Tolstojs Ļevs

Kaukāza gūsteknis

LEVS TOLSTOJS

Kaukāza gūsteknis

.

I

Dieneja kads kungs Kaukaza par oficieri. Viņu sauca Žiļins. Atnāca reiz viņam no mājām vēstule. Raksta vecā māte. «Vecums jau klāt, un gribas vēl pirms nāves redzēties ar mīļoto dēliņu. Atbrauc no manis atvadīties, apbedī un tad ar dievpalīgu brauc atpakaļ uz dienestu. Es tev pat līgavu esmu izraudzījusi: ir gudru, ir labu, arī muiža ir. Iemīļosi, — varbūt pat apprecēsi un paliksi pavisam.»

Žiļins sāka domāt: «Patiešām, vecīte jau gluži vārga kļuvusi, varbūt arī neiznāks saredzēties. Būs jābrauc, bet, ja izredzētā laba, — var arī apprecēties.»

Aizgāja viņš pie pulkveža, dabūja atvaļinājumu, ardievojās no biedriem, saviem zaldātiem uz atvadīšanos uzlika galdā četrus spaiņus degvīna un taisījās uz braukšanu.

Kaukāzā toreiz bija karš. Pa ceļiem ne dienu, ne nakti nevarēja tikt cauri. Tikko kāds krievs aizjāj vai aiziet tālāk no cietokšņa, tatāri vai nu nogalina, vai aizved kalnos. Un bija tā pasākts, ka divas reizes nedēļā no cietokšņa uz cietoksni gāja sargzaldāti. Pa priekšu un no muguras iet zaldāti, bet pa vidu brauc ļaudis.

Notika tas vasarā. Mazā gaismiņā aiz cietokšņa sabrauca vezumi, iznāca sargzafdāti un devās ceļā. Žiļins jāja jāšus, bet rati ar viņa mantām brauca vezumnieku rindā. Bija jābrauc divdesmit piecas verstis. Vezumnieki vilkās lēnām; te zaldāti apstājas, te kādiem ratiem nomūk ritenis vai zirgs nostājas, un visi stāv — gaida cits citu.

Saule jau pāri pusdienai, liet nobraukts tikai pusceļš. Putekļi, karstums, saule svelmēt svelme, bet nekur patverties. Kaila stepe: ne kociņa, ne krūmiņa ceļmalā.

Žiļins aizjāja uz priekšu, apstājās un gaida, kamēr piebrauks vezumnieki. Dzird, aiz muguras pūš ragu — atkal jāapstājas. Žiļins tad nudomāja: «Vai nejāt vienam, bez zaldātiem? Zirgs man labs; ja arī uzduršos tatāriem, aizbēgšu. Vai varbūt nejāt?…»

Viņš apstājas, domā. Piejāj pie viņa otrs oficieris — Kostiļins, ar Šauteni, un saka:

—    Jāsim, Žiļin, vieni. Nevar vairs izturēt, ēst gribas, un svelme arī. Kreklu var vai griezt. — Bet Kostiļins smagnējs, resns vīrs, viss sasarcis, sviedri līst aumaļām. Padomāja Žiļins un saka:

—   Šautene tev pielādēta?

—   Pielādēta.

—    Tad jāsim. Tikai ar norunu — neizšķirties.

Un viņi aizjāja pa ceļu uz priekšu. Jāj pa stepi, sarunājas un skatās apkārt. Uz visām pusēm var tālu redzēt.

Tikko izbeidzās stepe, ceļš iestiepās starp diviem kalniem aizā. Žiļins nu saka:

—   Vajadzēs uzjāt kalnā, paskatīties, citādi tie, kas zina, izlēkšos no kalniem, ka ne manīt.

Bet Kostiļins saka:

—   Kas tur ko skatīties? Jāsim tik uz priekšu.

Žiļins viņam nepaklausīja.

—   Nē, — viņš saka, — pagaidi tepat lejā, bet es tikai pametīšu acis.

Un palaida zirgu pa kreisi, kalnā. Zirgs Žiļinam bija straujš (viņš to bija nopircis vēl kā kumeļu par simt rubļiem un pats iejājis), kā uz spārniem uznesa viņu kraujā. Tikko uzauļoja augšā, tā, skat, pavisam tuvu — desetīnas tiesu stāv tatāri zirgos. Cilvēku trīsdesmit. Viņš tos ieraudzīja, sāka griezt atpakaļ, bet arī tatāri pamanīja viņu, laida pakaļ, paši auļodami rauj šautenes no pārvalkiem laukā. Žiļins pa kaklu pa galvu metās no kraujas lejā, kliedz Kosti- ļinam:

—   Ņem ārā šauteni! — bet domās mudina savu zirgu: «Draudziņ, izglāb nu mani, nepaklūpi; ja pa- klupsi — beigas. Tikšu pie šautenes, tad jau nu pats arī nepadošos!»

Bet Kostiļins negaidīja vis, tikko ieraudzīja tatārus, cik jaudas, drāzās uz cietoksni. Velē zirgam ar pletni pa vienu sānu, pa otru. Putekļos tik vien redzams, kā zirgs asti mētā.

Žiļins redz — nav vairs labi. Šautene projām, ar zobenu vien nekā padarīt nevar. Laida atpakaļ, pie zaldātiem, domāja aizbēgt. Redz — seši auļo iešķērsām priekšā. Zirgs viņam labs, bet šiem vēl labāki, un vēl šķērsām ceļam aulekšo. Pievilka pavadu, gribēja pagriezt atpakaļ, bet zirgs vairs nebija noturams — joņo tieši virsū tatāriem. Redz — nāk virsū sarkanbārdains tatārs pelēkā zirgā. Spiedz, zobus atņirdzis, šauteni izstiepis.

«Nu,» domā Žiļins, «pazīstn es jūs, velnus: ja saņems dzīvu, iemetīs bedrē, slānīs ar pletnēm. Dzīvs jau nu nepadošos…»

Augumā Žiļins gan neliels, toties manīgs. Izrāva zobenu, laida zirgu taisni virsū sarkanbārdainajam tatāram, domā: «Vai nu ar zirgu samīšu, vai ar zobenu sacirtīšu.»

Par zirga tiesu Žiļins neaizauļoja — aiz muguras izšāva ar šautenēm un trāpīja zirgu. Triecās visā sparā zirgs gar zemi, — uzgāzās Žiļinam uz kājas.

Gribēja viņš piecelties, bet divi smirdoši tatāri jan sēž viņam virsū, lauž rokas atpakaļ. Rāvās viņš,

nogrūda tatārus nost, bet te nolēca no zirgiem viņam virsū vēl trīs, sāka ar laideni sist pa galvu. Acīs viss satumsa un sagriezās. Sagrāba viņu tatāri, noraisīja no segliem liekās siksnas, sasēja rokas uz muguras, aizmeta tatāru mezglu, vilkšus aizvilka pie segliem. Cepuri nosita, zābakus novilka, visu izčamdīja — naudu, pulksteni izrāva, visas drēbes saplēsa. Atskatījās Žiļins uz savu zirgu. Tas, nabadziņš, kā nokritis uz sāniem, tā arī guļ, tikai speras kājām— zemi nevar aizsniegt; galvā caurums, un no cauruma šļāktin šļācas ārā melnas asinis — veselu aršīnu apkārt zeme samirkusi.

Viens tatārs piegāja pie zirga, taisās seglus no-

ņemt — zirgs vēl spārdās; tatārs izņēma kinžalu, pārgrieza viņam rīkli. Rīklē kas iesvilpās, notrīsēja — un beigts bija.

Noņēma tatāri seglus, iemauktus. Uzsēdās zirgā sarkanbārdainais tatārs, bet citi uzsēdināja Žiļinu viņam aiz muguras un, lai nenokristu, piesēja ar siksnu tatāram pie jostas un aizveda kalnos.

Sēž Žiļins aiz tatāra, līgojas, sitas ar seju tatāra smirdošajā mugurā. Tik vien redz kā tatāra plato muguru un dzīslaino kaklu, un zilgano, noskūto pakausi rēgojamies no cepures apakšas. Galva Žiļinam pārsista, virs acīm sarecējušas asinis. Un nevar ne pagrozīties, nc asinis noslaucīt. Rokas tik stipri savilktas, ka plecus lauž.

Viņi jāja ilgi no kalna uz kalnu, pārjāja pa braslu pāri upei, izjāja uz ceļa un aizjāja tālāk pa ieplaku.

Žiļins gribēja nolūkot ceļu, kur viņu ved, bet acis aizlipušas asinīm un pagrozīties arī nevar.

Sāka tumst; pārjāja vēl pār vienu upīti, tad sāka jāt augšā akmeņainā kalnā; juta dūmu smaku, ierējās suņi. Atjāja aulā. Nolēca tatāri no zirgiem, salasījās tatāru bērni, sanāca riņķī ap Žiļinu, spiedz, priecājas, laiž viņam ar akmeņiem.

Tatārs atgainīja bērnus, novilka Žiļinu no zirga, pakliedza kalpu. Pienāca nogajietis, lieliem vaigu kauliem, vienā kreklā. Krekls noplīsis, visas krūtis kailas.

Pavēlēja tatārs viņam kaut ko. Atnesa strādnieks siekstu — divus sastīpotus ozola klučus, bet vienā stīpā piekaramā atslēga.

Atraisīja Žiļinam rokas, kāju ieslēdza siekstā un aizveda viņu uz šķūni; iegrūda tur iekšā un aizslēdza durvis. Žiļins nokrita uz mēsliem. Pagulēja, sataustīja tumsā, kur mīkstāks, un nogūlās.

V. Gandrīz visu šo nakti Žiļins neaizmiga. Naktis bija īsas. Redz — spraugā gaisma sāk svīst. Piecēlās Žiļins, atkārpīja spraugu platāku, sāka skatīties.

I'a spraugu redzams ceļš — ved lejup no kalna; pa labi tatāru sakļa, divi koki tai līdzās. Melns suns guļ uz sliekšņa, staigā kaza ar kazlēniem, ka ļipas vien kust. Redz — pa kalnu nāk jauniņa tatāriete krāsainā kreklā, ncapjozusies, biksēs un zābakos, galva apsegta ar kaftānu, bet uz galvas liela skārda krūze ar ūdeni. Iet, mugura trīs un lokās, bet pie rokas ved noskūtu tatārēnu vienā krekliņā. Iegāja tatāriete ar ūdeni sakļā, iznāca vakarējais sarkanbār- dainais talārs, zīda bešmetā, siksnā sudraba kinžals, zābaki kailās kājās. Galvā augsta cepure, jērādas, melna, atpakaļ atstumta. Iznāca ārā, izstaipās, pats tik glauda savu sarkano bārdu. Pastāvēja, lika kaut ko kalpam un nezin kur aizgāja.

Pēc tam garām aizjāja divi zēni dzirdīt zirgus. Zirgiem mitri purni. Vēl izskrēja noskūti puikas vienos krekliņos, bez bikšelēm, salasījās bariņā, pienāca pie šķūņa, paņēma žagariņu un ņēmās bāzt šķirbā. Žiļins kā uzkliedz viņiem, puikas iespiedzās un muka projām — tikai kailie celīši vien zib.

Bet Žiļinam dzert gribas, rīkle pavisam izkaltusi. Domā: «Kaut jel kāds atnāktu apraudzīt.» Dzird — slēdz vaļā šķūni. Ienāca sarkanbārdainais tatārs, viņam līdz vēl viens — mazāka auguma, melnīgsnējs. Acis melnas, spulgas, pats sārts, bārdiņa neliela, apcirpta, seja jautra, smejas vien. Melnīgsnējais ģērbies

vēl labāk: zila zīda bešmets, ar sudrabu apšūts. Kinžals pie jostas liels, sudraba, sarkani safjanādas zābaciņi, tāpat apšūti ar sudrabu. Bet uz smalkajiem zābaciņiem virsū vēl otri, biezi zābaki. Cepure augsta, baltas jērādas.

Sarkanbārdainais tatārs ienāca, kaut ko pasacīja, it kā lamājās, un apstājās, atspiedās pret durvju stenderi, pakustina kinžalu, kā vilks caur pieri lūr uz Žiļinu. Bet melnīgsnējais — straujš, kustīgs, tā vien staigā kā uz atsperēm — pienāca tieši pie Žiļina, pietupās, atņirdza zobus, paplikšķināja uz pleca, sāka kaut ko ātri savā valodā buldurēt, acīm mirkšķina, mēli klakšķina. Un visu laiku to vien:

— Labs uruss! Labs uruss!

Nekā nesaprata Žiļins un saka:

—   Dzert, ūdeni iedodiet padzerties.

Melnīgsnējais smejas.

—   Labs uruss, — tika to vien savā mēlē vcrvelē

Žiļins ar lūpām un ro kām parādīja, lai iedod pa dzerties.

Melnīgsnējais saprata, iesmējās, palūkojās laukā pa durvīm un uzsauca kādam: «Dina!»

Atskrēja meitene, slai diņa, vājina, gadus trīspa dsmit, skatā pēc melnīgsnējā. Redzams, meita. Acis tāpat melnas, spulgas, seja skaista. Ģērbusies garā zilā kreklā, ar platām pie durknēm un bez jostas. Krekla apakšējai malai, kakla izgriezumam un piedurknēm — sarkana apmale. Kājās bikses un zāba-

ciņi, bet tiem virsū vēl otri — augstiem papēžiem; kakla rota visa no krievu pusrubļiem. Galva kaila, melna bize nn bizē lenta, bet lentai piekarināti metāla rimbulīši un sudraba rublis.

Lika viņai tēvs kaut ko. Viņa aizskrēja un atkal atnāca, atnesa skārda krūzīti. Pasniedza ūdeni, pati pietupās, noliecās tā, ka pleci zemāk par ceļiem. Sēž, acis iepletusi, skatās uz Žiļinu, kā viņš dzer, — gluži kā uz kādu zvēru.

Padeva Žiļins krūzi viņai atpakaļ. Bet viņa atlec sānis kā kalnu kaza. Pat tēvs iesmējās. Aizsūtīja viņu vēl kaut kur. Viņa paņēma krūzi, aizskrēja, atnesa uz apaļa dēlīša neraudzētu maizi un atkal notupās, saliecās, acis nenolaiž — tikai skatās.

Aizgāja tatāri, atkal aizslēdza durvis. Pēc kāda brīža pie Žiļinu atnāk nogajietis un saka:

— Aidā, saimnieks, aidā!

Arī neprot krieviski. Tik daudz Žiļins saprata, ka liek kaut kur iet.

Sāka iet Žiļins ar siekstu, klibo, soli paspert nevar, tā vien griež kāju uz vienu pusi. Vilkās Žiļins pakaļ nogajietim. Skatās — tatāru ciems, kādas desmit mājas, arī baznīca viņējo, ar tornīti. Pie vienas mājas stāv trīs apsegloti zirgi. Zēni tos tur aiz pavadām. Izskrēja no tās mājas melnīgsnējais tatārs, māj ar roku, lai Žiļins nāk pie viņa. Pats smejas un tik triec

kaut ko savā valodā, un ieiet atpakaļ. Iegāja Žiļins iekšā. Goda istaba laba, .sienas gludi ar mālu apmestas. Pie priekšējās sienas nolikti raibi pēļi, gar sānu sienām karājas dārgi tepiķi, uz tepiķiem šautenes, pistoles un zobeni — visi sudrabā kalti. Pie vienas sienas krāsniņa, zema, līdz ar grīdu. Klons tīrs kā piedarbā, viss priekšējais stūris noklāts ar voiloku; uz voiloka tepiķi, bet uz tepiķiem dūnu spilveni. Un uz tepiķiem vieglos zābaciņos sēž tatāri: melnīgsnējais, sarkanbārdainais un

trīs viesi. Aiz muguras visiem dūnu spilveni, bet priekšā uz apaļa dēlīša prosas bliņas un tasīte ar kausētu sviestu, un krūzē tatāru alus — buza. Ēd ar rokām, un rokas visas vienos taukos.

Uzlēca kājās melnīgsnējais, lika Žiļinu nosēdināt malā, nevis uz tepiķa, bet uz kaila klona; pats atkal apsēdās uz tepiķa un cienā viesus ar bliņām un buzu.

Kalps nosēdināja Žiļinu, pats novilka virsējos zābakus, nolika pie durvīm rindiņā, kur jau stāvēja citi zābaki, un apsēdās uz voiloka tuvāk saimniekiem, skatās, kā viņi ēd, pats siekalas rij.

Paēda tatāri bliņas, ienāca tatāriete, tādā pašā kreklā kā meita un biksēs; ap galvu apsiets lakats. Aiznesa sviestu un bliņas, pasniedza glītu bļodu un krūzi ar Šauru kaklu. Tatāri nomazgāja rokas, pēc tam, rokas salikuši, notupās uz ceļiem, pūta nz visām pusēm elpu un skaitīja lūgšanas. Tērgāja savā valodā. Tad viens no viesiem — tatāriem pagriezās pret Žiļinu un sāka runāt krieviski.

—   Tevi sagūstīja Kazi-Muhameds, — viņš saka un rāda uz sarkanbārdaino tatāru, — un atdeva Abdu- lam-Muratam, — rāda uz melnīgsnējo. — Abduls- Murats tagad tavs saimnieks.

Žiļins klusē. Ierunājās Abduls-Murats un visu laiku rāda uz Žiļinu, un smejas, un tik vervcle: «Zaldāts, uruss, labs uruss.»

Tulks saka:

—   Viņš tev liek aizrakstīt uz mājām vēstuli, lai atsūta izpirkšanas naudu. Kā atsūtīs naudu, viņš tevi atlaidīs.

Žiļins padomāja un jautā:

—   Bet vai viņš daudz grib par izpirkumu?

Tatāri parunājās; un tad runā tulks:

—   Trīs tūkstoši rubļu.

—   Nē, — saka Žiļins, — es to samaksāt nevaru. Pielēca kājās Abduls, sāka mētāties rokām, kaut ko

stāsta Žiļinam — domā, ka viņš sapratīs. Tulks pārtulko:

—   Cik tad tu dosi? Žiļins padomāja un saka:

—   Pieci simti.

Nu tatāri sāka vcrvclēt vienā laidā, visi reizē. Abduls sāka kliegt uz sarkanbārdaino un tā buldurējama siekalas šķīda uz visām pusēm. Betsarkan- bārdainais tikai piemiedz acis un klakšķina mēli. Tad viņi apklusa, tulks saka:

—        Saimniekam pieci simti rubļu ir par maz. Viņš pats par tevi divi simti samaksāja. Kazi-Mubameds viņam bija parādā. Viņš tevi paņēma par parādu. Trīs tūkstoši rubļu, mazāk nevar. Bet, ja nerakstīsi, ietupinās bedrē, slānīs ar pletni.

«Ek,» domā Žiļins, «jo vairāk no viņiem baidīšos, jo sliktāk būs.»

Pielēca kājās un saka:

—        Bet tu viņam, sunim, pasaki, ja viņš mani grib baidīt, tad nedošu ne kapeiku un arī nerakstīšu. Nekad no jums, suņiem tādiem, neesmu baidījies un nebaidīšos arī.

Tulks pārtulkoja, atkal visi reize ierunājās.

Buldurēja ilgi, melnīgsnējais pielēca kājās, piegāja pie Žiļina.

—   Uruss, — saka, — džigits, džigits uruss!

Džigits viņu mēlē nozīmē «brašs puisis». Un pats

smejas; pateica kaut ko tulkam, bet tulks saka:

—   Dod tūkstoš rubļu.

Žiļins palika pie sava: «Vairāk par piecsimt rubļiem nedošu. Bet, ja nobendēsiet, — nekā nedabūsiet.»

Parunāja tatāri, aizsūtīja kalpu nezin kur, bet paši skatās gan uz Žiļinu, gan uz durvīm. Atnāca kalps, viņam nopakaļ kāds cilvēks, garš, resns, basām kājām, noskrandis; uz kājas arī sieksta.

Žiļins ievaidējās vien — pazina Kostiļinu. Arī viņš saķerts. Nosēdināja viņus blakus; sāka viņi stāstīt viens otram, kā bijis, bet tatāri klusē, skatās. Izstāstīja Žiļins, kas ar viņu noticis. Pastāstīja Kosti- ļins, ka zirgs aizkusis, šautene nesprāgusi un ka šis pats Abduls viņu panācis un saņēmis.

Uzlēca Abduls kājās, rāda uz Kostiļinu, kaut ko saka. Tulks pārtulkoja, ka viņi abi tagad piederot vienam saimniekam un, kurš pirmais došot naudu, to pirmo atlaidīšot.

—   Redzi, — viņš saka Žiļinam, — tu tik sirdies,

bet tavs biedrs ir lēnīgs; viņš aizrakstīja vēstuli uz mājām, pieci tūkstoši rubļu atsūtīs. Viņu tad ar labi baros un pāri nedarīs.

Bet Žiļins atbild:

—    Biedrs lai dara, kā grib, viņš varbūt ir bagāts, bet es neesmu bagāts. Kā es teicu,— viņš saka,— tā paliks. Sitiet vai nost, nekāda labuma jums nebūs, bet vairāk par piecsimt rubļiem nerakstīšu.

Brīdi abi klusēja. Pēkšņi uzlēca kājās Abduls, sameklēja lādīti, izņēma spalvu, gabalu papīra un tinti, piegrūda Žiļinam klāt, uzsita uz pleca, rāda: «Raksti.» Samierinājās par piecsimt rubļiem.

—   Uzgaidi vēl, — Žiļins saka tulkam,— iestāsti viņam, lai viņš mūs labi ēdina, dod drēbes un apa-

vas, kā pienākas, lai tur mūs kopā, mums nebūs tik garlaicīgi, un lai siekstu noņem.

Pats skatās uz saimnieku un smejas. Smejas arī saimnieks. Noklausījās un saka:

— Drēbes iedošu vislabākās: gan čerkesu svārkus, gan zābakus, kaut vai precībās brauc. Ēdināšu kā kņazus. Ja vēlas dzīvot abi kopā, lui tad dzīvo šķūnī. Bet siekstu noņemt nevar, — aizbēgsiet. Tikai pa nakti noņemšu. — Pieskrēja, sapurināja aiz pleca: — Tavs labs, mans labs!

Uzrakstīja Žiļins vēstuli, bet uz vēstules neuzrakstīja, kā vajag, — lai neaizietu. Pats nodomā: «Aizbēgšu.»

Aizveda Žiļinu un Kostiļinu uz šķūni, atnesa viņiem tur kukurūzas salmus, krūzi ar ūdeni, maizi, divus vecus čerkesu svārkus un novalkātus zaldātu zābakus. Redzams, novilkuši nogalinātajiem zaldātiem. Pa nakti noņēma siekstu un pašus ieslēdza šķūnī.

III

Žiļins ar biedru ta nodzīvoja veselu menesi. Saimnieks tikai smejas: «Tavs, Ivans, labs — mans, Abduls, labs.» Bet ēdināja slikti — cita nekā nedeva

kā neraudzētus prosas miltu plāceņus un citreiz pat gluži jēlu mīklu.

Kostiļins vēlreiz rakstīja uz mājām, visu laiku gaidīja naudu un garlaikojās. Caurām dienām sēž šķūnī un skaita dienas, kad pienāks vēstule, vai arī guļ. Bet Žiļins zināja, ka viņa vēstule neaizies, tomēr citu nerakstīja.

«Kur gan lai māte ņem tik daudz naudas, ko mani izpirkt,» domā Žiļins. «Jau tā viņa gandrīz ar to vien iztika, ko es sūtīju. Ja viņai jāsadabū piecsimt rubļu, tad galīgi jāizput; dievs dos, pats varbūt izkultos.»

Un visu laiku viņš gudro un pētī, kā bēgt. Staigā pa aulu, uzsvilpo, bet reizēm sēž un kaut ko meistaro — vai nu no māliem lipina lelles, vai no klūdziņām pin groziņus. Žiļins bija meistars uz visādu darbu.

Vienreiz viņš iztipināja lelli, ar degunu, ar rokām, ar kājām, tatāru kreklā, un uzlika uz jumta. Gāja tatārietes pēc ūdens. Saimnieka meita Dina ieraudzīja lelli, pasauca tatārietes. Nolika krūzes, skatās, smejas. Žiļins noņem lelli no jumta, sniedz viņām. Tatārietes smejas, bet neuzdrīkstas ņemt. Tad viņš atstāja lelli, iegāja šķūnī un skatās, kas nu būs.

Pieskrēja Dina, palūkojās apkārt, paķēra lelli un aizskrēja.

Otrā rītā skatās — Dina mazā gaismiņā iznākusi uz sliekšņa ar lelli. Lelli jau saposusi sarkanām lupatiņām un auklē kā bērnu, pati savā nodabā klusi aijādama. Iznāca vecene, sāka bārties uz viņu, izrāva lelli, sadauzīja, aizsūtīja Dinu kaut kur pie darba.

Iztaisīja Žiļins citu lelli, vēl labāku, atdeva Dinai. Reiz Dina atnesa krūzi, nolika, pati notupās un raugās Žiļinā, smejas un rāda uz krūzi:

«Par ko gan viņa priecājas?» domā Žiļins. Paņēma krūzi, sāka dzert. Domāja — ūdens, bet krūzē piens. Izdzēra viņš pienu. «Labs,» saka.

Kā salīksmojās Dina!

— Labs, īvans, labs! — un uzlēca kājās, sasita plaukstas, izrāva krūzi no rokām un aizskrēja.

Un kopš tā laika viņa sāka katru dienu slepus nest Žiļinam

pienu. Un vēl kas — talāri no kazas piena taisa siera plāceņus un kaltē uz jumtiem. Viņa tam slepus nesa šos plāceņus. Un vēl — vienreiz saimnieks nokāva aunu, viņa atnesa piedurknē gabalu auna gaļas. Nomet un aizbēg.

Reiz bija stiprs negaiss, un veselu stundu lietus gāza kā no spaiņa. Un saduļķojās visas upītes. Kur brasls bija, tur ūdens pacēlās par trim aršīnām, akmeņus veļ. Visur tek strauti, kalni rūc vien. Un, kad negaiss pārgāja, pa visu aulu tek strauti. Žiļins izlūdzās no saimnieka nazīti, izgrieza vārpstu, dēlīšus, iztaisīja riteni un blakus ritenim piestiprināja katrā pusē pa lellei.

Atnesa meitenes lupatiņas, viņš apģērba lelles: vienu par vīrieti, otru par sievieti; nostiprināja tās, riteni ielika strautā. Ritenis griežas, un lelles lēkā.

Salasījās viss ciems: zēni, meitenes, sievas, arī tatāri atnāca un klakšķina mēli:

—   Ai uruss! Ai Ivans!

Bija Abdulam krievu pulkstenis, sabojāts. Pasauca viņš Žiļinu, rāda pulksteni, klakšķina mēli. Žiļins saka:

—   Dod, izlabošu!

Paņēma pulksteni, ar nazīti izārdīja, izlika pa daļām, tad atkal salika, atdeva atpakaļ. Iet pulkstenis.

Nopriecājās saimnieks, atnesa viņam savu veco bešmetu, visu vienās skrandās, uzdāvināja. Neko darīt — paņēma: gan jau noderēs ko apsegties naktī.

No tā laika Žiļinu izslavēja par meistaru. Sāka pie viņa jāt pat no tāliem auliem: cits nes labot šautenes atslēgu vai pistoli, cits pulksteni. Atveda saimnieks viņam instrumentus: gan knaiblītes, gan svārpstiņus, gan vīlīti.

Saslima vienreiz kāds tatārs, atnāca pēc Zilina: «Nāc lūko dziedināt.» Žiļins neko nezina, kā dziedināt. Aizgāja, paskatījās, domā: «Varbūt izveseļosies pats.» Aizgāja uz šķūni, paņēma ūdeni, smiltis, sajauca. Tatāru klātbūtnē čukstus apvārdoja ūdeni, deva izdzert. Atveseļojās, par laimi, tatārs. Žiļins jau sāka mazliet saprast viņu valodu. Citi tatāri pie viņa jau pieraduši, tikko kāda vajadzība, sauc: «Ivan, Ivan,» — bet citi tāpat vēl glūn kā uz zvēru.

Sarkanbārdainim nepatika Žiļins. Kā redz, sabožas un novēršas vai arī nolamā viņu. Vēl viņiem bija kāds vecis. Tas nedzīvoja aulā, bet nāca no kalna pakājes. Žiļins viņu redzēja tikai tad, kad tatārs gāja uz mošeju dievu lūgt. Viņš bija maza auguma, cepure aptīta ar baltu dvieli. Bārdele un ūsas apcirptas, baltas kā pūkas; seja krunkaina un sarkana kā ķieģelis, deguns līks kā ērglim, acis pelēkas, ļaunas un mutē neviena zoba — tikai divi ilkņi. Reizēm iet viņš

ar savu čalmu, atspiežas uz sava kruķa un kā vilks skatās apkārt. Kā ierauga Žiļinu, iešņācās un novēršas.

Aizgāja reiz Žiļins kalnu pakājē paskatīties, kur vecis dzīvo. Nogāja pa celiņu, skatās— dārziņš, apkārt akmeņu sēta, aiz sētas ķirši, aprikozes un būdiņa ar plakanu jumtu. Piegāja viņš tuvāk, redz — stāv no salmiem pīli bišu stropi, un bites lido un dūc. Un vecis tup uz ceļiem, pie stropa kaut ko dara. Pakāpās Žiļins augstāk paskatīties, un sieksta iežvadzējās. Vecis atskatījās, — kā iespiedzās, izrāva no jostas pistoli, izšāva uz Žiļinu. Tas tik tikko paspēja aiz akmens aizslēpties.

Atnāca vecis pie saimnieka sūdzēties. Atsauca saimnieks Žiļinu, pats smejas un jautā:

— Kāpēc gāji pie veča?

—   Es viņam nekā ļauna neesmu izdarījis, — Žiļins saka. — Es gribēju paskatīties, kā viņš dzīvo.

Pastāstīja saimnieks. Bet vecis niknojas, šņāc, kaut ko murmina, atņirdzis savus ilkņus, rāda uz Žiļinu. Žiļins visu nesaprata, bet to saprata, ka vecis liek saimniekam nogalināt krievus un neturēt viņus aulā. Vecis aizgāja.

Sāka Žiļins izjautāt saimnieku: kas tas par veci? Saimnieks tad nu saka:

—   Tas ir liels cilvēks! Viņš bija pirmais džigits, viņš daudzus krievus nogalēja, bija bagāts. Viņam bija trīs sievas un astoņi dēli. Visi dzīvoja vienā aulā. Atnāca krievi, izpostīja aulu un septiņus dēlus nogalināja. Viens dēls palika un pārgāja krievu pusē. Vecis aizgāja un pats arī pārgāja pie krieviem. Padzīvoja pie viņiem trīs mēnešus, atrada tur savu dēlu, pats viņu nogalināja un aizbēga. Kopš tā laika viņš nometa karošanu pie malas, aizgāja uz Meku dievu pielūgt, tāpēc viņam tā čalma. Tos, kas bijuši Mekā, sauc par Hadži, un tic valkā čalmu. Jūsējos viņš neieredz. Liek tevi nogalināt, bet es nevaru tevi nogalināt, es par tevi naudu esmu samaksājis un tevi, Ivan, esmu iemīļojis; es tevi ne tikai kā nogalināt nevaru, es tevi pat neatlaistu, ja nebūtu devis vārdu. — Smejas un pats krieviski saka: — Tavs, Ivans, labs — mans, Abduls, labs!

r

V a Žiļins nodzīvoja veselu menesi. Dienu staiga pa aulu vai ko strādā, bet, tiklīdz uznāk nakts un aulā viss apklust, viņš šķūnī rok. Rakt bija grūti, tādēļ

ka akmeņi, un viņš tos vīlēja ar vīli un izraka zem sienas alu, lai var izlīst. «Tagad tikai labi jāizpētī apkārtne,» domā, «uz kuru pusi iet. Neviens tatārs jau nekā nestāsta.»

Nu un viņš izraudzījās laiku, kad saimnieks aizjājis; pēc pusdienas gāja aiz aula kalnā un gribēja no turienes izlūkot apkārtni, liet saimnieks, jādams projām, bija dēlēnam pavēlējis pieskatīt Žiļinu, neizlaist no acīm. Skrien dēlēns pakaļ Žiļinam un kliedz:

—   Neej nekur! Tēvs neatļāva! Tūlīt pasaukšu ļaudis!

Sāka Žiļins viņu pierunāt.

—    Nekur tālu neiešu, — viņš saka, — tikai lai kalnā uzkāpšu; man jāsameklē zāles, ar ko ļaudis ārstēt. Nāc man līdzi, es ar siekstu nekur nevaru aizbēgt. Es tev rīt iztaisīšu stopu un bultas.

Pierunāja mazo, aizgāja abi. Ja tā paskatās uz kalnu — nav tālu, bet ar siekstu grūti; gāja, gāja, ar mokām uzrāpās. Apsēdās, sāka vērot. Dienvidu pusē aiz šķūņa ieplaka, ganās zirgi un cits auls redzams lejāk. Aiz aula otrs kalns, vēl stāvāks, bet aiz tā atkal kalns. Starp kalniem zilgmo mežs, bet tālāk vēl slejas kalni — cits par citu augstāki. Bet par visiem augstāk balti kalni kā cukurs, apsniguši. Un viens sniegainais visaugstākais kalns izskatās kā cepure citiem. Ausmas un rieta pusē — visur lādi

paši kalni, šur tur aizās kūp auli. aJā,» viņš domā, «te visur ir viņējo puse.» Sāka skatīties uz krievu pusi: lejā upīte, savējs auls, dārziņi visapkārt. Upītes malā kā mazas lelles redzamas sievas, notupušās skalo veļu. Aiz aula zemāks kalns, aiz tā vēl divi kalni ar mežu, bet starp abiem kalniem zilgo līdzenums, un pa šo līdzenumu tālu tālu it kā dūmi klājas. Sāka Žiļins atminēties, kur saule uzlēca un kur norietēja, kad viņš dzīvoja cietoksnī. Redz — tik tiešām, šajā ielejā jābūt mūsu cietoksnim. Uz turieni, starp šiem diviem kalniem, arī jābēg.

Sāka saulīte rietēt. Baltie, sniegainie kalni kļuva sārti, melnajos kalnos satumsa, no ieplakām cēlās migla, un pati tā ieleja, kur vajadzētu būt mūsu cietoksnim, no rieta kā ugunīs iedegās. Ieskatījās Žiļins vērīgi — ielejā kaut kas tā kā kustas, gluži kā dūmi no skursteņa. Un tā vien viņam liekas, ka tas pats ir krievu cietoksnis.

Bija jau vēls. Varēja dzirdēt, kā mulla nokliedzas. Dzen ganāmpulku mājās, govis mauj. Mazais visu laiku sauc: «Iesim,» — bet Žiļinam nemaz negribas Iet projām.

Atgriezās viņi mājās. «Nu,» domā Žiļins, «vietu tagad pazīstu, jābēg.» Gribēja bēgt to pašu nakti. Naktis bija tumšas — vecs mēness. Bet, kā par nelaimi, vakarā atgriezās tatāri. Dažreiz viņi atjāj, dzen sev līdzi lopus un ir jautri. Bet šoreiz nekā neatdzina, tik uz segliem atveda nogalinātu tatāru, sarkanbārdainā brāli. Atjāja nikni, sapulcējās visi uz bērēm. Izgāja arī Žiļins paskatīties. Mirušo ietina audeklā, bez zārka Iznesa zem činārām aiz aula, nolika zālē. Atnāca mulla, sanāca veči, aptina cepures ar dvieļiem, noāva kājas, notupās pie miroņa.

Pašā priekšā mulla, aiz viņa rindā trīs veči ar čalmām, bet aiz tiem vēl tatāri. Visi notupušies, galvas nodūruši un klusē. Klusēja ilgi. Pacēla galvu mulla un saka:

—   Allah! (tas nozīmē dievs). — Pateica šo vienu vārdu, un atkal visi nodūra galvas un ilgi klusēja; sēž, pat nepakustas.

Atkal pacēla galvu mulla:

—    Allah! — un visi nomurmināja: — Allah! — un atkal apklusa. Mironis guļ zālē nekustīgs, un arī viņi tikpat kā miruši. Nepakustas neviens. Tik vien dzirdams, kā vējiņš čabina čināras lapas. Pēc tam mulla noskaitīja lūgšanu, visi piecēlās, pacēla mirušo uz rokām un aiznesa. Pienesa pie bedres; tā nebija vienkārša bedre, bet parakta apakš zemes kā pagrabs. Pa'ņēma mironi zem padusēm un ceļgaliem, salieca, lēnītiņām nolaida lejā, pabāza sēdus zem zemes, salika viņam rokas uz vēdera.

Nogajietis zaļus meldrus atstiepa, tatāri izklāja ar meldriem bedri, žigli aizbēra ar zemi, nolīdzināja, bet miroņa galvgalī stāvus nolika akmeni. Nomīdīja zemi, atkal nosēdās rindiņā pie kapa. Ilgi klusēja.

— Allah! Allah! AUah! — nopūtās un piecēlās.

Izdalīja sarkanbārdainais večiem naudu, pēc tam piecēlās, paņēma pletni, iesita sev trīs reizes pa pieri un gāja mājās.

Otrā rītā redz Žiļins: sarkanbārdainais izved ķēvi aiz aula, un viņam līdzi iet trīs tatāri. Izgāja aiz aula, sarkanbārdainais novilka bešmetu, uzrotīja piedurknes, — bet ta milzīgas rokas viņam, — izvilka kinžalu, patrina uz galodiņas. Atlieca tatāri ķēvei galvu atpakaļ, piegāja sarkanbārdainais, pārgrieza rīkli, nogāza ķēvi zemē un sāka dīrāt, ar dūrēm ādu aiz- plēsdams. Atnāca sievas, meitas, sāka tīrīt zarnas, skalot iekšas. Pēc tam sacirta ķēvi, ienesa iekšā. Un viss auls sanāca pie sarkanbārdainā uz bēru mielastu.

Trīs dienas ēda ķēves gaļu, dzēra buzu — pieminēja nelaiķi. Visi tatāri bija mājās. Ceturtajā dienā, ap pusdienas laiku, Žiļins redz — kaut kur pošas. Atveda zirgus, sakopās un aizjāja cilvēku desmit, un arī sarkanbārdainais aizjāja, tikai Abduls palika mājās. Mēness vēl jauns, tikai maza maliņa — naktis vēl joprojām tumšas.

«Jā,» domā Žiļins, «nu ir jābēg,» — un pasaka Kostiļinam. Bet Kostiļins nobijās:

—   Kā mēs bēgsim? Pat ceļa nezinām.

—   Es zinu ceļu.

—   Bet pa vienu nakti nekur tālu netiksim.

—        Ja netiksim, dienu pārlaidīsim mežā. Es, redz, plāceņus sakrāju. Ko tad fe čurnesi? Labi, ja atsūtīs naudu, bet ja tik daudz nedabūs? Tatāri tagad nikni, krievi viņējo nogalinājuši. Spriež un gudro — grib mūs nogalināt.

Padomāja, padomāja Kostiļins:

—   Labi, bēgsim ar.

I

Ielīda Žiļins ala, paraka to platāku, lai ari Kostiļins var izlīst; abi sēž — gaida, kamēr aulā viss apklusīs. Tikko aulā ļaudis apklusa, Žiļins palīda zem sienas,

izrāpās laukā. Čukst Kostiļinam: «Lien!» Un nu lien arī Kostiļins, bet aizķēra ar kāju akmeni, sacēla troksni. Bet saimniekam bija sargs — raibs suns. Un varen nikns; sauca par Uļašinu. 2iļins to jau agrāk bija ieēdinājis. Izdzirda Uļašins, sāka vankšķēt un metās viņiem virsū, citi suņi šim līdz. Žiļins klusītiņām iesvilpās, nosvieda gabalu plāceņa — Uļašins pazina, sāka luncināt asti un mitējās riet.

Saimnieks izdzirda, no sakļas sāka rīdīt:

—   Cui! Cui, Uļašin!

Bet Žiļins kasa Uļašinam aiz ausīm. Suns nerej, glaužas viņam gar kājām, luncina asti.

Viņi pasēdēja aiz stūra. Viss apklusa, bija tikai dzirdams, ka kūtī sprauslā aita un lejā pa oļiem murd ūdens. Tumšs, augstu pie debesīm stāv zvaigznes; virs kalna atspīdēja jaunais mēness ar radziņiem uz augšu. Ieplakās balta migla kā piens.

Piecēlās Žiļins, saka biedram:

—   Nu, brāl, aidā!

Tikko sāka iet, dzird — uz jumta iedziedas mulla: «Allah! Besmillā! Ilrahman!» Skaidrs — ļaudis ies uz mošeju. Apsēdās atkal abi, paslēpušies pie sienas. Ilgi sēdēja, gaidīja, kamēr ļaudis aizstaigās. Atkal viss apklusa.

—   Nu, ar dievpalīgu! — Pārmeta krustu, sāka iel. Pārgāja pāri pagalmam, pa krauju nokāpa pie upītes, pārbrida pāri upītei, sāka iet pa ieplaku. Migla bieza, pie pašas zemes, bet virs galvas zvaigznes skaidri samanāmas. Ži|ins pēc zvaigznēm vēro, uz kuru pusi iet. Miglā vēss, iešana viegla, tikai zābaki neērti •— nominušics. Žiļins novilka savus, nosvieda un gāja basām kājām. Palēkā no viena akmens uz otru un raugās uz zvaigznēm. Kostiļins sāka atpalikt.

—   Ej lēnāk, — viņš saka, — nolādētie zābaki — visas kājas noberzuši.

—   Velc nost, būs vieglāk.

Novilka Kostiļins zābakus — vēl ļaunāk: uz akmeņiem nobrāza kājas un tāpat netiek līdzi. Žiļins viņam saka:

—   Kājas nobrāzīsi — sadzīs, bet, ja noķers, — būs sliktāk, nositīs.

Kostiļins nekā nesaka, iet un kunkst. Gāja viņi pa leju ilgi. Dzird — pa labi ierejas suņi. Žiļins apstājās, apskatījās, parāpās kalnā, pataustīja rokām.

—   Eh, — viņš saka, — esam pārskatījušies, — par daudz pa labi paņēmuši. Te svešs auls, es to redzēju no kalna. Jāiet atpakaļ un vairāk pa kreisi, pret kalnu. Te vajag būt mežam.

Bet Kostiļins saka:

—   Kaut mazdrusciņ pagaidi, ļauj elpu atvilkt, man kfijas vienās asinīs.

—   Nekas, brāl, gan sadzīs; liec vieglāku soli! Redz, tā!

Un Žiļins paskrēja atpakaļ un pa kreisi, kalnā, uz meža pusi.

Kostiļins tāpat paliek iepakaļ un vaid. Žiļins apsauc, apsauc šo un pats tik iet un iet.

Viņi uzkāpa kalnā. Tā arī ir — mežs klāt. Iegāja mežā, uz ērkšķiem saplēsa drēbes lupatskrandās. Mežā gadījās uziet uz taciņas. Iet tālāk.

—   Stāt! — uz ceļa iedunas pakavi. Apstājās, klausās. Nodipināja kā zirgs un apslāps. Sāka soļot — atkal iedunas. Viņi apstājas, un arī šis apstājas. Žiļins pielīda tuvāk, skatās uz ceļa gaišumu — kaut kas stāv: tāds kā zirgs, bet zirgam mugurā kas savāds, pēc cilvēka neizskatās. Nosprauslājās — dzird. «Nu tavu brīnumu!» iesvilpās Žiļins klusītiņām — kā metās no ceļa mežā, nobrīkšķēja vien kā vētra, zarus lauzdama.

Kostiļins aiz bailēm nogāzās gar zemi. Bet Žiļins smejas un saka:

—   Tas ir briedis. Dzirdi, kā ar ragiem lauž zarus. Mēs baidāmies no viņa, bet šis baidās no mums.

Gāja tālāk. Jau Sietiņš sāka laisties uz leju, rīts vairs nebija tālu. Bet, vai iet uz pareizo pusi vai ne — nezina. Žiļinam šķiet, ka pa šo pašu ceļu viņu

veduši un ka lidz savējiem vēl būs kādas verstis desmit, bet drošu zīmju nav, un turklāt naktī gudrs nevar tikt. Izgāja uz pļaviņas. Kostiļins apsēdās un saka:

—   Dari, kā gribi, bet es neiešu: kājas neklausa.

Sāka Žiļins viņu pierunāt.

—   Nē, — saka, — līdz galam neaiziešu, nevaru.

Sadusmojās Žiļins, nospļāvās un izlamāja viņu.

—   Tad iešu viens, palk>c sveiks.

Kostiļins pielēca kājās un sāka iet. Nogāja viņi verstis četras. Migla mežā sēdās vēl biezāka, nekā vairs redzēt, un zvaigznes arī tikko saskatāmas.

Pēkšņi dzird — priekšā zirga dipoņa. Dzirdams — pakavi sitas pret akmeņiem. Nogūlās Žiļins uz vēdera, sāka klausīties pie zemes.

—   Kā tad — šurp, uz mums kāds jāj!

Noskrēja viņi nost no ceļa, paslēpās krūmos un gaida. Žiļins rāpus pielīda pie ceļa, skatās — jāj tatārs, dzen govi. Pats pie sevis kaut ko murmulē. Aizjāja tatārs, Žiļins atgriezās pie Kostiļina.

—   Šoreiz, paldies dievam, garām. Celies, iesim.

Kostiļins gribēja piecelties un pakrita.

—   Nevaru, nudien, nevaru, man nav spēka.

Vīrs smagnējs, tukls, sasvīda; un, kā tika mežā aukstā miglā — un kājas arī nobrāztas, — tā palika

gluži bez spēka. Mēģināja Žiļins ar varu viņu piecelt. Kostiļins kā iekliedzās:

—   Vai, kā sāpi

Žiļins gluži vai pamira.

—   Ko tu kliedz! Tatārs tak tuvu, izdzirdīs. — Bet pats domā: «Viņš patiešām savārdzis, ko lai iesāku ar viņu? Nav labi pamest biedru vienu.»

—   Nu, — Žiļins saka, — celies, sēdies kukuragā, nesīšu, ja nevari paiet.

Viņš uzsēdināja Kostiļinu mugurā, ar rokām saņēma aiz ciskām, izgāja uz ceļa un stiepa.

—   Tikai, dieva dēļ, nežņaudz man kaklu, — Žiļins saka. — Turies aiz pleciem!

Grūti Žiļinam, viņam tāpat kājas asinīs, nomocījies līdz pēdējam. Saliecas, saņem labāk, pagrūž Kostiļinu augstāk uz muguras un stiepj pa ceļu tālāk.

Redzams, tatārs izdzirdīs Kostiļina kliedzienu. Žiļins klausās — jāj kāds aiz muguras, sauc kaut ko savā mēlē. Metās Žiļins krūmos. Tatārs izrāva šauteni, izšāva — netrāpīja, iespiedzās pa savam un aizauļoja pa ceļu.

—   Nu, brāl, — saka Žiļins, — beigas ir! Tas, suns, tūlīt savāks tatārus un dzīsies mums pakaļ! Ja nenoiesim verstis trīs, tad mums beigas. — Bet pats pie sevis domā par Kostiļinu: «Kāds velns mani dzina ņemt līdz šo bluķi! Viens es jau sen būtu gabalā.»

Kostiļins saka:

—   Ej viens pats, kālab tev manis dēļ jāiet bojā.

—   Nē, neiešu: nav labi biedru pamest vienu.

Paņēma atkal Kostiļinu uz muguras, stiepa tālāk. Tā viņš nogāja vēl kādu versti. Vēl arvien mežs, malu ne manīt nemana. Bet migla sākusi izklīst un debesis it kā apmākties. Zvaigznes vairs neredz. Žiļins izmocījies.

Pie ceļa kāds avotiņš, ar akmeņiem izlikts. Žiļins apstājās, nolika Kostiļinu zemē.

—   Jāatpūšas, jāpadzeras,— viņš saka. — Uzkodīsim plāceņus. Nu vairs nevar būt tālu.

Tikko pieliecas dzert, dzird — aiz muguras dipoņa. Atkal viņi metās pa labi, krūmos, zem kraujas, un pieplaka pie zemes.

Dzird — tatāru balsis: ap-

stājušies tatāri tai pašā vietā, kur viņi no ee(a nogriezās. Parunājās, tā kā suņus parīdīja. Dzird — brīkšķ kaut kas pa krūmiem, taisni uz viņiem svešs suns. Apstājās, sāka riet.

Lien arī tatāri — tāpat sveši; sagrāba viņus, sasēja, uzsēdināja zirgos un veda projām.

Nojāja verstis trīs, sastapa viņus Abduls ar diviem tatāriem. Parunāja kaut ko ar tatāriem, pārsēdināja uz saviem zirgiem, veda atpakaļ uz aulu.

Abduls vairs nesmejas un nesaka viņiem ne vārda.

Rītausmā atveda aulā, nosēdināja uz ielas. Saskrēja bērni. Sviež ar akmeņiem, sit ar pletnēm, spiedz.

Salasījās tatāri bariņā, arī vecis no lejas atkāpa. Visi sāka runāt. Žiļins dzird, ka spriež par viņiem, ko darīt. Daži saka — vajagot viņus sūtīt tālāk kalnos, bet vecis saka: «Vajag nogalināt.» Abduls strīdas, saka: «Es par viņiem naudu esmu samaksājis, es par viņiem gaidu izpirkumu.» Bet vecis atbild: «Neko viņi tev nesamaksās, tikai nelaimē tu iedzīvosies. Turklāt grēks krievus barot. Nogalināt — un beigas!»

Izklīda. Pienāca saimnieks pie Žiļina, sāka runāt.

— Ja man, — saka, — neatsūtīs izpirkšanas naudu, pēc divām nedēļām es jūs pēršu, ka gaismu neredzēsiet. Bet, Ja tu vēlreiz lūkosi bēgt, es tevi nositīšu kā suni. Raksti vēstuli, uzraksti labi!

Atnesa viņiem papīru, uzrakstīja viņi vēstules. Pēc tam viņiem kājas iespīlēja siekstā, aizveda viņus aiz mošejas. Tur bija bedre, aršīnas piecas — un viņus nolaida tai bedrē.

Uzīve viņiem kļuva pavisam nelāga. Siekstas neņēma nost un ārā nelaida. Viņiem tur lejā nometa jēlu mīklu kā suņiem un krūzi ar ūdeni ielaida.

Bedrē — smirdoņa, smacīgs un mitrs. Kostiļins pavisam savārga, uztūka, un sāpes lauza visus kaulus; un viņš visu laiku kunkst vai guļ. Arī Žiļins sadrūma: redz — slikti ir. Un nezina, kā izkulties.

Sāka viņš rakties, bet nav kur zemi izmest; ieraudzīja saimnieks, piedraudēja nosist.

Reiz Žiļins tup un domā par dzīvi brīvībā, un viņam bēdīgi ap sirdi. Pēkšņi tieši klēpī iekrita plācenis, otrs un ķirši sāk birt. Paskatījās uz augšu, tur Dina. Palūkojās uz viņu, pasmējās un aizskrēja. Žiļins nu domā: «Vai Dina nepalīdzētu?»

Attīrīja bedrē vietiņu, sakašņāja mālus un sāka lipināt lelles. Sataisīja cilvēkus, zirgus, suņus un domā: «Kad Dina atnāks, izmetīšu viņai.»

Tikai otrā dienā Dinas nav. Žiļins dzird — dimd pakavi un kādi aizjāj garām, un pie mošejas sapulcējušies tatāri, strīdas, kliedz un piemin krievus. Un dzirdama veča balss. Labi gan viņš nesaklausīja, bet varēja nojaust, krievi pienākuši tuvu un tatāri baidās, ka neienāk aulā, un nezina, ko ar gūstekņiem darīt.

Parunāja un aizgāja. Pēkšņi dzird — kaut kas augšā iečabas. Redz — Dina pietupusies, celīši augstāk par galvu, pārliekusies, kakla rota nokārusies, šūpojas virs bedres. Actiņas spīd vien kā zvaigznītes. Izvilka no piedurknes divus siera plāceņus, nometa viņam. Žiļins paņēma un saka:

—        Kāpēc tik ilgi nenāci? Es tev rotaļlietas iztaisīju. Se, ņem! — Sāka sviest pa vienai, bet viņa purina galvu, nemaz neskatās.

—        Nevajag! — viņa saka. Paklusēja, pasēdēja un saka: — Ivan, tevi grib nokaut. — Pati sev ar roku novelk pār kaklu.

—   Kas grib nokaut?

—   Tēvs, viņam veči liek, bet man tevis žēl.

Žiļins tad saka:

—• Ja jau tev manis žēl, tad tu man atnes garu kārti.

Viņa purina galvu, ka «nav brīv». Žiļins salika rokas, lūdzas viņu:

—   Dina, lūdzu. Mīļā Dina, atnes.

—       Nav brīv, — viņa saka, — ieraudzīs, visi ir mājā. — Un aizgāja.

Nu sēž vakarā Žiļins un domā: «Kas būs?» Visu laiku raugās augšup. Zvaigznes redzamas, bet mēness vēl nav uzlēcis. Mulla nokliedzās, viss apklusa. Žiļins jau sāk snaust, domā: «Meitēnam bail.»

Pēkšņi viņam uz galvas māli sāka birt, paskatījās uz augšu — gara kārts sitas pret otru bedres malu. Atsitās, sāk laisties lēnītiņām uz leju bedrē. Kļuva priecīgs Žiļins, saķēra ar roku, novilka lejā; kārts stipra. Viņš bija redzējis šo kārti uz saimnieka mājas jumta.

Paskatījās augšup, augstu pie debesīm mirdz zvaigznes, un virs pašas bedres tumsā spulgo Dinas acis kā kaķim. Noliekusi seju pār bedres malu, viņa čukst:

—   Ivan, Ivan! — Un pati ar rokām pie sejas rāda zīmes, lai klusāk.

—   Ko? — Žiļins saka.

—   Visi aizjāja, tikai divi mājās.

Tad Žiļins saka:

—   Kostiļin, nāc, mēģināsim pēdējo reizi; es tev palīdzēšu uzrāpties.

Kostiļins negrib ne dzirdēt.

—   Nē, — saka, — man, redzams, no šejienes laukā netikt. Kur es aiziešu, ja nav spēka ne pakustēties?

—   Nu, tad ardievu, nepiemini ar ļaunu. — Saskūpstījās ar Kostiļinu.

Satvēra kārti, lika Dinai turēt un sāka rāpties augšā. Pāris reizes viņš nošļuka — sieksta traucēja. Kostiļins viņu pieturēja — beidzot uzrāpās augšā. Dina ar rociņām velk viņu aiz krekla, cik vien spēka, pati smejas.

Izvilka Žiļins kārti un saka:

—   Aiznes tur, kur ņēmi, Dina, citādi atķcrsics — sasitīs tevi.

Aizstiepa viņa kārti, bet Žiļins aizgāja pa kalnu uz leju. Norāpās pa stāvumu, paņēma asu akmeni, sāka lauzt vaļā siekstas atslēgu. Bet atslēga stipra, nekādi nosist un neērti arī. Dzird — kāds skrien no kalna lejā, viegli palecas. Domā: «Laikam atkal Dina!» Pieskrēja Dina, paņēma akmeni un saka:

—   Dod, es.

Nometās uz celīšiem, sāka lauzt vaļā. Bet rociņas vājiņas kā žagariņi, spēka nepavisam. Nometa akmeni, apraudājās. Ņēmās atkal Žiļins ap atslēgu, bet Dina notupās blakus, pietur viņu aiz pleca. Atskatījās Žiļins, redz — pa kreisi, aiz kalna, sarkana blāzma iedegusies. Mēness drīz lēks. «Nu,» domā, «kamēr mēness uzlec, jāpāriet pār ieplaku, jātiek mežā.» Piecēlās, nometa akmeni. Jāiet vien ir, kaut ar visu siekstu.

—   Ardievu, Dina, — saka. — Visu mūžu tevi atcerēšos.

Apķērās Dina viņam apkārt, tausta ar rokām, meklē, kur ielikt plāceņus. Paņēma 2iļins plāceņus.

— Paldies tev, gudriniece, — viņš saka. — Kas nu tev taisīs lelles? — Un noglāstīja viņai galvu.

Kā Dina sāka raudāt, aizklāja ar rokām sejiņu, aizskrēja kalnā, kā stirniņa lec. Tumsā tik dzird — rubļi bizē uz muguras nošķind.

Pārmeta krustu Žiļins, saņēma rokā siekstas atslēgu, lai nežvadz, gāja projām pa ceļu, kāju vilkšus vilkdams, bet pats tik raugās uz blāzmu, kur mēness taisās lēkt. Ceļu viņš pazina. Pārtiešām verstis astoņas. Kaut tikai pirms mēness lēkta tiktu līdz mežam! Pārgāja pār upīti; aiz kalna blāzma jau kļuvusi gaišāka. Iet pa ieplaku, iet un vēro: vai tikai mēness nav uzlēcis. Jau blāzma tika skaidrāka, un no vienas malas ieplaka aizvien gaišāka un gaišāka kļūst. No kalna lejā lien ēna, nāk viņam arvien tuvāk.

Iet Žiļins un turas ēnā. Viņš steidzas, bet mēness kāpj vēl ašāk; jau arī pa labi kalnu virsotnes iemirdzējās. Nāca tuvāk mežam, mēness uzkāpa pār kalnu — viss balts, gaišs, gluži kā dienā. Kokiem visas lapiņas redzamas. Kalnos kluss, gaišs; viss kā izmiris. Tikai dzirdams — lejā upīte burbuļo.

Aizgāja līdz mežam — neviens negadījās ceļā. Izraudzījās mežā patumšāku vietiņu, apsēdās atvilkt elpu.

Atpūtās, plāceni apēda. Atrada akmeni, ņēmās atkal lauzt siekstu vaļā. Visas rokas atdauzīja, bet neat- lauza. Piecēlās, gāja tālāk pa ceļu. Nogāja kādu versti, spēka vairs nemaz, — kājas lauž. Pasper soļus desmit un apstājas. «Neko darīt,» domā, «viikšos, kamēr vien varēšu. Bet, ja apsēdīšos, tad vairs nepie- celšos. Līdz cietoksnim jau netikšu, bet, kā uzausīs gaisma, nolikšos mežā, pārlaidīšu dienu un naktī iešu atkal.»

Visu nakti gāja. Tikai gadījās divi tatāri jāšus, bet Žiļins tos izdzirda iztālēm, paslēpās aiz koka.

Jau sāka mēness bālēt, uzkrita rasa, drīz svīdīs gaisma, bet Žiļins vēl nebija ticis līdz mežmalai. «Paiešu vēl trīsdesmit soļu,» domā, «nogriezīšos mežā un apsēdīšos.» Nogāja trīsdesmit soļu, redz — mežs beidzas. Izgāja malā — pavisam gaišs; kā uz delnas priekšā stepe un cietoksnis, bet kreisā pusē, pavisam tuvu kalna pakājē, deg uguņi, dziest, kūp dūmi, un pie ugunskuriem ļaudis.

Ieskatījās ciešāk, redz: spīd šautenes — tātad kazaki, zaldāti.

Kļuva priecīgs Žiļins, saņēma pēdējos spēkus, devās lejā no kalna. Bet pats domā: «Lai dievs pasarg, ja mani te klajā laukā ieraudzīs tatāru jātnieks; kaut arī tuvu, neizbēgšu.»

Tikko tā nodomāja, redz: pa kreisi uz pakalna stāv trīs tatāri, pāris desetīnu atstatu. Pamanīja Žiļinu, auļoja pie viņa. Tad nu viņam sirds vai pamira. Sāka māt rokām, iebrēcās, cik vien spēka:

—   Brālīši, glābiet! Brālīši!

Izdzirda mūsējie. Izlēkšojn kazaki zirgos, joza pie viņa— šķērsām tatāriem.

Kazakiem tālu, tatāriem tuvu. Bet nu arī Žiļins saņēma pēdējos spēkus, saķēra ar roku siekstu, skrien pretī kazakiem, nekā neapjēdz, met krustus un kliedz:

—   Brālīši! Brālīši! BrālLši!

Kazaku bija kādi piecpadsmit.

Nobijās tatāri — nepiejājuši sāka apstāties. Un Žiļins pieskrēja pie kazakiem.

Apstāja viņu kazaki, taujā: kas viņš tāds, kas par cilvēku, no kurienes? Bet Žiļins kā sajucis raud un tik runā:

—   Brālīši! Brālīši!

Pieskrēja zaldāti, apstāja Žiļinu — viens viņam maizi, otrs putru, trešais degvīnu; cits uzsedz šineli, cits dauza nost siekstu.

Pazina viņu oficieri, aizveda uz cietoksni. Zaldāti nopriecājās, biedri salasījās ap Žiļinu.

Izstāstīja 2ļļins, kas viņam gadījies, un saka: — Re, kā uz mājām aizbraucu un apprecējos! Nē, redzams, liktenis nav lēmis.

Un palika dienēt Kaukāzā. Bet Kostiļinu tikai pēc mēneša izpirka par pieciem tūkstošiem. Tikko dzīvu pārveda.

Ļevs Tolstojs KAUKĀZA GŪSTEKNIS Redoktora A. Lietais. Māksi, redaktors II. PiwvIiyS. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore H. Liepiņa. Nodoln salikšanai 1963. g, 9. martā. Parakstīta kspleSnnal 196.1. R, 20. jūnija. Papīra formāls 70X108/32. 2 flz. Iespiedi.; 2,74 U7.sk. Iespiedi.; 2,31 Izdevu. t. Metiens 30 000 eks. Maksi 32 kap. Latvijas Valsis izdevniecība Itiga, Padomju bulvāri 24. Izdevn. Nr. I653&-J1633. Iespiestu Iatvijas P.SR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūp- niecības pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rigā, lMnamuņa Ielā 38/40. Pnsūt. Nr. 1956.

Content

Tolstojs Ļevs Kaukāza gūsteknis