvien grūtāk un grūtāk un laupīšana pieņēma noteiktāku veidu.

Franči bija atraduši Maskavu kaut ari tukšu, taču ar visām organiski normālām dzīvojošas pilsētas formām, ar dažādām tās izpausmēm: tirgošanos, amatiem, greznību, valsts pārvaldīšanu, reliģiju. Šīs formas bija nedzīvas, taču tās vēl pastāvēja. Bija tirgus rindas, pārdotavas, noliktavas, spīķeri, tirgi — vairums ar precēm; bija fabrikas, amatnieku darbnīcas; bija pilis, bagāti nami pilni ar greznuma priekšmetiem; bija slimnīcas, cietumi, tiesu iestādes, baznīcas, katedrāles. Jo ilgāk franči palika, jo vairāk tika iznīcinātas šīs pilsētas dzīves formas, un uz beigām viss saplūda vienā nedalāmā, nedzīvā laupīšanas joslā.

Jo ilgāk franči laupīja, jo vairāk saruka Maskavas bagātība un pašu laupītāju spēki. Jo ilgāk turpinājās laupīšana, ko, atgriezdamies galvaspilsētā, bija uzsākuši krievi, jo vairāk tai radās dalībnieku, toties straujāk atjaunojās Maskavas bagātība un pilsētas normālā dzīve.

Bez laupītājiem uz Maskavu no visām malām kā asinis uz sirdi plūda visdažādākie ļaudis, ko šurp vilka — dažu ziņkāre, dažu amata pienākums, dažu aprēķins, — namsaimnieki, garīdzniecība, augstāki un zemāki ierēdņi, sīktirgotāji, amatnieki, zemnieki.

Jau pēc nedēļas zemniekus, kas bija sabraukuši ar tukšiem pajūgiem, lai vestu projām mantas, priekšniecība apturēja un piespieda izvest no pilsētas līķus. Citi zemnieki, padzirdējuši par biedru neveiksmi, brauca pilsētā ar maizes labību, auzām, sienu, nosizdami cits citam cenu zemāk par iepriekšējo. Ik dienas Maskavā plūda iekšā namdaru arteļi, cerēdami uz brangu peļņu, un visās malās cēla jaunas un laboja vecās, apdegušās ēkas. Tirgotāji vēra vaļā būdas un sāka tirgoties. Apdegušajās mājās ierīkoja ēdnīcas un iebraucamās vietas. Garīdznieki atjaunoja dievkalpojumus daudzās nenodegušajās baznīcās. Ziedotāji nesa izlaupītās baznīcu mantas. Ierēdņi ar saviem vadmalu pārvilktajiem galdiem un papīru skapjiem iekārtojās nelielās istabiņās. Augstākā priekšniecība un policija rīkojās, dalīdama pēc franču aiziešanas palikušās mantas. To namu saimnieki, kuros bija pamests daudz no citām mājām savilktu mantu, sūdzējās par netaisnību, ka visas tās aizveda uz šķautņu palātu; citi pastāvēja uz to, ka franči no dažādām mājām saveduši mantas vienuviet un tāpēc būtu netaisni atdot namu īpašniekiem tās, kas pie viņiem atrastas. Lamāja policiju; lūkoja to piekukuļot; rakstīja desmitkāršotas tāmes par sadegušajām kroņa mantām; prasīja pabalstus. Grāfs Rastopčins rakstīja savas proklamācijas.

XV

Janvāra beigās Pjērs iebrauca Maskavā un apmetās nama spārnā, kas bija palicis neskarts. Viņš apmeklēja grāfu Rastopčinu un dažus paziņas, kas bija atgriezušies Maskavā, un taisījās parīt braukt uz Pēterburgu. Visi svinēja uzvaru; izpostītajā galvaspilsētā, kas sāka atspirgt, visur kūsāja dzīvība. Pjēru visi sagaidīja ar prieku; visi vēlējās viņu redzēt, un visi iztaujāja par to, ko viņš pieredzējis. Pjērs jutās sevišķi draudzīgi noskaņots pret visiem šiem cilvēkiem, ko sastapa; taču neviļus viņš tagad pret visiem izturējās aizdomīgi, lai ar kaut ko sevi nesaistītu. Uz visiem jautājumiem, ko viņam izteica, svarīgiem un nesvarīgiem, vienalga, vai viņam jautāja, kur viņš dzīvos, vai domā būvēties, kad brauks uz Pēterburgu un vai uzņemsies aizvest kādu kastīti, — viņš atbildēja: jā, varbūt, domāju gan u. tml.

Par Rostoviem viņš dzirdēja, ka tie esot Kostromā, un domas par Natašu viņam reti ienāca prātā. Ja tās arī ienāca prātā, tad tikai kā tīkama tālas pagātnes atmiņa. Viņš jutās brīvs ne tikvien no dzīves apstākļiem, bet arī no šīm jūtām, kuras šķitās tīšuprāt sevī uzkurinājis.

Trešajā dienā pēc atbraukšanas viņš no Drubeckiem dabūja zināt, ka kņaze Marja esot Maskavā. Pjēru bieži māca domas par kņaza Andreja nāvi, ciešanām, par pēdējām dienām, un tagad tās ar jaunu spēku nāca viņam prātā. Pusdienas ēdot, dabūjis zināt, ka kņaze Marja esot Maskavā un dzīvojot savā nenodegušajā namā Vozdvi- ženkā, viņš tajā pašā vakarā brauca pie tās.

Ceļā pie kņazes Marjas Pjērs nemitīgi domāja par kņazu Andreju, par savu draudzību ar viņu, par dažu labu tikšanos ar viņu un visvairāk par pēdējo — Borodinā.

«Vai tiešām viņš nomira tanī naidīgajā noskaņā, kādā bija tolaik? Vai tiešām viņam pirms nāves nepavērās dzīves izskaidrojums?» Pjērs domāja. Viņš atcerējās Karata- jevu, tā nāvi un neviļus sāka salīdzināt šos divus cilvēkus, tik dažādus un.tomēr tik līdzīgus tai mīlestībā, kādu viņš juta pret tiem abiem, un tāpēc, ka tie abi bija dzīvojuši un abi miruši.

Visnopietnākajā noskaņā Pjērs piebrauca pie vecā kņaza mājas. Nams bija palicis vesels. Tajā varēja manīt postījuma pēdas, taču mājas raksturs bija tāds pats. Vecais sulainis, kas ar stingru seju saņēma Pjēru, it kā likdams viesim manīt, ka, lai arī kņaza vairs nav, tas tomēr vēl negroza mājas kārtību, — pateica, ka kņazei labpaticis aiziet uz savām istabām un ka viņa pieņemot pa svētdienām.

Pieteic, varbūt pieņems, — Pjērs sacīja.

Klausos, — oficiants atbildēja, — lūdzami, portretu istabā.

Pēc dažām minūtēm pie Pjēra iznāca sulainis un Desals. Desals kņazes vārdā ziņoja Pjēram, ka viņa ļoti priecājas to sastapt un lūdz, ja viņš atvainotu, bez kādām ceremonijām nākt augšā viņas istabās.

Pazemā istabiņā, ko apgaismoja viena svece, sēdēja kņaze un vēl kāda sieviete melnās drēbēs. Pjērs atcerējās, ka kņazei vienmēr bijušas biedrenes, bet kas tās tādas, šīs biedrenes, Pjērs nezināja un neatcerējās. «Tā ir kāda no kņazes biedrenēm,» viņš nodomāja, pametis skatienu uz melni ģērbušos dāmu.

Kņaze strauji piecēlās viņam pretim un sniedza roku.

Jā, — viņa sacīja, ielūkodamās Pjēra gluži citādajā sejā, kad tas bija noskūpstījis viņai roku, — lūk, kā mēs nu tiekamies. Viņš pēdējā laikā bieži runāja par jums, —

viņa teica, pavērsdama skatienu no Pjēra uz savu biedreni ar tādu biklumu, kas uz mirkli Pjēru pārsteidza.

Es tā priecājos, dabūjusi zināt, ka jus izglābies. Tā bija vienīgā priecīgā vēsts, ko mēs kopš ilga laika esam saņēmušas. — Kņaze atkal un vēl nemierīgāk atskatījās uz savu biedreni un dzīrās ko piebilst; bet Pjērs viņu pārtrauca:

Varat iedomāties, es par viņu nekā nezināju, — viņš teica. — Es domāju, ka viņš kritis. Visu, ko zinu, es uzzināju no citiem, tā sakot, no trešās mutes. Zinu tikai tik daudz, ka viņš nokļuvis pie Rostoviem … Cik liktenīgi!

Pjērs runāja strauji, dzīvi. Reiz viņš pavērās sejā kņazes biedrenei, pamanījis sevī noraugāmies vērīgi laipnu, ziņkāru skatienu, un, kā sarunas laikā bieži mēdz gadīties, nez kāpēc nojauta, ka šī kņazes biedrene melnajās drēbēs ir jauka, laba, brīnišķa būtne, kas netraucēs viņa sirsnīgo sarunu ar kņazi Marju.

Bet, kad viņš pateica pēdējos vārdus par Rostoviem, mulsums kņazes Marjas sejā izpaudās vēl stiprāk. Viņa atkal strauji pavērsa skatienu no Pjēra sejas uz melri ģērbušās dāmas seju un jautāja:

Vai tad nepazīstat?

Pjērs vēlreiz paraudzījās biedrenes bālajā, smalkajā seja ar melnajām acīm un savādo muti. Kaut kas tuvs, sen aizmirsts un vairāk nekā mīļš tagad raudzījās viņā no šīm vērīgajām acīm.

«Taču nē, tas nevar būt?» viņš nodomāja. «Sī stingrā, vājā un bālā, novecojusī seja? Tā nevar būt viņa. Tā tikai atgādina viņu.» Bet tobrīd kņaze Marja teica: «Nataša.» Un seja ar vērīgajām acīm pasmaidīja — ar pūlēm, ar mokām, kā veras ierūsējušas durvis, un pa šīm pavērtajām durvīm Pjēru pēkšņi apvēdīja un apskāva tā sen aizmirstā laime, par kuru viņš taisni patlaban nemaz nedomāja. Uzvēdīja, apskāva un pārņēma viņu visu. I\ad viņa pasmaidīja, vairs nevarēja būt šaubu: tā bija Nataša, un viņš to mīlēja.

Pašā pirmajā mirklī Pjērs neviļus gan viņai, gan kņazei Marjai un, galvenais, sev pašam bija izpaudis pat viņam pašam nezināmo noslēpumu. Viņš nosarka priecīgi un sāpīgā smeldzē. Viņš gribēja noslēpt savu saviļņojumu. Taču, jo vairāk viņš pūlējās to noslēpt, jo skaidrāk — skaidrāk nekā ar visnoteiktākajiem vārdiem — gan sev, gan viņai, gan kņazei Marjai atzinās, ka viņš to mīl.

ļ

«Nē, tas tāpat vien, no pārsteiguma,» Pjērs nodomāja. Bet, līdzko viņš gribēja turpināt aizsākto sarunu ar 'kņazi1 Marju, viņš atkal pavērās Natašā un vēl tumšāks sārtums ielija viņam sejā, un vēl spēcīgāks prieka un foaifu saviļņojums pārņēma viņa dvēseli. Viņš sapinās vāTdos un aprāvās teikuma vidū.

Pjērs nepamanīja Natašu, tāpēc ka nekādi nebija gaidījis viņu te sastapt, bet nepazina tāpēc, ka Natašā notikusī pārmaiņa, kopš tas viņu nebija redzējis, bija milzīga. Viņa bija kļuvusi vāja un bāla. Taču 1as nebija tas, kas viņu darīja nepazīstamu: viņu nevarēja pazīt pirmajā mirklī, kad Pjērs ienāca, jo šai sejā, kuras acīs senāk -aizvien bija starojis slēpts dzīves prieka smaids, tagad, viņam ienākot un pirmoreiz to uzlūkojot, nebija ne smaida ēras; bija vienīgi acis, vērīgas, 'labas un skumji jautājošas.

Pjēra mulsums nelika Natašai samulst-, vienīgi prieks tikko manāmi apgaismoja visu viņas seju.

XVI

Viņa atbrauca pie manis paviesoties, — kņaze Marja stāstīja. — Grāfs un grāfiene ieradīsies nākamajās dienās. Grāfiene ir šausmīgā stāvoklī. Bet Katašai arī pašai vajadzēja tikt pie ārsta. Viņu ar varu atsūtīja man līdzi.

Jā, vai gan ir kāda ģimene, kam nav savu bēdu? — sacīja Pjērs, vērsdamles pie Natašas. — Jūs zināt, tas notika tanī pašā dienā, kad mūs atbrīvoja. Es viņu redzēju. Kas tas bija par brīnišķīgu zēnu".

Nataša raudzījās Pjērā, un par atbildi viņa vārdiem tai tikai vēl plašāk pavērās ira iemirdzējās acis.

Ko gan var sacīt vai domāt, lai mierinātu, — Pjērs turpināja. — It nekā. Kālab vajadzēja mirt tik jaukam, dzīvības pilnam zēnam?

Jā, mūsu laikos būtu grūti dzīvot bez ticības.., — kņaze Marja noteica.

Jā, jā. Tā gan ir tīra patiesība, — Pjērs steigšus piekrita.

Kāpēc? — iejautajās Nataša, vēriigi lūkodamās Pjēram acīs.

Kā — kāpēc? — kņaze Marja atjautāja. — Jau domas vien par to, kas gaida tur .„.

Nataša, nenoklausijusies, ko saka kņaze Marja, atkal jautājoši pavērās Pjērā.

un tāpēc,, — turpināja Pjērs, — ka tikai tas cilvēks* kas tīc, ka ir dievs, kas mūs vada, spēj pārdzīvot tādu zaudējumu, kā viņas un …. jūsējais, — Pjērs sacīja.

Nataša Jau. pavēra muti, gribēdama kaut ko iebilst, taču pēkšņi aprāvās. Pjērs pasteidzās novērsties- no viņas un atkal uzrunāja kņazi Marju, jautādams par sava drauga pēdējām drenām. Pjēra mulsums tagad biļa gandrīz izgaisis; taču reizē ar to viņš juta, ka zudusi visa viņa agrākā brīvība. Viņš juta, ka katram viņa vārdam, katrai rīcībai, nu ir kāds tiesnesis, kura spriedums viņam dārgāks par visu pārējo cilvēku spriedumiem visā pasaulē. Tagad viņš runāja un reizē ar saviem vārdiem apsvēra, kādu iespaidu viņa vārdi atstāj uz Natašu. Viņš tīšām nerunāja to, kas viņai varētu patikt; taču, lai viņš sacīja ko sacīdams, viņš sprieda par sevi no viņas viedokfa.

Kņaze Marļa me labprāt, kā parasti mēdz būt, sāka stāstīt, kādā stāvoklī atraduisi kņazu Andreju. Tomēr Pj.era jautājumi, viņa trauksmīgi nemierīgais skaļie es, viņa saviļņojumā dreboša seja pamazam lika viņai iedziļināties sīkumos, ko viņa baidījās sev atjaunot iztēlē.

Jā, jjā, tā, tā… — Pjers allaž piebilda, ar visu augumu, noliecies pret kņazi Marju un kāri klausīdamies viņas stāstīļumā. — Jā, j,ā„ tātad viņš nomierinājās, at- maiga? Viņš ar visiem dvēseles spēkiem aitaž meklēja tikai, vienu: būt pilnīgi labs, tāpēc nevarēja baidīties no. nāves. Trūkumi, kas viņam, biļa — ja vien tie bija, — nenāca no viņa. Tātad viņš bija at maidzīs? — Pjērs pārvaicāja..

Kāda laime, ka viņš satikās ar jums, — viņš sacīja Natašai, pēkšņi pagriezies pret viņu un raudzīdamies viņā asaru pilnām aeimi

Natašas seja nodrebēja. Viņa satrauca pieri mira vienu mirkli nodūra acis. Brrliiņui viņa svārstījās: runāt vai nerunāt.

Jā, tā bija laime, — viņa sacīja klusā krūšu balsī,

man tā patiešām bija iaioie. — Viņa bodi klusēja.

Un viņš…. viņš…. viņš teica, ka esot to vēlējies, tai brīdī, kad es pie viņa iegāju.

Natašai balss aprāvās. Viņa nosarka, sažņaudza rokas uz ceļiem un pēkšņi, adrraredzot sevr p'kspiedusi, pacēla galvu un sāka ātri runāt:

Mēs nekā nezinājām, kad braucām no Maskavas. Es nedrīkstēju par viņu jautāt. Un uzreiz Soņa man pateica, ka viņš esot pie mums. Es nekā nedomāju, nevarēju iedomāties, kādā stāvoklī viņš atrodas; man tikai vajadzēja viņu redzēt, būt pie viņa, — viņa stāstīja drebēdama un aizelsdamās. Un, neļaudama sevi pārtraukt, viņa pastāstīja to, ko vēl nekad nevienam nebija stāstījusi: visu, ko viņa pārdzīvojusi tanīs trīs nedēļās ceļā un Jaroslavļā.

Pjērs klausījās viņā ar vaļēju muti un nenolaizdams no viņas savas asaru pilnās acis. Klausīdamies Natašā, viņš nedomāja ne par kņazu Andreju, ne par nāvi, ne par to, ko viņa stāstīja. Viņš klausījās Natašā un juta tikai žēlumu par tām mokām, ko viņa cieta, patlaban stāstīdama.

Viebdamās aiz piepūles valdīt asaras, kņaze sēdēja Na- tašai līdzās un pirmoreiz klausījās šo Natašas un sava brāļa pēdējo dienu mīlas stāstu.

Šis moku un līksmes pilnais stāstījums acīmredzot Na- tašai bija nepieciešams.

Viņa runāja, jaukdama visniecīgākos sīkumus ar slēptākajām sirdsdomām, un, šķita, nekad nevarēja beigt. Vairāk reižu viņa stāstīja vienu un to pašu.

Aiz durvīm atskanēja Desala balss, kas jautāja, vai Ni- koluška drīkstot ienākt atvadīties.

Tas nu ir viss, viss … — Nataša nobeidza. Viņa strauji piecēlās tobrīd, kad nāca iekšā Nikoluška, un gandrīz skriešus devās uz durvīm, alsitās ar galvu pret durvīm, ko sedza portjera, un, ievaidēdamās it kā aiz sāpēm, it kā aiz bēdām, izmetās no istabas.

Pjērs raudzījās uz durvīm, pa kurām tā bija izgājusi, un nesaprata, kāpēc gan viņš piepeši palicis viens pats visā pasaulē.

Kņaze Marja iztraucēja viņu no domām, pievērsdama viņa uzmanību brāļadēlam, kas ienāca istabā.

Nikoluškas seja, kas atgādināja tēvu, tajā dvēseles at- maiguma brīdī, kādu Pjērs patlaban pārdzīvoja, viņu tā saviļņoja, ka, noskūpstījis Nikolušku, viņš ar skubu pie- celās un, izvilcis mutautiņu, aizgāja pie loga. Viņš gribēja atvadīties no kņazes Marjas, bet viņa to aizturēja.

Nē, mēs ar Natašu dažreiz neguļam līdz pulksten trijiem; lūdzu, pakavējieties pie mums. Es likšu padot vakariņas. Ejiet lejā, mēs tūliņ nāksim.

Iekām Pjērs izgāja, kņaze viņam pateica:

Tā bija pirmā reize, kad Nataša par viņu tā runāja.

XVII

Pjēru ieveda lielā, apgaismotā ēdamistabā; pēc dažām minūtēm atskanēja soļi un istabā ienāca kņaze ar Natašu. Nataša bija mierīga, kaut gan viņai sejā atkal bija iegulusi stingrā izteiksme bez smaida. Kņaze Marja, Nataša un Pjērs vienādi pārdzīvoja to neveiklības sajūtu, kāda parasti mēdz uznākt pēc nopietnas un sirsnīgas sarunas. Turpināt iepriekšējo sarunu nav iespējams; runāt par niekiem — kauns, bet klusēt nepatīkami, jo gribas runāt, un šī klusuciešana šķiet kā izlikšanās. Viņi klusēdami piegāja pie galda. Sulaiņi atstūma un piestūma krēslus. Pjērs atlocīja vēso servjeti un, apņēmies pārtraukt klusēšanu, paskatījās uz Natašu un kņazi Marju. Abas acīmredzot tai pašā brīdī bija apņēmušās to pašu; abām acīs mirdzēja apmierinājums ar dzīvi un atzīšanās, ka blakus bēdām ir arī prieki.

Vai dzerat degvīnu, grāf? — vaicāja kņaze Marja, un šie vārdi uzrēiz izklīdināja pagātnes ēnas.

Pastāstiet jel par sevi, — kņaze Marja lūdza, — par jums stāsta tādus neticamus brīnumus.

Jā, — Pjērs atsaucās ar savu tagad parasto labsirdīgi zobgalīgo smaidu. — Pat man pašam dažkārt stāsta tādus brīhumus, kādus ne sapnī neesmu redzējis. Marja Abramovna uzaicināja mani pie sevis un visu laiku man stāstīja, kas ar mani noticis vai kam vajadzējis notikt. Arī Stepans Stepaničs samācīja mani, kā stāstīt. Vispār — esmu novērojis, ka būt interesantam cilvēkam ir ļoti ērti (es tagad esmu interesants cilvēks); mani ielūdz un man stāsta.

Nataša pasmaidīja un dzīrās ko sacīt.

Mums stāstīja, — kņaze Marja viņu pārtrauca, — ka jūs Maskavā esot zaudējis divus miljonus. Vai tas tiesa?

Nē, esmu kļuvis trīskārt bagātāks, — Pjērs atbildēja.

Kaut ari sievas parādi un nepieciešamība atjaunot ēkas

bija radījuši pārmaiņas viņa mantas stāvoklī, Pjērs joprojām mēdza stāstīt, ka esot kļuvis trīsreiz bagātāks,

Ko es neapšaubāmi esmu ieguvis, — viņš sacīja, — tā ir brīvība … — viņš nopietni iesāka, taču pārlika un neturpināja, atskārtis, ka tas būs pārāk egoistisks sarunu priekšmets.

Un vai jūs būvējaties?

Jā, Saveļjičs liek.

Sakiet, jūs vēl nezinājāt, ka grāfiene mirusi, kad palikāt Maskavā? — vaicāja kņaze Marja un spēja nosarka, pamanījusi, ka ar šo jautājumu tūliņ pēc tam, kad viņš bija teicies esot brīvs, piešķir viņa vārdiem tādu nozīmi, kādas tiem varbūt nemaz nebija.

Nē, — Pjērs atteica, acīmredzot nemaz nemulsdams par to, kā kņaze iztulkojusi viņa ieminēsanos par savu brīvību. — To es dabuju zināt Orlā, un jūs nevarat iedomāties, kā tas mani satrieca. Mēs nebijām priekšzīmīgi laulāti draugi, — viņš aši turpināja, uzmetis skatienu Na- tašai un pamanījis viņas sejā ziņkāri, kā viņš atsauksies par savu sievu. — Taču šī nāve mani ārkārtīgi satrieca. Kad divi cilvēki ķildojas, vainīgi vienmēr abi. Un pret cilvēku, kura vairs nav, paša vaina uzreiz kļūst briesmīgi smaga. Un turklāt tāda nāve… bez draugiem, bez mierinājuma. Man viņas ļoti, ļoti žēl, — viņš nobeidza un apmierināts pamanīja Natašas sejā dzīvu atsaucību.

Un tā nu jūs atkal esat vecpuisis un līgavainis? — kņaze Marja ieminējās.

Pjērs pēkšņi tumši piesarka un ilgi pūlējās neskatīties uz Natašu. Kad viņš pēdīgi saņēmās to uzlūkoja seja tai bija salta, barga un, kā viņam likās, pat nicīga.

Bet vai jūs tiešām tikāt redzējis Napoleonu un ar viņu runājis, kā mums stāstīja? — kņaze Marja" apvaicājās.

Pjērs iesmējās.

Ne reizi, nekad. Visiem vienmēr liekas, ka būt gūstā nozīmē viesoties pie Napoleona. Es ne vien netiku viņu redzējis, bet netiku pat dzirdējis par viņu. Biju daudz sliktākā sabiedrībā.

Vakariņas beidzās, un Pjērs, sākumā atteicies stāstīt par savu gūsta laiku, pamazām iesila stāstījumā.

Bet tas taču taisnība, ka jūs palikāt, lai nogalinātu Napoleonu? — Nataša viņam vaicāja, viegli vīpsnādama. — Es jau toreiz nojautu, kad mēs jūs satikām pie Suba- reva torņa, atceraties?

Pjērs atzinās, ka tas esot patiesība, un pēc šā vaicājuma, sekodams kņazes Marjas un it īpaši Natašas jautājumiem, pamazām sāka sīki atstāstīt savus piedzīvojumus.

Sākumā viņš stāstīja ar to zobgalīgo, lēnprātīgo skatienu, ar kādu viņš tagad raudzījās uz cilvēkiem un jo sevišķi uz sevi pašu; taču vēlāk, savā stāstā nonācis pie šausmām un ciešanām, ko bija pieredzējis, pašam nemanot, aizrāvās un sāka runāt apvaldītā saviļņojumā kā cilvēks, kas atmiņā pārdzīvo spēcīgus iespaidus.

Kņaze Marja ar rāmu smaidu raudzījās drīz uz Pjēru, drīz lizr Natašu. Visā šai stāstā viņa redzēja tikai Pjiēru un tā labsirdību. Nataša, uz rokas atbalstījusies, sejas izteiksmei pastāvīgi mainoties reizē ar stāstījumu, ne mirkli neatraudamās, sekoja Pjēram, redzami pārdzīvodama kopā ar viņu to, ko viņš stāstīja. Ne tikvien Natašas skatiens, bet izsaucieni un īsie jautājumi, ko tā izmeta, liecināja Pjēram, ka no visa, ko viņš stāstīja, tā sapratusi taisni to, ko viņš gribēja izteikt. Varēja redzēt, ka viņa saprata ne vien to, ko viņš stāstīja., bet arī to, ko viņš būtu gribējis, bet nespēja izteikt vārdos. Epizodi ar bērnu un sievieti, kurus aizstāvot viņš bija saņemts, Pjērs atstāstīja šādi:

Tas bija šausmīgs skats, bērni pamesti, daži ugunī… Man redzoC no. uguns izrāva bērnu … sievietes, kurām plēsa nost drēbes, rāva no ausīm auskarus ….

Pjērs nosarka un sastomījās.

Tad' atjāja patruļa un saņēma ciet visus, kas nelaupīja, visus vīriešus. Arī mani.

Jūs droši vien nestāstāt visu; jūs droši vien izdarījāt kaut ko… — Nataša ieteicās un uz mirkli apklusa, — labu.

Pjērs stāstīja tālāk. Stāstot par nāves sodu, viņš gribēja noklusēt drausmīgos sīkumus; bet Nataša prasīja, lai viņš neko neizlaiž.

Pjērs gribēja sākt par Karatajevu (viņš bija jau piecēlies no galda un staigāja pa istabu, Nataša sekoja viņam ar acīm) un apstājās.

Jūs nevarat ne iedomāties, ko es esmu mācījies no šā cilvēka, muļķīša, kas pa.t lasīt neprata.

Nēr nē, stāstiet, — Nataša uzstāja. — Kur viņš tagad ir?

Viņu nogalināja gandrīz manu acu priekšā.

Un Pjērs sāka stāstīt par pēdējām viņu atkāpšanās dienām, par Karatajeva slimību (balss viņam visu laiku drebēja) un nāvi.

Pjērs stāstīja savus piedzīvojumus tā, kā līdz šim nekad tos nemēdza atcerēties. Viņš tagad saskatīja it ka jaunu jēgu visā, ko bija pārdzīvojis. Tagad, stāstīdams to visu

Natašai, viņš izjuta to neparasto baudu, ko sniedz sievietes, klausīdamās vīrietī, — nevis gudrās sievietes, kuras klausīdamās cenšas vai nu iegaumēt, ko viņām saka, lai vairotu savu prāta bagātību un pie izdevības atstāstītu to pašu vai arī lai pielāgotu stāstāmo savai gudrībai un drīzāk izklāstītu savas gudrās runas, kas ražotas pašu mazajā prāta saimniecībā; bet gan to baudu, ko sniedz īstas sievietes, kas apveltītas ar spēju izraudzīties un uzsūkt sevī visu labāko, ko vien pauž vīrieša intelekts. Nataša, pati to neapzinādamās, bija iemiesota uzmanība: viņai ne- paslīdcja garām neviens Pjēra vārds, ne balss vibrēšana, ne sejas muskuļa iedrebēšanās, ne žests. Vēl neizteiktu viņa jau tvēra katru vārdu un uzņēma savā atvērtajā sirdī, nojauzdama visu Pjēra dvēseles darbības slepeno jēgu.

Kņaze Marja saprata Pjēra stāstu, juta viņam līdzi, taču patlaban redzēja ko citu, kas saistīja visu viņas uzmanību; viņa redzēja mīlas un laimes iespēju Natašai un Pjēram. Un šī doma, kas viņai pirmoreiz ienāca prātā, pildīja viņas sirdi ar prieku.

Pulkstenis bija trīs naktī. Sulaiņi ar skumīgām, nopietnām sejām nāca pārmainīt sveces, taču neviens viņus neievēroja.

Pjērs bija beidzis savu stāstu. Nataša mirdzošām, at- plaukušām acīm joprojām neatlaidīgi un vērīgi raudzījās Pjērā, it kā vēlēdamās izprast arī to, ko viņš varbūt nebija izteicis. Pjērs kautrā un lainļjgā mulsumā retumis pavērās viņā un gudroja, kas nu būtu sakāms, lai sarunu novirzītu uz ko citu. Kņaze Marja klusēja. Nevienam nenāca ne prātā, ka pulkstenis ir jau trīs naktī un ka laiks iet pie miera.

Mēdz teikt: nelaimes, ciešanas, — Pjērs atsāka. —• Bet ja man patlaban šo pašu brīdi jautātu: vai gribi palikt, kas esi bijis pirms gūsta, vai arī pārdzīvot visu to no jauna? Dieva dēļ — vēlreiz gūstu un zirga gaļu. Mēs domājam, ka, līdzko mūs izsit no pierastajām sliedēm, tā arī viss pagalam; bet taisni tur tikai sākas jaunais, labais. Kamēr ir dzīvība, ir arī laime. Priekšā vēl daudz, daudz. To es saku jums, — viņš piebilda, vērsdamies pie Natašas.

Jā, jā, — viņa sacīja, atbildēdama pavisam uz ko citu, — arī es nekā cita nevēlētos kā vien pārdzīvot visu no jauna.

Pjērs vērīgi paraudzījās viņā.

Jā gan, un vairāk nekā, — Nataša apstiprināja.

Nav tiesa, nav tiesa, — Pjērs iesaucās. — Es neesmu vainīgs, ka esmu dzīvs un gribu dzīvot; un arī jūs.

Nataša pēkšņi nolieca galvu uz rokām un sāka raudāt.

Kas tev, Nataša? — kņaze Marja iesaucās.

Nekas, nekas. — Viņa caur asarām uzsmaidīja Pjēram. — Ar labu nakti, laiks iet gulēt.

Pjērs piecēlās un atvadījās.

Kņaze Marja un Nataša, kā parasti, satikās guļamistabā. Viņas parunājās par to» ko bija stāstījis Pjērs. Kņaze Marja neizteica savas domas par Pjēru. Arī Nataša par viņu nerunāja.

Nu, ar labu nakti, Marī, — sacīja Nataša. — Zini, es bieži baidos, ka mēs nerunājam par viņu (kņazu Andreju), it kā baidītos pazemot savas jūtas, un aizmirstam.

Kņaze Marja grūti nopūtās un ar šo nopūtu atzina Natašas vārdu patiesību; taču vārdos viņa nebija ar to vienis prātis.

Vai tad var aizmirst? — viņa sacīja.

Man šodien bija tik labi izstāstīt visu, gan grūti, gan sāpīgi, gan labi. Ļoti labi, — sacīja Nataša, — esmu pārliecināta, ka viņš to patiesi mīlējis. Tāpēc es viņam visu izstāstīju. Nekas, ka es viņam izstāstīju? — pēkšņi nosarkusi, viņa ievaicājās.

Pjēram? Ai nē! Cik viņš jauks, — kņaze Marja teica.

Zini ko, Marī, — Nataša uzreiz ieminējās ar nerātnu smaidu, kādu kņaze Marja sen nebija manījusi viņas sejā. — Viņš ir kļuvis tāds kā tīrs, gluds, svaigs; gluži kā no pirts, tu saproti? — morāli no pirts. Vai nav tiesa?

Jā, — kņaze Marja piekrita, — viņš daudz ieguvis.

Un svārciņi tādi īsi, un mati apcirpti; gluži, nu, gluži kā no pirts … tētis dažkārt…

Es saprotu, ka viņš (kņazs Andrejs) nevienu tā nemīlēja kā Pjēru.

Jā, un viņi abi ir tik dažādi. Stāsta, ka draudzēties mēdzot tikai pilnīgi dažādi vīrieši. Tas ir tiesa. Vai ne, viņš taču nekādā ziņā nav tam līdzīgs.

Jā, un brīnišķīgs.

Nu, ar labu nakti, — Nataša atkārtoja.

Un tas pats nerātnais smaids it kā aizmirsies ilgi nedzisa viņas sejā.

XViii

Pjērs tenakt ilgi nevarēja iemigt; viņš staigāja pa istabu itz priekšu un atpakaļ, drīz, pieri saraucis, pārdomādams kaut ko grūtu, pēkšņi paraustīdams plecus un nodrebēdams, d'rrz laimīgi smaidīdams.

Viņš domāja par kņazu Andreju, par Natašu, par viņu mīlu un bija gan greizsirdīgs uz viņas pagātni, gan pārmeta sev šo greizsirdību, gan piedeva sev to. Pulkstenis jau bija seši no rīta, bet viņš vēl aizvien staigāja pa istabu.

«Nu, ko lai dara; ja jau bez tā nevar? Ko tad lai dara? Tātad tā vajag,» viņš sev sacīja un, steigā noģērbies, līkās gultā laimīgs un satraukts, tomēr bez šaubām un svārstī- šanās.

«Lai cik dtvaina, lai cik neiespējama būtu šī laime, vajag, vaj,ag darīt visu, lai mēs būtu vīrs un sieva,» viņš pats sev teica.

Jau pirms dažām dienām viņš bija nodomājis piektdien izbraukt uz Pēterburgu. Kad viņš ceturtdien pamodās, Sa- veļ'jičs ienāca pēc rīkojumiem, kādas mantas sakravāt ceļam:

«Kā uz Pēterburgu? Kas par Pēterburgu? Kas Pēterburgā ir?» viņš neviļus, kaut arī klusībā jautāja. «Jā, kaut kad sen, iekām vēl tas liija noticis, es nez kādēļ taisījos uz Pēterburgu,» viņš atcer ejās. «Kāpēc gan? Varbūt es arī braukšu. Cik gan viņš labs, uzmanīgs, kā visu atceras!» viņš nodomāja, raudzīdamies Saveļjiča vecīgajā sejā. «Un kāds viņam patīkams smaids-!» viņš nodomāja.

Kā tad ir, Saveļjič, aizvien vēl nekāro tikt brīvībā? — Pjērs apvaicājās..

Kb es, jūsu gaišība, ar brīvību! Pie nelaiķa grāfa, dievs mielo viņa dvēseli, dzīvojām un ari pie jums pāridarījuma neesam redzējusi.

Nu, bet bērni?

Nocfeīvos ij bērni, jūsu gaišība: pie tādiem kungiem var dzīvot.

Nu, bet mani pēcnācēji?'— Pjērs ieminējās. —Ja nu uzreiz es apprecos… Var taču gadīties, — viņš piebilda ar nevilšu smaidu».

Un, nz'drīkstos'teikt, labi būtu, jūsu gaišība.

«Cik viņam tas šķiet viegli,» Pjērs nodomāja. «Viņš nezina, cik tas ir briesmīgi, cik bīstami. Pārāk agri vai pārāk vēlu … Baigi!»

Kā tad pavēlēsiet? Vai rīt labpatiksies braukt? — Saveļ jičs novaicāja.

Nē, es mazliet atlikšu. Tad pateikšu. Tu mani atvaino par pūlēm, — Pjērs sacīja un, redzēdams Saveļjičm smaidām, nodomāja: «Cik dīvaini tomēr, ka viņš nezina, .ka tagad vairs nav nekādas Pēterburgas un ka vispirms vajag, lai izšķirtos tas. Kaut gan viņš droši vien zina, tikai izliekas. Vai aprunāties ar viņu? Kā viņš domā?» Pjērs gudroja. «Nē, vēlāk kādreiz.»

Pie brokastu galda Pjērs pastāstīja kņazei, ka vakar bijis pie kņazes Marjas un tur sastapis — vai varat iedomāties, ko? — Natašu Rostovu!

Kņaze izlikās šai vēstī neredzam nekā neparasta,, ii kā Pjērs būtu sastapis, piemēram, Annu Semjonovnu.

Esmu redzējusi kņazi, — viņa atbildēja. — Dzirdēju, ka viņu precinot ar jauno Rostovu. Tas būiu ļoti labi Rostoviem; stāsta, viņi esot galīgi izputējuši.

Nē, bet vai jūs pazīstat Natašu Rostovu?

Es tolaik tiku dzirdējusi par to deku. Ļoti žēl.

«Nē, viņa nesaprot vai ari tikai izliekas,» Pjērs nodomāja. «Labāk viņai arī neteikt.»

Arī kņaze bija sagatavojusi Pjēram ceļamaizi.

«Cik viņi visi ir labi,» Pjērs domāja, «ka tagad, kad tas droši vien vairs nevar viņus interesēt, noņemas ar to visu. Un viss manis dēļ; tas ir apbrīnojami.»

Tai pašā dienā pie Pjēra ieradās policijmeistars ar priekšlikumu atsūtīt pilnvaroto uz Šķautņu palātu saņemt mantas, ko šodien izsniedzot atpakaļ īpašniekiem.

«Un arī šis,» Pjērs domāja, vērodams policijmeistara seju, «kāds jauks, glīts oficieris un cik labs! Tagad noņemas ar tādiem niekiem. Un vēl runā, ka viņš esot negodīgs un ievelkot. Kas par blēņām! Bet kāpēc gan lai viņš neievilktu? Viņš tā ir audzināts. Un visi tā dara. T5et cik patīkama, labsirdīga seja, un smaida, manī raudzīdamies.»

Pjērs brauca pusdienot pie kņazes Marjas.

Braukdams pa ielām starp namu krāsmatām, viņš apbrīnoja šo drupu skaistumu. Namu dūmeņi, sagruvušie mūri, gleznaini atgādinādami Reinu un Kolizeju, ocitts -citu aizsegdami, slējās pa izdegušajiem kvartāliem. Ceļā paga- dījušies ormaņi un braucēji, namdari, kas strādāj;a pde būvēm, tirgus sievas un bodnieki, visi jautrām, starojošām sejām uzlukoja Pjēru it kā teikdami; «Aha, tur viņš ir! Redzēsim, kas no tā iznāks.»

Ieejot kņazes Marjas namā, Pjēram uzmācās šaubas, vai tikai viņš vakar te bijis, ticies ar Natašu un runājis ar to. «Varbūt es to esmu izdomājis. Varbūt ieiešu un neviena nesastapšu.» Taču, nepaguvis vēl ieiet istabā, viņš jau no tā, ka acumirklī it kā zaudēja savu brīvību, ar visu savu būtni izjuta viņas klātieni. Viņa bija tai pašā melnajā tērpā ar mīkstajām krokām un tāpat sakārtotiem matiem kā vakar un tomēr pavisam citāda. Bijusi viņa tāda vakar, viņam ienākot istabā, viņš acumirklī būtu to pazinis.

Viņa bija tāda pati, kādu viņš to bija pazinis vēl gandrīz kā bērnu un vēlāk kā kņaza Andreja līgavu. Jautrs, jautājošs mirdzums staroja viņas acīs; sejā plaiksnījās maiga un dīvaini nerātna izteiksme.

Pjērs paēda pusdienas un būtu nosēdējis visu vakaru, bet kņaze Marja devās uz vakara dievkalpojumu, un Pjērs aizbrauca ar viņām kopā.

Otrā dienā Pjērs ieradās agri, pusdienoja un nosēdēja visu vakaru. Kaut gan kņaze Marja un Nataša acīm redzami priecājās par viesi, kaut gan Pjēram visa dzīves interese patlaban koncentrējās šai mājā, pret vakaru viņi bija visu izrunājuši un saruna nemitīgi šaudījās no viena nenozīmīga priekšmeta uz otru un bieži vien apsīka. Pjērs tovakar aizsēdējās tik vēlu, ka kņaze Marja un Nataša vairākkārt saskatījās, acīmredzot gaidīdamas, vai viņš drīz ies projām. Pjērs to redzēja un tomēr nevarēja aiziet. Viņam kļuva smagi, neveikli, bet viņš sēdēja un sēdēja, jo nespēja piecelties un aiziet.

Kņaze Marja, neparedzēdama tam beigu, piecēlās pirmā un, sūdzēdamās par migrēnu, sāka atvadīties.

Tātad jūs rīt braucat uz Pēterburgu? — viņa jautāja.

Nē, es nebraukšu, — Pjērs izbrīnā un it kā aizvainots attrauca. — Ak nē, uz Pēterburgu? Rītu gan; tikai es vēl neatvados. Es iegriezīšos pēc uzdevumiem, — viņš stostījās, stāvēdams kņazes Marjas priekšā, sarkdams un neiedams projām.

Nataša pasniedza viņam roku un izgāja. Turpretim kņaze Marja negāja vis projām, bet atlaidās atzveltnī un ar savu starojošo, dziļo skatienu stingri un vērīgi paraudzījās Pjērā. Gurdenums, ko viņa acīmredzot tikko bija tēlojusi, tagad bija pilnīgi pārgājis. Viņa smagi nn gari nopūtās, it kā gatavodamās uz ilgu sarunu.

Natašai aizejot, viss Pjēra mulsums un neveiklība acumirklī izgaisa un to vietā stājās satraukts rosmīgums. Viņš strauji piestūma krēslu kņazei Marjai tuvāk.

Jā, es jau jums gribēju teikt, — viņš iesāka, atbildēdams uz viņas skatienu, it kā tas bijis izteikts vārdos. — Kņaze, palīdziet man! Ko lai es daru? Vai es varu cerēt? Kņaze, mans draugs, uzklausiet mani. Es yisu zinu. Es zinu, ka neesmu viņas vērts; zinu, ka patlaban nav iespējams par to runāt. Taču es gribētu būt viņai brālis. Nē, es par to ne… es negribu, nevaru …

Viņš apklusa un ar rokām nobraucīja seju un acis.

Nu tā, — viņš turpināja, acīmredzot pūlēdamies runāt sakarīgi. — Es nezinu, kopš kura laika viņu mīlu. Bet tikai vienīgi viņu, viņu vienīgo esmu mīlējis visu savu mūžu un mīlu tā, ka nevaru iedomāties dzīvi bez viņas. Lūgt viņas roku patlaban es neuzdrīkstos; taču domas par to, ka viņa varbūt varētu kļūt mana un ka es palaidīšu garām šo iespēju… iespēju… ir šausmīgas. Sakiet, vai es varu cerēt? Sakiet, ko lai es daru? Mīļā kņaze, — viņš sacīja, brītiņu klusējis, un pieskārās viņas rokai, jo viņa neatbildēja.

Es domāju par to, ko jūs man sacījāt, — kņaze Marja atbildēja. — Ziniet, ko es jums teikšu. Jums taisnība, ka patlaban runāt ar viņu par mīlu …

Kņaze aprāvās. Viņa gribēja teikt: runāt ar viņu par mīlu patlaban nevar; taču viņa apklusa, tāpēc ka jau trešo dienu Natašas pēkšņi atplaukušajā sejā lasīja, ka viņa ne tikvien nejustos apvainota, ja Pjērs viņai atzītos mīlā, bet ka viņa to vien tikai vēlējās.

Runāt ar viņu patlaban… nevar, — kņaze Marja tomēr izteica.

Bet ko tad lai es daru?

Uzticiet to man, — kņaze Marja sacīja. — Es zinu …

Pjērs lūkojās kņazei Marjai acīs.

Nu, nu … — viņš teica.

Es zinu, ka viņa mīl… iemīlēs jūs, —- kņaze Marja izlaboja.

Viņa vēl nepaguva izteikt šos vārdus, kad Pjērs pietrūkās kājās un ar izbijušos seju satvēra kņazi Marju aiz rokas.

Kāpēc jūs domājat? Jūs domājat, ka es drīkstu cerēt? Jūs domājat!…

Jā gan, domāju, — smaidīdama atbildēja kņaze Marja. — Aizrakstiet vecākiem. Un uzticiet to man. Es viņai pateikšu,, kad būs iespējams. Es to vēlos. Un mana sirds jūt, ka tā būs.

Nē, tas nevar būt! Cik es esmu laimīgs! Bet tas taču nevar būt… Cik laimīgs es esmu! Nē, nevar būt! — Pjērs runāja, skūpstīdams kņazei Marjai rokas.

Brauciet uz Pēterburgu; tā būs labāk. Bet es jums aizrakstīšu, — viņa sacīja.

Uz Pēterburgu? Braukt? Jā, labi, jābrauc. Bet vai rīt es drīkstu atbraukt pie jums?

Otrā dienā Pjērs atbrauca atvadīties. Nataša nebija tik mundra kā iepriekšējās dienās; taču todien, reizēm paraudzījies viņai acīs, Pjērs juta, ka izgaist, ka ne viņa, ne viņas vairs nav, bet ir vienīgi laime. «Vai tiešām? Nē, nevar būt,» viņš sev klusībā sacīja pie katra viņas skatiena, kustības, vārda, kas pildīja viņa sirdi ar prieku.

Kad viņš atvadīdamies satvēra tās smalko, vāro roku, viņš to neviļus mazliet ilgāk paturēja savējā.

«Vai tiešām šī roka, šī seja, šīs acis, visa šī man svešā sievietes burvība, vai tiešām tas viss būs uz mūžu mans, pierasts, gluži tāds, kāds esmu pats sev? Nē, tas nav iespējams! …»

Ardievu, grāf, — viņa tam skaļi teica. — Es jūs ļoti gaidīšu, — viņa čukstus piebilda.

Un šie vienkāršie vārdi, skatiens un sejas izteiksme, kas tos pavadīja, divus mēnešus Pjēram bija nebeidzamu atmiņu, pārdomu un laimes sapņu avots. «Es jūs loti gaidīšu… Jā, jā, kā viņa teica? Jā, es jūs ļoti gaidīšu. Ak, cik es esmu laimīgs! Kas gan tas ir, ka esmu tik laimīgs!» Pjērs sev sacīja.

XIX

Pjēra dvēselē tagad nenorisinājās nekas tāds, kā līdzīgos apstākļos bija norisinājies tolaik, kad viņš bildināja Elēnu.

Viņš neatkārtoja kā toreiz sāpīgā kaunā vārdus, ko bija tai teicis, nepārmeta sev: «Ak, kāpēc es neteicu tā, un kādēļ, kādēļ gan es toreiz teicu: «je vous aime>'?1 — es jūs mīlu.» Tagad turpretim viņš savā iztēlē atkārtoja ikkatru viņas, ikkatru savu vārdu, ik sīku vaibstu, ik smaidu un nekā negribēja ne atņemt, ne pielikt: gribējās tikai atkārtot. No šaubām par to, vai tas labi vai slikti, ko viņš uzsācis, tagad nebija ne ēnas. Tikai vienas baigas šaubas dažbrīd iezagās viņam prātā. Vai tas viss nav sapnis? Vai kņaze Marja. nav maldījusies? Vai es neesmu pārāk iedomīgs un pašpaļāvīgs? Es ticu; bet, ja nu pēkšņi, kā tam arī jānotiek, kņaze Marja viņai pateiks, bet viņa pavīpsnās un atbildēs: «Cik dīvaini! Viņš droši vien pārskatījies. Vai tad viņš nezina, ka ir tikai cilvēks, vienkāršs cilvēks, bet es?.,. Es esmu pavisam kas cits, augstāks.»

Tikai šīs šaubas bieži uzmācās Pjēram. Arī nekādus plānus viņš tagad netaisīja. Gaidāmā laime viņam šķita tik neiespējama, ka vajadzēja tikai tai piepildīties, un tālāk jau vairs nekā nevarēja būt. Viss beidzās.

Viņu bija sagrābis negaidīts, prieka pilns neprāts, uz kādu viņš nebija domājies esam spējīgs. Visu dzīves jēgu ne tikai viņam vienam pašam, bet visai pasaulei viņš šķita ietvertu vienīgi savā rnīla un tai iespējamībā, ka Nataša viņu mīl. Reizēm visi cilvēki viņam likās rūpējamies tikai par vienu, par viņa nakamo laimi. Brīžam likās, ka tie visi priecājas tāpat kā viņš pats un tikai pūlas slēpt šo prieku, izlikdamies nodarbināti ar gluži ko citu. Ik vārdā un ik kustībā viņš redzēja aplinkus mājienus uz savu laimi. Bieži vien viņš, satikdamies ar cilvēkiem, pārsteidza tos ar saviem zīmīgajiem, laimīgajiem skatieniem un smaidiem, kas pauda slepenu piekrišanu. Taču, kad viņš apjēdza, ka cilvēki varēja arī nezināt par viņa laimi, viņam no visas sirds bija to žēl un gribējās kaut kā ieskaidrot, ka tas viss, kas viņus nodarbina, ir tīrie nieki un blēņas, kas nav uzmanības vērts.

Kad viņam piedāvāja stāties darbā vai kad apsprieda kādas vispārīgas valsts lietas vai karu, iedomādamies, ka no šāda vai tāda notikumu iznākuma atkarīga visu cilvēku laime, viņš klausījās ar rāmu, līdzcietīgu smaidu un izbrīnīja sarunu biedrus ar savām ērmotajām piezīmēm. Taču tiklab tie cilvēki, kas Pjēram šķita saprotam īsto dzīves jēgu, proti, viņa jūtas, kā arī tie nelaimīgie, kas acīmredzot to nesaprata, šai laikposmā visi cilvēki viņam

rādījās tai spožajā gaismā, kas staroja viņā pašā, un viņš, lai kādu cilvēku satikdams, uzreiz bez mazākās piepūles saskatīja tajā visu, kas vien bija labs un mīlas cienīgs.

Kārtodams savas nelaiķes sievas darīšanas un papīrus, viņš nejuta pret nomirēju neko citu kā vien žēlumu, ka tā nav pazinusi laimi, ko viņš izjuta tagad. Kņazs Vasilijs, patlaban it īpaši lepns, nupat kā iecelts jaunā amatā un apbalvots ar ordeni, viņam šķita aizkustinošs, lādzīgs un nožēlojams večuks.

Vēlāk Pjērs bieži atcerējās šo laimīgo neprāta laiku. Visi spriedumi, ko viņš sev šai laikposmā izveidoja par cilvēkiem un apstākļiem, palika viņam uz visiem laikiem negrozāmi. Viņš ne tikvien vēlāk neatteicās no šiem uzskatiem par cilvēkiem un lietām, bet, gluži otrādi, iekšējo šaubu un pretrunu brīžos allaž ķērās pie tā uzskata, kāds viņam bija izveidojies šai neprāta laikā, un šis uzskats vienmēr izrādījās pareizs.

«Var jau būt,» viņš domāja, «ka es tolaik likos ērmots un smieklīgs; taču es toreiz nemaz nebiju tik neprātīgs, kā šķita. Gluži otrādi, tolaik es biju gudrāks un vērīgāks, nekā jebkad un sapratu visu, ko dzīvē vērts saprast, jo… es biju laimīgs.»

Pjēra neprāts izpaudās tā, ka viņš, lai iemīlētu cilvēkus, negaidīja no tiem kā agrāk personīgus iemeslus, ko dēvē par cilvēku labajām īpašībām, bet ar savu mīlas pārpilno sirdi, mīlēdams cilvēkus bez kāda iemesla, atrada neapšaubāmus iemeslus, kuru dēļ bija vērts tos mīlēt.

XX

Kopš paša pirmā vakara, kad Nataša pēc Pjēra aizbraukšanas ar priecīgi zobgalīgu smaidu bija sacījusi kņazei Marjai, ka viņš esot gluži, nu gluži kā no pirts, gan svārciņos, gan apcirpies, kopš tā paša brīža Natašas dvēselē bija pamodies kaut kas slēpts un viņai pašai nezināms, taču neuzveicams.

Viss: seja, gaita, skatiens, balss — itin viss viņā pēkšņi bija pārvērties. Pašai negaidīts dzīvības spēks, cerības uz laimi uznira augšup un prasīja piepildījumu. No pirmā vakara Nataša bija it kā aizmirsusi visu, kas ar viņu noticis. Kopš tā laika viņa ne reizi nežēlojās par savu stāvokli, ne ar vārdu nepieminēja pagātni un vairs nebaidījās līksmi iztēloties nākamību. Viņa maz runāja par Pjēru, bet, kad kņaze Marja to pieminēja, viņas acis iedegās sen apdzi- sušais mirdzums un lūpas savilkās neparastā smaidā.

Pārvērtība, kas bija notikusi Natašā, sākumā pārsteidza kņazi Marju; bet, kad viņa atskārta tās nozīmi, ši pārvērtībā viņu apbēdināja. «Vai tiešām viņa brāli tik maz mīlējusi, ka tik ātri varēja viņu aizmirst?» kņaze Marja domāja, vientulībā apcerēdama šo pārvērtību. Taču, kad bija kopā ar Natašu, viņa nedusmojās uz to un nepārmeta tai. Atmodies dzīvības spēks, kas Natašu bija pārņēmis, acīmredzot bija tik neatvairāms, tik negaidīts viņai pašai, ka Natašas klātbūtnē kņaze Marja juta, ka viņai nav tiesības pat savā sirdī tai ko pārmest.

Nataša tik pilnīgi un sirsnīgi visa atdevās jaunajām jūtām, ka pat nemēģināja slēpt, ka viņai patlaban ir nevis skumji, bet priecīgi un līksmi.

Kad tonakt pēc izskaidrošanās ar Pjēru kņaze Marja atgriezās savā istabā, Nataša sagaidīja viņu uz sliekšņa.

Viņš pateica? Jā? Vai viņš pateica? — viņa atkārtoja. Un priecīga un reizē žēla izteiksme, it kā piedošanu lūgdama par savu prieku, sastinga Natašas sejā.

Es gribēju klausīties aiz durvīm, bet zināju, ka tu man pateiksi.

Lai cik saprotams, lai cik aizkustinošs kņazei Marjai šķita skatiens, ar kādu Nataša lūkojās viņā; lai cik žēl viņai bija redzēt tās satraukumu; taču Natašas vārdi pirmajā mirklī kņazi Marju aizvainoja. Viņa atcerējās brāli, tā mīlestību.

«Bet ko tad lai dara! Viņa citādi nevar,» kņaze Marja nodomāja; un ar skumju un mazliet bargu seju izstāstīja Natašai visu, ko viņai bija teicis Pjērs. Izdzirdusi, ka viņš taisoties uz Pēterburgu, Nataša izbrīnījās.

Uz Pēterburgu! — viņa atkārtoja, it kā nesaprazdama. Taču, ieskatījusies kņazes Marjas skumjajā sejā, apjauta šo skumju cēloni un piepeši sāka raudāt. — Marī, — viņa lūdza, — pamāci, ko lai es daru: es baidos būt slikta. Ko tu teiksi, to es arī darīšu; pamāci mani…

Tu viņu mīli?

Jā, — Nataša nočukstēja.

Par ko tad tu raudi? Es esmu laimīga par tevi, — kņaze Marja sacīja, šo asaru dēļ jau pilnīgi piedevusi Natašai viņas prieku.

Tas nebūs tik drīz, kādreiz. Padomā tikai, kas tā būs par laimi, kad es būšu viņa sieva, bet tu apprecēsies ar Nicolas.

Nataša, es tev jau lūdzu par to nerunāt. Runāsim par tevi.

Viņas brīdi klusēja.

Bet kādēļ gan uz Pēterburgu! — Nataša pēkšņi ierunājās un steigšus pati sev atbildēja: — Nē, nē, tā vajag … Jā, Marī? Tā vajag …

EPILOGS

.

PIRMĀ DAĻA

I

Kopš divpadsmitā bija pagājuši septiņi gadi. Sabangotā Eiropas vēstures jūra bija noplakusi savos krastos. Tā šķita norimusi; taču noslēpumainie spēki, kas virza cilvēci (noslēpumaini tāpēc, ka likumi, kas nosaka tās kustību, mums nav zināmi) turpināja darboties.

Kaut gan vēstures jūras virsa šķita nekustīga, cilvēce virzījās uz priekšu tikpat nepārtraukti, kā rit laiks. Veidojās un izira dažādas cilvēku saistību grupas; nobrieda cēloņi, kas lika izveidoties un sabrukt valstīm, tautām pārvietoties.

Vēstures jūra nesvaidījās no viena krasta uz otru brāzmaini kā senāks tā bangoja dzīlē. Viļņi nemētāja vēsturiskās personas kā agrāk no viena krasta uz otru; tagad tās šķita virpuļojam uz vietas. Vēsturiskās personas, kas agrāk karapulku priekšgalā ar savām kara, pārgājienu, kauju pavēlēm bija atspoguļojušas masu kustību, tagad atspoguļoja bangojošo kustību ar politiskiem un diplomātiskiem apsvērumiem, likumiem, traktātiem …

So vēsturisko personu rīcību vēsturnieki dēvē par reakciju.

Aprakstīdami, kā darbojušās šīs vēsturiskās personas, kas, pēc viņu domām, bijušas par iemeslu tam, ko viņi dēvē par reakciju, vēsturnieki tās stingri nosoda. Visi tā laika Ievērojamie cilvēki, sākot ar Aleksandru un Napoleonu līdz m-m Staēl, Fotijani, Sellingam, Fihtem, Sato- briānam un citiem, nonāk viņu bargās tiesas priekšā un tiek vai nu attaisnoti, vai notiesāti, raugoties no tā viedokļa, vai tie veicinājuši progresu vai reakciju.

Pēc viņu apraksta, arī Krievijā šai laika posmā valdījusi reakcija un šās reakcijas galvenais vaininieks bijis Aleksandrs I, tas pats Aleksandrs, kam, pēc viņu aprakstiem, pieder galvenie nopelni viņa valdīšanas liberalajos pasa- kumos un Krievijas glābšanā.

Pašreizējā krievu literatūrā nav neviena cilvēka, sākot ar ģimnāzistu līdz mācītam vēsturniekam, kas nebūtu metis savu akmentiņu uz Aleksandru par viņa aplamo rīcību šai valdīšanas periodā.

«Viņam vajadzēja rīkoties tā un tā. Tādā gadījumā viņš rīkojās labi, tādā slikti. Viņš izturējās brīnišķīgi savas valdīšanas sākumā un divpadsmitajā gadā; bet viņš rīkojās aplam, dodams Polijai konstitūciju, nodibinādams Svēto savienību, piešķirdams varu Arakčejevam, atbalstīdams Goļicinu un misticismu, pēc tam atbalstīdams Siš- kovu un Fotiju. Viņš rīkojās aplam, nodarbodamies ar armijas fronti, viņš rīkojās aplam, izformēdams Semjonovskas pulku utt.»

Vajadzētu pierakstīt savas desmit lapas, lai uzskaitītu visus tos pārmetumus, ko viņam izsaka vēsturnieki, balstīdamies uz cilvēces labklājības izpratni, kas viņiem piemīt.

Ko nozīmē šie pārmetumi?

Vai tā pati rīcība, par ko vēsturnieki cildina Aleksandru I, kā: valdīšanas liberālie pasākumi, cīņa ar Napoleonu, nelokāmība, ko viņš parādīja divpadsmitā un trīspadsmitā gada karagājienos, — vai tā neizriet no tiem pašiem avotiem — rio iedzimtības, audzināšanas, dzīves apstākļiem, kas bija izveidojuši Aleksandra personību par to, kas tā bija, — no kuriem izriet arī tā rīcība, par ko vēsturnieki viņu nosoda, proti: Svētā savienība, Polijas atjaunošana, divdesmito gadu reakcija?

Kur tad meklējama šo pārmetumu būtība?

Tai apstākli, ka tāda vēsturiska persona kā Aleksandrs I, persona, kas stāvēja uz augstākās iespējamās cilvēka varas pakāpes, kur viņā kā fokusā koncentrējās visu vēstures staru žiloinošā gaisma; persona, kas bija pakļauta intrigu, viltus, glaimu, pašapmāna ietekmei, kas ir visspēcīgākā pasaulē un nav šķirama no varas; persona, kas ikvienā savas dzīves mirklī juta atbildību par visu, kas notika Eiropā, un kas nebija vis izdomāta persona, bet dzīvs cilvēks, kuram, tāpat kā ikvienam, bija pašam savi paradumi, savas kaislības, tieksme uz labo, skaisto un patieso, ka šis cilvēks pirms piecdesmit gadiem ne jau nu tā, ka nebūtu bijis tikumīgs (to vēsturnieki nepārmet), bet bez tā ieskata par cilvēces labklājību, kāds tagad ir profesoriem, kuri kopš jaunības dienām nodarbojas ar zinātni, proti, ar to, ka lasa grāmatas un lekcijas un noraksta šīs grāmatas un lekcijas vienā burtnīcā.

Taču, pat ja pieņemtu, ka Aleksandrs I pirms piecdesmit gadiem būtu maldījies savos ieskatos par to, kas īsti ir tautu labklājība, negribot jāpieņem, ka arī vēsturnieks, kas tiesā Aleksandru, gluži tāpat pēc kāda laika izrādīsies maldīgs savos ieskatos par to, kas ir cilvēces labklājība. &is pieņēmums jo dabiskāks un nepieciešamāks tāpēc, ka, sekodami vēsturēs attīstībai, redzam, ka ar katru gadu, ar katru jaunu rakstnieku mainās ieskats par to, kas ir cilvēces labklājība; tā ka tas, kas šķita labklājība, pēc (desmit gadiem liekas ļaunums, un otrādi. Vēl vairāk, vienā un tad pašā laikā mēs vēsturē atrodam pilnīgi pretējus uzskatus par to, kas bijis ļauns un kas bijis labs; daži Roliijai doto konstitūciju un Svēto savienību piedēvē Aleksandram par nopelnu, citi viņam to pārmet.

Par Aleksandra un Napoleona darhību nevar sacīt, ka tā bijusi derīga vai kaitīga, jo mēs nevaram pateikt, kam tā bijusi derīga un kam kaitīga. Ja šī darbība kādam nepatīk, tad tā nepatīk tikai tāpēc, ka nesaskan ar viņa aprobežoto izpratni par to, kas ir labklājība. Vienalga, vai es par labklājīhu uzskatu, ka divpadsmitajā gadā saglabājies mana tēva nams Maskavā vai arī krievu karaspēka slavu, vai Pēterburgas vai citu universitāšu uzplaukumu, vai Polijas brīvību, vai Krievijas varenību, vai Eiropas līdzsvaru, vai zināma veida eiropeisku kultūru — progresu, man jāatzīst, ka ikvienas vēsturiskas personas darbībai bez šiem mērķiem ir bijuši vēl eiti, vispārīgāki un man nesaprotami mērķi.

Taču pieņemsim, ka tā saucamā zinātne spēj samierināt visas pretrunas un ka tai ir negrozāma labā un ļaunā mēraukla visām vēsturiskām personām un vēsturiskiem notikumiem.

Pieņemsim, ka Aleksandrs visu varēja izdarīt citādi. Pieņemsim, ka pēc to cilvēku priēkšraksta, kuri viņam pārmet, kuri iedomājas zinām cilvēces kustības galamērķi, viņš varēja rīkoties saskaņā ar tautiskuma, brīvības,'Vienlīdzības un progresa programmu (jaunākas laikam nav), ko viņam būtu devuši tagadējie apsūdzētāji. Pieņemsim, ka šī programma bijusi iespējama un izstrādāta un ka Aleksandrs pēc tās būtu rīkojies. Kā tad būtu risinājusies visu to cilvēku darbība, kuri strādāja pretim toreizējās valdības virzienam, — darbība, kas, pēc vēsturnieku domām, bijusi! liaba un derīga? Sīs darbības nebūtu bijis; nebūtu bijis dzīves; nebūtu bijis nekā.

Ja pieļaujam, ka cilvēku dzīvi var vadīt saprāts, tad iznīks dzīves iespēja.

II

Ja pieļaujam, kā to dara vēsturnieki, ka lielas personības vada cilvēci uz zināmiem mērķiem, kas izpaužas vai nu Krievijas, vai Francijas varenībā, vai Eiropas līdzsvarā, vai1 revolūcijas idejui izplatīšanā, vai vispārīgā progresā', vai arī kaut kā citādi, tad nav iespējams vēsturiskas parādības izskaidrot bez gadījuma un bez ģēnija jēdziena.

Ja Eiropas, karu mērķis šā gad'simta sākumā bija Krievijas varenība, tad šo mērķi? varēja sasniegt bez visiem iepriekšējiem kariem un bez iebrukuma*. Ja- mērķis bija Francijas varenība, tad šo mērķi varēja sasniegt arī bez revolūcijas un bez impērijas. Ja mērķis bija ideju izplatīšana, tad grāmatu iespiešana to veiktu daudz labāk nekā. zaldāti. Jā mērķis bija civilizācijas progress, tad visai' viegli iedomāties, ka ir vēl citi lietderīgāki ceļi civilizācijas rzpFatfsarrai, nekā iznīcinot cilvēkus un viņu bagātības.

Kāpēc tad! tas notika tā un ne citādi?

Tāpēc, kar tā tas notika. «Gadījums- radīja situāciju; ģēnijs to izmantoja,» saka vēsture.

Bet kas tad ir gadījums? Kas tad ir ģēnijs?

Vārdi gadījums un ģēnijs neapzīmē neko patiesībā esošu uīt tāpēc nav definējami, ārie- vārdi tikai apzīmē zināma pakāpi parādību izpratnē. Es nezinu, kāpēc notiek tāda trn tādā parādība; domāju, ka nevaru zināt; tāpēc negribu zināt un saku: gadījums: Es redzu spēku, kas rada vispārcilvēciskām īpašībām nesamērīgu' darbību1; nesaprotu, kāpēc tas notiek, un saku: ģēnijs.

Auns, ko avju'gans ik vakarus iedzen atsevišķā aizgaldā pie barības un kas tāpēc nobarojas otrtik brangs kā citi, aunu baram varētu likties ģēnijs. Un tas apstāklis, ka tieši šis pats auns katru vakaru nokļūst nevis kopē i ā aitu kūtr, bet fpašā aizgaldā pie auzām un ka šo, tieši šo pašu trekno aunu nokauj' gaļā, Būtu uzskatāms par pārsteidzošu' ģenialitātes apvienojumu ar veselu virkni neparastu nejaušību.

Taču vajag tikai auniem pārstāt domāt, ka viss, ko ar tiem dara, notiek tikai viņu, aunu, mērķu labad, vajag tikai pieļaut, ka notikumiem, kam tie pakļauti, var būt arī citi, viņiem nesaprotami mērķi, un tie tūdaļ pamanīs vienotību, konsekvenci šai rīcībā ar barojamo aunu. Ja arī tie nezinās, kādam nolūkam to baro, tad vismaz zinās, ka viss, kas noticis ar aunu, nav atgadījies netīšām, un tiem vairs nebūs vajadzīgs ne gadījuma, ne ģēnija jēdziens.

Tikai atraisījušies no tuva, saprotama mērķa izzināšanas un atzinuši, ka galīgais nurķis nav mums izprotams, ieraudzīsim konsekvenci un 111 rķtiecību vēsturisko personu dzīvē; mums atklāsies viņu vispārcilvēciskām īpašībām nesamērīgas darbības cēloņi, un vārdi gadījums un ģēnijs kļūs mums nevajadzīgi.

Vajag tikai atzīt, ka mums nav zināms Eiropas tautu nemieru mērķis, bet zināmi tikai fakti, kas izpaudās slepkavībās pirms Francijā, tad Itālijā, Āfrikā, Prūsijā, Austrijā, Spānijā, Krievijā, un ka kustība no rietumiem uz austrumiem un no austrumiem uz*n'etumlem ir šo notikumu vispārīgā būtība, un mums ne tikvien nevajadzēs Aleksandra un Napoleona raksturos Jeraudzīt kaut ko ārkārtīgu un ģeniālu, bet mēs nevarēsim pat iedomāties šīs personas citādi ķā tādus pašus cilvēkus, kādi ir visi pārējie; un ne tikvien nevajadzēs izskaidrot ar nejaušību tos sīkos notikumus, kuri šos cilvēkus padarījuši par tiem, kas viņi bija, bet kļtis skaidrs, ka visi šie sīkie notikumi bijuši nepieciešami.

Atteikušies izzināt galamērķi, mēs skaidri sapratīsim, ka gluži tāpat, kā nevienam augam nevar izgudrot cita, tam vairāk atbilstoša zieda un citas sēklas nekā tās, ko tas ražo, gluži tāpat nav iespējams izdomāt divus citus cilvēkus ar visu viņu pagātni, kuri līdz tādai pakāpei, līdz tādiem vissīkākajiem sīkumiem atbilstu tam uzdevumam, kas tiem bijis veicams.

III

Galvenais, būtiskais fakts Eiropas notikumos šā gadsimta sākumā ir kareiviska Eiropas tautu masu kustība no rietumiem uz austrumiem un tad no austrumiem uz rietumiem. Sī kustība sākās no rietumiem uz austrumiem. Lai rietumu tautas varētu veikt to kareivisko kustību līdz Maskavai, kādu tās veica, bija nepieciešams! 1) lai tās apvienotos tāda lieluma kareiviskā grupā, kas spētu izturēt sadursmi ar kareivisku grupu austrumos; 2) Ini lās lauztu visas nodibinājušās tradīcijas un paražas un 3) lai, veicot savu kareivisko kustību, tām priekšgalā būtu cilvēks, kas tiklab savās, kā viņu acīs spētu attaisnot krāpšanas, laupīšanas un slepkavības, kurām šinī kustībā bija jānotiek.

Un, sākot ar franču revolūciju, sabrūk vecā, nepietiekami lielā grupa; tiek iznīcinātas vecās paražas un tradīcijas; soli pa solim izveidojas jaunu apmēru grupa, jaunas paražas un tradīcijas un tiek sagatavots cilvēks, kuram jāstājas nākamās kustības priekšgalā un jāuzņemas visa atbildība par to, kam jānotiek.

Cilvēks bez pārliecības, bez paražām, bez tradīcijām, bez vārda, pat ne francūzis, šķiet, visdīvaināko nejaušību nests, virzās starp visām partijām, kas tolaik saviļņo Franciju, un, nepiestādams ne pie vienas no tām, izvirzās redzamā vietā.

Biedru gara tumsība, pretinieka vājums un niecīgums, šā cilvēka klajie meli un spožā un pašpaļāvīga aprobežotība izvirza viņu armijas priekšgalā. Spožais Itālijas armijas zaldātu sastāvs, pretinieka nevēlēšanās cīnīties, bērnišķīga pārdrosme un pašpaļāvība sagādā viņam kara slavu. Neskaitāms daudzums tā saucamo nejaušību pavada viņu visur. Nežēlastība, kādā tas krīt pie franču valdītājiem, nāk viņam par labu. Viņa mēģinājumi pārgrozīt tam nolemto ceļu neizdodas: viņu nepieņem kalpot Krievijā, un viņam arī neizdodas ierīkoties Turcijā. Itālijas karos viņš vairākkārt nonāk tuvu bojā ejai un ikreiz negaidītā kārtā izglābjas. Krievu karapulki, tie paši, kas var iznīcināt viņa slavu, aiz dažādiem diplomātiskiem apsvērumiem neienāk Eiropā, kamēr viņš ir tur.

Atgriezies no Itālijas, viņš atrod valdību Parīzē tai sairuma procesā, kad cilvēki, kas iekļūst šai valdībā, nenovēršami tiek noslaucīti un iznīcināti. Un pati no sevis viņam rodas izeja no šā bīstamā stāvokļa, proti, bezjēdzīgā un nedibinātā ekspedīcija uz Āfriku. Atkal viņu pavada tās pašas tā saucamās nejaušības. Neieņemamā Malta padodas bez viena vienīga šāviena; visneuzmanīgākos rīkojumus vainago panākumi. Ienaidnieka flote, kas vēlāk neļaidīs garām nevienu laivu, palaiž garām veseiu armiju. Āfrikā pret gandrīz neapbruņotiem iedzīvotājiem izdara veselu virkni ļaundarību. Un cilvēki, kas piekopj šis ļaundarības, un it īpaši viņu vadītājs iegalvo sev, ka tas esot skaisti,, ka tā esot slava, ka tas atgādinot Cēzaru un Maķedonijas Aleksandru.

Slavas un dižuma ideāls, kas izpaužas tā, ka cilvēks ne vien atzīst, kai viņam viss atļauts, bet pat lepojas ar ikkatru savu noziegumu, piedēvējot tam nesaprotamu, pārdabisku nozSmi, — šis ideāls, kam vajadzēja vadīt šo cilvēku tu® ar viņu saistītos ļaudis, jo plaši izveidojas Āfrikā. Lai viņš dara ko darīdams, viss tam padodās* Mēris viņam nepielīp. Nežēlībā, ar kādu apkauj gūstekņus, neviens nevaino viņu. Viņa bērnišķi nepiesardzīgo, nepamatoto un nekrietno aizbraukšanu no Āfrikas, pametot biedrus nelaimē, viņam piedēvē, par nopelnu, un atkal ienaidnieka flote divreiz ļauji viņam aiziet. Tai laikā, kad viņš, jau savu pastrādāto* laimīgi izdevušos noziegumu pilnīgi ap- skurbināts) gatavs savai lomai, bez jebkāda nolūka ierodas Parīzē, tas> republikāņu valdības- sairums, kas pirms gada būtu varējis viņu pazudināt, patlaban ir nonācis līdz galējai robežai;, un viņa, ar partijām nesaistīta cilvēka klātbūtne tagadi var viņu tikai paaugstināt.

Viņam nav nekāda plāna; no visa viņš baidās; taču partijas ķeras; pie: ijtiņa un prasa viņa piedalīšanos.

Viņš vienīgai» ar savu Itfcālijā un Ēģiptē izstrādāto slavas un dižuma ideālu, an savu pašdievināšanas bezprātu, ar savu. noziegumu nekautrību, ar savu klajo melīgumu — viņš vienīgais spēj; attaisnot to, kam jānotiek.

Viņš ir vajadzīgs tailī vietā, kas viņu gaida, un tāpēc gandrīz neatkarīgi no paša gribas un par spīti viņa nenoteiktība^ plāna» trūkumam un visām kļūdām, ko viņš pieļauj, viņu ievelk sazvērestībā, kuras nolūks ir sagrābt varu; un sazvērestība vainagojas ar panākumiem.

Viņu iestumj pavaMoņn sēdē. Nobijies viņš grib mukt, dorfrādams sevi pazudušu, izliekas zaudējis samaņu, runā aplamības» kaoi vajadzētu viņu pazudināt. Taču Francijas valdītāji, agrāk saprātīgi un lepni, tagad, juzdami, ka viņu loma nospēlētai, ir vēl vairāk apjukuši nekā viņš, runā pavisam. ko cituv nukā vajadzētu runāt, Lai paturētu varu un viņu: pazudinātu;.

Nejaušība,, miljons nejaušīhu piešķir viņam varu, un visi cilvēkii iii kā sarunājušies veicina šās varas nostiprināšanos. Nejaušības veido toreizējo Francijas valdītāju rakstu- rus, un tie; viņam, pakļaujas; nejaušības veido Pāvila I raksturu; un Pāvilis I. atzīst viņa varu; nejaušība rada pret viņu sazvērestību, kas ne tikvien nekaitē viņam, bet nostiprina viņa varu. Nejaušība noved viņa rokās Angeņas hercogu un liek to netīšām nogalināt, ar to pašu spēcīgāk nekā ar visiem citiem līdzekļiem pārliecinot pūli, ka viņam ir tiesības, jo viņam ir spēks. Nejaušība panāk to, ka viņš, sasprindzinājis visus spēkus Anglijas ekspedīcijai, kas acīmredzot būtu viņu pazudinājusi, tomēr nekad nerealizē šo nodomu, bet netīšām uzbrūk Makam un austriešiem, kas padodas bez kaujas. Nejaušība un ģenialitāte dod viņam uzvaru pie Austerlicas, un nejauši visi cilvēki, ne tikai franči, bet ari visa Eiropa, izņemot Angliju, kas nepiedalās topošajos notikumos, visi cilvēki, par spīti agrākajām šausmām un riebumam pret viņa noziegumiem, tagad atzīst viņa varu, nosaukumu, ko viņš pats sev devis, un viņa dižuma un slavas ideālu, kas visiem šķiet kaut kas skaists un saprātīgs.

It kā piemērodamies un sagatavodamies gaidāmajai kustībai, rietumu spēki vairākkārt, 1805., 1806., 1807. un 1809. gadā, traucas uz austrumiem, pieņemdamies spēkā un plašumā. 1811. gadā Francijā izveidojusies ļaužu grupa saplūst vienā milzīgā grupā ar Viduseiropas tautām. Līdz ar ļaužu grupas pieaugšanu aizvien spēcīgākā kļūst tieksme attaisnot cilvēku, kas iet šās kustības priekšgalā. Desmit gadu ilgajā sagatavošanās periodā, kas ievada lielo kustību, šis cilvēks sastopas ar visām Eiropas kronētajām personām. Atmaskotie pasaules vai dāņi nevar Napoleona slavas un dižuma ideālam nostatīt pretim nekādu saprātīgu ideālu. Cits par citu tie pūlas parādīt viņam savu niecīgumu. Prūšu karalis sūta savu sievu ar glaimiem iegūt lielā vīra labvēlību; Austrijas ķeizars uzskata par labvēlību to, ka šis vīrs pieņem savā gultā eēzaru meitu; pāvests, tautu svētuma sargātājs, ar savu reliģiju kalpo dižā vīra augšupejai. Ne tik .daudz Napoleons pats gatavojas savas lomas tēlošanai, cik visa apkārtējā vide ietekmē viņu uzņemties visu atbildību par to., kas notiek un kam jānotiek. Nav tāda soļa, nav ļaundarības vai sīka viltus, kas, viņa izdarīts, tūdaļ tuvāko ļaužu mutē nebūtu atbalsojies kā cēla rīcība. Labākie svētki, ko ģermāņi viņam var izdomāt, ir Jēnas un Auerštetas svinības. Dižens ir ne vien viņš pats, diženi ir viņa senči, viņa brāļi, viņa padēli, svaiņi. Tiek darīts viss, lai atņemtu viņam pēdējo saprāta spēju un sagatavotu viņu drausmīgajai lomai. Un, 'kad viņš gatavs, ir nobrieduši arī spēki.

Uzbrukums traucas uz austrumiem, sasniedz galamērķi — Maskavu. Galvaspilsēta ieņemta; krievu karaspēks iznīcināts vairāk, nekā jebkad bijuši iznīcināti ienaidnieka karapulki iepriekšējos karos no Austerlicas līdz Vagramai. Taču piepeši to nejaušību un tās ģenialitātes vietā, kas līdz šim nepārtrauktā panākumu virknē bija viņu pakāpeniski vadījušas uz izraudzīto mērķi, rodas neskaitāms daudzums pretēju nejaušību, sākot ar iesnām Boro- dinā līdz salam un līdz dzirkstelei, kas aizdedzināja Maskavu; un ģenialitātes vietā rodas muļķība un nekrietnība, kam nav līdzīgu.

Uzbrukums veļas, griežas atpakaļ, veļas atkal, un visas nejaušības nu vairs nav par, bet pret viņu.

Notiek pretējā kustība no austrumiem uz rietumiem, apbrīnojami līdzīga iepriekšējai kustībai no rietumiem uz austrumiem. Tie paši mēģinājumi virzīties no austrumiem uz rietumiem 1805.—1807.—1809. gadā ievada lielo kustību; notiek tā pati apvienošanās milzīgu apmēru grupās; tāpat kustībai pievienojas Viduseiropas tautas; tā pati svārstīšanās pusceļā un tas pats ātrums, tuvojoties mērķim.

Sasniegts galamērķis — Parīze. Napoleona valdība un karaspēks sagrauti. Pašam Napoleonam nav vairs nozīmes; visa viņa rīcība acīm redzami nožēlojama un nekrietna; taču notiek atkal neizskaidrojama nejaušība: sabiedrotie nīst Napoleonu, kurā tie saskata savu likstu cēloni; spēku un varu zaudējušam, atmaskotam ļaundarībās un viltībās, tam viņu acīs būtu vajadzējis likties tādam, kāds tas viņiem likās priekš desmit gadiem un gadu vēlāk, — laupītājam ārpus likuma. Taču aiz kaut kādas dīvainas nejaušības neviens to neredz. Viņa loma vēl nav galā. Cilvēku, ko priekš desmit gadiem un gadu vēlāk uzskatīja par laupītāju ārpus likuma, aizsūta divu dienu brauciena attālumā no Francijas uz salu, ko nodod viņa rīcībā kopā ar gvardi un miljoniem, kurus viņam nez par ko maksā.

IV

Tautu kustība sāka noplakt savos krastos. Lielās kustības viļņi ir atplūduši, un aprimušajā jūrā izveidojas loki, pa kuriem riņķo diplomāti, iedomādamies, ka tieši viņi liek kustībai noklust.

Bet aprimusi jūra pēkšņi sabangojas. Diplomātiem liekas, ka viņi, viņu nesaskaņas ir par cēloni šim jaunajam spēku saspringumam; tie gaida karu savu valdnieku starpā; stāvoklis viņiem šķiet neatrisināms. Taču vilnis, ko viņi jūt uzbangojam, neplūst vis no turienes, no kurienes viņi to gaida. Paceļas tas pats vilnis no tā paša kustības izejas punkta — Parīzes. Notiek pēdējais kustības atplūdums no rietumiem; atplūdums, kuram jāatrisina diplomātiskās grūtības, kas šķita neatrisināmas, un jādara gals šā laika kareiviskajai kustībai.

Cilvēks, kas izpostījis Franciju, viens pats, bez sazvērestības, bez zaldātiem ierodas Francijā. Jebkurš sargs var viņu saņemt ciet; taču aiz dīvainas nejaušības neviens ne tikai neņem to ciet, bet visi ar sajūsmu sagaida cilvēku, ko nolādējuši dienu iepriekš un lādēs pēc mēneša.

Šis cilvēks ir vēl vajadzīgs, lai attaisnotu pēdējo kopējo cēlienu.

Cēliens ir galā. Pēdējā loma nospēlēta. Aktierim pavēlēts noģērbties un noņemt grimu: viņš vairs nebūs vajadzīgs.

Un dažus gadus šis cilvēks vientulībā savā salā pats sev spēlē nožēlojamu komēdiju, intriģē un melo, taisnodamies par saviem darbiem, kad šī taisnošanās vairs nav vajadzīga, un pierāda visai pasaulei, kas īstenībā bijis tas, ko ļaudis uzskatījuši par spēku, kamēr viņu vadījusi neredzama roka.

Rīkotājs, beidzis drāmu un izģērbis aktieri, parādīja to mums.

— Skatieties, kam jūs esat ticējuši! Te viņš ir! Vai nu jūs redzat, ka nevis viņš, bet es esmu jūs virzījis?

Tomēr, kustības spēka apžilbināti, ļaudis ilgi to nesaprata.

Vēl lielāka konsekvence un nolemtība vērojama Aleksandra I dzīvē; viņš bija tas, kas stāvēja pretējās kustības priekšgalā, tai virzoties no austrumiem uz rietumiem.

Kas vajadzīgs cilvēkam, kurš, aizsedzot citus, stāvētu priekšgalā šai kustībai no austrumiem uz rietumierfi?

Vajadzīga taisnības izjūta, līdzdalība Eiropas lietās, taču nesavtīga, sīku interešu neaizēnota līdzdalība; vajadzīgs morāls pārākums pār saviem biedriem — tā laika valdniekiem; vajadzīga maiga un valdzinoša personība; vajadzīga personiska aizvainojuma sajūta pret Napoleonu. Un tas viss iemīt Aleksandrā I; visu to sagatavojušas neskaitāmas tā saucamās nejaušības visā viņa iepriekšējā dzīvē; gan audzināšana, gan liberālie pasākumi, gan padomdevēji» kas bija ap viņu, gan AusterHca, gan TFfzīte, gan Erfurte.

Tautas kara laikā šī persona nedara nekā, jo tā nav vajadzīga . Bet, tiklīdz kļūst nepieciešams vispārējs Eiropas karš, šī persona vajadzīgā brīdī parādās savā vietā un, apvienodama Eiropas tautas, ved tās uz mērķi.

Mērķis ir sasniegts. Pēc pēdējā — 1815. gada kara Aleksandrs atrodas iespējamās cilvēka varas kalngalā. Kā tad viņš to izlieto?

Aleksandrs I, Eiropas nomierinātājs, kas kopš jaunības dienām tiecies trkai pēc savu tautu labklājības, pirmais liberālo jaunievedumu ierosinātājs savā tēvzemē, tagad, kad viņam, šķiet, pieder vislietākā vara un tāpēc arī iespēja sagādāt savām tautām labklājību, tai laikā, kad Napoleons trimdā taisa bērnišķus un melīgus plānus par to, kā viņš būtu aplaimojis crlvēcr, ja viņam bijusi vara, — Aleksandrs I, izpildījis savu misiju un juzdams dieva roku pār sevi, piepeši atzīst šās šķietamās varas niecību, novēršas no tās, nodod to nicināmu un viņa nicinātu ļaužu rokās un tikai saka:

— «Ne mums, ne mums, bet tavam vārdam?» Esmu cilvēks tāpat kā jūs, ļaujiet man dzīvot kā cilvēkam un domāt par savu dvēseli tin par dievu.

Kā Saule un ikviens atoms izplatījumā ir fotfe, kas noapaļota pati sevī un reizē ar to ir milzīgā, cilvēkam neaptveramā veselā atoms, — tā arī ikviena personība glabā pati sevī savus mērķus un tomēr glabā tos tādēļ, lar kalpotu cilvēka prātam neaptveramiem vispārīgiem mērķiem.

Bite, nometusies uz zieda, iedzēla bērnam. Un bērns bārdās no bitēm un saka, ka bites mērķis esot dzelt cilvēkiem. Dzejnieks tīksmi vēro biti, kas pieplakusi zieda kausiņam, un saka, ka bites mērķis esot uzsūkt sevī ziedu smaržu. Dravnieks, redzēdams, ka bite vāc ziedputekšņus un saldo nektāru un nes tos stropā, saka, ka bites mērķis esot vākt medu. Cits dravnieks, tuvāk izpētījis spieta dzīvi, saka, ka bite vācot putekšņus un nektāru tālab, lai izbarotu jaunās bītes un izaudzētu māti, ka bites mērķis esot sugas turpināšana. Botāniķis pamana, ka, pārlidodama ar divmāju augu puteksņlem uz augīenfcu, bite to apaugļo, un te saskata bites mērķi. Kāds cits, vērodams augu pārvietošanos, redz, ka bite veicina šo pārvietošanos, un šis jaunais novērotājs var sacīt, ka tas arī ir bites mērķis. Taču bites galamērķis neaprobežojas ne ar vienu, ne ar otru, ne ar trešo mērķi, ko spēj atklāt cilvēka prāts. Jo augstāk paceļas cilvēka prāts, atklādams šos mērķus, jo skaidrāk viņš saskata, ka galamērķis nav aptverams.

Cilvēkam iespējams vienīgi vērot bites dzīves atbilstību citām dzīves parādībām. Tas pats jāsaka par vēsturisko personu un tautu mērķiem.

V

Natašas kāzas ar Bezubovu trīspadsmitajā gadā bija pēdējais priecīgais notikums vecajā Rostovu dzimtā. Tai pašā gadā nomira grāfs Iļja Andrejevičs, un, kā tas allaž mēdz būt, ar viņa nāvi vecā dzimta saira.

Pēdējā gada notikumi: Maskavas ugunsgrēks un bēgšana no tās, kņaza Andreja nāve un Natašas izmisums, Petjas nāve, grāfienes bēdas — tas viss kā trieciens pēc trieciena ķēra vecā grāfa galvu. Viņš, šķiet, neaptvēra un nejutās spējīgs izprast visu šo notikumu nozīmi un, garā noliecis savu veco galvu, it kā gaidīja un lūdza jaunus triecienus, kas viņu nobeigtu. Viņš likās drīz izbiedēts un apjucis, drīz nedabiski rosīgs un uzņēmīgs.

Natašas kāzas kādu laiku nodarbināja viņu ar savu ārējo pusi: Viņš noņēmās, pasūtīdams pusdienas, vakariņas, un redzami gribēja izlikties jautrs; taču viņa jautrība nevienam nepielipa kā agrāk, bet, taisni otrādi, modināja līdzcietību cilvēkos, kas viņu pazina un mīlēja.

Kad Pjērs ar sievu bija aizbraukuši, viņš norima un sāka sūdzēties par grūtsirdību. Pēc dažām dienām viņš savārga un likās gultā. Kopš pirmajām slimības dienām, par spīti ārsta mierinājumiem, viņš zināja, ka vairs necelsies. Grāfiene neizģērbdamās divas nedēļas pavadīja atzveltnes krēslā pie viņa gultas galvgaļa. Ikreiz, kad tā sniedza viņam zāles, viņš iešņukstēdamies, klusēdams skūpstīja tai roku. Pēdējā dienā viņš, rūgti raudādams, lūdza sievai un dēlam, kurš gan nebija klāt, piedošanu par izputinātajām muižām — tas bija galvenais, par ko viņš jutās vainīgs. Baudījis svēto vakarēdienu un pieņēmis iesvaidīšanu, viņš klusu nomira, un otrā dienā paziņas, sabraukuši parādīt nomirējam pēdējo godu, bariem pildīja Rostovu īrēto dzīvokli. Visi šie paziņas, kas tik daudz reižu bija pie viņa pusdienojuši un dejojuši, tik daudz reižu par viņu smējušies, tagad visi ar vienādām iekšēja pārmetuma un aizkustinājuma jūtām, it kā nez pret ko taisnodamies, runāja: «Jā, lai nu būtu kā būdams, bet ļoti jauks cilvēks bija. Tādus cilvēkus tagad vairs negadās sastapt,.. Un kuram gan nav savu vājību? …»

Tieši tajā laikā, kad grāfa mantas stāvoklis tā bija sašķobījies, ka nevarēja ne iedomāties, ar ko tas viss beigsies, ja turpināsies vēl vienu gadu, — viņš negaidīti nomira.

Nikolajs bija ar krievu karapulkiem Parīzē, kad viņu sasniedza vēsts par tēva nāvi. Viņš tūliņ lūdza, lai viņu atbrīvo, bet, nesagaidījis to, paņēma atvaļinājumu un ieradās Maskavā. Stāvoklis naudas lietās mēnesi pēc grāfa nāves pilnīgi noskaidrojās, pārsteigdams visus ar milzīgo summu dažādu sīku parādu, par kuriem nevienam nebija bijis ne jausmas. Parādu bija otrtik nekā mantas.

Radi un draugi deva Nikolajam padomu atteikties no mantojuma. Taču Nikolajam šāda atteikšanās šķita kā pārmetums tēvam, kura piemiņu viņš turēja svētu, un tāpēc viņš par to negribēja ne dzirdēt un pieņēma mantojumu un saistības nomaksāt parādus.

Kreditori, kas, grāfam dzīvam esot, bija tik ilgi klusējuši, pakļaudamies nenoteiktajai, bet varenajai ietekmei, ko uz tiem atstāja viņa izlaidigā labsirdība, piepeši visi reizē iesniedza savas prasības. Sākās, kā allaž mēdz notikt, sacensība — kas pirmais dabūs, un tie paši ļaudis, kuri kā Mitjeņka un citi glabāja vekseļus, ko bija saņēmuši bez naudas kā dāvanas, tagad izrādījās paši prasīgākie kreditori. Nikolajam neļāva ne laika, ne atelpas, un tie, kuri acīmredzot bija saudzējuši veco, ko varēja vainot pie viņu zaudējumiem (ja vien zaudējumi bija), tagad bez žēlastības klupa virsū jaunajam mantiniekam, kas acīm redzami bija viņu priekšā bez vainas un labprātīgi uzņēmās maksāt.

Neviens no Nikolaja cerētajiem pasākumiem neizdevās; muižu pārdeva zem āmura par puscenu, bet puse no visiem parādiem tomēr palika nenomaksāta. Nikolajs pieņēma svaiņa Bezuhova piedāvātos trīsdesmit tūkstošus, ko nomaksāt tos parādus, kurus viņš atzina par īstiem, naudas parādiem. Bet, lai par pārējiem nenokļūtu parādu cietumā, ar ko viņam draudēja kreditori, viņš no jauna iestājās dienestā.

Doties uz armiju, kur viņam bija izredzes uz pulka komandiera vietu, tiklīdz kāda atbrīvosies, nebija iespējams, jo māte tagad turējās pie dēla kā pie vienīgās saites ar dzīvi; un tāpēc, kaut gan viņam negribējās palikt Mas-, kavā starp cilvēkiem, kas viņu pazinuši agrāk, kaut gan civildienests viņam riebās, Nikolajs palika Maskavā civilā darbā un, novilcis iemīļoto mundieri, apmetās ar māti un Soņu mazā dzīvoklītī Sivceva Vražekā.

Nataša un Pjērs tai laikā dzīvoja Pēterburgā, un viņiem nebija skaidra priekšstata par Nikolaja stāvokli. Aizņēmies no svaiņa naudu, Nikolajs centās tam noslēpt savu postu. Nikolaja stāvoklis bija jo sevišķi nelāgs tāpēc, ka ar saviem tūkstoš divi simti rubļiem algas viņam vajadzēja ne vien uzturēt sevi, Soņu un māti, bet vajadzēja uzturēt māti tā, lai viņa nemanītu, ka tie ir nabagi. Grāfiene nespēja saprast, kā var dzīvot, ja nav kopš bērnu dienām pierastās greznības un nemitīgi, neapjauzdama, cik grūti tas nācās dēlam, pieprasīja gan ekipāžu, kuras viņiem vairs nebija, ko aizsūtīt pakaļ paziņai, gan dārgus ēdienus sev pašai un vīnu dēlam, gan naudu, lai nopirktu dāvanu, ar ko pārsteigt Natašu, Soņu un to pašu Nikolaju.

Soņa vadīja saimniecību, kopa krustmāti, lasīja viņai priekšā, pacieta viņas untumus un slepeno nelabvēlību un palīdzēja Nikolajam slēpt no vecās grāfienes trūkumu, kādā viņi atradās. Nikolajs jutās Soņai parādā nesamaksājamu pateicību par visu, ko viņa darīja mātes labā, jūsmoja par viņas pacietību un uzticību, taču centās no viņas attālināties.

Savā sirdī viņš it kā pārmeta Soņai, ka viņa bija pārāk laba un ka viņai nekā nevarēja pārmēst. Viņā bija viss, par ko cilvēkus mēdz augstu vērtēt; taču maz bija tā, kas liktu viņu mīlēt. Un viņš juta, ka, jo augstāk to vērtē, jo mazāk mīl. Viņš palika pie vēstulē dotā vārda, kas viņam dāvāja brīvību, un tagad izturējās pret viņu tā, it kā viss, kas starp viņiem bijis, būtu jau sen, sen aizmirsts un nekādā ziņā nevar atkārtoties.

Nikolaja stāvoklis kļuva ļaunāks un ļaunāks. Cerība kaut ko atlicināt no savas algas izrādījās tukšs sapņo- jums. Viņš ne tikvien neatlicināja, bet, apmierinādams mātes prasības, ietaisīja sīkus parādus. Viņš nesaskatīja nekādas izejas no sava stāvokļa. Domas precēt bagātu inan-

tfnīeci, ko ieteica radinieces, viņam derdzās. Kāda cita izeja no šā stāvokļa — mātes nāve viņam nekad neienāca prātā. Viņš neko nevēlējās, ne uz ko necerēja; un pašos sirds dziļumos izjuta drūmu un skarbu baudu, bez kurnēšanas panesot savu stāvokli. Viņš centās vairīties no agrākajiem paziņām ar viņu līdzjūtību un aizvainojošas palīdzības piedāvājumiem, vairījās no jebkuras izklaidēšanās un izpriecas, pat mājās ne ar ko nenodarbojās kā vien lika ar māti kārtis, klusēdams staigāja pa istabu un smēķēja pīpi pēc pīpes. Viņš it kā rūpīgi pūlējās saglabāt sevī to drūmo noskaņu, km i vienīgajā jutās spējīgs panest savu stāvokli.

VI

Ziemas sākumā kņaze Marja atbrauca uz Maskavu. No pilsētas tenkām viņa dabūja zināt par Rostovu stāvokli un to, ka «dēls ziedojas mātes labā,» — tā pilsētā runāja.

«Es no viņa neko citu arī negaidīju,» kņaze Marja teica pati sev, juzdama priecīgu apliecinājumu savai mīlai uz viņu. Atcerēdamās savas draudzīgās un gandrīz radnieciskās attiecības ar visu ģimeni, viņa uzskatīja par savu pienākumu tos apciemot. Taču, atminējusies savas attiecības ar Nikolaju Voroņežā, viņa no tā baidījās. Ar lielām mokām sevi uzveikusi, viņa tomēr vairākas nedēļas pēc savas atbraukšanas pilsētā aizbrauca pie Rostoviem.

Nikolaju viņa sastapa pirmo, jo pie grāfienes varēja nokļūt tikai caur viņa istabu. Pēc pirmā skatiena, ko Nikolajs viņai uzmeta, viņa sejā neieplaiksnījās vis prieks, ko kņaze Marja bija cerējusi ieraudzīt, bet iegula salta, dzedra un lepna izteiksme, kādu kņaze senāk nebija viņā pamanījusi. Nikolajs apvaicājās par viņas veselību, ievadīja viņu pie mātes un, pakavējies minūtes piecas, atstāja istabu.

Kad kņaze iznāca no grāfienes istabas, Nikolajs viņu itkal sagaidīja un sevišķi svinīgi un dzedri pavadīja līdz priekšistabai. Viņš ne vārda neatbildēja uz kņazes piezīmi par grāfienes veselību. «Kas jums daļas? Lieciet mani mierā,» runāja viņa skatiens.

—- Un ko viņa te vazājas? Ko viņai vajag? Ciest nevaru līs kundzenes un visas šīs laipnības! — viņš, Soņai dzirdot, skaļi nepukojās, acīmredzot nespēdams apvaldīt īgnumu, kad kņazes kariete bija aizripojusi no nama.

Ak, kā nu tā var runāt, Nicolas, — iebilda Soņa, tikko slēpdama prieku. — Viņa ir tik laba, un maman viņu

tā mīl.

Nikolajs nekā neatbildēja un būtu gribējis kņazi nemaz vairs nepieminēt. Taču kopš viņas viesošanās vecā grāfiene ik dienas vairākkārt uzsāka par viņu valodas.

Grāfiene slavēja viņu, prasīja, lai dēls pie viņas aizbrauc, izteica vēlēšanos redzēt viņu biežāk, bet līdz ar to, runājot par viņu, ikreiz kļuva īdzīga.

Nikolajs centās klusēt, kad māte runāja par kņazi, taču viņa klusēšana grāfieni kaitināja.

Viņa ir ļoti krietna un jauka meitene, — viņa sacīja, — un tev vajadzētu pie viņas aizbraukt. Tomēr dabūtu kādu redzēt; citādi, man šķiet, tev ar mums garlaicīgi.

Bet man nemaz negribas, māmiņ.

Te gribēji viņu sastapt, bet nu uzreiz negribas. Es tiešām tevi nesaprotu, mans mīļais. Te tev garlaicīgi, te uzreiz neviena nevēlies redzēt.

Es nemaz neesmu teicis, ka man garlaicīgi.

Kā tad, pats sacīji, ka viņu negribot ne redzēt. Viņa ir ļoti krietna meitene un vienmēr tev patika; bet nu uzreiz nez kas par untumiem. Visu no manis slēpj.

Bet it nemaz, māmiņ.

Ja es būtu tev lūgusi izdarīt kaut ko nepatīkamu, bet es taču tevi lūdzu aizbraukt ar vizīti. Liekas, pat pieklājība prasa… Esmu tevi lūgusi, bet nu vairāk nejaukšos, ja jau tev no mātes noslēpumi.

Es braukšu, ja jūs vēlaties.

Man vienalga; tavā labā vēlos.

Nikolajs nopūtās, ūsas kodīdams, un lika kārtis, lūkodams novirzīt mātes uzmanību uz ko citu.

Otrā, trešā un ceturtā dienā atkārtojās atkal un atkal tā pati saruna.

Pēc apmeklējuma pie Rostoviem un negaidītā vēsuma» ar kādu Nikolajs viņu bija saņēmis, kņaze Marja atzinās sev, ka viņai bijusi taisnība, kad nebija gribējusi pirmā braukt pie Rostoviem.

«Nekā rita es arī negaidīju,» viņa sev teica, aicinādama palīgā savu lepnumu. «Man nav nekādas daļas gar viņu, un es tikai gribēju redzēt vecenīti, kas vienmēr bijusi pret mani laba un kam esmu daudz pateicības parādā.»

Taču šie prātojumi nevarēja viņu nomierināt: jūtas, kas līdzinājās nožēlai, viņu mocīja, kad viņa atcerējās savu apmeklējumu. Kaut gan viņa bija cieši apņēmusies pie Rostoviem vairs nebraukt un visu to aizmirst, viņa pastāvīgi juta nenosakāmu nemieru. Un, kad viņa sev jautāja, kas gan viņu moka, viņai bija jāatzīstas, ka tās ir viņas attiecības ar Rostovu. Viņa saltais, pieklājīgais tonis neizrietēja no jūtām pret viņu (viņa to zināja), bet šis tonis kaut ko slēpa. Un šo kaut ko viņai vajadzēja noskaidrot; un viņa juta, ka nevar but mierīga, kamēr tas nebūs izdarīts.

Reiz ziemas vidū viņa sēdēja klases istabā, sekodama brāļadēla mācībām, kad viņai pieteica Rostova apmeklējumu. Ciešā apņēmībā neizpaust savu noslēpumu un neizrādīt samulsumu, viņa paaicināja m-lle Bourienne un kopā ar to izgāja viesistabā.

Tikko uzmetusi acis Nikolaja sejai, viņa tūliņ pamanīja, ka viņš ieradies tikai tālab, lai izpildītu pieklājības prasību, un apņēmās cieši ieturēt to pašu toni, kādā viņš to uzrunās.

Viņi sāka runāt par grāfienes veselību, par kopējiem paziņām, par pēdējām ziņām no kara lauka, un, kad bija aizritējušas nepieciešamās desmit minūtes, ko prasīja pieklājība un pēc kurām viesim atļauts celties, Nikolajs atvadīdamies piecēlās.

Kņaze ar m-lle Bourienne palīdzību sarunu izturēja teicami; taču pašā pēdējā mirkli, tobrīd, kad viņš .piecēlās, viņa jutās tik nogurusi, runājot par to, gar ko viņai nebija nekādas daļas, un domas par to, kāpēc gan viņai vienīgajai lemts tik maz prieka dzīvē, uzmācās ar tādu spēku, ka viņa savā izklaidībā, starojošo acu skatienu uz priekšu pavērsusi, sēdēja nekustīgi, nemanīdama, ka viņš piecēlies.

Nikolajs paskatījās uz viņu un, gribēdams izlikties nepamanījis viņas izklaidību, pateica dažus vārdus m-lle Bourienne un atkal pavērās kņazē. Viņa sēdēja tikpat nekustīgi, un tās maigajā sejā vīdēja ciešanas. Viņam piepeši kļuva tās žēl, un viņš neskaidri apjauta, ka varbūt viņš ir par iemeslu šīm bēdām, ko pauda viņas seja. Viņam uznāca vēlēšanās palīdzēt, pateikt viņai kaut ko patīkamu; bet viņš nevarēja izdomāt, ko lai saka.

— Ardievu, kņaze, — viņš sacīja. Viņa atģidās, pietvīka un smagi nopūtās.

Ai, atvainojiet, — viņa iesaucās, it kā pamodusies.

Jūs jau ejat, grāf; nu, sveiki! Bet spilvenu grāfienei?

Pagaidiet, es tūliņ to atnesīšu, — sacīja m-lle Bou- rienne un izsteidzās no istabas.

Abi klusēja, retumis paraudzīdamies viens otrā.

Jā, kņaze, — Nikolajs beidzot ierunājās, skumji smaidīdams, — liekas, ka būtu tik nesen, bet cik gan ūdeņu nav aiztecējis, kopš mēs pirmoreiz tikāmies Bogučarovā. Cik mēs visi šķitāmies nelaimīgi, — bet es daudz dotu, lai šis laiks atgrieztos … taču atgriezt nevar.

Kņaze ar savu starojošo skatienu vērīgi lūkojās viņam acīs, kamēr viņš runāja. Tā it ka pulējās izprast viņa vārdos kādu slepenu jēgu, kas izskaidrotu viņa jūtas pret to.

Jā, jā, — viņa sacīja, — taču jums nav ko žēlot pagātni, grāf. Kā es saprotu jūsu tagadējo dzīvi, tad jūs to vienmēr atcerēsieties ar prieku, jo pašuzupurēšanās, kādu patlaban jūs izrādāt…

Es nepieņemu jūsu uzslavu, — viņš to steigšus pārtrauca, — gluži otrādi, es nemitīgi sev pārmetu; bet tā nu ir pavisam neinteresanta un drūma saruna.

Un atkal viņa skatiens kļuva salts un dzedrs kā iepriekš. Taču kņaze jau bija ieraudzījusi viņā atkal to pašu cilvēku, ko pazina un mīlēja, un runāja tagad tikai ar šo cilvēku.

Es domāju, ka jūs atļausiet jums to pateikt, — viņa sacīja. — Mēs bijām kļuvuši tik tuvi ar jums… un ar jūsu ģimeni, un man šķita, ka jūs manu līdzjūtību neuzskatīsiet par nepiedienīgu; taču esmu maldījusies, — viņa nobeidza. Balss viņai pēkšņi iedrebējās. — Es nezinu, kāpēc, — viņa saņēmusies turpināja, — jūs agrāk bijāt citāds un …

Ir tūkstošiem iemeslu, kāpēc (viņš uzsvēra vārdu kāpēc). Pateicos jums, kņaze, — viņš klusu piebilda.

Brīžam ir grūti.

«Tad, lūk, kāpēc! Lūk, kāpēc!» runāja iekšējā balss kņazes Marjas dvēselē. «Nē, esmu viņā iemīlējusi ne tikvien šo jautro, labsirdīgo un atklāto skatienu, ne tikvien skaisto ārieni; esmu uzminējusi viņa cēlo, stingro, pašaizliedzīgo dvēseli,» viņa sev sacīja. «Jā gan, viņš tagad ir nabags, bet es esmu bagāta… Jā gan, tikai tāpēc… Jā, un ja nebūtu tā…» Un, atcerēdamās viņa agrāko maigumu un tagad raudzīdamās viņa labsirdīgajā un skumjajā sejā, viņa pēkšņi apjēdza, kas bija par cēloni viņa vēsumam.

Kāpēc, grāf, kāpēc? — viņa pēkšņi neviļus iesaucās, pievirzīdamās tam tuvāk. — Kāpēc, sakiet man! Jums jāsaka. — Viņš klusēja — Es nezinu, grāf, jūsu kāpēc, — viņa turpināja. — Bet man ir grīļti, man … Atzīstos jums, ka tā ir. Jūs nez kāpēc gribat man atraut agrāko draudzību. Un man tas sāp. — Asaras bija viņai acīs un balsī. — Man ir bijis tik maz laimes dzīvē, ka jebkurš zaudējums man šķiet smags… Atvainojiet, ardievu. — Un viņa pēkšņi sāka raudāt un gāja ārā no istabas.

Kņaze! Pagaidiet, dieva dēļ! — viņš iesaucās, lūkodams viņu aizturēt. — Kņaze!

Viņa atskatījās. Dažus acumirkļus tie klusēdami lūkojās acīs viens otram, un tālais, neiespējamais pēkšņi kļuva tuvs, iespējams un neatvairāms

VII

1814. gada rudenī Nikolajs apprecēja kņazi Marju un kopā ar sievu, māti un Soņu pārcēlās uz dzīvi Kailajos Kalnos.

Trijos gados viņš, nepārdodams sievas muižas, nomaksāja atlikušos parādus un, saņēmis pēc māsīcas nāves nelielu mantojumu, samaksāja parādu arī Pjēram.

Vēl pēc trim gadiem, 1820. gadā, Nikolajs bija tā nokārtojis savas naudas lietas, ka piepirka klāt nelielu muižu blakus Kailajiem Kalniem un ievadīja sarunas par tēva Otradnajas izpirkšanu, par ko viņš allaž sapņoja.

Sācis saimniekot aiz nepieciešamības, viņš drīz ar saimniekošanu tā aizrāvās, ka tā kļuva viņam par mīļu un gandrīz vienīgo nodarbošanos.

Nikolajs saimniekoja vienkārši; necienīja jaunievedumus, it sevišķi angļu, kas tolaik nāca modē, zobojās par teorētiskiem sacerējumiem saimniecības jautājumos, neatzina fermas, dārgus pasākumus, dārgas labības sēšanu un vispār nenodarbojās atsevišķi ne ar vienu saimniecības nozari. Viņam acu priekšā allaž stāvēja vienīgi muiža un nevis kāda tās atsevišķa daļa. Bet muižā galvenais nebija ne slāpeklis, ne skābeklis, kas atradās augsnē un gaisā, ne kāds fpašs arkls vai mēslojums, bet tas galvenais rīks, ar kura vienīgā palīdzību iedarbojās gan slāpeklis, gan skābeklis, gan mēslojums, gan arkls, — proti, darba rūķis zemnieks. Kacl Nikolajs ķērās pie saimniecības un sāka iedziļināties dažādās tās nozarēs, zemnieks it īpaši saistīja viņa uzmanību; zemniekā viņš saskatīja ne vien rīku, bet ir mērķi, ir tiesnesi. Sākumā viņš ielūkojās zemniekā, pūlēdamies izprast, kas tam vajadzīgs, ko tas uzskata par ļaunu un par labu, un tikai izlikās rīkojamies un paveļam, bet patiesībā mācījās no zemniekiem gan paņēmienus, gan valodu, gan spriedumus par to, kas labs un kas ļauns. Un tikai tad, kad bija izpratis zemnieka tieksmes un centienus, kad bija iemācījies runāt viņa valodā un saprast viņa runas slēpto jēgu, kad jutās ar to saradis, tikai tad viņš sāka to droši vadīt, proti, attieksmē pret zemniekiem izpildīt to uzdevumu, ko no viņa prasīja. Un Nikolaja saimniekošana deva vislabākos rezultātus.

Saņemdams pārvaldīšanā muižas, Nikolajs uzreiz, ne- kļūdīdamies, ar kaut kādu gaišredzību iecēla par sādžas vecāko, stārastu un vecākā palīgu taisni tos cilvēkus, ko būtu izraudzījušies paši zemnieki, ja varētu izraudzīties, un šie priekšnieki nekad nemainījās. Iekām sācis pētīt kūtsmēslu ķīmiskās īpašības, iekām iedziļinājies debetā un kreditā (kā viņš mēdza ironiski izteikties), viņš izdibināja, cik zemniekiem lopu, un centās ar visiem iespējamiem līdzekļiem to skaitu palielināt. Zemnieku ģimenes viņš pūlējās saglabāt īsti prāvas, neļaudams tām dalīties. Slinkos, izlaidīgos un panīkušos vienādi tramdīja un lūkoja dabūt laukā no pagasta.

Sējas, pļaujas un siena laikā viņš vienlīdz vērīgi sekoja kā saviem, tā zemnieku laukiem. Un reti kādam bija tik agri un labi apsēti lauki un tik liels ienākums kā Nikolajam.

Ar saimes ļaudīm viņš labprāt neielaidās darīšanās, dēvēja tos par liekēžiem, un, kā visi atzina, bija tos izlaidis un izlutinājis; kad vajadzēja parīkot kādu no saimes ļaudīm, it īpaši, ja vajadzēja sodīt, viņš parasti nevarēja izšķirties un aprunājās ar visiem mājiniekiem; tikai kad bija iespējams zemnieka vietā nodot zaldātos kādu no saimes, viņš to darīja bez mazākās svārstīšanās. Turpretim visos rīkojumos, kas skāra zemniekus, viņš nekad neizjūta ne mazāko šaubu. Viņš zināja, ka jebkuru viņa rīkojumu atzīs visi, izņemot vienu vai nedaudzus.

Viņš nekad neatļāvās kādu apgrūtināt vai sodīt tikai tāpēc, ka viņam tā gribējās, nedz arī atvieglot un apbalvot cilvēku tāpēc, ka tā bija viņa personīgā vēlēšanās. Viņš nebūtu varējis pateikt, kas īsti bija par mērauklu tam, ko vajag un ko nevajag; taču ši mēraukla viņa dvēselē bija stingra un nesatricināma.

Viņš bieži ar īgnumu runāja par kādu neveiksmi vai nekārtību: «Ar mūsu krievu cilvēkiem,» — un iedomājās, ka nevarot zemniekus ieredzēt.

Un tomēr viņš ar visiem saviem dvēseles spēkiem mīlēja šos mūsu krievu cilvēkus un viņu dzīvi un tikai tāpēc bija izpratis un iegaumējis to vienīgo saimniekošanas veidu un paņēmienu, kas deva labus panākumus.

Grāfiene bija greizsirdīga uz šo vīra mīlestību un nožēloja, ka nevarēja tai līdzi just; taču viņa nespēja saprast to prieku un sarūgtinājumu, ko viņam sagādāja šī īpašā, viņai svešā pasaule. Viņa nevarēja saprast, kāpēc gan viņš bija tik sevišķi mundrs un laimīgs, kad, piecēlies reizē ar ausmu un visu rītu pavadījis laukā vai piedarbā, atgriezās pie viņas uz tēju no sējas, no siena vai labības pļaujas. Viņa nesaprata, par ko viņš tā jūsmo, aizrautīgi stāstīdams par bagāto, čaklo zemnieku Matveju Jermošinu, kas visu nakti kopā ar ģimeni vedis kūļus, un nevienam vēl nekas nav novākts, bet viņam jau slienas stapji. Viņa nesaprata, kāpēc tās, pāriedams no loga uz balkonu, tik priecīgi smaida ūsās un mirkšķina acis, kad pār auzu tīrumu, kur asni jau sāka nokalst, nolija silts, ražens lietutiņš, vai arī kāpēc, ja vējš izdzenāja lietus padebesi, kas bija draudējis siena vai labības pļaujai, viņš sarkans, iededzis, vienos sviedros, ar vērmeļu un drudzeņu smaržu matos, atnācis no piedarba, rokas berzēdams, priecājās: «Nu, vēl dieniņu, un ir mana, ir zemnieku labība būs piedarbā.»

Vēl mazāk tā varēja saprast, kāpēc viņš ar savu labo sirdi, vienmēr gatavs uzminēt viņas vēlēšanās, nonāca gandrīz izmisumā, kad viņa tam pateica kādas sievas vai zemnieka lūgumu, kad tie bija griezušies pie viņas, lai tos atbrīvo no darbiem, kāpēc viņš, labais Nicolas, stūrgalvīgi viņu noraidīja, dusmīgi lūgdams nejaukties, kur nav viņas darīšana. Viņa juta, ka vīram ir sava īpaša pasaule, ko tas kaisli mīl, ar kaut kādiem likumiem, ko viņa nesaprata.

Kad tā dažkārt, pūlēdamās viņu saprast, piedēvēja tam par nopelnu, ka viņš darot labu saviem apakšniekiem, viņš dusmojās un atbildēja: «Bet it nemaz; nenāk ne prātā, es viņu labklājības labad neesmu ne pirksta pakustinājis. Tas viss ir sadzejots un sievu satenkots, — visa šī tuvāko labklājība. Man vajag, lai mūsu bērniem nav jāiet ubagot; man jāsaved kārtībā mūsu mantas stāvoklis, kamēr esmu dzīvs; tas ir viss. Bet, lai to panāktu, vajadzīga kārtība, vajadzīga stingrība… Tā, lūk!» viņš runāja, vīstīdams savu sangviniķa dūri. «Un, protams, arī taisnība,» viņš mēdza piebilst, «jo, ja zemnieks ir pliks vai badā un viņam tik ir kā viens pats zirģelis, tad viņš ne sev, ne man nekā nesastrādās.»

Un, jādomā, tāpēc, ka Nikolajs nepaļāva sev ne domāt par to, ka viņš kaut ko dara citu labā, labdarības dēļ, — viss, ko viņš darīja, nesa augļus: viņa manta strauji vairojās; kaimiņu zemnieki nāca pie viņa lūgt, lai viņš tos nopērkot, un ilgi pēc viņa nāves ļaudīs glabājās svētbijīga atmiņa par viņa valdīšanu. «Tas tik bija saimnieks.,. Papriekšu zemniekam, tad tikai sev. Nu, bet caur pirkstiem ar vis neskatījās! Vārdu sakot — saimnieks!»

VIII

Viena vaina, kas saimniekojot Nikolaju dažkārt mocīja, bija ātrā daba kopā ar seno paradumu paļaut rokām vaļu. Pirmajā laikā viņš tur nesaskatīja nekā peļama, taču otrā savas laulības gadā viņa ieskats par šāda veida sodiem piepeši pārmainījās.

Reiz vasaru no Bogučarovas ataicināja stārastu, kas bija iecelts nelaiķa Drona vietā un ko apvainoja dažādās blēdībās un nolaidībās. Nikolajs izgāja pie viņa uz lieveņa, un jau pēc stārasta pirmajām atbildēm priekšnamā varēja dzirdēt kliedzienus un sitienus. Atgriezies mājās, brokastīs, Nikolajs piegāja pie sievas, kas sēdēja, galvu zemu noliekusi pār rokdarbu, un pa paradumam sāka tai stāstīt visu, ko šorīt darījis, un, starp citu, arī par Bogučarovas stārastu. Grāfiene Marja, sarkdama un bālēdama un lūpas kodīdama, sēdēja visu laiku tāpat, galvu noliekusi, un nekā neatbildēja uz vīra vārdiem.

Šitāds bezkaunīgs nelietis, — viņš sacīja, iekaisdams jau atceroties vien. — Nu, būtu viņš man teicis, ka bijis piedzēris, nav redzējis… Bet kas tev kait, Mārī? — viņš pēkšņi iejautājās.

Grāfiene Marja pacēla galvu, gribēja ko teikt, taču atkal spēji nodūra acis un saknieba lūpas.

Ko tu tā? Kas tev kait, draudziņ? .,.

Neskaistā grāfiene Marja vienmēr kļuva glītāka, kad raudāja. Viņa nekad nemēdza raudāt aiz sāpēm vai īgnuma, bet allaž aiz skumjām un žēluma. Un, kad viņa raudāja, viņas starojošās acis ieguva neatvairāmu burvību.

Līdzko Nikolajs satvēra viņas roku, viņa vairs nespēja savaldīties un sāka raudāt.

Nicolas, es redzējuviņš jau ir vainīgs, bet tu, kāpēc tu? Nicolas/… — un viņa aizsedza ar rokārn seju.

Nikolajs apklusa, tumši piesarka un, atgājis nost, sāka klusēdams staigāt pa istabu. Viņš saprata, par ko viņa raudāja; taču uzreiz viņš nevarēja savā sirdī būt ar viņu vienis prātis, ka tas, pie kā viņš no bērnu dienām pieradis, ko uzskatīja par visai parastu, ka tas ir kas ļauns.

«Vai tā ir mīkstčaulība, sievu pasakas vai arī viņai taisnība?» viņš pats sev vaicāja. Neizlēmis sevī šo jautājumu, viņš vēlreiz pavērās sievas sāpju un mīlas pilnajā sejā un pēkšņi saprata, ka viņai taisnība, bet viņš jau sen vainīgs pats pret sevi.

Marī, — viņš klusu teica, pie viņas pieiedams, — tas vairs nekad nenotiks; apsolu tev. Nekad, — viņš atkārtoja, balsij ietrīsoties, kā zēns, kas lūdz piedošanu.

Asaras vēl straujāk sāka plūst grāfienei no acīm. Viņa satvēra vīra roku un to noskūpstīja.

Nicolas, kad tu sadauzīji kameju? — viņa iejautājās, lai novērstu sarunu uz ko citu, aplūkodama viņa roku, kurā bija gredzens ar Lāokoonta galvu.

Šodien, tai pašā reizē. Ak, Marī, neatgādini man to. — Viņš atkal pietvīka. — Dodu tev godavārdu, ka tas nekad vairs nenotiks. Un lai tas paliek man par brīdinājumu uz visiem laikiem, — viņš sacīja, norādīdams uz sadauzīto gredzenu.

Kopš tā laika, līdzko, izskaidrojoties ar stārastiem un pārvaldniekiem, asinis iesitās viņam sejā un rokas sāka vilkties dūrēs, Nikolajs grozīja sadauzīto gredzenu pirkstā un nolaida acis tā cilvēka priekšā, kas viņu bija sakaitinājis. Tomēr pāris reižu gadā viņš aizmirsās un tad, atnācis pie sievas, atzinās un nosolījās, ka nu gan tā bijusi pēdējā reize.

Marī, tu droši vien mani nicini? — viņš tai jautāja. — Esmu to pelnījis.

Ej projām, ej drīzāk projām, ja jūti, ka nespēj savaldīties, — skumji mācīja grāfiene Marja, cenzdamās vīru mierināt.

Guberņas muižnieku aprindās Nikolaju cienīja, bet nemīlēja. Muižniecības intereses viņu nenodarbināja. Un tāpēc vieni viņu ieskatīja par lepnu, citi par muļķi. Visa vasara no pavasara sējas līdz pat rudens pļaujas laikam viņam pagāja saimniecības darbos. Rudenī viņš ar to pašu lietišķo nopietnību, ar kādu bija darbojies saimniecībā, nodevās medībām, mēnesi vai divus pavadīdams ārpus mājas ar saviem suņiem un medniekiem. Ziemu viņš pabraukāja pa citām sādžām un noņēmās ar lasīšanu. Viņa lasāmviela bija pa lielākai daļai vēsturiskas grāmatas, ko viņš ik gadus iegādājās par zināmu summu. Viņš sev ierīkoja, kā pats izteicās, nopietnu bibliotēku un uzlika sev par pienākumu izlasīt visas grāmatas, kuras nopirka. Ar svarīgu seju viņš sēdēja kabinetā un nodevās lasīšanai, ko sākumā bija uzlicis sev par pienākumu, bet kas vēlāk kļuva viņam par pierastu nodarbību, sagādādama īpaša veida prieku un apziņu, ka dara nopietnu darbu. Izņemot darīšanu braucienus, ziemu viņš lielāko tiesu pavadīja mājās, sarazdams ar ģimeni un dzīvodams līdzi sīkajām mātes un bērnu attiecībām. Ar sievu viņš saauga aizvien ciešāk un ciešāk, ik dienas atklādams viņas dvēselē jaunus dārgumus.

Kopš Nikolajs bija precējies, Soņa dzīvoja viņa mājā. Jau pirms precēšanās Nikolajs, sevi apsūdzēdams un Soņu slavēdams, izstāstīja sievai visu, kas bijis starp viņu un Soņu. Viņš lūdza kņazi Marju būt laipnai un labai pret viņa māsīcu. Grāfiene Marja pilnīgi izjuta vīra vainu; jutās arī pati pret Soņu vainīga; domāja, ka viņas bagātība ietekmējusi Nikolaja izvēli, nevarēja Soņai nekā pārmest, gribēja viņu mīlēt; taču ne tikvien nemīlēja, bet bieži vien atrada savā sirdī pret viņu ļaunas jūtas un nespēja tās uzveikt.

Reiz viņa sāka ar savu draudzeni Natašu pārrunāt par Soņu un par savu netaisno izturēšanos pret to.

Zini ko, — sacīja Nataša, — tu esi daudz lasījusi evaņģēliju; tur ir viena vieta taisni par Soņu.

Kā? — grāfiene Marja jautāja.

«Kam ir, tam top dots, bet, kam nav, tam top atņemts», vai atceries? Viņa ir tā, kam nav. Kāpēc — nezinu; varbūt viņai trūkst egoisma, es nezinu, bet viņai viss tiek atņemts, ir jau atņemts. Dažbrīd man viņas šausmīgi žēl; es agrāk ļoti, ļoti vēlējos, kaut Nicolas viņu apprecējis; taču vienmēr it kā nojautu, ka tas nenotiks. Viņa ir vēja zieds; zini, kā dārza zemenēm? Reizēm man viņas žēl, bet reizēm es domāju, ka viņa to neizjūt tā, kā būtu izjutušas mēs.

Un, kaut gan grāfiene Marja pūlējās Natašai iestāstīt, ka šie evaņģēlija vārdi jāsaprot citādi, raudzīdamās Soņā, viņa bija vienis prātis ar Natašas izskaidrojumu. Tiešām likās, ka Soņa neizjūt savu stāvokli kā nastu un ir pilnīgi samierinājusies ar savu vēja zieda uzdevumu. Viņa pieķērās, šķiet, ne tik daudz atsevišķiem cilvēkiem, cik visai ģimenei. Viņa kā kaķe bija piejūkusi ne pie cilvēkiem, bet pie mājas. Viņa kopa veco grāfieni, loloja un lutināja bērnus, allaž gatava izdarīt tos sīkos pakalpojumus, uz kādiem viņa bija spējīga; taču neviļus visi to uzņēma ar pārāk ļ mazu pateicību …

Kailo Kalnu kungu sēta bija no jauna uzcelta, taču ne vairs ar to vērienu kā nelaiķa kņaza laikā.

Ēkas, ko sāka celt trūkuma gados, bija pārlieku vienkāršas. Milzīgā dzīvojamā ēka uz vecā akmens pamata bija no koka un apmesta tikai no iekšpuses. Lielā, ietilpīgā māja ar nekrāsotām dēļu grīdām bija mēbelēta ar pavisam vienkāršiem cietiem dīvāniem un atzveltņiem, ar galdiem un krēsliem, ko bija darinājuši pašu galdnieki no pašu bērziem. Māja bija plaša, ar saimes istabām un atsevišķām telpām iebraucējiem. Rostovu un Bolkonsku radinieki reizēm sabrauca sērst Kailajos Kalnos veselām ģimenēm, ar saviem sešpadsmit zirgiem, desmitiem kalpotāju, un dzīvoja te mēnešiem. Turklāt četrreiz gadā, namatēva un namamātes dzimšanas un vārda dienās, saradās savs simts viesu uz vienu divām dienām. Pārējā laikā ritēja nesatricināma, kārtīga dzīve ar parastajiem darbiem, tējām, brokastīm, pusdienām, vakariņām no pašu pārtikas krājumiem.

IX

Bija ziema, Nikolaja dienas priekšvakars, 1820. gada 5. decembris. Togad Nataša ar bērniem un vīru kopš rudens sākuma viesojās pie brāļa. Pjērs patlaban atradās Pēterburgā, kur bija aizbraucis sevišķās darīšanās, kā pats teicās, uz trim nedēļām, bet nu dzīvoja jau septīto. Kuru katru brīdi gaidīja viņu atgriežamies.

Atskaitot Bezuhovu ģimeni, 5. decembrī pie Rostoviem viesojās vēl Nikolaja senais draugs, atvaļinātais ģenerālis Vasilijs Fjodorovičs Deņisovs.

Nikolajs zināja, ka 6. decembrī, svinību dienā, kad sabrauks viesi, viņam vajadzēs novilkt bešmetu, uzģērbt svārkus, šaurus zābakus ar smailiem purniem un braukt uz jauno, paša celto baznīcu, bet pēc tam pieņemt apsveikumus un piedāvāt uzkožamos, un runāt par muižniecības vēlēšanām un par ražu; taču šās dienas priekšvakaru, kā viņš domāja, viņam bija tiesības pavadīt kā parasti. Priekšpusdienā Nikolajs pārbaudīja Rj'azaņas muižas pārvaldnieka rēķinus par sievas brāļadēlam piederošo muižu, uzrakstīja divas darīšanu vēstules un apstaigāja piedarbu, laidaru un stalli. Devis dažus rīkojumus, lai novērstu rīt no rīta paredzamo vispārējo žūpošanu sakarā ar baznīcas svinībām, viņš atnāca pusdienās un, nepaguvis aprunāties ar sievu zem četrām acīm, apsēdās pie garā galda, kas bija klāts divdesmit personām un kur jau bija kopā visi mājinieki. Pie galda sēdēja māte, viņas piedzīvotāja vecenīte Belova, sieva, trīs bērni, guvernante, audzinātājs, krustdēls ar savu audzinātāju, Soņa, Deņisovs, Nataša, viņas trīs bērni, to guvernante' un vecais Mihails Ivaničs, kņaza arhitekts, kas Kailajos Kalnos mierā pavadīja savas vecumdienas.

Grāfiene Marja sēdēja galda viņā galā. Līdzko vīrs bija apsēdies savā vietā, no tās kustības, ar kādu viņš, servjeti noņēmis, strauji pārstūma uz galda viņam priekšā nolikto glāzi un vīna glāzīti, grāfiene Marja noskārta, ka viņš ir nelāgā omā, kas dažkārt viņam mēdz uznākt, visvairāk pirms zupas un kad viņš tieši no saimniecības ierodas pie pusdienu galda. Grāfiene Marja ļoti labi pazina šo viņa noskaņu un, kad pati bija labā omā, mēdza mierīgi nogaidīt, kamēr viņš paēdis zupu, un tad jau sāka ar viņu runāt un piespieda atzīties, ka bez kāda iemesla ļāvies nelabam prātam; taču šodien viņa šo savu novērojumu bija pilnīgi piemirsusi; kļuva sāpīgi, ka vīrs bez iemesla uz viņu dusmojas, un viņa sajutās nelaimīga. Viņa jautāja, kur viņš bijis. Viņš atbildēja. Viņa vēl apvaicājās, vai saimniecībā viss kārtībā. Viņš nepatikā saviebās par sievas nedabisko balss noskaņu un steigšus atbildēja.

«Tātad es neesmu maldījusies,» grāfiene Marja nodomāja, «un par ko gan viņš uz mani dusmojas?» Balsī, kādā viņš atbildēja, grāfiene Marja saklausīja nepatiku pret sevi un vēlēšanos pārtraukt sarunu. Viņa juta, ka viņas vārdi skanēja nedabiski; tomēr nevarēja noturēties, neizteikuši vēl dažus jautājumus.

Deņisovam iejaucoties, saruna pie pusdienu galda drīz vien kļuva vispārēja un dzīva, un grāfiene Marja ar vīru vairs nerunāja. Kad visi piecēlās no galda un piegāja pateikties vecajai grāfienei, grāfiene Marja, roku pasniegusi, noskūpstīja vīru un jautāja, kāpēc tas uz viņu dusmojas.

Tev vienmēr tādas ērmotas iedomas; man ne prātā nenāk dusmoties, — viņš sacīja.

Taču vārds vienmer atbildēja grāfienei Marjai: jā gan, dusmojos, bet negribu teikt.

Nikolajs ar sievu satika tik labi, ka pat Soņa un vecā grāfiene, kuras aiz greizsirdības vēlējās, kaut jel viņu starpā radusies nesaskaņa, nevarēja atrast ieganstu pārmetumam; taču arī viņiem mēdza atgadīties nīgruma mirkļi. Reizēm taisni pēc vislaimīgākajiem laikposmiem viņiem pēkšņi uznāca svešlbas un nīgruma jūtas; visbiežāk šīs jūtas radās grāfienes Marjas grūtniecības laikos. Arī tagad viņa bija stāvoklī.

Nu, messieurs et mesdames, — Nikolajs sacīja skaļi un šķietami jautri (grāfienei Marjai likās, ka tīšām, lai viņu aizvainotu), — es no pulksten sešiem esmu kājās. Rīt jau nu būs, ko noņemties, bet šodien var iet atpūsties. — Un, neteicis vairs grāfienei Marjai ne vārda, viņš iegāja mazajā dīvānu istabā un apgūlās uz dīvāna.

«Tā tas ir vienmēr,» grāfiene Marja domāja. «Ar visiem runā, tikai ar mani ne. Redzu, redzu, ka es viņam derdzos. Sevišķi šādā stāvoklī.» Viņa paraudzījās uz savu izspiesto vēderu un spogulī uz savu dzelteni bālo un novājējušo seju ar acīm, kas bija lielākas nekā jebkad.

Un viss viņai kļuva netīkams: gan Deņisova klaigas un smiekli, gan Natašas valodas, visvairāk gan tas skatiens, ko viņai steigšus uzmeta Soņa.

Soņa allaž bija pirmā, ko grāfiene Marja izraudzījās par ieganstu savam īgnumam.

Pakavējusies pie viesiem un nekā nesaprazdama no tā, ko tie runāja, viņa klusītēm izgāja un devās uz bērnistabu.

Bērni ar krēsliem brauca uz Maskavu un aicināja viņu līdzi. Viņa apsēdās, parotaļājās ar tiem, taču visu laiku viņu mocīja domas par vīru un tā nepamatoto sapīkumu. Viņa piecēlās un, ar pūlēm iedama uz pirkstgaliem, devās uz mazo dīvānu istabu.

«Varbūt viņš nav aizmidzis; es ar viņu izskaidrošos,» viņa sev sacīja. Vecākais zēns Andrjuša, viņu ataarinā- dams, uz pirkstgaliem sekoja. Grāfiene Marja viņu nepamanīja.

Chēre Marie, il dort, je crois; il est si faiiguē[1] Mī|ā Marī, viņš laikam guļ; viņš ir tik noguris.— lielajā dīvānu istabā viņu brīdināja Soņa, kas (kā grāfienei Marjai likās) it visur pagadījās ceļā. — Ka Andrjuša viņu neuzmodina.

Grāfiene Marja atskatījās, ieraudzīja aiz muguras And- rjušu, atskārta, ka Soņai taisnība, un tieši tāpēc pietvīka, un, redzams, ar mokām apvaldīja asu vārdu. Viņa nekā neteica un, lai neklausītu Soņai, pamāja ar roku Andrjušam netrokšņot, bet nākt līdzi, un tuvojās durvīm. Soņa izgāja pa otrām durvīm. No istabas, kur gulēja Nikolajs, skanēja viņa vienmērīgā, sievai līdz vissīkākajām noskaņām pazīstamā elpa. Dzirdot šo elpu, viņa redzēja savā priekšā vīra gludo, skaisto pieri, ūsas, visu seju, kurā viņa tik bieži un ilgi mēdza raudzīties, kad viņš gulēja nakts klusumā. Pēkšņi Nikolajs sakustējās un iekremšļojās. Un tai pašā mirklī Andrjuša aiz durvīm iesaucās:

Tēt, māmiņa ir te!

Grāfiene Marja aiz bailēm nobāla un māja dēlam apklust. Tas aprāvās, un kādu brīdi ilga klusums, kas grāfienei Marjai šķita baigs. Piepeši aiz durvīm dzirdēja vēlreiz nokrekstamies, sakustamies, un Nikolaja sapīkusi balss teica:

Ne mirkli neļauj miera. Marī, vai tu? Kādēļ tu viņu atvedi šurp?

Es tikai pienācu paskatīties, es neredzēju… atvaino …

Nikolajs noklepojās un apklusa. Grāfiene Marja atgāja no durvīm un aizvadīja dēlu uz bērnistabu. Pēc piecām minūtēm mazā, trīs gadus vecā melnace Nataša, tēva mīlule, izdzirdusi no brāļa, ka tētis guļot un māmiņa esot dīvānu istabā, mātes nepamanīta, ieskrēja pie tēva. Melnace meitene droši nočīkstināja durvis, enerģiski cilādama strupās kājeles, pietipināja pie dīvāna un, izpētījusi, ka tēvs guļ ar muguru pret viņu, pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja tēva zem galvas palikto roku. Nikolajs apgriezās ar aizkustinājuma smaidu sejā.

Nataša, Nataša! — aiz durvīm atskanēja grāfienes Marjas izbaiļu pilnais čuksts. — Tētis grib gulēt.

Nē, māmiņ, negrib vis gulēt, — pārliecināta atsaucās mazā Nataša, — viņš smejas.

Nikolajs nolaida kājas uz grīdas, piecēlās un paņēma meitu klēpī.

Nāc iekšā, Maša, — viņš sauca sievu. Grāfiene Marja Ienāca un apsēdās vīram blakus.

Es pat neredzēju, kā viņš bija atskrējis man līdzi, — viņa bikli ierunājās. — Es tāpat vien.

Nikolajs, ar vienu roku turēdams meitu, pavērās sievā un, pamanījis viņas vainīgo sejas izteiksmi, ar otru roku apskāva viņu un noskūpstīja uz matiem.

Vai drīkst skūpstīt māmiņu? — viņš vaicāja Natašai.

Nataša kautrīgi pasmaidīja.

Vēl, — viņa ar pavēlošu žestu norādīja uz to vietu, kur Nikolajs bija skūpstījis sievu.

Es nezinu, kāpēc tu domā, ka esmu nelāgā omā, — teica Nikolajs, atbildēdams uz jautājumu, kas, viņš zināja, bija sievai uz sirds.

Tu nevari iedomāties, cik nelaimīga, cik vientu|a es jūtos, kad tu esi tāds. Man visu laiku liekas …

•— Marl, mitējies jel, kas par blēņām! Kā tev nav kauna, — viņš jautri aprāja.

Man šķiet, ka tu nevari mani mīlēt, ka esmu tik neglīta … un vienmēr … bet tagad … šai stā …

Ak, cik tu esi jocīga! Ne jau to mīl, kas skaists, bet skaists ir tas, ko mīl. Tikai tādu kā Malvina un citas mīl par to, ka tās skaistas, bet vai tad es sievu mīlu? Nevis mīlu, bet tā, nezinu, kā tev lai pasaka. Bez tevis un kad tā kā patlaban starp mums kāds kaķis izskrien, es esmu tikpat kā pazudis un nekā nevaru. Nu, vai tad es mīlu savu pirkstu? Nemīlu, bet pamēģini to nogriezt…

Nē, es tā ne, taču es saprotu. Tātad tu uz mani nedusmojies?

Šausmīgi dusmojos, — viņš smaidīdams atņēma un, piecēlies un matus saglaudis, sāka staigāt pa istabu.

Vai zini, Marī, par ko es domāju? — viņš uzsāka, tagad, kad bija saderēts miers, tūdaļ sākdams skaļi domāt, sievai dzirdot. Viņš nevaicāja, vai tā vēlas viņu uzklausīt; viņam bija vienalga. Kāda doma bija iešāvusies prātā viņam, tātad ari viņai. Un viņš pastāstīja sievai savu nodomu pierunāt Pjēru, lai paliek pie viņiem līdz pavasarim.

Grāfiene Marja uzklausīja viņu, izteica savas piezīmes un savukārt sāka skaļi domāt savas domas. Viņas domas saistījās pie bērniem.

Viņā jau tagad redzama sieviete, — viņa franciski teica, norādīdama uz mazo Natašu. — Jūs mums, sievietēm, pārmetat neloģiskumu. Lūk, te tā mūsu loģika ir. Es saku: tētis grib gulēt, bet viņa atbild: nē, viņš smejas. Un viņai taisnība, — grāfiene Marja piebilda, laimīgi smaidīdama.

Jā, jā! — Un Nikolajs, paņēmis savās spēcīgajās rokās meitu, pacēla viņu augstu, nosēdināja sev uz pleca un, aiz kājelēm satvēris, sāka ar visu staigāt pa istabu. Tēvam un meitai bija vienlīdz neprātīgi laimīgas sejas.

Bet, vai zini, tu varbūt esi netaisns. Tu pārāk mīli šo, — grāfiene Marja franciski čukstēja.

Jā, bet ko lai dara? … Es pūlos neizrādīt…

Tobrīd priekšnamā un kāpņu telpā noklaudzēja durvis

un atskanēja soļi, kas izklausījās tā, it kā būtu kāds atbraucis.

Kāds atbraucis.

Esmu pārliecināta, ka Pjērs. Iešu palūkot, — sacīja grāfiene Marja un izgāja no istabas.

Viņai prom esot, Nikolajs atļāvās auļos izjādināt meilu apkārt pa istabu. Aizelsies viņš aši nolaida zemē smejošo meiteni un piekļāva to sev pie krūtīm. Lēkāšana lika viņam atcerēties dejas, un, vērodams apaļo, laimīgo bērna sejiņu, viņš domāja par to, kāda gan viņa būs, kad viņš, jau vecs vīrs, vedīs viņu sabiedrībā un, kā dažkārt nelaiķa tēvs bija dejojis ar meitu Daņilu Kuporu, dejos ar viņu mazurku.

Viņš, viņš, Nicolasl — sauca grāfiene Marja, pēc maza brīža atgriezdamās istabā. — Nu mūsu Nataša atkal atplaukusi. Vajadzēja redzēt viņas sajūsmu un kā viņa tam sadeva par to, ka nav atbraucis laikā. Nu, iesim drīzāk, iesim! Sķirieties jel beidzot, — viņa sacīja, smaidot noraudzīdamās uz meiteni, kas spiedās tēvam klāt. Nikolajs izgāja, vezdams meitu pie rokas.

Grāfiene Marja palika dīvānu istabā.

Nekad, nekad nebūtu ticējusi, — viņa klusībā nočukstēja, — ka iespējams būt tik laimīgai. — Viņas seja iemirdzējās smaidā; taču tai pašā brīdī viņa nopūtās un viņas dziļajā skatienā atēnojās klusas skumjas. It kā bez tās laimes, ko viņa izjuta, bijusi vēl kāda cita, šai dzīvē nesasniedzama laime, par kuru viņa šobrīd neviļus iedomājusies.

X

Nataša bija apprecējusies 1813. gada agrā pavasari, un 1820. gadā viņai jau bija trīs meitas un dēls, ko bija ļoti vēlējusies un tagad pati baroja. Viņa bija kļuvusi pilnīgāka un druknāka, tā ka grūti bija šai spēcīgajā mātē sazīmēt agrāko tieviņo, kustīgo Natašu. Viņas vaibsti bija izveidojušies un paucla mierīgu maigumu un skaidrību. Bija izgaisusi tā dzīvā kvēle, kas agrāk nedzisdama dega viņas sejā un piešķīra tai burvīgumu. Tagad bieži vien bija redzama vienīgi viņas seja un augums, bet dvēsele nemaz nebija saskatāma. Bija redzama vienīgi spēcīga, skaista un auglīga māte. Ļoti reti viņā tagad iedegās senā uguns. Tas mēdza gadīties tikai tad, kad, kā patlaban, atgriezās viņas vīrs, kad izveseļojās bērns vai kad viņas ar grāfieni Marju pieminēja kņazu Andreju (ar vīru viņa nekad par to nerunāja, iedomādamās, ka viņš greizsirdīgs uz kņaza Andreja piemiņu), un ļoti reti, ja kaut kas nejauši ierosināja viņu dziedāt, ko viņa pēc apprecēšanās bija pilnīgi atmetusi. Un tais retajos brīžos, kad viņas uzplaukušajā,. skaistajā miesā iedegās senā kvēle, viņa parasti bija vēl Valdzinošāka nekā agrāk.

Kopš apprecējusies, Nataša ar vīru dzīvoja gan Maskavā, Pēterburgā un Maskavas tuvienes muižā, gan pie mātes, tas ir, pie Nikolaja. Sabiedrībā jauno grāfieni Be- zuhovu redzēja maz, un tie, kas redzēja, palika ar viņu neapmierināti. Viņa nebija ne laipna, ne piemīlīga. Ne jau nu tā, ka Natašai būtu patikusi vientulība (viņa nezināja, vai tā viņai patīk vai ne; viņai pat šķita, ka ne), bet viņa, nēsādama, dzemdēdama un barodama bērnus un ik mirkli dzīvodama līdzi vīram, nevarēja šīs prasības apmierināt citādi, kā vien atsakoties no sabiedrības. Visi, kas Natašu bija pazinuši pirms precēšanās, brīnījās par viņā notikušo pārvērtību kā par ko neparastu. Vienīgi vecā grāfiene, ar mātes nojautu atskārtusi, ka visām Natašas trauksmēm bijis tikai viens avots — ilgas pēc ģimenes, pēc vīra (kā viņa ne tik daudč joka pēc, cik no tiesas bija saukusi Ot- radnajā), vienīgi māte brīnījās, kas gan bija ko brīnīties cilvēkiem, kuri Natašu nesaprata, un atkārtoja, ka viņa vienmēr zinājusi, ka Nataša būs priekšzīmīga sieva un māte.

— Viņa tikai pārspīlē savu mīlestību uz vīru un bērniem, — grāfiene mēdza sacīt, — tā ka tas ir pat muļķīgi.

Nataša neturējās pie tā zelta likuma, ko sludina prātīgi ļaudis, it sevišķi franči, ka meitenei, izejot pie vīra, nevajag nolaisties, nevajag pamest novārtā savas dotības, k« tai vēl vairāk nekā jaunās dienās jānodarbojas ar savu ārieni, jāvaldzina vīrs, tāpat kā valdzinājusi, pirms tas bijis vīrs. Nataša turpretim uzreiz atmeta visas savas burvības, no kurām viena tai bija neparasti spēcīga, proti, dziedāšana. Tāpēc viņa to arī atmeta, ka tā bija stiprs burvība. Nataša nerūpējās ne par savām manierēm, ne par delikātu runas veidu, ne par to, lai vīram parādītos visizdevīgākajās pozās, ne par savu tualeti, ne par to, lai vīru neapgrūtinātu ar savu prasīgumu. Viņa rīkojās pilnīgi pretēji šiem likumiem. Viņa juta, ka tās burvības, ko instinkts bija mācījis lietot agrāk, tagad būtu tikai smieklīgas vīra acīs, kuram viņa kopš pirmā mirkļa bija atdevusies pilnīgi — ar visu sirdi, nepaturēdama apslēptu nevienu dvēseles stūrīti. Viņa juta, ka ar vīru viņus turēja kopā nevis tās dzejiskās jūtas, kas to bija pie viņas saistījušas, bet gan kas cits, nenoteikts, taču stiprs kā viņas pašas dvēseles kopiba ar miesu.

Cirtot matus, vilkt mugurā krinolīnus un dziedāt romances, lai valdzinātu vīru, viņai būtu licies tikpat dīvaini kā rotāties, lai būtu pati ar sevi apmierinata. Turpretim greznoties, lai rpatiiktu citiem, — iespējams, ka tas viņai būtu tīkami, — viņa nezināja, — bet nemaz nebija vaļas. Galvenais iemesls, kāpēc viņa vairs nemēdza dziedāt, greznoties un apsvērt savus vārdus, bija tas, ka viņai nemaz neatlika laika ar to nodarboties.

Ir zināms, ka cilvēkam piemīt spēja pilnīgi nodoties vienam priekšmetam, lai cik niecīgs tas liktos. Un ir zināms, ka nav tik niecīga priekšmeta, kas, pievēršot tam koncentrētu uzmanību, neizaugtu līdz bezgalībai.

Priekšmets, kam Nataša pilnīgi nodevās, bija ģimene, proti, vīrs, kas bija turams tā, lai nedalīti piederētu viņai, mājai, un bērni, ko vajadzēja iznēsāt, dzemdēt, barot un. audzināt.

Un, jo vairāk viņa, nevis ar prātu, bet ar visu savu dvēseli, ar visu savu būtni iedziļinājās šai priekšmetā, kas viņu nodarbināja, jo vairāk uzmanības viņa tam veltīja, jo vairāk šis priekšmets auga augumā un jo niecīgāki viņai šķita paš?,$ Spēki, tā ka viņa tos visus koncentrēja uz vienu un to pašu tomēr nepaguva izdarīt visu, kas viņai likās nepieciešams.

Valodas un spriedelējumi par sieviešu tiesībām, par laulāto ļaužu attiecībām, par viņu brīvību un tiesībām, kaut ari tos vēl nedēvēja par jautājumiem kā tagad, bija tolaik gluži tādi paši kā tagad; taču šie jautājumi ne tikai neinteresēja Natašu, bet viņa tos nepavisam nesaprata.

Sie jautājumi arī tolaik, tāpat kā tagad, eksistēja tikai tiem cilvēkiem, kuri laulībā saskata vienīgi baudu, ko laulātie gūst viens no otra, proti, vienu laulības principu un nevis visu tās jēgu, kas izpaužas ģimenē.

Sie spriedelējumi un tagadējie jautājumi, kas atgādina jautājumu par to, kā gūt visvairāk baudas no pusdienu maltītes, neeksistēja toreiz un neeksistē arī tagad cilvēkiem, kuri domā, ka pusdienas jāēd tālab, lai sevi uzturētu, un ka laulības mērķis ir ģimene.

Ja pusdienošanas mērķis ir uzturēt miesu, tad tas, kas uzreiz apēdīs divas pusdienas, iegūs varbūt vairāk baudas, taču nesasniegs mērķi, jo abas pusdienas kuņģis nesagremos.

Ja laulības mērķis ir ģimene, tad tas, kas iegribēs, lai tam būtu daudz sievu un vīru, varbūt iegūs daudz baudas, taču nekādā ziņā tam nebūs ģimenes.

Ja pusdienu mērķis ir uzturēt miesu, bet laulības mērķis — ģimene, tad viss jautājums atrisināms tikai tā, lai neēstu vairāk, nekā kuņģis spēj sagremot, un lai cilvēkam nebūtu vairāk sievu un vīru, nekā vajadzīgs ģimenei, proti, viena sieva un viens vīrs. Natašai bija vajadzīgs vīrs. Vīru viņa dabūja. Un vīrs viņai deva ģimeni. Un viņa ne tikvien nejuta vajadzību pēc cita, labāka vīra, bet, tā kā visi viņas dvēseles spēki bija vērsti uz to, lai kalpotu šim vīram un ģimenei, viņa nevarēja iedomāties un viņai arī nešķita interesanti iedomāties, kā būtu, ja būtu citādi.

Nataša nemīlēja sabiedrību vispār, toties jo vairāk viņai tikās būt kopā ar saviem tuviniekiem — grāfieni Marju, brāli, rnāti un Soņu. Viņa cienīja to cilvēku sabiedrību, pie kuriem varēja izspūrusi, rītakleitā, lieliem soļiem un priecīgu seju iznākt no bērnistabas un parādīt autiņu ar dzeltenu un nevis vairs zaļu traipu un noklausīties mierinājumus, ka tagad bērnam daudz labāk.

Nataša bija tiktāl nolaidusies, ka viņas tērpi, matu su- kājums, viņas nevietā teiktie vārdi, viņas greizsirdība, — viņa bija greizsirdīga uz Soņu, uz guvernanti, uz ikvienu skaistu un neskaistu sievieti, — kļuva visiem tuviniekiem par nemitīgu zobgalību priekšmetu. Vispārējās domas bija, ka Pjērs esot zem sievas tupeles, un tā tas īstenībā arī bija. Kopš pašām pirmajām laulības dzīves dienām Nataša pieteica savas prasības. Pjērs ļoti brīnījās par šo sievas ieskatu, kurš viņam bija kas gluži jauns, proti, ka katrs viņa dzīves brīdis pieder viņai un ģimenei; Pjērs pabrīnījās par sievas prasībām, taču jutās glaimots un padevās.

Pjēra pakļautība izpaudās tā, ka viņš nedrīkstēja ne tikvien lakstoties, bet pat smaidot runāt ar kādu citu sievieti, nedrīkstēja braukāt uz klubiem, uz pusdienām tāpat vien, lai pakavētu laiku, nedrīkstēja izdot naudu savām iegribām, nedrīkstēja uz ilgu laiku atstāt māju citādi kā vien darīšanās, kuru skaitā sieva ierindoja arī viņa nodarbības ar zinātnēm, no kurām tā nekā nesaprata, bet kurām piedēvēja lielu svaru. Toties Pjēram bija pilnas tiesības savās mājās rīkoties pēc patikas ne vien ar sevi pašu, bet ar visu ģimeni. Mājās Nataša izturējās tā, it kā viņa būtu vīra verdzene; un visa māja staigāja uz pirkstgaliem, kad Pjērs strādāja — lasīja vai rakstīja savā kabinetā. Vajadzēja tikai Pjēram ierādīt, ka viņam kaut kas patīk, lai tas, kas viņam patika, pastāvīgi būtu izpildīts. Vajadzēja tikai izteikt vēlēšanos, un Nataša jau trūkās kājās un skrēja to izpildīt.

Visu māju vadīja tikai šķietamās vīra pavēles, proti, Pjēra vēlēšanās, ko Nataša centās uzminēt. Dzīves veids un vieta, pazīšanās, sakari, Natašas darbošanās, bērnu audzināšana — viss tika iekārtots ne vien saskaņā ar Pjēra izteikto gribu, bet Nataša tiecās uzminēt to, kas varēja izrietēt no sarunā izteiktajām Pjēra domām. Un viņa mēdza pareizi uzminēt to, kas bija Pjēra vēlēšanos būtība, un, reiz uzminējusi, jau stingri turējās pie izraudzītā. Kad Pjērs pats dažkārt dzīrās kļūt neuzticīgs tam, ko bija vēlējies, Nataša cīnījās pret to ar viņa paša ieročiem.

Tā grūtajā laikā, ko Pjērs nekad neaizmirsa, pēc pirmā, vārgā bērna dzimšanas, kad viņiem vajadzēja mainīt trīs zīdītājas un Nataša aiz izmisuma saslima, Pjērs viņai reiz pastāstīja Ruso domas, ar kurām pats bija pilnīgi vienis prātis, ka zīdītājas esot kas pretdabisks un kaitīgs. Ar nākamo bērnu, nevērojot mātes, ārsta un pat vīra pretošanos, viņa palika pie sava un, kaut arī visi sacēlās pret to kā pret tolaik nedzirdētu un kaitīgu rīcību, kopš tā laika visus bērnus baroja pati.

Visai bieži iekaisuma brīžos gadījās, ka vīrs ar sievu strīdējās, bet vēl ilgi pēc strīda Pjērs ar prieku vA\ izbrīnu atrada ne tikai sievas vārdos, bet arī rīcībā to pašu domu, pret kuru viņa bija cīnījusies. Un ne tikvien atrada viņā to pašu domu, bet atrada to attīrītu no visa, kas tajā bijis lieks, iekarsuma un strīda ievazāts.

Pčc septiņiem laulības gadiem Pjērs juta priecīgu un drošu apziņu, ka viņš nav slikts cilvēks, un to viņš juta tāpēc, ka redzēja sevi atspoguļojamies savā sievā. Sevī viņš juta visu labo un slikto tā sajauktu, ka viens aptumšoja otru. Bet viņa sievā atspoguļojās tikai tas, kas bija patiesi labs; viss, kas nebija gluži labs, bija atmests. Un šis atspulgs radās, nevis loģiski domājot, bet citā — noslēpumainā, tiešā ceļā.

XI

Priekš diviem mēnešiem Pjērs, jau viesodamies pie Rostoviem, bija saņēmis vēstuli no kņaza Fjodora, kas aicināja viņu uz Pēterburgu apspriest svarīgus jautājumus, kuri Pēterburgā nodarbināja kādas biedrības biedrus: Pjērs bija viens no galvenajiem šās biedrības dibinātājiem.

Izlasījusi šo ^vēstuli, kā mēdza lasīt visas vīra vēstules, Nataša, lai cik smagi viņa pārdzīvoja vīra prombūtni, pati ieteica viņam braukt uz Pēterburgu. Visam, kas ietilpa vīra garīgajā, abstraktajā darbā, viņa, to nesaprazdama, piedēvēja milzīgi svarīgu nozīmi un pastāvīgi baidījās būt par traucēkli šai vīra darbībai. Uz Pjēra biklo, jautājošo skatienu, ko Pjērs, vēstuli izlasījis, viņai uzmeta, viņa atbildēja, lūgdama viņu braukt, tikai noteikti pasacīt laiku, kad būs atpakaļ. Un atvaļinājums tika piešķirts uz četrām nedēļām.

Kopš Pjēra atvaļinājuma laiks priekš divām nedēļām bija beidzies, Nataša dzīvoja vienās bailēs, skumjās un satraukumā.

Deņisovs, atvaļināts, ar pašreizējo stāvokli neapmierināts ģenerālis, atbraucis šais pēdējās divās nedēļās, raudzījās Natašā ar izbrīnu un skumjām kā reiz mīlēta cilvēka ģīmetnē, kas nelīdzinās oriģinālam. Nomākts, grūtsirdīgs skatiens, atbildes nevietā un sarunas par bērnistabu bija viss, ko viņš redzēja un dzirdēja no savas seno dienu burves.

Nataša visu šo laiku bija skumja un pikta, jo sevišķi tad, kad māte, brālis, Soņa vai grāfiene Marja, viņu mierinot, centās attaisnot Pjēru un izdomāt viņa kavēšanā» iemeslus.

Viss blēņas, viss nieki, — Nataša pukojās, — visa š? viņa filozofēšana, kas ne pie kā neved, un visas šīs muļ ķīgās biedrības, — viņa runāja par tām pašām lietām, kuras pati uzskatīja par ārkārtīgi svarīgām. Un gāja uz bērnistabu barot savu vienīgo puisēnu Petju.

Neviens viņai nevarēja pateikt neko tik nomierinošu, saprātīgu kā šis mazais, trīs mēnešus vecais cilvēciņš, kad tas dusēja viņai pie krūts un viņa juta tā mutes kustības un deguntiņa sēkšanu. Sis cilvēciņš it kā runāja: «Tu skaisties, tu esi greizsirdīga, tu gribētu viņam atriebties, tu baiļojies, bet es taču esmu viņš, es taču esmu viņš…» Un ko atbildēt nebija. Tā bija liela un dziļa patiesība.

Sais divās nemiera nedēļās Nataša tik bieži meklēja mierinājumu pie bērna, tik daudz ar viņu noņēmās, ka pārbaroja to un tas saslima. Bērna slimība iedzina viņu šausmās, bet tajā pašā laikā viņai taisni tas bija vajadzīgs. Bērnu kopdama, viņa vieglāk pārcieta nemieru vīra dēļ.

Viņa patlaban baroja bērnu, kad pagalmā ar troksni iebrauca Pjēra kamanas, un aukle, zinādama, ar ko kundzi iepriecināt, nedzirdami, bet a:.i u; mudžošu seju iesteidzās pa durvīm.

Atbrauca? — Nataša vaicāja straujā čukstā, baidīdamās pakustēties, lai neuzmodinātu bērnu, kas laidās miegā …

Atbrauca, lielmātiņ, — aukle atčukstēja.

Asinis iesitās Natašai sejā un kājas neviļus sakustējās; taču lēkt augšā un skriet pretim nevarēja. Bērns atkal atvēra actiņas, paskatījās. «Tu esi te,» viņš it kā sacīja un atkal sāka slinki čāpstināt lūpas.

Lēnītēm atņēmusi krūti, Nataša pašūpoja bērnu un atdeva auklei, un ašiem soļiem steidzās uz durvīm. Tomēr pie durvīm viņa apstājās, it kā juzdama sirdsapziņas pārmetumus par to, ka sapriecājusies, pārāk ātri pametusi bērnu, un atskatījās. Aukle, elkoņus paslējusi, pašlaik lika bērnu gultiņā aiz redelītēm.

. — Ejiet jau nu vien, lielmātiņ, ejiet, neraizējieties, ejiet, — smaidīdama nočukstēja aukle ar to fami!iaritātis kas bija nodibinājusies starp aukli un kundzi.

Un Nataša viegliem soļiem skrēja uz priekšistabu.

Deņisovs, iznācis ar pīpi no kabineta zālē, te pirmoreh atkal pazina Natašu. Spoža, mirdzoša, līksma gaisma straumēm plūda no viņas pārvērtušās sejas.

Atbraucis! — viņa skrējienā tam uzsauca, un Deņisovs juta, ka arī viņš ir sajūsmā par to, ka atbraucis Pjērs, ko viņš ne visai mīlēja. Iedrāzusies priekšistabā, Nataša ieraudzīja staltu stāvu kažokā raisām vaļā šalli.

«Viņš! Viņš! Tiešām! Te viņš ir,» viņa nedzirdami iesaucās un traucās tam klāt, apskāva, piekļāva viņa galvu pie krūtīm un tad, pastūmusi nost, ielūkojās Pjēra nosarmojušajā, sārtajā un laimīgajā sejā. «Jā, tas ir viņš; laimīgs, apmierināts…»

Un uzreiz viņa atcerējās visas tās gaidu mokas, ko bija pārdzīvojusi pēdējās divās nedējās: prieks, kas staroja viņas vaigā, izgaisa; viņa sarauca pieri, un pār Pjēru izgāzās pārmetumu un niknu vārdu straume.

Jā, tev labi, tu esi ļoti priecīgs, tu jautri pavadīji laiku. Bet kā bija man? Kaut vai bērnus būtu pažēlojis. Es baroju, man samaitājās piens… Petja tikko nenomira. Bet tev ļoti jautri. Jā gan, tev jautri…

Pjērs apzinājās, ka nav vainīgs, jo nebija varējis agrāk atbraukt; zināja, ka šis viņas dusmu uzplūds ir nepieklājīgs, un zināja, ka pēc pāris minūtēm tas pāries; galvenais, viņš zināja, ka viņam pašam ir līksmi un priecīgi. Viņam būtu gribējies pasmaidīt, taču par to nedrīkstēja ne domāt. Viņš sataisīja nožēlojamu, izbijušos seju un pieliecās.

Es nevarēju, nudien! Bet kā klājas Petjam?

Tagad nekas, iesim. Kā tev nav kauna! Būtu tu redzējis, kāda es biju bez tevis, kā es mocījos …

Vai tu pati esi vesela?

Iesim, iesim, — viņa atkārtoja, nelaizdama vaļā viņa roku. Un viņi devās uz savām istabām.

Kad Nikolajs ar sievu ienāca uzmeklēt Pjēru, tas bija bērnistabā un, turēdams uz savas milzīgās labās delnas tikko pamodušos zīdaini, ucāja to. Puikas platajā sejā ar pavērto bezzobu muti laistījās priecīgs smaids. Vētra sen bija pāri, un spoža prieka saule staroja Natašas sejā; aizkustināta viņa raudzījās uz vīru un dēlu.

Un vai visu labi pārrunājāt ar kņazu Fjodoru? — Nataša vaicāja.

Jā, lieliski.

Redzi, kā tur (Nataša domāja: galvu). Bet kā viņš mani nobaidīja.

Un kņazi satiki? Vai tiesa, ka viņa iemīlējusies tajā?…

Ja, vari iedomāties …

Tobrīd ienāca Nikolajs ar grāfieni Marju. Pjērs, neiz- laizdams no rokām dēlu, noliecies saskūpstījās ar tiem un atbildēja uz viņu taujāšanu. Taču, kaut arī bija daudz kas interesants pārrunājams, bērns ar zīdaiņa cepurītē tērpto svārstīgo galviņu acīm redzami saistīja visu Pjēra uzmanību.

Cik jauks! — ieteicās grāfiene Marja, raudzīdamās uz bērnu un ar to kaitēdamās. — Lūk, to es nesaprotu, Nicolas, — viņa uzrunāja vīru, — kā tu nesajēdz, cik jauki ir šie burvīgie brīnumlņi.

Nesaprotu, nespēju, — atteica Nikolajs, saltu skatienu palūkodamies uz bērnu. — Gaļas gabals. Iesim, Pjēr.

Un galvenais, ka viņš ir tik maigs tēvs, — teica grāfiene Marja, attaisnodama vīru, — bet tikai, kad ir jau gads vai ap to …

Nē, Pjērs gan viņus lieliski auklē, — pārtrauca Nataša, — viņš saka, delna tam esot taisni kā nomērīta bērna dibentiņam. Paskatieties!

Nu, tikai ne šim, — teica Pjērs, pēkšņi iesmiedamies, satverdams bērnu ar otru roku un sniegdams auklei.

XII

Kā ikvienā īstā ģimenē, Kailo Kalnu mājā dzīvoja kopā vairākas pilnīgi dažādas pasaules, kas, saglabādamas savu īpatnību un cita citai piekāpdamās, saplūda vienā harmoniskā veselā. Jebkurš notikums, kas mājā atgadījās, • bija vienlīdz svarīgs, vienlīdz priecīgs vai bēdīgs visām šīm pasaulēm; taču katrai pasaulei bija pašai savi, no citām gluži neatkarīgi iemesli priecāties vai bēdāties par kādu notikumu.

Pjēra atbraukšana bija priecīgs, svarīgs notikums un kā tāds atspoguļojās visos.

Kalpotāji, kungu nemaldīgākie tiesneši, jo tie spriež nevis pēc sarunām un jūtu izplūdumiem, bet pēc rīcības un dzīves veida, — priecājās par Pjēra atgriešanos, jo zināja, ka grāfs nu mitēsies diendienā staigāt apkārt pa saimniecību un būs jautrāks un labāks, un arī tāpēc, ka uz svētkiem nu visiem būs bagātīgas dāvanas.

Bērni un guvernantes priecājās par Bezuhova atbraukšanu tāpēc, ka neviens tā nemēdza viņus ievilkt kopējā dzīvē kā Pjērs. Viņš vienīgais prata spēlēt uz klavihorda to ekosēzi (savu vienīgo mūzikas gabalu), pie kuras, kā viņš apgalvoja, varot dejot visas iespējamās dejas, un droši vien bija atvedis visiem dāvanas.

Nikoļiņka, kas tagad bija piecpadsmit gadus vecs, kalsns, slimīgs un gudrs zēns ar cirtainiem, gaišiem matiem un skaistām acīm, priecājās tāpēc, ka krusttēvs Pjērs, kā viņš to sauca, bija viņā jūsmas un kvēlas mīlas objekts. Neviens nebija centies Nikoļiņkam iedvest sevišķu mīlestību uz Pjēru, ko viņš tikai retumis redzēja. Viņa audzinātāja, grāfiene Marja, pielika visus spēkus, lai liktu Nikoļiņkam mīlēt viņas vīru tāpat, kā pati to mīlēja, un Nik©jiņka arī mīlēja tēvoci; taču mīlēja to ar tikko manāmu nicīguma nokrāsu. Turpretim Pjēru viņš dievināja. Viņš nevēlējās būt ne huzārs, ne Jura ordeņa kavalieris kā tēvocis Nikolajs, viņš gribēja kļūt mācīts vīrs, gudrs un labs kā Pjērs. Pjēra klātbūtnē viņa sejā vienmēr laistījās priecīgs mirdzums, un viņš sarka un zaudēja vai elpu, kad Pjērs viņu uzrunāja. Viņš nepalaida garām ne pušplēsta vārda no tā, k'o Pjērs runāja, un tikai vēlāk kopā ar De- salu vai arī viens pats atcerējās un apsvēra katru Pjēra vārda nozīmi. Pjēra pagātne, viņa likstas pirms divpadsmitā gada (par tām viņš no nejauši dzirdētiem vārdiem bija izveidojis sev neskaidru dzejisku priekšstatu), viņa piedzīvojumi Maskavā, gūsts, Platons Karatajevs (par ko viņš bija dzirdējis no Pjēra), viņa mīla uz Natašu (pret kuru arī zēns juta sevišķu mīlestību) un, galvenais, viņa draudzība ar tēvu, ko Nikoļiņka neatcerējās, — tas viss padarīja Pjēru par viņa varoni un svētumu.

Jo aprautām valodām par tēvu un Natašu, no saviļņojuma, ar kādu Pjērs mēdza runāt par nelaiķi, no piesardzīgā, svētbijīgā maiguma, ar kādu to pieminēja Nataša, zēns, kas tikko sāka apjaust mīlu, bija izveidojis sev jēdzienu, ka tēvs mīlējis Natašu un mirdams novēlējis to savam draugam. Un šis tēvs, ko zēns neatcerējās, šķita viņam dievība, kuru nevarēja pat iztēloties un par kuru viņš nedomāja citādi, kā vien sirdij pamirstot un ar aizgrābtības un skumju asarām. Un zēns bija laimīgs, ka Pjērs atbraucis.

Viesi priecājās par Pjēru kā par cilvēku, kas allaž atdzīvināja un saliedēja jebkuru sabiedrību.

Pieaugušie mājinieki, nerunājot nemaz par sievu, priecājās par draugu, kura klātbūtnē kļuva vieglāk un mierīgāk dzīvot.

Vecenītes bija priecīgas gan par dāvanām, ko viņš atvedīs, gan, galvenais, par to, ka Nataša nu atkal atplauks.

Pjērs juta visus šos dažādo pasauļu dažādos uzskatus par sevi un steidzās ikvienu apveltīt ar gaidīto.

Pjērs, visizklaidīgākais, visaizmāršīgākais cilvēks, tagad pēc sievas sastādīta saraksta bija nopircis visu, nepiemirsdams ne mātes, ne brāļa uzdevumus, ne drānu, ko dāvināt Belovai tērpam, ne rotaļlietas brāļa bērniem. Pirmajā laulības dzīves laikā viņam bija šķitusi dīvaina šī sievas prasība — visu izpildīt un neaizmirst nekā no tā, ko uzņemies, nopirkt, un viņu bija pārsteidzis tās sirsnīgais sarūgtinājums, kad viņš savā pirmajā braucienā visu bija aizmirsis. Taču vēlāk viņš pie tā pierada. Zinādams, ka Nataša sev neko nepasūtīja un arī citiem lika atvest tikai tad, kad viņš pats pieteicās, Pjērs tagad atrada pašam negaidītu bērnišķu prieku šai dāvanu pirkšanā visai mājai un nekad nekā nepiemirsa. Ja arī viņš izpelnījās Natašas pārmetumus, tad tikai par to, ka pirka nevajadzīgas un pārāk dārgas lietas. Visam tam, ko cilvēku vairākums dēvēja par Natašas trūkumiem, bet kas pēc Pjēra domām bija tikai viņas rakstura iezīmes, proti, nevīžībai un nolaidībai, viņa bija pievienojusi vēl arī skopumu.

Kopš tā laika, kad Pjērs bija sācis dzīvot lielā mājā ar ģimeni, kas prasīja lielus izdevumus, viņš sev pašarn par brīnumu pamanīja, ka tagad viņam iziet divreiz mazāk nekā agrāk un ka viņa pēdējā laikā (sevišķi pirmās sievas parādu dēļ) sašķobījušās naudas lietas sāk uzlaboties.

Dzīve iznāca lētāka tāpēc, ka bija ierobežota: visdārgākās greznības, kas izpaudās tādā dzīves veidā, ko ik mirkli varēja grozīt, — Pjēram nu vairs nebija, un viņš pēc tās arī neilgojās. Viņš apjauta, ka viņa dzīves veids tagad noteikts reiz uz visiem laikiem, līdz pat nāvei, ka to grozīt nav viņa varā, un tāpēc šis dzīves veids iznāca lēts.

Pjērs ar līksmu, smaidošu vaigu cilāja savus pirkumus.

Vai nav skaistai — viņš slavēja kā pārdevējs, atritinādams drānas gabalu. Nataša ar vecāko meitu klēpī sēdēja viņam iepretim, mirdzošām acīm raudzīdamās drīz uz vīru, drīz uz to, ko tas rādīja.

Tā Belovai? Ļoti laba. —• Viņa pataustīja drānas labumu.

Droši vien par rubli?

Pjērs pateica cenu.

Dārgi, — Nataša noteica. — Ak, cik bērni būs priecīgi, un arī maman. Tikai velti tu to man esi pircis, — viņa piebilda, nespēdama apvaldīt smaidu, patikā aplūkodama pērlēm rotāto zelta ķemmi, kādas nupat tikai nāca modē.

Adele mani pierunāja: jāpērk un jāpērk, — Pjērs taisnojās.

Kad tad es to valkāšu? — Nataša iesprauda ķemmi matos. — Ja nu kad Mašeņku vajadzēs vest ļaudīs; Varbūt tad atkal valkās. Nu, iesim!

Un, savākuši dāvanas, viņi devās pirms bērnistabā, tad pie grāfienes.

Grāfiene, kā parasti, sēdēja ar Belovu pie pasjansa, kad Pjērs un Nataša ar saiņiem padusē ienāca viesistabā.

Grāfienei bija jau pāri sešdesmit gadiem. Viņa bija gluži sirma un valkāja aubīti, kas visu seju ietvēra kruzulēs. Seja viņai bija grumbaina, virslūpa iekritusies un acis nespodras.

Pēc dēla un vīra nāves, kas tik ātri bija sekojusi viena otrai, viņa jutās kā netīšām šai pasaulē aizmirsta būtne, kam nav nekāda mērķa, ne jēgas. Viņa ēda, dzēra, gulēja, bija nomodā, taču dzīvot vairs nedzīvoja. Dzīve viņai nesniedza nekādus iespaidus. Viņai nekā no dzīves nevajadzēja kā vien mieru, un šo mieru viņa varēja atrast tikai nāvē. Bet, kamēr nāve vēl nenāca, viņai vajadzēja dzīvot, tas ir, lietot savas dzīvības spēkus. Viņā visaugstākā mērā bija manāms tas, ko var vērot gluži mazos bērnos un ļoti vecos cilvēkos. Viņas dzīvē nebija samanāms nekāds ārējs mērķis, bet tikai acīm redzama prasība vingrināt savas dažādās tieksmes un spējas. Viņai vajadzēja paēst, pagulēties, padomāt, parunāties, noraudāties, padarboties, pa- dusmoties utt. tikai tāpēc, ka viņai bija kuņģis, bija smadzenes, bija muskuļi, nervi un aknas. Visu to viņa darīja bez kāda ārēja ierosinājuma, ne tā, kā mēdz darīt cilvēki dzīvības spēku briedumā, kad aiz mērķa, uz ko viņi tiecas, nav pamanāms cits mērķis — savu spēku pielietojums. Viņa runāja tikai tāpēc, ka fiziski vajadzēja padarboties ar plaušām un mēli. Viņa raudāja kā bērns, tāpēc ka vajadzēja izšņaukties, utt. Tas, kas cilvēkiem spēku briedumā šķiet mērķis, viņai acīm redzami bija tikai iegansts.

Tā no rītiem, sevišķi, ja viņa iepriekšējā vakarā bija ieēdusi ko treknu, viņai uznāca vajadzība paskaisties, un tad viņa izraudzījās vistuvāko ieganstu — Belovas kurlumu.

No istabas otra gala viņa sāka tai kaut ko klusām stāstīt.

— Šodien laikam ir siltāks, mana mīļā, — viņa tai čukstus teica. Un, kad Belova atbildēja: «Kā tad, atbrauca gan,» — viņa pikti norūca: — Ak, dievs, cik kurla un stulba!

Otrs iegansts bija šņaucamā tabaka, kas viņai likās gan sausa, gan mitra, gan nelāgi sasmalcināta. Pēc šādas piktošanās viņai sejā izplūda žults, un viņas istabmeitas no drošām pazīmēm jau iepriekš zināja, kad Belova atkal bt;s kurla un tabaka atkal kļūs mitra, un kad būs dzeltena seja. Kā viņai bija nepieciešams ļaut padarboties žultij, tāpat reizēm vajadzēja pastrādāt arī atlikušajai spējai domāt, un šādam nolūkam bija pasjanss. Kad vajadzēja noraudāties, par iemeslu noderēja nelaiķa grāfs. Kad vajadzēja uztraukties, iegansts bija Nikolajs un viņa veselība; kad vajadzēja dzēlīgi izrunāties, noderēja kņaze Marja. Kad vajadzēja ļaut vingrināties balss aparātam, — tas pa lielākai daļai notika ap pulksten septiņiem, pēc gremošanas orgānu atpūtas tumšā istabā, — tad noderēja vieni un tie paši nostāsti, ko stāstīja vienmēr vieniem un tiem pašiem klausītājiem.

Visi mājinieki saprata šo vecenītes stāvokli, kaut arī neviens nekad par to nerunāja, un visi cik spēdami pūlējās apmierināt šīs viņas vajadzības. Tikai retā skatienā un skumjā pussmaidā, ar ko savā starpā apmainījās Nikolajs, Pjērs, Nataša un grāfiene Marja, dažkārt izpaudās, ka tie saprot viņas stāvokli.

Bet šie skatieni turklāt pauda vēl ko citu; tie runāja par to, ka viņa jau piepildījusi savu dzīves uzdevumu, par to, ka viss, kas tagad viņā redzams, neizteic viņas būtību, par to, ka arī mēs visi reiz būsim tādi paši un ka ir prieks viņai pakļauties, apvaldīt sevi šās kādreiz dārgās būtnes labā, kura kādreiz bijusi tikpat dzīvības pilna kā mēs, bet tagad kļuvusi nožēlojama. Memenio mori [296] [1] Piemini nāvi. (Red.) pauda šie skatieni.

No visiem mājiniekiem tikai pavisam ļauni un muļķīgi cilvēki un mazi bērni to nesaprata un atrāvās no viņas.

XIII

Kad Pjērs ar sievu ienāca viesistabā, grāfiene bija tai parastajā noskaņā, kad juta nepieciešamību nodoties garīgam darbam, liekot pasjansu, un tāpēc tikai pa paradumam noteica vārdus, ko allaž mēdza sacīt, Pjēram vai dēlam atgriežoties: «Bija jau laiks, mans mīļais, bija laiks; esam nogaidījušies. Nu, paldies dievam.» Un, kad viņai iedeva dāvanas, pateica citus pierastos vārdus: «Ne jau dāvana dārga, draudziņ, paldies, ka atcerējies mani, vecu sievu …» un varēja redzēt, ka Pjēra ierašanās šajā brīdī viņai nepatīk, jo tā atrāva viņu no nepabeigtā pasjansa. Viņa prrms pabeidza pasjansu un tikai tad ķērās pie dāvanām. Dāvanas bija šādas: skaisti izstrādāta kāršu kārbiņa, koši zila Sevras tasīte ar vāciņu un uzgleznotām ganītēm un zelta tabakdoze ar grāfa ģīmetni, ko Pjērs bija pasūtījis Pēterburgā miniatūru gleznotājam. (Grāfiene sen tādu bija kārojusi.) Viņai patlaban negribējās raudāt, un tāpēc viņa vienaldzīgi paskatījās ģīmetnē un vairāk vērības veltīja kārbiņai.

— Pateicos, mans draugs, tu mani iepriecināji, — viņa teica, kā parasti mēdza sacīt. — Bet vislabākais, ka pats esi atgriezies. Citādi nav nekāda gala; kaut vai sarājis būtu sievu. Kas tas ir? Tīri kā nepilnīga, kad tevis nav. Nekā ne redz, ne sajēdz, — grāfiene runāja pierastos vārdus. — Paskaties, Anna Timofejevna, kādu dēliņš mums kārbiņu atvedis.

Belova slavēja dāvanas un jūsmoja par savu drānu.

Kaut gan Pjēram, Natašai, Nikolajam, grāfienei Marjai un Deņisovam bija pārrunājams daudz kas tāds, ko, grāfienei klāt esot, nemēdza runāt, ne jau tāpēc, ka no viņas ko slēptu, bet tāpēc, ka viņa no daudz kā bija tā atpalikusi., ka, ierunājoties par kaut ko viņas klātbūtnē, vajadzētu atbildēt uz viņas nevietā iespraustajiem jautājumiem un no jauna atkārtot jau daudzreiz atkārtoto: stāstīt, ka tas un tas nomiris, tas apprecējies, ko viņa nekādi atkal nespēja ielāgot; taču viņi pa paradumam sēdēja viesistabā pie patvāra un dzēra tēju, un Pjērs atbildēja uz grāfienes jautājumiem, kas bija nevajadzīgi viņai pašai un nevienu neinteresēja, par to, ka kņazs Vasilijs kļuvis vecs un ka grāfiene Marja Aleksejevna likusi sveicināt un lūdzot neaizmirst utt.

Šāda nevienam neinteresanta, tomēr nepieciešama saruna risinājās visu tējas laiku. Ap apaļo galdu, kur pie patvāra sēdēja Soņa, bija salasījušies uz teju visi pieaugušie ģimenes locekļi. Bērni, mājskolotāji un guvernantes jau bija tēju padzēruši, un viņu balsis skanēja blakus — dīvānu istabā. Pie tējas visi sēdēja parastajās vietās; Nikolajs apmetās krāsns tuvumā pie maza galdiņa, kur viņam pasniedza tēju. Blakus viņam atzveltnes krēslā gulēja vecā kurtu kuce Milka — pirmās Milkas meita — ar pilnīgi sirmu purnu, kurā vēl asāk izspiedās lielās, melnās acis. Deņisovs, iesirmiem cirtainiem matiem, ūsām un vaigubārdu, atpogātos ģenerāļa svārkos, sēdēja līdzās grāfienei Marjai. Pjērs sēdēja starp sievu un veco grāfieni. Viņš stāstīja to, kas — viņš zināja — varēja vecenīti interesēt un būt tai saprotams. Viņš runāja par ārējiem sabiedriskiem notikumiem un par tiem cilvēkiem, kas, būdami vienos gados ar veco grāfieni, kādreiz ietilpuši viņas paziņu pulciņā, kādreiz patiešām bijuši atsevišķs, dzīvs pulciņš, bet tagad, pa lielākai daļai izmētāti pa pasauli, gluži tāpat kā viņa vadīja savu mūža vakaru, lasīdami tās pamestās vārpas, kas vēl atlikušas no viņu mūža sējuma. Un taisni viņi, šie viņas gājuma ļaudis, vecajai grāfienei šķita vienīgā nopietnā un īstā pasaule. No Pjēra spriganuma Nataša noprata, ka brauciens bijis interesants, ka viņam daudz ko gribas pastāstīt, bet ka viņš nedrīkst runāt, grāfienei dzirdot. Deņisovs, nebūdams ģimenes loceklis, tāpēc nesaprazdams Pjēra piesardzību, turklāt kā neapmierinātais visai interesējās par to, kas notiek Pēterburgā, un nemitīgi aicināja Pjēru stāstīt gan nupat notikušo gadījumu Semjonovskas pulkā, gan par Arakčejevu, gan par Bībeles biedrību. Pjērs reizēm aizrāvās un sāka stāstīt, taču Nikolajs un Nataša ikreiz atgrieza viņu atpakaļ pie kņaza Ivana un grāfienes Marjas Antonovnas veselības.

Nu, kā tad tur ir, viss tas bezprāts un Gosners un Tatarinova, — Deņisovs klaušināja, — vai tiešām viss turpinās?

Kā turpinās? — Pjērs iesaucās skaļāk nekā jebkad. — Bībeles biedrība — tā tagad ir visa valdība.

Kā tad tā, mon cher amiV [1] — draudziņ. (Red.)— iejautājās grāfiene, izdzērusi savu tēju un acīmredzot meklēdama ieganstu pēc ēšanas pasirdīties. — Ko tu tur saki: valdība; to es nesaprotu.

Jā, ziniet, mamati, — iejaucās Nikolajs, kas zināja, kā to pārtulkot mātei saprotamā valodā, — tur kņazs Aleksandrs Nikolajevičs Goļicins nodibinājis biedrību, un viņam nu, stāsta, esot liela vara.

Arakčejevs un Goļicins, — Pjērs nepiesardzīgi izteica, — tā tagad ir visa valdība. Un kāda! Visur redz sazvērestību, no visa baidās.

Kā, ko tad kņazs Aleksandrs Nikolajevičs nogrēkojis? Viņš ir ļoti cienījams cilvēks. Es viņu dažkārt satiku pie Marjas Antonovnas, — grāfiene aizvainoti sacīja un, vēl vairāk apvainojusies par to, ka visi apklusa, turpināja.

Tagad pasākuši visus nosodīt. Evaņģēliska biedrība — nu, kas tur ļauns? — un viņa piecēlās (arī visi citi piecēlās) un ar stingru seju aizlīgoja uz dīvānu istabu pie sava galda.

Skumīgajā klusumā, kas bija iestājies, no blakus istabas atskanēja bērnu smiekli un čala. Acīmredzot pie bērniem valdīja priecīgs satraukums.

Gatava, gatava! — visas balsis pārmāca mazās Natašas līksmās gaviles. Pjērs saskatījās ar grāfieni Marju un Nikolaju (Natašu viņš redzēja vienmēr) un laimīgi pasmaidīja.

Tā tik ir brīnišķīga mūzika! — viņš nopriecājās.

Tur Anna Makarovna pabeigusi zeķi, — grāfiene Marja paskaidroja.

O, es iešu paskatīties, — Pjērs iesaucās, pietrūkda- mies kājās. — Tu zini, — viņš piebilda, pie durvīm apstādamies, — kāpēc man šī mūzika sevišķi mīļa? Viņi pirmie man ziņo, ka viss labi. Šodien braucu: jo tuvāk mājām, jo lielākas bailes. Bet, kā ienācu priekšistabā, klausos, Andrjuša nez par ko smejas pilnā kaklā, — nu, tātad viss labi…

Pazīstu, pazīstu šīs jūtas, — apstiprināja Nikolajs.

Es nedrīkstu iet, zeķes taču — pārsteigums man.

Pjērs iegāja pie bērniem, un smiekli un klaigas vēl vairāk pieņēmās. — Nu, Anna Makarovna, — atskanēja Pjēra balss, — šurp vidū, un pēc komandas — viens, divi un, kad es teikšu trīs, tu nostājies te. Tevi uz rokām. Nu, viens, divi… — Pjēra balss skaitīja; iestājās klusums.

Trīs! — un istabu piepildīja bērnu jūsmīgās gaviles.

— Divas, divas! — bērni kliedza.

Tās bija divas zeķes, ko Anna Makarovna ar kādu viņai vien zināmu slepenu paņēmienu adīja abas reizē un, kad tās bija gatavas, allaž, bērniem redzot, svinīgi izvilka vienu no otras.

XIV

Drīz pēc tam bērni nāca teikt arlabunakti. Bērni saskūpstījās ar visiem, audzinātāji un guvernantes atsveicinājās un izgāja. Palika vienīgi Desals ar savu audzēkni. Skolotājs čukstēdams vedināja zēnu iet lejā.

Non, m-r Dessales, je demanderai ā ma tante de res- ter— tāpat čukstus atbildēja Nikoļiņka Bolkonskis.

Ma tante, atļaujiet man palikt, — lūdza Nikoļiņka, pieiedams pie krustmātes. Viņa seja pauda lūgumu, saviļņojumu un aizgrābtību. Grāfiene Marja paraudzījās viņā un vērsās pie Pjēra.

Kad jūs esat te, viņš nevar atrauties… — viņa teica.

Je vous le ramenerai totu-ā-l'heure, m-r Dessales; bonsolr,2 — sacīja Pjērs, sniegdams šveicietim roku, un smaidīdams uzrunāja Nikoļiņku. — Mēs nemaz vēl neesam tikušies. Marī, cik viņš kļūst līdzīgs, — viņš piebilda, vērsdamies pie grāfienes Marjas.

Tēvam? — uztvēra zēns, tumši pietvīcis un sajūsmas pilnām mirdzošām acīm lūkodamies augšup uz Pjēru. Pjērs pamāja viņam ar galvu un turpināja bērnu pārtraukto stāstu. Grāfiene Marja izšuva uz kanvas; Nataša, acu nenolaizdama, skatījās vīrā. Nikolajs un Deņisovs piecēlās no galda, lika atnest pīpes, smēķēja, ņēma tēju no Soņas, kas skumīgi un neatlaidīgi nīka pie patvāra, un iztaujāja Pjēru. Cirtainais, slimīgais zēns ar mirdzošajām acīm sēdēja kaktiņā, neviena nemanīts, un, tikai grozīdams cirtaino galvu uz tievā, atlocītās apkaklītes ieskautā kakla uz to pusi, kur bija Pjērs, lāgiem nodrebēja un kaut ko pie sevis čukstēja, redzami pārdzīvodams kādas jaunas un spēcīgas jūtas.

' Nē, Desala kungs, es lūgšu krustmāti, lai atļauj man palikt. 2 Es jums viņu tūliņ aizvedīšu, Desala kungs; arlabunakti.

Saruna grozījās ap tām pašreizējām augstākās pārvaldes tenkām, kurās ļaužu vairums saskata pašu svarīgāko no visa, kas iekšpolitikā interesants. Deņisovs, neapmierināts ar valdību savu dienesta neveiksmju dēļ, ar prieku noklausījās visas muļķības, kas, pēc viņa domām, tagad notika Pēterburgā, un spēcīgos un asos izteicienos izsacīja savas piezīmes par Pjēra vārdiem.

Agrāk vajadzēja būt vācietim, tagad jādanco ar Ta- tarinovu un madame Kridneri, jālasa… Ekarsthauzens un citi klostera brāļi. E! palaist tikai atkal mūsu brašo zelli Bonapartu! Tas visu stulbumu izdauzītu. Nu, pēc kā tas izskatās — zaldātam Švarcam dot Semjonovskas pulku? — viņš kliedza.

Arī Nikolajs, kaut gan viņam nepiemita tāda tieksme kā Deņisovam, — visur saredzēt ļaunu, tāpat ieskatīja par visai atzīstamu un svarīgu pārrunāt valdības lietas un atzina, ka tas, ka A iecelts par tādu un tādu ministru, bet B par gubernatoru tur un tur, un ka ķeizars teicis to un to, bet ministrs atkal to un to, — ka tas viss ir ļoti svarīgi. Un viņš ieskatīja, ka par visu to vajag interesēties, un iztaujāja Pjēru. So abu sarunas biedru taujāšanas dēļ pārruna arī saglabāja augstāko valdības aprindu parasto tenku raksturu.

Nataša, kas pazina visas sava vīra manieres un domas, redzēja, ka Pjērs jau sen gribēja un nevarēja novadīt sarunu citā virzienā un izstāstīt savas lolotās domas, tās pašas, kuru dēļ bija braucis uz Pēterburgu apspriesties ar savu jauno draugu kņazu Fjodoru; un viņa tam piepalīdzēja ar jautājumu: kā veikušās sarunas ar kņazu Fjodoru?

Par ko tad? — jautāja Nikolajs.

Joprojām par vienu un to pašu, — Pjērs atbildēja, apkārt palūkodamies. — Visi redz, ka viss iet greizi, ka to tā nevar atstāt un ka visu godīgu cilvēku pienākums ir strādāt pretim ar visiem spēkiem.

Ko tad godīgie cilvēki var izdarīt? — mazliet samācies, iebilda Nikolajs. — Ko tie var izdarīt?

Lūk, ko …

Iesim kabinetā, — Nikolajs sacīja.

Nataša, jau sen paredzēdama, ka viņu tūliņ aicinās barot bērnu, izdzirda aukli saucam un steidzās uz bērnistabu. Grāfiene Marja gāja viņai līdzi. Vīrieši devās kabinetā, un

Nikoļiņka Bolkonskis, tēvoča nepamanīts, ieslīdēja līdzi un nosēdās ēnā pie rakstāmgalda netālu no loga.

Nu, ko tad tu izdarīsi? — Deņisovs atsāka.

Mūžīgi fantāzijas, — noteica Nikolajs.

Lūk, ko, — Pjērs iesāka, neapsēzdamies un drīz staigādams pa istabu, drīz apstādamies, svepstēdams un strauji ar rokām plātīdamies. — Lūk, ko. Stāvoklis Pēterburgā ir tāds: ķeizars nekur neiedziļinās. Viņš pilnīgi nodevies misticismam (misticismu Pjērs tagad nevienam nepiedeva). Viņš meklē tikai mieru, bet mieru tam var dot vienīgi šie ļaudis sans foi ni loi,x1 — bez goda un sirdsapziņas. kas visu cērt un žņaudz vienā atvēzienā: Magņickis, Arakčejevs un tutti quanti22 — un tiem līdzīgie… (Red.)… Tu taču piekritīsi, ka gadījumā, ja tu pats nenodarbotos ar saimniecību, bet gribētu tikai mieru, tad, jo nežēlīgāks būtu tavs muižkungs, jo drīzāk tu sasniegtu mērķi? — viņš uzrunāja Nikolaju.

Jā, bet kālab tu to saki? — Nikolajs atjautāja.

Nu, un viss iet bojā. Tiesās zādzības, armijā vienīgi runga: dresēšana, kara nometnes; moka tautu, žņaudz nost izglītību. Kas jauns, kas godīgs, to bendē nost! Visi redz, ka tā nevar iet. Viss ir pārāk sasprindzināts un katrā ziņā trūks, — Pjērs runāja (kā vienmēr, kopš valdība pastāv, mēdz runāt cilvēki, ielūkojušies jebkuras valdības rīcībā). — Es viņiem Pēterburgā devu tikai vienu padomu.

Kam? — iejautājās Deņisovs.

Nu, jūs jau zināt, kam, — Pjērs atteica, zīmīgi caur pieri palūkodamies, — kņazam Fjodoram un viņiem visiem. Dzīties pēc izglītības un labdarības, tas viss, protams, ir labi. Skaists mērķis un tā; taču pašreizējos apstākļos vajadzīgs kas cits.

Tobrīd Nikolajs pamanīja krustdēlu. Viņa seja sadrūma; viņš piegāja tam klāt.

Kādēļ tu esi te?

Kāpēc? Liec viņu mierā, — iejaucās Pjērs, satvēris Nikolaju aiz rokas, un turpināja: — Ar to nepietiek, es viņiem saku: patlaban ir vajadzīgs kas cits. Kad jūs stāvat un gaidāt, ka nupat, nupat trūks šī savilktā stīga, kad visi gaida neatvairāmu apvērsumu, tad vajag, cik iespējams, vairāk cilvēkiem un cik cieši vien var sadoties rokās, lai turētos pretim vispārējai katastrofai. Viss jaunais,

spēcīgais tiek ievilināts tur un samaitāts. Vienu pavedina sievietes, otru slavinājumi, trešo godkāre, nauda, — un tie pāriet viņu nometnē. Neatkarīgu, brīvu cilvēku kā jūs un es nepaliek nemaz. Es saku: izvērsiet biedrību plašumā; mot d'ordre [297] [1] — lozungs. lai nav tikai tikumība, bet neatkarība un darbība.

Nikolajs, atstājis krustdēlu, pikti pārstūma atzveltnes krēslu, apsēdās tajā un, Pjērā klausīdamies, neapmierināti kremšļoja un aizvien vairāk un vairāk rauca pieri.

Un kas tad ir šās darbības mērķis? — viņš iesaucās. — Un kādās attiecībās jūs nostāsieties ar valdību?

Lūk, kādās! Kā palīgi. Sabiedrība var nebūt slepena, ja valdība to pieļaus. Tā ne tikvien nav valdībai naidīga, bet ir īsta konservatoru partija. Džentelmeņu partija pilnīgā šā vārda nozīmē. Tikai tālab, lai Pugačovs nenāktu apkaut manus un tavus bērnus un lai Arakčejevs neaizsūtītu mani uz kara nometni, — tikai tālab mēs sadodamies rokās ar vienīgo mērķi — vispārēju labklājību un vispārēju drošību.

Jā, bet tā būs slepena biedrība — tātad naidīga un kaitīga, kas var radīt vienīgi ļaunu.

Kāpēc? Vai tad tugendbunds, kas izglāba Eiropu (tolaik vēl neuzdrīkstējās domāt, ka Krievija glābusi Eiropu), radījis kaut ko kaitīgu? — Tugendbunds — tā ir tikumības apvienība, tā ir mīlestība, savstarpēja palīdzība; tas ir tas, ko pie krusta sludināja Kristus …

Nataša, kas bija ienākusi istabā sarunas vidū, priecīgi raudzījās vīrā. Viņa nepriecājās par to, ko viņš runāja. Tas viņu pat neinteresēja, jo viņai likās, ka tas viss ir ārkārtīgi vienkārši un viņa jau sen to zinājusi (tā viņai likās tāpēc, ka viņa pazina visu to, no kā tas izrietēja — visu Pjēra dvēseli); bet viņa priecājās, vērodama vīra rosmes un sajūsmas apdvesto stāvu.

Ar vēl lielāku un priecīgāku jūsmu Pjērā nolūkojās visu piemirstais zēns ar tievo kaklu, kas stīdzēja ārā no atlocītās apkaklītes. Katrs Pjēra vārds dedzināja viņa sirdi, un viņš nervozām pirkstu kustībām, pats to nemanīdams, lauzīja rokā pagadījušos zīmoglakas stienīšus un spalvas uz tēvoča galda.

Nepavisam nav tā, kā tu domā, bet, lūk, kas bija vācu tugendbunds un kas ir tas, ko es ieteicu.

Nu, brāl, tiem desumiķejiem ir labs ari tugendbunds, bet es to nesaprotu un pat izrunāt nevaru, — atskanēja Deņisova skaļā, noteiktā balss. — Viss ir nelāgi un riebīgi, tur es esmu vienis prātis, tikai tugendbundu nesaprotu, un, ja nepatīk, — rauj tad velns, tā tas ir! Je suis votre homme.x[1] Esmu jūsējais. ,

Pjērs pasmaidīja, Nataša iesmējās, bet Nikolajs vēl vairāk sarauca uzacis un ņēmās pierādīt Pjēram, ka nekāds apvērsums nav paredzams un ka visas briesmas, par kuram viņš runā, meklējamas tikai viņa paša iztēlē. Pjērs centās pierādīt pretējo, un, tā kā viņa prāta spējas bija stiprākas un izveicīgākas, Nikolajs jutās iedzīts strupceļā. Tas viņu vēl vairāk sadusmoja, jo savā sirdī viņš ne ar prātojumiem, bet ar kaut ko spēcīgāku par prātojumiem bija nešaubīgi pārliecināts par sava ieskata pareizību.

Zini, ko es tev teikšu, — viņš sacīja, pieceldamies un ar nervozām kustībām sliedams kaktā pīpi un pēdīgi to nomezdams. — Pierādīt es tev nevaru. Tu saki, ka pie mums viss esot nelabi un ka būšot apvērsums; es to neredzu; bet tu saki, ka zvērests esot relatīva lieta, un uz to es tev atbildēšu: tu zini, ka esi mans labākais draugs, bet, ja jūs nodibinātu slepenu biedrību, sāktu rīkoties pret valdību, lai nu tā būtu kāda būdama, es zinu, ka mans pienākums ir tai paklausīt. Un, lai man Arakčejevs kaut tūliņ pavēl iet pret jums ar eskadronu un kauties, ne mirkli neapdomāšos un iešu. Saproti nu, kā gribi.

Pēc šiem vārdiem iestājās neveikls klusums. Pirmā atsāka runāt Nataša, aizstāvēdama vīru un bjrukdama virsū brālim. Viņas aizstāvība bija vāja un neveikla, taču mērķi tā sasniedza. Saruna atkal atjaunojās un ne vairs tanī netīkami naidīgajā noskaņā, kādā Nikolajs bija teicis pēdējos vārdus.

Kad visi piecēlās, lai ietu vakariņās, Nikoļiņka Bolkon- skis bāls, spožām, starojošām acīm tuvojās Pjēram.

Krusttēv Pjēr … jūs … nē … Ja tētis vēl dzīvotu … Vai viņš būtu ar jums vienis prātis? — viņš vaicāja.

Pjērs piepeši apjēdza, kādai gan neparastai, neatkarīgai, sarežģītai un spēcīgai jūtu un domu darbībai pa sarunas laiku bija vajadzējis norisināties šai zēnā, un, atcerējies visu, ko bija runājis, saīga, ka zēns viņu dzirdējis. Tomēr vajadzēja tam atbildēt.

Domāju, ka jā, — viņš nelabprāt atteica un izgāja no kabineta.

Zēns nolieca galvu un te it kā pirmoreiz pamanīja, ko nodarījis uz galda. Viņš pietvīka un piegāja pie Nikolaja.

Tēvoc, atvaino mani, to es izdarīju — netīšām, — viņš sacīja, norādīdams uz salauzīto zīmoglaku un spalvām.

Nikolajs pikti sarāvās.

Labi, labi, — viņš sacīja, sviezdams pagaldē lakas drupatas un spalvas. Un, ar redzamām pūlēm apvaldīdams uzplūdušās dusmas, aizgriezās.

Tev te nemaz nevajadzēja būt, — viņš izmeta.

XV

Pie vakariņām saruna vairs neatsākās par politiku un biedrībām, bet, gluži otrādi, ieritēja Nikolajam vistīkamākajā virzienā — par divpadsmitā gada atmiņām, uz ko uzvedināja Deņisovs, un te nu Pjērs bija it īpaši jauks un jocīgs. Tuvinieki šķīrās visdraudzīgākajā noskaņā.

Kad pēc vakariņām Nikolajs, kabinetā izģērbies un devis rīkojumus pārvaldniekam, kas bija nogaidījies, rīta- svārkus uzvilcis, iegāja guļamistabā, viņš atrada sievu vēl pie rakstāmgalda; viņa kaut ko rakstīja.

Ko tu raksti, Marī? — Nikolajs apjautājās. Grāfiene Marja nosarka. Viņa baidījās, ka vīrs nesapratīs un neatzīs to, ko viņa raksta.

Viņa būtu vēlējusies noslēpt to, ko rakstīja, taču reizē bija arī priecīga, ka ir pieķerta un nu būs jāatzīstas.

Tā ir dienasgrāmata, Nicolas, — viņa teica, sniegdama tam zilu burtnīcu, kas bija pierakstīta viņas stingrajā, plašajā rokrakstā.

Dienasgrāmata?… — Nikolajs ar zobgalīgu pieskaņu pārvaicāja un paņēma burtnīcu. Bija rakstīts franciski.

«4. decembrī. Šodien Andrjuša (vecākais dēls) pamodies negribēja ģērbties un m-lle Louise atsūtīja man pakaļ. Viņš gražojās un spītējās. Es mēģināju draudēt, bet viņš tikai vēl vairāk saskaitās. Tad es saņēmos, atstāju viņu un sāku kopā ar aukli modināt augšā citus bērnus, bet viņam pateicu, ka to nemīlu. Viņš ilgi klusēja it kā izbrīnījies; tad vienā krekliņā izlēca pie manis uti sāka tik stipri brēkt, ka ilgi nevarēju viņu nomierināt. Varēja redzēt, ka viņš visvairāk mocījās par to, ka mani apbēdinājis; pēc tam kad es vakarā iedevu viņam zīmīti, viņš, mani skūpstīdams, atkal sāka gauži raudāt. Pie viņa visu var panākt ar maigumu.»

Kas tā par zīmīti? — Nikolajs jautāja.

Esmu pasākusi vecākajiem bērniem vakaros izsniegt lapiņas ar atzīmēm, kā viņi uzvedušies.

Nikolajs pameta skatienu starojošās acīs, kas viņā raudzījās, un turpināja šķirstīt un lasīt. Dienasgrāmatā bija ierakstīts viss, kas mātei bērnu dzīvē likās ievērojams, kas izpauda bērnu raksturu vai uzvedināja uz vispārīgām domām par audzināšanas paņēmieniem. Pa lielākai daļai tie bija visniecīgākie sīkumi; taču tādi tie nelikās ne mātei, ne tēvam, kas patlaban pirmoreiz lasīja šo dienasgrāmatu par bērniem.

5. decembrī bija ierakstīts:

«Mitja pie galda bija nerātns. Tētis nejāva dot viņam saldo. Viņam nedeva; bet viņš tik žēli un kāri skatījās uz citiem, kamēr tie ēda! Manuprāt, sodīt ar to, ka nedod saldumus, — tas tikai attīsta alkatību. Jāpasaka Nicolas.»

Nikolajs nolika burtnīcu un pavērās sievā. Viņas starojošās acis jautādamas lūkojās vīrā (vai viņš atzīs vai neatzīs dienasgrāmatu?). Nevarēja būt šaubu, ka Nikolajs ne tikvien atzina, bet bija sajūsmā par sievu.

«Varbūt to nevajadzēja darīt tik pedantiski, varbūt arī nevajadzēja nemaz,» Nikolajs domāja; taču šī nenogurstošā, mūžīgā dvēseles sasprindzinātība, kuras mērķis bija vienīgi bērnu garīgā labklājība, — tā viņu sajūsmināja. Ja Nikolajs spētu apzināties savas jūtas, tad viņš būtu sapratis, ka galvenais pamats viņa stiprajai, maigajai un lepnajai mīlai uz sievu allaž bijis šis apbrīns, ko izraisīja viņas dvēselīgums, viņas cildenā, Nikolajam gandrīz neaizsniedzamā gara pasaule, kurā vienmēr dzīvoja viņa sieva.

Viņš lepojās ar to, ka viņa ir tik gudra, un labi apzinājās savas garīgās pasaules niecību salīdzinājumā ar viņējo, un jo vairāk priecājās par to, ka viņa ar savu dvēseli ne tikai piederēja viņam, bet bija it kā daļa no viņa paša.

Ļoti, ļoti atzīstu, mans draugs, — viņš sacīja ar svarīgu seju. Un, brītiņu klusējis, piebilda: — Bet es šodien izturējos nejauki. Tevis kabinetā nebija. Mēs ar Pjēru sākām strīdēties, un es iekaisu. Nu, nav taču iespējams. Viņš ir tīrais bērns. Es nezinu, kas ar viņu notiktu, ja Natašn viņu neturētu iemauktos. Vai tu vari iedomāties, kālab viņš braucis uz Pēterburgu? … Viņi tur nodibinājuši…

Jā, es zinu, — grāfiene Marja teica. — Nataša man pastāstīja.

Nu, tātad tu zini, — aizsvildamies, jau atceroties vien par strīdu, Nikolajs turpināja, — viņš grib mani pārliecināt, ka ikviena godīga cilvēka pienākums esot iet pret valdību, kamēr zvērests un pienākums… Man žēl, ka tevis nebija. Bet tā man visi bruka virsū, gan Deņisovs, gan Nataša… Nataša — tā gan ir jocīga. Viņa taču tur vīru zem tupeles, bet, tiklīdz nonāk pie prātojumiem, tā savu vārdu vairs nav, tikai ar viņa vārdiem vien runā, — Nikolajs piebilda, padodamies tai neatvairāmajai tieksmei, kas urda patrīt mēli gar vismīļākajiem un tuvākajiem cilvēkiem. Nikolajs aizmirsa, ka to, ko viņš teica par Natašu, vārdu pa vārdam varēja atkārtot par viņu pašu attiecībā pret sievu.

Jā, to es esmu ievērojusi, — grāfiene Marja apliecināja.

— Kad es viņam teicu, ka pienākums un zvērests stāv augstāk par višu, viņš sāka pierādīt diezin ko. Zēl, ka tevis nebija; ko tu būtu teikusi?

Manuprāt, tev pilnīgi taisnība. Es Natašai tā arī pateicu. Pjērs apgalvo, ka visi cieš, mokās, tiek samaitāti un ka mūsu pienākums ir palīdzēt saviem tuvākajiem. Protams, viņam taisnība — grāfiene Marja sacīja, — taču viņš aizmirst, ka mums ir citi, tuvāki pienākumi, ko mums norādījis pats dievs, un ka mēs gan varam riskēt ar sevi, bet ne ar bērniem.

Lūk, lūk, to pašu arī es viņam teicu, — uztvēra Nikolajs, kam no tiesas likās, ka viņš teicis to pašu. — Bet viņi tikai savu: ka tuvāku mīlestība un kristiānisms, un to visu Nikoļiņkam dzirdot, kas tur bija ielavījies kabinetā un visu salauzis.

Ak, vai zini, Nicolas, es bieži mokos Nikoļiņkas dēļ, — grāfiene Marja stāstīja. — Viņš ir tik neparasts zēns. Un es baidos, ka savējo dēļ viņu piemirstu. Mums visiem ir bērni, visiem piederīgie, bet viņam nav neviena. Viņš mūždien viens pats ar savām domām.

Nu, liekas, tev nu gan viņa dēļ nav sev ko pārmest. Visu, ko vien vismaigākā māte varētu darīt sava dēla labā, to tu esi darījusi un dari viņa labā. Un es, protams, par to priecājos. Viņš ir lielisks, lielisks zēns. Šodien viņš tādā kā neatmaņā klausījās Pjērā. Vai tu vari iedomāties: mēs ejam vakariņās; es skatos, viņš salauzis druskās visu uz mana galda, un tūliņ pats pateica. Nekad vēl neesmu redzējis, ka viņš būtu runājis nepatiesību. Lielisks, lielisks zēns! — atkārtoja Nikolajs, kam sirds dziļumos Nikoļiņka nepatika, bet vienmēr gribējās atzīt to par lielisku.

Tomēr nav tā, kā ja būtu māte, — iebilda grāfiene Marja, — jūtu, ka nav tā, un tas mani moka. Brīnišķīgs zēns; bet es šausmīgi baidos viņa dēļ. Viņam derētu sabiedrība.

Nu, nebūs jau ilgi; šovasar aizvedīšu viņu uz Pēterburgu, — Nikolajs sacīja. — Jā, Pjērs allaž ir bijis un paliks sapņotājs, — viņš turpināja, atgriezdamies pie kabinetā notikušās sarunas, kas viņu acīmredzot bija satraukuši. — Nu, kas man daļas gar visu to tur — ka Arakče- jevs nejauks un tā, — kas man bija gar to daļas tolaik, kad precējos un parādu bija tik daudz, ka mani gandrīz vai cietumā ieslodzīja, un māte, kas to nevar saskatīt un apjēgt. Un pēc tam tu, bērni, darbi. Vai gan es sava prieka pēc no rīta līdz vakaram kvernu darbā un kantorī? Nē, es zinu, ka man jāstrādā, lai apmierinātu māti, atlīdzinātu tev un bērnus neatstātu par tādiem nabagiem, kāds biju es pats.

Grāfienei Marjai gribējās viņam sacīt, ka cilvēks nedzīvo no maizes vien, ka viņš pārāk lielu svaru piedēvē šiem darbiem; taču viņa zināja, ka to nevajag runāt un ka tas būtu veltīgi. Viņa tikai satvēra un noskūpstīja vīra roku. Viņš šo sievas žestu uzņēma kā apliecinājumu, ka tā atzīst un apstiprina viņa domas, un, kādu brīdi klusībā pārdomājis, turpināja skaļi šķetināt savas domas.

Tu zini, Mārī, — viņš teica, — šodien bija atbraucis Iļja Mitrofaničs (tas bija pārvaldnieks) no Tambovas muižas un stāsta, ka par mežu jau solot astoņdesmit tūkstošus. — Un Nikolajs ar mundru seju sāka stāstīt par iespēju visai drīzā laikā izpirkt Otradnaju. — Vēl gadiņu desmit, un tad es atstāšu bērniem … teicamā stāvoklī.

Grāfiene Marja klausījās vīrā un saprata visu, ko tas viņai stāstīja. Viņa zināja, ka tādās reizēs, kad viņš tā skaļi domāja, tas dažkārt mēdza pārjautāt viņai, ko teicis, un dusmojās, ja pamanīja, ka viņa domājusi par citu. Taču viņa to darīja ar lielu piepūli, jo tas, ko viņš stāstīja, viņu it nemaz neinteresēja. Viņa raudzījās vīrā un ne jau nu īsti domāja par ko citu, bet juta ko citu. Viņa juta padevīgu, maigu mīlu uz šo cilvēku, kas nekad nesapratīs visu to, ko saprot viņa, un tāpēc viņa to mīlēja it kā vēl stiprāk, ar kvēla maiguma nokrāsu. Bez šīm jūtām, kas pārņēma visu viņas būtni un traucēja sīki iedziļināties vīra plānos, viņai brīžam prātā pazibēja domas, kam nebija nekā kopīga ar to, ko viņš runāja. Viņa domāja par brāļadēlu (tas, ko vīrs bija stāstījis par tā satraukumu, Pjēram runājot, viņu stipri pārsteidza), un viņai nāca prātā dažādas šā maigā, jūtīgā rakstura iezīmes; un, domādama par brāļadēlu, viņa domāja arī par saviem bērniem. Viņa nesalīdzināja brāļadēlu un savus bērnus, bet viņa salīdzināja savas jūtas pret tiem un ar skumjām atklāja, ka viņas jūtās pret Nikoļiņku kaut kā trūkst.

Brīžam viņai uznāca domas, ka šo atšķirību nosaka gadi; un tomēr viņa jutās tā priekšā vainīga un savā sirdī apņēmās laboties un veikt neiespējamo, proti, šinī dzīvē mīlēt gan vīru, gan bērnus, gan Nikoļiņku, gan visus tuvākos tā, kā Kristus mīlējis cilvēci. Grāfienes Marjas dvēsele allaž vien tiecās uz bezgalīgo, mūžīgo un pilnīgo un tāpēc nekad nevarēja būt mierīga. Viņas sejā parādījās skarba izteiksme, kas pauda slēptas, cildenas ciešanas, dvēselei smokot miesas jūgā. Nikolajs paraudzījās viņā.

«Mans dievs, kas gan notiks ar mums, ja viņa nomirs, kā man dažkārt liekas, kad viņai ir tāda seja,» viņš nodomāja un, nostājies svētbildes priekšā, sāka skaitīt vakara lūgšanas.

XVI

Ari Nataša, palikusi ar vīru vienatnē, sarunājās ar viņu tā, kā mēdz sarunāties tikai sieva ar vīru, proti, neparasti skaidri un ātri izprazdami un izteikdami viens otra domas, pretēji visiem loģikas likumiem, bez spriedumiem, prātojumiem un secinājumiem, bet pavisam īpašā veidā. Nataša bija tik ļoti pieradusi sarunāties ar vīru šādā veidā, ka Pjēra loģiskā domu gaita viņai šķita visdrošākā pazīme, ka starp viņu un vīru kaut kas nav kārtībā. Kad viņš sāka pierādīt, runāt saprātīgi un mierīgi un kad viņa, aizrāvusies no šās priekšzīmes, sāka darīt to pašu, viņa zināja, ka tas katrā ziņā novedīs pie ķildas.

No tā brīža, kad viņi palika vieni un Nataša ar plaši ieplestām, laimīgām acīm piegāja viņam klāt un pēkšņi, strauji apskāvusi viņa galvu, pieglauda to sev pie krūtīm un sacīja: «Nu tu esi gluži mans, mans! Vaļā netiksi!» — no tā paša brīža sākās šī saruna, kas bija pretēja visiem loģikas likumiem, preteja jau tāpēc, ka vienā un tai pašā laikā tika runāts par pilnīgi dažādām lietām. Tas, ka viņi vienā un tai pašā laikā apsprieda daudz ko, ne tikvien netraucēja izpratnes skaidfību, bet, gluži otrādi, bija visdrošākā pazīme, ka viņi pilnīgi saprot viens otru.

Kā sapnī viss mēdz būt aplams, bezjēdzīgs un pretrunīgs, izņemot jūtas, kas sapni vada, tā arī šai domu apmaiņā, kas runā pretim visiem saprāta likumiem, secīgas un skaidras nav vis valodas, bet vienīgi jūtas, kas tās vada.

Nataša stāstīja Pjēram, kā klājies brālim, kā viņa bez vīra nevis dzīvojusi, bet cietusi, kā vēl vairāk iemīļojusi Marī un ka Mārī visādā ziņā esot labāka par viņu. To stāstīdama, Nataša no sirds atzina, ka viņa gan saredz Marī pārākumu, tomēr līdz ar to prasīja no Pjēra, lai tas dotu viņai priekšroku pret Marī un visām citām sievietēm un lai tagad atkal, it īpaši pēc tam, kad Pēterburgā sastapis daudz sieviešu, viņai to atkārtotu.

Pjērs, atbildēdams uz Natašas vārdiem, pastāstīja tai, cik nepanesami viņam bijis Pēterburgā piedalīties viesībās un pusdienās ar dāmām.

Esmu pavisam atradinājies tērzēt ar dāmām, — viņš sacīja, — vienkārši garlaicīgi. Jo vairāk tāpēc, ka biju tik nevaļīgs.

Nataša vērīgi paskatījās viņā un turpināja:

Marī ir taisni burvīga! — viņa jūsmoja. — Kā viņa māk izprast bērnus. It kā tikai viņu dvēseli redzētu. Vakar, piemēram, Mitjeņka sāka gražoties . ..

Bet cik viņš līdzīgs tēvam, — Pjērs pārtrauca.

Nataša saprata, kāpēc viņš pieminējis šo Mitjeņkas

līdzību ar Nikolaju: viņam bija nepatīkami atcerēties savu strīdu ar svaini un gribējās zināt, ko par to domā Nataša.

Nikoļiņkam piemīt tā vājība, ka viņš neparko neatzīs kaut ko, kas nav vispār pieņemts. Bet es saprotu, tev taisni patīk ouvrir une carriēre1 — atklāt darba lauku. (Red.) — viņa sacīja, atkārtodama vārdus, ko kādreiz bija pateicis Pjērs.

Nē, galvenais ir tas, — Pjērs sacīja, — ka Nikolajam domas un spriedumi ir uzjautrināšanās, gandrīz vai laika kavēklis. Lūk, viņš iegādājas bibliotēku, ir pieņēmis sev par likumu nepirkt jaunu grāmatu, iekām nav izlasīta nopirktā, — gan Sismondī, gan Ruso, gan Monteskjē, — Pjērs vīpsnādams piebilda. — Tu taču zini, kā es viņu… — viņš gribēja mīkstināt savus vārdus, bet Nataša viņu pārtrauca, likdama manīt, ka tas nav vajadzīgs.

Tātad tu saki, ka domas viņam ir laika kavēklis …

Jā, bet man laika kavēklis ir viss pārējais. Visu laiku Pēterburgā es visus redzēju kā sapnī. Kad mani nodarbina domas, viss pārējais ir tikai laika kavēklis.

Ai, cik žēl, ka es neredzēju, kā tu apsveicinājies ar bērniem, — ieteicās Nataša. — Kura vairāk priecājās? Droši vien Liza?

Jā, — Pjērs atteica un turpināja to, kas viņu nodarbināja. — Nikolajs apgalvo, ka mums nevajagot domāt. Bet es nevaru. Nerunājot jau par to, ka Pēterburgā es jutu (tev varu to sacīt), ka bez manis tas viss irst kopā, ikviens velk uz savu pusi. Taču man izdevās visus apvienot, un turklāt manas domas ir tik vienkāršas un skaidras. Es jau nesaku, ka mums jāstrādā pretim tam un tam. Mēs varam kļūdīties. Bet es saku: sadodieties roku rokā tie, kas mīlat labo, un lai ir tikai viens karogs — darbīgs tikums. Kņazs Sergijs ir lielisks cilvēks un ari gudrs.

Nataša nebūtu šaubījusies, ka Pjēra domas ir cildenas domas, bet viens apstāklis viņu mulsināja. Proti, tas, ka Pjērs bija viņas vīrs. «Vai tiešām tik svarīgs un sabiedrībai nepieciešams cilvēks tai pašā reizē ir arī mans vīrs? Kāpēc tas tā gadījies?» Natašai gribējās izteikt viņam šīs šaubas. «Kas tad īsti ir tie cilvēki, kuri varētu izšķirt, vai tiešām viņš ir tik daudz gudrāks par visiem?» viņa sev jautāja un pārcilāja savā iztēlē tos cilvēkus, ko Pjērs ļoti cienīja. Spriežot pēc viņa nostāstiem, nevienu viņš tā necienīja kā Platonu Karatajevu.

Vai zini, par ko es domāju? — viņa ievaicājās. — Par Platonu Karatajevu. Kā viņš domātu? Vai būtu tagad ar tevi vienis prātis?

Pjērs nemaz nebrīnījās par šo jautājumu. Viņš saprata sievas domu gaitu.

Platons Karatajevs? — viņš pārvaicāja un kļuva domīgs, acīmredzot no sirds pūlēdamies iedomāties Karata- jeva spriedumu šai jautājumā. — Viņš nebūtu sapratis, bet varbūt tomēr, varbūt, ka jā.

Es tevi briesmīgi stipri mīlu! — Nataša pēkšņi iesaucās. — Stipri, stipri!

Nē, viņš nebūtu atzinis, — Pjērs padomājis teica. — Ko viņš būtu atzinis, tā ir mūsu ģimenes dzīve. Viņš tā kāroja visur redzēt nosvērtību, laimi, mieru, un es ar lepnumu būtu viņam parādījis mūs. Tu, lūk, saki — šķiršanās. Bet tu neticēsi, kādas sevišķas jūtas man ir pret tevi pēc šķiršanās …

Un tad vēl… — Nataša dzīrās iebilst.

Nē, tas nav tas. Es nekad nerimstos tevi mīlēt. Un stiprāk mīlēt nemaz nevar; bet šīs sevišķās … Nu, jā … — Viņš neizrunāja līdz galam, jo viņu sastapušies skatieni pateica pārējo.

Kādas muļķības gan ir medus mēnesis, — Nataša pēkšņi atsāka, — un tas, ka pati lielākā laime esot pirmajā laikā. Taisni otrādi, vislabāk ir pašlaik. Ja tikai tu nebrauktu projām. Atceries, kā mēs ķildojāmies? Un vienmēr es biju vainīga. Vienmēr es. Un es pat neatceros, par ko mēs ķildojāmies.

Aizvien par vienu un to pašu, — Pjērs smaidīdams teica, — greizsir …

Nerunā, es to ciest nevaru, — Nataša iesaucās. Un salts, ļauns spožums iezalgojās viņai acīs. — Tu viņu sastapi? — viņa, brītiņu klusējusi, novaicāja.

Nē, bet, ja arī būtu sastapis, nebūtu pazinis.

Abi laiciņu klusēja.

Ak, vai zini? Es skatījos uz tevi, kad tu kabinetā runāji, — Nataša atsāka, redzami pūlēdamās aizdzīt uzpeldējušo mākoni. — Nu, kā viens ūdens piliens otram tu līdzinies viņam, puisēnam (tā viņa sauca dēlu). Ak, laiks iet pie viņa … Laiks … Bet žēl iet projām.

Viņi uz dažiem mirkļiem apklusa. Tad uzreiz pagriezās viens pret otru un abi reizē sāka kaut ko runāt: Pjērs iesāka pašapmierināti un aizrautīgi; Nataša — ar klusu un laimīgu smaidu. Sagrūdušies kopā, abi apstājās, griezdami viens otram ceļu.

Nē, ko tu gribēji? Saki, saki!

Nē, saki tu, es tāpat vien, muļķības, — Nataša atvairīja. Pjērs pateica, ko bija iesācis. Tas bija turpinājums viņa pašapmierinātajiem prātojumiem par saviem panākumiem Pēterburgā. Viņam šobrīd likās, ka viņš aicināts dot jaunu virzienu visai krievu sabiedrībai un visai pasaulei.

Es tikai gribēju pateikt, ka visas domas, kurām ir milzīgas sekas, allaž mēdz būt vienkāršas. Mans uzskats ir tāds — ja jau nekrietnie cilvēki saistās savā starpā un izveido spēku, tad godīgajiem cilvēkiem jādara tikai tas pats. Tas taču tik vienkārši.

Jā.

Un ko tu gribēji teikt?

Es tāpat vien, muļķības.

Nē, bet tomēr.

Nu, nekā taču, blēņas, — Nataša atrunājās, starodama vēl gaišākā smaidā, — es tikai gribēju pateikt par Petju: šodien pienāk aukle paņemt viņu no manis, viņš sāka smieties, aizmiedza acis un piekļāvās man — droši vien domāja, ka paslēpies. Briesmīgi jauks. Klau, kur jau brēc! Nu, sveiks! — Un viņa izgāja no istabas.

Tai pašā laikā lejā, Nikoļiņkas Bolkonska guļamistabā, kā allaž, dega svētlampiņa (zēns baidījās no tumsas un nekādi nebija no šās vājības atradināms). Desals gulēja, augstu pret saviem četriem spilveniem atslējies, un no viņa romieša deguna plūda vienmērīgi krācieni. Nikoļiņka, tikko pamodies, aukstiem sviedriem noplūdis un plati ieplestām acīm sēdēja savā gultā un raudzījās uz priekšu. Baigs sapnis bija viņu uzmodinājis. Sapnī viņš bija redzējis sevi un krusttēvu Pjēru bruņu cepurēs — tādās, kādas uzzīmētas Plūtarha grāmatā. Viņi ar krusttēvu Pjēru gāja milzīga karaspēka priekšgalā. Sis karaspēks sastāvēja no baltām, slīpām līnijām, kuras pildīja gaisu gluži kā tīmekļi',.kas rudeņos lidinās un ko Desals dēvēja par le fll de la Vlerge[1] — dievmātes pavedieniem. (Red.)Priekšā bija slava, tāda pati kā šie pavedieni, tikai mazliet blīvāka. Viņi — viņš un Pjērs — viegli un līksmi traucās aizvien tuvāk un tuvāk mērķim. Piepeši pavedieni, kas viņus virzīja, kļuva vaļīgāki, sāka režģī- ties; sametās smagi. Un tēvocis Nikolajs Iļjičs nostājās viņiem priekšā bargā un stingrā pozā.

Vai jūs to izdarījāt? — tas vaicāja, rādīdams uz salauzītajiem zīmoglakas gabaliem un spalvām. — Es jūs mīlēju, bet Arakčejevs man lika, un es nogalināšu pirmo, kas kustēsies uz priekšu. — Nikoļiņka atskatījās uz Pjēru;

taču Pjēra vairs nebija. Pjērs bija tēvs — kņazs Andrejs, un tēvam nebija tēla un apveida, taču būt viņš bija, un, viņu redzēdams, Nikoļiņka juta mīlas nespēku: viņš jutās nevarīgs, bez kauliem, izplūdis. Tēvs glāstīja un žēloja viņu. Bet tēvocis Nikolajs Iļjičs aizvien vairāk un vairāk dzinās viņiem virsū. Nikoļiņku sagrāba šausmas, un viņš pamodās.

«Tēvs,» viņš domāja. «Tēvs (kaut gan mājās bija divas labas ģīmetnes, Nikoļiņka nekad nebija iedomājies kņazu Andreju cilvēka veidā), tēvs bija pie manis un apmīļoja mani. Viņš piekrita man, viņš piekrita krusttēvam Pjēram. Lai viņš sacītu ko sacīdams, es to izpildīšu. Mūcijs Sce- vola sadedzināja savu roku. Kādēļ gan lai arī man nebūtu dzīvē tāpat? Es zinu, viņi grib, lai es mācos. Un es mācīšos. Bet kādreiz es pārtraukšu; un tad es to paveikšu. Es lūdzu no dieva tikai to vien: lai ar mani notiek tas pats, kas ar Plūtarha ļaudīm, un es veikšu to pašu. Es veikšu vēl labāk. Visi dabūs zināt, visi mani iemīlēs, visi jūsmos par mani.» Un pēkšņi Nikoļiņka juta, ka elsas žņaudz viņa krūtis, un sāka raudāt.

Etes vous indispose? [298] [1] vai esat nevesels?— atskanēja Desala balss.

Non, [299] [1] nē. (red.) — nikoļiņka atbildēja un atlaidās spilvenā. «Viņš ir labs un jauks, es viņu mīlu,» viņš domāja par Desalu. «Bet krusttēvs Pjērs! Ai, cik brīnišķīgs cilvēks! Un tēvs? Tēvs! Tēvs! Jā gan, es veikšu to, ar ko pat viņš būtu mierā …»

OTRA DAĻA

1

Vēstures objekts ir tautu un cilvēces dzīve. Tieši uztvert un ietērpt vārdos — aprakstīt ne vien cilvēces, bet pat vienas tautas dzīvi šķiet neiespējami.

Agrākie vēsturnieki bieži vien lietoja kādu vienkāršu paņēmienu, lai aprakstītu un uztvertu šķietami neuztveramo tautas dzīvi. Viņi aprakstīja, kā darbojušies atsevišķi cilvēki, kas valdīja pār tautu, un šī darbība viņiem izteica visas tautas darbību.

Uz jautājumiem par to, kādā veidā atsevišķi cilvēki likuši tautām rīkoties pēc viņu gribas un kas vadījis pašu šo cilvēku gribu, vēsturnieki atbildēja: uz pirmo jautājumu ar to, ka atzina dievības gribu, kas pakļāvusi tautas viena izredzēta cilvēka gribai; un uz otru jautājumu ar to, ka atzina šo pašu dievību, kas virzījusi šā izredzētā cilvēka gribu uz iepriekš nolemto mērķi.

Tādējādi šos jautājumus izšķīra ticība tiešai dievības līdzdalībai cilvēces lietās.

Jaunā vēstures zinātne savā teorijā noraida abus šos atzinumus.

Varētu likties, ka, noraidot senču ticējumus par cilvēku pakļautību dievībai un par noteiktu mērķi, uz kuru tiek vadītas tautas, jaunajai zinātnei vajadzētu pētīt nevis varas izpausmes, bet gan cēloņus, kas to rada. Taču tā nav to darījusi. Noraidījusi teorijā agrāko vēsturnieku uzskatus, praksē tā iet viņu pēdās.

Ar dievišķu varu apveltītu un tieši dievības gribas vadītu cilvēku vietā jaunā vēsture likusi vai nu varoņus, kas apveltīti ar neparastām, cilvēkiem nepiemītošām spējām, vai arī vienkārši cilvēkus ar visdažādākajām īpašībām, sākot no monarhiem līdz žurnālistiem, kas vada masas. Agrāko dievībai tīkamo mērķu vietā, ko sev bija spraudušas jūdu, grieķu, romiešu tautas un kas senajiem vēsturniekiem šķita virzām cilvēci uz priekšu, jaunā vēsture ir likusi savus mērķus — franču, vācu, angļu tautas labklājību un savā augstākajā abstrakcijā visas cilvēces civilizācijas labklājību, ar cilvēci parasti saprotot tautas, kas apdzīvo mazu stūrīti lielā kontinenta ziemeļrietumos.

Jaunā vēsture noraidīja iepriekšējos ticējumus, nelikdama to vietā jaunu uzskatu, un situācijas loģika piespieda vēsturniekus, kas šķietami bija noraidījuši valdnieku dievišķo varu un senlaiku fātumu, citā ceļā nonākt pie tā paša: pie atziņas, ka 1) tautas vada atsevišķi cilvēki un 2) ka pastāv zināms mērķis, uz kuru virzās tautas un cilvēce.

Visi jaunlaiku vēsturnieki no Gibona līdz Boklam, kaut gan viņu uzskati šķiet nesaskanam un liekas jauni, savus darbus pamatojuši uz šiem diviem vecajiem neatvairāmajiem atzinumiem.

Pirmkārt, vēsturnieks apraksta, kā rīkojušās atsevišķas personas, kas, pēc viņa domām, vadījušas cilvēci; viens par tādām uzskata vienīgi monarhus, karavadoņus, ministrus; otrs — bez monarhiem arī oratorus, zinātniekus, reformatorus, filozofus un dzejniekus. Otrkārt, mērķis uz kuru tiek vesta cilvēce, vēsturniekiem ir zināms: vienam šis mērķis ir Romas, Spānijas, Francijas valstu varenība; otram — brīvība, vienlīdzība, zināma veida civilizācija nelielajā pasaules stūrītī, ko sauc par Eiropu.

1789. gadā Parīzē sākas rūgšana; tā pieņemas, plešas plašumā un izpaužas tautu kustībā no rietumiem uz austrumiem. Vairākkārt šī kustība virzās uz austrumiem, nonāk sadursmē ar pretkustību no austrumiem uz rietumiem; divpadsmitajā gadā sasniedz savu galējo robežu — Maskavu, un ar apbrīnojamu simetriju notiek pretēja kustība no austrumiem uz rietumiem, gluži tāpat kā pirmajā kustībā aizraudama sev līdz Viduseiropas tautas. Atpakaļ ejošā kustība nonāk līdz izejas punktam rietumos — līdz Parīzei un aprimst.

Sajā divdesmit gadu ilgajā laikposmā milzīgs daudzums lauku stāv atmatā; mājas nodedzinātas; tirdzniecība maina virzienu; miljoniem cilvēku nonāk nabadzībā, iedzīvojas, maina dzīves vietu, un miljoniem kristīgu cilvēku, kas sakās atzīstam tuvāku mīlestības likumu, apkauj cits citu.

Ko tas viss nozīmē? Kāpēc tā notika? Kas lika šiem ļaudīm dedzināt mājas un apkaut sev līdzīgus cilvēkus?

Kādi bija šo notikumu cēloņi? Kas tas bija par spēku, kas lika cilvēkiem tā rīkoties? Lūk, nevilšie, vientiesīgie un gluži pamatotie jautājumi, ko cilvēks sev uzdod, sa- skardamies ar šās kustības aizritējušā laikposma pieminekļiem un liecībām.

Atrisinājumu šim jautājumam mēs meklējam vēstures zinātnē, kuras mērķis ir tautu un cilvēces izpazīšana.

Ja vēsture būtu paturējusi veco uzskatu, tā teiktu: dievība, vai nu algodama, vai sodīdama savu tautu, deva Napoleonam varu un vadīja tā gribu, lai sasniegtu savus dievišķos mērķus. Un atbilde būtu pilnīga un skaidra. Varētu ticēt vai neticēt Napoleona dievišķajai nozīmei; bet tam, kas tai ticētu, visā šā laika vēsturē viss būtu skaidrs un nevarētu būt nevienas pretrunas.

Bet jaunā vēstures zinātne nevar šādā veidā atbildēt. Zinātne neatzīst senlaiku uzskatu par dievības tiešo piedalīšanos cilvēces lietās un tāpēc spiesta dot citas atbildes.

Jaunā vēstures zinātne, atbildēdama uz šiem jautājumiem, saka: jūs gribat zināt, ko nozīmē šī kustība, kāpēc tā notikusi, un kāds spēks šos notikumus izraisījis? Klausieties:

«Luijs XIV' bija ļoti augstprātīgs un pašpaļāvīgs cilvēks; viņarn bija tādas un tādas mīļākās un tādi un tādi ministri, un viņš slikti valdīja Francijā. Arī Luija mantinieki bija nevarīgi cilvēki un tāpat slikti valdīja Francijā. Arī viņiem bija tādi un tādi mīluļi un ta'das un tādas mīļākās. Turklāt daži ļaudis tolaik rakstīja grāmatas. XVIII gadsimta beigās Parīzē sanāca kopā pāris desmit vīru, kas sāka runāt par to, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi un brīvi. No tā ļaudis visā Francijā ņēmās slepkavot un gremdēt cits citu. Sie ļaudis nogalināja karali un vēl daudzus. Tai pašā laikā Francijā dzīvoja ģeniāls vīrs Napoleons. Tas visur visus uzvarēja, proti, apkāva daudz ļaužu, tāpēc ka bija ļoti ģeniāls. Un viņš nez kāpēc devās slepkavot afrikāņus un slepkavoja tos tik labi un bija tik viltīgs un gudrs, ka, atgriezies Francijā, lika visiem sev paklausīt. Un visi viņam paklausīja. Kļuvis par ķeizaru, viņš atkal devās slepkavot ļaudis — Itālijā, Austrijā un Prūsijā. Arī tur daudzus apkāva. Bet Krievijā bija ķeizars Aleksandrs, kas apņēmās atjaunot Eiropā kārtību un tādēļ karoja ar Napoleonu. Taču septītajā gadā viņš piepeši sadraudzējās ar to, bet vienpadsmitajā gadā atkal sanīdās, un viņi atkal sāka slepkavot daudz ļaužu. Un Napoleons atveda uz Krieviju sešsimt tūkstošus vīru un iekaroja Maskavu; bet pēc tam viņš uzreiz aizlaidās no Maskavas, un tad ķeizars Aleksandrs, vadīdamies no Šteina un citu padomiem, apvienoja Eiropu, lai pulcinātu spēkus pret tās miera traucētāju. Visi Napoleona sabiedrotie pēkšņi kļuva par viņa ienaidniekiem; un šie apvienotie pulki devās pretim Napoleonam, kas bija savācis jaunus spēkus. Sabiedrotie uzvarēja Napoleonu, iegāja Parīzē, piespieda Napoleonu atteikties no troņa un aizsūtīja viņu uz Elbas salu, neatņemot viņam ķeizara titulu un parādīdami visādu godu, kaut gan priekš pieciem gadiem un gadu vēlāk visi viņu uzskatīja par laupītāju, kas stāv ārpus likuma. Un valdīt sāka Luijs XVIII, par kuru gan franči, gan sabiedrotie līdz šim bija tikai smējušies. Turpretim Napoleons, asaras liedams vecās gvardes priekšā, atsacījās no troņa un devās trimdā. Pēc tam veikli valstsvīri un diplomāti (it īpaši Ta- lerāns, kas bija pamanījies kādam citam pa priekšu apsēsties zināmā krēslā un ar to paplētis plašumā Francijas robežas) sarunājās Vīnē un ar šīm sarunām padarīja tautas laimīgas vai nelaimīgas. Piepeši diplomāti un monarhi gandrīz vai saķildojās; viņi jau bija gatavi atkal likt saviem karapulkiem apkaut citam citu; taču tobrīd Napoleons ar bataljoniem ieradās Francijā, un franči, kas viņu neieredzēja, tūliņ viņam padevās. Bet sabiedrotie monarhi par to saskaitās un atkal devās karot ar frančiem. Un ģeniālo Napoleonu uzvarēja un, pēkšņi atzinuši par laupītāju, aizveda uz Helēnas salu. Tur trimdinieks, šķirts no sirdij tuviem cilvēkiem un no mīļās Francijas, mira uz klints lēnā nāvē un atstāja pēcnācējiem savus dižos darbus. Bet Eiropā iestājās reakcija, un visi valdnieki atkal sāka darīt pāri savām tautām.»

Velti būtu domāt, ka tas ir izsmiekls, vēsturisko aprakstu karikatūra. Gluži otrādi, te ir vissaudzīgāk izteiktas tās pretrunīgās atbildes, kas neatbild uz jautājumiem, bet ko dod visa vēsture, sākot ar memuāru un atsevišķu valstu vēstures rakstītājiem līdz vispārīgai vēsturei un jauna veida kultūras vēsturei, kas attēlo šo laikmetu.

So atbilžu dīvainība un komisms izriet no tā, ka jaunā vēsture atgādina kurlu cilvēku, kas atbild uz jautājumiem, ko viņam neviens nav izteicis.

Ja vēstures nolūks ir aprakstīt cilvēces un tautu kustību, tad pirmais jautājums, kuru atstājot bez atbildes nav saprotams viss pārējais, ir šis: kas tas ir par spēku, kas virza tautas? Uz šo jautājumu jaunā vēsture norūpējusies stāsta vai nu to, ka Napoleons bijis ļoti ģeniāls, vai ari to, ka Luijs XIV bijis ļoti augstprātīgs, vai atkal to, ka tādi un tādi rakstnieki uzrakstījuši tādas un tādas grāmatas.

Tas viss jau ļoti var būt, un cilvēce ir ar mieru tam piekrist; taču viņa to nemaz nejautā. Tas viss varētu būt interesanti, ja mēs atzītu dievišķo varu, kas dibinās pati uz sevis un ir vienmēr vienāda, un valda pār savām tautām ar Napoleonu, Luiju un rakstnieku starpniecību;'taču mēs šo varu neatzīstam, un tāpēc, iekām runājam par Na- poleoniem, Luijiem un rakstniekiem, ir jāparāda būtiskais sakars starp šīm personām un tautu kustību.

Ja dievišķās varas vietā stājies cits spēks, tad jāpaskaidro, kas ir šis jaunais spēks, jo tieši šis spēks ir tas, kas visvairāk interesē vēsturi.

Vēsture it kā pieņem, ka šis spēks saprotams pats par sevi un visiem zināms. Taču, lai kā vēlētos šo jauno spēku atzīt par zināmu, tas, kas izlasīs ļoti daudz vēsturisku sacerējumu, neviļus sāks šaubīties par to, ka šis jaunais spēks, ko paši vēsturnieki saprot tik dažādi, ir visiem pilnīgi zināms.

II

Kāds spēks virza tautas?

Atsevišķu personu vēsturnieki un atsevišķu tautu vēsturnieki saprot šo spēku kā varu, kas piemīt varoņiem un valdniekiem. Pēc viņu aprakstiem, notikumus izraisa vienīgi Napoleonu, Aleksandru vai vispār to personu griba, kuras šis atsevišķais vēsturnieks apraksta. Atbildes, ko šāda veida vēsturnieki sniedz uz jautājumu par to spēku, kas virza notikumus, ir apmierinošas, taču tikai tik ilgi, kamēr ik notikumam ir savs vēsturnieks. Bet, tiklīdz dažādu tautību un uzskatu vēsturnieki sāk aprakstīt vienu un to pašu notikumu, tūliņ atbildes, ko tie dod, zaudē visu jēgu, jo ikviens šo spēku saprot ne tikai dažādi, bet bieži vien pilnīgi pretēji. Viens vēsturnieks apgalvo, ka notikumu radījusi Napoleona vara; otrs apgalvo, ka to darījusi Aleksandra vara; trešais to piedēvē kādas citas personas varai. Turklāt šāda veida vēsturnieki runā cits citam pretim, pat izskaidrodami to spēku, uz kura dibināta vienas un tās pašas personas vara. Bonapartists Tjērs apgalvo, ka Napoleona vara bijusi dibināta uz viņa tikumiem un ģenialitāti, republikānis Lanfretj — ka tā dibināta uz viņa blēdību un tautas krāpšanu. Tā ka šāda veida vēsturnieki, savstarpēji iznīcinādami cits cita atzinumus, ar to pašu iznīcina nojēgu par spēku, kas izraisa notikumus, un nedod nekādu atbildi uz vēstures galveno jautājumu.

Tie vēsturnieki, kas pētī visu tautu vēsturi, it kā atzīst par aplamu atsevišķo vēsturnieku uzskatu par spēku, kas rada notikumus. Viņi neatzīst šo spēku par varu, kas piemīt varoņiem un valdniekiem, bet uzskata to par daudzu, dažādi virzītu spēku rezultātu. Aprakstot karu vai tautas iekarošanu, šāds vēsturnieks meklē notikuma cēloni nevis vienas personas varā, bet daudzu ar notikumu saistītu personu mijiedarbībā.

Saskaņā ar šo uzskatu vēsturisko personu vara, kas parādās kā daudzu spēku rezultāts, šķiet, nebūtu vairs aplūkojama kā spēks, kas pats par sevi rada notikumus. Un tomēr vispārīgās vēstures pētnieki pa lielākai daļai atkal lieto varas jēdzienu kā spēku, kas pats par sevi rada notikumus un ir to cēlonis. Viņu apgaismojumā vēsturiskā persona ir sava laika rezultāts un tās vara tikai dažādu spēku rezultāts; dažkārt atkal tās vara ir tas spēks, kas rada notikumus. Piemēram, Gervins, Slosers un citi reizēm ņemas pierādīt, ka Napoleonu radījusi revolūcija, 1789. gada idejas utt., reizēm tieši pasaka, ka divpadsmitā gada karagājiens un citi viņiem nepatīkami notikumi esot tika! aplam ievirzītas Napoleona gribas rezultāts un ka pašas 1789. gada idejas apstājušās savā attīstībā aiz Napoleona patvaļas. Revolūcijas idejas, vispārējais noskaņojums radījis Napoleona varu. Bet Napoleona vara nomākusi revolūcijas idejas un vispārējo noskaņojumu.

Sī dīvainā pretruna nav nejauša. Tā ne tikvien sastopama uz katra soļa, bet no secīgas šādu pretrunu virknes sastāv visi vispārīgās vēstures pētnieku apraksti, šī pretruna rodas no tā, ka, nonākuši uz analīzes ceļa, šie vēsturnieki apstājas pusceļā.

Lai spēku komponenti dotu kādu zināmu kopspēku vai rezultējošo spēku, nepieciešams, lai spēku komponentu summa līdzinātos kopspēkam. Taisni šo noteikumu vispārīgās vēstures pētnieki nekad neievēro, un tāpēc, lai izskaidrotu rezultējošo spēku, viņiem katrā ziņā jāpieļauj blakus nepilnīgajiem spēku komponentiem vēl kāds neizpfe* tīts spēks, kas ietekmē kopspēku.

Atsevišķu notikumu vēsturnieks, aprakstīdams trīspadsmitā gada karagājienu vai Burbonu atgriešanos pie varas, pasaka tieši, ka šos notikumus izraisījusi Aleksandra griba. Bet vispārīgās vēstures pētnieks Gervins, atspēkodams šo atsevišķā vēsturnieka uzskatu, cenšas pierādīt, ka trīspadsmitā gada karagājiena un Burbonu varas atjaunošanas cēlonis bijis nevis Aleksandra griba vien, bet arī Šteina, Meterniha, m-me Staēl, Talerāna, Fihtes, Šato- briāna un citu darbība. Vēsturnieks acīmredzot sadalījis Aleksandra varu sastāvdaļās: Talerāna, Šatobriāna u. c.; šo sastāvdaļu kopsumma, proti, šatobriāna, Taleirāna, m-me Staēl un citu darbība acīmredzot nelīdzinās visam kopspēkam, t. i., tai parādībai, ka miljoniem franču pakļāvās Burboniem. Un tādēļ, lai noskaidrotu, kādā veidā no šīm sastāvdaļām izrietējusi miljonu pakļautība, proti, no sastāvdaļām, kas līdzinās vienam A, radies kopspēks, kas līdzinās tūkstošiem A, vēsturniekam nenovēršami jāpieļauj atkal tas pats varas spēks, ko viņš noliedzis, atzīstot to par spēku rezultātu, proti, viņam jāpieļauj kāds nenoskaidrots spēks, kas iedarbojas uz kopspēku. To pašu tad arī dara vispārīgās vēstures pētnieki. Un tāpēc runā pretim ne tikai atsevišķo notikumu vēsturniekiem, bet arī paši sev.

Laucinieki, kuriem nav skaidras izpratnes par lietus cēloņiem, atkarībā no tā, vai viņi gaida lietu vai jauku laiku, mēdz teikt: vējš izdzenājis mākoņus vai — vējš sadzinis mākoņus. Gluži tāpat arī vispārīgās vēstures pētnieki: dažreiz, kad viņiem tā gribas, kad tas saskan ar viņu teoriju, tie saka, ka vara esot notikumu rezultāts; bet citreiz, kad jāpierāda pretējais, tie apgalvo, ka vara radot notikumus.

Trešie, kas dēvē sevi par kultūras vēsturniekiem, iedami ceļu, ko iesliedējuši vispārīgās vēstures pētnieki, kuri reizēm rakstniekus un dāmas atzīst par tiem spēkiem, kas rada notikumus, saprot šo spēku vēl gluži citādi. Viņi to saskata tā saucamajā kultūrā, prāta darbībā.

Kultūrvēsturnieki ir pilnīgi konsekventi attiecībā pret saviem ciltstēviem — vispārīgās vēstures pētniekiem, jo, ja vēsturiskus notikumus var izskaidrot ar to, ka daži cilvēki tā un tā izturējušies cits pret citu, tad kāpēc gan tos neizskaidrot ar to, ka tie un tie cilvēki rakstījuši tādas un tādas grāmatas? No visa milzīgā skaita pazīmju, kas pavada jebkuru dzīves parādību, šie vēsturnieki izraugās prāta darbību un saka, ka šī pazīme esot cēlonis. Bet, kaut gan tie par visu vari pūlas pierādīt, ka notikumu cēlonis meklējams prāta darbībā, tikai ar lielu piekāpību var piekrist, ka prāta darbībai ir kaut kas kopīgs ar tautu kustību, taču nekādā gadījumā vairs nevar pie|aut, ka prāta darbība būtu vadījusi cilvēku rīcību, jo tādas parādības kā franču revolūcijas laikā notikušās visnežēlīgākās slepkavības, kas izrietēja no runām par cilvēku vienlīdzību, un visniknākie kari un nāves sodi, ko izraisīja sprediķi par cilvēku mīlestību, — tas viss runā pretim šim pieņēmumam.

Taču pat piejaujot, ka ir taisnība visiem tiem gudri savītajiem prātojumiem, ar kuriem pilni šie vēsturiskie apraksti; pieļaujot, ka tautas valda kāds nenosakāms spēks, ko sauc par ideju, — vēstures galvenais jautājums tomēr vai nu paliek bez atbildes, vai arī iepriekšējai monarhu varai un vēsturnieku ievedamajai padomdevēju un citu personu ietekmei pievienojas vēl jauns idejas spēks, kura sakars ar masām prasa izskaidrojumu. Var saprast, ka Napoleonam piederēja vara un tāpēc radās notikums; ar zināmu piekāpību var vēl saprast, ka Napoleons kopā ar citām ietekmēm bijis notikuma cēlonis; taču, kādā veidā grāmata Contrat Social [300] [1] Sabiedriskais nolīgums. (Red.) panākusi to, ka franči sākuši gremdēt cits citu, — to nevar saprast, nepaskaidrojot, kāds cēlonisks sakars šim jaunajam spēkam bijis ar notikumu.

Bez šaubām, starp visu, kas dzīvo vienā un tai pašā laikā, pastāv sakars, un tāpēc ir iespējams atrast kaut kādu sakaru starp cilvēku prāta darbību un viņu vēsturisko kustību, gluži tāpat kā šo sakaru var atrast starp cilvēces kustību un tirdzniecību, amatiem, dārzkopību un visu, ko vien gribat. Bet kāpēc kultūrvēsturnieki cilvēku prāta darbību iztēlo par visas vēsturiskās kustības cēloni vai izpausmi — to grūti saprast. Tāds vēsturnieku secinājums izskaidrojams varbūt vienīgi ar to, ka 1) vēsturi raksta zinātnieki, un tāpēc viņiem šķiet dabiski un patīkami domāt, ka viņu profesijas darbība ir visas cilvēces kustības pamatā, gluži tāpat kā patīk un šķiet dabiski to iedomāties tirgoņiem, zemkopjiem, zaldātiem (to neizsaka tikai tāpēc, ka tirgoņi un zaldāti neraksta vēsturi), un ka 2) gara darbība, izglītība, civilizācija, kultūra, ideja — tie visi ir neskaidri, nenoteikti jēdzieni, zem kuru karoga visai ērti lietot vārdus, kam skaidras nozīmes ir vēl mazāk un kas tāpēc viegli pielāgojami kurai katrai teorijai.

Taču, nerunājot par šāda veida vēstures aprakstu iekšējo vērtību (varbūt tie kādam cilvēkam vai kādam nolūkam ir arī vajadzīgi), kultūras vēsture, uz kuru aizvien vairāk tiek atvedinātas visas vispārīgās vēstures, ievērojama ar to, ka, sīki un nopietni iztirzādama dažādas reliģiskas, filozofiskas, politiskas mācības kā notikumu cēloņus, ikreiz, līdzko tai nākas aprakstīt patiesu vēsturisku notikumu, kā, piemēram, divpadsmitā gada karagājienu, tā neviļus apraksta to kā varas rezultātu, tieši pasakot, ka šo gājienu izraisījusi Napoleona griba. Tā apgalvodami, kultūrvēsturnieki neviļus runā paši sev pretim, viņi pierāda, ka tas jaunais spēks, ko tie izgudrojuši, neizsaka vēsturiskos notikumus, bet ka vienīgais līdzeklis izprast vēsturi ir tā vara, ko tie it kā neatzīst.

III

Brauc lokomotīve. Jautājam, kāpēc tā kustas? Zemnieks saka: velns to dzen. Cits saka, lokomotīve kustas tāpēc, ka griežas tās riteņi. Trešais apgalvo, ka kustības cēlonis slēpjas dūmos, ko aiznes vējš.

Zemnieka domas nav atspēkojamas: viņš ir izgudrojis pilnīgu izskaidrojumu. Lai viņu atspēkotu, vajag, lai kāds viņam pierādītu, ka velna nav, vai arī kāds cits zemnieks paskaidrotu, ka lokomotīvi dzen nevis velns, bet vācietis. Tikai tad viņi no pretrunām saskatīs, ka nevienam no abiem nav taisnība. Bet tas, kas domā, ka kustības cēlonis ir riteņu griešanās, pats sevi apgāž, jo, tiklīdz viņš nostājies uz analīzes ceļa, viņam jāiet aizvien tālāk un tālāk: viņam jāizskaidro riteņu griešanās cēlonis. Un tik ilgi, kamēr viņš nebūs nonācis pie pēdējā lokomotīves kustības cēloņa, pie tvaika katlā saspiestā tvaika, viņam nebūs tiesības apstāties cēloņu meklējumos. Turpretim tas, kas lokomotīves kustību izskaidroja ar dūmiem, ko vējš dzen atpakaļ, acīmredzot rīkojās tā: pamanījis, ka izskaidrojums par riteņiem neatsedz cēloni, viņš ņēma pirmo pagadījušos pazīmi un savukārt uzdeva to par cēloni.

Vienīgais jēdziens, kas var izskaidrot lokomotīves kustību, ir redzamajai kustībai vienlīdzīga spēka jēdziens.

Vienīgais jēdziens, ar kura palīdzību var izskaidrot tautu kustību, ir visai tautu kustībai vienlīdzīga spēka jēdziens.

Un tomēr ar šo jēdzienu dažādi vēsturnieki saprot pilnīgi dažādus un redzamajai kustībai pavisam nevienlīdzīgus spēkus. Vieni redz tajā spēku, kas piemīt tieši varoņiem, — kā zemnieks lokomotīvē redz velnu; otri — no citiem spēkiem atvasinātu spēku — kā riteņu kustību; trešie — prāta ietekmi — kā atpakaļ dzenamos dūmus.

Kamēr raksta atsevišķu personu vēstures — lai tie būtu Cēzari, Aleksandri vai Luteri un Voltēri, — un nevis visa, bez viena vienīga izņēmuma visu notikumā piedalījušos cilvēku vēsturi, nav iespējams nepiedēvēt atsevišķām personām spēkus, kas liek citiem cilvēkiem virzīt savu darbību uz vienu mērķi. Un vienīgais šāds vēsturniekiem zināmais jēdziens ir vara.

Šis jēdziens ir vienīgais tvereklis, ar kura palīdzību var pārvaldīt vēstures vielu tās tagadējā izklāstījumā, un tas, kas šo tverekli nolauztu, kā to izdarīja Bokls, neuzzinājis cita paņēmiena, kā rīkoties ar vēstures vielu, tas tikai laupītu sev pēdējo iespēju ar to rīkoties. Varas jēdziena neatvairāmību vēsturisku parādību izskaidrošanā vislabāk pierāda vispārīgās vēstures pētnieki un kultūrvēsturnieki paši, šķietami atbrīvodamies no varas jēdziena, bet neatlaidīgi uz katra soļa to lietodami.

Vēstures zinātne līdz šim pašam laikam attiecībā pret cilvēces jautājumiem līdzinās apgrozībā esošajai papīra un metāla naudai. Atsevišķu personu un tautu vēstures līdzinās papīra naudai. Tā var iet no rokas rokā, izpildīdama savu uzdevumu, nevienam nekaitēdama un būdama pat derīga, līdz rodas jautājums, ar ko tā nodrošināta. Vajag tikai piemirst jautājumu, kādā veidā varoņu griba rada notikumus, un Tjēru vēstures apraksti būs interesanti, pamācoši un turklāt ar dzejisku nokrāsu. Bet gluži tāpat kā šaubas par papīriņu īsto vērtību rodas vai nu tāpēc, ka to sāks ražot pārāk daudz, jo tie viegli izgatavojami, vai arī tāpēc, ka iegribēs pret tiem iemainīt zeltu, — gluži tāpat rodas šaubas par šāda veida vēstures aprakstu īsto nozīmi, vai nu tāpēc, ka to saviešas pārāk daudz, vai arī tāpēc, ka dažs labs savā sirds vientiesībā iejautāsies: ar kādu spēku tad Napoleons to paveica? Proti, iegribēs pret apgrozībā esošo papīra naudu iemainīt īstas izpratnes zeltu.

Turpretim vispārīgās vēstures pētnieki un kultūrvēsturnieki atgādina cilvēkus, kas, atzinuši papīra naudu par neērtu, nolemtu papīra naudas vietā gatavot skanošo naudu no tāda metāla, kam nav zelta blīvuma. Un nauda tiešām iznāktu skanoša, bet tikai skanoša. Papīriņš vēl varēja apmānīt nezinātājus; bet skanošā, taču nevērtīgā nauda nevar apmānīt neviena. Tāpat kā zelts tikai tad ir zelts, ja to var lietot ne tikvien maiņai, bet arī likt lietā, tā arī vēsturnieki tikai tad būs zelts, kad spēs atbildēt uz vissvarīgāko vēstures jautājumu: kas ir vara? Vispārīgās vēstures pētnieki atbild uz šo jautājumu pretrunīgi, bet kultūrvēsturnieki to vispār nostumj pie malas, atbildēdami uz kaut ko pavisam citu. Un, tāpat kā žetonus, kas izskatās līdzīgi zeltam, var savā starpā lietot tikai cilvēki, kas vienojušies atzīt tos par zeltu, un tie, kas nepazīst zelta īpašības, tā arī vispārīgās vēstures pētnieki un kultūrvēsturnieki, neatbildēdami uz cilvēces vissvarīgākajiem jautājumiem, kalpo tikai kaut kādiem saviem mērķiem — Kā ejoša nauda universitātēm un lasītāju pūlim — nopietnu grāmatu cienītājiem, kā viņi to dēvē.

IV

Atbrīvojusies no iepriekšējā uzskata par tautas gribas dievišķo pakļautību vienam izredzētam cilvēkam un par šās gribas pakļautību dievībai, vēsture nevar spert ne soļa bez pretrunām, neizvēlējusies vienu no diviem: vai nu atgriezties pie iepriekšējā ticējuma par dievības tiešu līdzdalību cilvēces lietās, vai arī noteikti noskaidrot, ko nozīmē tas spēks, kas rada vēsturiskus notikumus un ko dēvē par varu.

Atgriezties pie pirmā nav iespējams: ticība ir sagrauta, un tāpēc nepieciešams noskaidrot varas nozīmi.

Napoleons pavēlēja savākt karapulkus un doties karā. Sis priekšstats mums tādā mērā pierasts, mēs esam tiktāl saraduši ar šo uzskatu, ka jautājums par to, kāpēc sešsimt tūkstoši cilvēku iet karā, kad Napoleons pateicis tādus un tādus vārdus, šķiet mums aplams. Viņam piederēja vara, un tāpēc tika izpildīts tas, ko viņš lika.

Sī atbilde pilnīgi apmierina, ja ticam, ka varu viņam devis dievs. Bet, tiklīdz to neatzīstam, nepieciešams noteikt, kas īsti ir šī viena cilvēka vara pār citiem.

SI vara nevar būt tā tiešā vara, ko dod stiprākā radījuma fiziskais pārspēks pār vājo un kas pamatojas uz fiziskā spēka lietošanu vai draudiem to ljptot, — kā Mērakla vara; tā nevar arī pamatoties uz morālā spēka pārsvaru, kā to sirds vientiesībā iedomājas daži vēsturnieki, sacīdami, ka vēstures darbinieki esot varoņi, proti, cilvēki, kas apveltīti ar īpašu dvēseles un prāta spēku, ko dēvē par ģenialitāti. Sī vara nevar pamatoties uz morālā spēka pārsvaru, jo, nerunājot jau par cilvēkiem varoņiem, kā Napoleoni, par kuru morālo vērtību ieskati visai pretrunīgi, vēsture mums rāda, ka ne Luijiem XI, ne Meter- nihiem, kas valdījuši pār miljoniem cilvēku, nav piemitušas nekādas sevišķas dvēseles spējas, bet, gluži otrādi, tie pa lielākai daļai bijuši morāli vājāki par kuru katru no tiem miljoniem cilvēku, pār kuriem tie valdīja.

Ja varas avots neslēpjas ne varas nesējas personas fiziskajās, ne morālajās īpašībās, tad acīmredzot šās varas avots meklējams ārpus personas — tanīs attiecībās ar masām, kādās atrodas persona, kurai vara pieder.

Taisni tā ari varu saprot tiesību zinātne, tā pati vēstures maiņas kase, kas sola vēsturisko varas izpratni iemainīt tīrā zeltā.

Vara ir masu gribas kopums, kas vai nu ar izteiktu, vai mēmu piekrišanu nodots masu izraudzītajiem valdītājiem.

Tiesību zinātnē, kas sastāv no prātojumiem par to, kā būtu iekārtojama valsts un vara, ja to visu varētu iekārtot, tas viss ir ļoti skaidri; taču, pielāgojot vēsturei, šis varas definējums prasa paskaidrojumu.

Tiesību zinātne aplūko valsti un varu tā, kā sentēvi uzlūkoja uguni, — kā kaut ko absolūti eksistējošu. Turpretim vēsturei valsts un vara ir tikai parādības, gluži tāpat kā mūslaiku fizikai uguns nav stihija, bet parādība.

No šās pamatatšķirības vēstures un tiesību zinātnes uzskatos izriet tas, ka tiesību zinātne var sīki izstāstīt, kā pēc tās domām būtu iekārtojama vara un kas īsti ir nekustīgi ārpus laika pastāvoša vara; taču uz vēstures jautājumiem par to, ko nozīmē vara, kas ar laiku mainās, tā nevar atbildēt nekā.

Ja vara ir uz valdītāju pārnests masu gribas kopums, vai tad Pugačovs ir masu gribas pārstāvis? Ja nav, kāpēc tad Napoleons I ir šāds pārstāvis? Kāpēc Napoleons III, kad viņu notvēra Buloņā, bija noziedznieks, bet pēc tam noziedznieki bija tie, kurus notvēra viņš?

Vai galma revolūcijās, kurās piedalās dažreiz divi trīs cilvēki, arī masu griba tiek pārnesta uz jaunu personu? Vai starptautiskās attiecībās tautas masu griba tiek pārnesta uz iekarotāju? Vai 1808. gadā Reinas Savienības griba pargāja uz Napoleonu? Vai krievu tautas masu griba tika pārnesta uz Napoleonu 1809. gadā, kad mūsu karapulki savienībā ar frančiem devās karot pret Austriju?

Uz šiem jautājumiem var atbildēt trejādi.

Vai nu 1) atzīt, ka masu griba vienmēr bez iebildumiem pāriet uz to vai uz tiem valdītājiem, ko tās izraudzījušas, un ka tāpēc jebkura jaunas varas rašanās, jebkura cīņa pret reiz piešķirto varu uzskatāma tikai par pastāvošas varas graušanu.

Vai arī 2) atzīt, ka masu griba pāriet uz valdītājiem ar noteiktiem un zināmiem nosacījumiem, un parādīt, ka visi varas ierobežojumi, sadursmes un pat iznīcināšana notiek tāpēc, ka valdītāji neievēro tos nosacījumus, ar kādiem vara tiem nodota.

Vai arī 3) atzīt, ka masu griba pāriet uz valdītājiem nosacīti, bet ar nezināmiem, nenoteiktiem nosacījumiem un ka daudzas varas rodas, cīnās un krīt tikai tāpēc, ka valdītāji lielākā vai mazākā mērā pilda tos nezināmos nosacījumus, ar kuriem masu griba tiek pārnesta no vienām personām uz citām.

Tā trejādi vēsturnieki arī izskaidro masu attieksmi pret valdītājiem.

Vieni vēsturnieki, savā sirds vientiesībā neizprazdami jautājumu par varas nozīmi, tie paši atsevišķo notikumu un personu vēsturnieki, par kuriem minēts iepriekš, it kā atzīst, ka masu gribas kopums tiek pārnests uz vēsturiskām personām bez iebildumiem, un tāpēc, aprakstīdami kādu vienu varu, šie vēsturnieki pieņem, ka šī pati vara ir vienīgā absolūtā un īstā un ka jebkurš cits spēks, kas darbojas šai Jstajai varai pretim, nav vara, bet varas graušana — varmācība.

Viņu teorija!, kas derīga vēstures pirmatnējiem un miera periodiem, pielāgojumā sarežģītiem un vētrainiem tautas dzīves laikmetiem, kad vienlaikus rodas un savā starpā cīnās dažādas varas, — piemīt tā neērtība, ka vēsturnieks leģitīmists ņemsies pierādīt, ka Konvents, Direktorija un Bonaparta bijuši tikai varas grāvēji, bet republikānis un bonapartists pūlēsies pierādīt: pirmais, ka Konvents, bet otrais, — ka Impērija bijusi īstā vara, bet viss pārējais varas graušana. Acīm redzams, ka tādā veidā, savstarpēji cits citu apgāzdami, šo vēsturnieku sniegtie varas izskaidrojumi var noderēt tikai gluži maziem berniem.

Atzīdami šāda vēstures uzskata maldīgumu, citi vēsturnieki saka varu esam dibinātu uz to, ka valdītājiem nosacīti nodots masu gribas kopums un ka vēsturiskās personas varu saglabā tikai tad, ja izpilda to programmu, ko tām ar klusu vienošanos diktējusi tautas griba. Taču, kas tie ir par nosacījumiem, to šie vēsturnieki mums nepasaka un, ja arī saka, tad pastāvīgi runā cits citam pretim.

Ikvienam vēsturniekam atkarībā no uzskata par to, kas ir tautu kustības mērķis, šie nosacījumi šķiet izpaužamies Francijas vai kādas citas valsts pilsoņu diženumā, bagātībā, brīvība, izglītībā. Taču, nerunājot par vēsturnieku pretrunām attiecībā uz šiem nosacījumiem, pieļaujot pat, ka pastav viena, visiem kopēja šo nosacījumu programma, mēs atradīsim, ka vēstures fakti gandrīz vienmēr runā pretim šai teorijai. Ja nosacījumi, ar kādiem tiem piešķirta vara, pastāv tautas bagātībā, brīvībā, izglītībā, tad kāpēc gan Luiji XIV un Ivani IV mierīgi nodzīvo līdz savas valdīšanas galam, bet Luijus XVI un Kārļus I tautas soda ar nāvi? Uz šo jautājumu šie vēsturnieki atbild, ka Luija XIV darbība kā programmai pretēja atspoguļojusies Luijā XVI. Bet kāpēc tad tā neatspoguļojās Luijā XIV un XV, kāpēc tai bija jāatspoguļojas taisni Luijā XVI? Un cik ilgs ir šās atspoguļošanās laiks? Uz šiem jautājumiem nav un nevar būt atbildes. Tikpat maz šis uzskats izskaidro to, kāpēc gan tautu gribas kopums vairākus gadsimtus no vietas paliek valdītāju un viņu mantinieku rokās, bet tad uzreiz kādu piecdesmit gadu laikā pārsviežas uz Konventu, uz Direktoriju, uz Napoleonu, uz Aleksandru, uz Luiju XVIII, atkal uz Napoleonu, uz Kārli X, uz Luiju Filipu, uz republikāņu valdību, uz Napoleonu III. Izskaidrojot šīs straujās pārejas, ar kādām tautu griba pārsviežas no vienas personas uz otru, un it īpaši starptautiskās attiecības, iekarojumus un savienības, šiem vēsturniekiem neviļus jāatzīst, ka daļa no šīm parādībām vairs nav stingri noteikti tautu gribas pārnesumi, bet nejaušības, kas atkarīgas gan no diplomāta vai monarha, vai partijas vadītāja viltības, gan no to kļūdas, ļaunprātības vai nevarības. Tā kā lielāko daļu vēstures parādību — jukas, revolūcijas, iekarojumus — šie vēsturnieki iztēlo ne vairs par tādām, ko radījusi tautu brīvā griba, pārslēdzoties citā virzienā, bet gan par aplami ievirzītas viena vai vairāku cilvēku gribas rezultātu, proti, atkal par varas graušanu. Un tāpēc arī šāda veida vēsturnieki vēsturiskos notikumus attēlo kā atkāpšanos 110 teorijas.

Šie vēsturnieki atgādina botāniķi, kas, novērojis, ka daži augi izlien no sēklas ar divām dīgļlapiņāin, apgalvotu, ka viss, kas aug, aug tikai, dalīdamies divās lapiņās; un ka palma un sēne, un pat ozols, zarodams pilnā augumā un vairs nelīdzinādamies divām dīgļlapiņām, atkāpjas no teorijas.

Trešie vēsturnieki atzīst, ka masu griba tiek pārnesta uz vēsturiskām personām nosacīti, bet ka šie nosacījumi mums nav zināmi. Viņi saka, ka vēsturiskās personas saglabājot varu tikai tāpēc, ka izpildot uz tām pārnesto masu gribu.

Bet, ja nu spēks, kas virza tautas, nav vis vēsturiskajās personās, bet pašās tautās, tad kāda gan šajā gadījumā ir šo vēsturisko personu nozīme?

Vēsturiskās personas, saka šie vēsturnieki, pauž masu gribu; vēsturisko personu darbība pārstāv masu darbību.

Taču tādā gadījumā rodas jautājums: vai visa vēsturisko personu darbība pauž masu gribu vai tikai zināma tās da|a? Ja visa vēsturisko personu darbība uzskatāma par masu gribas izpausmi, kā to daži iedomājas, tad Napoleonu un Katrīnu biogrāfijas ar visām sīkajām galma tenkām būtu tautu dzīves izpausme, kas ir acīm redzams absurds; bet, ja tikai viena daļa no vēsturiskās personas darbības izteic tautu dzīvi, kā domā citi šķietamie filozofi vēsturnieki, tad, lai noteiktu, kura vēsturiskās personas darbības daļa izteic tautas dzīvi, iepriekš jāzina, kas īsti ir tautas dzīve.

Sastopoties ar šīm grūtībām, šāda veida vēsturnieki izgudro visai neskaidru, netaustāmu un vispārēju abstrakciju, kurai var piedēvēt vislielāko skaitu notikumu, un saka, šī abstrakcija esot cilvēces kustības mērķis. Visparastākās, gandrīz visu vēsturnieku pieņemtās vispārējās abstrakcijas ir brīvība, vienlīdzība, izglītība, progress, civilizācija, kultūra. Nosprauduši par cilvēces kustības mērķi kādu abstrakciju, vēsturnieki pētī cilvēkus, kas atstājuši vislielāko skaitu pieminekļu, — valdniekus, ministrus, karavadoņus, sacerējumu autorus, reformatorus, pavestus, žurnālistus, par cik visi šie cilvēki, pec viņu domam, sck mējuši vai kavējuši zināmo abstrakciju. Bet, la Ka ur ai ko nav pierādīts, ka cilvēces mērķis būtu brīvība, vienlīdzība, izglītība vai civilizācija, un tā kā masu sakar, n cilvēces valdītājiem vai apgaismotājiem dibināts tikai \\r patvaļīgu pieņēmumu, ka masu gribas kopums vieium r tiek pārnests uz tām personām, ko mēs pamanām, tad .ni to miljonu cilvēku' darbība, kuri maina dzīves vietu, dedzina nost mājas, pamet zemkopību, iznīcina cits citu, nekad netiek attēlota, aprakstot desmitu cilvēku darbību, kuri nededzina mājas, nenodarbojas ar zemkopību, nenogalina sev līdzīgus cilvēkus.

Vēsture to pierāda ik uz soļa. Vai rietumu tautu rūgšana pagājušā gadsimta beigās un viņu tiekšanās uz austrumiem ir izskaidrojama ar Luija XIV, XV un XVI, viņu mīļāko un ministru darbību, ar Napoleona, Ruso, Didro, Bomaršē un citu dzīvi?

Vai krievu tautas virzīšanās uz austrumiem, uz Ka- zaņu un Sibīriju izteicas tikai Ivana IV slimīgā rakstura sīkumainībā un viņa vēstuļu apmaiņā ar Kurbski?

Vai tautu kustība krusta kara laikā izskaidrojama, pētījot Gotfrīdu un Luiju un viņu dāmu dzīvi? Mums palikusi nesaprotama tautu kustība no rietumiem uz austrumiem bez jebkāda mērķa, bez vadības, ar klaidoņu pūli, ar Pēteri Vientuļnieku. Un vēl nesaprotamāka ir palikusi šās kustības apstāšanās, kad vēstures darbinieki karagājieniem bija sprauduši saprātīgu, svētu mērķi — Jeruzalemes atbrīvošanu. Pāvesti, karaļi un bruņinieki skubināja ļaudis atbrīvot svēto zemi; taču ļaudis negāja, jo tas nezināmais cēlonis, kas tos agrāk bija mudinājis kustēties, nu vairs neeksistēja. Gotfrīdu un Minnezengeru vēsture acīm redzami nevar sevī ietvert tautu dzīvi. Un Gotfrīdu un Minnezengeru vēsture ir palikusi tikai Gotfrīdu un Minnezengeru vēsture, bet tautu dzīves un viņu ierosmju vēsture ir palikusi nezināma."

Vēl mazāk mums tautu dzīvi noskaidros rakstnieku un reformatoru vēsture.

Kultūras vēsture mums izskaidro rakstnieku vai reformatoru tieksmes un dzīves apstākļus, un domas. Mēs dabūsim zināt, ka Luters bijis strauja rakstura un teicis tādas un tādas runas; dabūsim zināt, ka Ruso nav uzticējies cilvēkiem un rakstījis tādas un tādas grāmatas; taču mēs nedabūsim zināt, kādēļ pēc reformācijas slepkavotas tautas un kāpēc franču revolūcijas laikā cilvēki cits citu sodījuši ar nāvi.

Ja savieno šīs abas vēstures kopā, kā to arī mēdz darīt Jaunākie vēsturnieki, tad tā būs monarhu un rakstnieku vēsture un nevis tautu dzīves vēsture.

V

Tautu dzīve nav ietilpināma nedaudzu cilvēku dzīvē, jo sakars starp šiem nedaudzajiem cilvēkiem un tautām nav atrasts. Teorija par to, ka šis sakars radies, pārnesot tautu gribas kopumu uz vēsturiskām personām, ir hipotēze, ko vēstures pieredze neapstiprina.

Teorija par masu gribas kopuma pārnešanu uz vēsturiskām personām varbūt visai daudz ko izskaidro tiesību zinātnes nozarē un varbūt ir nepieciešama zināmiem nolūkiem; taču pielāgojumā vēsturei, līdzko notiek revolūcijas, iekarojumi, jukas, līdzko sākas vēsture, šī teorija neko neizskaidro.

Šī teorija šķiet neatspēkojama taisni tāpēc, ka tautas gribas pārnesuma aktu nav iespējams pārbaudīt.

Lai kāds notikums norisinātos, lai kas nostātos šā notikuma priekšgalā, teorija vienmēr var sacīt, ka šī persona nostājusies notikuma priekšgalā tāpēc, ka uz to pārnests tautas gribas kopums.

Atbildes, ko šī teorija sniedz uz vēstures jautājumiem, līdzinās atbildēm, ko dotu cilvēks, kas, raudzīdamies ganāmpulka kustībā un neņemdams vērā ne ganību dažādu labumu lauka dažādās vietās, ne ganu, kas lopus dzen, spriestu par cēloņiem, kālab ganāmpulks iet tādā vai citādā virzienā, tikai pēc tā, kāds dzīvnieks iet ganāmpulka priekšgalā.

«Ganāmpulks dodas šai virzienā tāpēc, ka dzīvnieks, kas Iet pa priekšu, to ved un visu pārējo dzīvnieku kopējā griba pārnesta uz šo ganāmpulka barvedi.» Tā atbild pirmā vēsturnieku šķira, kas atzīst neaprobežotu varas pārnesumu.

«Ja dzīvnieku, kas iet ganāmpulka priekšgalā, nomaina cits, tad tas notiek tāpēc, ka visu dzīvnieku gribas kopums tiek pārnests no viena barveža uz otru atkarībā no tā, vai šis dzīvnieks ved tajā virzienā, ko izvēlējies viss ganāmpulks.» Tā atbild vēsturnieki, kas atzīst, ka masu gribas kopums tiek pārnests uz valdītājiem ar nosacījumiem, kas viņiem šķiet zināmi. (Pie šāda novērošanas paņēmiena visai bieži mēdz atgadīties, ka novērotājs, pieskaņodamies paša izraudzītajam virzienam, par barvežiem notur tos, kas, masu virzienam mainoties, nemaz vairs nav priekšējie, bet gan malējie un dažkārt pat pēdējie.)

«Ja priekšgalā ejošie dzīvnieki nemitīgi mainās un nemitīgi mainās arī visa ganāmpulka virziens, tad tas notiek tāpēc, ka, lai panāktu šo mums zināmo virzienu, dzīvnieki nodod savu gribu tiem dzīvniekiem, kurus mēs pamanām, un tādēļ, lai izpētītu ganāmpulka kustību, jānovēro visi mums pamanāmie dzīvnieki, kas iet ganāmpulkam gar visārn pusēm.» Tā saka trešā vēsturnieku šķira, kas par sava laika izpaudumiem atzīst visas vēsturiskās personas no monarhiem līdz žurnālistiem.

Teorija par masu gribas pārnešanu uz vēsturiskām personām ir tikai pārfrāzējums — tikai jautājuma izteikšana citiem vārdiem.

Kāds ir vēsturisko notikumu cēlonis? — Vara. Kas ir vara? — Vara ir uz vienu personu pārnests daudzu gribu kopums. Kādos apstākļos masu griba tiek pārnesta uz vienu cilvēku? Ja vienā cilvēkā izpaužas visu cilvēku griba. Tātad vara ir vara. Tātad vara ir vārds, kura nozīme mums nav saprotama.

Ja cilvēka zināšanas aprobežotos vienīgi ar abstraktu domāšanu, tad, pakļaujot kritikai to varas izskaidrojumu, kādu sniedz zinātne, cilvēce nonāktu pie secinājuma, ka vara ir tikai vārds un īstenībā neeksistē. Taču parādību izzināšanai cilvēkam bez abstraktās domāšanas ir vēl cits ierocis — pieredze, ar ko viņš pārbauda domāšanas rezultātus. Un pieredze liecina, ka vara nav vārds, bet parādība, kas tiešām eksistē.

Nerunājot nemaz par to, ka bez varas jēdziena nevar iztikt neviens cilvēku kopējās darbības apraksts, varas esību pierāda tiklab vēsture, kā arī sava laika notikumu vērojums.

Vienmēr, kad norisinās kāds notikums, rodas kāds cilvēks vai vairāki cilvēki, aiz kuru gribas notikums šķiet norisinājies. Napoleons III diktē, un franči iet uz Meksiku. Prūšu karalis un Bismarks diktē, un karapulki dodas uz Bohēmiju. Napoleons I pavēl, un karapulki soļo uz Krieviju. Aleksandrs I pavēl, un franči pakļaujas Burboniem,

Pieredze mums rāda, ka, lai kāds notikums norisinātos, tas vienmēr saistās ar viena vai vairāku cilvēku gribu, ko tie Izteikuši savās pavēlēs.

Vēsturnieki, pēc veca paraduma atzīdami dievišķā līdzdalību cilvēces lietās, grib notikuma cēloni saskatīt varas nesējas personas gribas izpausmē; taču šo secinājumu neapstiprina ne prātojumi, ne pieredze.

No vienas puses, prātojumi rāda, ka cilvēka gribas izpausme — viņa vārdi — ir tikai daļa no vispārējās darbības, kas izpaužas notikumā, piemēram, karā vai revolūcijā; un tāpēc, neatzīstot neizprotamo, pārdabisko spēku — brīnumu, nevar pieļaut, ka vārdi varētu būt tiešs cēlonis miljonu kustībai; no otras puses, pat ja pieļautu, ka vārdi var būt notikuma cēlonis, vēsture tomēr rāda, ka vēsturisko personu gribas izpausme daudzos gadījumos neizraisa nekādu darbību, proti, ka bieži vien viņu pavēles ne tikvien netiek izpildītas, bet ka dažreiz pat notiek kas pilnīgi pretējs tam, ko viņas pavēlējušas.

Nepieļaujot dievišķā līdzdalību cilvēces lietās, mēs nevaram uzskatīt varu par notikumu cēloni.

No pieredzes viedokļa vara ir tikai atkarība, kas pastāv starp personas, gribas izpausmi un starp to, ka citi cilvēki šo gribu izpilda.

Lai noskaidrotu sev šās atkarības apstākļus, mums vispirms jāatceras gribas izpausmes jēdziens, attiecinot to uz cilvēku, nevis uz dievību.

Ja dievība dod pavēli, izteic savu gribu, kā mums to rāda seno laiku vēsture, tad šās gribas izpausme nav atkarīga no laika un nekas to nav izraisījis, jo dievību nekas nesaista ar notikumu. Taču, runājot par pavēlēm — cilvēku gribas izpausmēm, ko ierobežo laiks un kas saistītas savā starpā, mums, lai izdibinātu pavēļu sakaru ar notikumiem, iepriekš jānoskaidro 1) visa notiekošā apstākļi: ka tiklab notikumi, kā arī pavēlētāja persona atrodas nepārtrauktā kustībā laika ietvaros, un 2) nepieciešamais sakars, kādā atrodas pavēlētāja persona ar tiem cilvēkiem, kas izpilda viņa pavēles.

VI

Tikai dievības gribas izpausme, kas nav atkarīga no laika, var attiekties uz veselu notikumu virkni, kam jānotiek pēc dažiem gadiem vai gadsimtiem, un tikai dievība,

ko nekas neietekmē, var vienīgi ar savu gribu noteikt cilvēces kustības virzienu; cilvēks turpretim darbojas laika ietvaros un pats piedalās notikumā.

Atcerēdamies pirmo novārtā pamesto nosacījumu — laiku, ieraudzīsim, ka neviena pavēle nevar tikt izpildīta bez iepriekšējas pavēles, kas padara par iespējamu izpildīt nākamo.

Nekad neviena pavēle nerodas pati no sevis un neietver sevī veselu notikumu virkni; bet katra pavēle izriet no citas un nekad neattiecas uz veselu notikumu virkni, bet vienmēr tikai uz vienu notikuma momentu.

Kad mēs sakām, piemēram, ka Napoleons pavēlējis karapulkiem doties karā, mēs savienojam vienā vienlaikus izteiktā pavēlē virkni secīgu, citu no citas atkarīgu pa- * vēju. Napoleons nevarēja pavēlēt doties karagājienā uz Krieviju un nekad nav to pavēlējis. Viņš pavēlēja šodien uzrakstīt tādus un tādus papīrus uz Vīni, uz Berlīni un Pēterburgu; rīt — tādus un tādus dekrētus un pavēles armijai, flotei un intendantūrai utt., utt. — miljoniem pavēļu, no kurām izauga pavēļu virkne, kas atbilst virknei notikumu, kuri noveda franču karapulkus Krievijā.

Ja Napoleons visā savā valdīšanas laikā dod pavēles par ekspedīciju uz Angliju, nevienam no saviem pasākumiem nešķiež tik daudz pūļu un laika un tomēr visā savā valdīšanas laikā pat ne reizi nemēģina izpildīt savu nodomu, bet rīko ekspedīciju uz Krieviju, ar kuru viņš pēc paša ne vienu reizi vien izteiktas pārliecības ieskata par izdevīgu būt savienībā, tad tas notiek tāpēc, ka pirmās pavēles neatbilda, bet otrās atbilda notikumu gaitai.

Lai pavēle katrā ziņā tiktu izpildīta, vajag, lai cilvēks izteiktu tādu pavēli, ko var izpildīt. Taču zināt, ko var un ko nevar izpildīt, nav iespējams ne tikvien Napoleona karagājienā uz Krieviju, kur piedalījās miljoni, bet arī visvienkāršākajā notikumā, jo, izpildot tiklab vienu, kā otru, var sastapties ar miljoniem kavēkļu. Uz katru izpildītu pavēli vienmēr ir liels daudzums neizpildītu. Visas neiespējamās pavēles nesaistās ar notikumu un paliek neizpildītas. Tikai tās, kas iespējamas, saistās secīgās pavēļu virknēs, kuras atbilst notikumu virknēm, un tiek izpildītas.

Mūsu maldīgais priekšstats par to, ka pavēle, ko dod pirms notikuma, ir šā notikuma cēlonis, rodas no tā, ka tad, kad notikums jau norisinājies un no tūkstoš pavēlēm izpildītas vienīgi tās, kas saistījās ar notikumiem, mēs

aizmirstam tās, kuras netika izpildītas, tāpēc ka nebija izpildāmas. Turklāt mūsu alošanās šinī ziņā izriet visvairāk no tā, ka vēsturiskā izklāstā vesela virkne neskaitāmu, daždažādu vissīkāko notikumu, kā, piemēram, viss, kas atveda franču karapulkus uz Krieviju, apvienojas vienā notikumā, izejot no rezultāta, ko radījusi šī notikumu virkne, un saskaņā ar šo apvienojumu arī visa pavēļu virkne apvienojas vienā gribas izpausmē.

Mēs sakām: Napoleons iegribēja un paveica karagājienu uz Krieviju. Bet īstenībā mēs nekad visā Napoleona darbībā neatradīsim nekā līdzīga šās gribas izpausmei, bet ieraudzīsim pavēļu jeb viņa gribas izpausmju virknes, kas vērstas visdažādākos un nenoteiktos virzienos. No bezgalīgās Napoleona pavēļu virknes izveidojās noteikta, divpa- 9 dsmitā gada karagājienā izpildītu pavēļu virkne, ne tāpēc, ka šīs pavēles ar kaut ko būtu atšķīrušās no citām, neizpildītām pavēlēm, bet gan tāpēc, ka šo pavēļu virkne sakrita ar virkni notikumu, kuri atveda franču karapulkus uz Krieviju; gluži tāpat kā trafaretā tiek uzzīmēta viena vai otra figūra nevis atkarībā no tā, uz kuru pusi un kā pār to triepta krāsa, bet gan tāpēc, ka trafaretā izgrieztā figūra visa tiek pārklāta ar krāsu.

Tā ka, aplūkojot pavēļu attiecību pret notikumiem laika ietvaros, atradīsim, ka pavēle nekādā gadījumā nevar būt notikuma cēlonis, bet ka starp vienu un otru pastāv zi- žiārna noteikta atkarība.

Lai saprastu, kāda ir šī atkarība, nepieciešams noskaidrot otru novārtā pamesto nosacījumu, kas piemīt ikvienai pavēlei, kura nāk nevis no dievības, bet no cilvēka un kura izpaužas tā, ka pats pavēles devējs piedalās notikumā.

Taisni šī pavēles devēja attieksme pret tiem, kam viņš pavēl, tad arī ir tas, ko dēvē par varu. Sī attieksme izpaužas šādi.

Kopējai darbībai cilvēki allaž saslēdzas zināmās apvienībās, kurās, kaut arī mērķi kopējai darbībai ir dažādi, attiecības starp cilvēkiem, kas darbībā piedalās, vienmēr mēdz būt vienādās.

Sadodamies kopā šādās apvienībās, cilvēki vienmēr nostājas savā starpā tādās attiecībās, ka vislielākais skaits cilvēku ņem vislielāko tiešo dalību un vismazākais skaits cilvēku — vismazāko tiešo dalību tanī kopējā darbībā, kuras dēļ tie apvienojas.

No visām apvienībām, kādās cilvēki saslēdzas, lai kopēji darbotos, viena no viskrasākajām un noteiktākajām ir karaspēks.

Ikviens karaspēks sastāv no zemākajiem karavīru kārtas locekļiem — ierindas zaldātiem, kuru vienmēr ir vislielākais skaits; no nākamajiem pēc dienesta pakāpes — kaprāļiem, unteroficieriem, kuru ir mazāk nekā pirmo; no vēl augstākiem, kuru skaits ir vēl mazāks, utt. — līdz augstākajai militārajai varai, kas koncentrējas vienā personā.

Militāro iekārtu var pilnīgi precīzi attēlot kā konusu, kura pamatu ar vislielāko diametru izveidos ierindas karavīri; šķēlumos virs pamata — armijas augšupejošās dienesta pakāpes utt. līdz konusa virsotnei, kuras smaile būs karavadonis.

Zaldāti, kuru ir vislielākais skaits, izveido konusa zemākos punktus un tā pamatu. Zaldāts pats ar savām rokām dur, kauj, dedzina, laupa un pavēles to darīt vienmēr saņem no augstāk stāvošam personām; pats turpretim nekad nepavēl. Unteroficieris (to skaits ir jau mazāks) retāk nekā zaldāts veic pašu darbību, bet jau pavēl. Oficieris vēl retāk dara pats, bet vēl biežāk pavēl. Ģenerālis jau tikai pavēl karapulkam iet, norādīdams mērķi, un gandrīz nekad nelieto ieroci. Karavadonis turpretim nekad nevar tieši piedalīties pašā darbības aktā un tikai dod vispārīgus rīkojumus par masu kustību. Tā pati attiecība starp personām iezīmējas kurā katrā ļaužu apvienībā kopējai darbībai — zemkopībā, tirdzniecībā un jebkurā pārvaldē.

Tātad, neatdalot mākslīgi visus saplūstošos konusa punktus — visas dienesta pakāpes armijā vai arī kārtas un .stāvokļus jebkurā pārvaldē vai kopējā pasākumā no zemākajiem līdz augstākajiem, — mēs redzam likumu, pēc kura cilvēki, apvienodamies kopējai darbībai, vienmēr sadodas kopā tādās attiecībās, ka, jo tiešāk tie piedalās darbības veikšanā, jo mazāk tie var pavēlēt un jo lielāks ir to skaits; un, jo mazāka ir viņu tiešā līdzdalība pašā darbībā, jo vairāk tie pavēl un jo viņu skaits mazāks; kamēr tādā kārtā, kāpdami augšup no zemākajiem slāņiem, nonāksim pie viena pēdējā cilvēka, kas vismazāk tieši piedalās notikumā un vairāk par visiem savā darbībā pievēršas pavēļu došanai.

Sī pavēlētāju personu attiecība pret tiem, kam tās pavēl, arī izteic tā jēdziena būtību, ko dēvē par varu.

Atcerējušies nosacījumus, pie kādiem visi notikumi norisinās laika ietvaros, mēs atradām, ka pavēles tiek izpildītas tikai tad, kad tās atbilst attiecīgai notikumu virknei. Turpretim, atcerēdamies nepieciešamo nosacījumu par sakarību starp pavēlētāju un izpildītāju, mēs atradām, ka jau pēc sava rakstura pavēlētāji vismazāk piedalās pašā notikumā un ka viņu darbība izpaužas vienīgi pavēlēs.

VII

Kad norisinās kāds notikums, cilvēki izsaka par šo notikumu savas domas, vēlēšanās, un, tā kā notikums izriet no daudzu cilvēku kopējas darbības, tad dažas izteiktās domas vai vēlēšanās katrā ziņā kaut vai aptuveni piepildās. Kad kāda no izteiktajām domām realizējusies, šī doma mūsu prātā sasaistās ar notikumu kā iepriekš izteikta pavēle.

Cilvēki velk baļķi. Ikviens izsaka savas domas par to, kā un kurp to vilkt. Cilvēki izvelk baļķi, un izrādās, ka tas izdarīts tā, kā viens no viņiem teicis. Viņš ir pavēlējis. Lūk, pavēle un vara savā pirmatnējā veidā.

Tas, kurš vairāk strādāja ar rokām, varēja mazāk apdomāt, ko viņš dara, un apsvērt, kas var iznākt 110 kopējās darbības, un pavēlēt. Tas, kurš vairāk pavēlēja, taisni tāpēc, ka rīkojās ar vārdiem, acīmredzot mazāk varēja rīkoties ar rokām. Lielā ļaužu barā, kas darbību virza uz vienu mērķi, vēl krasāk izdalās ļaužu šķira, kas toties jo mazāk tieši piedalās vispārējā darbībā, jo vairāk viņu darbība izpaužas pavēlēs.

Ja cilvēks rīkojas viens pats, viņš vienmēr sevī glabā zināmu virkni apsvērumu, kas viņam šķiet vadījuši viņa pagājušo darbību, noder par attaisnojumu pašreizējai darbībai un vada viņa domas par turpmāko rīcību.

Gluži to pašu dara ļaužu bari, ļaudami tiem, kas darbībā nepiedalās, izdomāt apsvērumus, attaisnojumus un minējumus par viņu kopējo darbību.

Aiz mums zināmiem vai nezināmiem iemesliem franči sāk gremdēt un slepkavot cits citu. Un šo notikumu pavada attiecīgs tā attaisnojums, jo ļaužu griba pauž, it kā tas esot nepieciešams Francijas labklājībai, brīvībai, vienlīdzībai. Cilvēki mitējas slepkavot cits citu, un šim notikumam līdzi iet attaisnojums, ka nepieciešama varas vienība, pretspars Eiropai utt. Cilvēki dodas no rietumiem uz austrumiem, nogalinādami sev līdzīgus cilvēkus, un šo notikumu pavada vārdi par Francijas slavu, Anglijas ze- miskumu utt. Vēsture rāda, ka visiem šiem notikuma attaisnojumiem nav nekādas vispārējas jēgas, ka tie runā paši sev pretim, ka cilvēka noslepkavošana, atzīstot viņa tiesības, un miljonu cilvēku apkaušana Krievijā, lai pazemotu Angliju. Taču savā laikā šiem attaisnojumiem ir nenoliedzama nozīme.

Sie attaisnojumi atbrīvo no morālas atbildības cilvēkus, kas izraisījuši notikumus. Šie pagaidu mērķi atgādina sukas, kas, vilcienam pa priekšu slīdēdamas, noslauka sliežu ceļu: tie attīra ceļu cilvēku morālajai atbildībai. Bez šiem attaisnojumiem nebūtu iespējams izskaidrot visvienkāršāko jautājumu, kas rodas, aplūkojot jebkuru notikumu: kādā veidā miljoniem cilvēku pastrādā kopīgus noziegumus, karus, slepkavības utt.

Vai pie tagadējām sarežģītajām valsts un sabiedriskās dzīves formām Eiropā iespējams izdomāt kādu notikumu, ko nebūtu noteikuši, norādījuši, pavēlējuši valdnieki, ministri, parlamenti, avīzes? Vai ir kāda kopēja darbība, kas netiktu attaisnota ar valsts vienību, nāciju, Eiropas līdzsvaru, civilizāciju? Tā ka jebkurš norisinājies notikums nenovēršami sakrīt ar kādu izteiktu vēlēšanos un, guvis sev attaisnojumu, šķiet viena vai vairāku cilvēku gribas rezultāts.

Lai kādā virzienā brauc kuģis, tam pa priekšu allaž redz slīdam šķeltu ūdens straumi. Cilvēkiem, kas atrodas uz kuģa, šās straumes kustība būs vienīgā manāmā kustība.

Tikai tuvumā un mirkli pēc mirkja vērodami šās straumes kustību un salīdzinādami to ar kuģa kustību, mēs pārliecināsimies, ka straumes kustību ik mirkli nosaka kuģa kustība un mūs maldinājis tas, ka mēs paši nemanāmi kustamies.

To pašu ieraudzīsim, mirkli pēc mirkļa vērodami vēsturisko personu kustību (tas ir, paturēdami vērā, ka viss notiekošais norisinās kā nerimstoša kustība laika ietvaros) un neizlaizdami no acīm vēsturisko personu nenovēršamo sakaru ar masām.

Kad kuģis brauc vienā virzienā, tam pa priekšu slīd allaž viena un tā pati ūdens straume; kad tas bieži maina virzienu, tad bieži mainās arī straumes, kas slīd tam pa priekšu. Taču, lai tas grieztos uz kuru pusi griezdamies, vienmēr tam priekšā būs ūdens straume, kas trauc pa priekšu tā kustībai.

Lai kas arī notiktu, vienmēr izrādīsies, ka tas bijis paredzēts un pavēlēts. Lai kurp dotos kuģis, ūdens straume, nevadīdama, nepastiprinādama tā kustību, urdzēs tam priekšā un, notālēm vērojot, liksies ne tikvien patvaļīgi kustamies, bet pat vadām kuģa kustību.

Aplūkodami tikai tās vēsturisko personu gribas izpausmes, ko var attiecināt uz notikumiem kā pavēles, vēsturnieki iedomājās, ka notikumi atkarīgi no pavēlēm. Turpretim, aplūkodami pašus notikumus un vēsturisko personu sakarus ar masām, rnēs nonācām pie secinājuma, ka vēsturiskās personas un to pavēles atkarīgas no notikumiem. Šo secinājumu neapšaubāmi pierāda tas, ka, lai pavēļu būtu cik būdams, notikums neizraisās, ja tam nav cita cēloņa; bet, līdzko notikums būs norisinājies, — lai tas būtu kāds būdams, — starp visām nepārtrauktajām dažādu personu gribas izpausmēm atradīsies tādas, ko pēc nozīmes un laika var attiecināt uz notikumu kā pavēles.

Nonākot pie šāda secinājuma, varam tieši un apstiprinoši atbildēt uz diviem vissvarīgākajiem vēstures jautājumiem.

Kas ir vara?

Kāds spēks izraisa tautu kustību?

Vara ir tāda zināmas personas attiecība pret citām personām, ka, jo vairāk šī persona izsaka ieskatus, minējumus un attaisnojumus par notiekošo kopējo darbību, jo mazāk tā piedalās darbībā.

Tautu kustību nerada ne vara, ne prāta darbība, pat ne vienas un otras apvienojums, kā domāja vēsturnieki, bet visu to cilvēku darbība, kuri piedalās notikumā un apvienojas vienmēr tā, ka tie, kas vistiešāk piedalās notikumā, uzņemas vismazāko atbildību — un otrādi.

Morālā ziņā notikuma cēlonis šķiet vara; fiziskā ziņā — tie, kas pakļaujas varai. Bet, tā kā morālā darbība nav iedomājama bez fiziskās, tad notikuma cēlonis neslēpjas ne vienā, ne otrā, bet tikai abu savienojumā.

Vai arī, citiem vārdiem sakot, mūsu aplūkojamai parādībai cēloņa jēdziens nav pielāgojams.

Pēdējā analīzē mēs nonākam pie mūžības loka, pie tās galējās robežas, pie kuras ikvienā domāšanas novadā nonāk cilvēka prāts, ja tas nerotaļājas ar savu priekšmetu.

Elektrība rada siltumu, siltums rada elektrību. Atom! pievelk, atomi atgrūž cits citu.

Runājot par visvienkāršākajām siltuma, elektrības vai atomu darbībām, mēs nevaram pateikt, kāpēc šīs darbības notiek, un sakām, ka tāda ir šo parādību daba, ka tas ir likums. Tas pats attiecas arī uz vēsturiskām parādībām. Kāpēc notiek karš vai revolūcija? Mēs nezinām; mēs zinām tikai, ka vienas vai otras darbības veikšanai cilvēki sadodas kopā zināmā apvienībā un piedalās visi; un mēs sakām, ka tāda ir cilvēku daba, ka tas ir likums.

VIII

Ja vēsture nodarbotos ar ārējām parādībām, pietiktu ar šā vienkāršā un acīm redzamā likuma konstatējumu, un mēs izbeigtu savus prātojumus. Bet vēstures likums attiecas uz cilvēku. Matērijas^ daļiņa nevar mums pateikt, ka tā nepavisam nejūt vajadzību pievilkties un atgrūsties un ka tas nav tiesa; turpretim cilvēks, kas ir vēstures objekts, saka tieši: esmu brīvs un tāpēc neesmu pakļauts likumiem.

Jautājums par cilvēka gribas brīvību, kaut arī nav izteikts, jūtams vēsturē ik uz soļa.

Visi nopietni domājošie vēsturnieki neviļus nonākuši pie šā jautājuma. Visas vēstures pretrunas, neskaidrības, tas maldu ceļš, kādu iet šī zinātne, dibinās tikai uz tā, ka nav atrisināts šis jautājums. i

Ja ikviena cilvēka griba būtu brīva, proti, ja ikviens varētu rīkoties tā, kā tam iepatiktos, tad visa vēsture būtu nesakarīgu nejaušību virkne.

Ja no miljoniem cilvēku tūkstoš gadu ilgā laikposmā kaut vienam būtu bijusi iespēja rīkoties brīvi, proti, tā, kā tam iegribējies, tad acīm redzami viens pats brīvs šā cilvēka solis, būdams pretējs likumiem, iznīcinātu jebkādu visai cilvēcei kopēju likumu pastāvēšanas iespēju.

Ja turpretim ir kaut viens likums, kas vada cilvēku rīcību, tad nevar būt brīvas gribas, jo tad cilvēku gribai jāpakļaujas šim likumam.

Šinī pretrunā slēpjas jautājums par gribas brīvību, kas kopš senseniem laikiem nodarbinājis cilvēces izcilākos domātājus un kopš senseniem laikiem izvirzīts visā tā milzīgajā nozīmē.

Jautājuma būtība ir tā, ka, raugoties uz cilvēku kā uz novērojuma objektu, vienalga, no kāda — no teoloģijas, vēstures, ētikas vai filozofijas viedokļa, mēs atrodam vispārīgo nepieciešamības likumu, kuram tas pakļauts tāpat kā viss, kas eksistē. Turpretim, raugoties uz to subjektīvi, kā uz tādu, ko mēs apzināmies, mēs jūtamies brīvi.

Šī apziņa ir pilnīgi atsevišķs un no saprāta neatkarīgs pašizziņas avots. Ar saprātu cilvēks pats sevi novēro; bet pazīt viņš sevi pazīst tikai ar apziņu.

Neapzinoties sevi, nav iespējams nedz ko novērot, nedz likt lietā saprātu.

Lai saprastu, novērotu, secinātu, cilvēkam vispirms jāapzinās, ka viņš dzīvo. Cilvēks sevi apzinās par dzīvu tikai tad, kad kaut ko grib, proti, apzinās savu gribu. Bet savu gribu, kas ir viņa dzīves būtība, cilvēks apzinās un nevar apzināties citādu kā vien brīvu.

Ja cilvēks, sevi vērodams, redz, ka viņa griba vienmēr virzās saskaņā ar vienu un to pašu likumu (vai nu viņš novēro nepieciešamību uzņemt barību, vai vēro smadzeņu darbību, vai, vienalga, ko), viņš šo savas gribas vienmēr vienādo virzienu var saprast vienīgi kā tās ierobežojumu. Tas, kas nebūtu brīvs, nevarētu ar tikt ierobežots. Cilvēkam viņa griba šķiet ierobežota tieši tāpēc, ka viņš to neapzinās citādu kā vien brīvu.

Jūs sakāt: es neesot brīvs. Bet es pacēlu un nolaidu roku. Ikviens saprot, ka šī neloģiskā atbilde ir neapgāžams brīvības pierādījums.

Šī atbilde izsaka apziņu, kas nav pakļauta saprātam.

Ja brīvības apzināšanās nebūtu atsevišķs, no saprāta neatkarīgs pašizziņas avots, tā pakļautos prātojumiem un pieredzei; taču īstenībā tādas pakļautības nekad nemēdz būt: un tā nav iedomājama.

Virkne pieredzējumu un prātojumu ikvienam cilvēkam rāda, ka viņš kā novērojumu objekts pakļauts zināmiem likumiem, un cilvēks tiem pakļaujas un nekad necīnās pret reiz iepazīto gravitācijas vai arī necaurlaidības likumu. Taču tā pati paredzējumu un prātojumu virkne viņam rāda, ka pilnīga brīvība, ko viņš sevī apzinās, nav iespējama, ka jebkura viņa darbība atkarīga no viņa konstitūcijas, no viņa rakstura un no motīviem, kas uz viņu iedarbojas; tomēr cilvēks nekad nepakļaujas šo pieredzējumu un prātojumu secinājumiem.

Ar pieredzi un prātošanu izzinājis, ka akmens krīt lejup, cilvēks nešaubīgi tam tic un visos gadījumos gaida piepildāmies viņa izzināto likumu.

Taču, tikpat neapšaubāmi izzinājis, ka viņa griba pakļauta likumiem, viņš tam netic un nespēj ticēt.

Lai cik reižu pieredze un prātošana cilvēkam pierādījusi, ka tais pašos apstākļos ar to pašu raksturu viņš darīs to pašu, ko iepriekš, viņš, tūkstošo reizi tais pašos apstākļos un ar to pašu raksturu ķerdamies pie kādas darbības, kas vienmēr beigusies vienādi, katrā ziņā jutīsies tikpat pārliecināts kā iepriekš, ka viņš var rīkoties, kā pats gribēs. Ikviens cilvēks, vienalga, mežonis vai domātājs, lai cik neapstrīdami prātošana vai pieredze būtu pierādījusi, ka vienos un tais pašos apstākļos nav iespējams iedomāties divas dažādas rīcības, jūt, ka bez šā aplamā priekšstata (kas ir brīvības būtība) viņš nevar iedomāties dzīvi. Viņš jūt, ka, lai cik tas būtu neiespējami, tas tomēr tā ir; jo bez šās brīvības priekšstata viņš ne tikvien nesaprastu dzīvi, bet pat nespētu dzīvot nevienu mirkli.

Viņš nespētu dzīvot tāpēc, ka visas cilvēka tieksmes, visas dzīves dziņas ir tikai tiekšanās gūt lielāku brīvību. Bagātība — nabadzība, slava — nezinamība, vara — pakļautība, spēks — nevarība, veselība — vārgums, izglītība — tumsonība, darbs — vaļa, apmierināta ēstgriba — izsalkums, tikums — netikums ir tikai augstākas vai zemākas brīvības pakāpes.

Iedomāties cilvēku bez brīvības nevar citādi kā vien iedomāties to mirušu.

Ja brīvības jēdziens saprātam šķiet aplama pretruna, kā iespēja vienos un tais pašos apstākļos rīkoties divējādi vai arī kā darbība bez cēloņa, tad tas tikai pierāda, ka apziņa nav pakļauta saprātam.

Taisni šī nesatricināmā, neapgāžamā, pieredzei un prātošanai nepakļaujamā brīvības apziņa, ko atzīst visi domātāji un izjūt visi cilvēki bez izņēmuma, apziņa, bez kuras nav iedomājams nekāds priekšstats par cilvēku, arī ir šā jautājuma otra puse.

Cilvēks ir visuvarenā, visulabā un visuzinātāja dieva radība. Kas tad ir grēks, kura jēdziens izriet no cilvēka brīvības apziņas? Tas ir teoloģijas jautājums.

Cilvēka darbība pakļauta vispārīgiem, nemainīgiem likumiem, ko rāda statistika. Kas tad ir cilvēka atbildība sabiedrības priekšā, šī atbildība, kuras jēdziens izriet no brīvības apziņas? Tas ir tiesību zinātnes jautājums.

Cilvēka rīcība izriet no viņa iedzimtā rakstura un no motīviem, kas uz viņu iedarbojas. Kas tad ir sirdsapziņa un laba un ļauna atziņa rīcībā, kura izriet no brīvības apziņas? Tas ir ētikas jautājums.

Cilvēks saistībā ar vispārējo cilvēces dzīvi šķiet pakļauts likumiem, kas nosaka šo dzīvi. Taču tas pats cilvēks neatkarīgi no šās saistības liekas brīvs. Kā tad aplūkojama tautu un cilvēces pagājusī dzīve, — vai kā brīvas vai nebrīvas cilvēka darbības rezultāts? Tas ir vēstures jautājums.

Tikai mūsu pašpārliecinātajā zinātņu popularizācijas laikmetā, izplatoties tumsonības stiprākajam ierocim — grāmatu iespiešanai, jautājums par gribas brīvību novests uz tādas pakāpes, kur nevar vairs būt paša jautājuma. Mūsu dienās vairums tā dēvēto progresīvo cilvēku, proti, nejēgu bars, uzskata, ka dabas pētnieki, kas nodarbojas ar jautājuma vienu pusi, savos darbos atrisinājuši visu jautājumu.

Dvēseles un brīvības nav, tāpēc ka cilvēka dzīvība izpaužas muskuļu kustībās, bet muskuļu kustības nosaka nervu darbība; dvēseles un brīvības nav, tāpēc ka mēs nezināmā laikmetā esam cēlušies no pērtiķiem, — viņi runā, raksta un iespiež, pat nenojauzdarni, ka priekš gadu tūkstošiem visas reliģijas, visi domātāji ne tikvien atzinuši, bet nekad nav nolieguši to pašu nepieciešamības likumu, ko viņi tagad tik centīgi pūlas pierādīt ar fizioloģijas un salīdzināmās zooloģijas palīdzību. Viņi neredz, ka dabaszinātņu loma šai jautājumā ir tikai apgaismot jautājumu no vienas puses. Jo tas, ka no vērojuma viedokļa saprāts un griba ir tikai smadzeņu izdalījumi (secretioti), un tas, ka cilvēks, sekodams vispārīgam likumam, nezināmā laikmetā varējis attīstīties no zemākiem dzīvniekiem, tikai no citas puses izskaidro priekš gadu tūkstošiem visu reliģiju un filozofijas teoriju atzīto patiesību, ka no saprāta viedokļa cilvēks pakļauts nepieciešamības likumam, taču ne par matu nepavirza atrisinājumu šai jautājumā, kuram ir vēl otra, pretējā puse, kas pamatojas uz brīvības apziņu.

Ja cilvēki nezināmā laikmetā cēlušies no pērtiķiem, tad tas ir tikpat saprotami kā tas, ka zināmā laikmetā cilvēki cēlušies no zemes saujas (pirmajā gadījumā x ir laiks, otrā — izcelšanās), un jautājums par to, kādā veidā cilvēka brīvības apziņa savienojas ar nepieciešamības likumu, kam cilvēks pakļauts, nav atrisināms ar salīdzināmo fizioloģiju un zooloģiju, jo vardē, trusītī un pērtiķī mēs varam novērot tikai muskuļu un nervu darbību, bet cilvēkā — gan muskuļu un nervu darbību, gan apziņu.

Dabas pētnieki un viņu piekritēji, kas doma so jautājumu atrisināt, atgādina apmetējus, kuriem uzdots apmest vienu baznīcas sienas pusi un kuri, izmantodami galvena darba vadītāja prombūtni, pārmērīgā centībā butu ai/ triepuši ar javu gan logus, gan svētbildes, gan sastatnes, gan vēl nenostiprinātās sienas un priecājušies, cik 110 viņu, apmetēju, viedokļa viss iznācis glīti un gludi.

IX

Atrisinot jautājumu par brīvību un nepieciešamību, vēsturei ir tā priekšrocība pret citām zinātnes nozarēm, kurās šis jautājums ticis risināts, ka vēsturē šis jautājums neskar pašu cilvēka gribas būtību, bet gan priekšstatu par šās gribas izpausmi pagātnē un zināmos apstākļos.

šo jautājumu atrisinot, vēsture attiecībā pret citām zinātnēm nostājas kā pieredzes zinātne pret spekulatīvajām zinātnēm.

Vēstures objekts nav pati cilvēku griba, bet mūsu priekšstats par to.

Un tāpēc vēsturei nav — kā teoloģijai, ētikai un filozofijai — neatrisināma noslēpuma par brīvības un nepieciešamības apvienojumu. Vēsture aplūko priekšstatu par cilvēka dzīvi, kur šo divu pretrunu apvienošanās jau notikusi.

Reālajā dzīvē ikviens vēsturisks notikums, ikviena cilvēka darbība izprotama visai skaidri un noteikti, nejūtot ne mazāko pretrunu, kaut gan katrs notikums šķiet pa daļai brīvs, pa daļai nepieciešams.

Lai atrisinātu jautājumu par to, kā apvienojas brīvība un nepieciešamība un kas ir šo divu jēdzienu būtība, vēstures filozofija var iet un tai jāiet pretēju ceļu, nekā gājušas citas zinātnes. Nevis iepriekš nosakot pašus brīvības un nepieciešamības jēdzienus un tad dabūtajiem definējumiem pielāgojot dzīves parādības, bet no milzīgā daudzuma tai pakļauto parādību, kas vienmēr šķiet atkarīgas no brīvības un nepieciešamības, vēsturei jāsecina pašu brīvības un nepieciešamības jēdzienu definējums.

Lai kādu priekšstatu par daudzu cilvēku vai viena cilvēka darbību mēs aplūkotu, mēs to saprotam ne citādi kā pa daļai cilvēka brīvības, pa daļai nepieciešamības likumu rezultātu.

Vai nu mēs runājam par tautu staigāšanu un barbaru uzbrukumiem, vai par Napoleona III rīkojumiem, vai par kāda cilvēka rīcību, kas notikusi pirms vienas stundas un izpaudusies tā, ka no vairākiem pastaigas virzieniem viņš izraudzījies vienu, — mēs nemanām ne mazākās pretrunas. Brīvības un nepieciešamības mērs šo cilvēku rīcībā mums ir skaidri noteikts.

Visai bieži priekšstats par lielāku vai mazāku brīvību, aplūkojot parādību no dažādiem viedokļiem, ir dažāds; taču — vienmēr vienādi — katrs cilvēka darbības akts mums šķiet tikai kā zināms brīvības un nepieciešamības apvienojums. Jebkurā aplūkojamā darbībā mēs redzam zināmu daļu brīvības un zināmu daļu nepieciešamības. Un vienmēr, jo vairāk kādā rīcībā redzam brīvības, jo mazāk tanī nepieciešamības; un, jo vairāk nepieciešamības, toties mazāk brīvības.

Brīvības attiecība pret nepieciešamību samazinās un palielinās atkarībā no viedokļa, no kura rīcību aplūkojam; taču šī attiecība vienmēr paliek apgriezti proporcionāla.

Slīcējs, kas ķeras pie otra un noslīcina to, vai ari bērnu barbjot novārdzināta, izsalkusi māte, kas zog barību, vai pie disciplīnas pieradināts karavīrs, kas pēc komandas ierindā nogalina neaizsargātu cilvēku, — tam, kas pazīst apstākļus, kādos šie cilvēki atradušies, tie liksies mazāk vainīgi, tas ir, mazāk brīvi un vairāk pakļauti nepieciešamības likumam, bet brīvāki tam, kas nezina, ka cilvēks pats slīcis, ka māte bijusi badā, zaldāts ierindā utt. Gluži tāpat cilvēks, kas priekš divdesmit gadiem izdarījis slepkavību un pēc tam mierīgi un nekaitīgi dzīvojis sabiedrībā, šķiet mazāk vainīgs; tam, kas viņa rīcību aplūko pēc divdesmit gadiem, šī rīcība liksies vairāk pakļauta nepieciešamības likumam, bet brīvāka tam, kas šo pašu rīcību aplūkoja dienu pēc nodarījuma. Un gluži tāpat ikviens ārprātīga, piedzēruša vai stipri uzbudināta cilvēka solis šķiet mazāk brīvs un vairāk nepieciešamības vadīts tam, kas zina, kādā dvēseles stāvoklī atrodas cilvēks, kas šo soli spēris, un brīvāks un mazāk nepieciešams tam, kas to nezina. Visos šajos gadījumos palielinās vai samazinās brīvības jēdziens un atbilstoši tam samazinās vai palielinās nepieciešamības jēdziens — atkarībā no viedokļa, no kāda rīcību aplūko. Tā ka, jo lielāka šķiet nepieciešamība, jo mazāka šķiet brīvība. Un otrādi.

Reliģija, cilvēces veselais saprāts, tiesību zinātnes un pati vēsture vienādi saprot šo attiecību starp nepieciešamību un brīvību.

Bez izņēmuma visiem gadījumiem, kuros palielinās un samazinās mūsu priekšstats par brīvību un nepieciešamību, ir tikai trīs pamati:

rīcību izdarījušā cilvēka attieksme pret ārējo pasauli,

pret laiku un

pret cēloņiem, kas rīcību izraisījuši.

Pirmais pamats mums ir šā cilvēka vairāk vai mazāk redzama attieksme pret ārējo pasauli, vairāk vai mazāk skaidrs jēdziens par to noteikto vietu, ko ikviens cilvēks ieņem attiecībā pret visu, kas eksistē vienlaikus ar viņu. Tas ir tas pamats, kas ļauj skaidri saskatīt, ka slīcējs ir mazāk brīvs un vairāk pakļauts nepieciešamībai nekā cilvēks, kas stāv uz sauszemes; tas pamats, kādēļ tā cilvēka rīcība, kurš dzīvo ciešā sakarā ar citiem cilvēkiem biezi apdzīvotā apvidū, ar ģimeni, ar dienestu, ar uzņēmumiem saistīta cilvēka rīcība, bez šaubām, šķiet rnazāk brīva un vairāk pakļauta nepieciešamībai nekā vientuļa un savrup dzīvojoša cilvēka rīcība.

Ja aplūkojam cilvēku vienu pašu bez viņa attieksmes pret visu apkārtējo, tad ikviena viņa darbība mums šķiet brīva. Bet, ja redzam kaut kādu viņa attieksmi pret to, kas ir ap viņu, ja redzam viņa sakaru vienalga ar ko — ar cilvēku, kas ar viņu runā, ar grāmatu, ko viņš lasa, ar darbu, ko viņš strādā, pat ar gaisu, kas viņu ieskauj, pat ar gaismu, kas krīt uz apkārtējiem priekšmetiem, — mēs redzam, ka ikviens no šiem apstākļiem viņu ietekmē un kaut daļēji vada viņa darbību. Un par tik, cik skaidri mēs redzam šīs ietekmes, par tik samazinās mūsu priekšstats par viņa brīvību un palielinās priekšstats par nepieciešamību, kādai viņš pakļauts.

Otrs pamats ir cilvēka vairāk vai mazāk laika ierobežota attieksme pret pasauli: vairāk vai mazāk skaidrs jēdziens par to vietu, kādu cilvēka darbība ieņem laikā. Šis ir tas pamats, kāpēc pirmā cilvēka krišana, kuras sekas bija cilvēku dzimuma izcelšanās, acīm redzami šķiet mazāk brīva nekā mūsdienu cilvēka došanās laulībā, šis ir tas pamats, kāpēc priekš gadu simteņiem dzīvojušo cilvēku dzīve un darbība, kas saistīta ar mani laikā, nevar man likties tik brīva kā mūsdienu dzīve, kuras sekas man vēl nav zināmas.

Pakāpeniskums priekšstatā par lielāku vai mazāku brīvību un nepieciešamību šinī ziņā atkarīgs no lielāka vai mazāka starplaika starp izdarīto rīcību un spriedumu

par to.

Ja es aplūkoju rīcību, ko esmu izdarījis pirms minūtes apmēram tādos pašos apstākļos, kādos atrodos patlaban, — mana rīcība man liekas neapšaubāmi brīva. Bet, ja apceru rīcību, ko esmu izdarījis pirms mēneša, tad, atrazdamies citos apstākļos, es neviļus atzīstu, ka, nebūtu šī rīcība izdarīta, —■ daudz kas derīgs, patīkams un pat nepieciešams, kas izrietējis no šās rīcības, nebūtu noticis. Ja es atsaukšu atmiņā vēl tālāku rīcību, kas notikusi priekš gadiem desmit vai vēl senāk, tad manas rīcības sekas kļūs man vēl redzamākas; un man būs grūti iedomāties, kā būtu, ja nebūtu bijis šās rīcības. Jo tālāk atpakaļ es aizklīdīšu savās atmiņās vai arī, kas ir viens un tas pats, spriedumos aizsteigšos uz priekšu, — jo mani prātojumi par rīcības brīvību kļūs apšaubāmāki.

Gluži to pašu pārliecinātības progresiju par brīvas gribas līdzdalību vispārējās cilvēces lietās mēs sastopam arī vēsturē. Tikko norisinājies mūsdienu notikums mums neapšaubāmi liekas visu mums zināmo cilvēku radīts; bet notikumā, kas aizslīdējis pagātnē, mēs jau redzam nenovēršamās sekas, bez kurām nekā cita nevaram iedomāties. Un, jo tālāk, notikumus vērodami, aizejam pagātnē, jo mazāk mēs tajos saskatām brīvas gribas.

Austriešu un prūšu karš mums neapšaubāmi liekas viltīgā Bismarka darbības sekas u. tml.

Napoleona kari, kaut arī apšaubāmi, tomēr mums vēl šķiet varoņu gribas radīti; bet krusta karos mēs jau saskatām notikumu, kas noteikti ieņem savu vietu un bez kura nav iedomājama jaunā Eiropas vēsture, kaut gan krusta karu hronistiem šis notikums gluži tāpat šķita tikai dažu atsevišķu personu gribas izraisīts. Kad jautājums ir par tautu staigāšanu, mūsu dienās nevienam vairs pat prātā neienāk, ka miera atjaunošana Eiropā būtu atkarīga no Atilas patvaļas. Jo dziļāk atpakaļ vēsturē attālinās novērošanas objekts, jo apšaubāmāka kļūst notikumus izraisījušā cilvēka brīvība un jo acīm redzamāks nepieciešamības likums.

3) Trešais pamats ir mūsu lielāka vai mazāka iespēja piekļūt tai bezgalīgajai cēloņsakarībai, kuru neatvairāmi prasa saprāts un kurā ikkatrai izprotamajai parādībai — un tāpēc ikkatrai cilvēka darbībai — jābūt savā noteiktā vietā kā iepriekšējo sekām un turpmāko cēlonim.

Tas ir tas pamats, kāpēc mūsu un citu cilvēku darbība mums liekas, no vienas puses, jo brīvāka un mazāk pakļauta nepieciešamībai, jo labāk mums zināmi tie novērošanas ceļā secinātie fizioloģijas, psiholoģijas un vēstures likumi, kuriem cilvēks pakļauts, un jo pareizāk esam apskatījuši darbības fizioloģisko, psiholoģisko vai vēsturisko cēloni; no otras puses, jo vienkāršāka ir pati novērojamā darbība un jo mazāk sarežģīts tā cilvēka raksturs un prāts, kura darbību aplūkojam.

Ja mēs it nemaz nesaprotam rīcības cēloni — vienalga, vai tas būtu ļaundarības gadījumā vai labā darbā, vai pat laba un ļauna ziņā neitrālā darījumā, — mēs šādā rīcībā atzīstam visvairāk brīvības. Ļaundarības gadījumā par šādu nodarījumu prasām vislielāko sodu; ja darbs ir labs, šādu rīcību vērtējam visaugstāk. Neitrālā gadījumā atzīstam tajā vislielāko individualitāti, oriģinalitāti, brīvību. Bet, ja kaut viens no neskaitāmajiem cēloņiem mums zināms, mēs jau atzīstam zināmu daļu nepieciešamības un prasām mazāku atmaksu par noziegumu, atzīstam mazāk nopelnu labā darbā, mazāk brīvības saskatām šķietami oriģinālā rīcībā. Tas, ka noziedznieks uzaudzis starp ļaundariem, jau mīkstina viņa vainu. Tēva un mātes pašaizliedzība un pašaizliedzība iespējama atalgojuma dēļ ir saprotamāka nekā nedibināta pašaizliedzība un tāpēc šķiet mazāk pelnām līdzjūtību, šķiet mazāk brīva. Sektas, partijas dibinātājs, izgudrotājs mūs pārsteidz mazāk, kad zinām, kas un kā sagatavojis viņa darbību. Ja mums ir liela pieredze, ja mēs allaž vērīgi meklējam cilvēku darbībā atbilstību starp cēloņiem un sekām, tad cilvēku darbība mums šķiet jo vairāk pakļauta nepieciešamībai un jo mazāk brīva, jo pareizāk mēs saistām sekas ar cēloņiem. Ja aplūkojamā darbība ir vienkārša un mums novērošanai bijis milzīgs daudzums tādu darbības aktu, tad mūsu priekšstats par to nepieciešamību būs vēl pilnīgāks. Ka negodīga tēva dēls izdara negodīgu rīcību, ka zināmā vidē nokļuvusi sieviete uzvedas piedauzīgi, ka žūpa atsāk dzeršanu u. tml., tā ir rīcība, kas mums jo mazāk liksies brīva, jo saprotamāks mums tās cēlonis. Bet, ja arī pats cilvēks, kura darbību mēs aplūkojam, stāv uz zemas prāta attīstības pakāpes, kā bērns, ārprātīgais, vientiesītis, tad mēs, zinadami darbības cēloņus un rakstura un prāta aprobežotību, jau saskatām tik lielu nepieciešamības un tik mazu brīvības da]u, ka, tiklīdz mums zināms cēlonis, kam jāizraisa darbība, varam paredzēt rīcību.

Tikai uz šiem trim pamatiem balstās visos likumos paredzētā noziegumu nepieskaitāmība un vainu mīkstinošie apstākļi. Pieskaitāmība liekas lielāka vai mazāka atkarībā no labākas vai vājākas to apstākļu pazīšanas, kādos atrodas cilvēks, kura rīcību apspriež, no ilgāka vai īsāka starplaika starp izdarīto rīcību un tās apspriešanu un no rīcības cēloņu labākas vai vājākas izpratnes.

X

Tātad mūsu priekšstats par brīvību un nepieciešamību pakāpeniski samazinās vai palielinās atkarībā no lielākas vai mazākas saistības ar ārējo pasauli, no lielāka vai mazāka atstatuma laikā un no lielākas vai mazākas pakļautības cēloņiem, sakarā ar kuriem aplūkojam cilvēka dzīves parādības.

Tātad, ja mēs aplūkojam tādu cilvēka stāvokli, kurā viņa sakars ar ārējo pasauli vislabāk zināms, laika sprīdis no rīcības izdarīšanas līdz tās apspriešanai ir vislielākais un rīcības cēloņi vissaprotamākie, tad gūstam priekšstatu par vislielāko nepieciešamību un vismazāko brīvību. Ja turpretim mēs cilvēku aplūkojam vismazākajā atkarībā no ārējiem apstākļiem, ja viņa darbība notikusi pavisam nesen un ja viņa darbības cēloņi mums nav saprotami, mēs iegūsim priekšstatu par vismazāko nepieciešamību un vislielāko brīvību.

Taču ne vienā, ne otrā gadījumā, lai kā mēs mainītu savu viedokli, lai kā censtos noskaidrot to sakaru, kādā cilvēks atrodas ar ārējo pasauli, vai lai cik saprotams tas mums liktos, lai kā mēs paildzinātu vai saīsinātu starplaiku, lai cik saprotami vai neaptverami mums būtu cēloņi, — mēs nekad nevaram iedomāties ne pilnīgu brīvību, ne pilnīgu nepieciešamību.

1) Lai kā mēs mēģinātu iedomāties cilvēku, kas izolēts no ārējās pasaules ietekmēm, mēs nekad negūsim jēdzienu par brīvību telpā. Ikviena cilvēka darbību neatvairāmi nosaka pats cilvēka ķermenis un tas, kas ir ap viņu. Es paceļu roku un nolaižu to. Mana darbība man šķiet brīva; taču, pajautājot sev: vai es varēju pacelt roku visos virzienos, es redzu, ka esmu pacēlis roku tajā virzienā, kurā šai darbībai bija mazāk kavēkļu, ko sevī slēpj tiklab apkārtējie priekšmeti, kā arī mana ķermeņa uzbūve. Ja no visiem iespējamiem virzieniem esmu izvēlējies vienu, tad izvēlējos to tāpēc, ka šajā virzienā bija mazāk kavēkļu. Lai rnana darbība butu brīva, nepieciešams, lai tā nesastaptu nekādu šķēršļu. Lai iedomātos cilvēku brīvu, mums tas jāiedomājas ārpus telpas, kas acīmredzot nav iespējams.

Lai kā mēs sprieduma laiku tuvinātu rīcības laikam, nekad mēs neiegūsim jēdzienu par brīvību laikā. Jo, aplūkojot rīcību, kas notikusi pirms sekundes, man tomēr jāatzīst rīcības nebrīvība, jo rīcība iekalta tajā laika mirklī, kad tā izdarīta. Vai es varu pacelt roku? Es to paceļu; taču jautāju sev: vai es varēju nepacelt roku tajā, jau aizritējušajā laika mirklī? Lai par to pārliecinātos, es nākamajā mirklī roku nepaceļu. Taču es nepacēlu roku ne tajā pirmajā mirklī, kad jautāju sev par brīvību. Pagāja laiks, ko apturēt nebija manā varā, un tā roka, ko es toreiz pacēlu, un tas gaiss, kurā toreiz izdarīju kustību, nav vairs tas gaiss, kas mani apņem patlaban, un nav tā roka, ar kuru es tagad kustību neizdaru. Mirklis, kurā notika pirmā kustība, nav atgriežams, un tajā mirklī es varēju izdarīt tikai vienu kustību, un, lai kādu kustību es būtu izdarījis, šī kustība varēja būt tikai viena. Tas, ka es nākamajā mirklī roku nepacēlu, nepierādīja, ka es būtu varējis to nepacelt. Un, tā kā mana kustība vienā laika mirklī varēja būt tikai viena, tad tā nevarēja būt citāda. Lai to iedomātos brīvu, tā jāiedomājas tagadnē, uz pagātnes un nākotnes robežas, proti, ārpus laika, kas nav iespējams.

Lai arī cik grūti būtu izprast cēloni, mēs nekad nenokļūsim pie pilnīgas brīvības priekšstata, tas ir, pie tā, ka cēloņa nemaz nav. Lai cik neaptverams mums būtu gribas izpausmes cēlonis jebkurā mūsu pašu vai kāda cita rīcībā, prāta pirmā prasība ir minēt un meklēt cēloni, bez kura nekāda parādība nav iedomājama. Es paceļu roku, lai izdarītu no jebkāda cēloņa neatkarīgu rīcību, taču tas, ka es gribu izdarīt rīcību, kurai nebūs cēloņa, jau ir manas rīcības cēlonis.

Pat ja, iedomājušies pilnīgi no visām ietekmēm izolētu cilvēku, aplūkodami tikai viņa rīcību pašreizējā acumirklī un pieņemdami, ka to nav izraisījis nekāds cēlonis, mēs pieļautu bezgalīgi mazu nepieciešamības atlieku, kas līdzinātos nullei, arī tad mēs nenokļūtu pie pilnīgas cilvēka brīvības jēdziena; jo būtne, kas neuzņem sevī ārējās pasaules ietekmes, atrodas ārpus laika un nav atkarīga 110 cēloņiem, jau vairs nav cilvēks.

Gluži tāpat nekad nevaram iedomāties kādu cilvēka darbību, kas notiktu bez brīvas gribas līdzdalības un būtu pakļauta tikai nepieciešamības likumam.

Lai kā būtu pieaugušas mūsu zināšanas par tiem telpiskajiem apstākļiem, kādos atrodas cilvēks, šīs zināšanas nekad nevar būt pilnīgas, jo šo apstākļu skaits ir tikpat bezgalīgi liels, cik bezgalīga ir telpa. Un tāpēc, kamēr nav noteikti ne visi apstākļi, ne visas ietekmes, kas iedarbojas uz cilvēku, nav arī pilnīgas nepieciešamības, bet ir zināma daļa brīvības.

Lai kā mēs pagarinātu laika sprīdi no apskatāmās parādības līdz laikam, kad to apspriežam, šis laika sprīdis būs ierobežots, bet laiks ir bezgalīgs, un tāpēc arī šinī ziņā nekad nevar būt pilnīgas nepieciešamības.

Lai cik pieejama būtu jebkuras rīcības cēloņu virkne, mēs nekad nepazīsim visu šo virkni, jo tā ir bezgalīga, un atkal nekad nedabūsim pilnīgu nepieciešamību.

Turklāt, pat ja pieļāvuši visniecīgāko brīvības atlieku, kas līdzinātos nullei, mēs kādā gadījumā, piemēram, mirējā, embrijā, idiotā, atzītu pilnīgu brīvības trūkumu, mēs reizē ar to iznīcinātu pašu cilvēka jēdzienu, ko aplūkojam; jo, tiklīdz nav brīvības, nav arī cilvēka. Un tāpēc priekšstats par cilvēka darbību, kas būtu pilnīgi pakļauta nepieciešamības likumam bez visniecīgākajām brīvības atliekām, ir tikpat neiespējams kā priekšstats par pilnīgi brīvu cilvēka darbību.

Tātad, lai iedomātos cilvēka darbību, kas pakļauta vienīgi nepieciešamības likumam, bez brīvības, jāpieņem, ka mums zināms bezgalīgs daudzums telpisku apstākļu, bez- galigi garš laika sprīdis un bezgalīga cēloņu virkne.

Lai iedomātos pilnīgi brīvu, nepieciešamības likumam nepakļautu cilvēku, tas jāiedomājas viens pats ārpus telpas, ārpus laika un ārpus atkarības no cēloņiem.

Pirmajā gadījumā, ja būtu iespējama nepieciešamība bez brīvības, mēs nonāktu pie nepieciešamības likuma noteikšanas ar to pašu nepieciešamību, proti, pie formas bez satura.

Otrajā gadījumā, ja būtu iespējama brīvība bez nepieciešamības, mēs nonāktu pie absolūtas brīvības ārpus telpas, laika un cēloņiem, kura jau tāpēc vien, ka būtu absolūta un ne ar ko neierobežota, nebūtu nekas vai būtu vienīgi saturs bez formas.

Mēs nonāktu vispār pie tiem diviem pamatiem, no kuriem veidojas viss cilvēka pasaules uzskats, — pie dzīvības neaptveramās būtības un pie likumiem, kas šo būtību nosaka.

Saprāts saka: 1) telpa ar visām formām, ko tai piešķir tās redzamība — matērija, — ir bezgalīga un citādi nav iedomājama; 2) laiks ir bezgalīga kustība bez viena vienīga miera mirkļa un citādi nav iedomājama; 3) cēloņu un seku sakarībai nav sākuma un nevar būt gala.

Apziņa saka: 1) es esmu viens, un viss, kas pastāv, esmu tikai es; tātad es sevī ietveru telpu; 2) es mēroju ritošo laij<u ar nekustīgo tagadnes mirkli, kurā vienīgajā apzinos sevi dzīvojam; tātad es esmu ārpus laika un 3) esmu ārpus cēloņa, jo pats jūtos jebkuras savas dzīvības izpausmes cēlonis.

Saprāts izteic nepieciešamības likumus. Apziņa izteic brīvības būtību.

Ne ar ko neaprobežota brīvība ir dzīvības būtība cilvēka apziņā. Nepieciešamība bez satura ir cilvēka saprāts ar tā trīs veidiem.

Brīvība ir tas, ko aplūko. Nepieciešamība ir tas, kas aplūko. Brīvība ir saturs. Nepieciešamība ir forma.

Tikai šķirot abus izziņas avotus, kas attiecas viens pret otru kā forma pret saturu, rodas atsevišķi un neaptverami brīvības un nepieciešamības jēdzieni, kas viens otru izslēdz.

Tikai tos savienojot, rodas skaidrs priekšstats par cilvēka dzīvi.

Ārpus šiem diviem jēdzieniem, kas savā savienojumā viens otru nosaka — kā forma un saturs, — nav iespējams nekāds priekšstats par dzīvi.

Viss, ko mēs zinām par cilvēka dzīvi, ir tikai zināma brīvības attiecība pret nepieciešamību, tas ir, apziņas attiecība pret saprāta likumiem.

Viss, ko mēs zinām par ārējo dabas pasauli, ir tikai zināma dabas spēku attiecība pret nepieciešamību vai dzīvības būtības attiecība pret saprāta likumiem.

Dabas dzīvības spēki atrodas ārpus mums, un mēs tos neapzināmies un saucam šos spēkus par gravitāciju, inerci, elektrību, dzīvības spēku utt.; taču cilvēka dzīvības spēku mēs apzināmies un dēvējam to par brīvību.

Bet gluži tāpat kā pats par sevi neaptveramais gravitācijas spēks, ko sajūt ikviens cilvēks, mums ir saprotams tikai tiktāl, ciktāl mēs pazīstam nepieciešamības likumus, kuriem tas pakļauts (no pirmās atziņas, ka visiem ķermeņiem piemīt smagums, līdz Ņūtona likumam), gluži tāpat arī pats par sevi neaptveramais brīvības spēks, ko apzinās ikviens, ir mums saprotams tikai tiktāl, ciktāl mēs pazīstam nepieciešamības likumus, kuriem tas pakļauts (sākot no tā, ka ikviens cilvēks mirst, līdz vissarežģītāko ekonomikas vai vēstures likumu zināšanai).

Ikkatra zināšana ir tikai dzīvības būtības pielāgošana saprāta likumiem.

Cilvēka brīvība atšķiras no jebkura cita spēka ar to, ka cilvēks pats apzinās šo spēku; taču saprātam tā ne ar ko neatšķiras no jebkura cita spēka. Gravitācijas, elektrības vai ķīmiskas tieksmes spēks tikai ar to vien atšķiras cits no cita, ka saprāts šos spēkus dažādi definējis. Gluži tāpat cilvēka brīvības spēks saprātam atšķiras no citiem dabas spēkiem tikai ar to definējumu, ko šis saprāts tam dod. Turpretim brīvība bez nepieciešamības, tas ir, bez saprāta likumiem, kas to nosaka, ne ar ko neatšķiras no gravitācijas vai siltuma, vai augšanas spēka, — tas saprātam ir tikai acumirklīga, nenosakāma dzīvības izjūta.

Un, kā nenosakāmā debesu ķermeņu virzītāja spēka būtība, nenosakāmā elektrības, siltuma vai ķīmiskās tieksmes, vai augšanas spēka būtība ir astronomijas, fizikas, ķīmijas, botānikas, zooloģijas utt. saturs, gluži tāpat brīvības spēka būtība ir vēstures saturs. Bet, gluži tāpat kā jebkuras zinātnes priekšmets ir dzīves nezināmās būtības izpausme, turpretim pati šī būtība var būt tikai metafizikas priekšmets, — gluži tāpat cilvēku brīvības spēka izpausme telpā, laikā un cēloņsakarībā ir vēstures priekšmets; turpretim pati brīvība ir metafizikas priekšmets.

Zinātnē par dzīviem ķermeņiem mēs to, kas mums zināms, saucam par nepieciešamības likumiem; to, kas mums nav zināms, mēs saucam par dzīvības spēku. Dzīvības spēks tikai izsaka nezināmo atlikumu no tā, ko mēs zinām par dzīvības būtību.

Gluži tāpat vēsturē: to, kas mums zināms, mēs saucam par nepieciešamības likumiem; to, kas nav zināms, — par brīvību. Vēsturē brīvība tikai izsaka nezināmo atlikumu no tā, ko mēs zinām par cilvēka dzīves likumiem.

XI

Vēsture aplūko cilvēka brīvības izpausmes sakarā ar ārējo pasauli laikā un atkarībā no cēloņiem, proti, nosaka šo brīvību ar saprāta likumiem; un tāpēc vēsture tikai tiktāl ir zinātne, ciktāl šie likumi nosaka šo brīvību.

Atzīt cilvēku brīvību par spēku, kas var ietekmēt vēsturiskus notikumus, tas ir, par likumiem nepakļautu spēku,— vēsturē nozīmē to pašu, ko astronomijā — atzīt debesu ķermeņu brīvu kustības spēku.

Sis atzinums iznīcina likumu eksistēšanas iespēju, tas ir, jebkādu zināšanu iespēju. Ja ir kaut viens ķermenis, kas kustas brīvi, tad vairs nepastāv Keplera un Ņūtona likumi un nav vairs nekāda priekšstata par debesu ķermeņu kustību. Ja ir kaut viens brīvs cilvēka rīcības solis, tad nav neviena vēstures likuma un nekāda priekšstata par vēsturiskiem notikumiem.

Vēsturē eksistē cilvēku gribas kustību līnijas, kuru viens gals slēpjas nezināmajā, bet otrā galā telpā, laikā un cēloņsakarībā kustas cilvēku brīvības apziņa tagadnē.

Jo vairāk mūsu acu priekšā izplešas šī kustības arēna, jo skaidrāki kļūst šās kustības likumi. Uztvert un nosacīt šos likumus ir vēstures uzdevums.

No tā viedokļa, no kura zinātne tagad raugās uz savu priekšmetu, tajā ceļā, kuru tā iet, meklējot parādību cēloņus cilvēku brīvajā gribā, zinātnei nav iespējams izteikt likumus, jo, lai kā mēs ierobežotu cilvēku brīvību, līdzko esam to atzinuši par spēku, kas nepakļaujas likumiem, likums vairs nevar eksistēt.

Tikai ierobežojuši šo brīvību līdz bezgalībai, proti, aplūkojot to kā bezgalīgi mazu lielumu, mēs pārliecināmies par cēloņu pilnīgu nepieejamību, un tad vēsture par savu uzdevumu spraudīs meklēt nevis vairs cēloņus, bet likumus.

So likumu meklēšana uzsākta Jau sen, un tie jaunie domāšanas paņēmieni, kas tagad vēsturei jāapgūst, izstrādājas vienlaikus ar pašiznīcināšanos, uz ko iet vecā vēsture, aizvien sīkāk un sīkāk sasmalcinādama parādību cēloņus.

So ceļu ir gājušas visas cilvēku zinātnes. Nonākot pie bezgalīgi mazā, matemātika, šī visprecīzākā no zinātnēm, atstāj sasmalcināšanas procesu un sāk jaunu procesu — bezgalīgi mazu nezināmo summēšanas procesu. Atkāpdamās no cēloņa jēdziena, matemātika meklē likumu, proti, īpašības, kas kopējas visiem nezināmiem, bezgalīgi maziem elementiem.

Kaut arī citā veidā, bet to pašu domāšanas ceļu ir gājušas arī citas zinātnes. Kad Ņūtons izteica gravitācijas likumu, viņš nesacīja, ka Saulei vai Zemei piemīt pievilkšanas spēja; viņš sacīja, ka ikvienam ķermenim no vislielākā līdz vismazākajam piemīt īpašība it kā pievilkt citam citu, proti, atstājis piemalas jautājumu par ķermeņu kustību cēloni, viņš izteica īpašību, kas kopēja visiem ķermeņiem no bezgalīgi lieliem līdz bezgalīgi maziem. To pašu dara dabas zinātnes: pamezdamas jautājumu par cēloni, tās meklē likumus. Uz tā paša ceļa nostājusies ari vēsture. Un, ja vēstures uzdevums ir pētīt tautu un cilvēces kustību un nevis aprakstīt cilvēku dzīves epizodes, tad tai, nostumjot pie malas cēlonības jēdzienu, jāmeklē likumi, kas būtu kopīgi visiem vienlīdzīgiem un neatraujami savā starpā saistītiem bezgalīgi maziem brīvības elementiem.

XII

No tā laika, kopš atrasta un pierādīta Kopernika sistēma, atzinums, ka kustas nevis Saule, bet Zeme, viens pats iznīcinājis visu seno laiku kosmogrāfiju. Noraidot sistēmu, varēja gan paturēt veco uzskatu par ķermeņu kustību, bet, nenoraidot to, nevarēja, šķiet, turpināt Ptolemaja pasauļu pētīšanu. Taču arī pēc Kopernika atklājuma Ptolemaja pasaules pētīja vēl ilgi.

Kopš tā laika, kad pateikts un pierādīts, ka dzimšanu vai noziegumu daudzums pakļaujas matemātikas likumiem un ka zināmi ģeogrāfiski, politiski un ekonomiski apstākļi nosaka tādu vai citādu valdīšanas veidu, ka zināmas iedzīvotāju attieksmes pret zemi rada tautas kustību, — kopš tā laika savā būtībā ir iznīcināti tie pamati, uz kuriem cēla vēsturi.

Noraidot jaunos likumus, varēja gan paturēt agrāko uzskatu par vēsturi, bet, tos nenoraidot, šķiet, nevarēja joprojām pētīt vēsturiskos notikumus kā cilvēku brīvas gribas rezultātu. Jo, ja tādu un tādu ģeogrāfisko, etnogrāfisko vai ekonomisko apstākļu rezultātā nodibinājies tāds un tāds valdīšanas veids vai arī notikusi tāda un tāda tautas kustība, tad to cilvēku gribu, kuri mums šķiet nodibinājuši valdīšanas veidu vai ierosinājuši tautas kustību, vairs nevar uzskatīt par cēloni.

Un tomēr agrākā vēsture joprojām tiek pētīta ar statistikas, ģeogrāfijas, politiskās ekonomijas, salīdzināmās filoloģijas un ģeoloģijas likumiem, kas runā tieši pretim tās atzinumiem.

Ilgi un neatlaidīgi fiziskajā filozofijā risinājās cīņa starp veco un jauno uzskatu. Teoloģija stāvēja sardzē par veco uzskatu un apvainoja jauno atklāsmes graušanā. Taču, kad patiesība uzvarēja, teoloģija tikpat stingri iekārtojās uz jaunajiem pamatiem.

Tikpat ilgi un neatlaidīgi patlaban risinās cīņa starp veco un jauno vēstures uzskatu, un gluži tāpat teoloģija stāv nomodā par veco uzskatu un apvaino jauno atklāsmes graušanā.

Kā vienā, tā otrā gadījumā cīņa abās pusēs iededzina kaislības un apslāpē patiesību. No vienas puses, rodas bailes un žēlums par visu gadsimtos uzcelto ēku; no otras — aug iznīcināšanas kaisme.

Cilvēkiem, kas cīnījās pret dzimstošo fiziskās filozofijas patiesību, likās, ka, līdzko viņi atzīs šo patiesību, sagrūs ticība dievam, zemes radīšanai, Jozuus Nūna dēla brīnumam. Kopernika un Ņūtona likumu aizstāvjiem, piemēram, Voltēram, likās, ka astronomijas likumi sagrauj reliģiju, un viņš kā ieroci pret reliģiju lietoja gravitācijas likumu.

Gluži tāpat liekas tagad: vajag tikai atzīt nepieciešamības likumu, un iznīks jēdziens par dvēseli, par labo un ļauno un visi uz šā jēdziena dibinātie valsts un baznīcas iestādījumi.

Gluži tāpat kā savā laikā Voltērs, arī tagad neaicināti nepieciešamības likuma aizstāvji lieto nepieciešamības likumu kā ieroci pret reliģiju; tomēr — gluži tāpat kā Kopernika likums astroņomijā — nepieciešamības likums vēsturē ne tikvien neiznīcina, bet pat nostiprina to pamatu, uz kura ^ibinātas valsts un baznīcas iestādes.

Kā tolaik astronomijas jautājumā, tā arī tagad vēstures jautājumā visu uzskatu atšķirība dibinās uz to, vai šie uzskati atzīst vai neatzīst absolūto vienību, kas noder par redzamo parādību mērauklu. Astronomijā tā bija zemes nekustīgums; vēsturē tā ir personas neatkarība — brīvība.

Kā astronomijā bija grūti atzīt Zemes kustību, tāpēc ka tad jāatsakās no tiešās sajūtas par Zemes nekustīgumu un no tādas pašas sajūtas par planētu kustību, tā arī vēsturei grūti atzīt personas pakļautību telpas, laika un cēloņu likumiem, tāpēc ka tad jāatsakās no tiešās sajūtas par savas personības neatkarību. Bet kā astronomijā jaunais uzskats sacīja: «Tiesa, mēs nejūtam Zemes kustību, taču, pieļaujot, ka tā ir nekustīga, nonākam pie absurda; turpretim, pieļaujot, ka tā kustas, ko mēs gan nesajūtam, nonākam pie likumiem,» — tā arī vēsturē jaunais uzskats saka: «Tiesa, mēs nejūtam savu atkarību, taču, pieņēmuši, ka esam brīvi, nonākam pie absurda; turpretim, pieļāvuši, ka esam atkarīgi no ārējās pasaules, laika un cēloņiem, nonākam pie likumiem.»

Pirmajā gadījumā vajadzēja atsacīties no apziņas par nekustīgumu telpā un atzīt mums nemanāmo kustību; pēdējā gadījumā gluži tāpat nepieciešami atsacīties no brīvības, ko apzināmies, un atzīt atkarību, ko nemanām.

Beigas

PIEZĪMES

Ļ. N. Tolstoja mākslinieciskajā mantojumā «Karš un miers» ieņem centrālo vietu. Tas prasīja no rakstnieka milzīgu radošu piepūli: pie «Kara un miera» Tolstojs strādāja sešus gadus — no 1863. gada līdz 1869. gadam. Melnraksta uzmetumi un varianti, kas savā apjomā pārsniedz romāna pamattekstu, milzīgais darbs pie korektūrām pietiekami daiļrunīgi liecina, cik lielas pūles pielicis rakstnieks, nemitīgi meklēdams savai jaunrades iecerei vispilnīgāko idejiski māksliniecisko iemiesojumu.

Pie «Kara un miera» ieceres Tolstojs nenonāca uzreiz. Kādā no «Kara un miera» priekšvārdu variantiem rakstnieks pastāsta, ka 1856. gadā viņš «sācis rakstīt stāstu ar zināmu tendenci, kura varonim jābūt dekabristam, kas ar ģimeni atgriežas Krievijā». Taču nekādi pierādījumi par to līdz šim nav atrasti: nav ne «iesāktā» stāsta manuskriptu, ne plānu, ne konspektu, arī Tolstoja dienasgrāmatās un vēstulēs trūkst jebkādu aizrādījumu par to, ka viņš strādājis pie stāsta. Jādomā, ka 1856. gadā stāsts bijis tikai iecerēts, bet tā arī palicis neiesākts.

Savā otrā ārzemju brauciena laikā Tolstojs 1860. gada decembrī Florencē iepazīstas ar savu attālu radinieku dekabristu S. G. Volkon- ski, kas kopā ar citiem amnestētiem dekabristiem 1856. gadā bija atgriezies no Sibīrijas trimdas. Sarunas ar Volkonski atdzīvināja nodomu radīt darbu par dekabristiem, un šoreiz Tolstojs sāka strādāt pie romāna. 1861. gada 26. martā viņš rakstīja Hercenam: «Priekš četriem mēnešiem sāku rakstīt romānu, kura varonis domāts dekab- rists, kas atgriežas dzimtenē. Gribēju ar jums par to aprunāties, bet tā arī nepaguvu… Turgeņevam, kam nolasīju sākumu, patika pirmās nodaļas.»

«Pirmās nodaļas» — tās ir tās pašas trīs nodaļas (sk. Kopotu rakstu III sējumā), kurās aprakstīta dekabrista Pjotra Ivanoviča Loba- 7.ova ģimenes atgriešanās no Sibīrijas Maskavā; Lobazova prototips pa daļai bija S. G. Volkonskis. Tālāk šis darbs 1860.—1861. gadā nepavirzījās.

Dekabristu tematam, kas viņu nodarbina, Tolstojs no jauna pievēršas 1863. gada rudenī. Taču, gribēdams noskaidrot dekabristu kustības sociālos cēloņus, rakstnieks nonāk pie 1812. gada un pie notikumiem pirms Tēvijas kara. 1863. gada oktobra otrajā pusē viņš rakstīja A. A. Tolstojai: «Es nekad neesmu intelektuāli un morāli juties tik brīvs un darba spējīgs, un darbs man ir. Sis darbs — romāns no 1810. un 20. gadiem — kopš rudens tur mani pilnīgi savā varā… Tagad es esmu rakstnieks ar visiem savas dvēseles spēkiem un rakstu un apdomāju, kā vēl nekad neesmu rakstījis un apdomājis.»

Tomēr daudz kas Tolstojam vēl palika neskaidrs. Tikai uz 1864. gada rudeni noskaidrojās romāna pamatdoma un iezīmējās vēsturiskā vēstījuma robežas. 1864. gada 16. septembrī Tolstojs atzīmē dienasgrāmatā: «Drīz būs gads, kopš neesmu rakstījis šinī grāmatā, un labs gads… Esmu kopš tā laika iesācis romānu, uzrakstījis 10 iespiedloksnes un patlaban nonācis labošanas un pārstrādāšanas periodā. Mokoši.»

Sīs desmit loksnes ari bija tā romāna daļa, kas publicēta žurnāla «Russkij vestņik» 1865. gada 1. un 2. numurā. 1864. gada 26. novembri Tolstojs ievadīja sarunas ar N. Ļubimovu, Katkova palīgu žurnāla lietās, Maskavas universitātes profesoru. Viņš rakstīja sievai: «Bija ko paklausīties, kā viņš, man šķiet, stundas divas kaulējās ar mani par 50 rubļiem loksnē un turklāt ar putām uz lūpām profesoriski smējās. Es paliku nelokāms un šodien gaidu atbildi. Viņiem ļoti gribas, un droši vien viņi būs ar mieru par 300 rubļiem.» Katkovs pieņēma Tolstoja noteikumus, un nākamajā dienā autors manuskriptu nodeva redakcijai. «Bet, kad man portfelis beidzot bija tukšs un no- siekalojies Ļubimovs aiznesa manuskriptu, — Tolstojs rakstīja sievai, — man kļuva skumji taisni par to, par ko tu dusmojies, ka nevarēs vēl un vēl labot un pārtaisīt vēl labāk.»

Rakstnieka radošie meklējumi izteikti īsos un sīkos konspektos un tāpat daudzos romāna ievada un sākuma nodaļu variantos. Kāds no tiem — pieskaitāms pašiem pirmajiem uzmetumiem — nosaukts «Trīs laikmeti. I daļa. 1812. gads». Tai laikā Tolstojs vēl domāja rakstīt romānu triloģiju par dekabristu, kur 1812. gads būtu tikai daļa no plašā darba, kas aptvertu «trīs laikmetus», t. i., 1812., 1825. un 1856. gadu. Fragmentā darbība bija pielāgota 1811. gadam, bet vēlāk pārlabota uz 1805. gadu. Rakstniekam bija grandiozs nodoms attēlot savā daudzus sējumus aptverošajā darbā pusgadsimta krievu vēstures, viņš gatavojās «daudzus savus varoņus un varones izvadīt cauri 1805., 1807., 1812., 1825. un 1856. gada vēsturiskajiem notikumiem. Drīz tomēr Tolstojs savai iecerei izvēlas šaurāku vēsturisku laikmetu un pēc vairākiem jauniem mēģinājumiem sākt romānu — starp kuriem minams fragments «Diena Maskavā (vārdadiena Maskavā lu08. gadā)» viņš beidzot uzmet romāna sākumu, kurā stāstīts par dekabristu Pjotru Kiriloviču B.; šis uzmetums nosaukts: «No 1805. gada līdz 1814. gadam. Grāfa Ļ. N. Tolstoja romāns. 1805. gads. I da]a. 1. nodaļa».

Fragments sākas ar raksturīgu rindkopu: «Tiem, kas Pjotru Kiriloviču B. pazina 1850. gados. Aleksandra II valdīšanas sākumā, kad Pjotrs Kirilovičs atgriezās no Sibīrijas balts kā ābele, būtu grūti iedomāties viņu kā bezrūpīgu, vieglprātīgu un aušīgu jaunekli, kāds tas bija Aleksandra I valdīšanas laikā drīz pēc savas atgriešanās no ārzemēm, kur tas saskaņā ar tēva vēlēšanos bija beidzis izglītību.» Tālāk seko varoņa jaunības apraksts: jaunekli, ko viņa īstais tēvs, ievērojams augstmanis, vēl nav adoptējis, sauc Medinska uzvārdā, pēc sādžas, kurā viņš dzimis. Pēc sava rakstura un dzīves apstākļiem Me- dinskis ir nākamais Pjērs Bezuhovs. Tādā veidā šeit saglabājušās pēdas no Tolstoja plašās ieceres, bet no triloģijas par dekabristu jau galīgi izlobījies nodoms rakstīt vēsturisku romānu par laikmetu, kad Krievija karoja ar Napoleonu; romānā paredzētas vairākas daļas, un pirmā no tām ar virsrakstu «Tūkstoš astoņi simti piektais gads» publicēta žurnāla «Russkij vestņik» 1865. gada 1. un 2. numurā.

Vēlāk Tolstojs stāstīja, ka, «taisīdamies rakstīt par dekabristu, kas atgriezies no Sibīrijas, vispirms pievērsos laikmetam, kurā notika 14. decembra sacelšanās, tad šajā pasākumā piedalījušos cilvēku bērnībai un jaunībai, aizrāvos ar 12. gada karu un, tā kā 12. gada karš bija saistīts ar 1805. gadu, tad visu romānu sāku no šā laika».

Tolstojs pētī vēsturiskus dokumentus, lasa memuārus un vēsturiskus romānus, starp citu, Zagoskina romānu «Roslavjevs», kas viņam pirmajā laikā bija «vajadzīgs un interesants». Pie tam rakstnieka vērība koncentrējas galvenokārt ap «sadzīves», laikmeta «mierīgajām» ainām, bet kara nolikumi paliek kaut kur romāna pēdējā plānā. Vēsturiskas personas autoru pagaidām nemaz neinteresē. Kadā no romāna agrīnajiem ievadiem Tolstojs paziņoja: «…mani varoņi nebūs ne Napoleons, ne Aleksandrs, ne Kutuzovs, ne Taleirāns, es rakstīšu par cilvēkiem, kas ir brīvāki nekā valstsvīri, rakstīšu tādu cilvēku dzīves ■ stāstu, kuri dzīvojuši visizdevīgākajos dzīves apstākļos, brīvi no nabadzības, no tumsonības, bez tiem trūkumiem, kas vajadzīgi, lai atstātu pēdas hroniku lappusēs…»

Cilvēki, kas dzīvoja «visizdevīgākajos dzīves apstākļos», bija muižnieki. Romānu Tolstojs iedomājās kā gadsimta sākuma muižnieku dzīves hroniku, kas tipiski iemiesota vairāku muižnieku ģimeņu vēsturē, kuru pārstāvji nekur nekalpoja un nebija saistīti nedz ar armiju, nedz ar kādu departamentu. Romānā nebija plašu vēsturisku ainu un vēsturiski filozofisku vispārinājumu. Viens no romāna «1805. gads» varoņiem — kņazs Andrejs bija vēl visai tāls «Kara un miera» Bol- konskim. «Viņš ir vienmuļš, garlaicīgs un tikai un homme comme ii faut visā pirmajā daļā,» Tolstojs atziņas vēstulē Fetam.

Ciešā sakarā ar šo ievirzi rakstīt vēsturisku ģimenes romānu rakstnieks kā prototipus plaši izmantoja viņam labi pazīstamus laikabiedrus no savas tuvākās apkaimes un arī ģimenes nostāstus. Nevajag tomēr pārspīlēt prototipa nozīmi Tolstoja radītajos tēlos. Būtu pavisam nepamatoti Natašas tēlu atvedināt uz T. A. Kuzminsku, Nikolaju Rostovu uz Tolstoja tēvu, veco kņazu Bolkonski uz Tolstoja vectēvu no mātes puses N. S. Voikonski utt. Tolstojs kā mākslinieks palika uzticīgs tipizācijas likumam kā vienam no mākslinieciskās jaunrades pamatnoteikumiem. Kņazei L. N. Volkonskai, kura gribēja zināt, kas esot kņaza Andreja prototips, Tolstojs savā vēstulē atbildēja: «Andrejs Bolkonskis nav neviens, tāpat kā ikviens tēls, ko rada romānu rakstnieks un nevis biogrāfiju vai memuāru autors. Man būtu kauns drukāties, ja mans darbs aprobežotos tikai ar to — uzzīmēt portretu, izpētīt, iegaumēt.»

Iesniedzis «1805. gadu» žurnālam «Russkij vestņik», Tolstojs sāk šaubīties par savas jaunrades nodoma pareizību. Vēstulēs draugiem viņš lūdz no tiem vaļsirdīgas atsauksmes par savu jauno darbu, viņam «svarīgi», ko par to domā Turgeņevs. Vēstulē A. A. Tolstojai viņš izsaka cerību, ka tā iemīlēs viņa «bērnus» — jaunā romāna varoņus: «Tur ir lieliski cilvēki, es tos ļoti mīlu.» A. A. Tolstojas atbilde bija nelabvēlīga, viņa norādīja uz lieku detalizāciju varoņu jūtu tēlojumā. Arī Turgeņevs, neuzrakstījis gan tieši autoram, jo viņu starpā valdīja nesaskaņas, vēstulē P. V. Aņņenkovam izteica ne visai glaimojošu spriedumu par «1805. gadu»: «Sīkumainība un kaut kāda untumaina izsmalcinātība atsevišķos vilcienos, un turklāt šī mūžīgā atkārtotā iekšējā urdīšanās: kā, sak, vai es esmu gļēvulis vai neesmu? utt. Dīvains vēsturisks romāns.» Un arī Tolstojam pašam romāns «sāk ļoti nepatikt». Tas jau liecina, ka rakstnieku neapmierina vēsturiska ģimenes romāna žanrs.

Tolstoja iecere ap šo laiku kļuvusi manāmi komplicētāka. Ārkārtīgi bagātā vēstures viela neietilpst tradicionāla vēsturiskā romāna ietvaros. Darbu sākot, nolēmis neievest romānā vēsturiskas personas un tēlojamā laikmeta valsts darbiniekus, rakstnieks vēlāk nāk uz domām «raksturu ieceri» papildināt ar «vēsturisku ieceri». 1865. gada 19. martā viņš savā dienasgrāmatā ierakstīja: «Esmu aizrāvies, lasīdams Napoleona un Aleksandra dzīves stāstu. Patlaban kā prieka skurbums, apzinoties, ka spēju veikt ko lielu, mani pārņēmusi doma uzrakstīt psiholoģisku darbu — Aleksandra un Napoleona romānu. Visu neģēlību, visu melīgumu, visu neprātu, visas pretrunas, kas iemīt cilvēkos, kas ir ap viņiem, un viņus pašus.»

Tālāk biogrāfiskās piezīmēs uzskaitīti visi galvenie notikumi Napoleona un Aleksandra I dzīvē. Napoleona biogrāfijā rakstnieks veltī uzmanību meliem, blēdībai, barbariskajai attieksmei pret kultūras vērtībām, uzpūtīgajai ļaundarībai, kas pavadīja viņa kara darbību. Piezīmes beidzas ar vārdiem: «Pilnīgs ārprāts un nevarība un niecība Sv, Helēnas salā. Meli un diženums tikai tāpēc, ka liels vēriens, bet darba lauks kļuvis mazs un rodas niecība. Un kauna pilna nāve!»

Savā ziņā kā pretstats Napoleonam parādils Aleksandrs, kas lolo «Eiropas atjaunošanas plānus», taču arī viņa darbībā ir ne mazums «juceklības», arī viņā Tolstojs atrada dziļi negatīvus vaibstus: «zaldāta stulbība, manevri, dresūras»; tāpēc «ja slepkavība, tad labāk par visu».

Tādējādi Tolstoja sākotnējo ieceri papildināja doma uzrakstīt «psiholoģisku darbu — Aleksandra un Napoleona romānu».

1865. gada 30. septembrī rakstnieks atzīmē dienasgrāmatā: «Romānu rakstnieka poēzija pastāv 1) interesē, notikumu savienojumā — Braddon, mani nākamie Kazaki, 2) ierašu tēlojumā uz vēsturiska notikuma pamata — Odiseja, Iliāda, 1805. gads…» Ierindodams «1805. gadu» līdzās «Iliādai», rakstnieks jau 1865. gadā atzina par nepieciešamu mainīt sava darba žanru, pārvēršot to varoņepopejā.

Tolstojs kā īsts novators meklē jaunas literāras formas un jaunus tēlošanas līdzekļus sava nodoma realizēšanai. Domādams par eiropeisko romānu, rakstnieks sacīja, ka «krievu mākslinieciskā doma nav ietilpināma šajos ietvaros un meklē sev jaunus». Ar šādiem meklējumiem aizrāvās ari Tolstojs kā dižākais krievu mākslinieciskās domas pārstāvis. Par to viņš pastāstīja kādā no «Kara un miera» priekšvārdu uzmetumiem: «Te man šķita niecīgs tas paņēmiens, ar kādu biju iesācis, te gribējās aptvert visu, ko vien par šo laiku zinu un jūtu, un es apzinājos, ka tas nav iespējams, te romāna vienkāršā, banālā literārā valoda un literārie paņēmieni man likās tā nesaskanam ar cildeno, dziļo un vispusīgo saturu, te nepieciešamība ar izdomu saistīt tēlus, ainas un domas, kas pašas no sevis dzima manī, kļuva man tik pretīga, ka es pametu aizsākto un zaudēju cerību izteikt visu to, ko man gribējās un ko vajadzēja izteikt.» Un, ja agrāk viņš «1805. gadu» dēvēja par romānu, tad tagad viņu satrauca doma, ka «rakstāmais neatbildīs nevienai formai — ne romānam, ne stāstam, ne poēmai, ne vēsturiskam aprakstam». Pēdīgi pēc ilgām mokām viņš nolēma atmest «visas šīs baiļošanās» un rakstīt tikai to, ko «nepieciešams izteikt», nepiešķirot darbam «nekādu nosaukumu». Un šai savā lēmumā — nesekot nosacītām literāro darbu formām, kas bija izveidojušās Eiropā, Tolstojs balstījās uz krievu klasiskās literatūras tradīcijām, kas visos savos izcilajos darbos deva spilgtus piemērus, ka iespējams atkāpties no romāna, poēmas, stāsta žanra formām. «Krievu

literatūras vēsture kopš Puškina laikiem, — rakstīja Tolstojs, — ne tikvien sniedz daudz piemēru, kur notikusi šāda atkāpšanās no eiropeiskās formas, bet pat nedod neviena pretēja piemēra.»

Tomēr «vēsturiskā iecere» vēl vienā ziņā ārkārtīgi sarežģīja darbu pie romāna: radās nepieciešamība rūpīgi, sīki pētīt milzīgu daudzumu jaunu vēsturisku dokumentu, divpadsmitā gada laikmeta memuāru un vēstuļu. Rakstnieks šajos materialos meklē vispirms tādas detaļas un laikmeta iezīmes, kas viņam palīdzētu vēsturiski patiesi atveidot darbojošos personu raksturus, gadsimta sākuma cilvēku dzīves savdabību.

Nākamajos gados, atgriezies pie romāna «Dekabristi» ieceres, Tolstojs izsaka vērtīgas atziņas, kurās izpaužas rakstnieka specifiski tol- stojiskā attieksme pret vēsturisko vielu. V. Stasovam bija izdevies nokopēt slepenu Nikolaja I zīmīti, kurā noteikts dekabristu nāves soda ceremoniāls, un nosūtīt kopiju Tolstojam. Pēdējais rakstīja Stasovam: «Nezinu, kā lai jums pateicos, Vladimir Vasiļjevič, par atsūtīto dokumentu. Man tā ir atslēga, kas atdara ne tik daudz vēstures, cik psihos ' loģijas durvis. Tā ir atbilde uz galveno jautājumu, kas mani mocīja.»

Tātad Tolstojam māksliniekam bija nepieciešami, iedziļinoties laikmetā, tai pašā reizē ar vēsturisku materiālu palīdzību atvērt «psiholoģijas durvis», kas ved darbojošos personu garīgajā pasaulē, atrast «atslēgas» viņu raksturiem. Šādā nolūkā rakstnieks bez literāriem avotiem un rokrakstu materiāliem plaši izmantoja tiešus 1812. gada aculiecinieku nostāstus. Vēsturiskie materiāli bieži vien nedeva atbildes uz Tolstoja dažādajiem jautājumiem, un tad sākās, lietojot M. Gorkija terminu, varoņa «piedomāšanas» process.

1865. gada vasarā Tolstojs nestrādāja pie romāna, bet atkal atgriezās pie tā, rudenim iestājoties. Novembra sākumā viņš rakstīja ( A. E. Bersam: «Tagad strādāju pie nobeiguma, proti, pārtaisu un atkal un atkal pārtaisu savu 3. daļu. Šis pēdējais slīpējums ir ļoti grūts darbs un prasa lielu sasprindzinājumu; taču es no iepriekšējās pieredzes zinu, ka šajā darbā ir zināma veida virsotne, kuru ar grūtībām sasniedzis cilvēks vairs nevar apstāties, bet neapstādamies ripo līdz darba galam. Esmu tagad šo virsotni sasniedzis un zinu, ka — vai nu labi, vai slikti, bet drīz beigšu šo 3. daļu.» Šinī pašā vēstulē viņš rakstīja par nodomu iespiest romānu nevis pa daļām žurnālā, bet «kā atsevišķu grāmatu». Par analoģisku lēmumu viņš ziņo arī A. A. Tolstojai 1865. gada 14. novembra vēstulē: «No mana romāna ir uzrakstīta tikai 3. daļa, kuru es neiespiedīšu, iekām nebūšu uzrakstījis vēl sešas daļas, un tad — pēc gadiem pieciem — izdošu visu kā atsevišķu darbu.» Taču, novembrī un decembrī pabeidzis gludināt šo daļu, Tolstojs pretēji savam sākotnējam nodomam 1866. gada janvārī  aizved to uz Maskavu, un tā nāk klajā žurnālā «Russkij vestņik» 1866. gada 2.., 3. un 4. numurā. [301]

Žurnālā «Russkij vestņik» publicētās romāna daļas atbilst «Kara un miera» I sējuma pirmajai un otrajai daļai visos izdevumos, sākot ar 1886. gadu. Taču, sagatavojot romāna pirmo izdevumu, žurnāla teksts tika pārstrādāts un saīsināts, starp citu, novēršot pārmērīgo detalizāciju varoņu portretiskajos aprakstos un viņu iekšējās pasaules tēlojumā. «… Turgeņeva domas par to,» atzinās Tolstojs kādā vēstulē A. Fetam, «ka nedrīkst desmit lappusēs aprakstīt, kā NN nolikusi roku, man ļoti palīdzēja, un es ceru turpmāk no šā grēka izvairīties.» Tolstojs ņēma vērā arī Feta kritiskās piezīmes. Viņš «ar prieku uzņēma» spriedumus, ko par kņazu Andreju izteica Fets, aizrādīdams, ka šā varoņa raksturs romāna pirmajās daļās nepietiekami attīstās. «Bez iecerētajiem raksturiem un to attīstības, bez iecerētās raksturu sadursmes», Tolstojs rakstīja Fetam 1866. gada 7. novembrī, «man vēl ir vēsturiska iecere, kas ārkārtīgi sarežģī manu darbu un ar ko es laikam netikšu galā… Un tas ir trūkums, ko es skaidri apjēdzu pēc Jūsu vēstules un ceru, ka būšu izlabojis.»

Tuvojoties 1812. gada notikumu aprakstam, kas Tolstojā rosināja milzīgu radošu satraukumu, darbs pie romāna sāka ritēt ātrākos tempos. Jau 1866. gada maija pirmajā pusē, ziņodams Fetam, ka «ļoti daudz uzrakstījis», Tolstojs lūdza viņu atklāti izteikt savas domas par romānu. «Es ļoti augstu vērtēju jūsu domas, bet, kā jau jums teicu, esmu ielicis tajā tik daudz darba, laika un tās neprātīgās autora piepūles (ko arī jūs pazīstat), tā mīlu savu rakstījumu, it īpaši nākamo — 1812. gadu, pie kura patlaban strādāju, ka mani nebaida nopēlums, pat ja to izteiktu cilvēki, kurus augstu vērtēju, es labprāt saņemu nopēlumu … Lūdzu, sakiet pilnīgi paliesi, t. i., labi asi… Savu romānu ceru pabeigt līdz 1867. gadam un iespiest visu reizē ar ilustrācijām, ko jau esmu pasūtījis un Bašilovs pat daļu uzzīmējis (esmu ar tām ļoti mierā), un ar virsrakstu: «Viss labs, kas labi beidzas».»

Jādomā, ka Tolstojs, iekām nosūtīja šo vēstuli, jau bija mēģinājis kaut vai konspekta veidā uzmest romāna pēdējās daļas ar nosaukumu «Viss labs, kas labi beidzas». Notikumu attīstība šajā uzmetumā ievērojami atšķiras no tiem notikumiem, kas tēloti galīgajā tekstā «Kara un miera» attiecīgajās nodaļās. Starp citu, romāna noslēguma daļai nav gandrīz nekā kopēja ar galīgo redakciju. «Karā un mierā» kņazs Andrejs nomirst Jaroslavļā, kur apstājušies Rostovi. Turpretim pieminētajā variantā Rostovi atbrauc Tambovā un apmetas speciāli viņiem iekārtotā tirgoņu namā. Pie viņiem atrodas ari kņazs Andrejs. Pēc māsas Marjas atbraukšanas viņa attiecības ar Natašu krasi izmainās. Viņš redz, ka Marja mīl Nikolaju Rostovu, un viņas laimes dēļ un domādams par Rostovu ģimeni, kuras mantas stāvoklis galīgi sašķobījies, kņazs Andrejs atsakās no savas paša laimes, no precībām ar Natašu.

Tālāk konspektīvi aprakstīta Napoleona armijas atkāpšanās no Krievijas. Fragmentā pieminēta partizāņu nodaļu darbība. Partizāņi ir īsti patrioti, «varoņu falangas» pārstāvji, — tā autoram rodas pirmā ievirze uz tautas kara tēlojumu.

Raksturīgi, ka Platona Karatajeva šajā fragmentā vēl nav, tas rodas vēlāk, darba pēdējā posmā, Tolstojam strādājot pie «Kara un miera».

Romāna atrisinājums aplūkojamā fragmentā pilnīgi atbilst tā paredzētajam virsrakstam «Viss labs, kas labi beidzas». Pjēru Dolohova partizāņu nodaļa atbrīvo no gūsta, un viņš dodas uz Tambovu pie Rostoviem. Kņazs Andrejs izveseļojies jau aizbraucis uz aktīvo armiju. Rostovi pārceļas uz Otradnaju. Drīz vien tur ierodas ari Nikolajs Rostovs ar brāli Petju, kas palicis dzīvs. Vienā dienā nosvin divējas kāzas: Pjēram ar Natašu un Nikolajam ar Marju Bolkonsku. Pēc kāzām Nikolajs un kņazs Andrejs piedalās krievu karagājienā viņpus robežas un laimīgi atgriežas Otradnajā.

Ar to pēc sākotnējā plāna romānam vajadzēja beigties. «Viss labs, kas labi beidzas»: romāna varoņi izturējuši daudz rūgtu pārbaudījumu — gūstu, karu, Maskavas degšanu, visvisādas likstas, — taču tas viss beidzas labi, karš dažus morāli atjaunojis, tikumiski šķīstījis, visi palikuši dzīvi un veseli, apprecējušies un, tāpat kā agrāk, mīl un izjūt visus dzīves priekus. Vēsturiski filozofiskais temats bija tikko iezīmēts. Vēsturiskām personām ierādīta mazsvarīga vieta. Šis romāna nobeiguma variants vēl atbilda Tolstoja sākotnējām iecerēm — atveidot dažu muižnieku ģimeņu dzīvi gadsimta sākumā. Taču ar to nobeidzas tikai pirmais posms Tolstoja darbā pie romāna, kad viņš vēl bija pārliecināts par muižniecības izšķirošo lomu zemes likteņos.

Rakstnieks cerēja romānu drīz pabeigt. 1866. gada 28. jūnijā, mudinādams mākslinieku Bašilovu pasteigties ar romāna ilustrācijām, viņš pavēstīja: «Es Jums jau rakstīju, ka katrā ziņā pabeigšu romānu šogad, un tāpēc man vajadzīgi nevis 30, bet vismaz 60 zīmējumi.» 1866. gada novembri Tolstojs ieradās Maskavā, lai no jauna izdotu tās romāna daļas, kas bija publicētas žurnālā «Russkij vestņik», pievienojot tikko uzrakstītās pirmā sējuma beigas. Taču ar jauno izdevumu neveicās, ilustrācijas aizkavējās, un viņš no sava plāna atteicās.

Romāns 1866. gadā nelika pabeigts. 1866. gada 8. decembri Tolstojs ziņoja Bašilovam: «Tagad esmu pilnīgi pārliecināts, ka viss romāns būs pabeigts uz nākamo rudeni.. > Pēc mēneša Tolstojs tādā pašā pārliecībā rakstīja Bašilovam: «Mans darbs labi un diezgan strauji virzās uz priekšu, tik strauji, ka ir jau pabeigtas (melnrakstā) trīs dajas (viena iespiesta, tā, kurai jūs gatavojat ilustrācijas, un divas rokrakstā) un iesākta ceturtā un pēdējā. [302] ja mani netraucēs kāda negaidīta nelaime, tad uz rudeni būšu galā ar visu romānu.» S. A. Tolstoja ierakstīja savā dienasgrāmatā: «Ļovočka visu ziemu satraukts, ar asarām un saviļņojumu raksta.»

Un tomēr romāns paredzētajā laikā nebija pabeigts. «Negaidīta nelaime» izrādījās ieceres tālāks paplašinājums un padziļinājums. Plašā tautas piedalīšanās Tēvijas karā lika rakstniekam citādi izprast visa 1812. gada kara raksturu. Sacerējums noteikti maina savu sākotnējo seju: no vēsturiska ģimenes romāna, kāds ir «1805. gads», tas. kļūdams idejiski bagātāks, noslēguma stadijā pārvēršas par episku sacerējumu milzīgā vēsturiskā mērogā. Rakstnieks plaši ieved romānā filozofiskus un vēsturiskus prātojumus, rada lieliskas tautas kara ainas. Viņš no jauna pārskata visas līdz šim uzrakstītās romāna daļas, gandrīz visumā atmet tā sākotnējo nobeiguma plānu, atmet nosaukumu «Viss labs, kas labi beidzas», izdara labojumus visu galveno darbojošos personu attīstības līnijā, ieved jaunus personāžus, dod savam darbam galīgo nosaukumu «Karš un miers» (šo nosaukumu Tolstojs pirmoreiz lieto vēstulē M. N. Lavrovam 1867. gada 24.-25. martā [303] ).

1867. gada 22. jūnijā Tolstojs vienojas ar F. Risa tipogrāfiju par romāna iespiešanu 4800 eksemplāru tirāžā. Romāna korektūru «attiecībā uz valodas skaidrību un pat pareizību» Tolstojs uzticēja «Russkij arhiv» izdevējam P. I. Barteņevam, cerēdams pabeigt visu izdevumu novembra pirmajās dienās. 1867. gada 28. jūnijā Tolstojs rakstīja Fetam, ka iespiežot romānu Risa tipogrāfijā: «…gatavoju un sūtu manuskriptu un korektūras, un tas man jādara diendienā, baidoties no soda un no tā, ka grāmata neiznāks laikā. Kā jūs zināt, tas ir gan patīkami, gan grūti.» Jūlija vidū Tolstojs saņēma jau pirmās slejas. Gatavodams romānu atsevišķam izdevumam, rakstnieks no jauna pārskata visu tekstu, pārstrādā atsevišķas nodaļas, izmet veselus gabalus, izdara stilistiskus labojumus. Arī korektūrās viņš joprojām labo tekstu, starp citu, slejās ievērojami saīsināta pirmā daļa — izmestas divpadsmit nodaļas, no kā, pēc Tolstoja vārdiem, «iegūst viss romāns visādā ziņā».

Barteņevs lūdz Tolstoju mazāk «skrubināt» («dieva dēļ, beidziet

reiz knibināties»), — tas sadārdzināja iespiešanu, tipogrāfija piedzina soda naudu par korektūru aizkavēšanu; taču rakstnieks palika nelokāms, «tipogrāfijas» apsvērumi viņam likās maznozīmīgi. Viņš atbildēja Barteņevam: «Neskrubināt tā, kā es skrubinu, nevaru un esmu cieši pārliecināts, ka šī skrubināšana nāk stipri par labu. Un tāpēc nebaidos no tipogrāfijas rēķiniem, kas, cerams, nebūs pārlieku sīkumaini. Tieši tas, kas jums patīk, būtu daudz sliktāks, ja nebūtu reizes piecas pārskrubināts.»

Strādājot pie pirmo daļu korektūrām, Tolstojs vienlaikus turpināja rakstīt romānu, viņš nonāca pie viena no 1812. gada kara centrālajiem notikumiem — pie Borodinas kaujas. 1867. gada 25.-26. septembrī rakstnieks brauc uz Borodinas lauku izpētīt vietu, kur norisinājusies viena no lielākajām kaujām, kas izšķīra Napoleona armijas likteni, un cerībā sastapt Borodinas kaujas aculieciniekus. Divas dienas viņš staigāja un braukāja pa Borodinas lauku, rakstīja atzīmes piezīmju grāmatiņā, zīmēja kaujas plānu, meklēja vecus vīrus, kas pieredzējuši 1812. gada karu.

Atgriezies Maskavā, Tolstojs rakstīja sievai: «Tikko atbraucu no Borodinas. Esmu ļoti apmierināts ar savu braucienu — ļoti… Kaut tikai dievs devis veselību un mieru, un es uzrakstīšu tādu Borodinas kaujas tēlojumu, kāda vēl nav bijis.» Visu oktobri viņš neatlaidīgi strādā, rakstīdams. nodaļas, kas veltītas šās lielās kaujas tēlojumam.

gada 1. novembrī, nosūtīdams kārtējās korektūras, Tolstojs rakstīja Barteņevam: «Trešā sējuma [304] manuskripts beidzot ir gatavs. Es saku beidzot, jo 3. sējuma beigas bija visgrūtākā vieta un visa romāna mezgls…2 Ceturto sējumu jums nosūtīšu novembra sākumā, 4. sējums nevar aizkavēt.» 26. novembri Tolstojs nosūtīja 3. sējuma pēdējās korektūras: «Esmu nomocījies ar tām, toties tagad visumā apmierināts. Tās ir briesmīgi saķēpātas. Ar ceturto sējumu ies viegli…»

Taču, gluži negaidot, arī ceturtais sējums negāja viegli. Rakstnieks to pabeidza tikai 1868. gada janvārī, un tā paša gada martā šis sējums nāca klajā.

gadā Tolstojs galīgi noskaidro savus uzskatus par vēsturi un tās virzošajiem spēkiem, nonāk pie fatālisma, pie personības lomas noliegšanas vēsturiskos notikumos, pie stihiska, «spieta» principa apliecinājuma tautas dzīvē. Tagad viņu visvairāk nodarbina romāna vēsturiski filozofiskās nodaļas un viņš sāk tajās saskatīt sava darba galveno vērtību. 1868. gada marta beigās Tolstojs rakstīja M. P. Po- <ļ

godinām: «Manas domas par brīvības un atkarības robežām un mans uzskats par vēsturi nav nejaušs paradokss, kas uz mirkli mani ieinteresējis. Sīs domas ir visa mana mūža garīgā darba auglis un neatņemama daļa no tā pasaules uzskata, kas, dievs vien zina, ar kādām pūlēm un ciešanām izveidojies manī un devis man pilnīgu mieru un laimi. Bet līdz ar to es zinu un zināju, ka manā grāmatā jaunkundzes slavēs juteklisko ainu, zobgalības par Speranski un tamlīdzīgas blēņas, bet galveno neviens nepamanīs. Jūs pamanīsiet, un, lūdzu, lasiet un atzīmējiet malās. Un, lūdzu, parunāsimies. Nosakiet laiku, kad es varētu jūs satikt.»1

1868. gadā Tolstojs reizē ar vēsturiski filozofiskiem «iespraudumiem» raksta nodaļas, kas veltītas tautas lomai karā. Pētīdams 1812. gada Tēvijas kara laikmetu, viņš nonāca pie tā paša secinājuma, kādu bija izdarījis satiksmē ar krievu zemniecību sešdesmitajos gados, — «Krievijas spēks… tautā», tautai pieder galvenais nopelns Napoleona izdzīšanā no Krievijas. Sī pārliecība arī deva viņam spēku radīt ārkārtīgi izteiksmīgas tautas kara ainas. Vēlāk Tolstojs stāstīja: «Lai literārs darbs būtu labs, jāmīl tajā galvenā pamatdoma,» un ka viņš «Karā un mierā» mīlējis «tautas domu 1812. gada karā».

Visu 1868. gadu un ievērojamu daļu no 1869. gada turpinās sasprindzināts darbs pie «Kara un miera» nobeiguma. 1868. gada 20. augustā Tolstojs rakstīja Barteņevam: «Es, šķiet, atkal ķēros pie darba.,. Piektais sējums sāk pamazām kustēties uz priekšu. Bet rudens kritiskā nojauta šausmināsies par to, ko esmu izlaidis un iespiedis pavasarī…» 1869. gada 4. martā nāca klajā piektais sējums, bet tas nebija pēdējais, priekšā stāvēja darbs pie sestā sējuma. 1869. gada 30. augustā Tolstojs rakstīja Fetam: «Es biju nodomājis aizbraukt pie Jums un domāju vēl joprojām, bet līdz šim tā ari neesmu bijis. 6. sējums, ko cerēju pabeigt priekš četriem mēnešiem, kaut gan viss sen jau salikts — aizvien vēl nav pabeigts.» 31. augustā viņš izbrauca uz Penzas guberņu pirkt muižu. Atgriezies 14. septembri Jasnaja Poļanā, Tolstojs no jauna pievērsās romānam, viņš joprojām lasīja korektūras pēdējam, sestajam sējumam, ko «galīgi nodeva» tikai oktobra otrajā pusē. Un tikai pēc tam viņam iestājās, kā viņš ziņoja Fetam, «…pilnīgs stinguma laiks: nedomāju un nerakstu…» Sestais sējums nāca klajā 1869. gada 12. decembrī. Tādējādi «Kara un miera» pirmā izdevuma iespiešana turpinājās divarpus gadu. Vienlaikus 1868.—1869. gadā iznāca arī «Kara un miera» otrais izdevums, ari sešos sējumos, pie tam pirmie četri sējumi, kas jau bija izpārdoti, bija jāsaliek no jauna, bet piektais un sestais sējums abos izdevumos iznāca vienlaikus, un tos iespieda no viena salikuma; patiesībā tas bija viens un tas pats izdevums palielinātā tirāžā ar dažādiem apzīmējumiem titullapā.

1873. gadā izdeva «Grāfa Ļ. N. Tolstoja Rakstus astoņās daļās». Gatavojot «Karu un mieru» šim izdevumam, Tolstojs, nemaz jau nerunājot par jauniem stila labojumiem, izdarīja svarīgus grozījumus visā romāna struktūrā: iepriekšējos 6 sējumus ietilpināja četros, kara teorijas un vēsturiski filozofiskos iespraudumus ar dažiem īsināju- miem izdalīja no pamatteksta un ievietoja pielikumā, ko nosauca «Raksti par 12. gada kampaņu», franču tekstu Tolstojs viscaur pārtulkoja krievu valodā.

Tolstoja vēstulēs N. N. Strahovam, kas palīdzēja rakstniekam sagatavot romānu izdošanai, atrodamas ziņas par to, kādu darbu Tolstojs veicis pie romāna: viņš «svītroja lieko», «meta ārā vājo», «visu francisko pārtulkoja krievu valodā». Nepublicētā vēstulē Strahovam Tolstojs 1873. gada 22. jūnijā rakstīja: «Iznīcināt franču tekstu man dažkārt bija žēl, bet vispār, šķiet, būs labāk bez franču valodas. Militārie, vēsturiskie, filozofiskie prātojumi, izdalīti ārpus romāna, manuprāt, padarījuši to vieglāku, un atsevišķi tie ir savā ziņā interesanti. Kaut gan, ja jūs kādus no tiem atrodat par liekiem, metiet laukā. Par to, ka esmu savienojis sešas daļas četrās, es vēl svārstos un lūdzu jūs izšķirt, kā labāk: vecajā iedalījumā vai jaunajā.»

Ar šā izdevuma sagatavošanu Tolstoja radošais darbs pie romāna izbeidzās, vairāk viņš visā savā mūžā pie «Kara un miera» neatgriezās.

1886. gadā nāca klajā divi Ļ. N Tolstoja Rakstu izdevumi. «Karš un miers» šajos izdevumos saglabāja iedalījumu četros sējumos, bet visi pārējie grozījumi, ko Tolstojs bija izdarījis 1873. gada izdevumā, atskaitot stila labojumus, tika novērsti; patiesībā tas bija otrā — 1868.—1869. gada izdevuma atjaunojums, tikai ar citu iedalījumu sējumos.

Ļ. N. Tolstoja Kopotu rakstu jubilejas izdevumā «Karš un miers» iespiests pēc otrā izdevuma teksta, ņemot vērā stila labojumus un Tolstoja tulkojumus, ko viņš izdarījis 1873. gada izdevumā. Tāpat saglabāts romāna iedalījums četros sējumos.

Šajā izdevumā «Karš un miers» iespiests pēc Ļ. N. Tolstoja Kopotu rakstu jubilejas izdevuma (9.—12. sēj.).

PASKAIDROJUMI

Angenas hercogs, Luijs Antuāns Anrī (1772—1804) — franču princis; nošauts par piedalīšanos sazvērestībā pret Napoleonu.

Armfelds Gustavs Morics (1757—1814) — zviedru ģenerālis. Bēga no Zviedrijas un, sākot ar 1811. gadu, kalpoja krievu armijā.

Auerspergs (Aueršpergs) fon Mauterns (1740—1822) — austriešu feldmaršals. Par to, ka pieļāvis frančiem sagrābt Taboras tiltu pār Donavu, ar to dodams Napoleonam iespēju ieņemt Vīni, viņu atstādināja un nodeva tiesai.

Dagouuts Karls Fjodorovičs (1761 —1812) — krievu armijas ģenerālis. 1812. gadā komandēja 2. kājnieku korpusu Barklaja de Tolli armijā.

Balašovs Aleksandrs Dmitrijevičs (1770—1837) — valsts padomes loceklis; no 1810. līdz 1816. gadam policijas ministrs.

Basāno Marē īgs Bernārs (1763—1839) — franču ārlietu ministrs.

Beklešovs Aleksandrs Andrejevičs (1745—1808) — no 1804. līdz 1806. gadam Maskavas ģenerālgubernators.

Beljārs Ogistēns (1769—1832) — franču ģenerālis. No 1805. līdz 1808. gadam Mirata karapulku štāba priekšnieks.

Benigsens Leontijs Leontjevičs (1745—1826) — krievu armijas ģene> rālis, pēc izcelšanās vācietis. 1807. gadā krievu armijas virspavēlnieks. Kaujā pie Frīdlandes cieta sakāvi, un komandēšana tika nodota Bukshevdenam. 1812. gada kara laikā Benigsens ar angļu palīdzību panāca savu iecelšanu par galvenā štāba priekšnieku, visādi intriģēja pret Kutuzovu, rakstīja par viņu denunciācijas, jaucās kaujas pavēlēs, reizēm traucēdams tās izpildīt. 1812. gadā Kutuzovs panāca viņa atsaukšanu no armijas.

Bernadots Zans Batists Zils (1763—1844) — franču maršals; viņu adoptēja zviedru karalis, un viņš kļuva par faktisko Zviedrijas valdnieku.

Bertelemi — Napoleona sūtītais parlamentārs ar miera piedāvājumu 1812. gada oktobri.

Bertjē Luijs Aleksandrs, Nešatelas princis (1753—1815) — franču maršals, franču armijas štāba priekšnieks.

Besjērs Za ns Batists, Istras hercogs (1768—1813) — franču maršals. 1812. gadā komandēja gvardi un kavalērijas korpusu.

Boarnē Ežēns, vicekaralis (1781 — 1824) — Napoleona padēls. 1812. gadā franču armijas 4. korpusa priekšnieks.

Bokls Henrijs Tomass (1812—1862) — angļu liberālās buržuāzijas vēsturnieks un sociologs pozitīvists.

Bomaršē Pjērs Ogistēns (1732—1799) — izcils franču dramaturgs.

Bosē Luijs Fransuā Zozefs (1770—1835) — Napoleona galminieks, rakstnieks.

Braņickis Vladislavs Ksaverjevičs (1782—1843) — senators, 1812. gadā Aleksandra I flīģeladjutants.

Bukshevdcns Fjodors Fjodorovičs (1750—1811) — krievu armijas ģenerālis. 1807. gada pec Tilzītes miera viņš nāca Benigsena vietā par armijas virspavēlnieku.

Buloņas Gotfrīds (ap 1060—1100) — pirmā krusta kara vadonis.

Davidovs Deniss — dzejnieks un kara rakstnieks; partizāņu cīņas iniciators karā pret Napoleonu; viens no slavenākajiem partizāņu vienību komandieriem.

De Kastrē — maršala Davū adjutants.

Dēmostens (384.—322. pirms m. ē.) — slavens sengrieķu orators.

Didro Denī (1713—1784) — franču zinātnieks, rakstnieks, viens no izcilākiem XVIII gadsimta filozofiem materiālistiem.

Dipors Luijs (1782—1853) — franču baleta mākslinieks. No 1803. gada dzīvoja Pēterburgā.

Dlroks Zero Kristofs Mišels, Friulas hercogs (1772—1813) — franču maršals, Napoleonam tuvu stāvoša persona.

Dirotiels Antuāns Zans Ogists (1771 —1849) — franču ģenerālis; kad franči bija ieņēmuši Maskavu, viņu iecēla par komandantu.

Dišenuā Katrīna Zozefina Rafena (dz. apm. 1780., mir. 1835.) — franču dramatiskā aktrise.

Dolgorukijs Jurijs V'ladimirovičs (1740—1830) — Pāvila laikā Maskavas virspavēlnieks.

Dorohous Ivans Semjonovičs (1762—1815) — krievu ģenerālis, slavens partizāņu kara varonis.

Ekartshauzens Kārlis (1752—1803) — vācu rakstnieks mistiķis.

Elizabete (madame Elisabeth) (1764—1794) — franču karaļa Luija XVI māsa, franču revolūcijas laikā sodīta ar nāvi.

Fēns Fransuā (1778—1837) — Napoleona sekretārs; uzrakstījis 1812. gadā karagājiena vēsturi.

Fihte Johans Gotlībs (1762—1814) — vācu filozofs, subjektīvā ideālisma pārstāvis.

Figners Aleksandrs Samoilovičs (1787—1813) — štāba kapteinis; viens no visslavenākajiem partizāņu nodaļu komandieriem.

Fliģeladjutants — ķeizara vai citu «visaugstāko» personu adjutants.

Fotijs (1792—1838) — arhimandrīts, Aleksandra I reakcionārās politikas iedvesmotājs.

Gerakovs Gavrils Vasiļjevičs (1775—1838) — vēstures skolotājs Pēterburgas pirmajā kadetu korpusā. Uzstājās kā urāpatriotiska virziena rakstnieks.

Gervins Georgs Gotfrīds (1805—1871) — vācu vēsturnieks.

Gibons Edvards (1737—1794) — angļu vēsturnieks, populārās «Romas impērijas izcelšanās un pagrimuma vēstures» autors.

Gļinka Sergejs Nikolajevičs (1776—1847) — rakstnieks; izdeva žurnālu «Russkij vestņik», kas vērsās pret franču ietekmi.

Goļicins Aleksandrs Nikolajevičs (1773—1844) — 1803. gadā sinodes virsprokurors, 1816. g. — tautas izglītības ministrs, pazīstams reakcionārs.

Gosners Johans (1773—1858) — vācu mācītājs, 1820. gadā uzaicināts par Pēterburgas bībeles biedrības direktoru.

Hārdenbergs Kārlis Augusts (1750—1822) — Prūsijas ārlietu ministrs no 1803. gada.

Hauhvics Kristiāns Augusts (1752—1831) — Prūsijas ārlietu ministrs līdz 1803. gadam.

Herders Johans Gotfrīds (1744—1803) — vācu rakstnieks romantiķis, vēsturnieks un filozofs.

Hohenloe Fridrihs Ludvigs (1746—1818) — prūšu ģenerālis; piedalījās kaujā pie Austerlicas.

Jakovļevs Ivans AleksejeviČs (1767—1848) — A. I. Hercena tēvs.

Kaisarovs Andrejs Sergejevičs (1782—1813) — rakstnieks.

Kaisarovs Paisijs Sergejevičs (1783—1844) — 1812. gadā armijas dežūrģenerālis.

Kamenskis Mihails Fjodorovičs (1738—1809) — ģenerālfeldmaršals; 1806. gadā atvaļināts.

Kamenskis Nikolajs Mihailovičs (1778—1811) — ģenerālis, feldmaršala dēls. 1810. gadā Moldāvijas armijas virspavēlnieks.

Kārlis 1 Stjuarts (1600—1649) — Anglijas karalis, angļu revolūcijas laikā sodīts ar nāvi.

Kārlis IX (1550—1574) — Francijas karalis no 1560. līdz 1574. gadam

Kārlis X Filips (1757—1836) — Francijas karalis no 1824. līdz 1830. gada revolūcijai.

Kārlis XII (1682—1718) — Zviedrijas karalis no 1697. līdz 1718. g. 1708. gadā ar saviem karapulkiem iebruka Krievijā. Pēteris I to sakāva Poltavas kaujā.

Kempijas Toms (1379—1471) — katoļu garīdznieks, reliģisku rakstu autors.

Keplers Johans (1571—1630) — izcils astronoms, cīnītājs par jaunu zinātnisku pasaules uzskatu. Pamatodamies uz Kopernika helio- centrisko mācību, izstrādāja zinātnisku pasaules uzbūves sistēmu.

Klauzevics Kārlis (1780—1831) — prūšu ģenerālis un ievērojams kara teorētiķis. No 1812. līdz 1814. gadam kalpoja krievu armijā.

Kolenkūrs Armāns Ogists (1772—1821) — franču diplomāts, no 1807. līdz 1811. gadam sūtnis Pēterburgā.

Kridnere Barbara Jūlija (1764—1825) — darbojās kā sludinātāja un pareģe. No 1821. gada bija tuva krievu mistiķu pulciņam.

Kurakins Aleksandrs Borisovičs (1752—1818) — krievu diplomāts; no 1808. līdz 1812. gadam sūtnis Parīzē.

Kurbskis Andrejs Mihailovičs (1528—1583) — kņazs, feodālā bajā- risma ideologs, kas cīnījās par savu ārkārtējo privilēģiju saglabāšanu Ivana Bargā valdīšanas laikā. Bēga uz Lietuvu un no turienes apmainījās vēstulēm ar caru.

Kutaisovs Aleksandrs Ivanovičs (1784—1812) — krievu ģenerālis. Kritis Borodinas kaujā.

Lafaters Johans Kaspars (1741—1801) — šveiciešu rakstnieks; radījis pseidozinātnisku teoriju, ka cilvēka psihiskās īpašības atbilst viņa galvas uzbūvei.

Lanfrē Pjērs (1828—1877) — franču vēsturnieks un publicists.

Lanžerons Aleksandrs Fjodorovičs (1763—1831) — franču emigrants revolūcijas periodā; kopš 1790. gada kalpoja krievu armijā.

Lemoruā Zans Leonārs Fransuā (1776—1836) — Napoleona ģenerāladjutants.

Lihtenšteins Johans Jozefs (1760—1836) — austriešu feldmaršals.

Liņs Saris Jozefs, princis (1735—1814) — beļģu politisks darbinieks un rakstnieks.

Loristons Aleksandrs Zaks Bernārs (1768—1828) — 1811. gadā franču sūtnis Pēterburgā.

Loža — politiskas vai reliģiskas apvienības slepeno sanāksmju vieta vai arī nodaļa.

Luijs XVI (1754—1793) — Francijas karalis, franču revolūcijas laikā ar Konventa spriedumu saņēmis nāvessodu.

Luijs XVII (1785—1795) — Luija XVI dēls. Miris ieslodzīts viennīcā.

Luijs XVIII (1755—1824) — Luija XVI brālis. No 1814. gada, pēc Napoleona gāšanas Restaurācijas laikmetā, Francijas karalis.

Luijs Filips (1773—1850) — Francijas karalis no 1830. gada. Liel- buržuāzijas ieliktenis, palika tai uzticīgs visu savas valdīšanas laiku. 1848. gada revolūcija piespieda viņu atteikties no troņa.

Ļubomirskis Konstantins Ksaverjevičs (1786—1870) — Aleksandra I flīģeladjutants.

Magņickis Mihails Lcontjevičs (1778—1855) — Speranska līdzstrādnieks, pēc tā krišanas izsūtīts trimdā. 1816. gadā ar Arakčejeva protekciju atgriezās valsts dienestā. No 1819. līdz 1826. gadam Kazaņas mācību apgabala kurators. Pazīstams kā vislielākais reakcionārs un tumsonis.

Marins Sergejs Ņikiforovičs (1775—1813) — dzejnieks, pazīstams sevišķi kā satīrisku rakstu un parodiju autors.

Martinisms — mistiķu sekta, radusies XVIII gadsimtā Portugālē; tai piesliecās laba daja krievu masonu.

Masoni — slepenas reliģiski filozofiskas apvienības locekji; apvienība radusies XVIII gadsimtā Anglijā kā slepena organizācija ar mistiskām ceremonijām; vēlāk tās šūniņas izplatījās pa visu Eiropu.

Metempsihoze — mācība par to, ka pēc nāves dvēsele pāriet no viena organisma otrā.

Meternihs Klements Vencels Lotars (1773—1859) — austriešu politisks darbinieks; no 1809. līdz 1848. gadam Austrijas ārlietu ministrs; Svētās savienības dibināšanas iniciators; galējs reakcijas pārstāvis.

Mihelsons Ivans Ivanovičs (1740—1807) — krievu armijas ģenerālis. 1805. gadā komandēja karapulkus pie rietumu robežas.

Mirats Joahims, Neapoles karalis (1771—1815) — franču maršals, viens no Napoleonam vistuvāk stāvošiem cilvēkiem. Precējies ar viņa māsu.

Mišo de Boretūrs Aleksandrs Francevičs (1771—1841) — Sardīnijas armijas kara inženieris, pārnācis krievu dienestā.

Monteskjē Saris (1689—1775) — franču politisks rakstnieks, izstrādāja buržuāziski liberālu teoriju par varas iedalīšanu likumdevējā, izpildītājā un tiesu varā.

Moro Zans Viktors (1763—1813) — ievērojams franču karavadonis, kas Napoleonam šķita bīstams, tika izsūtīts no Francijas un aizbrauca uz Ameriku. 1813. gadā, Aleksandra I uzaicināts, piedalījās sabiedroto kara darbības vadīšanā pret Napoleonu.

Mūcijs Scevola — leģendārs romietis; ienaidnieka sagūstīts, lai pierādītu vīrišķību un gribas spēku, sadedzināja uz uguns savu roku.

Mutons Divernē Režī Bartelemī (1769—1816) — franču ģenerālis. Pēc sakāves pie Malojaroslavecas 1812. gadā 13. oktobra padomē ieteica Napoleonam nekavējoties sākt atkāpšanos pa frančiem jau pazīstamo Smoļenskas ceļu.

Napoleons III (1808—1873) — no 1852. gada Francijas ķeizars.

Nariškins Aleksandrs Ļvovičs (1760—1826) — ķeizarisko teātru direktors.

Nostics Grigorijs Ivanovičs (mir. 1838. g.) — austriešu ģenerālis; 1807. gadā iestājās krievu armijas dienestā.

Novosiļcevs Nikolajs Nikolajevičs (1761 — 1836) — no 1801. līdz 1809. gadam Aleksandra I galmā izpildīja dažādus diplomātiskus uzdevumus; vēlāk valsts padomes un ministru komitejas loceklis un pēc tam arī priekšsēdētājs.

Pālens Fjodors Petrovičs (1780—1863) — diplomāts, krievu sūtnis Vašingtonā, Riodežaneiro, Minhenē.

Paoluči Filips Osipovičs (1779—1849) — itālietis, ģenerāladjutants, kalpoja franču armijā; no 1807. līdz 1829. gadam — krievu armijas dienestā.

Pēteris Vientuļnieks (Amjēnas Pēteris) (dzim. 1050. g.) — krusta kara

organizētājs.

Pfūls Kārlis Ludvigs Augusts (1757—1826) — prūšu ģenerālis, no 1806. gada kalpoja krievu armijā; pēc 1812. gada aizbrauca uz Angliju.

Pits Viljams Jaunākais (1759—1806) — angļu valstsvīrs, kas XVIII gadsimta beigas un XIX gadsimta sākumā vadīja visu Anglijas politiku. Nežēlīgi cīnījās pret revolucionāro Franciju un pret Napoleona Ffanciju.

Platovs Matvejs Ivanovičs (1751—1818) — ģenerālis, Donas kazaku atamans.

Plūtarhs (46—120) — grieķu rakstnieks un filozofs, uzrakstījis grieķu un romiešu diženo cilvēku biogrāfijas.

Potjē Robērs Zozefs (1699—1772) — franču jurists.

Prozorovskis Aleksandrs Aleksandrovičs (1732—1809) — ģenerālfeld- maršals.

Pržebiševskis Ignatijs JakovļeviČs — krievu armijas ģenerālis; par to, ka, sākoties Austerlicas kaujai, «nolika ieročus», nodots tiesai un degradēts.

Plolemajs — (II g. s. m. ē.) — grieķu astronoms. «Ptolemaja pasaules» — viņa teorija, ka Zeme ir nekustīga un ap to griežas Saule un planētas.

Puškins Vasilijs Ļvovičs (1770—1830) — dzejnieks, A. S. Puškina tēvocis.

Reskripts — raksts, kurā izteikta monarha griba attiecībā uz kādu personu vai iestādi.

Rozenkampfs Gustavs Andrejevičs (1762—1832) — jurists. No 1803. līdz 1822. gadām likumdošanas komisijas loceklis.

Sallikovs Nikolajs Petrovičs (1736—18*16) — ģenerālfeldmaršals; 1812. gadā valsts padomes un ministru komitejas priekšsēdētājs.

Savari — (Atiri Zans Mari Renē Savari de Rovigo) (1774—1833) — franču ģenerālis, Napoleona adjutants un viņam tuvu stāvoša persona.

Seslavins Aleksandrs Ņikitičs (1780—1858) — krievu ģenerālis, pazīstams kā partizāņu nodaļas komandieris.

Sismondi Zans Šarls Leonārs (1773—1842) — ekonomists un vēsturnieks; sīkburžuāzijas ideologs.

Sizā — franču rakstniece; romāna vēstulēs «Amālija Mansfelde» autore.

Stāla (Staēl) Anna Luīza Zermēna (1766—1817) — franču rakstniece.

Subalternoficieri — visi jaunākie oficieri, zemāki par rotu komandieriem.

Stērns Lorenss (1713—1768) — ang)u rakstnieks.

Satobriāns Fransuā Ogists (1768—1848) — franču rakstnieks, leģitī- misma ideologs, politisks darbinieks.

Sellings Fridrihs Vilhelms (1775—1854) — vācu filozofs ideālists.

Siškovs Aleksandrs Semjonovičs (1754—1841) — rakstnieks un valstsvīrs, reakcionāro muižniecības slāņu ideologs.

Slosers Fridrihs Hristofors (1776—1861) — vācu vēsturnieks.

Steins Heinrihs Fridrihs Kārlis (1757—1831) — prūšu ministrs; Napoleons to padzina no Vācijas; no 1809. līdz 1812. gadam dzīvoja Krievijā.

Svarcs Fjodors Jefimovičs — pulkvedis; kad Aleksandrs I viņu iecēla par Semjonovskas pulka komandieri, šī iecelšana pulkā radīja satraukumu.

Talerāns Perigors Saris Moriss (1754—1838) — Francijas ārlietu ministrs Napoleona un Burbonu laikā; bezprincipu politiķis, intrigants, kas ielaidās slepenās sarunās ar ienaidniekiem.

Taltna Fransuā Zozefs (1763—1826) — ievērojams franču aktieris.

Tatarinova Jekaterina Filipovna (1783—1856) — sektanle; 1817. gadā Pēterburgā nodibināja hlistu sektu ar reliģiskām ceremonijām un pravietošanu.

Tjērs Luijs Ādolfs (1797—1877) — reakcionārs franču politiķis, demokrātijas un strādnieku šķiras niknākais ienaidnieks; sarakstījis Napoleona laikmeta vēsturi daudzos sējumos. 1871. gadā vadīja asiņaino Parīzes Komūnas apspiešanu.

Tolstojs Pjotrs Aleksandrovičs (1761—1844) — krievu armijas ģenerālis; 1805. gadā komandēja desanta korpusu, kam vajadzēja piedalīties operācijās pret Franciju.

Tutolmins Ivans Vasiļjevičs (1751—1815) — ģenerālmajors; 1812. gadā Maskavas atradeņu nama direktors.

Valujevs Pjotrs Stepanovičs (1743—1814) — arheologs, pārzināja Kremļa ieroču palātu.

Vasilisa Ķožina (stārastiene Vasilisa) — Smoļenskas guberņas zemniece, 1812. gada partizāņu kara varone.

Vilņevs Pjērs Saris (1763—1806) — no 1804. gada komandēja franču eskadru. 1806. gadā kaujā pie Trafalgaras, kur angļu floti komandēja Nelsons, cieta sakāvi un izdarīja pašnāvību.

Vimpfens Maksis (1770—1851) — austriešu ģenerālis, 1805. gadā piekomandēts Kutuzova štābam.

Vincengerode Ferdinands Fjodorovičs (1770—1818) — kavalērijas ģenerālis, dzimis Hesenē. Kalpojis dažādās armijās: Francijā, Austrijā, Hesenē, Krievijā, atkal Austrijā. 1812. gadā no jauna iestājies Krievijas armijā.

Virtembergas hercogs (princis) Aleksandrs Fridrihs (1771—1833) — Aleksandra I tēvocis no mātes puses.

Vitgenšteins Pēteris Hristianovičs (1768—1842) — feldmaršals. 1812. gada karā komandēja korpusu, kas sedza ceļu uz Pēterburgu.

Vlockis — Aleksandra I ģenerāladjutants.

Volcogens Ludvigs Justus (1774—1845) — prūšu ģenerālis. No 1807. gada kalpoja krievu ģenerālštābā. Sākot ar 1815. gadu — atkal prūšu armijā.

Volkonskis Pjotrs Mihailovičs (1776—1852) — ģenerālfeldmaršals, galma un apanāžas zemju ministrs.

Vrbna Rūdolfs (1761—1823) — Austrijas valstsvīrs.

Zanliss Stefānija Felisita (1746—1830) — franču rakstniece — pamācoša virziena darbu autore.

Zerārs Fransuā (1770—1837) — franču gleznotājs.

Zerārs Moriss Etjēns (1773—1852) — franču maršals.

Trešais sējums . Pirmā daļa . Otrā daļa . Trešā daļa . Ceturtais sējums Pirmā daļa Otrā daļa . Trešā daļa Ceturtā daļa Epilogs .

SATURS

Pirmā daļa . Otrā daļa . Piezīmes . i Paskaidrojumi .

Лев Николаевич Толстой ВОЙНА И МИР

Том III, IV I издание Издательство «Звайгзне» Рига 1980 На латышском языке Перевела с русского Анна Озола-Саксе Художественное оформление Мариса Озолнньша

Ļevs Nikolaja d. Tolstojs KARS UN MIERS 3. un 4. sējums 1. izdevums

Redaktors J. Sproģis. Māksi, redaktore A. Meiere. Tehn. redaktore Dz. Skvarnaviča. Korektore I. Liberte. HB № 1342

Nodota salikšanai 29.12.79. Parakstīta iespiešanai 06.08.80. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 39,48 uzsk. iespiedi., 45,82 izdevn.^.A^MrtlTTTC- 15 000 eks. Pašūt. Nr. 180. Cena f" rbļ. 10 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rīgā, Gorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 5327/KS-207. Iespiesta Latvijas- PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa»», 22G011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1 l.ai dzīvo imperators!

1 Saglabāt Maskavā mieru un izvākt no tās iedzīvotājus.

[20] »»- galvenais virzītājs.

[24] - manieres.

[30] — tētiņ. (Red.)

[31] — lielgabalu gaļa! (red.)

[122] — gobelēni. (Red.)

[271] lieli kaujas spēki vienmēr uzveic.

[285] diezgan esmu tēlojis ķeizaru, laiks kļūt par ģenerāli.

[301] tās romāna nodaļas, ko tolstojs dēvē par 3. daļu, iespiestas žurnālā «Russkij vestņik» kā «1805. gada» «otrā daļa».

[302] ar «daļām» šeit jāsaprot sējumi.

[303] taču tas acīmredzot radies jau agrāk, jo tā šis darbs dēvēts jau A. E. Bersa vēstulē Tolstojam 1867. gada 9. martā.

[304] 1. izdevuma 3. sējums atbilst 1886. gada izdevuma 2. sējuma 3., 4. un 5. daļai. Nāca klajā 1867. gada decembra vidū.

[304] Tolstoja satikšanās ar Pogodinu notika 14. aprīlī. Pogodina dienasgrāmatā ierakstīts: «Tolstoja apmeklējums. Viņš grib rakstīt Suvo- rova un Kutuzova dzīvesgājumu. Bija ļoti priecīgs. Daudz runājām.»

Content

Tolstojs Ļevs Karš un miers trešais un ceturtais sējums

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTAIS SĒJUMS

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

EPILOGS

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

PIEZĪMES

PASKAIDROJUMI

SATURS