Tolstojs Ļevs

Sevastopoles stāsti

L.Tolstojs

Sevastopoles stāsti

.

SEVASTOPOLE DECEMBRI

Rīta blāzma tikko sāk sārtot debess pamali virs Sapuna kalna; tumši zilais jūras līmenis jau nometis nakts krēslu un gaida pirmo saules staru, lai icdzirkstītos līksmā mirdzumā; no līča dveš saltums un migla; sniega nav, viss melns, bet spalgais rīta sals kniebj vaigos un sprēgā zem kājām, un rīta klusumu salauž tikai tālas, nerimtīgas jūras šalkas, ko retumis pārtrauc lielgabalu dārdoņa Sevastopolē. Uz kuģiem dobji noskan astoņi glasu sitieni. …—

Ziemeļu pusē nakts mieru pamazām sāk nomainīt dienas rosme; te, šautenēm šķindot, aizsojo sardzes maiņa; tur ārsts jau steidzas uz hospitāli; tur, no zemnīcas iznācis, zaldāts ledainā ūdenī mazgā iedegušo seju un, pavērsies pret nosarkušajiem rītiem, steigšus mezdams krustu, lūdz dievu; tur kamieļu vilkta, čīkstēdama aizbrauc augsta un smaga madžara [1] , vedot uz kapsētu apbedīt asinīm nošķiestos kritušos, ar kuriem tā piekrauta turpat vai līdz pašai augšai … Jūs tuvojaties ostai, un jūs pārsteidz savāda akmeņogļu, mēslu, mitruma un liellopu gaļas smaka; ostā sakrauti kaudzēs tūkstošiem dažādu priekšmetu — malka, gaļa, tūras [2] , milti, dzelzs un tamlīdzīgas mantas; šeit drūzmējas daždažādu

pulku zaldāti, gan ar maisiem un šautenēm, gan bez maisiem un šautenēm; viņi smēķē, baras, stiepj kravu uz tvaikoņa, kas, dūmu mutuļus mezdams, stāv pie steķiem; pie krasta piebrauc un aizbrauc privātās laiviņas, pārpilnas visādiem ļaudīm — jūrniekiem, tirgoņiem, sievietēm…

Uz Grafa piestātni, vai, jūsu labdzimtība? — Lūgtum, — jums savus pakalpojumus piedāvā divi vai trīs atvaļināti matroži, pieceldamies stāvus laiviņā.

Jūs izvēlaties to, kas atrodas tuvāk, pārkāpjat pāri kādai pussatrūdejusai zirga maitai, kura guļ turpat dubļos līdzās laivai, iekāpjat laivā un apsēžaties pie stūres. Laiva aiziras no krasta. Visapkārt jums plešas rīta saulē mirdzošā jūra, priekšā sēž vecs matrozis, ģērbies kamieļvilnas mētelī, un baltiem matiem puisēns; ,.klusēdami viņi cītīgi cilā airus. Jūs lūkojaties gan uz svītrainajiem kuģu milzeņiem, kas tuvu un tālu izkaisīti pa jūru, gan uz laiviņām, kuras slīd pa spožo jūras zilgmi kā sīki, melni punkti, gan uz gaišajām, rīta saules nosārtotajām, skaistajām pilsētas celtnēm, kas saredzamas viņpus līcim, gan arī uz balto, vizošo bonas1 līniju un nogremdētajiem kuģiem, no kuriem vietumis skumji rēgojas melni mastu gali, gan uz tālo ienaidnieka floti, kas šūpojas kā kristais dzidrajā jūrā pie apvāršņa, gan uz airu sakultajām šļakatām, kurās rotājas sāļā ūdens burzgulīši; jūs klausāties vienmērīgajos airu šļakstos, balsu skaņās, kas pa ūdeni atplūst līdz jums, un varenajā lielgabalu dunoņā, kura, jums šķiet, Sevastopolē kļūst spēcīgāka.

Un, domājot, ka arī pats atrodaties Sevastopolē, nevar būt, ka jūsu sirdi nepārņemtu vīrišķīgas un lepnas jūtas un ka asinis nesāktu ritēt straujāk.

Jūsu labdzimtība, stūrējiet vairāk pa labi, tieši gar Kinstantinu2, — jums bildīs vecais matrozis, pavērsdamies atpakaļ, lai pārbaudītu, kādā virzienā jūs vadāt laivu.

Āre, tur vēl stāv visi lielgabali, — ierunāsies gaišmatainais puisis, braucot garām kuģim un to vērojot.

Kā nu citādi; viņš taču jauns, uz tā dzīvoja pats Korņilovs, vecais piebildis, arī aplūkodams kuģi.

1 No baļķiem vai plostiem veidots aizžogojums, kas ienaidniekam noslēdz ieeju ostā.

a Kuģa nosaukums «Konstantins».

Vai tu re, kur sprāgst! — pēc ilgas klusēšanas ieteiksies puisēns, noraudzīdamies uz izgaistošo balto dūmu mākonīti, kas, bumbas sprādzienam spalgi nodārdot, pēkšņi pacēlies augstu augstu virs Dienvidus līča.

Tagadiņ viņš plāj no jaunās baterijas, — vecais piemetinās, vienaldzīgi iespļaudams saujās. — Nu, Miška, piespied, lai tiekam garam liellaivai. — Un laiviņa žigli slīd uz priekšu pa plašo līci, kas mirdz un laistās, un, tiešām, pabrauc garām ar kaut kādiem maisiem piekrautai liellaivai, kurā neveikli zaldāti nevienmērīgi cilā airus, un apstājas Grafa piestātnē starp milzum daudzām dažnedažādām laivām.

Krastmalā drūzmējas trokšņains pelēku zaldātu, melnu matrožu un raibi ģērbtu sieviešu pūlis. Sievas pārdod veģus, krievu zemnieki ar patvāriem skaļi piedāvā karstu medus dzērienu, un turpat jau uz pirmajiem pakāpieniem mētājas lodes, bumbas, kartečas un visdažādāko kalibru čuguna lielgabali. Mazliet tālāk atrodas liels laukums, tur mētājas kaut kādi milzīgi baļķi, lielgabalu pamatnes; guļ zaldāti; stāv zirgi, rati, zaļi krāsoti lielgabali un kastes, sastatītas kājnieku šautenes; staigā zaldāti, matroži, virsnieki, sievietes, bērni un tirgoņi; brauc rati./ piekrauti ar sienu, maisiem un mucām; vietumis aizjāj garām kazaks un virsnieks, vieglos ratos aizbrauc ģenerālis. Ielu pa labi aizsprosto barikade, tās ambrazurās novietoti kaut kādi mazi lielgabali, un pie tiem, smēķēdams pīpīti, sēž matrozis. Pa kreisi atrodas skaista māja ar romiešu cipariem tās frontonā; pie frontona stāv zaldāti ar asinīm nošļakstītām nestuvēm, — it visur jūs redzat kara nometnes pretīgās pēdas. Jūsu pirmais iespaids visādā ziņā būs ļoti nepatīkams: dīvainais nometnes un pilsētas dzīves, skaistas pilsētas un netīra bivaka sajaukums šķitīs ne tikai neglīts, bet riebīgi nekārtīgs; jums pat liksies, ka visi ir nobijušies, uztraukti, nezina, ko iesākt. Bet ielūkojieties vērīgāk šo cilvēku sejās, kuri drūzmējas ap jums, un jums atklāsies pavisam kas cits! Paraugieties kaut vai uz šo vezumnieku zaldātiņu, kas ved dzirdīt bēru zirgu trijjūgu un tik mierīgi kaut ko sevī dungo, ka acīm redzot viņš vis neapmaldīsies šajā raibajā jūklī, kuru pat nemana, bet gan dara savu darbu, lai kāds tas būtu — vai zirgus dzirdīt, vai stiept lielgabalu, — tikpat rāmi un pašpārliecināti, vienaldzīgi, it kā tas notiktu Tulā vai Saranskā. Šo pašu izteiksmi jūs lasāt sejā ir virsniekam, kas iet jums garām ar nevainojami baltiem cimdiem rokās, ir matrozim, kas sēž uz barikades un smēķē pīpi, ir-darba rotas zaldātiem, kuri gaida, stāvēdami ar nestuvēm uz bijušā virsnieku kluba nama lieveņa, ir meitenei, kas baidīdamās nošļakstīt savu rožaino kleitu, lēkādama pa akmeņiem, laipo pāri ielai.

Ja! Jūs noteikti sagaidīs vilšanās, ja Sevastopolē ierodaties pirmo reizi. Velti jūs kaut vienā vienīgā sejā meklēsiet nemieru un mulsumu vai pat entuziasmu un gatavību mirt, nekā tamlīdzīga: jūs redzat ikdienišķus cilvēkus, kas mierīgi dara savu ikdienas darbu, un jūs pats varbūt sev pārmetat pārmērīgu jūsmu, sākat mazliet šaubīties, vai esat sev radījis pareizu priekšstatu par Sevastopoles aizstāvju varonību, noklausoties nostāstus un attēlojumus par to, kas redzēts un dzirdēts Ziemeļu pusē. Bet, iekām sākat šaubīties, aizejiet uz bastioniem, paraugieties uz Sevastopoles aizstāvjiem pašā aizstāvēšanās vietā vai, vēl labāk, ieejiet tieši pretējā mājā, agrākajā Sevastopoles virsnieku klubā, pie kura, lieveņa stāv zaldāti ar nestuvēm, — tur jūs ieraudzīsiet Sevastopoles aizstāvjus, redzēsiet tur šausmīgus un skumjus, cildenus un jocīgus, tomēr apbrīnojamus skatus, kas modinās pacilātību jūsu dvēselē.

Jūs ieejat kluba lielajā zālē. Tiklīdz esat atvēris durvis, jūs piepeši pārsteidz četrdesmit vai piecdesmit amputēto un ļoti smagi ievainoto cilvēku izskats un smaka; daži ievainotie guļ gultās, bet lielākā daļa uz grīdas. Nepadodieties jūtām, kas jūs aptur uz zāles sliekšņa, — tās nav labas jūtas — ejiet uz priekšu, nekaunieties, ka esat atnācis it kā skatīties uz cietējiem, nekautrējieties pieiet viņiem klāt un parunāties ar tiem: nelaimīgiem patīk redzēt līdzjūtīgu seju, viņiem patīk stāstīt par savām ciešanām un dzirdēt mīlestības un līdzjūtības pilnus vārdus. Jūs ejat starp gultām un meklējat seju, kas nebūtu tik skarba un ciešanu pilna, cilvēku, pie kura jūs varētu pieiet un parunāties.

— Kurā vietā tad esi ievainots? — jūs nedroši un bikli vaicājat vecam, novājējušam zaldātam, kas, sēdēdams uz gultas, seko jums ar labsirdīgu skatienu un it kā aicina sev klāt. Es saku «bikli vaicājat», jo ciešanas bez dziļas līdzcietības nezin kāpēc iedveš arī bailes apvainot un lielu cieņu pret cilvēku, kas tās pārcietis.

Kājā, — zaldāts atbild, bet tajā pašā laikā jūs pēc segas krokām pamanāt, ka kāja viņam noņemta augšpus ceļgala. — Paldies dievam, —• viņš piebilst, — nule jau gribu izrakstīties.

Vai sen jau, kopš tevi ievainoja?

Turpat jau sestā nedēļa, jūsu labdzimtība!

Un vai tagad ar tev sāp?

Nē, nule vairs nesāp, nu jau nekas; tikai ikros uz sliktu laiku tā kā sūrstētu, bet citādi nekas.

Kur.tad tevi ievainoja?

Piektajā baksionā, jūsu labdzimtība, kad notika pirmā bombardierēšana: biju nostatījis lielgabalu, eju akurat pie otras ambrazuras, bet viņš tā ietriec man pa kāju, tīri kā bedrē būtu iekritis. Paskatos, kājas vairs nav.

Vai tiešām pirmajā brīdī nesajuti sāpes?

Bet nu nemaz, tikai likās, ka būtu kājai piegrūduši ko karstu.

Nu, un vēlāk?

Arīdzan vēlāk nekas, tikai, kad sāka uzvilkt ādu, tad gan tā maķenīt sūrstēja. Pats galvenais, jūsu labdzimtība, nevajag daudz domāt: kolīdz nedomā, tad labi vien ir. Viss jau rodas no tā, ka cilvēks domā.

Tajā brīdī pie jums pienāk sieviete, ģērbusies pelēkā, svītrainā kleitā, melnu lakatiņu galvā; tā iejaucas jūsu sarunā ar matrozi un sāk stāstīt par viņu, par viņa ciešanām, bezcerīgo stāvokli, kādā viņš pavadījis četras nedējas, par to, ka, būdams ievainots, apturējis nestuves, lai paskatītos uz mūsu baterijas zalvi, ka ar viņu runājuši lielkņazi un iedāvinājuši divdesmit piecus rubļus un kā viņš tiem izteicis savu vēlēšanos doties atkal uz bastionu, lai mācītu jaunos, ja pats vairs nevarēs cīnīties. Izteikdama to vienā elpas vilcienā, sieviete raugās gan uz jums, gan uz matrozi, kas, novērsies un izlikdamies, ka viņā neklausās, plūkā, uz spilvena atbalstīdamies, šarpiju, un viņas acis mirdz dīvainā aizgrābtībā. "

Tā ir mana saimniece, jūsu labdzimtība, •— matrozis piebilst ar tādu izteiksmi, it kā jūsu priekšā atvainotos un teiktu: «Piedodiet gan viņai! Kā jau sievišķa cilvēks — sarunā visādas blēņas.»

Jūs sākat saprast Sevastopoles aizstāvjus; nezin kāpēc jūs šā cilvēka priekšā kaunaties pats par sevi. Jums gribētos sacīt viņam ārkārtīgi daudz, izteikt savu līdzjūtību un apbrīnu, bet jums trūkst vārdu, un tie, kas iešaujas prātā, neapmierina, — un jūs klusēdams noliecat galvu šā klusā, neapzinātā cildenuma, nelokāmā gara un kautrīgās pazemības priekšā.

Lai nu dievs dod tev drīzāk izveseļoties, — jūs viņam sakāt un

apstājaties pie cita slimnieka, kas guļ uz grīdas un, šķiet, neciešamās mbkās gaida nāvi.

Tas ir gaišmatains cilvēks ar tuklu un bālu seju. Viņš guļ uz muguras, atmetis kreiso roku atpakaļ, tādā stāvoklī, kas liecina par drausmīgām ciešanām. Pa pavērto, izkaltušo muti ar mokām plūst gārdzoša elpa, zilās, stingās acis pārgrieztas, no saņurcītās segas apakšas izbāzts ar apsējiem notīts labās rokas stumbenis. Vēl spēcīgāk jūs satrauc mirstošās miesas smagā smaka, un postošais iekšējais karstums, kas pārņēmis visus cietēja locekļus, šķiet, pārņem arī jūs.

Vai tad viņš bez samaņas? — jūs vaicājat sievietei, kas nāk iepakaļ un raugās uz jums tik laipni kā uz tuvinieku.

Nē, vēl jau dzird, bet viņa stāvoklis ir ļoti ļauns, — tā čukstēdama piebilst. — Es nupat iedevu viņam tēju, — ko lai dara, kaut arī man svešs, tomēr jāpažēlo, — bet viņš gandrīz vairs nedzēra.'

Kā jūties? — jūs viņam vaicājat.

Ievainotais, dzirdot balsi, pagriež uz jūsu pusi redzokļus, tomēr vairs ne redz, ne arī saprot jūs.

Sirdi dedzina.

Mazliet tālāk jūs ieraugāt vecu zaldātu, kas pārmaina veļu. Viņa seja un miesa ir savādā brūnā krāsā un izdilušas kā ģindenis. Vienas rokas pavisam nav: tā noņemta pie pleca. Viņš sēž moži, jau atžirdzis; bet pēc stingā, blāvā skatiena, pēc šausmīgā vājuma un sejas grumbām jūs redzat, ka šai būtnei ciešanas laupījušas jau mūža labāko daļu.

Otrā pusē jūs ieraudzīsiet gultā ļoti bālu un maigu cietējas sievietes seju, tās vaigos rotājas drudža sārtums.

Tā matroža sieva, piektajā decembrī bumba viņai trāpīja kājā, — jūsu pavadone jums sacīs. — Viņa uz bastiona nesa vīram ēdienu.

Vai tad kāju noņēma?

Noņēma augšpus ceļgala.

Tagad, ja jums ir stipri nervi, ejiet pa durvīm, kas atrodas kreisajā pusē: tajā istabā izdara pārsiešanas un operācijās. Jūs tur redzēsiet ārstus, kas līdz pašiem elkoņiem ar asinīm notrieptām rokām, bālām un drūmām sejām rīkojas pie gultas, uz-kuras guļ ievainotais vaļējām acīm un chloroforma ietekmē gluži kā drudža murgos runā nesaprotamus, dažreiz vienkāršus un aizkustinošus vārdus. Ārsti aizņemti ar pretīgo,, bet labdarīgo amputēšanas darbu. Jūs redzēsiet, kā baltajā, veselajā

miesā iespiežas asais, līkais nazis, redzēsiet, kā, drausmīgi, sirdi plosoši iekliegdamies, ievainotais pēkšņi atgūst samaņu; redzēsiet, kā feldšerisaizsviež kaktā nogriezto roku; redzēsiet, kā uz nestuvēm tajā pašā istabā guļ cits ievainotais un, noraudzīdamies, kā operē biedru, raustās krampjos un vaid ne tik daudz aiz fiziskām kā aiz morālām gaidīšanas sāpēm, — jūs redzēsiet šausmīgus, sirdi satricinošus skatus; ieraudzīsiet karu nevis kārtīgā, skaistā un spožā ierindā ar muziķu un bungu rīboņu, ar plandošiem karogiem un drasējošiem ģenerāļiem, bet gan tā īstajā izpausmē — asinīs, ciešanās un nāvē. ..

Izejot no šīs ciešanu mājas, jūs katrā ziņā pārņems patīkama sajūta, jūs dziļāk ieelposiet svaigo gaisu, sajutīsiet baudu, apzinoties, ka esat vesels, un tai pašā laikā, vērojot šos cilvēkus, gūsiet atziņu par savu niecību un mierīgi, bez vilcināšanās dosieties uz bastioniem…

«Ko gan nozīmē tāda niecīga radījuma, kāds esmu es, nāve un ciešanas, salīdzinot ar tik daudzām nāvēm un ciešanām?» Taču, redzot dzidrās debesis, spožo sauli, skaisto pilsētu, atvērto baznīcu un karavīrus, kas dodas dažādos virzienos, jūs drīz vien pārņems normālā vieglprātības un sīko rūpju jūtoņa un aizrautība vienīgi ar tagadni.

Varbūt ceļā jūs sastapsiet no baznīcas iznākušu bēru gājienu, kur nes ar sārtu drēbi apvilktu virsnieka zārku, muziķu un plīvojošus baznīcas karogus; varbūt jūsu dzirde uztvers bastionu šāvienu trokšņus, bet tas vairs nemodinās pirmītējās domas; bēres jums liksies kā visai skaists,, kareivisks skats, skaņas — kā ļoti skaista, militārā muziķa, un ne ar šo skatu, ne mūzikas skaņām jūs nesaistīsiet sevī pārdzīvoto skaidro domu par nāvi un ciešanām, kā to darījāt pārsiešanas punktā.

Pagājuši garām baznīcai un barikadei, jūs ieiesiet tajā pilsētas daļā,, kur kūsā visrosīgākā iekšējā dzīve. Abās ielas pusēs redzamas veikalu un traktieru izkārtnes; tirgoņi, sievietes gan cepurēm, gan lakatiņiem galvās, švītīgi virsnieki — viss liecina par gara stingrību, pašapziņu, iedzīvotāju drošību.

Ja gribat paklausīties jūrnieku un virsnieku valodas, ieejiet traktierī pa labi: droši vien tur jau risinās nostāsti par pagājušo nakti, par Feņku, par divdesmit ceturtā datuma kauju, par to, cik dārgas un sliktas ir pasniegtās kotletes, un ari par to, ka nogalināts tāds un tāds biedrs.

— Velns parāvis, cik pie mums tagad nelāgi! — basa balsī saka

jauns jūras virsnieks gluži gaišiem matiem un bez ūsām, apsējies ar zaļu, aditu šalli.

Kur pie mums? — otrs viņam vaicā.

Ceturtajā bastionā, — atbild jauniņais virsnieks, un, dzirdot vārdus «ceturtajā bastionā», jūs visādā ziņā ar lielu uzmanību un pat zināmu cieņu pavērsieties gaišmatainajā virsniekā. Viņa pārliecīgā vaļība, plātīšanās rokām, skaļie smiekli un balss, kas viss jums bija likusies kā nekaunība, tagad šķi.tīs tā īpašā karstgalvīgā kareiviskuma izpausme, kādu pēc briesmām iegūst daži jauni cilvēki, bet tomēr jūs gaidīsiet, ka viņš sāks stāstīt, cik ceturtajā bastionā nelāgi bumbu un ložu pēc, — nekā tamlīdzīga! Nelāgi esot tāpēc, ka tur tādi dubļi. «Nav iespējams aiziet pat uz bateriju,» — viņš sacīs, norādīdams uz zābakiem, kuri līdz ceļgaliem notriepti ar dubļiem. «Bet man šodien nošāva labāko komendoru, ietrieca lodi tieši pierē,» — ierunāsies kāds cits. «Kuru tad? Vai Mitjuchinu?» — «Nē… Nu, vai beidzot man nesīs teļa cepeti? Ir gan nelieši!» — viņš uzsauks traktiera kalpotājam. — «Nevis Mitjuchinu, bet Abrosimovu. Bija velna zellis, piedalījās sešos uzbrukumos.»

Galda otrajā galā pie šķīvjiem ar kotletēm un zirnīšiem un pudeles skābā Krimas vīna, ko sauc par «bordo», sēž divi kājnieku virsnieki: viens, gados jauns ar sarkanu apkaklīti un ģērbies šinelī ar divām zvaigznītēm, stāsta otram, vecajam ar melnu apkaklīti un bez zvaigznītēm, par Almas kauju. Pirmais jau mazliet ieskurbis un no pārtraukumiem, kādi notiek viņa stāstījumā, no nedrošā skatiena, kas pauž šaubas, ka diezin vai tik viņa stāstam tic, un galvenais no tā, ka viņš pats šajā kaujā spēlējis pārāk lielu lomu un viss ir pārlieku šausmīgi, manāms, ka viņš savā stāstā krietni vien atkāpies no īstenības vēstījuma. Taču jūs neinteresē šie nostāsti, kurus jūs vēl ilgi dzirdēsiet visos Krievzemes stūros: jūs gribat drīzāk doties uz bastioniem un tieši uz ceturto, par kuru esat dzirdējis tik daudz un tik dažādus nostāstus. Ja kāds saka, ka viņš bijis ceturtajā bastionā, viņš to saka ar sevišķu baudu un lepnumu; ja kāds saka: «Es eju uz ceturto bastionu,» viņā katrā ziņā nomanāms mazs satraukums vai aplam liela vienaldzība; ja kādu grib paķircināt, tad saka: «Tevi vajadzētu norīkot ceturtajā bastionā!»; ja satiek nestuves un vaicā: «No kurienes?» — pa lielākai daļai atbild: «No^ ceturtā bastiona.» Vispār par šo briesmīgo bastionu pastāv divi pilnīgi pretēji uzskati: dažs labs, kas tur nekad nav bijis, pārliecināts, ka ceturtais bastions ir drošs kaps ikvienam, kas tur aizies, bet citi, kas tajā bastionā dzīvo, kā, piemēram, gaišmatainais mičmanis, runājot par ceturto bastionu, jums sacīs, ka tur vai nu sauss, vai dubļi, ka zemnīcā silts vai auksts un tamlīdzīgi.

Tajā pusstundā, kamēr jūs uzturējāties traktierī, laika apstākļi mainījušies: migla, kas klāja jūru, savilkusies pelēkos, skumjos, mitros mākoņos un aizsegusi sauli; no augšas sijā smalks, pelēcīgs lietiņš un rasina jumtus, ietves un zaldātu šineļus . ..

Pagājuši garām vēl vienai barikādei, jūs iznākat pa durvīm labajā pusē un dodaties augšup pa platu ielu. Aiz šās barikades ielas abās pusēs ir neapdzīvotas mājas bez izkārtnēm, durvis aiznaglotas ar dēļiem, logi izdauzīti, te kādai sienai norauts stūris, tur jumtā izsists caurums. Ēkas šķiet kā veci, visādas raizes un rūpes izbaudījuši veterāni un noraugās uz jums it kā lepni un mazliet nicinoši. Ejot jūs klūpat pret lielgabalu lodēm, kuras mētājas apkārt, un ielu bruģī izrautajām bedrēm, kas pilnas ar ūdeni. Uz ielas jūs sastopat un paejat garām zaldātu, kazaku kājnieku un virsnieku vienībām, retumis gadās satikt sievieti vai bērnu, tikai tā vairs nav sieviete ar cepuri galvā, bet gan matroža sieva, ģērbusies vecā kažociņā un zaldāta zābakiem kājās. Ejot tālāk pa ielu un dodoties lejup pa nelielu uzkalniņu, jūs sev apkārt vairs neredzat mājas, bet kaut kādas dīvainas drupu, akmeņu, dēļu, mālu un baļķu grēdas; sev priekšā uz stāva kalna jūs ieraugāt kādu melnu, netīru, grāvjiem izrakņātu laukumu, un tas tad arī ir ceturtais bastions… Cilvēku savā ceļā jūs satiksiet arvien mazāk, sievietes vairs nav nemaz redzamas, zaldāti iet ar skubu, un jūs uz ceļa katrā ziņā pamanisiet asins pilienus un sastapsiet četrus zaldātus ar nestuvēm, uz kurām ieraudzīsiet dzeltenu, bālu seju un asinīm notašķītu šineli. Ja jūs ievaicāsieties: «Kurā vietā ievainots?» nesēji, jums nepievērsdamies, sirdīgi atbildēs: kājā vai rokā, ja ievainojums viegls; vai arī bargi klusēs, ja uz nestuvēm nebūs redzama galva un ievainotais būs miris vai smagi ievainots.

Tajā brīdī, kad jūs sāksiet doties uz kalnu, jūs nepatīkami pārsteigs bumbas vai lodes svilpiens. Piepeši jūs sapratīsiet un turklāt pavisam citādi, nekā sapratāt līdz šim, ko nozīmē šo šāvienu skaņas, kuras dzirdējāt pilsētā. Jūsu iztēlē pēkšņi iedzirkstīsies kāda klusa un tīkama atmiņa; jūs vairāk nodarbinās jūsu pašu persona nekā novērojumi; jūs pievērsīsiet mazāk uzmanības visai apkārtnei, un piepeši jūs pārņems dīvaina, nepatīkama mazdūšība. Par spīti šai nelietīgajai balsij, kas, redzot briesmas, uzreiz ierunājas jūsu sirdī, jūs tomēr, it sevišķi pavērušies zaldātā, kas, žestikulēdams un pa šķidrajiem dubļiem slidinādamies no kalna, smiedamies aizskries jums garām, piespiežat šo balsi klusēt, neviļus izriežat krūtis, paceļat augstāk galvu un dodaties augšup pa mālaino, glumo kalnu. Tikko jūs esat ticis mazliet augstāk, pa labi un pa kreisi sāk spindzēt štuceru lodes, un jums varbūt ienāks prātā, vai labāk neiet pa tranšeju, kas virzās līdztekus ceļam; bet šī tranšeja ir tik pilna ar dzelteniem, smirdošiem dubļiem, kas sniedzas pāri ceļgaliem, ka jūs izvēlēsieties kalna ceļu, jo vairāk tāpēc, ka redzat — visi iet pa ceļu! Nogājis kādus pāra simt soļus, jūs ieejat izrakņātā, dubļainā laukumā, kuru no visām pusēm ieslēdz tūras, uzbērumi, pagrabi, platformas un zemnīcas, uz kurām uzstādīti prāvi čuguna lielgabali un kārtīgās kaudzītēs novietotas lielgabalu lodes. Jums liekas,ka tas viss sablīvēts bez jebkāda mērķa, sakara un kārtības. Tur pie baterijas sēž bariņš matrožu, tur laukumiņa vidū līdz pusei dubļos iegrimis guļ sašauts lielgabals, tur kājnieku zaldātiņš ar šauteni rokā iet pāri baterijai un ar pūlēm cilā kājas lipīgajos dubļos; it visur no visām pusēm un visās vietās jūs redzat lauskas, veselas bumbas, lodes,' nometnes pēdas, un tas viss iegrimis šķidros, lipīgos dubļos. Jums liekas, ka netālu no sevis dzirdat bumbas sprādzienu, liekas, ka no visām pusēm lido lodes — gan dūkdamas kā bites, gan ašas un svelpjošas, gan džinkstēdamas kā stīgas — dzirdat šausmīgu šāvienu dunoņu, kas jūs visus satricina, un jums liekas baiga un briesmīga.

«Te nu tas ir, šis ceturtais bastions, te nu tā ir — šī baigā un tiešām briesmīgā vieta!» — jūs domājat, sajuzdams mazliet lepnumu un lielas, apspiestas bailes. Bet jūs esat vīlies: tas vēl nav ceturtais bastions. Tā ir Jazona redute — samērā diezgan droša un nemaz nav briesmīga vieta. Lai nokļūtu uz ceturto bastionu, pagriezieties pa labi, pa to šauro tranšeju, kur salīcis aizkūņojas kājnieku zaldātiņš. Šajā tranšejā jūs varbūt atkal sastapsiet nestuves, matrozi, zaldātus ar lāpstām, ieraudzīsiet mīnētājus, dubļos iegrimušas zemnīcas, kurās salīkuši var ielīst tikai divi cilvēki, un Melnās jūras bataljonu kazakus, kuri tur pāraun kājas, ēd, smēķē, dzīvo, un atkal visur redzēsiet tos pašus smirdošos dubļus, nometnes pēdas un visdažādākā veida izmētātu čugunu. Paejot vēl soļus trīsdesmit, jūs no jauna nonāksiet pie baterijas — uz izārdītā laukuma, gar kura malām atrodas zemēm piebērtas tūras un uz platformām uzstādīti lielgabali. Šeit jūs ieraudzīsiet varbūt kādus piecus matrožus, kas pie brustvera spēlē kārtis, un jūras virsnieku, kurš, pamanījis jaunu, ziņkārīgu apmeklētāju, ar mīļu prātu ļiiius izrādīs savu saimniecību un visu, kas jūs varētu interesēt. Šis virsnieks, sēdēdams uz lielgabala, tik mierīgi tin papirosu no dzeltena papīra, tik rāmi iet no vienas ambrazuras pie otras, tik mierīgi runā ar jums bez vismazākās afektacijas, ka par spīti lodēm, kas ap jums spindz biežāk nekā iepriekš, jūs pats kļūstat aukstasinīgs un uzmanīgi izvaicājat virsnieku, un klausāties tā stāstos. Šis virsnieks jums pastāstīs, bet tikai tad, ja jūs viņam vaicāsiet, par bombardēšanu piektajā decembrī, pastāstīs, ka viņa baterijā darbojies vairs tikai viens lielgabals un no visas apkalpes palikuši tikai astoņi cilvēki un ka sestā decembra nlā viņš tomēr svilinājis ar visiem lielgabaliem, pastāstīs, ka piektajā decembrī matrožu zemnīcā iekritusi bumba un nogalinājusi vienpadsmit cilvēku; parādīs jums pa ambrazuru ienaidnieka baterijas un tranšejas, kas no šejienes atrodas ne tālāk par trīsdesmit četrdesmit asīm. Tikai vienu es baidos, ka, izliecies pa arnbrazuru, lai palūkotos uz ienaidnieku, jūs aiz ložu spindzoņas nekā nesaskatīsiet, bet, ja saskatīsiet, tad būsiet ļoti pārsteigts, ka šis baltais akmens valnis, kurš atrodas tik tuvu un uz kura izšaujas baltas dūmu strūkliņas, ka tieši šis valnis ir ienaidnieks •— viņš, kā to dēvē zaldāti un matroži.

Ļoti iespējams, ka jūras virsnieks aiz godkāres vai, vienkārši, lai sagādātu sev pašam prieku, gribēs jūsu klātienē mazliet pašaudīt. «Komendors un apkalpe pie lielgabala!» Un kādi četrpadsmit matroži žirgti un līksmi, viens iebāzdams kabatā pīpi, otrs, pabeigdams gremot sausiņu un klaudzinādams ar naglotajiem zābakiem pa platformu, pieies pie lielgabala un pielādēs to. Ielūkojieties šo vīru sejās, stājā un kustībās: ikvienā grumbā, ikvienā šajā iedegušajā sejā ar platiem vaigu kauliem, ikvienā muskulī, plecu platumā un milzīgos zābakos ieauto kāju resnumā, ikvienā kustībā — mierīgā, stingrā un rāmā — redzamas krievu cilvēka spēka galvenās iezīmes — vienkāršība un stūrgalvība; bet šeit jums šķitīs, ka ikvienā, sejā briesmas, niknums un ciešanas bez šīm galvenajām iezīmēm vēl uzspiedušas pašcieņas, cildenu domu un jūtu izpausmes pēdas.

Piepeši jūs pārsteidz tik šausmīgs grāviens, kas satricina ne vien jūsu dzirdes orgānus, bet visu būtni, un visu jūsu miesu pārņem drebuļi.

Grāvienam seko aizlidojošā šāviņa svilpšana, un biezi pulvera dūmi aizsedz jūs, platformu un matrožu melnos augumus, kas uz tās kustas. Sakarā ar šo šāvienu jūs dzirdēsiet visādas matrožu valodas un redzēsiet viņu apgarotību un pavisam negaidītu jūloņu izpausmi, varbūt tās ir niknuma un atriebības jūtas pret ienaidnieku, kādas slēpjas ikviena cilvēka krūtīs. «Pašā abrazurā iekrita, liekas divus nosita … eku, aiz' nesa,» — jūs dzirdēsiet priecīgus izsaucienus. «Bet nu gan viņš noskaities: tūliņ plās mums virsū,» — kāds ieteiksies. Un tiešām, drīz vien jūs sev priekšā ieraudzīsiet zibeni un dūmus; sargzaldāts, kas stāv uz brustvera, uzsauks: «Liel-ga-bals!» Tūliņ pēc tam jums garām nosvilps bumba, nokritīs zemē un, izrāvusi bedri, izsvaidīs ap sevi dubļu šļakatas un akmeņus. Šī bumba saniknos baterijas komandieri. Viņš pavēlēs pielādēt otro un trešo lielgabalu, ari pretinieks sāks atbildēt uz šāviņiem, un jūs pārdzīvosiet interesantas jūtas, dzirdēsiet,un redzēsiet interesantus notikumus. Sargzaldāts atkal iekliegsies: «Lielgabals!», un jūs dzirdēsiet tādas pašas skaņas un grāvienus, tādas pašas šļakatas vai ari viņš iekliegsies: «Miezeris!» [3] , un jūs dzirdēsiet vienmērīgu, diezgan patīkamu un tādu bumbas svilpienu, kas it nemaz nemodina baismu priekšstatu, dzirdēsiet, ka šie svilpieni jums tuvojas un kļūst. straujāki, tad ieraudzīsiet melnu bumbu, manīsiet triecienu pret zemi un jūtamo, skanīgo bumbas sprādzienu. Svilpdamas un sprakstēdamas uz visām pusēm lidos šķembas, gaisā iekauksies akmeņi un jūs apšļāks ar dubļiem. Dzirdot šis skaņas, jūs vienā un tai pašā laikā izjutīsiet savādas baudas un baiļu jūtas. Tajā brīdī, kad, jūs zināt, šāviens lido šurp, jums katrā ziņā iešausies prātā, ka šis šāviņš jūs nogalinās; bet patmīlības jūtas jums iedveš spēku, un neviens nepamanīs baismas, kas sažņaudz jums sirdi. Toties, kad šāviņš netrāpījis aizlido garām, jūs atžirgstat un jūs pārņem līksmas un neizsakāmi patīkamas jūtas, gan tikai uz mirkli, un jūs šajās briesmās un rotaļā ar dzīvību un nāvi izbaudāt savādu tīksmi; vēlaties, kaut jel vēl un vēl un jo tuvāk jums kristu bumbas un lodes. Un tad sargzaldāts savā skaļajā un dobjajā balsī vēlreiz iekliedzas: «Miezeris!», vēlreiz atskan bumbas svilpiens, grāviens un sprādziens, bet reizē ar šo dārdoņu jūs pārsteidz cilvēka vaidi. Jūs reizē ar nestuvēm pieejat klāt ievainotajam, kas nošķiests ar dubļiem un asinīm

un izskatās tik dīvains, nemaz vairs pēc cilvēka. Matrozim saplosītas krūtis. Pirmajā brīdī viņa dubļiem notašķītajā sejā redzamas tikai bailes un it kā liekuļota, priekšlaicīga sāpju izteiksme, raksturīga cilvēkam šādā stāvoklī; bet, kad viņam pienes nestuves, un viņš pats tajās nogulstas uz veselajiem sāniem, jūs pamanāt, ka šo viņa sejas izteiksmi nomaina savāda aizgrābtība un cildenu, neizsakāmu domu izpausme: acis kvēlo,, zobi sakosti, galva ar grūtībām paslejas augšup, un tajā bridi, kad nestuves paceļ, viņš tās aptur un ar pūlēm, drebošā balsī uzsauc biedriem: «Piedodiet, brālīši!» grib vēl ko teikt un, redzams, teikt kaut ko aizkustinošu, bet tikai vēlreiz atkārto: «Piedodiet, brālīši!» Tajā brīdī pie viņa pieiet biedrs matrozis, uzliek cepuri ievainotajam galvā, ko viņš pats paliec tam pretī, un mierīgi, vienaldzīgi, rokas vicinādams, atgriežas pie sava lielgabala. «Sitā katru mīļu dieniņu aiziet cilvēki septiņi vai astoņi,» jums saka jūras virsnieks, atbildēdams uz šausmu izteiksmi jūsu sejā, un žāvādamies satin no dzeltena papīra smēķi

Un tā jūs esat redzējis Sevastopoles aizstāvjus tieši pašā aizstāvēšanās vietā un dodaties atpakaļ, nez kāpēc nepievērsdams nekādu uzmanību ne lodēm, ne bumbām, kas visu ceļu nemitīgi kauc ap jums lidz pašam sagrautajam teātrim, — jūs ejat mierīgā, pacilātā noskaņā. Galvenā, patīkamā pārliecība, kādu esat guvis, ir tā, ka nevar ieņemt Sevastopoli un ne tikai nevar ieņemt Sevastopoli, bet, lai kur tas būtu, nevar satricināt krievu tautas spēku, — un to jūs esat saskatījis ne vien daudzajos, ieslīpi uzmestajos zemes vaļņos, brustveros, viltīgi sarežģītajos ierakumos, mīnās un lielgabalos, bet redzējis to cilvēku acīs, runās un rīcībā, redzējis to tā sauktajā Sevastopoles aizstāvju drosmīgajā garā. To, ko viņi dara, tie dara tik vienkārši, nepiespiesti un neatlaidīgi, ka jūs esat pārliecināts — viņi spēj veikt vēl simtkārt vairāk… viņi spēj veikt visu. Jūs saprotat, ka jūtas, kas viņiem liek darboties, nav tās sīkumainības, godkāres un aizmiršanās jūtas, kādas izjutāt jūs pats, bet kādas citas, valdonīgākas jūtas, kas no viņiem radījušas vīrus, kuri tikpat mierīgi dzīvo zem ložu lietus, padoti simtām nāves iespējām tās vienas vietā, kura neizbēgama katram cilvēkam un arī šiem, kas dzīvo šajos apstākļos, nepārtrauktā darbā, modrībā un netīrumos. Ne jau apbalvojuma, augstāka nosaukuma vai draudu dēļ cilvēki var uzņemties tik briesmīgu dzīvi: jābūt citam, cildenākam iemeslam. Un šis iemesls

ir jūtas, kas reti izpaužas, kas kautri slēpjas krievu cilvēkā un dziļi mīt ikvienā cilvēkā, — tā ir dzimtenes mīlestība. Tikai tagad nostāsti par Sevastopoles aplenkuma pirmajām dienām, kad pilsētai nebija nocietinājumu, nebija karaspēka, nebija fiziskas iespējas to noturēt un tomēr neradās ne mazāko šaubu, ka pilsētu neatdos ienaidniekam, nostāsti par tām dienām, kad šis senās Grieķijas cienīgais varonis Korņilov&i jādams gar karaspēka rindām, sacījis: «Mirsim, zēni, bet Sevastopoli neatdosim,» un mūsu krievu zaldāti, kas neprot runāt frāzes, atbildējuši: «Mirsim! Urā!», tikai tagad šie nostāsti par tām dienām vairs nav skaistas, vēsturiskas teiksmas, bet gan kļuvuši par neapšaubāmu īstenību, par faktu. Jūs skaidri sapratīsiet un iztēlosieties sev tos cilvēkus, ko nupat skatījāt, kā tādus varoņus, kuri šajās smagajās dienās nevis zaudēja drosmi, bet kļuva garā stipri un ar baudas izjūtu gatavojās nāvei ne vairs par pilsētu, bet par dzimteni. Uz ilgiem-laikiem Krievijā atstās dziļas pēdas šī Sevastopoles epopeja, kuras varonis bija krievu tauta.

Jau metās vakars. īsi pirms rieta saule izbrida no pelēkajiem mākoņiem, kas klāja debesis, un pēkšņi apmirdzēja ar purpursārtu gaismu mēļos padebešus, zaļgano, plašiem un vienmērīgiem viļņiem zaigojošo jūru, pilnu ar kuģiemjm laivām,^pilsētas baltās ceHnesumj^ plūda gaielām/Virs ūdens šūpojis""kaut kāda senlaicīga valša~'3fcī|?as, ko spēlē pulka orķestris uz bulvara, un šāvienu troksnis no bastioniem, kuri dīvaini atbalso šīs skaņas.

Sevastopolē

1855. gada 25. apriti.

.

SEVASTOPOLE MAIJĀ

Pagājuši jau seši mēneši kopš tās dienas, kad no Sevastopoles bastioniem aizspindza pirmā lode un izārdīja zemi ienaidnieka ierakumos, un no tā laika tūkstošiem bumbu, granatu un ložu bez apstājas traukušās no bastioniem uz ierakumiem un no ierakumiem uz bastioniem un pāri lam visam nemitīgi lidinājies nāves eņģelis.

Tūkstošiem cilvēcisku patmīlību paguvušas izjust aizvainojumu, Ilīkstošiem guvušas gandarījumu vai kļuvušas īgnas, tūkstošiem atradušas mierinājumu nāves skavās. Cik daudz zvaigznīšu piesprausts un noņemts, cik daudz Annas un Vladimira ordeņu! Cik daudz ar sārtu drēbi apvilktu zārku un audekla līķautu! Bet no bastioniem joprojām plūst tās pašas skaņas, joprojām ar instinktivām trīsām un māņticīgām bailēm dzidros vakaros franči raugās no savas nometnes uz Sevastopoles bastionu melno, izrakņāto zemi, uz matrožu melnajiem stāviem, kas kustas pa bastioniem un skaita ambrazuras, no kurām rēgojas čuguna lielgabali; joprojām apakšvirsnieks signalizētājs no telegrāfā torņa tālskati vēro raibi ģērbtos frančus, viņu baterijas, teltis, zaldātu kolonas, kuras virzās pa Zaļo kalnu, un dūmu strūkliņas, kas uzvirpuļo ierakumos, un ar tādu pašu kvēli uz šo liktenīgo vietu no visām pasaules

maļam steidzas dažnedažādi cilvēku bari, un krūtīs tiem deg daždažādas vēlēšanās.

Bet jautājumu, ko nav atrisinājuši diplomāti, vēl jo mazāk atrisina pulveris un asinis.

Man bieži iešaujas prātā dīvaina doma: kā būtu, ja viena karotāja puse ieteiktu otrai aizsūtīt projām no katras armijas pa vienam zaldātam. Sī vēlēšanās varētu likties savāda, bet kāpēc to neizpildīt? Pēc tam no katras puses aizsūtītu otro, tad trešo, ceturto un tā joprojām tik ilgi, kamēr katrā armijā paliktu pa vienam zaldātam (pieņemot, ka armijas ir spēkos vienādas un ka kvantitati varētu aizstāt ar kvalitati). Un tad, ja jau tiešām saprātīgu radījumu saprātīgiem pārstāvjiem sarežģīti politiski jautājumi jāizšķir ar kautiņu, lai tad kaujas šie abi zaldāti — viens aplenktu pilsētu, otrs to aizstāvētu.

Šāda spriedēlēšana šķiet paradoksala, bet tā ir pareiza. Patiesi, kāda gan starpība, vai viens krievs karo pret vienu sabiedroto pārstāvi, vai astoņdesmit tūkstoši karo pret astoņdesmit tūkstošiem? Kāpēc gan ne simt trīsdesmit pieci tūkstoši pret simt trīsdesmit pieciem tūkstošiem? Kāpēc ne divdesmit tūkstoši pret divdesmit tūkstošiem? Kāpēc gan ne viens pret vienu? Viens pieņēmums nekādā ziņā nav loģiskāks par otru. Gluži pretēji — pēdējais ir daudz loģiskāks, jo ir cilvēciskāks. Viens no diviem: vai nu karš ir ārprāts, vai arī, ja jau cilvēki dara šo ārprātu, tad viņi nepavisam nav saprātīgas būtnes, kā pie mums, nezin kāpēc… pieņemts domāt.

[1]

Aplenktajā Sevastopoles pilsētā uz bulvara, līdzas paviljonam, spēlēja pulka orķestris, un karavīru un sieviešu bari svētdienīgi pastaigājās pa celiņiem. Gaiša pavasara saule no paša rīta uzlēca pār angļu ierakumiem, tad pārslīdēja bastioniem un vēlāk pār pilsētu — pār Nikolaja kazarmām un, vienlīdz līksmi spīdēdama visiem, tagad slīga lejup uz tālo, zilo jūru, kas, rāmi viļņodamās, laistījās sudrabainā mirdzumā.

Garš, mazliet salīcis kājnieku virsnieks, vilkdams rokā ne gluži baltu, taču tīru cimdu, iznāca pa vārtiņiem no mazas matrožu mājiņas, kādas bija sablīvējušās Jūras ielas kreisajā pusē, un, domīgi lūkodamies uz

/.cmi, devās kalnup uz bulvāri. Neglītās sejas izteiksme un zemā piere pauda garīgu aprobežotību, bet reizē apdomību, krietnumu un sliecību uz godprātību. Viņa augums bija neglīti veidots, — garas kājas un neveiklas un it kā kautras kustības. Galvā viņam bija maz valkāta cepure, mugurā smalks, mazliet dīvainas iemēļas krāsas šinelis, zem kura pavizēja zelta pulksteņvažiņa. Kājās bija bikses ar stripēm un tīri, spodri teļādas zābaki ar mazliet šķībi nomītiem papēžiem, tomēr ne jau pēc šā apģērba, kādā reti mēdz ģērbties kājnieku virsnieki, bet gan pēc tā vispārēja izskata pieredzējusi karavīra acs tūliņ viņā saskatītu ne gluži parastu kājnieku virsnieku, bet gan ko mazliet augstāku. Viņš varēja būt vācietis, ja tā sejas vaibsti neliecinātu, ka ir īsts krievs, adjutants vai pulks kvartirjers (lai gan tad viņš valkātu piešus), viņš varēja būt arī virsnieks, kas kara laikā pārnācis no kavalerijas un varbūt pat no gvardes. Viņš tiešām bija pārnācis no kavalerijas un pašreiz, dodamies augšup pa bulvāri, domāja par vēstuli, ko nupat bija saņēmis no sava bijušā, tagad atvaļinātā biedra, T. guberņas muižnieka un viņa sievas, savas sirsnīgas draudzenes, bālās zilacainās Natašas. Viņš atcerējās vienu vietu vēstulē, kurā biedrs rakstīja:

«Kad mums atnes «Invalidu», tad Sirsniņa (tā atvaļinātais ulans mēdza saukt savu sievu) pa kaklu pa galvu metas priekšnamā, paķer avīzi un aizskrien ar to uz «kluso stūrīti» viesistabā (kur, atceries, mēs tik jauki pavadījām ziemas vakarus, kad pulks atradās mūsu pilsētā), uri ar tādu dedzību lasa par jūsu varoņdarbiem, ka tu pat iedomāties nevari Viņa bieži vien par tevi mēdz sacīt: — Re, Michailovs! — viņa saka, tas nu gan ir jauks zēns. esmu ar mieru viņu noskūpstīt, kad tiksi rnies, —viņš cinās bastionos un visādā ziņā saņems Jura krustu, un par viņu rakstīs avīzēs un tā tālāk, un tā joprojām, tā ka es noteikti sāku kļūt uz tevi greizsirdīgs.» — Citā vietā draugs raksta: «Avīzes mēs saņemam ar šausmīgu nokavēšanos, un kaut arī no mutes mutē klīst daudz jaunu ziņu, taču visam nevar ticēt. Piemēram, tev pazīstamās jaunkundzes ar muziķu vakar stāstīja, ka mūsu kazaki jau esot sagūsti juši Napoleonu un aizsūtījuši uz Pēterburgu, bet tu jau saproti, cik daudz es tam ticu. Mums taču stāstīja kāds atbraucējs no Pēterburgas (viņš ir ministra sevišķu uzdevumu ierēdnis, gaužām patīkams cilvēks, un tagad, kad pilsētā neviena nav, mums tik liels risurss, ka tu pat iedomāties nevari) —• tad nu viņš mums stāstīja, ka mūsējie uz galvošanu ieņēmuši Eipatoriju, tā ka frančiem pārtrūkuši visi sakari ar Balaklavu, un mēs tajā kaujā esot zaudējuši divi simti cilvēku, bet franči turpat piecpadsmit tūkstošus. Sieva par šo notikumu tā sajūsminājās, ka visu nakti nevarēja aizmigt un teica, ka, pēc viņas nojausmas, tu tajā kaujā droši vien esot piedalījies un guvis atzinību . . .»

No vārdiem un izteicieniem, kurus es tīšām atzīmēju ar kursivu, un visa vēstules stila. augstprātīgam lasītājam droši vien būs radies pareizs un nelabvēlīgs spriedums ir par godprātību, ir arī par pašu kapteini Michailovu ar nošķiebtajiem zābaku papēžiem, ir par viņa biedru, kurš raksta risurss un kuram tik dīvaini jēdzieni par ģeogrāfiju, tāpat par bālo draudzeni «klusajā stūrītī» (varbūt un ne bez iemesla iedomāsies šo Natašu ar netīriem nagiem) un vispār par šo dīkdienigo, viņam nicināmo provinces vidi, bet štabkapteinis Michailovstomēr ar neizsakāmi skumju baudu atcerējās savu bālo draudzeni guberņas pil sētā un kā viņš vakaros kopā ar to mēdza sēdēt «klusajā stūrītī» un runāt par jūtām, atcerējās labo biedru ulanu, kā tas sirdījās un zaudēja, kad viņi kabinetā spēlēja preferansa partiju uz kapeikas, kā sieva smējās par viņu, — atcerējās šo cilvēku draudzību (varbūt viņam pat likās, ka bālā draudzene jūt pret viņu ko vairāk): visi šie cilvēki un to vide pazibēja viņa iztēlē ar apbrīnojamu saldmi un priecīgā, rožainā gaismā, un viņš, uzsmaidīdams savām atmiņām, pieskārās ar roku pie kabatas, kurā glabājās viņam tik milā vēstule. — Šīs atmiņas slēpa sevī jo lielāku burvību tāpēc, ka tā kājnieku pulka aprindas, kurā tagad bija jādzīvo štabkapteinim Michailovam, bija daudz zemākas par tām, kādas viņš apmeklēja agrāk, būdams kavalerists un T. pilsētā it visur labi ieredzēts dāmu kavalieris.

Šīs agrākās aprindas tik ļoti bija pārākas par tagadējām, ka vaļsirdības brīžos, kad viņam gadījās pulka biedriem pastāstīt, ka tam bijis pašam savs vieglais pajūgs, ka viņš dejojis gubernatora ballēs un spēlējis kārtis ar civilģenerali, biedri klausījās vienaldzīgi un neuzticīgi, it kā negribēdami nekā iebilst un pierādīt pretējo, «sak', lai jau runā vien», un ja viņš neizrādīja redzamu nicināšanu par biedru uzdzīvi, degvīna dzeršanu, kāršu spēli ar piecu rubļu iemaksu bankā un vispār par viņu rupjajām attieksmēm, tad par to jāpateicas viņa rakstura sevišķai lēnprātībai, miermīlībai un apdomībai.

No atmiņām štabkapteinis Michailovs neviļus pievērsās sapņiem un cerībām. «Kā gan Nataša brīnīsies un priecāsies, — viņš domāja, soļodams savos nomītajos zābakos pa šauro šķērsielu, — kad piepeši «Invalidā» izlasīs aprakstu, ka es pirmais esmu uzkāpis uz ienaidnieka lielgabala un par to saņēmis Jura krustu. Bet kapteiņa pakāpe man jādabū pēc agrākā ieteikuma. Bez tam es šogad pavisam viegli varu dabūt majora pakāpi secības kārtā, jo daudzi ir krituši un droši vien šajā kampaņā vēl daudzus mūsējos nogalinās. Un tad būs atkal kauja un man kā zināmam cilvēkam uzticēs pulku . . . apakšpulkvedis . .. Annas lenta kaklā .. . pulkvedis …» Tad drīz vien viņš jau bija ģenerālis, kas ar savu apciemojumu pagodina biedra atraitni Natašu, jo biedrs, kā viņš sapņoja, ap šo laiku nomirs, — kamēr bulvara mūzikas skaņas dzirdamāk aizsniedza viņa ausis, acis atdūrās ļaužu jūklī, un viņš atģidās uz bulvara kā agrākais nenozīmīgais, neveiklais un biklais štabkapteinis.

3

Viņš vispirms piegāja pie paviljona, kuram līdzās stāvēja muzikanti; pulšu vietā tā paša pulka zaldāti viņiem turēja priekšā atvērtas notis; ap muzikantiem bija sapulcējies bariņš rakstvežu, junkuru, aukļu ar bērniem un virsnieku vecos šineļos, vairāk lai skatītos, nekā klausītos. Ap paviljonu stāvēja, sēdēja un pastaigājās lielāko tiesu jūrnieki, adjutanti un virsnieki ar baltiem cimdiem rokās un jaunos šineļos. Pa bulvara lielo aleju klaiņoja visādu aprindu virsnieki un visādu aprindu sievietes, retumis ar cepurēm galvās, bet lielāko tiesu apsējušas lakatiņus (bija ari bez lakatiņiem un bez cepurēm), bet vecas nebija nevienas, visas tikai jaunas. Lejā pa ēnainajām., smaržīgo balto akāciju alejām staigāja un sēdēja atsevišķi bariņi.

Neviens neizjūta sevišķu prieku, satiekot uz bulvara štabkapteini Michailovu, izņemot varbūt viņa paša pulka kapteini Obžogovu un praporščiku Susļikovu, kuri dedzīgi paspieda viņa roku, taču pirmajam bija kājās kamieļvilnas bikses, rokas bez cimdiem, mugurā nonēsāts šinelis un ļoti sarkana, nosvīdusi seja, bet otrs runāja tik skaļi un vaļīgi, ka iet ar viņiem kopā bija kauns, it sevišķi no virsniekiem ar baltajiem cimdiem; ar vienu no šiem virsniekiem — adjutantu — štabkapteinis Michailovs mēdza sasveicināties, bet ar otru — štaba virsnieku — varētu sasveicināties, Jo pāris reizes bija to saticis pie kopēja paziņas. Turklāt, kāds prieks viņam staigāt ar šiem Obžogova un Susļikova kungiem, ja jau tā jāsatiekas ar tiem reizes sešas dienā un jāspiež roka. Ne jau tāpēc viņš bija ieradies uz muziķu.

Viņam gribētos pieiet klāt adjutantam, ar kuru parasti bija radis sa sveicināties, un parunāties ar šiem kungiem pavisam ne tāpēc, lai kaptei nis Obžogovs un praporščiks Susļikovs, poručiks Pišteckis un citi redzētu, ka viņš ar tiem sarunājas, bet vienkārši tāpēc, ka tie ir patīkami cilvēki, turklāt zina visus jaunākos notikumus — pastāstītu… Bet kāpēc gan štabkapteinis Michailovs baidās un neuzdrošinās pieiet viņiem klāt? «Un ja nu viņi neatbild uz manu sveicienu? - viņš domā. — Vai arī atbild un turpina sarunāties paši savā starpā, it kā manis nemaz nebūtu, vai vispār aiziet no manis, un es palieku viens pats aristokratu vidū.» Vārds aristokrati (augstāko aprindu nozīmē, vienalga kādā -kārtā) pie mums Krievijā (kur gan, šķiet, tā nevajadzētu būt) kopš kāda laika kļuvis gaužām populārs un iespiedies it visās malās un visos sabiedrības slāņos, kur vien ieviesusies godkāre (bet kādos gan laikos un apstākļos neieviešas šī derdzīgā kaislība?) — tirgoņu, ierēdņu, rakstvežu un virsnieku vidū, Saratovā, Mamadišā, Viņņicā, visur, kur vien ir cilvēki. Bet tā kā aplenktajā Sevastopolē cilvēku daudz, tad daudz arī godkāres, un tātad ir arī aristokrati, lai gan ik mirkli pār ikviena aristokrata, tāpat kā pār nearistokrata, galvu lidinās nāve. Kapteiņa Obžogova acīs štabkapteinis Michailovs ir aristokrats, jo štabkapteinim tīrs šinelis un cimdi, un tāpēc viņš to necieš, kaut arī mazliet cienī, štabkapteiņa Michailova acīs adjutants Kalugins — aristokrats, jo ir adjutants un ar otru adjutantu uz tu, tāpēc viņš Kaluginu ne visai ieredz, lai gan baidās no viņa. Adjutanta Kalugina acīs aristokrats ir grafs Nordovs, un arī viņš to allaž lamā un sirdī nicina tāpēc, ka grafs ir fliģeladjutants. Aristokrats ir šausmīgs vārds. Kāpēc tik piespiesti smejas podporučiks Zobovs, iedams garām savam biedram, kas sēž ar štaba virsnieku? — Lai ar to pierādītu, kaut arī viņš nav aristokrats, tomēr ne sliktāks par viņiem. Kāpēc štaba virsnieks runā tik vārā, laiski sērīgā balsī? — Lai pierādītu savam sarunas biedram, ka viņš ir aristokrats un izrāda lielu laipnību, sarunādamies ar podporučiku. Kāpēc tā vaikstās un vēcina rokas junkurs, sekodams kundzei, kuru redz pirmo reizi un kurai neparko neuzdrošināsies pieiet klāt? — Lai visiem virsniekiem pierādītu, ka viņš tomēr ir aristokrats un jūtas ļoti jautri, kaut gan lo priekšā noceļ cepuri. Kāpēc, artilērijas kapteinis tik rupji izturas pret labsirdīgo raitnieku? — Lai visiem pierādītu, ka viņš nevienam nepierl.iimojas un aristokrati viņam nav vajadzīgi un tā tālāk, un tā joprojām.

Godkāre, godkāre, it visur godkāre — pat līdz kapa malai un tādu < ilveku vidū, kas gatavi mirt cēlas pārliecības labā. Godkāre! Laikam can tā ir mūsu gadsimta raksturīgākā parādība un īpaša slimība. Kāpēc pai šo kaislību nedzirdēja agrāk kā par bakām un koleru? Kāpēc mūsu laikmetā ir tikai trīs veidu cilvēki: vieni, kas uzskata godkāri par neizbēgamu un tāpēc taisnīgu faktu un bez piespiešanas tai padodas; »Iri, kas to uzskata par nelaimīgu, bet nepārvaramu priekšnoteikumu, un trešie, kas neapzinīgi un verdziski rīkojas godkāres ietekmē. Kāpēc Homērs un Šekspirs runāja par mīlestību, par slavu un ciešanām, bei mušu gadsimta literatūra ir tikai nebeidzams stāsts par «Snobiem» un •Godkāri»?

Štabkapteinis Michailovs divas reizes neuzņemigi pagāja garām savu aristokrātu pulciņam, trešo reizi viņš sevi pievārēja un piegāja viņiem k!Iāt. Sajā pulciņā bija četri virsnieki: Michailova paziņa adjutants Kalugins, adjutants kņazs Gaļcins, kas pat Kalugina acīs bija mazliet iristokrats, apakšpulkvedis Ņeferdovs, viens no tā saucamajiem simtdivdesmit diviem augstāko aprindu cilvēkiem, kurš bija no jauna iestājies dienestā pa daļai aiz patriotisma, pa daļai aiz godkāres, bet, galvenais, tāpēc, ka tā rīkojās visi; viņš bija vecpuisis, liels Maskavas klubu cienītājs un šeit pievienojās visiem tiem, kas bija neapmierināti, nekā nedarīja, nekā nesaprata un kritizēja visus priekšniecības rīkojumus, un rotmistrs Praskuchins, arī viens no simt divdesmit diviem varoņiem. Michailovarn par laimi Kalugins bija lieliskā omā (ar viņu nupat ļoti paļāvīgi bija runājis ģenerālis, un no Pēterburgas atbraukušais kņazs Gaļcins bija apmeties pie viņa), tāpēc viņš neuzskatīja par pazemojošu sniegt štabkapteinim Michailovarn roku, ko tomēr nedarīja Praskuchins, kas ar Michaitovu visai bieži satikās bastionos, ne vienreiz vien bija dzēris tā vīnu un degvīnu un pat preferansa spēlē palicis viņam parādā divpadsmitarpus rubļa. Labi nepazīdams kņazu Gaļcinu, viņš negribēja tam parādīt savu pazīšanos ar vienkāršu kājnieku štabkapteini, tāpēc tikai viegli palocījās pret to.

— Nu, kaptein, — Kalugins ierunājās, kad tad mēs atkal dosimies uz «baksioniņu»? Vai atceraties m.usu satikšanos Švarca redutē.— tur nu gan gāja karsti, vai ne?

Jā, karsti, — Michailovs atteica, ar skumjām atcerēdamies, cik nožēlojams viņš tajā naktī izskatījās, kad, iedams salīcis pa ierakumiem uz bastionu, bija saticis Kaluginu, kas gāja tik braši, mundri šķindinādams zobenu.

Patiesībā man būtu jāiet rīt, — Michailovs atsāka, — bet mums saslimis viens virsnieks, tāpēc… viņš gribēja pastāstīt, ka šoreiz nav viņa kārta, bet tā kā astotās rotas komandieris slims un rotā palicis tikai praporščiks, tad viņš uzskatījis par savu pienākumu pieteikties praporščika Nepšitšecka vietā un dosies jau šodien uz bastionu. Kalugins viņu nenoklausījās līdz galam.

Es tā jūtu, ka šajās dienās kas notiks, — viņš teica kņazam Gaļcinam.

Bet vai tik nenotiks jau šonakt? — Michailovs bikli ievaicājas, pavērdamies gan Kaluginā, gan Gaļcinā. Neviens viņam neatbildēja. Gaļcins tikai kaut kā savaibstījās, pameta skatienu pāri viņa cepurei un, brīdi klusējis, teica:

Jauka meitenīte, tā ar sarkano lakatiņu. Vai jūs to pazīstat, kaptein?

Tā ir kāda matroža meita, dzīvo blakus manai istabai, — štabkapteinis atbildēja.

Iesim, apskatīsim viņu labi!

Un kņazs Gaļcins paņēma zem vienas rokas Kaluginu, zem otras štabkapteini, jau iepriekš būdams pārliecināts, ka štabkapeinim sagādās lielu prieku, un tā tas tiešām arī bija.

Stabkapteinis bija māņticīgs un uzskatīja par smagu grēku pirms kaujas pīties ar sievietēm, taču šoreiz viņš izlikās par lielu izvirtuli, kam kņazs Gaļcins un Kalugins acīm redzami neticēja un kas sevišķi pārsteidza meiteni ar sarkano lakatiņu, kura ne vienreiz vien bija pamanījusi, ka štabkapteinis nosarkst, iedams garām tās lodziņam: Praskuchins gaja iepakaļ un visu laiku bikstīja kņazam Gaļcinam pie rokas, izteikdams dažādas piezīmes franču valodā; bet, tā kā visiem četriem iet pa celiņu bija neērti, viņš gāja viens pats un tikai otrajā aplī paņēma zem rokas pazīstamo, drošsirdīgo jūras virsnieku Servjaginu, kas, arī vēlēdamies pievienoties aristokratu pulciņam, bijā uzsācis ar viņu sarunu. Un pazīslapiais drošsirdis mīļu prātu pieķeras ar savu muskuļaino roku, kas ne vienreiz vien bija kāvusi frančus, Pra.skuchinam, kuru visi un ari pats Servjagins pazina kā ne visai krietnu cilvēku. Bet kad Praskuchins, paskaidrodams kņazam Gaļcinam savu pazīšanos ar šo jūrnieku, pačukstēja, ka tas esot pazīstams drosminieks, kņazs Gaļcins, kas pats vakar bija apmeklējis ceturto bastionu un redzējis, ka soļus divdesmit no viņa eksplodē bumba, tāpēc uzskatīdams sevi par tikpat drošsirdīgu kā šis kungs un atzīdams, ka ļoti bieži reputāciju iegūst gluži par velti, nepieversa Servjaginarn nekādu uzmanību.

Stabkapteinim Michailovam bija tik patīkami pastaigāties kopā ar šo sabiedrību, ka viņš aizmirsa jauko vēstuli no T., aizmirsa drūmās domas, kādas to nomāca sakarā ar gaidāmo došanos uz bastionu un, galvenais, ka pulksten septiņos viņam jābūt mājās. Viņš palika ar tiem tik ilgi, kamēr viņi sāka runāties tikai savā starpā, izvairīdamies no štabkapteiņa skatieniem un likdami ar to saprast, ka viņš var iet, līdz beidzot pavisam no tā aizgāja. Bet štabkapteinis tomēr bija apmierināts un, ejot garām junkuram baronam Pestam, kas jutās sevišķi lepns un pašpārliecināts, jo pagājušo nakti bija pavadījis piektā bastiona blindažā un sakarā ar to uzskatīja sevi par varoni, nemaz nejuta sarūgtinājumu, kad junkurs ar aizdomīgi augstprātīgu izteiksmi sejā izslējās un pacēla cepuri.

[1]

Bet tikko štabkapteinis bija pārkāpis sava dzīvokļa slieksni, viņam galvā iešāvās pavisam citas domas. Viņš ieraudzīja savu mazo istabiņu ar nelīdzeno māla klonu un greizajiem, ar papīra strēmelēm aizlīmētajiem logiem, veco gultu, virs kuras pie sienas bija piesists paklājs ar amazones attēlu, bet uz paklāja karājās divas Tulas pistoles, ieraudzīja netīro, ar katūna segu apklāto junkura gultu, kurš dzīvoja kopā ar viņu; ieraudzīja savu Ņikitu, kas, izspūrušos, taukainos matus bužinādams, piecēlās no grīdas; ieraudzīja savu veco šineli, privātos zābakus un bastionam sagatavoto sainīti, no kura rēgojās ārā siera gals un ar degvīnu piepildītas portera pudeles kakliņš, un pēkšņi viņš gandrīz ar izbailēm atcerējās, ka visa šī nakts būs jāpavada kopā ar rotu ierakumos.

«Droši vien mani šonakt nogalinās, — štabkapteinis domāja, — es to jūtu. Un, galvenais, man nemaz nebija jāiet, bet pats pieteicos. Allaž notiek, ka nogalina to, kas pats uzplijas. Bet kas tā par slimību šim nolādētajam Nepšitšeckūn? Ļoti iespējams, ka viņš nemaz nav slims, bet nu. viņa dēļ nonāvēs cilvēku, visādā ziņā nonāvēs. Starp citu, ja nenonāvēs, tad droši vien ieteiks paaugstinājumam. Es redzēju, ka pulka komandierim patika, kad es sacīju, lai atļauj doties man, ja poručiks Nepšitšeckis saslimis. Ja arī neiecels par majoru, tad Vladimira ordenis noteikti drošs. Es.taču jau trīspadsmito reizi eju uz bastionu. Ak, trīspadsmit! Nelāgs skaitlis. Katrā ziņā nogalinās, jūtu, ka nogalinās, bet kādam taču jāiet, rota jau nevar iet ar praporščiku, ja nu kas notiek, no tā cietīs pulka gods, no tā atkarīgs viss armijas gods. Mans pienākums bija iet… jā, pienākums. Bet ir priekšnojauta.» Štabkapteinis bija aizmirsis, ka šādu priekšnojautu viņš vairāk vai mazāk pārdzīvo ikreiz, kad jādodas uz bastionu, un nezināja, ka to lielākā vai mazākā mērā pārdzīvo ikviens, kas dodas kaujā. Mazliet nomierinājis sevi ar šo pienākuma apziņu, kas štabkapteinim kā visiem vientiesīgiem cilvēkiem bija sevišķi attīstīta, viņš apsēdās pie galda un sāka rakstīt ardievu vēstuli tēvam, ar kuru pēdējā laikā naudas dēļ bija ne visai labās attiecībās. Pēc desmit minūtēm, uzrakstījis vēstuli, viņš piecēlās ar asarām acīs un domās noskaitīja visas lūgsnas, kādas vien zināja (jo sava apkalpotāja klātienē skaļi lūgt dievu viņam bija kauns), un sāka ģērbties. Viņam ļoti gribējās noskūpstīt Mitrofana svētbildīti, kuru bija svētījusi viņa nelaiķa māmuļa un kurai viņš sevišķi ticēja, bet, kaunēdamies to darīt Ņikitas klātienē, iebāza bildīti zem svārkiem tā, lai to uz ielas varētu izņemt, neattaisot svārkus. Iereibušais un rupjais apkalpotājs viņam laiski pasniedza jaunos svārkus (vecie, kurus kapteinis parasti mēdza vilkt mugurā, ejot uz bastionu, nebija salāpīti).

Kāpēc neesi salāpījis svārkus? Tikai gulēt tu proti, esi gan! Michailovs pikti noteica.

Kas nu par gulēšanu! — Nikita norūca. — Augu dienu skrienu mēli izkāris: noskrienos kā suns, — un tad ir nosnausties neļauj.

Redzu, tu atkal esi piedzēries.

Neba par jūsu naudu dzeru, ko tad man pārmetat.

Ciet klusu, lops! — štabkapteinis iesaucās un tikko neiesita apkalpotājam, jo bija iepriekš satraukts un viņa rupjās izturēšanās dēļ tagad /',.iligi zaudēja pacietību un jutās sarūgtināts, jo Ņikitu mīlēja, pat lutināja tin bija pavadījis ar viņu kopā divpadsmit gadus.

Lops? Lops? — Ņikita atkārtoja, — velti, kungs, mani par lopu lamājat! Zināt taču, kāds tagad laiks. Nav labi lamāties.

/VUchailovs atcerējās, uz kurieni viņš iet, un nokaunējās.

Tevis dēļ, Ņikita, katrs zaudēs pacietību, — viņš laipni ieruna ļas. — Tur tā vēstule uz galda domāta tētiņam, neaiztiec to, — viņš piebilda nosarkdams.

— Klausos, -Ņikita atbildēja par «sava paša naudu» izdzertā degina ietekmē kļuvis sentimentāls un, redzami vēlēdamies raudāt, sāka mirkšķināt acis.

Bet kad uz lieveņa štabkapteinis teica: «Ardievu, Ņikita,» Ņikita piepeši izplūda skaļās, piespiestās raudās un sāka skūpstīt sava kunga •okas. — «Ardievu, kungs!» — viņš šņukstēdams sacīja.

Vecā matroža sieva, stāvēdama uz lieveņa, kā jau sieviete ari nevareja nociesties un pievienojās šai aizkustinošajai ainai, sāka ar netīru piedurkni slaucīt acis un nez ko tērgāt par to, ka arī lielmaņiem jānesot savs krusts un ka viņa, nabaga cilvēks, kļuvusi atraitne un jau simto reizi stāstīja iereibušajam Ņikitam par savām bēdām: ka jau pirmajā bumbardierēšanā nogalinājuši viņas vīru un mājiņu priekšpilsētā pavisam sagrāvuši (tā, kurā dzīvoja, nepiederēja viņai) un tā tālāk, un tā joprojām.

Pēc kunga aiziešanas Ņikita aizkūpināja pīpi, palūdza, lai saimnieces meitiņa atnes viņam degvīnu, un drīz vien pārstāja raudāt, pat, gluži otrādi, saķīvējās ar veco par nez kādu tur spainīti, ko tā viņam it kā risot sabojājusi.

«Bet varbūt tikai ievainos? sprieda pats pie sevis štabkapteinis, jau krēslā ar rotu nonākdams pie bastiona. Bet kur? Kā? Šeit vai šeit? viņš prātoja, domādams gan par vēderu, gan krūtīm. — Ja, piemēram, Šeit, — viņš domāja par kājas stilbu, — un ja lode netrāpītu dziļi — • nu, sāpīgi tomēr laikam, būs. Bet, ja nu šeit un ar šķembu, tad beigas!»

Štabkapteinis tomēr salīcis aizgāja pa tranšeju līdz priekšējiem ierakumiem laimīgi, kopā ar sapieru virsnieku jau pilnīgā tumsā norīkoja ļaudis pie darba un pats apsēdās bedrītē pie brustvera. Apšaude bija niecīga; tikai retumis, gan pie mums, gan pie viņa, uzliesmoja zibšņi un mirdzoša bumba iezīmēja ugunīgu loku tumšajās, zvaigžņotajās deb&īs. Taču visas bumbas krita tālu un pa labi no tā ierakuma, kura bedrītē sēdēja štabkapteinis, tāpēc viņš pa daļai apmierinājās, iedzēra degvīnu, piekoda sieru, aizsmēķēja papirosu un, pielūdzis dievu, grasījās mazliet iemigt.

5

Kņazs Gaļcins, .apakšpulkvedis Ņeferdovs, junkurs barons Pests, ko viņi bija satikuši uz bulvara, un Praskuchins, kuru neviens nebija aicinājis un ar kuru neviens nerunāja, bet kurš visu laiku no viņiem neatkāpās, — visi, aiziedami no bulvara, devās pie Kalugina dzert tēju.

Tu man tā arī nepabeidzi stāstīt par Vasku Mendeli, — sacīja Kalugins, novilcis šineli, un, sēžot mīkstā, ērtā krēslā pie loga, atpogāja tīra, iestīvināta holandiešu krekla apkaklīti, — kā tad viņš apprecējās?

•— Jāsmejas, draugs! Je vous dis, it y avail, un temps ou on ne parlait que de ca ā Petersbourg [4] , — smiedamies atbildēja Gaļcins, pietrūkdamies no klavierēm, pie kurām bija sēdējis, un apsēzdamies uz palodzes blakus Kaluginam, — nudien, jāsmejas. Man šis gadījums labi zināms. — Un viņš jautri, gudri un veikli sāka stāstīt kādu mīlas intrigu, kuru mēs noklusēsim, jo mūs tā nevar interesēt.

Taču jauki bija tas, ka ne tikai kņazs Gaļcins, bet visi šie kungi, kas sēdēja cits uz palodzes, cits, kājas sarāvis, aiz klavierēm, šķita esam gluži citi cilvēki nekā uz bulvara: nemanīja vairs tās smieklīgās uzpūtības un augstprātības, ar kādu viņi izturējās pret kājnieku virsniekiem; šeit, savu cilvēku vidū, viņi izturējās dabiski, it īpaši Kalugins un Gaļcins bija kļuvuši ļoti jauki, vienkārši, līksmi un labsirdīgi puiši. Viņi runāja par Pēterburgas dienesta biedriem un paziņām.

Kā klājas Maslockim?

Kuram? Leibulanam vai gvardes jātniekam?

Es pazīstu viņus abus. Gvardes jātnieks manā laikā bija vēl puika, tikko skolu pabeidzis. Vecākais laikam jau rotmistrs?

Jā, sen jau!

Un vēl allaž ņemas ar savu čigānieti?

Nē, pametis to, — un tā joprojām tādā pašā garā.

Tad Gaļcins apsēdās pie klavierēm un jauki nodziedāja čigānu dziesmiņu. Praskuchins, lai gan neviens viņu nelūdza, sāka dziedāt otro balsi un dziedāja tik labi, ka nu jau lūdza viņu to darīt, un viņš par to bija ļoti apmierināts.

Ienāca sulainis, nesdams uz sudraba paplātes tēju ar saldu krējumu un kliņģerīšiem.

Pasniedz kņazam! — Kalugins sacīja.

Dīvaini pat iedomāties, — teica Gaļcins, paņēmis glāzi un pieiedams pie loga, ka mēs šeit atrodamies aplenktā pilsētā: klavieres, leja ar krējumu, tāds dzīvoklis, kādu es, nudien, labprāt vēlētos sev Pēterburgā..

Nu, ja trūktu pat tā, — ierunājās vecais, ar visu neapmierinātais apakšpulkvedis, — tad vienkārši nebūtu izturams pastāvīgi kaut ko gaidīt . .. redzēt, ka ik dienas nogalina un nogalina — un tā bez gala — ja turklāt būtu vēl jādzīvo netīrumos un bez ērtībām.

Bet kā tad mūsu kājnieku virsnieki, — sacīja Kalugins, — kuri bastionos dzīvo blindažās kopā ar zaldātiem un ēd zaldātu boršču, — kā lai viņi jūtas?

Jāatzīstas, to es nesaprotu un nevaru tam ticēt, kņazs Galcins iebilda, — kā cilvēki, kas valkā netīru veļu, ir utu apsēsti un nemazgātām rokām, varētu būt drošsirdīgi. Vai zini, tad — cette belle bravoure de gentilhomme [5] nav iespējama.

Bet viņi šo drošsirdību pat neizprot, Praskuchins noteica.

Nerunā nu blēņas. — Kalugins viņu pikti pārtrauca, — esmu viņus šeit redzējis vairāk nekā tu un teikšu vienmēr un visur, ka mūsu kājnieku virsnieki, lai gan, tiešām, utu apsēsti un dienas desmit nepārmaina veļu, tomēr ir varoņi un apbrīnojami cilvēki.

Tajā brīdī istabā ienāca kājnieku virsnieks.

Es . .. man pavēlēts . . .vai es varētu ģeneraļa NN uzdevumā satikt Јen.. . viņa ekselenci? — viņš vaicāja mulsdams un sveicinot palocījās.

Kalugins piecēlās, bet, neatņēmis virsnieka sveicienu, aizskaroši pieklājīgi un ar piespiestu oficiālu smaidu vaicāja, vai viņam labpatiktu pagaidīt, un, nepiedāvājis pat apsēsties, pilnīgi to ignorēdams, pievērsās

Gajcinam un saka sarunāties franciski, tā ka nabaga virsnieks, palicis viens pats istabas vidū, nezināja, ko iesākt, kur likt rokas bez cimdiem

Ārkārtīgi svarīgā lietā, — virsnieks ierunājās pēc īsas klusēšanas.

Ak tā! Tad lūdzu, — Kalugins atbildēja tikpat aizskaroši smai dīdāms, uzvelkot šineli un pavadot virsnieku uz durvīm

Eh bien, messieurs, je crois, que cela chauffera cette nuit [6] , Kalugins sacīja, iznākdams no ģeneraļa.

Ej nu! Kā tā? Kā tā? Vai uzbrukums? visi sāka iztaujāt.

Nezinu vis, -paši redzēsiet. — noslēpumaini smaidīdams, Kalugins atteica.

Tu man pasaki, barons Pests uzstājās. ja kas gaidāms, man ar T. pulku jāpiedalās pirmajā uzbrukumā.

Nu, tad ej ar dieva palīgu!

Mans priekšnieks atrodas bastionā, tātad jāiet ari iņan, Praskuchins teica, apjozdams zobenu, bet neviens viņam neatbildēja, — pašam jāzina, iet vai ne.

Nekas nenotiks, es to jūtu, sacīja barons Pests, ar drebošu sirdi iedomādamies gaidāmo kauju, tomēr braši uzlikdams cepuri uz vienas auss un klaudzošiem, stingriem soļiem iziedams no istabas reizē ar Praskuchinu un Ņeferdovu, kuri tāpat, smagu baismu nomākti, steidzās uz savām vietām.. «Ardievu, kungi!» «Uz redzēšanos, kungi! Vēl šonakt tiksimies,» — Kalugins nosauca pa lodziņu, kad Praskuchins uri Pests, noliekušies pār kazaku seglu lokiem, laikam gan sevi iedomādamies par kazakiem, aizauļoja pa ielu.

Jā, mazliet, — atsaucās junkurs, kas nebija sapratis, ko viņam saka, un kazaku zirdziņu dipoņa ātri vien apklusa tumšajā ielā.

Mon, dites moi, est-ce qu'il y aura vйritablement quelques chose cette nuit?2 — vaicāja Gaļcins, uzmeties blakus Kaluginam uz palodzes un nolūkodamies uz bumbām, kas pacēlās par bastioniem.

Tev es varu pateikt, — jo redzi — tu taču esi bijis bastionos (Gaļcins piekrizdams pamāja, lai gan tikai vienu pašu reizi bija apmeklējis vienīgi ceturto bastionu). Tur iepretī mūsu linetai3 bija tranšeja, -t un Kalugins.

Nu, kungi, manuprāt, šonakt ies karsti.

Nē, sakiet man, vai šonakt tiešām kas notiks?

Nocietinājums ar grāvi priekšā un divām uzbērtām sānu līnijām, bet vaļēju aizmuguri.

nebūdams specialists, kaut ari uzskatīja savus militāros spriedumus pai visai pareiziem, sāka, juceklīgi un fortifikācijas terminus sagrozīdams, .iastīt par mūsu un ienaidnieka nocietinājumu izvietojumu un gaidāmās kaujas plānu.

Tomēr pie priekšējiem ierakumiem sāk jau pukšķināt. Vai tu re! Diezin, vai tā mūsējo vai viņu? Paskat, kur sprāga, — viņi runāja, gulēdami uz palodzes un raudzīdamies gan bumbu ugunīgajās līnijās, kas krustojās gaisā, gan šāviņu uzliesmojumos, kuri uz mirkli apgaismoja tumšzilās debesis, gan baltajos pulvera dūmos un ieklausīdamies arvien pieaugošās apšaudes dārdoņā.

Quel charma.nl coup d'oeill' Vai ne?-— Kalugins vaicāja,vērsdam; sava viesa uzmanību uz šo tiešām skaisto skatu. —• Zini, dažkārt zvaigznes nevar atšķirt no bumbām.

Jā, es nupat domāju, ka tā ir zvaigzne, taču nokrita un eksplodēja, bet šī lielā zvaigzne — kā taču to sauc? — nudien, izskatījās kā bumba.

Zini, es tā esmu pieradis pie šīm bumbām, ka, ticu, zvaigžņotajās naktīs Krievijā man aiz paraduma liksies, ka visas zvaigznes ir bumbas,

Diezin, vai arī man nebūtu jāpiedalās šajā uzbrukumā? — brītiņu klusējis, ierunājās kņazs Gaļcins, nodrebēdams jau no iedomām vien, ka viņam tādā briesmīgā kanonades laikā vajadzētu būt tur, un ar baudu domādams, ka viņu nekādā gadījumā nevarētu sūtīt turp nakti.

Liecies mierā, draugs, atmet šīs domas, un es tevi nemaz nelaidīšu, — Kalugins atbildēja, tomēr gluži labi zinādams, ka Gaļcins neparko uz turieni neies. — Gan jau vēl pagūsi, draugs!

Vai tiešām? Tu nopietni domā, ka nevajadzētu iet? Ko?

Tobrīd tajā virzienā, kurp skatījās kungi, cauri artilērijas dārdoņai atskanēja briesmīga šauteņu sprakstoņa un pa visu līniju, nemitīgi uzliesmodamas, iemirdzējās tūkstošiem sīku uguntiņu.

Nu iet vaļā pa īstam! — Kalugins ieteicās. — Es šajās šauteņu skaņās nespēju noklausīties aukstasinīgi, vai zini, kaut kā ķeras pie sirds. Paklau, arī «urā», — viņš piebilda, ieklausīdamies tālā, gari stieptā simtu balsu dunoņā: «A-ā-ā-ā-ā-ā!», kas plūda šurp no bastiona.

Kas tur kliedz «urā»? Viņi vai mūsējie?

Nezinu, bet nu jau notiek tuvcīņa, jo apšaude apklususi.

lobrīd pie loga, kazaka pavadīts, pieauļoja virsnieks raitnieks un nolēca no zirga.

No kurienes?

No bastiona. Jātiek pie ģenerālā.

Iesim. Nu, kā?

Uzbrūkam priekšējiem ierakumiem ieņēmām — franči pieveduši milzīgus papildspēkus — uzbruka mūsējiem — bija tikai divi bataljoni, — aizelsdamies runāja tas pats virsnieks, kas bija atnācis vakarā, tomēr pavisam familiari dodamies uz durvīm.

Nu un, vai atkāpāties? Gaļcins vaicāja.

Ne, — virsnieks sirdīgi atbildēja: — Piesteidzās palīgbataljons, atsitām, bet pulka komandieris kritis, ari daudzi virsnieki, pavēlēts lūgt palīgspēkus . . .

tin ar šiem vārdiem viņš iegāja pie ģeneraļa, kur mēs viņam nesekosim.

Pēc piecām minūtēm Kalugins jau sēdēja kazaku zirdziņa mugurā (atkal tajā pašā šķietamā kazaku stājā, kurā, kā esmu novērojis, visi adjutanti nezin kāpēc saskata kaut ko sevišķi tīkamu) un rikšos jāja uz bastionu, lai pēc ģeneraļa pavēles nodotu tur dažus rīkojumus un nogaidītu ziņas par kaujas gaia iznākumu; bet kņazs Gaļcins, smagā satraukuma ietekmē, kādu parasti atstāj uz skatītāju, kurš nepiedalās kaujā, tās tuvīnās pazīmes, izgāja uz ielas un sāka pa to bez kāda mērķa staigāt šurp un turp.

[1]

Zaldātu bari nesa nestuves vai veda zem rokas ievainotos. Uz ielas bija gluži tumšs; tikai ļoti reti vai nu hospitaļa, vai vēlu nomodā palikušo virsnieku dzīvokļu logos mirgoja gaisma. No bastioniem plūda šurp tā pati lielgabalu un šauteņu apšaudes dunoņa, un melnajās debesīs atplaiksnījās tās pašas ugunis. Retumis bija dzirdama garām aizauļojoša raitnieka zirga pakavu dipoņa, ievainotā vaidi, nesēju soļi un sarunas vai sievu valodas izbiedēto iedzīvotāju vidū, kuri bija iznākuši uz lievenīša noskatīties kanonadi.

Starp šiem bija arī mums pazīstamais Ņikita, matroža atraitne,

ar kuru viņš jau bija saderējis mieru, un atraitnes desmit gadu vecā meitenīte.

Debesu tēvs, visu svētā dievmāte! — vecā purpināja, nopūzdamās un raudzīdamās uz bumbām, kas kā ugunīgas rotaļbumbiņas nepārtraukti lidoja no vienas puses uz otru: — Ak tu žē, kādas šausmas, kādas šausmas! Vai-vai-vai! Pirmajā burnbardierēšanā gan tā nebija. Eku, pārsprāga, nolādētā — priekšpilsētā tieši virs mūsu mājiņas.

Ne, tālāk gan, visu laiku krīt krustmāmiņas Arinkas dārzā, — meitenīte atsaucās.

Kazi, kur tagadiņ atrodas mans kungs? Ņikita runāja stieptā balsī, būdams vel mazliet iereibis. — Aplam mīlu šito savu kungu, i pats nezinu kālabad. Viņš mani sit, bet es šo tomēr briesmīgi mīlu. Mīlu tā, ja nu viņu, pasarg' dievs, kāds grēka gabals nogalinātu, tad ticiet man, tantiņ, es diezi ko pats ar sevi varētu izdarīt. Dieva vārds! Šitāds kungs, nav vārdam vietas! Vai tad šito var salīdzināt ar to kāršu spēlmani, — kur nu tas, tpū! Vārdu sakot! — Ņikita nobeidza, norādīdams uz apgaismoto logu kunga istabā, kur štabkapteiņa prombūtnē junkurs Zvadčeskis sakarā ar viņam piešķirto krustu bija uzaicinājis viesus, lai padzīrotu: podporučiku Ugroviču un poručiku Nepšitšecki, to pašu, kam vajadzēja iet uz bastionu, bet kas bija saslimis ar smaganu sastrutojumu.

Are, zvaigznītes, zvaigznītes tā vien krīt un krīt! raudzīdamās gaisā, meitene pārtrauca klusumu, kas bija iestājies pēc Ņikitas vārdiem —• re, re, nokrita vēl! Kālab tā, māmiņ? Ko?

Tad nu pavisam sagraus mūsu mājiņu, — nopūtās vecā, neatbildēdama meitenei.

Un kad mēs pirmiņ ar tēvocīti aizgājām tur, māmiņ, — dziedošā balsī atsāka valodīgā meitene, — tad tur istabā blakus skapim gulēja tāda milzīga bumba: redzams, tā bija izsitusi priekšiņas sienu un ieskrējusi istabā. Šitik liela, i pacelt nedomā.

Tās, kurām ir vīri un nauda, aizbrauca, — vecā runāja, — bet rnums — krusts un bēdas, pat pēdējo mājiņu sagrauj. Eku, eku, kā svilina, nešķīstenis! Ak tu debesu tētiņ!

Bet kolīdz gribējām iet ārā, tā viena bumba, kā sprā-āgst, kā saārda zemi, tā mūs ar tēvocīti tikko neķēra šķēpele.

Par to viņai vajadzētu piešķirt krustu, — ieteicas junkurs, kas tobrīd kopā ar virsniekiem bija iznācis uz lieveņa palūkoties apšaudē.

Tu aizej pie ģeneraļa, vecā, — sacīja poručiks Nepšitšeckis, papliķēdams vecītei pa plecu, — nudien!

Po\dq na ulicĢ zobacztjč, co tam newegol, viņš piebilda, kāp dams4lejā.

A my tym czasem napijemy siņ wodki, bo coš dusza w piņty urieka2, — smiedamies noteica jautrais junkurs Zvadčeskis.

7

Kņazs Gaļcins ceļā sastapa arvien vairāk un vairāk ievainoto gan uz nestuvēm, gan ejot kājām; viņi cits citu balstīja un skaji sarunājās,

Kā viņi piebrāzās klāt, brālīši baltie, — basa balsī runāja kāds gara auguma zaldāts, nesdams uz pleciem divas šautenes, — kā piebrāzās, kā sāka kliegt: «Allah! Allah!» [7] un tik lien virsū cits pakaļ citam. Vienus apsit, bet citi lien — nekā nepadarīsi. Gluži kā melna nakts . . Bet šinī vietā Gaļcins viņu pārtrauca.

Vai tu no bastiona?

Tieši tā, jūsu labdzimtība.

Nu, kas tad tur notika? Pastāsti!

Kas tad nu notika? Pienāca viņu spēki, jūsu labdzimtība, rāpjas uz vaļņa un beigas. Pavisam mūs pievārēja, jūsu labdzimtība.

Kā tā pievārēja? Jūs taču viņus atvairījāt?

Kur nu atvairīsi, kad viņam pienākuši visi spēki: mūsējos visus apsita, bet sikursu4 nedod (zaldāts alojās, jo tranšeja atradās mūsu rokās, bet savādi ir tas, un ikviens to var novērot: kaujā ievainots zaldāts vienmēr domā, ka kauja ir zaudēta un ka tajā izliets briesmīgi daudz asiņu).

Bet man teica, ka uzbrukums atsists, — Gaļcins īgni atbildēja

1 Jāiziet uz ielas, lai uzzinātu, kas jauns.

1 Bet mēs pa to laiku iemetīsim malciņu, citādi pārlieku baigi.

3 Mūsu zaldāti, karojot ar turkiem, bija pieraduši pie šā ienaidnieka izsauciena., tāpēc arvien stāstīja, ka arī franči saucot «Allah!» — Autora piezīme

* Franču secours (palīgs). — Tulk.

Tobrīd poručiks Nepšitšeckis, tumsā pēc baltās cepures pazinis kņazu Gaļcinu un gribēdams izmantot gadījumu, lai parunātos ar tik cienījamu vīru, pienāca tam klāt.

Vai jums varbūt būtu zināms, kas tur noticis? — viņš pieklājīgi vaicāja, pielikdams roku pie cepures.

Es pats iztaujāju, kņazs Gaļcins atteica un no jauna pievērsās zaldātam ar divām šautenēm. — Varbūt atsita, kad tu biji aizgājis? Vai sen kā no turienes?

Nupat, jūsu labdzimtība! — zaldāts atbildēja. ~ Grūti ticēt, tranšeja būs palikusi viņam, — galīgi pievārēja.

Kā jums nav kauna — atdot tranšeju. Tas ir briesmīgi! — kņazs Gaļcins noteica, šās vienaldzības apbēdināts. — Kā jums nav kauna? viņš atkārtoja, novērsdamies no zaldāta.

Ak! Tie ir šausmīgi cilvēki! Jūs tos vēl nepazīstat, — poručiks Nepšitšeckis piebalsoja, — teikšu jums, ka no šiem cilvēkiem labāk neprasiet ne lepnuma, ne patriotisma, ne jūtu. Palūkojieties vien, viņi iet bariem, bet to vidū ievainoto nav pat desmitā daļa, asistenti vien, cenšas, ka tikai tiktu projām no kaujas. Nelietīgi cilvēki! — Kauns tā rīkoties, puiši, kauns! Atdot mūsu tranšeju! viņš piebilda, pievērsdamies zaldātiem.

Ko tu cilvēks iesāksi, ja tāds spēks! — zaldāts norūca.

Vai, jūsu labdzimtība! — nokļuvis viņiem blakus, ierunājās zaldāts, kas gulēja nestuvēs, — kā tad neatdosi, ja, re, visi apkauti? Būtu mums bijis spēks, neatdotu, lai tur vai kas. Bet šitā, ko lai dara? Vienu es nodūru, bet tad kā trieca man … Vai-ai, vieglāk, brālīši, rāmāk, brālīši, nekratiet… vai-aiai! — ievainotais sāka vaidēt.

Patiešām, šķiet, daudz lieku cilvēku nāk, — Gaļcins sacīja, apturēdams atkal to pašu garā auguma zaldātu ar divām šautenēm.

Kāpēc tu nāc? Paklau, stāt!

Zaldāts apstājās un ar kreiso roku noņēma cepuri.

Uz kurieni tu ej un kādēļ? Gaļcins tam stingri uzkliedza.

Nelie.. . — bet, piegājis zaldātam cieši klāt, viņš ievēroja, ka tā labā

roka bija iebāzta piedurknes atlokā un līdz pat. elkonim nošķiesta asinīm

Esmu ievainots, jūsu labdzimtība!

Ar ko ievainots?

5 i te, laikam ar lodi, — zaldāts atteica, norādīdams uz roku, —bet

šite, nemāku sacīt; ar ko, iesita pa galvu, — un viņš parādīja pakausī asiņainos un salipušos matus.

Bet kam pieder otra šautene?

Franču štuceris, jūsu labdzimtība, atņēmu; tad es jau nebūtu nācis šurp, ja nevajadzētu pavadīt šito zaldātu, kazi, nogāzīsies vēl, — viņš piebilda, norādīdams uz zaldātu, kas soļoja mazliet pa priekšu, atspiezdamies uz šauteni un ar grūtībām vilkdams un virzīdams kreiso kāju.

Kur tu lien, nelieti! — poručiks Nepšitšeckis uzkliedza otram zaldātam, kas gadījās tam priekšā, gribēdams ar savu centību pieglaimoties cienīgajam kņazam. Šis zaldāts arī bija ievainots.

Kņazs Gaļcins piepeši sajuta briesmīgu kaunu poručika Nepšitšecka, bet vēl vairāk sevis paša dēļ. Viņš noģida, ka nosarkst, kas ar viņu atgadījās reti, — novērsās no poručika un, vairāk neiztaujādams ievainotos un tos nevērodams, devās uz pārsiešanas punktu.

Ar grūtībām nokļuvis uz lieveņa, pa kuru kājām devās ievainotie un nesēji gāja iekšā ar ievainotajiem, bet atgriezās ar mirušajiem, Gaļcins iegāja pirmajā istabā, palūkojās un tūliņ neviļus pagriezās un izskrēja uz ielas. Redzētais bija par daudz šausmīgs.

[1]

Liela, augsta, tumša zāle, apgaismota tikai ar četrām vai piecām svecēm, ar kurām ārsti aplūkoja ievainotos, vārda tiešā nozīmē bija pārpildīta. Nesēji visu laiku nesa iekšā ievainotos, nolika tos citu citam blakus uz grīdas, kas bija tā pieblīvēta, ka nelaimīgie grūstījās, mirkdami cits cita asinīs, un aizgāja pēc jauniem ievainotiem. Asins paltis, kas bija redzamas brīvajās vietās, vairāku simtu cilvēku drudžainā elpa un nesēju izgarojumi radīja īpatnēju, smagu, blīvu un nelabu smirdoņu, bet dažādos zāles stūros blāvi dega četras sveces. Visvisādi vaidi, nopūtas, gārdzoņa, ko lāgiem pārtrauca spalgs kliedziens, skanēja pa visu istabu. Žēlsirdīgās māsas mierīgām sej.ām, kas nevis pauda sievišķīgi tukšu, slimīgi asarainu līdzcietību, bet gan darbīgu, praktisku līdzdalību, kāpdamas pāri ievainotajiem un nesdamas zāles, ūdeni, pārsējus un šarpijas, pavīdēja starp asiņainajiem šineļiem un krekliem. Ārsti, drūmām sejām un atrotītām piedurknēm, nometušies ceļos pie ievainotajiem, kuru tuvumā feldšeri turēja sveces, neraugoties uz cietēju šausmīgajiem vaidiem un lūgšanām, bāza pirkstus ložu izrautajās brūcēs, taustīdami tās un grozīdami atrautos, karājošos locekļus. Viens no ārstiem sēdēja aiz galdiņa pie durvīm un tajā mirklī, kad ienāca Gaļcins, jau pierakstīja 532. ievainoto.

Ivans Bogajevs, S. pulka trešās rotas ierindas zaldāts, fradura femoris complicata, — cits sauca ārstu no otra zāles gala, aptaustīdams lauzto kāju. — Pagriez viņu!

Vai-vai, dieviņ tētiņ, vai manu dieniņu! — kliedza zaldāts, lūgdams, lai viņu neaizskar.

Perforatio capitis. [8]

Semjons Ņeferdovs, N. kājnieku pulka apakšpulkvedis. Jūs mazliet pacietieties, pulkvedi, šitā nav iespējams, citādi es pārtraukšu, — runāja trešais, urbinādams ar kaut kādu kāsīti nelaimīgā apakšpulkveža galvā.

Ai, nevajag! Vai, dieva dēļ, ātrāk, ātrāk, die . . . ā-ā-ā-ā!

Perforatio pectoris [9] . Sebastjans Sereda, ierindnieks . .. kāda pulka? … Starp citu nerakstiet: moritur [10] . Aiznesiet viņu! — ārsts noteica, atiedams nost no zaldāta, kas, acis pārgriezis, jau gārdza . . .

Kādi četrdesmit zaldāti nesēji, gaidīdami, lai aiznestu pārsietos uz hospitāli, bet mirušos uz kapelu, stāvēja pie durvīm un, klusēdami, retumis smagi nopūzdamies, noraudzījās šajā ainā

9

Ceļā uz bastionu Kalugins sastapa daudzus ievainotos, bet, no pieredzes zinādams, cik nelāgi kaujā cilvēku ietekmē šādi skati, viņš ne tikai neapstājās, lai tos izvaicātu, bet, tieši otrādi, centās viņus nemaz

Sarežģīts gūžas kaula lūzums.

[1] Ievainojums galvā.

[1] Ievainojums krūtīs.

[1] Mirst.

neievērot. Pie kalna viņš satika raitnieku, kas pēc pavēles auļoja no bastiona.

Zobkin! Zobkinf Pagaidiet acumirkli!

Kas ir?

No kurienes jūs?

No ierakumiem.

Kā tur ir? Karsti?

Gatavā pekle! Briesmīgi!

Un raitnieks aizauloja tālāk. Tiešām, lai gan šauteņu sprakstoņa ska nēja. paretam, toties kanonade sākās ar jaunu sparu un sīvumu.

Ak, cik nelāgi! — Kalugins nodomāja, nepatīkamu jūtoņu pārņemts, un arī viņam uzmācās priekšnojauta, proti, ļoti parastas domas — domas par nāvi. Bet Kalugins nebija štabkapteinis Michailovs, viņš bija patmīlīgs un apveltīts ar dzelzs nerviem, tāds, ko mēdz saukt -par drošsirdi. Viņš nepadevās pirmajam jūtu uzplūdumam un sāka sevi drošināt. Atcerējās, šķiet, Napoleona adjutantu, kurš, nodevis marša pavēli, asinīm nošķiestu galvu bija atauļojis atpakaļ pie Napoleona.

Vous кtes blessй? [11] — napoleons viņam vaicājis.

Je vous demande pardon, sire, je suis tuй [12] — un adjutants nokritis no zirga un uz vietas bijis beigts.

Kaluginam tas likās lieliski, un viņš pat mazliet iztēloja sevi pašu par šo adjutantu, tad uzšāva zirgam ar pletni, saslējās vēl brašāk seglos kazaku stājā, pavērās kazakā, kas, stāvēdams uz kāpšļiem, rikšoja viņam iepakaļ, un ļoti braši aizjāja uz to vietu, kur bija jānokāpj no zirga. Seit viņš uzdūrās četriem zaldātiem, kas, apsēdušies uz akmeņiem, sūca pīpes.

-— Ko jūs šeit darāt? — viņš uzsauca vienam no tiem.

—Aizvedām ievainoto, jūsu labdzimtība, un apsēdāmies atpūsties, — kads no tiem atbildēja, paslēpdams pīpi aiz muguras un noņemdams cepuri.

Kā tad, atpūsties! Tūliņ savās vietās, citādi ziņošu pulka komandierim.

Un kopā ar tiem viņš pa tranšeju devās uz kalnu, ik uz soļa sastapdams ievainotos. Uzkāpis kalnā, Kalugins nogriezās tranšejā pa kreisi un, pagājis pa to dažus soļus, palika gluži viens. Viņam garām pavisam tuvu nosvilpa šķemba un atsitās tranšejā. — Priekšā uzšāvās cita bumba un, likās, lidoja tieši viņam virsū. Pēkšņi Kaluginu pārņēma baismas: viņš paskrēja kādus piecus soļus un nogūlās zemē. Kad bumba bija eksplodējusi un vēl tālu no viņa, Kalugins pats uz sevi ļoti sapīka un piecēlies palūkojās apkārt, vai kāds nav redzējis, ka viņš nokrita zemē, bet neviena nebija.

Ja bailes pārņēmušas sirdi, tās tik viegli vairs nedod vietu citām jūtām: Kalugins, kas vienmēr bija lielījies, ka nekad nemēdzc>t pieliekties, tagad straujiem soļiem un gandrīz vai rāpus devās pa tranšeju. «Cik nelāgi! — paklupis viņš nodomāja, — visādā ziņā nogalinās,» un, juzdams, cik grūti elpot un ka visa miesa nosvīdusi, viņš brīnījās pats par sevi, bet vairs necentās pārvarēt šo jūtoņu.

Piepeši priekšā bija dzirdami soļi. Viņš strauji saslējās, atlieca galvu un, braši šķindinādams zobenu, devās uz priekšu daudz lēnākiem soļiem nekā iepriekš. Kalugins pats sevi nepazina. Kad viņš bija pienācis klāt sapieru virsniekam un matrozim un pirmais viņam uzsauca: «Gulstieties!», norādīdams uz gaišo bumbu, kas, kļūdama aizvien spilgtāka un spilgtāka, tuvojās vienmēr straujāk un straujāk un nokrita netālu no tranšejas, Kalugins tikai mazliet un neviļus, baiļu pilnā kliedziena izbiedēts, nolieca galvu un devās tālāk.

Eku, brašs zellis! — ieteicās matrozis, pavisam mierīgi raudzīdamies uz krītošo bumbu un ar lietpratēja skatienu uzreiz aprēķinādams, ka šķembas neskars tranšeju. — Pat nogulties negrib.

Kaluginam bija palikuši tikai daži soļi, lai pārietu laukumiņu un nokļūtu bastiona komandiera blindažā, kad viņu-atkal pārņēma apmulsums un šīs muļķīgās bailes; sirds sāka pukstēt straujāk, asinis pieplūda galvā, un viņam bija jāsaņemas, lai spētu aizskriet līdz blindažai.

Kāpēc jūs tā aizelsies? — ģenerālis vaicāja, kad viņš nodeva tam pavēli.

Nācu ļoti strauji, jūsu ekselence!

— Vai vēlaties glāzi vīna?

Kalugins izdzēra glāzi vīna un aizsmēķēja papirosu. Kauja jau bija beigusies, tikai abās pusēs vēl turpinājās spēcīga kanonade. Blindažā sēdēja ģenerālis NN, bastiona komandieris un vēl kādi seši virsnieki, to skaitā arī Prasķuchins, viņi apsprieda dažādas kaujas detaļas. Sēdēdams šajā mājīgajā istabiņā ar zilām tapetēm, kur bija dīvāns, gulta un galds ar dokumentiem, pie sienas pulkstenis un svētbilde, kuras priekšā dega lampiņa, raudzīdamies uz šiem dzīvokļa atribūtiem un uz aršinu resnajiem griestu baļķiem un klausīdamies šāvienu troksnī, kas blindažā šķita diezgan pakluss, Kalugins nekādi nespēja saprast, kā gan viņš divas reizes ļāvies tādai nepiedodamai vājībai; viņš dusmojās uz sevi un alka briesmu, lai no jauna sevi pārbaudītu.

Priecājos, ka jūs arī esat šeit, kaptein, — viņš sacīja jūras virsniekam štaba virsniekašinelī, lielām ūsām un Jura krustu pie krūtīm, kurš tobrīd bija ienācis blindažā un lūdza, lai ģenerālis dodot viņam strādniekus, kas izlabotu tā baterijās divas aizbērtās ambrazuras. — Ģenerālis man pavēlēja uzzināt, — Kalugins atsāka, kad baterijas komandieris bija beidzis runāt ar ģenerāli, vai jūsu lielgabali var šaut uz ierakumiem ar karteču?

Tikai viens lielgabals var šaut, — kapteinis drūmi atbildēja.

Tomēr iesim palūkot.

Kapteinis savilka pieri un pikti nokāsējās.

Esmu jau visu nakti tur nostāvējis, atnācu kaut mazliet atpūsties, — viņš sacīja, — vai jūs nevarētu aiziet viens pats? Tur jums visu parādīs mans palīgs, leitnants Karcs.

Kapteinis jau sešus mēnešus komandēja šo visbīstamāko bateriju — pat tad, kad vēl nebija blindažu, — un kopš aplenkuma sākuma pastāvīgi atradās bastionā un starp jūrniekiem bija ieguvis drosminieka slavu. Tāpēc viņa atteikšanās jo sevišķi pārsteidza Kaluginu.

«Te nu bija drosminieks!» — viņš nodomāja.

Nu, tad es ar jūsu atļauju došos viens pats, -— Kalugins mazliet zobgalīgā balsī teica kapteinim, kas tomēr viņa vārdiem nepievērsa nekādu uzmanību.

Bet Kalugins neaptvēra to, ka viņš bastionā dažādā laikā vispār pavadījis tikai piecdesmit stundas, kamēr kapteinis tur dzīvo jau sešus mēnešus. Kaluginā vēl kvēloja godkāre — vēlēšanās spīdēt, cerības uz apbalvojumiem, labu slavu, viņu satrauca un valdzināja risks; kapteinis turpretī to visu jau bija pārdzīvojis — sākumā arī viņš padevās godkārei, pierādīja drošsirdību, riskēja, cerēja iegūt apbalvojumus un labu slavu un pat ieguva tos, bet tagad visi šie uzmundrinošie līdzekļi viņa acīs bija zaudējuši savu spēku un viņš savu uzdevumu izprata savādāk:.

precīzi veica savus pienākumus, taču labi saprazdams, cik maz viņam atlicis varbūtības palikt dzīvam, pēc sešu mēnešu uzturēšanās bastiona viņš bez nopietnas vajadzības vairs 'neriskēja ar šīm varbūtībām, tāpēc jaunais leitnants, kas tikai kopš nedējas bija ieradies baterijā un tagad, izrādīdams to Kaluginam, kopā ar adjutantu bez vajadzības nemitīgi bāza galvu ārā no ambrazuras un kāpa uz nocietinājumu paaugstinājumiem, šķita desmitreiz drosmīgāks par kapteini.

Apskatījis bateriju un iedams atpakaļ uz blindažu, Kalugins tumsā uzdūrās ģenerālim, kas kopā ar saviem raitniekiem devās uz sargtorni.

Rotmistr Praskuchin! — ģenerālis sacīja. — Aizejiet, lūdzu, uz labās puses ierakumiem un pasakiet M. pulka otrajam bataljonam, kas tur strādā, lai tas pamet darbu un klusi nāk ārā no turienes un pievienojas savam pulkam, kurš atrodas rezervē pie kalna. Vai saprotat? Aizvediet pats bataljonu pie pulka!

— Klausos.

Un Praskuchins teciņus metās uz ierakumiem. Apšaude kļuva retāka.

10

Vai tas ir M. pulka otrais bataljons? — Praskuchins vaicāja, atskrējis norādītajā vietā un uzgrūdies virsū zaldātam, kas uz muguras nesa maisā zemi.

Tieši tā.

Kur komandieris?

Michailovs, domādams, ka vaicā pēc rotas komandiera, izlīda no bedrītes un, noturēdams Praskuchinu par priekšnieku, pielicis roku pie cepures, pienāca viņam klāt.

Ģenerālis pavēlēja .. . jums . . . doties ātrāk . . . un, galvenais, klusāk… atpakaļ, nē, ne atpakaļ, bet pie rezerves puika, — Praskuchins sacīja, šķielēdams ienaidnieka uguņu virzienā.

Pazīdams Praskuchinu, Michailovs nolaida roku un, aptvēris, kas par lietu, deva pavēli, un bataljons sāka līksmi rosīties, savāca šautenes, zaldāti uzvilka šineļus un devās ceļā.

Kas to nav pārdzīvojis, tas nespēj iedomāties baudu, kādu izjūt cilvēks pēc triju stundu bombardēšanas, aizejot no tik bīstamas vietas,.

kāda ir priekšejie ierakumi. Michailovs, kas šajās trijās stundās jau vairākas reizes bija domājis, ka viņam neizbēgami gals klāt, un jau vairākas reizes paguvis noskūpstīt visus svēto attēlus, ko nēsāja uz krūtīm, beidzot mazliet nomierinājās, lolodams pārliecību, ja jau tik daudzas bumbas un lielgabalu lodes aizskrējušas garām, viņu neskardamas, kāpēc tad nu tagad skars. Tomēr par spīti visam viņš tikai ar lielām pūlēm savaldīja kājas, lai tās nesāktu skriet, kad rotas priekšgalā blakus Praskuchinam izgāja no ierakumiem.

Uz redzēšanos, — viņam sacīja majors, cita bataljona komandieris, kurš palika ierakumos un ar kuru kopā viņi, sēdēdami pie brustvera, bija ēduši sieru, — laimīgu ceju.

Arī jums novēlu laimīgi noturēties, tagad, tiekas, norimst.

Bet tikko viņš bija paguvis to pateikt, kad ienaidnieks, laikam gan pamanījis ierakumos kustību, iesāka šaut aizvien biežāk un biežāk. Mūsējie atbildēja, un atkal iedunējās spēcīga kanonade. Augstu pie debesīm blāvi mirdzēja zvaigznes; nakts bija tumša — dur kaut vai acī, — vienīgi šāvienu ugunis un bumbu sprādzieni uz mirkli apgaismoja priekšmetus. Zaldāti gāja ātri un klusēdami, neviļus aizsteigdamies cits citam garām; cauri nemitīgajiem šāvienu grāvieniem bija dzirdama viņu vienmērīgo soļu dipoņa uz sausā ceļa, durkļu šķindoņa, tiem sasitoties kopā, vai kāda bikla zaldātiņa nopūta un lūgšana: «Dievs kungs! Kas nu būs?» Lāgiem dzirdi pārsteidza ievainoto vaidi un sauciens: «Nestuves!» (Rota, ko komandēja Michailovs, artilērijas ugunī nakti bija zaudējusi divdesmit sešus cilvēkus.) Pie tālā, drūmā apvāršņa atplaiksnīja zibens, sargzaldāts uz bastiona sauca: «Liel-ga-bals!», un lielgabala lode aizsvilpa pāri rotai, izārdīja zemi un izmētāja gaisā akmeņus.

«Velna milti! Cik lēnām viņi iet, — Praskuchins domāja, nemitīgi atskatīdamies un soļodams blakus Michailovam, — nudien, labāk metīšos uz priekšu, pavēli taču esmu nodevis … Tomēr ne, šis lops taču vēlāk var pastāstīt, ka esmu zaķapastala, tāpat kā es vakar stāstīju par viņu. Lai notiek kas notikdams, iešu blakus.»

«Kādēļ viņš nāk kopā ar mani, —• savukārt domāja Michailovs, — cik esmu novērojis, viņš allaž atnes nelaimi; re, tur jau atkal lido, šķiet, tieši šurp.»

Pagājuši dažus simt soļus, viņi sastapa Kaluginu, kas, mundri šķindinādams zobenu, devās uz priekšējiem ierakumiem, lai pēc ģeneraļa pavēlēs uzzinātu, cik tālu pavirzījušies darbi. Taču, sastapis Michailovu, Kalugins nodomāja, kāpēc gan viņam iet pašam uz ierakumiem zem .is briesmīgās uguns, ja tas nemaz nav pavēlēts, viņš var izjautāt virsnieku, kas tur bijis. Un tiešām, Michailovs sīki pastāstīja par darbiem, lai gan sava stāsta laikā krietni vien uzjautrināja Kaluginu, kas, likās, kāvieniem nepievērsa ne mazāko uzmanību, kamēr Michailovs pie katra šāviņa, kas dažkārt krita pavisam tuvu, pietupās, nolieca galvu un tā vien apgalvoja, ka «tas lido tieši šurp».

Skatieties, kaptein, tas lido tieši šurp, — jokodamies teica Kalugins un piebikstīja Praskuchinam. Pagājis vēl mazliet kopā ar viņiem, viņš iegriezās tranšejā, kas veda uz blindažu. «Nevar teikt, ka viņš būtu loti drošsirdīgs, šis kapteinis,» Kaiugins nodomāja, ieiedams blindažā.

-— Nu, kas jauns? — vaicāja virsnieks, kas, ēzdams vakariņas, sēdēja blindažā gluži viens.

Liekas, nekas liels vairs nenotiks.

Kā tā nenotiks? Tieši otrādi, ģenerālis nupat aizgāja uz sargtorni. Pienācis vēl viens pulks. Paklau, vai dzirdat? Atkal sāk darboties šautenes. Jūs neejiet! Kādēļ tad jūs? — virsnieks piebilda, pamanījis Kalugina kustību.

Man gan īstenībā visādā ziņā vajadzētu būt tur, — Kalugins nodomāja, — tomēr es nupat jau tā daudz riskēju. Ceru, ka esmu vajadzīgs ne tikai chair ā canon. [13]

Nudien, es to pagaidīšu šeit, — viņš sacīja.

Tiešām, pēc minūtēm piecām ģenerālis atgriezās kopā ar saviem virsniekiem; viņu vidū bija arī junkurs barons Pests, bet trūka Praskuchina.

Mūsējie bija ieņēmuši priekšējos ierakumus un novietojušies tur paši.

Ieguvis sīkas ziņas par kauju, Kalugins kopā ar Pestu izgāja no blindažas.

11

Tavs šinelis nošķiests ar asinīm: vai tiešām tu kāvies tuvcīņā? — Kalugins viņam vaicāja.

Ak draudziņ, tas bija šausmīgi! Vari iedomāties… — Un Pests sāka stāstīt, kā viņš vedis visu rotu, kā nogalināts rotas komandieris,, kā viņš pats nodūris francūzi un, ja nebūtu bijis viņš, tad visam beigas,, un tā joprojām.

Pamatos šis stāsts par to, ka rotas komandieris nogalināts un ka Pests nodūris francūzi, bija patiess; taču, izklāstīdams sīkumus, junkurs, piegudroja klāt un lielījās.

Viņš lielījās neapzināti, jo visas kaujas laikā tik lielā mērā atrazdamies kā neziņā un miglā, kad visu notikušo uztver, it kā tas būtu noticis nezin kur,'nezin kad un nezin ar ko, viņš gluži dabiski tagad centās šīs detaļas attēlot sev izdevīgā gaismā. Taču patiesībā viss notika tā.

Uzbrukumam norīkotais bataljons, kuram bija piekomandēts junkurs, divas stundas nostāvēja apšaudes ugunīs pie kādas sienas, tad bataljona komandieris, kas atradās priekšgalā, kaut ko pateica, rotu komandieri sakustējās, bataljons sāka virzīties uz priekšu, izgāja no brustvera un, pagājis kādus simt soļus, apstājās, sakārtodamies kolonās pa rotām. Pestam teica, lai viņš stājas otrās rotas labajā spārnā.

Absolūti nesajēdzot, kur viņš atrodas un kādēļ, junkurs nostājās savā vietā un, neviļus aizturēdams elpu un juzdams, ka pa muguru pārskrien saltas tirpas, neapzināti lūkojās uz priekšu tumšajā tālē, gaidīdams kaut ko briesmīgu. Viņš, starp citu, ne tik daudz sajuta bailes, jo apšaude nenotika, cik jutās savādi un baigi, domājot, ka atrodas ārpus cietokšņa, klajā laukā. Bataljona komandieris, kas atradās priekšā, atkal nez ko teica. Atkal čukstēdami sarunājās virsnieki, nododami pavēles, un pirmās rotas melnā siena pēkšņi noslīga pie zemes. Bija dota pavēle nogulties. Arī otrā rota metās guļus, un Pests guldamies sadūra uz kāda dzeloņa roku.

Nenogulās vienīgi otrās rotas komandieris; viņa nelielais augums un izvilktais zobens, kuru tas, bez apstājas runādams, visu laiku vēcināja, kustējās rotas priekšā.

— Nu tad turieties braši, zēni! Nešausim ar šautenēm, bet kausim tos neliešus ar durkļiem. Kad es iekliegšos «urā!» •— sekojiet man un nepalieciet iepakaļ . . . Saderīgāk, galvenais .. . parādīsim, ko spējam, neapkaunosim sevi, vai ne, zēni? Par cara tētiņu! — viņš runāja, piebārstīdams valodu ar lamu vārdiem un briesmīgi plātīdams rokas.

Ka sauc tnūsu rotas komandieri? — Pests vaicāja junkuram, kas lilļa nometies zemē viņam blakus, — cik viņš drošsirdīgs.

Ja, tiklīdz kaujā, vienmēr — pilnā, — junkurs atbildēja. — Viņu »aiic par Lisinkovski.

Tobrīd pavisam tuvu pie rotas uzšāvās liesma, atskanēja šausmīgs blīkšķis, apdullinādams visu rotu, un augstu gaisā iesvilpās akmeņi un .ķeuibas (vismaz pēc sekundēm piecdesmit no augšas nokrita kāds akmens un pārlauza vienam zaldātam kāju). Tā bija bumba no elevatora balsta, un tas, ka tā trāpīja rotai, liecināja, ka franči kolonu pamanījuši.

Vai tu re, bumbas met! Nešķīstenis tāds .. . Pagaidi, kolīdz piekjiisim klāt, tad tu gan matīsi krievu trejšķautnaino durkli, nolādētais! — rotas komandieris ierunājās tik skaļi, ka bataljona komandieris bija spiests pavēlēt tam klusēt un tik daudz netrokšņot.

Pirmā rota tūliņ pēc tam piecēlās, tai sekoja otra — tika dota pavēle ņemt šautenes rokās, un bataljons devās uz priekšu. Pestu bija pārņēmušas tādas bailes, ka viņš absolūti neatcerējās, cik ilgi? uz kurieni? kas un kā? Viņš gāja kā apreibis. Bet pēkšņi no visām pusēm iemirdzējās miljoniem uguņu, kaut kas iesvilpās, ietarkšķējās; viņš iekliedzās un kaut kur skrēja, tāpēc ka visi skrēja un kliedza. Tad viņš paklupa un uzgāzās kaut kam virsū — tas bija rotas komandieris (rotas priekšgalā to bija ievainojuši, un viņš, noturēdams junkuru par francūzi, saķēra to aiz kājas). Pēc tam kad Pests izrāva kāju un piecēlās, tumsā viņam kāds uzdrāzās atmuguriski, tikko atkal nenotrieca zemē, kāds cits kliedza: «Dur viņam! Ko skaties?» Pests paķēra šauteni un iedūra ar durkli kaut kam mīkstam. «A moi, camarades! Ah, sacre b . . . Ah! Dieu!» [14] — kāds iekliedzās briesmīgā, spiedzīgā balsī, un tikai tad Pests saprata, ka nodūris francūzi. Visu viņa miesu pārklāja salti sviedri, viņš sāka drebēt kā drudzī un nometa šauteni. Taču tas ilga tikai mirkli; tūliņ Pestam iešāvās prātā, ka viņš nu ir varonis. Viņš satvēra šauteni un kopā ar pūli, kliegdams «urā», aizskrēja projām no nogalinātā francūža, kuram kāds zaldāts turpat jau novilka zābakus. Paskrējis kādus soļus divdesmit, viņš iejoņoja tranšejā. Tur atradās mūsējie un bataljona komandieris.

Bet es vienu noduru! Pests teica bataljona komandierim Lieliski, baron

12

Vai zini, ka kritis Praskuchins? Pests sacīja, pavadīdams Kalu ginu, kas devās mājup.

Nevar būt!

Kā tad ne, es pats redzēju,

Nu, ardievu, man tomēr jāsteidzas.

«Esmu ļoti apmierināts, — Kalugins domāja, iedams uz mājām.,

pirmo reizi man tā laimējās manā dežūrā. Lieliski, es esmu sveiks un vesels, ieteikumi apbalvošanai būs teicami, un katrā ziņā saņemšu zelta zobenu. Starp citu, esmu to ari pelnījis.»

Paziņojis ģenerālim visu vajadzīgo, viņš iegāja savā istabā, kurā, sen jau pārnācis un viņu gaidot, sēdēja kņazs Gaļcins un lasīja Splendeur et misēres des courtisanesko bija atradis uz Kalugina galda.

Kalugins izjuta brīnumainu baudu, atrazdamies mājās, ārpus bries māni un, uzvilcis naktskreklu, likdamies gultā, stāstīja Gaļcinam par kaujas detaļām, attēlodams tās gluži dabiski no tāda viedokļa, lai šīs detaļas apliecinātu, ka viņš, Kalugins, ir visai lietišķs un drosmīgs virsnieks, uz ko, manuprāt, lieki būtu norādīt, jo visi to zināja urt nevienam nebija nekādu tiesību un iemesla par to šaubīties, izņemot varbūt nelaiķi rotmistru Praskuchinu, kas, lai gan uzskatīja par laimi pastaigāties ar Kaluginu zem rokas, tomēr vakar kā noslēpumu bija stāstījis kādam draugam, ka Kalugins esot ļoti labs cilvēks, bet, mūsu starpā runājot, viņam briesmīgi nepatīkot iet uz bastioniem.

Tikko Praskuchins, iedams blakus Michailovam, izšķīrās ar Kalugin'u un, pienācis pie mazāk bīstamas vietas, sāka jau mazliet atžirgt, kad uzreiz pamanīja sev aiz muguras spilgtu zibens uzliesmojumu un izdzirda sargzaldāta saucienu: «Miezeris!» un kāda iepakaļ nākoša zaldata vārdus: «Lido tieši uz bataljonu.» Michailovs palūkojās. atpakaļ. Gaišais bumbas punkts, šķita, bija apstājies savā zenitā tajā stāvokli, kad nekādi nevar noteikt tā virzienu. Taču tas ilga tikai vienu mirkli: bumba ašāk un ašāk, tuvāk un tuvāk, tā ka jau varēja saredzēt dzirksteles ap tās degli un sadzirdēt liktenīgo svilpšanu, slīga uz bataljona vidu.

— Gulties! — kāda izbijusies balss iekliedzās.

Michailovs nokrita uz vēdera. Praskuchins neviļus saliecās līdz pašai /.emei un piemiedza acis; viņš tikai sadzirdēja, ka bumba kaut kur ļoti luvu noplakšķēja pret cieto zemi. Pagāja sekunde, kas līdzinājās stundai, — bumba nesprāga. Praskuchins nobijās, vai gan būtu velti baiļo jies — varbūt bumba nokritusi tālu un viņam tikai būs licies, ka deglis šņāca tepat blakus. Viņš atvēra acis un ar patīgu baudu ieraudzīja, ka Michailovs, kuram tas bija parādā divpadsmitarpus rubļa, guļ uz vēdera, zemāk viņam pie kājām, nekustīgi piekļāvies klāt. Bet tūliņ Praskuchina acis uztvēra kādas aršinas attālumā no viņa virpuļojošas bumbas gaišo degli.

Šausmas, saltas šausmas, kas iznicina jebkuras domas un jūtas, pārņēma visu viņa būtni; viņš aizklāja seju ar rokām un nometās ceļos

Pagāja vēl viena sekunde, — sekunde, kuras laikā viņa iztēlē pazibēja vesela jūtu, domu, cerību un atmiņu pasaule.

«Kuru nogalinās — mani vai Michailovu? Varbūt abus divus? Bet, ja nu mani, tad kur trāpīs? Ja galvā, tad visam beigas, bet, ja kājā, to amputēs, un es palūgšu, lai visādā ziņā lieto chloroformu, — un es varu palikt dzīvs. Bet varbūt nogalinās tikai Michailovu, tad es pastāstīšu, kā mēs gājām kopā, viņu nošāva, bet mani apšļāca asinīm. Nē, bumba tuvāk man — mani.» Tad viņš atcerējās divpadsmit rubļus, kurus bija parādā Michailovam, atcerējās vēl kādu Pēterburgas parādu, ko sen jau vajadzēja samaksāt; prātā iešāvās čigānu dziesma, ko dziedāja vakarvakarā; iztēlē parādījās mīļotā sieviete ar mēļām lentām rotātu cepurīti galvā. Viņš atcerējās cilvēku, kas to priekš pieciem gadiem bija apvainojis un kam par šo apvainojumu nebija atriebies, lai gan kopā ar šīm un tūkstoš citām atmiņām viņu ne mirkli nepameta īstenības izjūta nāves un šausmu gaidas. «Bet varbūt nemaz nesprāgs,» — viņš nodomāja un ar izmisīgu apņēmību gribēja atvērt acis. Taču tajā mirklī viņa acis pat cauri aizvērtajiem plakstiem apžilbināja sarkana uguns un ar šausmīgu troksni kaut kas viņam iesita pa krūtīm; viņš nezin kurp skfēja, kājas atsitās pret zobenu, viņš paklupa un nokrita uz sāniem.

«Paldies dievam! Esmu tikai kontuzēts,» — bija viņa pirmās domas, un viņš gribēja ar rokām pieskarties krūtīm, bet rokas šķita it kā saistītas, un galvu spieda kā spīlēs. Acīs viņam pavīdēja zaldāti -— un viņš neapzināti tos skaitīja: «Viens, divi, trīs zaldāti un tur virsnieks atspraustiem šineļa stūriem,» viņš domāja; tad acīs atplaiksnījās zibens, un Praskuchins prātoja, diezin, ar ko šāva: ar mortiru vai lielgabalu? Laikam gan ar lielgabalu, bet tur jau šāva vēlreiz un zaldāti iet vēl — pieci, seši, septiņi zaldāti, visi tie iet garām. Praskuc.hinu pēkšņi pārņēma šausmas, ka tie viņu nesamīda, viņš gribēja kliegt, ka ir kontuzēts, bet mute bija tik sausa, ka mēle lipa pie aukslējām, un mocīja briesmīgas slāpes. Praskuchins juta slapjumu pie krūtīm, — šī slapjuma sajūta atgādināja ūdeni, un viņš vēlējās padzerties pat no šā slapjuma. «Droši vien krizdams esmu sasities līdz asinīm,» — viņš nodomāja un, aizvien vairāk un vairāk padodamies bailēm, ka viņu samīs zaldāti, kas nebeidza slīdēt gar acīm, saņēma visus spēkus un gribēja kliegt: «Ņemiet mani līdz!», bet tik šausmīgi ievaidējās, ka pašam kļuva baigi, to dzirdot. Tad acīs sāka šaudīties kaut kādas sarkanas ugunis un likās, ka zaldāti krauj virsū akmeņus; ugunis šaudījās aizvien retāk un retāk, akmeņi, ko viņam krāva virsū, spieda vairāk un vairāk. Viņš pūlējās akmeņus atvirzīt, izstiepās un nu vairs nekā ne redzēja, ne dzirdēja, ne domāja, ne juta. Viņu uz vietas bija nogalinājusi šķemba, kas ķēra pašās krūtīs.

13

Ieraudzījis bumbu, Michailovs nokrita zemē, tāpat piemiedza acis, tāpat divas reizes tās atvēra un aizvēra un tāpat kā Praskuchins šajās divās sekundēs, kamēr bumba nesprāga, neaptverami daudz pārdomāja un pārdzīvoja. Viņš domās lūdza dievu un visu laiku nemitīgi atkārtoja: «Tavs prāts lai notiek! Kādēļ gan es iestājos kara dienestā, — viņš tai pašā laikā domāja, — un turklāt, vēl pārgāju kājniekos, lai piedalītos kara; vai gan nebūtu labāk, ja būtu palicis ulanu pulkā T. pilsētā pavadīt laiku ar savu draudzeni Natašu … bet tagad, re, kas notiek!» Un viņš sāka skaitīt: viens, divi, trīs, četri, zīlēdams, ja bumba sprāgs pie

pāra skaitļa — viņš paliks dzīvs, ja pie nepāra — tad kritīs. «Visam beigas — mani nogalinās!» — viņš nodomāja, kad bumba eksplodēja (pats vairs neatcerējās, vai bija pāris .vai nepāris), un sajuta galvā triecienu un skaudras sāpes. «Kungs, piedod manus grēkus!» viņš sacīja, saņēma rokas, mazliet piecēlās un, zaudējis samaņu, nokrita atmuguriski.

Pirmais, ko viņš sajuta, kad atmodās, bija asinis, kas tecēja pa degunu, un sāpes galvā, kuras vairs nebija tik stipras. «Aizlido dvēsele, — viņš nodomāja, — kas gan būs tur? Kungs, pieņem žēlīgi manu dvēseli. Dīvaini tas, — viņš prātoja, — ka mirdams es skaidri dzirdu zaldātu soļus un šāvienu sprakstoņu.»

Dod šurp nestuves, vai dzirdi! Rotas komandieris beigts! — pie viņa galvas iesaucās kāda balss, pēc kuras viņš neviļus pazina bundzinieku Ignatjevu.

Kāds satvēra viņu pie pleciem. Viņš mēģināja atvērt acis un ieraudzīja virs galvas tumši zilās debesis, zvaigznājus un divas bumbas, kas, steigdamās viena otru panākt, lidoja viņam pāri, ieraudzīja Ignatjevu, zaldātus ar nestuvēm un šautenēm, ierakumu valni un piepeši noticēja, ka vēl nav viņpasaulē.

Akmens viņu viegli bija ievainojis galvā. Michailovs vispirms sajuta it kā nožēlu: viņš jau tik jauki un mierīgi bija sagatavojies aiziet uz turieni, ka, pirmkārt, to nepatīkami pārsteidza atgriešanās īstenībā, kur bija bumbas, tranšejas, zaldāti un asinis; otrkārt, viņš sajuta neapzinātu prieku, ka ir dzīvs, un, treškārt, — bailes un vēlēšanos pēc iespējas ātrāk tikt projām no bastiona. Bundzinieks pārsēja savam komandierim galvu ar lakatiņu un, paņēmis viņu zem rokas, veda uz pārsiešanas punktu.

«Kurp un kādēļ es īsti eju? — štabkapteinis nodomāja, kad bija mazliet atžirdzis. — Mans pienākums ir palikt kopā ar rotu, bet nevis aiziet priekšā, jo vairāk tāpēc, ka arī rota drīz vien atstās ugunslīniju, — kāda balss viņam iečukstēja, — un, ja palikšu kaujā, būdams ievainots, katrā ziņā saņemšu apbalvojumu.»

Nevajag, draugs, — viņš sacīja, izraudams roku no pakalpīgā bundzinieka rokas, kuram pašam vispirms gribējās tikt projām no šejienes, •— es neiešu uz pārsiešanas punktu, bet palikšu kopā ar rotu.

Un viņš pagriezās atpakaļ.

49

Jums nu gan, jūsu labdzimtība, labāk vajadzētu pārsiet ievainojumu, kā nākas, — ierunājās kautrais Ignatjevs, — tas jau tikai tā

pirmajā karstumā liekas, ka nekas, bet var iznākt daudz ļaunāk, āre,, kāda svelme… nudien, jūsu labdzimtība.

Miehailovs mirkli šaubīdamies apstājās un, likās, būtu sekojis padomam, ja atmiņā neiedzirkstītu skats, ko šajās dienās bija redzējis pārsiešanas punktā: tur bija ieradies virsnieks, lai pārsietu nelielu skrambu uz rokas, un ārsti, viņā nolūkodamies, smaidīja, bet viens ar vaigubārdu pat teica, ka no šādas brūces viņš nekādā ziņā nemiršot un ka ar dakšiņu varot sāpīgāk sadurties.

«Varbūt arī par manu brūci smaidīs tikpat neticīgi un vēl kaut kopateiks,» — štabkapteinis nodomāja un noteikti, neņemot vērā bundzinieka iebildumus, devās atpakaļ pie rotas.

Bet kur palicis raitnieks Praskucbins, kas nāca kopā ar mani? — viņš vaicāja praporščikam, kas veda rotu, kad viņi satikās.

Nezinu, liekas kritis, — praporščiks negribīgi atbildēja, būdams, starp citu, ļoti neapmierināts, ka štabkapteinis atgriezies un viņš tagad nevarēs teikt — visā rotā palicis vienīgais virsnieks.

Kritis vai ievainots? Kā tad jūs to nezināt, viņš taču gāja kopā ar mums. Kāpēc jūs viņu nepaņēmāt līdz?

Kur nu paņemsi, kad šitā svilina!

Ak, kā nu jūs tā, Michail Ivanič, — Miehailovs pikti noteica, — vai tad var pamest, ja viņš ievainots; un pat ja nogalināts, vajadzēja gan paņemt, —sakiet, ko gribat, viņš taču ģenerālā raitnieks un varbūt vēl dzīvs.

Kur nu dzīvs, ja es jums saku, pats piegāju klāt un redzēju, — praporščiks atteica. — Apžēlojieties! Labi, ja savējos pagūstam aiznest. Āre, bezgodis, sācis šaut ar lielgabala lodēm, — viņš piebilda pietupdamies. Miehailovs arī. pietupēs un saķēra galvu, kas no kustības briesmīgi sāka sāpēt.

Nē, visādā ziņā jāiet paņemt: varbūt viņš vēl dzīvs, — Miehailovs sacīja. — Tas mūsu pienākums, Michailo Ivanič!

Michailo Ivaničs neatbildēja.

«Ja viņš būtu krietns virsnieks, tad būtu jau paņēmis līdz, bet tagad jāsūta zaldāti vieni paši; un kā lai tos sūta? Šajā briesmīgajā ugunī var nogalināt gluži par velti,» — Miehailovs domāja.

Zēni! Jāatgriežas un jāpaņem ievainotais virsnieks, kas guļ grāvī, — viņš teica ne visai skaļi un pavēloši, juzdams, cik zaldātiem būs nepatīkami izpildīt šo pavēli, — un tiešām, tā kā viņš īpaši ne pie viena nevērsās, neviens arī neiznāca, lai pildītu pavēli.

Apakšvirsnieki Panāc šurp!

Apakšvirsnieks, it kā nesadzirdējis, gāja tikai tālāk.

«Tiešām, viņš varbūt jau miris un nav vērts veltīgi sūtīt cilvēkus briesmās, bet vainīgs esmu tikai es viens pats, ka neparūpējos. Aiziešu pats, uzzināšu, vai viņš dzīvs. Tas ir mans pienākums, — Michailovs pats sev sacīja.

Michail Ivanič! Vediet rotu, bet es jūs panākšu, — viņš sacīja un, ar vienu roku pieturēdams šineli, ar otru nemitīgi pieskardamies Mitrofana svētbildei — uz šo svēto viņš sevišķi paļāvās — gandrīz vai rāpus un bailēs drebēdams aiztraucās pa tranšeju.

Pārliecinājies, ka viņa biedrs kritis, Michailovs tāpat elsdams, pietupdamies un ar roku pieturēdams noslīdējušo apsēju un galvu, kas sāka skaudri sāpēt, meimuroja atpakaļ. Bataljons jau atradās savā vietā pakalnē un gandrīz ārpus apšaudes, kad Michailovs to panāca. Es saku gandrīz ārpus apšaudes, jo retumis arī šeit atlidoja nomaldījušās bumbas (tajā naktī bumbas šķemba nogalināja kādu kapteini, kas kaujas laikā atradās matrožu zemnīcā).

«Rītdien tomēr būs jāaiziet uz pārsiešanas punktu pierakstīties, — štabkapteinis nodomāja tobrīd, kad viņu pārsēja atnākušais feldšeris, — tas nāks par labu ieteikšanai apbalvojumam.»

14

Simtiem ar asinīm nošķiestu kritušo sastingušiem locekļiem gulēja rasainajā, ziedošajā ielejā, kas atdalīja bastionu no ierakumiem, un uz līdzenās grīdas Mirušo kapličā Sevastopolē, bet vēl priekš divām stundām šie cilvēki loloja visdažādākās — cildenas un sīkumainas — cerības un vēlēšanās; simtiem cilvēku, ar lāstiem un lūgšanām uz izkaltušajām lūpām, rāpoja, vārtījās un vaidēja, daži starp kritušajiem ziedošajā ielejā, citi uz nestuvēm, guļvietās un uz asiņainās grīdas pārsiešanas punktā; un tomēr tāpat kā iepriekšējās dienās virs Sapuna kalna ieplaiksnījās rūsa, izdzisa mirdzošās zvaigznes, no tumšās, šalcošās jūras uzplūda balta migla, austrumos iekvēlojās rīta blāzma, pa gaišzilo apvārsni izklīda i : ..*"'' v 51 tumšsārti, iegareni mākonīši, un tāpat kā iepriekšējās dienās, solīdams rniles'tību, prieku un laimi atdzimstošajai pasaulei, parādījās varenais, lieliskais spīdeklis.

15

Nākamās dienas vakarā bulvārī atkal spēlēja kara muziķa un atkal virsnieki, junkuri, zaldāti un jaunas sievietes svētdienīgi pastaigājās gar paviljoniem un lejā pa ziedošo, smaržīgo balto akaciju apstādītajiem celiņiem.

Kalugins, kņazs Gaļcins un kāds pulkvedis, saķērušies zem rokas, pastaigājās gar paviljonu un runāja par vakarējo kauju. Sarunas galvenais pavediens, kā tas allaž šādos gadījumos mēdz būt,-bija nevis pati kauja, bet gan tas, kādu dalību stāstītājs tajā ņēmis un vai bijis drošsirdīgs. Viņu sejas un balsis pauda nopietnību, pat skumjas, it kā vakardienas zaudējumi ikvienu no tiem stipri aizkustinātu un apbēdinātu, lai gan, taisnību sakot, tā kā neviens no viņiem nebija zaudējis ļoti tuvu cilvēku (un vai gan kara lauka vidē mēdz būt ļoti tuvi cilvēki?), šī skumju izpausme bija oficiālā, kādu viņi atzina par nepieciešamu izrādīt. Gluži otrādi, Kalugins un pulkvedis, kaut arī jauki cilvēki, tomēr bija ar mieru ik dienas piedzīvot tādas kaujas, ja vien ikreiz paši saņemtu zelta zobenu un ģenerālmajora titulu. Man patīk, ja nosauc par necilvēku kādu iekarotāju, kas savas godkāres labad pazudina miljoniem cilvēku. Pavaicājiet praporščikam Petrušovam, poručikam Antonovam utt., lai viņi atbild pēc sirdsapziņas, — ikviens no tiem ir mazs Napoleons, mazs necilvēks un ar mieru tūliņ uzsākt kauju, nogalināt simtiem cilvēku tādēļ vien, lai saņemtu lieku zvaigznīti vai trešdaļu algas.

Nē, atvainojiet, — pulkvedis teica, — vispirms sākās kreisajā spārnā. Es taču tur biju.

Var jau būt, — es vairāk uzturējos labajā: gāju turp divas reizes — vienreiz meklēju ģenerāli, bet otrreiz tāpat, apskatīt priekšējos ierakumus. Tur nu gan gāja kā elles, speltē.

Nu, skaidrs, ka Kalugins zina, — kņazs Gaļcins sacīja pulkvedim, — zini, man pirmīt par tevi stāstīja V -.., teica, tu esot turējies braši.

Zaudējumi, tikai drausmīgi zaudējumi, — pulkvedis ierunājās oficiāli sērā balsī: mans pulks zaudējis četri simti cilvēku. Tieši brīnums, kā es no turienes esmu izsprucis dzīvs.

Tobrīd bulvara viņā galā šiem kungiem pretī parādījās Michailova mēļā figura; štabkapteinim kājās bija tie paši nošķiebtie zābaki, bet galva pārsieta.

Michailovs stipri samulsa, ieraudzījis tos: atcerējās, ka vakardien Kalugina acu priekšā bija pietupies, un viņam iešāvās prātā, vai tikai tie neiedomājas, ka viņš izliekas ievainots.

Tāpēc, ja šie kungi neskatītos, viņš noskrietu lejā un dotos mājās, lai paliktu tur tik ilgi, kamēr varēs noņemt pārsēju.

Il fallait voir dans quel йtat je l'ai rencontrй hier sous le feu,] — Kalugins sacīja pasmaidīdams, kad viņi sastapās.

Vai esat ievainots, kaptein? — vaicāja Kalugins ar smaidu, kas pauda: «Nu, vai redzējāt mani vakar? Biju lielisks, ko?»

Jā, mazliet ar akmeni, — Michailovs atbildēja nosarkdams, kamēr viņa sejas izteiksme liecināja: «Redzēju un atzīstos, jūs esat drošsirdīgs, bet es gaužām nelāgs.»

Est-ce que le pavillon est baissй dйjа? [15] —• kņazs Gaļcins jautāja, atkal ar savu augstprātīgo izteiksmi lūkodamies uz štabkapteiņa cepuri un atsevišķi nevērsdamies ne pie viena.

Non, pas encore, [16] — michailovs atbildēja, jo viņam gribējās parādīt, ka arī viņš prot sarunāties franciski.

Vai tiešām pamiers vēl turpināsies? — kņazs Gaļcins vaicāja, pieklājīgi uzrunādams viņu krieviski un ar to, kā štabkapteinim likās, pauzdams, ka jums laikam gan grūti sarunāties franču valodā, vai tad nav labāk tāpat vienkārši? … Un ar šiem vārdiem adjutanti viņu pameta.

Stabkapteinis gluži tāpat kā vakar jutās ārkārtīgi vientuļš un, iztālēm pasveicinājis dažādus kungus — pie vieniem nevēlēdamies, bet pie citiem baiļodamies pieiet. — apsēdās pie Kazarska pieminekļa un aizsmēķēja papirosu.

Arī barons Pests atnāca uz bulvāri. Viņš pastāstīja, ka bijis pamiera joslā, un runājis ar franču virsniekiem un it kā viens franču virsnieks viņam teicis: «S'il n'avait pas fait clair encore pendant une demi heure, les embuscades auraient йtй reprises,»' un ka viņš tam atbildējis: «Monsieur! Je ne dit pas non, pour ne pas vous donner un dementi,»2 un cik labi viņš to pateicis, un tā joprojām.

Patiesībā, lai gan viņš bija bijis pamiera joslā, taču nekā prātīga tur nebija paguvis pateikt, kaut arī viņam ļoti gribējās parunāties ar frančiem (ir taču tik jauki tērzēt ar frančiem). Junkurs barons Pests ilgu laiku bija staigājis pa šo joslu un visu laiku vaicājis tiem frančiem, kas bija viņam tuvāk: De quel rйgiment кtes-vous?» [17] Viņam atbildēja, un tas bija viss. Bet, kad viņš bija aizgājis pārāk tālu aiz robežlīnijas, franču sargkareivis, nenojauzdams, ka šis zaldāts saprot franciski, viņu nolamāja. «Il vient regarder nos travaux, ce sacrй c.. .» [18] — tas teica. Tāpēc junkurs barons Pests zaudēja visu patiku palikt vēl pamiera joslā un devās uz mājām, bet tikai ceļā izdomāja šīs franču frāzes, ko tagad stāstīja. Uz bulvara atradās arī poručiks Zobovs, kas skaļi sarunājās, un kapteinis Obžogovs, pavisam savārdzis, un artilērijas kapteinis, kas nevienam nepieglaimojās, un mīlestībā laimīgais junkurs — visi tie paši vakardienas cilvēki ar tām pašām mūžīgām melu, godkāres un vieglprātības dziņām. Trūka tikai Praskuchina, Ņeferdova un vēl daža laba, kurus diezin vai maz kāds tagad vairs atcerējās, lai gan viņu miesas vēl nebija nomazgātas, apkoptas un guldītas zemē, un kurus jau pēc mēneša tāpat aizmirsīs tēvi, mātes, sievas un bērni, kam tie ir, ja nav tos aizmirsuši jau agrāk.

— Vai tu re, es viņu turpat vai nebūtu pazinis, — saka kāds zaldāts, novācot kritušos un paceļot aiz pleciem līķi ar pāršķeltām krūtīm un milzīgu, uztūkušu galvu, sazilējušu, spīdīgu seju un pārgrieztiem redzokļiem, — ņem zem muguras, Morozka, citādi vēl pārstiepsies. Vī, kas par nelabu smaku!

«Vī, kas par nelabu smaku!» — tas ir viss, kas palicis ļaužu uztverē no šā cilvēka

16

Virs mūsu bastiona un franču tranšejas uzvilkti balti karogi, un starp liem ziedošajā ielejā kaudzēm guļ sakropļoti līķi bez zābakiem, pelēkos un zilos apģērbos, darba rotas zaldāti kritušos nes prom un krauj ratos, (iaiss pilns ar šausmīgu, smagu līķu smaku. No Sevastopoles un franču nometnes bariem plūst ļaudis, lai noraudzītos šajā ainā, un ar alkatīgu un labvēlīgu ziņkāri tiecas cits citam pretī.

Paklausieties, ko šie cilvēki runā savā starpā!

Tur krievi un franči sapulcējušies bariņā ap kādu jaunu virsnieku, kas vāji runā franciski, tomēr pietiekami, lai viņu saprastu; viņš aplūko franču gvarda somu.

E sesi purkua se uazo isi? [19] — viņš prasa.

Parce que c'est une giberne d'un rйgiment de la garde, monsieur, qui porte l'aigle impйrial.2

E vu de la gard?z

Pardon, monsieur, du 6-иtne de ligne*

E sesi u aste? [20] — virsnieks jautā, norādīdams uz dzeltenu koka iemuti, kurā francis smēķē papirosu.

A Baldclave, monsieur! C'est tout simple — en bois de palme. [21]

Zoli! [22] — virsnieks saka, jo sarunā viņu vada nevis paša griba, bet tie vārdi, kurus viņš zina.

Si vous voulez bien garder cela comme souvenir de cette rencontre, vous m'obligerez. [23] — Un pieklājīgais francūzis izpūš papirosu un, mazliet palocījies, pasniedz iemuti virsniekam. Virsnieks viņam iedāvina savu, un visi, kas atrodas grupā, kā franči, tā arī krievi šķiet ļoti apmierināti un smaida.

Tur ņiprs kājnieku zaldāts sārtā kreklā un uz pleciem uzmestā šineb. divu citu zaldātu pavadībā, kuri, salikuši rokas uz muguras, jautrām un ziņkārām acīm stāv aiz viņa, pieiet klāt francūzim un palūdz uguni, ko aizsmēķēt pīpi. Francūzis iekvēlina savu pīpīti, pabaksta to un iemet kvēlojošās dzirkstis krieva pīpē.

Tabaka bun, —saka zaldāts sārtajā krekla, un skatītāji smaida.

. ;— Oui, bon tabac, tabac turc, — francūzis atbild, — et chez vous tabac russe? Bon? [24]

Rus bun, — atbild zaldāts sartajā kreklā, pie kam klātesošie vai plīst aiz smiekliem. — Franse nav bun, bonzur, musjē, — tērgā zaldāts sārtajā kreklā, uzreiz izplādams visas savas franču valodas zināšanas, un, pliķēdams francūzim pa vēderu, smejas. Arī franči smejas.

Ils ne sont pas jolis ces bкtes de russes? [25] — iesakās kāds zuavs franču pulciņā.

De quoi de ce qu'ils rient donc? [26] — saka cits, melnīgsnējs, ar itāļu izloksni, pienākdams klāt mūsējiem.

Svārki bun, — čalo ņiprais zaldāts, aplūkodams zuava svārku nošūtos stūrus, un atkal smejas.

Ne soriez pas de la ligne, а vos places, sacrй nom.. — kliedz franču kapralis, un zaldāti ar acīm redzamu īgnumu izklīst.

Bet tur, franču virsnieku pulciņā, mūsu jaunais kavalerijas virsnieks tā vien bārsta franču vārdus savā frizieru žargonā. Viņi runā par kaut kādu comte Sazonoff, que j'ai beaucoup connu m-r [27] , — saka franču virsnieks ar vienu uzpleci, — c'est un de ces vrais comtes russes, comme nous les aimons. [28]

. — Il y a un Sazonoff, que j'ai connu, — kavalerists atbild, — mais il n'est pas comte, а moins que je sache, un petit brun de votre вge а peu prиs. [29]

C'est зa, m-r, c'est lui. Oh, que je voudrais le voir ce cher comte. Si vous le voyez, je vous prie bien de lui faire mes compliments. — Capitaine Latour — viņš nosaka palocīdamies.

— N'est ce pas terrible la triste besogne, que nous faisons? Зa chauffait cette nuit, n'est ce pas? [30] — kavalerists atsāk, vēlēdamies risināt sarunu un norādīdams uz līķiem.

Oh, m-r, c'est affreux! Mais quels gaillards vos soldats, quels gaillards! C'est un plaisir que de se battre contre des gaillards comme eux. — Il faut avouer que les vфtres ne se mouchent pas du pied non plus!'6 — kavalerists saka palocīdamies un iedomājas, ka viņš ir ārkārtīgi gudrs. Bet diezgan.

Paraugieties labāk uz šo desmit gadu veco puisīti, kas, uzlicis galvā laikam gan tēva naģeni, uzāvis basajās kājās kurpes un uzvilcis nankina bikšeles, ko satur tikai viena lencīte, no paša pamiera sākuma izgājis aiz vaļņa un visu laiku klaiņājis pa ieplaku, ar trulu ziņkāri noraudzīdamies frančos un līķos, kas guļ zemē, un plucis zilos pļavas ziedus, ar kuriem piebārstīta šī liktenīgā ieleja. Iedams uz mājām, viņš ar lielu puķu pušķi aizklājis degunu pret smaku, ko atpūš vējš, apstājas pie kaudzē samestajiem ķermeņiem un ilgi lūkojas kādā baismīgā līķī bez galvas, kurš atrodas tam vistuvāk. Nekustīgi nostāvējis diezgan ilgi, viņš pavirzījās tuvāk un ar kāju pieskārās izstieptajai, sastingušajai miroņa rokai. Roka mazliet pašūpojās. Puisēns pieskārās tai vēlreiz un spēcīgāk. Roka pašūpojās un atkal apstājās savā vietā. Puisēns pēkšņi iekliedzās, paslēpa seju puķēs un. ko kājas nes, metās projām uz cietoksni.

Jā, virs bastiona un tranšejas uzvilkti balti karogi, ziedošā ieleja pilna smirdošām miesām, pa dzidrajām debesīm pret zilo jūru slīd brīnišķīgā saule, un zilā jūra viļņodamās zaigo zeltainajos saules staros. Tūkstošiem cilvēku drūzmējas, skatās, runā un uzsmaida cits citam. Un šie cilvēki — kristieši, kas tic, vienam vienīgam cildenam mīlestības un pašuzupurēšanās bauslim, vai gan tie, noraudzīdamies uz to, ko paši izdarījuši, ar nožēlu pēkšņi nekritīs ceļos tā priekšā, kas, dodams tiem dzīvību, reizē ar nāves baismām ikviena sirdī iedēstījis mīlestību uz visu labo un skaisto, un ar prieka un laimes asarām neapskaus cits citu kā brāļi? Nē! Baltās lupatas ir noslēptas — un no jauna svilpj nāves un ciešanu ieroči, no jauna plūst godīgas, nevainīgas asinis un skan vaidi un lāsti.

Tā, es nu esmu pateicis to, ko gribēju teikt, bet mani nomāc smagas pārdomas. Varbūt nevajadzēja to teikt. Varbūt tas, ko esmu izteicis, ir kāda no tām ļaunajām patiesībām, kuras neapzināti slēpjas ikviena cilvēka sirdī un par kurām nedrīkst-runāt, lai tās nekļūtu kaitīgas, tāpat kā nedrīkst saskalot vīna nogulsnes, lai nesaduļķotu vīnu.

Kur izpaužas ļaunums, no kura jāvairās? Kur izpaužas krietnums, kas šajā stāstā jāattēlo? Kas ir šā stāsta ļaundaris un kas tā varonis? Visi ir labi, un visi ir ļauni.

Ne Kalugins ar savu lielisko drosmi (bravoure de gentilhomme) un godkāri, kas virza visu tā rīcību, ne Praskuchins, tukšs, nekaitīgs cilvēks, lai gan kritis kaujas laukā par ticību, troni un tēvzemi, ne Michailovs ar savu kautrību un aprobežoto prātu, ne Pests — bērns bez noteiktas pārliecības un principiem — nevar būt šā stāsta varonis vai iaundaris.

Bet mana stāsta varonis, kuru es mīlu ar visu savu dvēseles spēku, kuru esmu centies atveidot visa tā krāšņumā un kurš vienmēr bijis, ir un būs daiļš, — ir patiesība.

1855. gada 26. jūnijā.

..

SEVASTOPOLE 1855. GADA AUGUSTA

Augusta beigās pa plato un aizaino Sevastopoles ceļu starp Duvanku [31] un Bachčisaraju biezos un karstos putekļos brauca soļos nelieli virsnieku rati (tie īpatie, vairs nekur citur nesastopamie rati, kas ir kaut kas vidējs starp ebreju bričku, krievu pajūgu un kurvja drošku).

Ratu priekšā, raustīdams grožus, tupēja denščiks, ģērbies nankina svārkos un galvā pavisam mīkstu, izvalkātu kādreizēju virsnieka cepuri; aiz muguras uz saiņiem un kulēm, kas bija pārklātas ar zirgu segu, sēdēja virsnieks, ģērbies vasaras šinelī. Virsnieks, cik varēja spriest pēc tā sēdošā stāvokļa, bija pazema auguma, bet ārkārtīgi plats, un ne tik daudz plats plecos kā no krūtīm līdz mugurai; viņš bija plats un drukns, kakls un pakausis viņam bija ļoti attīstīti un vingri, tā saucamās vidukļa daļas starp krūtīm un vēderu viņam nebija, tāpat arī vēdera nebija, gluži otrādi — viņš drīzāk bija kalsnējs, it sevišķi spriežot pēc neveselīgi, iedzelteni iedegušās sejasViņa seju varētu saukt par skaistu, ja tā nebūtu kaut kā uzblīdusi un izvagota ar mīkstām, lielām, ne jau vecuma grumbām, kas tam vaibstus vērta izplūdušus un lielākus un

visai sejai piešķīra savītušu un raupju izteiksmi. Acis viņam bija nelielas, brūtias, ārkārtīgi spriganas, pat nekautras; ūsas ļoti biezas, taču apkošļātas un ne visai garas; bet zods un it īpaši vaigi bija apauguši ar ļoti cietu un melnu, divas dienas neskūtu bārdu. Desmitajā maijā šķemba šo virsnieku bija ievainojusi galvā, kas vēl allaž bija pārsieta, bet viņš, nu jau nedēļu juzdamies gluži vesels, brauca no Simferopoles hospitaļa uz savu pulku, kas atradās kaut kur tur, no kurienes bija dzirdami šāvieni, — bet, vai tas bija Sevastopolē, Ziemeļu pusē vai Inkermanā, to viņš vēl līdz šim ne no viena nebija lāgā izdibinājis. Šāvieni jau bija dzirdami ļoti skaidri, bieži un šķita tuvu, sevišķi, ja tos netraucēja kalni vai vējš pūta no tās puses: brīžiem likās, ka gaisu satricinātu eksplozija un neviļus piespieda nodrebēt, brīžiem cita citai sekoja mazāk spēcīgas skaņas, gluži kā bungu rībieni, ko dažkārt pārtrauca strauja dunoņa, tad atkal viss saplūda savādā nepārtrauktā sprakstoņā, kas bija līdzīga pērkona grāvieniem, kad negaiss plosās pilnā sparā un tikko sāk gāzt lietus. Visi sacīja un bija jau arī dzirdams, ka notiek briesmīga bombardēšana. Virsnieks skubināja denščiku: likās, ka viņam drīzāk gribas nokļūt galā. Pretī brauca gara krievu zemnieku ratu rinda: zemnieki bija aizveduši uz Sevastopoli pārtiku un tagad no turienes atgriezās mājās; rati bija piekrauti ar slimiem un ievainotiem zaldātiem pelēkos šineļos, matrožiem melnos mēteļos, grieķu brīvprātīgajiem, sarkanām feskām galvā, un bārdainiem zemessargiem. Virsnieka pajūgs bija spiests apstāties, un virsnieks, miegdams acis un viebdamies no putekļiem, kas kā biezs, nekustīgs mākonis bija pacēlušies virs ceļa, līda acīs un ausīs un lipa pie nosvīdušās sejas, ar niknu vienaldzību raudzījās viņam garāmbraucošo slimnieku un ievainoto sejās.

— Re, šitais savārgušais zaldātiņš no mūsu rotas, — denščiks sacīja, pievērsdamies kungam un norādīdams uz ratiem, kas pilni ar ievainotajiem tobrīd brauca garām.

Ratu priekšā iesāņus sēdēja bārdains krievs, jērenīcu galvā, un, ar elkoni pieturēdams kātu, sēja pātagas auklu. Viņam aiz muguras ratos kratījās kādi. pieci zaldāti visdažādākos stāvokļos. Viens, kam roka bija sasieta ar kaut kādu auklu, uzmetis uz visai netīrā krekla šineli, kaut arī noliesējis un bāls, tomēr mundri sēdēja ratu vidū un, ieraudzījis virsnieku, jau gribēja pacelt cepuri, bet tad, laikus atcerējās, ka ir ievainots, izlikās, ka gribējis tikai pakasīt, galvu. Otrs viņam blakus gulēja pašā ratu dibenā; bija redzamas tikai divas izkaltušas rokas, ar kurām viņš turējās pie ratu redelēm, un augšup uzrautie ceļgali, kas gluži kā lūki šūpojās uz visām pusēm. Trešais, ar uztūkušu seju un pārsietu galvu, sēdēja sāniski, nolaidis kājas pāri ratu malai un, atspiedis elkoņus pret ceļgaliem, šķita snaužam. Pie viņa tad ari vērsās garāmbraucošais virsnieks.

Dolžņikov! — viņš uzsauca.

Es-e,— atvērdams acis un noņemdams cepuri, zaldāts atbildēja tik dobjā un aprautā basa balsī, it kā uzreiz runātu kādi divdesmit zaldāti.

Kad tevi, draugs, ievainoja?

Zaldāta neskaidrās, aizpampušās acis kļuva žirgtākas: viņš acīm redzot pazina savu virsnieku.

Esiet sveiki, jūsu labdzimtība! — viņš atsaucās tādā pašā aprautā basa balsī.

Kur tagad atrodas pulks?

Stāvējām Sevastopolē; trešdien gribējām pārvietoties, jūsu labdzimtība.

Uz kurieni?

Nav zināms . .. laikam gan uz Ziemeļu pusi, jūsu labdzimtība! Tagadiņ, jūsu labdzimtība, — viņš piebilda stieptā balsī, uzlikdams galvā cepuri, — neganti sākuši šaut, ar bumbām vien vairāk, līdz pašam līcim aizskrien; tagadiņ tā svilina, ka šausmas māc…

Tālāk vairs nevarēja sadzirdēt, ko zaldāts teica; taču pēc sejas izteiksmes un pozas bija redzams, ka viņš ar zināmu cietēja cilvēka niknumu stāsta bēdīgus notikumus.

Garāmbraucošais virsnieks, poručiks Kozeļcovs, bija diezgan neparasts cilvēks. Viņš nebija no tiem, kas dzīvo tā un dara to, bet to atkal nedara tāpēc vien, ka tā dzīvo un rīkojas citi: viņš darīja visu, ko vēlējās, bet citi tad nu rīkojās tā kā viņš un bija pārliecināti, ka tā ir labi. Viņš bija diezgan vispusīgs, nebija muļķis un turklāt apdāvināts, labi dziedāja, spēlēja ģitāru, runāja ļoti droši un rakstīja visai veikli, it īpaši kroņa papīrus, šai ziņā tas bija ievingrinājis roku, būdams par pulka adjutantu; taču viņa iedabas raksturīgākā īpašība bija patmīlīga enerģija, kura, kaut arī lielāko tiesu pamatojās uz tām pašām sīkajām spējām, tomēr pati par sevi bija ass un apbrīnojams rakstura vilciens. Viņā kvēloja viena no tām patmīlībām, kas dzīvē tik lielā mērā sastopama un kas visbiežāk attīstās vīriešu, jo sevišķi karavīru aprindās, un viņam vairs nebija citas izvēles, kā vai nu būt pārākam, vai kļūt iznīcinātam, un šī patmīlība bija pat viņa iekšējo mudinājumu dzinulis: viņš mēdza pats sev justies pārāks par tiem cilvēkiem, ar kuriem sevi salīdzināja.

Kā tad, sākšu vēl klausīties, ko pļāpā Maskava! [32] — poručiks nomurmināja, sajuzdams sirdī tādu kā smagu apatiju un domu neskaidrību, ko viņā bija modinājis ievainoto transports un zaldāta vārdi, kuru nozīmi neviļus pastiprināja un apliecināja lielgabalu grāvieni. — Jocīga, gan šī Maskava… Brauc, Nikolajev, kusties… Ko snaud! — viņš mazliet paīgni uzsauca denščikam, sakārtodams šineļa stūrus.

Nikolajevs sāka raustīt grožus, nošmaukstināja ar lūpām, un rati viegli sāka ripot.

Tikai mazliet pabarosim zirgus un tūliņ dosimies tālāk, — virsnieks sacīja.

2

Kad poručiks Kozeļcovs jau iebrauca Duvankā, kur ielai abās pusēs rēgojās sagrautās tataru mūra mājas, viņu no jauna aizturēja bumbu un ložu transports, kas devās uz Sevastopoli un bija sablīvējies ceļā. Rati netika uz priekšu.

Pašos putekļos ceļmalā uz apgāzta žoga akmeņiem sēdēja divi kājnieku zaldāti un ēda arbuzu ar maizi.

No tālienes, vai, novadniek? — viens no viņiem, ēzdams maizi, ievaicājās zaldātam, kas ar nelielu maisu uz muguras bija apstājies pie viņiem.

Ejam no guberņas uz rotu, — zaldāts atbildēja, novērsdams acis no arbūza un sakārtodams uz muguras maisu. — Mēs turpat jau trīs nedēļas bijām norīkoti rotā pie siena, bet nule, edz, pieprasījuši itin visus; tikai nav zināms, kādā vietā pulks tagadiņ atrodas. Stāsta, ka mūsējie pagājušajā nedēļā pārgājuši uz Korabeļnaju. Vai jūs, kungi, nebūsiet dzirdējuši?

Pilsētā stāv, brālīt, pilsētā, — atteica otrais, vecs kara vezumnieks, ar savāžamo nazi tīksmi urbinādams negatavo, bālgano arbuzu. — Mēs, eku, tikai dienvidū iznācām no turienes. Tādas šausmas, brālīti balto, ka labāk vis turpu neej, bet pakriti tepat kaut kur sienā un kādas dieniņas divas noguli, tas būs visgudrākais.

Kā tad tā, kungi?

Vai tad nedzirdi, tagadiņ svilina no visām pusēm, nevienas veselas vietiņas nepaliek. Cik mūsējo nav krituši, i saskaitīt nevar.

Un runātājs atmeta ar roku un sakārtoja cepuri.

Garāmgājējs zaldāts domīgi pašūpoja galvu un paklakšķināja ar mēli, tad izvilka no zābaku stulma kaļķīti, to nepiepildījis, pabakstīja, aizdedzināja posās gabaliņu pie otra zaldāta pīpes un pacēla cepuri.

Viss dieva ziņā, kungi! Lūdzam piedošanu! — viņš sacīja un, sakratījis uz muguras maišeli, devās pa ceļu projām.

Ek, būtu nu labāk nogaidījis! — stieptā balsī un noteikti piebilda tas, kurš urbināja arbuzu.

Vienalga, — garāmgājējs nomurmināja, spraukdamies starp sablīvētajiem ratiem, — redzams, vakariņām būs jānopērk arbūzs; vai tu re, ko ļaudis stāsta.

3

Stacija bija cilvēku pārpilna, kad Kozeļcovs piebrauca pie tās. Pirmais, ko viņš satika jau uz lieveņa, bija kalsnējs, ļoti jauns cilvēks, stacijas uzraugs, kas bārās ar diviem virsniekiem, kuri tam sekoja.

Un ne tikai trīs, bet pat desmit diennaktis gaidīsiet! Pat ģenerāļi gaida, mans mīļais! — stacijas uzraugs sacīja, gribēdams iedzelt braucējiem. — Nevaru taču es pats jūgties ratos!

Nu, ja zirgu nav, tad nedod nevienam! . .. Bet kāpēc devi kaut kādam tur sulainim ar mantām? — kliedza vecākais no abiem virsniekiem, turēdams rokās tējas glāzi un acīm redzot vairīdamies no vietniekvārda, tomēr likdams saprast, ka ļoti labi var uzraugu uzrunāt arī ar tu.

Saprotiet taču pats, uzrauga kungs, — stostīdamies teica otrais, ļoti jauns virsnieks, — ne jau mēs sava prieka pēc braucam. Laikam taču arī esam vajadzīgi, ja mūs izsaukuši. Citādi es, nudien, pateikšu ģenerālim Kramperam. Kas tad tas… jūs tātad necienāt virsniekus?

Jūs vienmēr sabojājat! — viņu īgni pārtrauca vecākais. —' Jūs man tikai traucējat; ar viņiem jāprot runāt. Tagad viņam vairs nav pret mums nekādas cieņas. Uz vietas dodiet zirgus, es jums saku!

Ar prieku, dārgais, bet kur lai tos ņemu?

Stacijas uzraugs bridi klusēja, tad pēkšņi aizsvilās un, rokām plātīdamies, sāka runāt:

Es, dārgais, pats visu saprotu un zinu, bet ko lai dara? Ļaujiet man tikai (virsnieku sejās atplauka cerība) … ļaujiet man tikai nodzīvot līdz mēneša beigām — un manis šeit vairs nebūs. Labāk tad eju uz Malachova kurgānu, nekā palieku šeit. Tiešām! Ja tādi rīkojumi, lai tad arī dara, ko grib: visā stacijā nav nevienu stipru ratu, zirgi jau trešo dienu nav redzējuši siena kumšķīti.

Un stacijas uzraugs nozuda aiz vārtiem.

Nu ko, — vecākais virsnieks pavisam mierīgi teica jaunākajam, lai gan pirms mirkļa likās satracināts, — braucam jau trešo mēnesi, pagaidīsim vēl. Nav liela nelaime — gan pagūsim!

Dūmainā, netīrā istaba bija tik pilna virsnieku un čemodānu, ka Kozeļcovs tikko atrada vietu uz palodzes, kur tad arī apsēdās; vērodams sejas un ieklausīdamies sarunās, viņš sāka tīt smēķi. Pa labi no durvīm pie greiza, notaukota galda, uz kura stāvēja divi vietumis nosūbējuši vara patvāri un uz dažādiem papīriem salikts cukurs, sēdēja galvenā grupa: jauns virsnieks bez ūsām, ģērbies stepētā archalukā [33] , kas droši vien bija šūta no sieviešu rītakleitas, beidza liet ūdeni tējkannā; kādi Četri tādi paši jauniņi virsnieki atradās visos istabas stūros: viens no tiem, palicis zem galvas kādu kažoku, gulēja uz dīvana; otrais, stāvēdams pie galda, grieza jēra cepeti turpat sēdošajam virsniekam ar amputētu roku. Divi virsnieki, viens — ģērbies adjutanta šinelī, otrs — kājnieks, bet smalkas drānas šineli mugurā, ar somiņu pār plecu, sēdēja pie mūrīša, un no tā vien, kā viņi raudzījās uz citiem un kā tas ar somiņu smēķēja cigāru, bija redzams, ka viņi nav frontes kājnieku virsnieki un ka jūtas par to apmierināti. Nevarētu teikt, ka viņu manierēs būtu izpaudusies nicināšana, taču tāds pašpaļāvīgs miers, kas dibinājās pa daļai uz naudu, pa daļai uz tuvām attiecībām ar ģenerāļiem, — pārākuma apziņa, un tik stipra, ka bija jau vēlēšanās to apslēpt. Vēl kāds jauns ārsts ar biezām lūpām un vāciska izskata artilerists, skaitīdami naudu, sēdēja gandrīz vai uz jaunā virsnieka kājām, kas gulēja uz dīvana. Bija kādi četri denščiki, viens no tiem gulēja, bet pārējie pie durvīm noņēmās ar čemodāniem un saiņiem. Koze|covs neredz'ēja nevienas pazīstamas sejas, taču ziņkāri ieklausījās sarunās. Jaunie virsnieki, pēc kuru izskata vien viņš sprieda, ka tie nule brauc no korpusa, viņam patika, un, galvenais, tie atgādināja viņa brāli, kuram arī šajās dienās no korpusa bija jāierodas kādā no Sevastopoles baterijām. Turpretī virsnieks ar somiņu, kura seju viņš kaut kur bija redzējis, šķita pretīgs un bezkaunīgs. Viņš pat nodomāja: «Gan es pratīšu aizbāzt viņam muti, ja tas ko sacīs,» un aizgāja no loga pie mūrīša, kur tad apsēdās. Kozeļcovs vispār kā īsts frontinieks un krietns virsnieks ne tikai neieredzēja, bet pat izjuta sašutumu pret štaba virsniekiem, par kādiem viņš pēc pirmā acu uzmetiena bija noturējis šos abus karavīrus.

4

~ Tas nu gan ir briesmīgi nepatīkami, — viens no jaunajiem virsniekiem ierunājās, — ka esam jau tik tuvu, bet nokļūt līdz galam nevaram. Varbūt tūliņ notiks kauja, bet mūsu nebūs.

SmaFkā balss un plankumainais, svaigais sārtums, kas iekvēlojās šā jaunā virsnieka sejā, kad viņš runāja, pauda to piemīlīgo jaunieša biklumu, kādu izjūt cilvēks, kas allaž baidās, vai tikai kāds vārds nav izteikts neveikli.

Vienrocis virsnieks smaidot pavērās viņā.

Gan jau pagūsiet, ticiet man, —viņš sacīja.

Jaunais virsnieks ar cieņu ielūkojās vienroča sakritušajā sejā, ko pēkšņi apstaroja smaids, apklusa un no jauna ķērās pie tējas. Šā vienroča seja, poza un jo sevišķi šineļa tukšā piedurkne tiešām pauda tādu rāmu vienaldzību, ko varētu izskaidrot tā, ka uz katru darbu vai sarunu viņš raugās it kā teikdams: «Tas viss ir lieliski, es to visu zinu un visu varētu paveikt, ja tikai gribētu.»

Kā tad nu mēs izlemsim, — jaunais virsnieks atkal vaicāja savam biedram, kas bija ģērbies archalukā, — paliksim šeit pa nakti vai brauksim tālāk ar savu zirgu?

Biedrs atteicās braukt.

/1

5 ĻTolstojs.

Iedomājieties, kaptein, — pievērsdamies vienrocim un paceldams nazi, kas tam bija nokritis, turpināja virsnieks, kurš lēja tēju, — mums stāstīja, ka Sevastopolē zirgi esot ārkārtīgi dārgi, tad nu mēs kopīgi nopirkām Simferopolē zirgu.

Laikam gan dārgi jums noplēsa?

Tiešām nezinu, kaptein, mēs par zirgu un ratiem samaksājām deviņdesmit rubļu. Vai tas ir ļoti dārgi? — viņš piebilda, pievērsdamies visiem un arī KozeļcĢvam, kas skatījās uz viņu.

Ja zirgs ir jauns, tad nav dārgi, — Kozeļcovs atbildēja.

Vai ne? Bet mums teica, ka dārgi… Tikai mazliet klibo, bet taspāriešot, tā mums teica. Tas ir spēcīgs zirgs.

No kāda korpusa jūs esat? — Kozeļcovs vaicāja, gribēdams kaut ko uzzināt par savu brāli.

Mēs tagad esam no Muižnieku pulka seši cilvēki, braucam visi uz Sevastopoli pēc pašu vēlēšanās, — sacīja valodīgais virsnieks,. — tikai nezinām, kur atrodas mūsu baterijas: daži saka, ka Sevastopolē,. bet viņš teica, ka Odesā.

Vai tad Simferopolē nevarējāt noskaidrot? — Kozeļcovs vaicāja.

Nezina … Iedomājieties viens no mūsu biedriem tur aizgāja uz kādu kanceleju; viņu apveltījuši ar rupjībām . .. varat iedomāties, cik nepatīkami. Vai vēlaties gatavu papirosu? — viņš tai pašā laikā vaicāja vienrocim virsniekam, kas grasījās sameklēt savu papirosu etviju.

Viņš tam centās pakalpot ar iztapīgu un aizrautīgu jūsmu.

Un jūs arī no Sevastopoles? — viņš atsāka. — Ak dievs, cik tas apbrīnojami! Cik daudz mēs Pēterburgā vienmēr par jums domājām, par visiem varoņiem! — viņš teica labsirdīgi un mīļi, ar cieņu pievērsdamies Kozeļcovam.

Bet varbūt jums būs jābrauc atpakaļ? — poručiks vaicāja.

Tieši no tā mēs baidāmies. Varat iedomāties, ka mēs, nopirkuši zirgu un visu vajadzīgo — spirta kafijas vārītāju un vēl dažus citus, sīkumus, — esam palikuši gluži bez naudas, — viņš teica klusā balsī un atskatīdamies uz savu biedru, — un, ja nu mums jābrauc atpakaļ, tad nezinām, ko iesākt.

Vai tad jūs ceļa naudu nesaņēmāt? — Kozeļcovs vaicāja.

Nē, — virsnieks atbildēja čukstēdams, — mums apsolīja to izsniegt tikai šeit.

Bet vai apliecība jums ir?

Es zinu, ka galvenais ir apliecība, bet man Maskavā viens senators, kas ir mans tēvocis, kad es biju pie viņa, teica, ka izsniegšot šeit, citādi viņš pats būtu iedevis. Vai izsniegs tepat?

Visādā ziņā izsniegs.

Arī es domāju, ka izsniegs tepat, — viņš atteica tādā balsī, kas liecināja, ka, trīsdesmit stacijās prašņādams vienu un to pašu un visur saņemdams dažādas atbildes, viņš vairs lāgā nevienam neticēja.

5

Kā nu var neizsniegt, — pēkšņi sacīja tas virsnieks, kas uz lieveņa bija bāries ar stacijas uzraugu un tobrīd pienāca runātājiem klāt un vērsās pa daļai pie blakus sēdošajiem štaba virsniekiem kā pie cienīgākiem klausītājiem. — Es taču tāpat kā visi šie kungi pieteicos aktivajā armijā, lūdzu pat, lai mani no lieliskas darba vietas pārceļ uz pašu Sevastopoli, un man vairāk neko neizsniedza, izņemot simt trīsdesmit seši rubļi ceļa naudu no P. pilsētas, bet es jau esmu iztērējis vairāk nekā simt piecdesmit rubļu sava paša naudas. Iedomājieties tikai, braucu jau trešo mēnesi, turpat astoņi simti verstu kopā ar šiem kungiem jau otru mēnesi. Labi, ka man pašam bija sava nauda. Nu, bet ja tās nebūtu?

Vai tiešām jau trešo mēnesi? — kāds ievaicājās.

Bet ko lai dara? — stāstītājs turpināja. — Ja jau es nebūtu gribējis braukt, tad nelūgtu, lai mani atbrīvo no labas vietas; tad jau es nekvernētu pa ceļiem, ja no tādas dzīves baidītos… bet nav nekādu iespēju. Perekopā es, piemēram, nodzīvoju divas nedēļas; stacijas uzraugs ir runāt negrib — brauciet, kad gribat; paraug, kurjeru zīmes vien guļ kaudzēm. .. Laikam gan tāds liktenis… jo es taču gribēju, bet, redzams, liktenis; es jau ne tāpēc, ka tagad notiek bombardēšana, taču, redzams, steidzies vai nesteidzies — viss viens; es tā

vēlētos… 1 r,?

_ _ i

Šis virsnieks tik centīgi paskaidroja savas aizkavēšanas iemeslus un it kā taisnojās, ka neviļus modināja aizdomas, ka viņam ir bail. Tas kļuva vēl jo vairāk nomanāms, kad viņš iztaujāja par sava pulka

5* 67

atrašanās vietu un vai tur esot bīstami. Viņš pat nobālēja un balss viņam aizlūza, kad vienrocis virsnieks, kas dienēja tajā pašā pulkā, sacīja, ka šajās divās dienās viņu pulks zaudējis virsniekus vien septiņpadsmit cilvēku.

Tiešām, tajā brīdī šis virsnieks bija briesmīgs gļēvulis, lai gan pirms sešiem mēnešiem tāds nepavisam nebija. Viņš pārdzīvoja lūzumu, kādu izjutuši daudzi pirms un pēc viņa. Viņš bija dzīvojis kādā no mūsu guberņas pilsētām, kurās atrodas kadetu korpusi, un ieņēmis lielisku, mierīgu vietu, bet, lasot laikrakstos un privātās vēstulēs par Sevastopoles varoņiem, saviem agrākajiem biedriem, viņā piepeši iekvēlojās godkāre un vēl vairāk — patriotisms.

Viņš šīm jūtām upurēja ļoti daudz — ir pierastu darbu, ir astoņu gadu laikā iekārtotu dzīvoklīti ar mīkstām mēbelēm, tāpat pazīšanos un izredzes uz bagātu līgavu, — visu to viņš pameta un jau februārī pieteicās aktivajā armijā, sapņodams par nemirstīgas slavas vainagu un ģeneraļa epoletēm. Divus mēnešus pēc lūguma iesniegšanas viņš savā daļā saņēma pieprasījumu, vai tik nelūgšot valdības pabalstu. Viņš atbildēja noraidoši un pacietīgi gaidīja norīkojumu, lai gan šo divu mēnešu laikā viņa patriotiskā kvēle bija manāmi saplakusi. Vēl pēc diviem mēnešiem viņš saņēma pieprasījumu, vai neesot masoņu ložas loceklis un tamlīdzīgus formālus jautājumus, un pēc noliedzošas atbildes beidzot piektajā mēnesī saņēma norīkojumu. Visā šajā laikā draugi, bet jo sevišķi tās apslēptās neapmierinātības jūtas pret jauno, kas mostas pie katras pārmaiņas, bija paguvuši viņu pārliecināt, ka tas izdarījis vislielāko muļķību, iestādamies aktivajā armijā. Kad viņš, putekļiem klātu seju un mocīdamies ar grēmām, bija nokļuvis viens pats piektajā stacijā, kur sastapās ar kurjeru no Sevastopoles, kurš pastāstīja par kara šausmām, un divpadsmit stundas nogaidījis zirgus, — tad jau galīgi nožēloja savu vieglprātību un ar mulsām šausmām domāja par nākotni un neapzināti kā upurjērs devās uz priekšu. Trijos mēnešos, klīstot no stacijas uz staciju, kur gandrīz vienmēr bija jāgaida un kur sastapa no Sevastopoles braucošos virsniekus ar to baigajiem nostāstiem, šīs jūtas nemitīgi pieauga un beidzot noveda nabaga virsnieku tik tālu, ka no varoņa, kas gatavs uz vispārdrošākajiem pasākumiem, par kādu viņš sevi iztēloja P. pilsētā, Duvankā viņš bija kļuvis par nožēlojamu gļēvuli, un, kopš mēneša pievienojies jauniešiem, kas brauca no karaskolas, viņš centās braukt pēc iespējas gausāk, domādams, ka tās ir viņa mūža pēdējās dienas, katrā stacijā izņēma savu gultu un lāditi ar dzērieniem un pārliku, uzsāka preferansa spēli, sūdzību grāmatu uzskatīja par laika kavēkli un priecājās, ja viņam nedeva zirgus.

Viņš tiešām būtu varonis, ja no P. pilsētas būtu nokļuvis tieši uz bastioniem, bet tagad viņam bija jāpārcieš vēl daudz morālu moku, lai kļūtu par to mierīgo un darbā un briesmās pacietīgo cilvēku, kādu mēs esam paraduši uzskatīt krievu virsnieku. Tomēr entuazismu viņā nu jau būtu grūti atdzīvināt.

.6

Kas prasīja boršču? — sauca diezgan netīra saimniece, resna, gadu četrdesmit veca sieva, ienākdama ar kāpostu bļodu istabā.

Sarunas uzreiz apklusa, un visi, kas atradās istabā, pievērsa skatienus tējnīcas turētājai. Virsnieks, kas brauca no P. pilsētas, pat pamirkšķināja jaunajiem virsniekiem ar aci, norādīdams uz to.

Ak tā, to pasūtīja Kozeļcovs, — jaunais virsnieks atteica, •— būs jāpamodina. — Celies, pusdiena galdā, — viņš teica, pieiedams pie dīvana un raustīdams gulētāju aiz pleca.

Septiņpadsmit gadu vecs jauneklis, jautrām, melnām acīm un sārtiem vaigiem, strauji pietrūkās kājās no dīvana un, acis berzēdams, apstājās istabas vidū.

Ak, lūdzu, piedodiet, — viņš skanīgā, sudrabainā balsī teica ārstam, ko pieceldamies bija pagrūdis.

Poručiks Kozeļcovs tūliņ pazina brāli un piegāja tam klāt.

Nepazīsti, vai? — viņš smaidīdams vaicāja.

Ai-ai! — jaunākais brālis izsaucās, -kāds pārsteigums! — un sāka brāli skūpstīt.

Viņi saskūpstījās trīs reizes, bet trešo reizi sastomījās, it kā abiem būtu iešāvusies prātā doma: kādēļ tad katrā ziņā trīs reizes?

Ak, kā es priecājos! — vecākais teica, vērdamies brālī. — Iziesim uz lieveņa — parunāsimies.

Iesim, iesim. Es negribu boršču … ēd tu, Federsen, — viņš teica biedram.

Bet tu taču gribēji ēst.

. — Nekā es negribu.

Kad viņi bija izgājuši uz lieveņa, jaunākais visu laiku vaicāja brālim: «Nu, kā klājas, pastāsti, — un nerimās apgalvot, ka viņš priecājoties to redzēt, bet pats nestāstīja it nekā.

Pēc kādām piecām minūtēm, kad viņi bija paguvuši jau mazliet klusēt, vecākais ievaicājās, kādēļ jaunākais neesot ieskaitīts gvardē, kā viņi visi to gaidījuši.

Ak tā! — jaunākais atbildēja un, to atceroties, pietvīka. — Mani tas briesmīgi satrieca, un es nekādi nebiju gaidījis, ka tā notiks. Iedomājies, tieši pirms pašiem eksāmeniem mēs iegājām sasmēķēt, — zini, tajā istabiņā, kas atrodas aiz šveicara telpas, laikam gan arī jūsu laikā tā bija, bet, vai vari iedomāties, šis nelietis sargs bija mūs pamanījis un aizskrējis ziņot dežurējošam virsniekam (lai gan mēs sargam vairākkārt bijām devuši dzeramnaudu), virsnieks pielavījās mums klāt: tiklīdz mēs viņu ieraudzījām, abi draugi nometa papirosus un aizšāvās pa sāņu durvīm, — bet man nebija kur sprukt, virsnieks man sāka izteikt pārmetumus, es, protams, nepadevos, nu, viņš ziņoja inspektoram, un tad gāja vaļā. Tāpēc arī man uzvedībā ielika nepietiekamu atzīmi, lai gan visur citur bija teicami, tikai mechanikā divpadsmit, vārdu sakot, tā iznāca. Ieskaitīja mani armijā. Vēlāk gan solīja pārcelt uz gvardi, bet es vairs negribēju un lūdzu, lai sūta karā.

Vai tu re!

Nudien, saku tev bez jokiem, viss man kļuva tik pretīgs, ka es drīzāk vēlējos nokļūt Sevastopolē. Starp citu, ja šeit laimējas, tad drīzāk var tikt uz augšu nekā gvardē: tur desmit gadu laikā tevi iecels par pulkvedi, bet šeit Totlebens divu gadu laikā no apakšpulkveža kļuva par ģenerāli. Nu, bet, ja nošauj, — ko lai dara!

Vai tu re kāds! — brālis noteica smaidīdams.

Bet, galvenais, vai zini, brāl, — jaunākais atsāka smaidot un nosarkdams, it kā grasītos pateikt ko ļoti nepieklājīgu, — tas viss ir blēņas; galvenais, es pēc tam lūdzu, jo tomēr kaut kā neērti dzīvot Pēterburgā, kad šeit mirst tēvzemes labā. Un arī gribējās būt kopā ar tevi, — viņš piebilda vēl kautrāk.

Esi gan tu jocīgs! — vecākais brālis atbildēja, izņemdams portsigaru un viņā neraudzīdamies. — Tikai žēl, ka mēs nebūsim kopā.

Bet saki patiesību, vai uz bastioniem ir baigi? — jaunākais piepeši ievaicājās.

Sākumā baigi, vēlāk pierod —-nekas. Pats redzēsi.

Un saki vēl: kā tu domā, vai Sevastopoli ieņems? Es domāju, nekādā gadījumā neieņems.

Dievs to zina.

Tikai viens nepatīkami — iedomājies, kāda nelaime: ceļā mums nozaga veselu saini, bet tur bija mana ķivere, tāpēc es tagad atrodos šausmīgā stāvoklī, nezinu, kā lai ierodos pie priekšniecības. Zini, mums tagad jaunas ķiveres un vispār tik daudz pārmaiņu; viss uzlabojas. To visu tev varu pastāstīt… Maskavā es visur biju …

Kozeļcovs otrais, Vladimirs, ļoti līdzinājās brālim Michailam, bet šī līdzība bija tāda, kāda ir plaukstošai rozei ar noziedējušu mežrozi. Viņa mati bija tādi paši gaiši brūni, bet biezi un deniņos cirtojās. Uz baltā, maigā pakauša bija maza, gaišbrūna matu sprodziņa, laimes pazīme, kā aukles mēdz apgalvot. Maigā, baltā sejas āda ne vienmēr bija sārta, bet pilnasinīgais jaunības sārtums tajā iedegās, atklādams visus dvēseles pārdzīvojumus. Acis, tādas pašas kā brālim, bija atklātākas un gaišākas, kas it īpaši šķita tāpēc, ka tās bieži vien kļuva valgas. Gaišbrūnas pūkas dīga uz vaigiem un virs sārtajām lūpām, kas gaužām bieži savilkās biklā smaidā un atsedza baltus, mirdzošus zobus. Slaids, plecīgs, vaļējā šinelī, zem kura bija redzams sarkans krekls ar sagriezušos apkaklīti, turēdams pirkstos papirosu un atspiedies pret lieveņa margām, stāvot brāļa priekšā, ar naivu prieku sejā un žestos — viņš bija tik patīkams un glīts puisēns, ka nevarēja vien viņā noskatīties. Viņš ārkārtīgi priecājās, ka saticis brāli, raudzījās uz to ar cieņu un lepnumu, iztēlodams viņu par varoni; taču citādā ziņā, tieši attiecībā uz augstāko aprindu izglītības normām, kuru, taisnību sakot, viņam pašam arī trūka — prasme izturēties ievērojamu cilvēku sabiedrībā, veikli runāt franču valodā, dejot un tā joprojām, — viņš brāļa dēļ mazliet kaunējās, noraudzījās uz viņu it kā no augšas un pat cerēja, ja vien būs iespējams, to izglītot. Viņš vēl pilnīgi atradās Pēterburgas, kādas kundzes mājas, iespaidos; šai kundzei patika glīti jaunekļi, un viņa tos svētku dienās aicināja pie sevis, — tāpat dzīvi bija iespaidi no Maskava? senatora mājas, kur viņš reiz bija dejojis lielā ballē.

7

Izrunājušies gandrīz līdz apnikumam un beidzot nonākuši pie tās sajūtas, kāda bieži vien rodas: ka kopēja maz, kaut arī viens otru mīl, brāļi labu laiciņu klusēja.

Tad ņem savas mantas un brauksim tūliņ, — vecākais teica.

Jaunākais pēkšņi nosarka un samulsa.

Vai jābrauc tieši uz Sevastopoli? viņš pēc mirkļa klusēšanas vaicāja.

Nu jā, mantu tev taču nebūs daudz, es domāju saliksim.

Tad jau jauki! Brauksim tūliņ, — jaunākais nopūzdamies noteica un devās uz istabu.

Tomēr, durvis neatvēris, viņš skumji nodūris galvu, apstājās priekšnamā un sāka domāt:

«Tūdaļ tieši uz Sevastopoli, uz šo pekli — šausmīgi! Bet galu galā vai nav vienalga, vienreiz tik un tā būs jābrauc. Tagad vismaz kopā ar brāli…»

Tikai tagad, iedomājot, ka, iesēdies ratos un no tiem neizkāpdams, nonāks Sevastopolē un nekādas nejaušības vairs nevar aizkavēt, viņš pavisam skaidri apjauta briesmas, kādas bija meklējis, un samulsa, baiļodamies jau no iedomām vien, cik tās tuvu. Kaut kā sevi nomierinājis, viņš iegāja istabā, taču aizritēja stundas ceturksnis, un viņš vēl allaž neiznāca pie brāļa, tā ka vecākais beidzot atvēra durvis, lai viņu pasauktu. Jaunākais Kozeļcovs kā nogrēkojies skolnieks kaut ko runāja ar virsnieku no P. pilsētas. Kad brālis atvēra durvis, viņš gluži samulsa.

Tūliņ, tūliņ nākšu! — viņš ierunājās, mādams brālim ar roku, Lūdzu, pagaidi mani ārā!

Pēc brītiņa viņš tiešām iznāca un, dziļi nopūzdamies, piegāja klāt brālim.

Iedomājies, brāl, es nevaru braukt tev līdzi, — viņš teica

Kā? Kas par blēņām!

Es tev teikšu visu patiesību, Miša! Muins nevienam vairs nav naudas, un mēs visi esam parādā tam štabkapteinim, kas brauc no P. pilsētas. Briesmīgs kauns!

Vecākais brālis sarauca pieri un ilgi klusēja.

' — Vai daudz esi parādā? — viņš vaicāja, palūkodamies brālī caur pieri.

Daudz… nē, ne sevišķi daudz; bet briesmīgi neērti. Viņš par mani samaksāja trijās stacijās, un visu laiku tērējām viņa cukuru … tā kā es nezinu … un arī preferansu spēlējām … es paliku viņam mazliet parādā.

Tas gan nelāgi, Volodja! Nu, ko tad tu būtu darījis, ja mani nesatiktu? — brālī neraudzīdamies, stingri jautāja vecākais.

Es domāju, brālīt, kad Sevastopolē saņemšu šo ceļa naudu, tad atdošu. Var taču rīkoties tā, un es tiešām braukšu, labāk rīt kopā ar viņu.

Vecākais brālis izvilka maciņu un mazliet drebošiem pirkstiem izņēma no tā divus desmit rubļu gabalus un vienu trijnieku papīra naudā.

Tā ir visa mana nauda, — viņš teica. — Cik tu esi parādā?

Teikdams, ka tā ir visa viņa nauda, Kozeļcovs nerunāja gluži patiesību: viņam bija vēl četri zelta naudas gabali, iešūti katram gadījumam piedurknes atlokā, bet viņš pats sev bija devis vārdu tos nekādā ziņā neaiztikt.

Izrādījās, ka jaunākais Kozeļcovs virsniekam no P. pilsētas par preferansu un cukuru bija parādā tikai astoņus rubļus. Vecākais brālis tos viņam iedeva, tikai piebilzdams, ka tā nu gan nevarot — spēlēt vēl preferansu, ja neesot naudas.

Uz ko tad tu spēlēji?

Jaunākais neteica ne vārda. Brāļa jautājumā, pec viņa domām, it kā slēpās šaubas par tā godīgumu. īgnums pašam uz sevi, kauns par savu rīcību, kas varēja modināt tādas aizdomas, un apvainojums no brāļa puses, kuru viņš tā mīlēja, tik spēcīgi un sāpīgi aizskāra viņa jūtīgo iedabu, ka viņš nekā neatbildēja, juzdams, ka nespēs apvaldīt raudas, kas spiedās kaklā. Naudu viņš paņēma neskaitīdams un devās pie biedriem.

8

Nikolajevs, stiprinājies Duvankā ar diviem mēriņiem degvīna, ko bija nopircis no zaldāta, kas to pārdeva uz tilta, raustīja grožus, rateļi lēkāja pa akmeņaino, vietumis ēnaino ceļu, kas veda gar Beļbeku uz

Sevastopoli, bet brāļi, saskardamies ar kājām, stūrgalvīgi klusēja, lai gan visu laiku domāja viens par otru.

«Kāpēc gan viņš mani apvainoja, — jaunākais prātoja, — vai tad nevarēja par to noklusēt? It kā viņš domātu, ka esmu zaglis; un arī tagad laikam gan dusmojas, tā ka mēs uz visiem laikiem esam sanīdušies. Bet cik jauki mēs varētu divatā justies Sevastopolē! Divi brāļi, saticīgi, abi cīnās pret ienaidnieku; viens jau ir pieredzējis un, lai gan nav sevišķi izglītots, tomēr ir drošsirdīgs karavīrs, un otrs — jauns, bet arī brašs puisis .. .Nedēļas laikā es visiem pierādītu, ka nemaz neesmu tik jauns … Es vairs nesarkšu, seja kļūs vīrišķīgāka, un pa to laiku uzaugs arī ūsas — nelielas, bet pieklājīgas — un viņš paplūkāja pūciņas, kas bija uzdīgušas pie mutes kaktiņiem. — Varbūt mēs šodien aizbrauksim un tūliņ ar brāli nokļūsim kaujā. Bet viņš nu gan laikam ir spītīgs un ļoti drosmīgs, — tāds, kas daudz nerunā, bet dara labāk par citiem. Es gribētu zināt, — jauneklis domāja tālāk, — vai viņš tīšām vai netīšām spiež mani pie pašas ratu malas? Viņš droši vien jūt, ka man ir neērti, bet izliekas, ka nemaz neredz. Un tā nu mēs šodien aizbrauksim, — viņš nerima prātot, spiezdamies pie ratu malas un baidīdamies pakustēties, lai brālis nemanītu, ka viņam ir neērti, — un pēkšņi tieši uz bastionu: es ar lielgabaliem, bet brālis ar rotu, un dosimies abi kopā. Pēkšņi mums uzbrūk franči. Es — šauju un šauju: nošauju traki daudz, bet viņi tomēr metas man virsū. Šaut vairs nav iespējams, un — beigas, man nav glābiņa; tad piepeši brālis izskrien priekšā ar zobenu rokā, es arī paķeru šauteni, un mēs drāžamies kopā ar zaldātiem. Franči uzbrūk brālim. Es pieskrienu klāt, noduru vienu francūzi, noduru otru un izglābju brāli. Mani ievaino vienā rokā, es saķeru šauteni otrā un tik joņoju tālāk; bet man blakus lode nogalina brāli. Es apstājos uz mirkli, paraugos viņā tik skumji, saslejos un iekliedzos: «Man pakaļ, atriebsim! Brāli es mīlēju par visu vairāk pasaulē, — es sacīšu, — nu esmu viņu zaudējis. Atriebsim, iznīcināsim ienaidniekus vai arī kritīsim visi tepat!» Visi sāks kliegt, metīsies man pakaļ. Tad mums pretī iznāks viss franču karaspēks — pats Pelisjē. Mēs visus iznīcināsim; beidzot mani ievainos otrreiz, trešoreiz, un es saļimšu, līdz nāvei nomocīts. Tad pie manis atskries it visi, pienāks Gorčakovs un vaicās, ko es vēlos. Es atteikšu, ka nevēlos nekā, — tikai lai mani apgulda blakus brālim, ka gribu nomirt kopā ar viņu. Mani aiznesīs un noguldīs blakus brāļa ar asinīm nošķiestajairi līķim. Es vēl pacelšos un tikai noteikšu: «Jā, jūs nepratāt cienīt divus vīrus, kas patiesi mīlēja tēvzemi; tagad viņi abi krituši — lai dievs jums piedod — un nomiršu.»

Kas zina, kā šie sapņi piepildīsies!

Vai tu kādreiz esi piedalījies tuvcīņā? — viņš piepeši ievaicājās brālim, pavisam aizmirsis, ka negribēja ar to runāt.

Nē, vēl ne reizi, — vecākais atbildēja, — mūsu pulks ir zaudējis divus tūkstošus cilvēku, bet tikai ierīkojot ierakumus; arī mani ievainoja darbā. Karš nepavisam nenotiek tā, kā tu domā, Volodja!

Vārds «Volodja» aizkustināja jaunāko brāli: viņam gribējās izskaidroties ar vecāko, kas ir nedomāja, ka būtu Volodju apvainojis.

Vai tu uz mani dusmojies, Miša? — viņš, brīdi klusējis, vaicāja.

Par ko?

Nu — tā. Par to, kas mūsu starpā notika. Tā, nav jau nekas.

It nemaz, — vecākais atbildēja, pievērsdamies brālim un papliķēdams viņam pa kāju.

Atvaino gan mani, Miša, ja esmu tevi apbēdinājis.

Un jaunākais brālis novērsās, lai slēptu asaras, kas pēkšņi ieriesās viņa acīs.

9

Vai tiešām tā jau ir Sevastopole? — jaunākais brālis vaicāja, kad viņi bija uzbraukuši kalnā un priekšā atklājās līcis ar kuģu mastiem, jūra ar ienaidnieka floti tālumā, baltās piekrastes baterijas, kazarmas, ūdensvadi, doki un pilsētas celtnes, un baltie, viegli violetie dūmu mākoņi, kas nemitīgi cēlās virs dzeltenīgajiem kalniem, kuri apjoza pilsētu, un līgoja iesārtajos staros debesu zilgmē, bet saule, ar savu mirdzu spoguļodamās ūdenī, jau slīga lejup pret tumšo jūras apvārsni.

Volodja, pat nenodrebēdams, ieraudzīja šo baigo vietu, par kuru bija tik daudz domājis; gluži otrādi, viņš pat ar estetisku baudu un varonīgām pašapmierinātības jūtām, ka nu pēc pusstundas būs tur, lūkojās uz šo tiešām jauko un savdabīgo ainavu, raudzījās ar koncentrētu uzmanību, kamēr vien iebrauca Ziemeļu pusē pie brāļa pulka vezumniekiem, kur viņiem vajadzēja skaidri uzzināt pulka un baterijas atrašanās vietu.

Virsnieks, kas pārzināja vezumus, dzīvoja pie tā sauktās jaunās pilsētiņas — matrožu ģimeņu uzceltām dēļu barakām — nelielā teltī, kas savienojās ar diezgan lielu būdu, darinātu no zaļiem ozola zariņiem, kuri vēl bija puslīdz svaigi.

Brāļi atrada virsnieku, ģērbušos tikai netīrā, iedzeltenā kreklā, sēžot pie saliekamā galda, uz kura atradās glāze aukstas tējas, piebērta ar papirosu pelniem, un paplāte ar degvīnu un sakaltuša kaviara un maizes drupačām; virsnieks uz lieliem skaitāmiem kauliņiem skaitīja milzīgu papīra naudas žūksni. Bet, iekām pievērsīsimies virsnieka personībai un sarunai ar to, nepieciešams vērīgāk ieskatīties tā būdas iekšienē un kaut mazliet uzzināt par virsnieka dzīves veidu un nodarbībām. Jaunā būda bija liela, cieši nopīta un ērta, ar galdiņiem un gan pītiem, gan velēnu soliņiem; tādas teltis mēdz celt tikai ģenerāļiem un pulka komandieriem; sāni un griesti, lai nebirtu virsū lapas, bija aizsegti ar trim paklājiem, kaut arī visai neglītiem, tomēr jauniem un droši vien dārgiem. Dzelzs gulta, kas atradās zem lielākā paklāja, ko greznoja amazones attēls, bija apklāta ar koši sarkanu plīša segu, uz gultas atradās netīrs saplīsis ādas spilvens un jenotādas kažoks; uz galda stāvēja spogulis sudraba ietvarā, ārkārtīgi netīra sudraba suka, raga ķemme ar izlauztiem zariem un pilna eļļainiem matiem, sudraba svečturis, liķiera pudele ar ļoti lielu sarkanzeltainu etiķeti, zelta pulkstenis ar Pētera I attēlu, divi zelta gredzeni, kārbiņa ar kaut kādām kapsulām, maizes garoza un izmētātas vecas kārtis, bet zem gultas — gan tukšas, gan pilnas portera pudeles. Šis virsnieks pārzināja pulka vezumniekus un zirgu barību. Kopā ar viņu dzīvoja kāds liels viņa draugs — komisionārs, kas arī nodarbojās ar nez kādām operācijām. Tajā brīdī, kad ienāca brāļi, viņš teltī gulēja, bet vezumnieku virsnieks, tā kā bija mēneša beigas, pārbaudīja kroņa naudas rēķinus. Vezumnieku virsnieks no izskata bija ļoti skaists un kareivisks: liela auguma, lielām ūsām, majestātiski plecīgs. Nepatīkamu iespaidu atstāja tikai tas, ka visa viņa seja bija tāda kā nosvīdusi un uztūkuši, un šis tuklums gandrīz pavisam aizsedza viņa mazās, pelēkās acis (it kā viņš viss būtu piesūcies ar porteri), un viss viņš bija ārkārtīgi netīrs, sākot ar plānajiem, eļļainajiem matiem un beidzot ar lielajām, kailajām kājām, ieautām kaut kādās sermuliņa ādas kurpēs.

— Ak tu mūžs, kas naudas! — Kozeļcovs pirmais iesaucās, ieiedams būdā un neviļus pievērsdams alkatīgu skatienu papīra naudas kaudzei. — Būtu kaut pusi no tās aizdevis, Vasilij Michailič!

Vezumnieku virsnieks, it kā zādzībā pieķerts, satrūkās, ieraudzījis viesus, un, pievākdams naudu, nepieceldamies sasveicinājās.

Ai, ja tā būtu mana… Kroņa nauda, mīļais! Bet kas jums līdzi? — viņš vaicāja, paslēpdams naudu šķirstiņā, kas atradās viņam blakus, un raudzīdamies tieši uz Volodju.

Tas mans brālis, atbraucis no korpusa. Mēs iegriezāmies pie jums uzzināt, kur atrodas pulks.

Sēdieties, kungi, — virsnieks teica pieceldamies un, nepievērsdams viesiem uzmanību, iegāja teltī. — Vai nevēlaties ko iedzert? Varbūt porterīti? — viņš no turienes jautāja.

Nebūtu par ļaunu, Vasilij Michailič!

Volodju pārsteidza vezumnieku virsnieka diženums, viņa nevērīgās manieres un cieņa, ar kādu tam pievērsās brālis.

«Droši vien tas ir ļoti krietns virsnieks, ko visi cieni: laikam gan vienkāršs, ļoti drošsirdīgs un viesmīlīgs,» — viņš nodomāja, pieticīgi un kautri apsēzdamies uz dīvana.

Nu, kur tad atrodas mūsu pulks? — vecākais brālis sauca pāri visai teltij.

Ko?

Brālis atkārtoja jautājumu.

Nupat pie manis bija Zeifers: viņš stāstīja, ka vakar pārgājuši uz piekto bastionu.

Noteikti?

Ja es saku, tad noteikti; bet, starp citu, velns viņu zina! Zeifers viegli var sameloties. Nu, vai dzersiet porteri? — vezumnieku virsnieks vaicāja, vēl joprojām palikdams teltī.

Var jau iedzert, — Kozeļcovs atbildēja.

Vai jūs arī dzersiet, Osip Ignatjevič? — virsnieks teltī runāja, droši vien vērsdamies pie guļošā komisionārā. — Pietiks gulēt, pulkstenis turpat jau astoņi.

Ko jūs man piesienaties, es neesmu aizmidzis, — atskanēja smalka, laiska balstiņa ar tīkamu, neskaidru pieskaņu 1 un r izrunā.

Nu, celieties, man bez jums garlaicīgi.

Un vezumnieku virsnieks iznāca pie viesiem.

Dod porteri! Simferopoles! — viņš uzsauca.

Denščiks ar lepnu sejas izteiksmi, kā Volodjam šķita, ienāca būdā un,, paceldams teltenes malu, kaut kur no tās stūra, pat pagrūzdams virsnieku, izvilka porteri.

Jā, mīļais, — teica vezumnieku virsnieks, pieliedams glāzes, — tagad mums ir jauns pulka komandieris. Nepieciešama naudiņa, ar visu apgādājas.

Nu, tas, manuprāt, būs gluži citāds, jauna paaudze, — Kozeļcovs teica, pieklājīgi paņēmis rokā glāzi.

Kā tad, jauna paaudze! Būs tāds pats skopulis. Kad komandēja bataljonu, tad gan bļāva, bet tagad dzied pavisam citu dziesmu. Nevar, mīļais.

Tā jau ir.

Jaunākais brālis nekā nesaprata, ko viņi runāja, bet viņam neskaidri likās, ka brālis runā ne to, ko domā, un it kā tikai tāpēc, ka dzer šā virsnieka porteri.

Portera pudele jau bija izdzerta, un saruna turpinājās vēl joprojām tādā pašā garā, kad pašķīrās audekls un no telts iznāca ņiptrs neliela auguma vīrietis, ģērbies zilos atlasa rītasvārkos ar pušķiem, galvā cepuri ar sarkanu apmali un kokardi. Viņš iznāca, griezdams savas melnās ūsiņas un, raudzīdamies kaut kur uz paklāju, ar tikko manāmu plecu kustību atņēma virsnieku sveicienus.

Dod šurp, es arī iedzeršu glāzīti! — viņš teica, apsēzdamies pie galda. — Vai jūs, jaunais cilvēk, braucat no Pēterburgas? — viņš vaicāja, laipni pievērsdamies Volodjam.

Jā, braucu uz Sevastopoli.

Pats lūdzāties šurp?

Jā.

Kas gan jums, kungi, par patiku, es nesaprotu! — komisionārs turpināja. — Es tagad, liekas, būtu ar mieru kājām aiziet uz Pēterburgu, ja tikai laistu. Apriebusies, nudien, šī suņa dzīve.

Vai tad jums šeit slikti? — vecākais Kozeļcovs ierunājās, viņam pievērsdamies. — Kas jums te vainas dzīvot?

Komisionārs paskatījās uz viņu un novērsās.

Sīs briesmas («par kādām briesmām viņš runā, sēdēdams Ziemeļu pusē», Kozeļcovs nodomāja), — trūkums, neko nevar dabūt, — viņš runāja tālāk, vairāk pievērsdamies Volodjam. — Un kas jums par prieku, es, nudien, nesaprotu, kungi! Būtu vismaz kāds labums, bet tā — ne par šo, ne par to. Kāda jēga jūsu gados un pēkšņi uz visu mūžu palikt par kropli?

Dažam labam rūp ienākumi, bet cits kalpo goda pēc! — sapīkušā balsī atkal iejaucās sarunā vecākais Kozeļcovs.

Kāds tur gods, ja tev tukšs pods! — nicinoši smiedamies, noteica komisionārs, pievērsdamies vezumnieku virsniekam, kas arī iesmējās. — Uzliec labāk «Lučiju», mēs paklausīsimies, — viņš sacīja, norādīdams uz mūzikas kasti, — man tā patīk…

Vai viņš ir krietns cilvēks, šis Vasilijs Michailičs? — Volodja vaicāja brālim, kad viņi jau krēslā iznāca no telts un brauca tālāk uz Sevastopoli.

Nekas, tikai tāds skopulis, ka šausmas! Viņš taču saņem vismaz kādus trīssimt rubļus mēnesī. Bet dzīvo kā cūka, tu jau redzēji. To komisionāru es neciešu, es viņu kādreiz piekaušu. Šis nelietis taču izveda no Turcijas divpadsmit tūkstošus … Un Kozeļcovs gari un plaši sāka runāt par kukuļņemšanu, mazliet, taisnību sakot, ar tāda cilvēka īpašu niknumu, kas nosoda nevis kukuļņemšanu kā ļaunumu, bet kam žēl, ka ir tādi cilvēki, kuri to izmanto.

10

Nevarētu sacīt, ka Volodja bija sliktā omā, kad viņi jau gandrīz naktī piebrauca pie lielā tilta, kas veda pāri līcim, bet viņa sirdi kaut kas nomāca. Viss, ko viņš redzēja un dzirdēja, tik maz saskanēja ar viņa iepriekšējiem, nesenajiem iespaidiem: lielā, gaišā eksāmenu zāle ar parketa grīdu, līksmās, labsirdīgās biedru balsis un smiekli, jaunais formas tērps, mīļotais cars, ko viņš bija paradis redzēt septiņus gadus un kas, atvadīdamies no viņiem, ar asarām acīs sauca tos par saviem bērniem, — un tagad viss tas, ko viņš redzēja, tik maz bija līdzīgs viņa skaistajiem, rožainajiem, cēlajiem sapņiem.

— Tā, nu esam galā, — vecākais brālis sacīja, kad viņi, piebraukuši pie Michailova baterijas, izkāpa no ratiem. — Ja mūs laidīs pāri tiltam, tūliņ aiziesim uz Nikolaja kazarmām. Tur tu paliksi līdz rītam, bet es došos uz pulku — uzzināšu, kur atrodas baterija, un rīt atbraukšu tev pakal.

Kāpēc tā? Labāk iesirn kopā, — Volodja atteica. — Es ari iešu līdz ar tevi uz bastionu. Vai nav vienalga: jāpierod. Ja tu vari iet, arī es varu.

Labāk gan nenāc.

Nē, esi tik labs, vismaz uzzināšu kā .. .

Mans padoms nenākt, bet ja nu .. .

Debesis bija dzidras un tumšas; tumsā spilgti mirdzēja zvaigznes un nemitīgi slīdošo bumbu un šāvienu ugunis. No tumsas iznira lielā, baltā baterijas ēka un tilta sākums. Vārda tiešā nozīmē, ik mirkli daži lielgabala šāvieni un eksplozijas, strauji sekodamas cita citai vai arī vienlaikus, skaļāk un jūtamāk satricināja gaisu. Cauri šai dunoņai, it kā to atkārtojot, bija dzirdama līča dobjā guldzoņa. No jūras uzpūta vējiņš, un iesmaržojās pēc mitruma. Brāļi piegāja pie tilta. Kāds zemessargs neveikli piesita ar šauteni, ko turēja rokās, un uzsauca:

Kas nāk?

Zaldāts!

Nav atļauts laist pāri.

Kā tad tā? Mums vajag.

Pavaicājiet virsniekam.

Virsnieks, kas snauda, sēdēdams uz enkura, mazliet piecēlās un vēlēja iaist garām.

Turp var, bet no turienes atpakaļ nevar. Ko nu lienat visi uzreiz! — viņš uzsauca pulka ratiem, kas bija piekrauti pilni ar tūrām un drūzmējās pie uzbrauktuves.

Uziedami uz pirmā pontona, brāļi sadūrās ar zaldātiem, kas, skaļi runādamies, nāca no viņpuses.

Ja jau viņš saņēmis amunicijas naudu, tad tas nozīmē, ka saņēmis visu —tā tas ir . . .

Ak brālīši baltie! cita balss ierunājās. Kolīdz cilvēks nokļūst Ziemeļu pusē, tā, nudien, atkal ierauga dieva pasauli! Pavisam cits gaiss!

Ko nu pļāpā! —pirmais atteica. Pirmiņ turpat atlidoja, nolādētā, diviem matrožiem kājas norāva, — labāk i nerunā.

Brāļi pārgāja pāri pirmajam pontonam un, gaidīdami ratus, apstājās uz otru, kuru jau vietumis pārpludināja ūdens. Vējš, kas tur laukā likās lēns, šeit jau bija visai spēcīgs un brāzmains; tilts šūpojās, un

viļņi, ar troksni sizdamies gar baļķiem un sašķlzdami pret enkuriem un tauvām, apšļāca dēļus. Pa labi neskaidri un naidīgi šalca un melnēja jura, kā bezgalīga, vienmērīga līnija atdalīdamās no zvaigžņotās, gaišpelēkās svītras, kas saplūda ar apvārsni; kaut kur tālumā mirdzēja ienaidnieka flotes ugunis. Pa kreisi melnēja mūsu kuģa tumšais stāvs, un bija dzirdami viļņu šļaksti gar tā bortiem; nu jau varēja saredzēt kuģi, kas trokšņaini un strauji tuvojās no Ziemeļu puses. Tā tuvumā sprāgstošās bumbas ugunis uz mirkli apgaismoja klāju ar augstu sakrautajām tūrām, divus cilvēkus, kas stāvēja uz klāja, un kuģa šķelto, iezaļgano viļņu baltās putas un šļakatas. Uz tilta malas, nolaidis kājas ūdenī un izmeties kreklos, sēdēja kāds matrozis un kaut ko cirta ar cirvi. Priekšā, pāri Sevastopolei, šaudījās tās pašas ugunis, un skaļāka un skaļāka atlidoja baigā dunoņa. No jūras uzbangoja vilnis, apšļāca tilta labo pusi un samērcēja Volodjam kājas; divi zaldāti, šļūkdami ar kājām pa ūdeni, pagāja tam garām. Pēkšņi kaut kas ar brīkšķi apgaismoja priekšā tiltu, ratus, kas pa to brauca, un kādu jātnieku, un šķembas svilpdamas iekrita ūdenī.

Skat, Michails Semjonovičs! — jātnieks izsaucās, apturēdams zirgu līdzās vecākajam Kozeļcovam, — ko, vai jau gluži spirgts un vesels?

Kā redzat. Uz kurieni tad jūs tā traucaties?

Uz Ziemeļu pusi pēc patronām; es tagad izpildu pulka adjutanta vietu … kuru katru brīdi gaidām uzbrukumu, bet somās nav pat piecu patronu. Jauki rīkojumi!

Bet kur tad Marcovs?

Viņam vakar norāva kāju … pilsētā, gulēja savā istabā … Varbūt jūs viņu satiksiet, viņš atrodas pārsiešanas punktā.

Pulks stāv piektajā bastionā, vai ne?

Jā, nomainīja M-cova pulku: Jūs ieejiet pārsiešanas punktā: tur īr mūsējie, jūs pavadīs.

Bet vai mans dzīvoklītis Jūras ielā neskarts?

Ko jūs, mīļais, sen jau sabombardēts! Jūs Sevastopoli tagad vairs nepazīsiet: nevienas pašas sievietes, ne traktieru, ne mūzikas, vakar aizvācās pēdējais traktieris. Nule kļuvis briesmīgi sērīgi… Ardievu!

Un virsnieks rikšiem aizjāja tālāk.

81

Volodju pēkšņi pārņēma drausmīgas bailes: visu laiku viņam likās,

Q Ļ. Tolstojs.

ka tūliņ atlidos lielgabala lode vai šķemba un trāpīs tieši galvā. Mikla tumsa, visas šis skaņas, jo sevišķi viļņu murdošā guldzoņa, — likās, it kā brīdināja, lai neiet tālāk, ka nekas labs viņu šeit negaida, ka viņš nekad vairs nespers kāju uz krievu zemes šaipus līcim, lai tūliņ griežas atpakaļ un bēg pēc iespējas tālāk no šīs šausmīgās nāves vietas. «Bet varbūt ir jau par vēlu, varbūt tagad jau nolemts,» viņš nodomāja, notrīsēdams pa daļai no šīm domām, pa daļai tāpēc, ka zābakiem cauri bija iesūcies ūdens un mērcēja kājas.

Volodja smagi nopūtās un pagājās no brāļa mazliet nostāk.

Ak kungs! Vai tiešām mani nogalinās, tieši mani? Kungs, apžēlojies! — viņš nočukstēja un pārmeta krustu.

Iesim nu, Volodja, — vecākais brālis ieteicās, kad rati uzbrauca uz tilta. — Vai bumbu redzēji?

Uz tilta brāļi sastapa pajūgus ar ievainotajiem, tūrām; kāda sieviete vilka ratus ar mēbelēm. Saipusē neviens tos neapturēja.

Instinkti vi turēdamies gar Nikolaja baznīcas sienu, brāļi klusēdami un ieklausīdamies nu jau virs viņu galvām sprāgstošo bumbu troksnī un no augšas krītošo šķembu šņākoņā, atnāca tajā baterijas vietā, kur atradās svētbilde. Te viņi uzzināja, ka piektā vieglā baterija, kurā norīkots Volodja, atrodas Korabeļnajā; viņi nolēma par spīti draudošajām briesmām aiziet pārgulēt nakti pie vecākā brāļa piektajā bastionā, bet no turienes rīt doties uz bateriju. Iegriezušies gaitenī, kāpdami pāri gar visu baterijas sienu gulošo zaldātu kājām, viņi beidzot nonāca pārsiešanas punktā.

11

Ieiedami pirmajā istabā, kas visa bija pilna ar gultām, kurās gulēja ievainotie, un piesūkusies ar smago, neciešami pretīgo hospitaļa smaku, viņi sastapa divas žēlsirdīgās māsas, kas nāca tiem pretī.

Viena sieviete, gadu piecdesmit veca, melnām acīm un stingru sejas izteiksmi, nesa pārsējus un šarpijas un deva rīkojumus jaunam feldšerim, kas tai sekoja; otra, ļoti glīta, gadu divdesmit veca meitene ar maigu, gaišu sejiņu, kura tik piemīlīgi un nevarīgi raudzījās zem baltās cepurītes, kas apņēma tās seju, gāja, sabāzusi rokas priekšauta kabatās, acis nodūrusi, blakus vecākajā! un, šķita, baidījās palikt tai iepakaļ.

Kozeļcovs griezās pie viņām ar jautājumu, vai tās nezina, kur atrodas Marcovs, kam vakar norauta kāja.

Tas laikam no P. pulka? — vecākā vaicāja. — Vai viņš jums radinieks?

Nē, biedrs.

Iim! Pavadiet viņus! — tā sacīja jaunākajai franču valodā, — lūk, liir, — bet pati ar feldšeri piegāja pie kāda ievainotā.

Iesim, ko tu tā skaties! — Kozeļcovs uzsauca Volodjam, kas, saraucis uzacis, ar cietēja izteiksmi sejā, nespēja atraut skatienu no ievainotajiem. — Iesim jel.

Volodja devās līdzi brālim, tomēr allaž atskatījās un kā neziņā atkārtoja:

Ak dievs! Ak dievs!

Viņš droši vien ieradies šeit nesen? — māsa vaicāja Kozeļcovam, norādīdama uz Volodju, kas ievaidēdamies un nopūzdamies sekoja tiem pa gaiteni.

Nupat kā atbraucis.

Glītā māsa palūkojās uz Volodju un pēkšņi ieraudājās.

Ak dievs, ak dievs! Kad gan tas beigsies! — viņa izmisuma pilnā balsī sacīja.

Viņi iegāja virsnieku palatā. Marcovs gulēja uz muguras, aizlicis dzīslainās, līdz elkoņiem kailās rokas aiz galvas; viņa dzeltenīgās sejas izteiksme pauda, ka šis cilvēks sakož zobus, lai aiz sāpēm nebūtu jākliedz. Veselā kāja bija ieauta zeķē un izbāzta no segas, varēja redzēt, ka viņš drudžaini kustina kājas pirkstus.

' '— Nu, kā jūtaties? — māsa vaicāja, ar saviem tievajiem, maigajiem pirkstiem, uz viena no kuriem Volodja pamanīja zelta gredzentiņu, mazliet paceldama ievainotā papliko galvu un sakārtodama spilvenu. — Te atnākuši biedri jūs apraudzīt.

Protams, ka sāp, — viņš sirdīgi atbildēja. — Lieciet mierā, man ir labi! — un kājas pirksti zeķē sāka kustēties vēl ašāk.

6*

Sveiki! Atvainojiet, kā jūs sauc? — viņš vaicāja, pievērsdamies Kozeļcovam. — Ak jā, piedodiet, cilvēks šeit visu aizmirst, — viņš piebilda, kad Kozeļcovs bija nosaucis savu vārdu. — Mēs taču ar tevi kopā dzīvojām, t— viņš piemetināja bez jebkādas patikas, vaicājoši pavērdamies Volodjā.

83

Tas man brālis, šodien atbrauca no Pēterburgas.

'— Hm! Bet es, redzi, esmu izkalpojis pilnu pensiju, — viņš teica viebdamies. — Ai, kā sāp! … Kaut jel drīzāk pienāktu gals. — Viņš pievilka kāju un, kaut ko norūcis, aizklāja ar rokām seju.

Viņš jāliek mierā, — māsa čukstēja asarām acīs, — ar viņu ļoti ļauni.

Būdami vēl Ziemeļu pusē, brāļi bija vienojušies iet kopā uz piekto bastionu, bet, iznākot no Nikolaja baterijas, viņi it kā sapratās velti nedoties briesmās un iet atsevišķi.

Tikai kā tu atradīsi, Volodja? — vecākais sacīja. — Nu, Nikolajevs tevi pavadīs līdz Korabeļnajai, bet es iešu viens pats un rīt tevi uzmeklēšu.

Vairāk nekas netika teikts šajā pēdējā divu brāļu ardievu brīdī.

12

Lielgabalu grāvieni turpinājās ar tādu pašu spēku, bet Jekaterinas iela, pa kuru gāja Volodja ar Nikolajevu, kas klusēdams tam sekoja, bija gluži tukša un klusa. Tumsā Volodja tikai saskatīja plato ielu ar baltām, lielām mājām, kuru sienas daudzās vietās bija sagrautas, un akmens ietvi, pa kuru viņš gāja; retumis pretī nāca zaldāti un virsnieki. Iedams pa kreiso pusi garām admiralitatei, kādas spilgtas uguns gaismā, kas dega aiz mūra, viņš ieraudzīja gar ietves malām sastādītās akacijas ar zaļiem balstiem un šo akaciju nožēlojamās, noputējušās lapas. Savus un Nikolajeva soļus, kurš, smagi elpodams, gāja tam iepakaļ, viņš dzirdēja pavisam skaidri. Volodja nedomāja it neko: viņa iztēlē neskaidri pavīdēja glītā žēlsirdīgā māsa, zeķē ieautā Marceva kāja ar kustošajiem pirkstiem, tumsa, bumbas un dažnedažādi nāves veidi. Viņa jaunā, jūtīgā sirds smeldza, apzinoties savu vientulību un vispārējo vienaldzību pret viņa likteni tajā brīdī, kad viņam draudēja briesmas. «Es kritīšu, mocīšos, cietīšu, — un neviens par mani ne asaru nenolies!» Un tas viss tās enerģijas pārpilnās, varonīgās dzīves vietā, par kuru viņš tik jauki bija sapņojis. Bumbas sprāga un svilpa aizvien tuvāk un tuvāk, Nikolajevs nopūtās biežāk, bet nepārtrauca klusumu. Iedams pāri Mazajam Korabeļnajas tiltam, Volodja ieraudzīja, ka kaut kas svilpdams netālu no viņa iekrita līcī, uz mirkli tumšsārti apgaismoja mēļos viļņus un tad, saceldams šļakatas, uzšāvās gaisā.

Edz, nenoslāpa vis! — Nikol-ajevs noteica.

Jā, — Volodja atsaucās, pašam neviļus tādā sīciņā, spiedzīgā balstiņā.

Viņi sastapa nestuves ar ievainotiem, atkal pulka vezumus ar tūrām; Korabeļnajā nāca pretī kāds pulks, garām pajāja jātnieki. Viens no tiem bija virsnieks kazaka pavadībā. Viņš jāja rikšos, bet, ieraudzījis Volodju, pieturēja tam blakus zirgu, pavērās sejā, novērsās un, uzšāvis zirgam ar pletni, jāja tālāk. «Viens, gluži viens! Visiem vienalga, vai esmu pasaulē vai ne,» šausmās domāja nabaga zēns, un viņam ne pa jokam gribējās raudāt.

Uzkāpis kalnā gar kādu augstu, baltu mūri, viņš iegriezās ielā ar mazām sagrautām mājiņām, ko pastāvīgi apgaismoja bumbu sprādzieni. Viņam virsū uzskrēja piedzērusi, izspūrusi sieviete, kas kopā ar matrozi iznāca pa vārtiņiem.

Jebšu būtu viņš bijis krietns cilvēks, — viņa nomurmināja, — pardon, jūsu labdzimtība, virsnieka kungs!

Nabaga zēnam sirds smeldza aizvien vairāk un vairāk; bet virs melnā apvāršņa vienmēr biežāk un biežāk uzliesmoja zibens, un allaž biežāk un biežāk ap Volodju svilpa un sprāga bumbas. Nikolajevs smagi nopūtās un pēkšņi sāka runāt tādā balsī, kas, Volodjam šķita, nāca no kapa.

Edz, visi tik steidzas braukt no guberņas prom. Braukt tik un braukt. Ir nu gan kur steigties! Gudri kungi, kolīdz maķenīt ievainoti, dzīvo cepuri kuldami pa hošpitaļiem. Dzīve tāda, ka labāku nav ko vēlēties.

Bet ja nu brālis tagad jau vesels, — Volodja atbildēja, cerēdams kaut vai ar sarunu izgaisināt jūtas, kas to bija pārņēmušas.

Vesels! Kas nu par veselību, kad viņš pavisam slims! Tie, kas pavisam veseli, un tie, kas gudri, tie šitādā laikā pa hošpitaļiem vien dzīvo.. Neba šeit kāds liels prieks! Noraus kaut vai roku — te tev nu bija! Nelaime viegli var gadīties! Re, tepat pilsētā, ne domas kā baksionā un tomēr šitādas šausmas. Tu cilvēks ej un pagūsti noskaitīt vai visas lūgšanas. Edz, nešpetne, tā vien džinkst gar ausīm! — viņš piebilda, norādīdams uz šķembu, kas tuvu nosīca garām. — Āre, tagadiņās pat, — Nikolajevs atsāka, — pavēlēja pavadīt jūsu labdzimtību. Mūsu daļa tāda: ko pavēl, tas jādara, bet, galvenais, ratus pameta nez kādam tur zaldātelim un saiņi vaļā. Ej tik un ej, bet, ja pazudīs kāda manta, Nikolajevam jāatbild.

Pagājuši vēl dažus soļus, viņi iznāca laukumā. Nikolajevs klusēja un nopūtās.

Eče, te jau stāv jūsu artilērija, jūsu labdzimtība! — viņš piepeši ieteicās. — Paprasiet sargzaldātam, viņš jums parādīs. — »Un Volodja, pagājis vēl dažus soļus, vairs nedzirdēja aiz sevis Nikolajeva nopūtas.

Viņš pēkšņi jutās gluži un galīgi viens. Šī vientulības izjūta briesmās — pirms nāves, kā viņam likās, kā drausms, smags akmens nomāca sirdi. Viņš apstājās laukuma vidū, atskatījās, vai kāds neredz, saķēra galvu un šausmās noteica un nodomāja: «Kungs, vai tiešām es esmu zaķapastala, nelietīgs, riebīgs, zemisks gļēvulis? Vai tiešām es nevaru godīgi nomirt par tēvzemi, par caru, mirt par kuru es vēl nesen ar tādu baudu sapņoju? Nē! Es esmu nelaimīgs, nožēlojams radījums!» Un Volodja ar patiesu izmisumu un vilšanos sevī vaicāja sargzaldātam, kur atrodas baterijas komandiera māja, un devās uz to.

13

Baterijas komandiera mītne, ko sargzaldāts viņam norādīja, bija neliels divstāvu namiņš ar ieeju no pagalma. Vienā no logiem, kas bija aizlīmēts ar papīru, spīdēja vāja sveces gaismiņa. Denščiks sēdēja lievenī un sūca pīpīti. Viņš aizgāja pieteikt baterijas komandierim un ieveda Volodju istabā. Istabā starp diviem logiem zem sasista spoguļa atradās galds, piekrauts ar kroņa papīriem, daži krēsli, tīri apklāta dzelzs gulta un mazs paklājiņš zemē.

Pie pašām durvīm stāvēja skaists vīrs lielām ūsām — feldfebelis ar īsu zobenu pie sāniem, ģērbies šinelī, kam bija piesprausts krusts un ungāru medaļa. Pa istabas vidu šurp un turp staigāja neliela auguma gadu četrdesmit vecs štaba virsnieks ar apsietu sapampušu vaigu, mugurā smalku, vecu šineli.

Man ir tas gods pieteikties, praporščiks Kozeļcovs otrais, esmu norīkots uz piekto vieglo bateriju, — Volodja nobēra no galvas iekalto frāzi, ienākot istabā.

Baterijas komandieris vēsi atņēma Volodjas sveicienu un, roku nesniegdams, lūdza viņu apsēsties.

Volodja bikli apsēdās uz krēsla, kas stāvēja blakus rakstāmgaldam, un sāka pirkstos grozīt šķērītes, kas bija gadījušās rokā, bet baterijas komandieris, salicis rokas aiz muguras un nodūris galvu, tikai retumis pablenzdams uz rokām, kas grozīja šķērītes, klusēdams turpināja staigāt pa istabu ar tāda cilvēka izskatu, kurš cenšas kaut ko atcerēties.

Baterijas komandieris bija diezgan paresns vīriņš ar krietni pliku pakausi, kuplām ūsām, kas auga taisni un aizsedza muti, un lielām, patīkamām, brūnām acīm. Rokas viņam bija skaistas, tīras un tuklas. Uz āru izvērstās kājas viņš lika noteikti un ar zināmu eleganci, kas liecināja, ka baterijas komandieris nav no biklajiem.

Jā, — viņš sacīja, apstādamies feldfebeļa priekšā, — zirgiem, ar kuriem ved kastes, sākot ar rītdienu, būs jāpieliek vēl viena garnica, citādi viņi mums tādi vāji. Kā tu domā?

Var jau arī pielikt, jūsu augstlabdzimtība, auzas tagad kļuvušas lētākas, — feldfebelis atbildēja, kustinādams roku pirkstus; rokas viņš turēja nolaidis gar sāniem, taču bija redzams, ka tās ar žestiem mēdz piedalīties sarunā. — Bet mūsu zirgu barības pārzinis Franščuks vakar man no vezumiem atsūtīja zīmīti, jūsu augstlabdzimtība, ka visādā ziņā mums tur vajadzētu nopirkt auzas, stāstot, tās tur esot lētas, — tātad, vai pavēlēsiet, jūsu augstlabdzimtība?

Lai tad pērk ar: nauda taču viņam ir. — Un baterijas komandieris no jauna sāka staigāt pa istabu. — Bet kur atrodas jūsu mantas? — viņš pēkšņi vaicāja Volodjam, apstādamies tā priekšā.

Nabaga Volodju tā bija apsēdusi doma, ka viņš ir gļēvulis, ka ik skatienā, ik vārdā viņš sadzirdēja nicināšanu pret sevi — it kā pret nožēlojamu zaķapastalu. Viņam likās, ka baterijas komandieris jau izdibinājis tā noslēpumu un zobojas par viņu. Viņš apmulsis atbildēja, ka mantas atrodoties Grafa piestātnē un ka brālis apsolījis rit tās atvest.

Bet apakšpulkvedis nenoklausījās Volodjas vārdus līdz galam un, pievērsies feldfebelim, jautāja:

Kur mēs varētu novietot praporščiku?

Praporščiku? — feldfebelis atkārtoja, vēl jo vairāk satraukdams Volodju ar pavirši uzmesto skatienu, kas it kā vaicāja: «Kas nu tas* par praporščiku un vai vērts viņu maz kaut kur novietot?» — Nu, tur lejā, jūsu augsllabdzimtība, viņa labdzimtību var novietot pie štabkapteiņa, — viņš atsāka, brīdi padomājis, — štabkapteinis pašlaik atrodas baksionā^ tad nu viņa gulta tukša.

Tā, vai pagaidām būsiet ar inieru? — baterijas komandieris vaicāja. — Jūs, domāju, no ceļa esat noguris, bet rīt iekārtosim labāk…

Volodja piecēlās un palocījās.

Vai vēlaties tēju? — baterijas komandieris ievaicājās, kad Volodja jau tuvojās durvīm. — Var uzlikt patvāri.

Volodja palocījās un izgāja ārā. Pulkveža denščiks noveda viņu lejā un ielaida netīrā, tukšā istabā, kurā mētājās daždažādas grabažas un stāvēja dzelzs gulta bez palagiem un segas. Gultā, apsedzies ar biezu šineli, gulēja kāds cilvēks sārtā kreklā.

Volodja domāja, ka tas ir zaldāts.

Pjotr Nikolajič! — denščiks sauca, purinādams gulētāju aiz pleca. — Site gulēs praporščiks… Tas ir mūsu junkurs, — viņš piebilda, pievērsdamies praporščikam.

Ak, lūdzu, palieciet vien mierā! — Volodja teica, taču junkurs,, liela auguma, drukns, jauns vīrietis ar skaistu, bet ļoti muļķīgu seju, piecēlās no gultas, uzmeta plecos šineli un, acīm redzot vēl lāgā neatmodies, izgāja ārā.

Nekas, es apgulšos pagalmā, — viņš murmināja.

14

Palicis vienatnē ar savām domām, Volodja vispirms sajuta riebumu pret šo savas dvēseles satraukto, skumjo stāvokli. Viņš vēlējās aizmigt un aizmirst visu apkārtni, bet, galvenais, sevi pašu. Viņš nodzēsa sveci un apgūlās gultā, un, novilcis šineli, apsedza ar to galvu, lai atvairītu bailes no tumsas, kas to mocīja kopš bērnības. Bet tad pēkšņi prātā iešāvās doma, ka atlidos bumba, izsitīsies cauri jumtam un nonāvēs viņu. Viņš sāka ieklausīties: tieši virs galvas bija dzirdami baterijas komandiera soļi.

«Tomēr, ja arī atlidos, — viņš nodomāja, — tad vispirms nositīs tos tur augšā un tikai tad mani; vismaz ne jau mani vienu.» Šī doma viņu mazliet nomierināja; viņš jau laidās miegā. «Bet ja nu piepeši naktī Sevastopoli ieņem un šeit ielaužas franči? Ar ko lai aizstāvas?» Viņš atkal piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Bailes no īstām briesmām nomāca bailes no tumsas. Izņemot seglus un patvāri, istabā neviena cita priekšmeta nebija. «Esmu nelietis, gļēvulis, riebīgs gļēvulis!» — viņš piepeši iedomājās, un viņu atkal pārņēma smagas nicinājuma jūtas, i ieburņs pašam pret sevi. Viņš no jauna apgūlās un pūlējās nedomāt. Tad, nemitīgi atskanot bumbu grāvieniem, kas drebināja vienīgā loga rūtis, domās neviļus atausa dienas iespaidi un no jauna atgādināja briesmas: te viņš iztēlē redzēja ievainotos un asinis, te bumbas un šķembas, kas ielidoja istabā, te glīto žēlsirdīgo māsu, kas viņu mirstošu pārsien un raud par to, tad atkal māti, kura viņu pavada guberņas pilsētā un karsti, ar asarām acīs lūdz brīnumdarītāju svētbildi, un viņam no jauna likās, ka nevarēs aizmigt. Bet tad pēkšņi viņa smadzenēs iedzirkstījās doma par visuvareno, labo dievu, kas spēj visu un dzird ikvienu lūgšanu. Viņš piecēlās un nometās ceļos, pārmeta krustu, salika rokas tā, kā to viņam bija mācījuši bērnībā. Šī kustība viņu piepeši ierāva senaizmirstās, tīkamās jūtoņās.

«Ja nu jāmirst, ja man jāpazūd, dari to, ak kungs, — viņš domāja, — dari to drīzāk; un ja nepieciešama drosme, nepieciešama stingrība, kuras man trūkst, — dodi man tās, bet pasargi no kauna un negoda, ko es nespēšu pārdzīvot, māci mani, ko darīt, lai notiktu tavs prāts.»

Bērnišķīgā, izbiedētā, vientiesīgā dvēsele piepeši kļuva vīrišķīga, noskaidrojās un saskatīja jaunus, plašus, gaišus apvāršņus. Viņš daudz ko vēl pārdomāja un izjuta šajā īsajā brīdī, kamēr ilga šīs jūtas, tomēr iemiga drīz, mierīgi un bezrūpīgi vēl joprojām nerimstošās sprakstoņas, bumbu grāvienu un rūšu drebēšanas skaņās.

Visuvarenais kungs! Tikai tu viens dzirdi un pazīsti tās vienkāršās, bet kvēlās izmisīgās neziņas neskaidrās nožēlas un ciešanu lūgšanas, kuras paceļas uz tevi no šīs baigās nāves vietas — sākot ar ģenerāli, kas nupat bija domājis par brokastīm un Jura krustu, bet tagad ar baismām jūt tavu tuvumu, un beidzot ar nomocītu, izsalkušu, utu apsēstu zaldātu, kas nokritis uz Nikolaja baterijas kailās grīdas un izlūdzas, lai saņemtu no tevis tur neapzināti nojaušamo balvu par visām nepelnītajām ciešanām! Jā, tu nepagursti uzklausīt savu bērnu lūgšanas un sūti viņiem it visur mierinātāju eņģeli, kas iedveš to sirdīs pacietību, pienākuma, jūtas un cerību prieku.

15

'Vecākais Kozeļcovs, saticis uz ielas sava pulka zaldātu, devās tieši uz piekto bastionu.

Turieties tuvāk pie sienas, jūsu labdzimtība! — zaldāts sacīja.

Kāpēc?

Bīstami, jūsu labdzimtība; āre, jau triecas pāri, — zaldāts atteica, ieklausīdamies garāmskrejošā šāviņa kaucošajās skaņās.

Neklausīdamies zaldātā, Kozeļcovs žirgti soļoja pa ielas vidu.

Ielas bija tādas pašas, tādas pašas un pat vēl biežākas bija ugunis, trokšņi un vaidi, sastapšanās ar ievainotajiem, un tādas pašas bija baterijas, brustveri un tranšejas kā pavasarī, kad viņš uzturējās Sevastopolē; tomēr tas viss tagad nez kāpēc bija skumjāks un tai pašā laikā stiprāks; mājām bija vairāk caurumu, uguņu logos pavisam vairs, neredzēja, izņemot Kuščina māju (hospitāli), nevarēja sastapt nevienu sievieti, — pār visu tagad gūlās nevis agrākās paražas un bezrūpība, bet kaut kādas smagas gaidas, gurdums un sasprindzinātība.

Bet tur jau ir pēdējā tranšeja, atskan P. pulka zaldātiņa balss, kas pazīst savu komandieri, tur jau arī trešais bataljons novietojies tumsā cieši pie mūra, uz mirkli to apgaismo šāviņi, un dzirdamas klusas sarunas un šauteņu klaudzoņa.

Kur pulka komandieris? — Kozeļcovs vaicāja.

Blindažā pie jūrniekiem, jūsu labdzimtība! — pakalpīgais zaldātiņš atbildēja. — Lūgtum, es jūs aizvedīšu.

Pāriedams no vienas tranšejas uz otru, zaldāts aizveda Kozeļcovu pie grāvīša tranšejā. Grāvītī sēdēja matrozis, kūpinādams pīpīti, aiz viņa bija redzamas durvis, pa kuru spraugu spīdēja uguns.

Vai var ieiet?

Tūliņ pieteikšu, — un matrozis iegāja pa durvīm.

Aiz durvīm sarunājās divas balsis.

Ja Prūsija turpinās ievērot neitralitāti, — viena balss sacīja, — tad arī Austrija …

Ko nu Austrija, — otra atbildēja, — kad slavu zemes … Lūdz iekšā!

Kozeļcovs agrāk nekad nebija bijis Јajā blindažā. Tā viņu pārsteidza ār savu eleganci. Parketa grīda, durvīm priekšā aizslietņi. Gar sienām atradās divas gultas, stūri bija pakarināta liela dievmātes svētbilde zelta ornatā, tās priekšā dega rožaina lampiņa. Vienā gultā gulēja pilnīgi apģērbies jūrnieks, otrajā — pie galdar uz kura stāvēja divas iesāktas vīna pudeles, sēdēja runātāji — jaunais pulka komandieris un adjutants. Lai gan Kozeļcovs nepavisam nebija gļēvulis un nekādā ziņā nejutās vainīgs ne valdības, ne pulka komandiera priekšā, viņš tomēr sajuta bailes un, ieraugot pulkvedi, savu neseno biedru, viņam sāka drebēt ceļgali: tik lepni piecēlās šis pulkvedis un noklausījās viņa ziņojumu. Turklāt viņu mulsināja arī turpat sēdošais adjutants, kura poza un skatiens pauda: «Esmu tikai pulka komandiera draugs. Jūs neesat ieradies pie manis, un es no jums nevaru un negribu prasīt kaut kādu godbijību.» «Savādi,— Kozeļcovs domāja, raudzīdamies savā komandierī, — pagājušas tikai septiņas nedēļas, kopš tas pārņēmis pulku, bet cik ļoti visā viņa apkārtnē — apģērbā, stājā un skatienā redzama pulka komandiera vara, šī vara pamatojas ne tik daudz uz vecumu, izdienu vai kara nopelniem, cik uz pulka komandiera bagātību. Vai gan sen, — viņš domāja, — kad šis pats Batriščevs dzīroja kopā ar mums, nedēļām ilgi valkāja tumšu katūna kreklu un, nevienu pie sevis neaicinādams, mūžīgi ēda kotletes un vareņikus? Bet tagad! Zem drapa svārkiem ar platām piedurknēm redzams holandiešu audekla krekls, rokā viņam cigārs, kas maksā desmit rubļu, uz galda lafits sešu rubļu vērtībā, — visu to kvartirjers par pasakainām cenām iepircis Simferopolē, — un viņa acīs šī naudas aristokrata saltā izteiksme, kas saka: lai gan es esmu tavs biedrs, jo esmu jaunās skolas pulka komandieris, tomēr neaizmirsti, ka tava alga ceturksnī ir sešdesmit rubļu, kamēr caur manām rokām plūst desmitiem tūkstošu, un, tici man, es zinu: tu būtu ar mieru atdot pusdzīves, lai tiktu manā vietā.»

Jūs ārstējāties diezgan ilgi, — pulkvedis teica Kozeļcovam, salti viņā noraudzīdamies.

Biju slims, pulkveža kungs, brūce vēl tagad nav lāgā sadzijusi.

Tad jau velti esat atbraucis, — uzmezdams neticīgu skatienu virsnieka druknajam stāvam, pulkvedis noteica. — Vai jūs tomēr varat stāties dienestā?

Protams, ka varu.

Nu, esmu ļoti priecīgs. Tad jūs pārņemiet no praporščika Zaiceva devīto — jūsu agrāko rotu; tūliņ saņemsiet pavēli.

Klausos.

— Papūlieties, kad aiziesiet, atsūtīt pie manis pulka adjutantu, — pulka komandieris nobeidza un, viegli palocīdamies, lika saprast, ka audience beigusies.

Iznācis no blindažas, Kozeļcovs vairākas reizes kaut ko norūca un paraustīja plecus, it kā kāds viņu būtu sāpinājis, viņš juta neveiklību un īgnumu, taču īgnumu nevis uz pulka komandieri (nebija jau iemesla), bet kaut kādu neapmierinātību pats ar sevi un visu apkārtni. Disciplina un tās priekšnoteikums. — subordinacija, ar likumu noteiktas attiecības tikai tad ir patīkamas, ja tās pamatojas ne tikai uz savstarpēju atziņu par to nepieciešamību, bet arī uz apakšnieku uzskatu par priekšnieka pieredzes pārākumu, kara nopelniem vai vienkārši morālo pilnību; bet toties, tiklīdz disciplina dibinās uz nejaušībām vai naudas principa, kā tas bieži vien pie mums notiek, tad subordinacija, no vienas puses, izvēršas dižmanībā, no otras — slēptā skaudībā un īgnumāun nevis derīgi apvieno masas vienā veselā, bet gan rada gluži pretēju darbību. Cilvēks, kas nejūtas tik spēcīgs, lai ar iekšēju cildenību iedvestu cieņu, instinktīvi baidās tuvoties apakšniekiem un ar ārēju uzpūtību cenšas atvairīt kritiku. Apakšnieki, redzot tikai šo ārējo, viņus aizskarošo izturēšanos, aiz tās, lielāko tiesu netaisni, vairs necer sagaidīt nekā laba.

16

Iekām doties pie saviem virsniekiem, Kozeļcovs aizgāja sasveicināties ar savu rotu un apskatīties, kur tā atrodas. No tūriem veidotie brustveri, tranšeju izlocījumi un lielgabali, kuriem viņš gāja garām, pat šķembas un bumbas, pret kurām viņš ceļā klupa, — viss, ko nemitīgi apgaismoja šāvienu ugunis, viņam bija labi pazīstams. Tas viss jo dziļi bija iespiedies Viņa atmiņā priekš trim mēnešiem, tajās divās nedēļās, kuras viņš šeit pavadīja, neizejot no bastiona. Lai gan šīs atmiņas slēpa sevī daudz šausmu, tomēr tām piejaucās zināma pagātnes burvība, un Kozeļcovs ar prieku uzlūkoja pazīstamās vietas un priekšmetus, it kā šeit pavadītās divas nedēļas tam būtu bijušas patīkamas. Rota bija novietota gar sestā aizsardzības bastiona sienu.

Kozeļcovs iegāja garā, no ieejas puses pilnīgi vaļējā blindažā, kurā, kā viņam teica, atrodoties devītā rota. Visā blindažā burtiski nebija kur

pert kāju, tik ļoti tā no pašas ieejas bija pārpildīta ar zaldātiem. Tās vienā malā spīdēja greiza tauku svecīte, ko gulēdams turēja zaldātiņš. Cits zaldāts burtoja kādu grāmatu, turēdams to pie pašas sveces. Blindažas piesmakušajā krēslā bija redzamas zaldātu paceltās galvas, kuri kāri klausījās lasītājā. Grāmata bija ābece, un, ieiedams blindažā, Kozeļcovs sadzirdēja:

«Bai-les no nā-ves ir cil-vē-kam ie-dzimta jū-to-ņa.»

Notīriet jele sveci, — kāda balss ieteicās. — Jauka grāmata. "

«Mans … dievs …» — lasītājs turpināja.

Kad Kozeļcovs ievaicājās pēc feldfebeļa, lasītājs apklusa, zaldāti sakustējās, sāka kāsēt, šņaukāties, kā tas allaž mēdz būt pēc ilgākas klusēšanas; feldfebelis, aizpogādams svārkus, piecēlās kājās no tās grupas, kas bija izveidojusies ap lasītāju, un, kāpdams gan pāri kājām, gan mīdams uz tām, kuras nebija iespējams atvilkt nost, pienāca pie virsnieka.

Sveiks, draugs! — Vai tā ir visa mūsu rota?

Esat sveicināti! Apsveicam ar atbraukšanu, jūsu labdzimtība! — feldfebelis atbildēja, jautri un draudzīgi raudzīdamies uz Kozeļcovu. — Vai ar veselību labāk, jūsu labdzimtība? Tad jau paldies dievam! Mēs te bez jums garlaikojāmies.

Tūliņ bija redzams, ka rota Kozeļcovu mīl.

Blindažas viņā galā atskanēja balsis: «Vecais rotas komandieris atbraucis, tas, kurš bija ievainots, Michails Semjoničs Kozeļcovs,» un tā joprojām; daži pat pievirzījās viņam klāt, bundzinieks sasveicinājās.

Sveiks, Obančuk! — Kozeļcovs sacīja. — Sveiks un vesels? Sveiki, zēni! — viņš iesaucās pēc iespējas skaļāk.

Esat sveicināti! — blindažā nodunēja balsis.

Kā klājas, zēni?

Slikti, jūsu labdzimtība: francūzis māc mūs nost, aplam nelāgi šauj, gulēdams aiz skanstīm, ko tu padarīsi, bet klajā laukā nenāk.

Kazi, varbūt dievs dos uzmanu laimi,ka iznāks klajā laukā, zēni,— Kozeļcovs atbildēja. — Neesmu jau ar jums pirmo reizi: sitīsim viņus atkal.

Prieks censties, jūsu labdzimtība! •— vairākas balsis atsaucās.

Nu jā, viņš ir drošsirdīgs, viņa labdzimtība ir traki drošsirdīgs! — bundzinieks sacīja ne visai skaļi, pievērsdamies otram zaldātam,

tomēr tā, kā varēja sadzirdēt; viņš it kā atvainojās par rotas komandiera vārdiem un pārliecināja to, ka šais vārdos nav ne lielības, ne pārspīlētības.

No zaldātiem Kozeļcovs devās uz aizsargkazarmām pie virsniekiem.

17

Lielā kazarmu istaba bija cilvēku kā bāztin piebāzta: tur atradās jūras, artilērijas un kājnieku virsnieki. Daži gulēja, citi sarunājās, sēdēdami uz kaut kādas kastes vai cietokšņa lielgabala lafetes; citi atkal, izveidodami pašu lielāko un skaļāko pulciņu aiz spraišļa, sēdēja uz grīdas, uz diviem izklātiem tūbas apmetņiem, dzēra porteri un spēlēja kārtis.

—• Skat, Kozeļcovs, Kozeļcovs! Jauki, ka esi atbraucis. Brašs puisis! … Kā ar ievainojumu? — atskanēja no visām pusēm. Ari šeit bija redzams, ka viņu mīl un priecājas par tā ierašanos.

Paspiedis paziņām rokas, Kozeļcovs pievienojās skaļajam virsnieku pulciņam, kuri spēlēja kārtis un kuru vidū bija visvairāk viņa biedru. Skaists, kalsnējs tumšmatis ar garu, plānu degunu un lielām ūsām, kas greznoja arī vaigus, dalīja kārtis ar skaistiem, baltiem pirkstiem, vienu no tiem rotāja liels zelta gredzens ar ģerboni. Viņš dalīja strauji un neprecizi, acīm redzot par kaut ko satraukts, ar nolūku izlikdamies nevērīgs. Viņam pa labi, atspiedies uz rokas, zvilnēja sirms majors, jau krietni iereibis, un ar afektētu aukstasinību spēlēja uz pusrubli un tūliņ1 arī samaksāja. Pa kreisi tupēja jauns virsnieks — sārtu, nosvīdušu seju un piespiesti smaidīja un jokojās, kad nokāva viņa kārti; viņš nemitīgi: kustināja vienu roku plato bikšu tukšajā kabatā un spēlēja uz augstām sumām, bet jau acīm redzami ne uz skaidru naudu, tieši tas arī derdzās skaistajam tumšmatim. Pa istabu, turēdams rokās lielu žūksni papīra naudas, staigāja plikpauris virsnieks bez ūsām, izkaltis un bāls, ar milzīgu ļaunu muti un visu laiku spēlēja skaidrā naudā uz visu banku un vinnēja. Kozeļcovs izdzēra degvīnu un apsēdās pie spēlmaņiem.

Piedalieties arī jūs spēlē, Michail Semjonič! — viņam teica bankas turētājs. — Laikam taču esat atvedis milzum daudz naudas.

No kurienes tad man radīsies nauda! Gluži otrādi, pilsētā visu iztērēju. i

Ko nu pūliet niekus! Droši vien Simferopolē kādu apspēlējāt!

Tiešām maz, — Kozeļcovs atteica, taču acīm redzot negribēdams,, ka viņam tic, atpogāja svārkus un paņēma rokās vecās kārtis.

Būs jau jāpamēģina, pasaulē notiek zili brīnumi, arī ods dažreiz paveic lielas lietas. Tikai drošības pēc jāiedzer.

Un pēc neilga laika, izdzēris trīs glāzītes degvīna un dažas glāzes portera, viņš jau pilnīgi bija iedzīvojies apkārtējā noskaņā, proti, viss likās it kā dūmakā un īstenības aizmirstībā, un paspēlēja pēdējos trīs rubļus.

Mazajam, nosvīdušajam virsniekam bija pierakstīts parāds simt piecdesmit rubļu.

Nē, nav laimes, — viņš teica, nevērīgi sakārtodams jaunas kārtis.

Papūlieties samaksāt, — pavērdamies viņā un uz brīdi pārtraukdams dalīt kārtis, bankas turētājs sacīja.

Atļaujiet samaksāt rīt, — nosvīdušais virsnieks atbildēja, pieceldamies un sparīgi meklēdams ar roku tukšajā kabatā.

Hm! — bankas turētājs norūca un, nikni sviezdams kārtis pa labi un pa kreisi, pabeidza dalīt. — Bet tā nu gan nevar, — viņš teica, nolikdams kārtis, — es vairāk nepiedalos. Tā nevar, Zachar Ivanič, — viņš piebilda, —1 mēs spēlējam uz skaidru naudu, nevis uz krīta.

Ko, vai tad jūs par mani šaubāties? Savādi, nudien!

No kā lai es iekasēju? — majors murmināja, paguvis jau krietni iereibt un vinnējis kādus astoņus rubļus. —' Es jau esmu uzlicis galdā vairāk nekā divdesmit rubļu, bet, kad vinnēju, nedabūju nekā.

No kā tad lai es maksāju? — bankas turētājs atbildēja, — ja uz galda naudas nav?

Man par to nav nekādas daļas! — majors iekliedzās pieceldamies.

Eš spēlēju ar jums, godīgiem cilvēkiem, bet ne ar viņu.

Nosvīdušais virsnieks pēkšņi aizsvilās:

Es saku, ka rīt samaksāšu, kā jūs uzdrīkstaties teikt man nekaunības?

Es saku, ko gribu! Godīgi cilvēki tā nedara, tā tas ir, — majors kliedza.

Rimstieties, Fjodor Fjodorič! r—visi ierunājās, apsaukdami majoru.

Liecieties mierā!

Bet majors, šķiet, to vien bija gaidījis, lai viņu lūgtu nomierināties, tagad v'ņš galīgi sadusmojās. Viņš piepeši pietrūkās kājās un grīļodamies gāja klāt nosvīdušajam virsniekam.

— Es runājot nekaunības? Kas gan ir vecāks par jums, kas divdesmit gadus kalpo savam caram, — nekaunības! Ak tu puika tāds! — Viņš piepeši iespiedzās arvien vairāk iekvēlināts pats no savas balss skaņām. — Nelietis!

Bet nolaidīsim drīzāk priekškaru pār šo dziļi skumjo ainu. Rīt, varbūt pat šodien, ikviens no šiem cilvēkiem līksmi un lepni dosies pretī nāvei un nomirs droši un mierīgi; šajos drausmīgajos apstākļos, kas šausmina pat vissaltāko iztēli, kur vairs nav nekā cilvēciska un nav pat cerību no tiem izkļūt, paliek viens vienīgs iepriecinājums — aizmirstība, apziņas iznīcināšana. Ikviena cilvēka dvēseles dzīlēs paslēpta tā cildenā dzirksts, kas viņu vērtīs par varoni, bet šī dzirksts pagurst spoži degt — pienāks liktenīgais brīdis, un tā uzliesmos un apgaismos diženus darbus.

18

o

Nākamajā dienā bombardēšana turpinājās tikpat spēcīgi. Ap pulksten vienpadsmitiem rītā Volodja Kozeļcovs sēdēja baterijas virsnieku pulciņā un, paguvis jau mazliet pie tiem pierast, ieskatījās jaunajās sejās, vēroja, iztaujāja un stāstīja. Artilērijas virsnieku vienkāršās runas, kas it kā pretendēja būt zinātniskas, viņam iedvesa cieņu un patika. Bet Volodjas kautrā un nevainīgā āriene valdzināja virsniekus. Baterijas vecākais virsnieks, kapteinis, pazema auguma vīrs rudiem matiem, ar cekuliņu uz pieres, bet gludi sasukātiem deniņos, audzināts seno artilērijas tradiciju garā, liels dāmu draugs un it kā zinātnieks, iztaujāja Volodju par viņa zināšanām artilērijas mākā un jaunajiem izgudrojumiem, laipni pazobojās par tā jaunību un glīto sejiņu un vispār izturējās pret viņu kā tēvs pret dēlu, un tas Volodjam ļoti patika. Podporučiks Djadenko, jauns virsnieks, kas runāja ar mazkrievu akcentu un uzsvēra burtu o, ģērbies noplukušā šinelī, izspūrušiem matiem un stūrainām kustībām, lai gan runāja ļoti skaļi un pastāvīgi meklēja izdevību par kaut ko dzēlīgi pastrīdēties, Volodjam tomēr patika, jo viņš zem šās. rupjās ārienes nevarēja nesaskatīt ļoti krietnu un ārkārtīgi labu cilvēku. Djadenko visu laiku

piedāvāja Volodjam savus pakalpojumus un pierādīja, ka neviens lielgabals Sevastopolē nav uzstādīts pēc noteikumiem. Vienīgi poručiks Cernovickis ar augstu uzrautām uzacīm, kaut arī bija par visiem pieklājīgāks un ģērbies diezgan tīros, lai gan ne jaunos, taču rūpīgi salāpītos svārkos un uz atlasa vestes nēsāja zelta važiņu, Volodjam nepatika. Viņš to visu laiku izprašņāja, ko dara ķeizars un kara ministrs, un ar nedabisku skaļumu stāstīja Volodjam par Sevastopolē veiktajiem varoņdarbiem, sūdzējās, cik maz var sastapt patriotisma, cik neprātīgi rīkojumi tiek doti un tā joprojām; vispār izrādīja daudz zināšanu, prāta un cēlu jūtu; tomēr Volodjam nezin kāpēc tas viss likās iemācīts un nedabisks. Galvenais, viņš pamanīja, ka pārējie virsnieki ar Cernovicki gandrīz nerunāja. Tur bija arī junkurs Vlangs, kuru viņš vakar uzmodināja. Tas nekā nerunāja, bet, bikli sēdēdams kaktā, smējās, ja atgadījās kas jocīgs, atcerējās, ja citi ko bija aizmirsuši, pavēlēja pasniegt degvīnu un sagatavoja papirosus visiem virsniekiem. Vai nu Volodjas vienkāršā, pieklājīgā izturēšanās, jo viņš izturējās pret junkuru tāpat kā pret citiem virsniekiem, netramdīja to kā puiku, vai arī patīkamā āriene, tikai lflanga, kā zaldāti nezin kāpēc viņa uzvārdu locīja sieviešu dzimtē, nenolaida no jaunā virsnieka sejas savas labsirdīgās, lielās, muļķīgās acis, centās uzminēt un tūliņ izpildīt katru viņa vēlēšanos un visu laiku atradās tādā kā mīlestības ekstāzē, ko virsnieki, protams, pamanīja un sāka zoboties.

Ap pusdienas laiku no bastiona nomainījās štabkapteinis un pievienojās virsnieku sabiedrībai. Štabkapteinis Krauts bija gaišmatains, skaists un ņiprs virsnieks lielām, sarkanām ūsām un vaigubārdu; krieviski viņš runāja teicami, tomēr ne kā krievu cilvēks — pārlieku pareizi un skaisti. Darbā un sadzīvē viņš bija tāds pats kā valodā: kalpoja ļoti labi, bija lielisks biedrs, visuzticamākais cilvēks naudas lietās; bet tieši tāpēc, ka viss tas bija aplam labi, viņam kā cilvēkam kaut kā trūka. Kā visi Krievijas vācieši dīvainā pretstatā ar Vācijas vāciešiem ideālistiem, viņš bija praktisks, turklāt augstākā mērā.

Re, tur jau nāk mūsu varonis! — kapteinis iesaucās tobrīd, kad Krauts, vēcinādams rokas un šķindinādams piešus, līksmi ienāca istabā. — Ko vēlaties, Fridrich Kristjanič, tēju vai degvīnu?

97

Es jau teicu, lai uzlej man tēju, — viņš atbildēja, — bet degvīniņu, kamēr ir, var sirds uztaisīšanai. Ļoti patīkami iepazīties, lūdzu mūs mīlēt un cienīt,—viņš sacīja Volodjam, kas, piecēlies kājās, pret viņu

7 Ļ. Tolstojs.

palocījās, — štabkapteinis Krauts. Man liz bastiona apakšvirsnieks teica, ka jūs esot ieradies jau vakar.

Ļoti pateicos par jūsu gultu, es tajā pārgulēju nakti.

Vai bija ērti, gultai nolauzta viena kāja, nav, kas to izlabo, — esam aplenkuma stāvoklī, — vajadzētu ko palikt apakšā.

Nu, kā veicās ar dežuru? — Djadenko vaicāja.

Nekas, tikai Skorcovam sadeva un vakar «izlaboja» vienu lafeti. Pamatni sasita druskās.

Viņš piecēlās un sāka staigāt; bija redzams, ka viņš nododas tīkamām jūtoņām, kādas pārņem cilvēku, kas izkļuvis no briesmām.

Nu, Dmitrij Gavrilič, — viņš teica, pieskardamies kapteiņa ceļgalam, — kā klājas, dārgais? Kā ar jūsu paaugstinājumu, vai nekas nav dzirdams?

Pagaidām vēl nekas.

Un nekas arī neiznāks, — Djadenko ierunājās, — es jums jau agrāk to pierādīju.

Kāpēc tad ne?

Tāpēc ka ziņojums nav uzrakstīts tā, kā vajadzētu.

Ak jūs, strīdnieks, strīdnieks, — Krauts atbildēja, jautri smaidīdams, — gatavais tiepša tāds, īsts chochols! Pielūkojiet, tieši jums par spīti iznāks poručiks!

Nē, neiznāks!

Vlang, atnesiet man pīpi un piepildiet to, — viņš pievērsās junkuram, kas tūliņ labprāt aizskrēja pēc pīpes.

Krauts visus uzmundrināja, stāstīja par bombardēšanu, iztaujāja, kas viņa prombūtnē noticis, ar visiem parunājās.

19

Nu, vai esat pie mums iekārtojies? — Krauts vaicāja Volodjam, — atvainojiet, kā jūsu vārds un tēva. vārds? Pie mums, artilērijā, ziniet, tāds paradums. Vai jājamo zirgu jau iegādājāties?

Nē, — Volodja atbildēja, — nezinu, ko iesākt. Es teicu kapteinim: zirga man nav un naudas arī nav, kamēr saņemšu pārcelšanās un

ceļa naudu. Pagaidām zirgu gribu palūgt baterijas komandierim, tikai baidos, ka viņš mani nenoraida.

Apolons Sergejičs, vai? — viņš izlaida ar lūpām skaņu, kas pauda stipras šaubas, un palūkojās uz kapteini. — Diezin!

Nu, nebūs nelaime, ja atteiks, — kapteinis atbildēja, — zirgs, taisnību sakot, šeit ir lieks, bet var pamēģināt, es šodien pavaicāšu.

Kā! Vai tad jūs viņu nepazīstat? — Djadenko ieminējās, — lai nu citu ko atteiks, bet Zirgu nekādā ziņā… Vai gribat saderēt? .. .

Nu, visiem taču zināms, ka jūs vienmēr runājat pretī.

Tāpēc runāju, ka zinu: skops viņš citādā ziņā, bet zirgu dos, jo viņam nav aprēķina.

Kā tad nav aprēķina, kad auzas šeit maksā astoņus rubļus! — Krauts atteica. — Ir taču aprēķins neturēt lieku zirgu!

Jūs palūdziet sev Strazdu, Vladimir Semjonič, — ieteica Vlangs, kas bija atnācis un atnesis Krauta pīpi, — lielisks zirdziņš!

No kura jūs Sorokos iekritāt grāvī? Ko? Vlanga? — štabkapteinis iesmējās.

Nē, ko jūs" runājat, ka auzas maksā astoņus rubļus, — Djadenko nerimās strīdēties, — kad viņam ir izziņa par desmitarpus; skaidrs, ka nav aprēķina.

Tad gan būtu jauki, ja viņam nekas nepaliktu! Kad jūs kļūsiet par baterijas komandieri, tad nedosiet zirgu pat ko aizbraukt uz pilsētu!

Kad es būšu baterijas komandieris, tad, mīļais, mani zirgi ēdīs četras garnicas dienā; es pēc peļņas nedzīšos, nebaidieties!

Dzīvosim, redzēsim, — štabkapteinis attrauca. — Ir jūs ievāksiet peļņu, tāpat arī viņš, kad kļūs baterijas komandieris, atlikumu iebāzīs kabatā, — viņš piebilda, norādīdams uz Volodju.

Kāpēc tad jūs, Fridrich Kristjanovič, domājat, ka arī viņš to darīs, — iejaucās Cernovickis. — Varbūt viņš ir bagāts, kāpēc lai izmantotu?

Nē, es nu gan … atvainojiet, kaptein, — Volodja ierunājās, nosarcis līdz ausīm, — es nu gan atzīstu, ka tas nav godīgi.

Vai tu re! Cik viņš dūšīgs! — Krauts atteica. — Kad uzdienēsiet par kapteini, tad runāsiet pavisam citu valodu.

Vai nav vienalga; es tikai domāju, ja nauda nav mana, tad arī nevaru to ņemt.

Bet es jums, lūk, ko teikšu, jaunais cilvēk, — jau nopietnāk ierunājās štabkapteinis. — Vai jūs zināt, ka, komandējot bateriju, ja jūs visu labi nokārtosiet, jums miera laikā no zirgiem vien visādā ziņā paliks pāri pieci simti rubļu, bet kara laikā — septiņi astoņi tūkstoši. Nu, labi. Zaldātu pārtikas kārtošanā baterijas komandieris nemaisās: tā tas artilērijā pieņemts kopš senseniem laikiem; ja jūs būsiet slikts saimnieks, jums nepaliks itin nekas. Tālāk: pretēji nolikumam, jums jādod nauda zirgu apkalšanai — viens (viņš pielieca vienu pirkstu), aptiekai — divi (viņš pielieca otru pirkstu), kancelejai — trīs, par palīgzirgiem prasa un maksā veselus piecsimt rubļus, mīļais, bet kroņa cena ir piecdesmit, — tas būtu četri. Tāpat pretēji nolikumam jums jādod zaldātiem jaunas apkaklītes, par oglēm arī lieki jātērējas, jums jārūpējas par virsnieku uzturu. Kā baterijas komandierim jums arī pieklājīgi jādzīvo: jums vajadzīga ekipāžā, kažoks un viss kas vēl, gan šis, gan tas un tā joprojām . . . velti vārdus tērēt…

Bet galvenais, — iejaucās starpā kapteinis, kas visu laiku bija klusējis, — Vladimir Semjonič, ir tas: iedomājieties, ka cilvēks, piemēram, kā es, kalpo divdesmit gadu par divsimt rubļiem algas, dzīvo mūžīgā trūkumā; vai tad nu par šādu viņa darbu kaut vecumā neļaut tam iegūt maizes kumosu, kad komisionāri vienā pašā nedēļā iedzīvojas desmitiem tūkstošos.

Ek, nav vārdam vietas! — no jauna ierunājās štabkapteinis. — Jūs nesteidzieties nosodīt, bet padzīvojiet un pakalpojiet!

Volodja jutās briesmīgi neveikli un kaunējās par tik neapdomīgi izteiktiem vārdiem, viņš kaut ko nomurmināja un klusēdams klausījās, kā Djadenko ar vislielāko aizrautību sāka strīdēties un pierādīt pretējo.

Strīdu pārtrauca pulkveža denščiks, kas bija atnācis un aicināja pie galda.

Bet jūs pasakiet Apolonam Sergejičam, lai šodien izsniedz vīnu, — aizpogādams svārkus, ieminējās Cernovickis. — Ko viņš skopojas? Nošaus, nepaliks nevienam.

Sakiet pats, — kapteinis atbildēja.

Nu nē, jūs esat vecākais virsnieks: visur jāievēro kārtība.

20

Galds bija atvilkts no sienas un apklāts ar netīru galdautu tai pašā istabā, kurā Volodja vakar stādījās priekšā pulkvedim. Šodien baterijas komandieris pasniedza viņam roku un izjautāja par Pēterburgu un ceļu.

Nu, kungi, tos, kas dzer degvīnu, laipni lūdzu. Praporščiki jau nedzer, — viņš piebilda, uzsmaidīdams Volodjam.

Vispār baterijas komandieris šodien pavisam nelikās tik bargs kā vakar; gluži otrādi, viņš izskatījās pēc labsirdīga, viesmīlīga namatēva un vecākā biedra. Tomēr visos virsniekos, sākot ar vecāko kapteini un beidzot ar strīdnieku Djadenko, jau pēc tā vien, kā viņi runāja, pieklājīgi raudzīdamies komandierim acīs, un cik bikli spiedās pie sienas, sekojot cits citam pie degvīna, bija manāma tā lielā cieņa, kādu viņi parādīja komandierim.

Pusdienā pasniedza lielu bļodu kāpostu, kurā peldēja trekni liellopa gaļas gabali un milzum daudz piparu un lauru lapu, bez tam polu zrazus' ar sinepēm un vārītas gaļas pīrādziņus ar ne visai svaigu sviestu. Trūka servješu, karotes bija skārda un koka, glāzes tikai divas, un uz galda stāvēja vienīgi pelēka ūdens karafe ar nosistu kakliņu; tomēr pusdienas nebija garlaicīgas: sarunas risinājās visu laiku. Sākumā runāja par Inkermanas kauju, kurā bija piedalījusies arī baterija, un ikviens šīs kaujas dalībnieks stāstīja par saviem iespaidiem un izteica savus ieskatus par neveiksmju cēloņiem un apklusa, kad sāka runāt pats baterijas komandieris; pēc tam saruna dabiski pievērsās vieglo lielgabalu nepietiekamiem kalibriem, jaunajiem, vieglajiem lielgabaliem, pie kam Volodja paguva parādīt savas zināšanas artilērijas mākā. Taču pašreizējo šausmīgo Sevastopoles stāvokli neviens nepieminēja, it kā katrs pārāk daudz par to būtu domājis, lai vēl ko runātu. Arī par Volodjas dienesta pienākumiem, viņam par pārsteigumu un apbēdinājumu, neviens nerunāja, it kā viņš būtu atbraucis uz Sevastopoli tāpēc vien, lai pastāstītu par vieglajiem lielgabaliem un ēstu pusdienu pie baterijas komandiera. Pusdienas laikā netālu no tās mājas, kurā viņi sēdēja, nokrita bumba. Grīda un sienas sāka drebēt kā zemestrīcē, un logus aizsedza pulvera dūmi.

To, es domāju, jūs Pēterburgā vis neredzējāt, bet šeit tādi

[1] Po]u ēdiens no maltas ga|as, sajauktas ar griķu biezputru.

pārsteigumi gadās jo bieži, — baterijas komandieris sacīja. — Paskatieties, Vlang, kur tā eksplodējusi!

Vlangs izgāja un atgriezies ziņoja, ka sprādzis uz laukuma, un par bumbu vairs nerunāja.

Kad pusdiena turpat jau beidzās, istabā ienāca vecītis, baterijas rakstvedis, nesdams trīs aizzīmogotas aploksnes, un pasniedza tās baterijas komandierim. «Šito, ļoti steidzošo, kazaks nupat atveda no artilērijas priekšnieka. Visi virsnieki neviļus ar nepacietīgām gaidām skatījās uz baterijas komandiera šajā ziņā piedzīvojušiem pirkstiem, kas atlauza aploksnes zīmogu un izņēma no tās ļoti steidzošo papīru. «Kas gan tas varētu būt?» ikviens sev vaicāja. Varēja būt pilnīga došanās atpūtā, aizejot no Sevastopoles, varēja arī būt visas baterijas norīkošana uz bastioniem.

Atkal! — baterijas komandieris izsaucās, sirdīgi nosviezdams papīru uz galda.

Kas ir, Apolon Sergejič? — vecākais virsnieks vaicāja.

Pieprasa virsnieku ar apkalpi uz nez kādu tur mortiras bateriju. Man jau tā pavisam tikai četri virsnieki un apkalpes sastāvs nepilnīgs, — baterijas komandieris rūca, — bet nu prasa no tā paša. Tomēr kādam būs jāiet, kungi, — viņš, brīdi klusējis, teica, — pavēlēts pulksten septiņos būt Rogatkā … Atsūtīt feldfebeli! Izlemiet, kungi, kuram iet, — viņš atkārtoja.

Viņš vēl nekad nav bijis, — Cernovickis norādīja uz Volodju.

Baterijas komandieris nekā neatbildēja.

Jā, es vēlētos, — Volodja iesāka, juzdams, ka viņam uz muguras un kakla izspiežas salti sviedri.

Nē, kāpēc! — kapteinis viņu pārtrauca. — Protams, neviens neatteiksies, bet uzplīties arī neder; ja nu Apolons Sergejičs ļauj to izšķirt mums pašiem, tad vilksim lozi, kā to jau darījām pagājušo reizi.

Visi bija ar mieru. Krauts sagrieza papīriņus, saritināja tos un iesvieda cepurē. Kapteinis jokojās un šajā gadījumā pat uzdrošinājās palūgt pulkvedim vīnu, lai iegūtu drosmi, kā viņš pats sacīja. Djadenko sēdēja sadrūmis, Volodja nez kāpēc smaidīja, Cernovickis apgalvoja, ka katrā ziņā izvilkšot viņš, Krauts bija gluži mierīgs.

Volodjam deva vilkt pirmajam. Viņš paņēma vienu papīriņu, tādu |witf;iru, bet tūliņ viņam iešāvās prātā, ka jāpārmaina, — tad paķēra otru, mazāku un resnāku un, attinis to, izlasīja «Jāiet».

Man, — viņš teica nopūzdamies.'

Nu, tad ar dieva palīgu. Pie reizes tūliņ saņemsiet savas uguns Kristības, — baterijas komandieris sacīja. — Tikai posieties drīzāk. Bet, lai jums būtu jautrāk, Vlangs ies kopā ar jums par lielgabalnieku-apakšvirsnieku.

21

Vlangs ar savu uzdevumu bija ārkārtīgi apmierināts, žigli aizskrēja sakārtoties, apģērbies nāca palīdzēt Volodjam un nerimās viņu pierunāt, lai ņemot līdzi ir gultu, ir kažoku, ir vecos «Otečestvennije zapiski», ir spirta kafijas vārītāju un citas nevajadzīgas lietas. Kapteinis ieteica Volodjam vispirms izlasīt «Rokasgrāmatu» [34] par šaušanu ar mortirām un tūliņ no šās grāmatas izrakstīt pacēluma leņķa tabulu. Volodja tad arī nekavējoties ķērās pie darba un sev par pārsteigumu un prieku manīja, ka, lai gan viņu vēl mazliet satrauca bailes ir no briesmām, bet it īpaši, ka tikai neizrādītos par gļēvuli, tomēr ne jau vairs tādā mērā, kā tas bija vakar. Tam par cēloni pa daļai bija dienas un nodarbības iespaidi, pa daļai un galvenokārt tas, ka bailes, tāpat kā jebkura spēcīga jūtoņa, nevar ilgt vienmērīgi. Vārdu sakot, viņam jau bailes bija paguvušas pāriet. Pulksten septiņos, tiklīdz saule sāka slēpties aiz Nikolaja kazarmām, pie viņa ienāca feldfebelis un ziņoja, ka cilvēki sakārtoti un gaidot.

— Es atdevu sarakstu Vlangai. Esiet tik laipns, pajautājiet viņam, jūsu labdzimtība, — feldfebelis sacīja.

Kādi divdesmit artilērijas zaldāti ar īsiem zobeniem bez makstīm stāvēja aiz mājas stūra. Volodja kopā ar junkuru piegāja tiem klāt. «Diezin vai būtu jāteic maza uzruna vai vienkārši jāsaka: «Sveiki, zēni!» jeb vai neteikt neko?» viņš domāja. — «Bet kādēļ gan neteikt: «Sveiki, zēni!» — tas pat vajadzīgs.» Un viņš savā skanīgajā balsī droši uzsauca: «Sveiki, zēni!» Zaldāti atsaucās līksmi: jaukā, mundrā balstiņa ikviena ausīs skanēja patīkami. Volodja naigi soļoja zaldātiem pa priekšu un, lai gan sirds viņam sita tā, it kā ar joni būtu noskrējis vairākas verstis, gaita tomēr bija viegla un seja priecīga. Tuvojoties jau pašam Malachova kurganam un kāpjot kalnā, Volodja pamanīja, ka Vlangs, kas no viņa neatkāpās ne soli un mājās bija šķitis tik drošs, pastāvīgi vairījās un nolieca galvu, it kā visas bumbas un lielgabalu lodes, kas šeit svilpa jau ļoti bieži, būtu lidojušas tieši uz viņu. Daži zaldāti rīkojās tāpat kā Vlangs, un vispār sejas lielāko tiesu pauda ja nu ne tieši baismas, tad nemieru. Sie apstākļi galīgi nomierināja un uzmundrināja Volodju.

«Tad nu esmu uz Malachova kurgānā, kuru gluži par velti biju iedomājies tik briesmīgu! Un es spēju iet, nenoliecoties ložu priekšā, un baidos daudz mazāk par citiem! Tātad es neesmu gļēvulis?» — viņš domāja ar baudu un pat ar zināmu pašapmierinātības aizgrābtību.

Tomēr šo bezbaiļu un pašapmierinātības jūtoņu drīz vien satricināja skats, kas viņam krēslā atklājās Korņilova baterijā, meklējot bastiona priekšnieku. Pie brustvera četri matroži turēja aiz rokām un kājām kādu asinīm nošķiestu cilvēka līķi šinelī un bez zābakiem un šūpoja to, gribēdami pārsviest pāri brustveram. (Otrajā bombardēšanas dienā vairs nepaguva no bastioniem aizvākt kritušos un svieda tos grāvī, lai netraucētu baterijās.) Volodja uz brīdi apstulba, redzēdams, ka. līķis atsitās pret brustvera augšējo malu un tad lēnītiņām no turienes noripoja grāvī; taču par laimi viņš tūliņ satika bastiona priekšnieku, kas deva pavēli un norīkoja viņam līdzi ceļvedi uz bateriju un apkalpei paredzēto blindažu. Nestāstīsim, cik daudz šausmu, briesmu un vilšanos vēl pārdzīvoja mūsu varonis šajā vakarā; kā tās šaušanas vietā, kādu bija pieredzējis Volkova laukumā un kuras precizitāti un kārtību bija cerējis sastapt arī šeit, viņš atrada divas sadragātas mortiras bez tēmekļiem, pie kam vienai lielgabala lode bija sasitusi stobru plakanu, bet otra stāvēja uz sagrautas platformas drazām; kā viņš līdz pašam rītam nevarēja atrast strādniekus, kas izlabotu platformu; kā neviens lādiņš neatbilda Rokasgrāmatā noteiktajam svaram; kā ievainoja divus viņa komandas zaldātus un kā viņš pats reizes divdesmit pa mata tiesu bija no nāves. Par laimi viņam palīgos bija norīkots milzīga auguma komendors jūrnieks, kas kopš aplenkuma sākuma apkalpoja mortiras un pārliecināja Volodju, ka šīs mortiras var vēl darboties, vadāja viņu naktī ar lukturi rokās pa visu bastionu gluži kā pa savu sakņu dārzu un apsolījās līdz rītam visu nokārtot. Blindaža, pie kuras ceļvedis viņu atveda, bija apmēram divas kubikasis liela, akmens gruntī izrakta iegarena bedre, pārklāta ar aršinu resniem ozola baļķiem. Sajā blindažā viņš tad ari novietojās ar visiem saviem zaldātiem. Vlangs pirmais, tikko ieraudzījis blindažas zemās, aršinu platās durvis, pa kaklu pa galvu metās tajā iekšā un tikko nesasitās pret akmens grīdu, tad iespiedās kaktā, no kura vairs neiznāca. Turpretī Volodja, kad visi zaldāti bija novietojušies gar sienu uz grīdas un daži aizsmēķējuši pīpes, iekārtoja savu gultu kaktā, aizdedzināja svecīti un, aizsmēķējis papirosu, apgulās. Virs blindažas bija dzirdami nepārtraukti šāvieni, tomēr ne visai spēcīgi, izņemot vienu lielgabalu, kas atradās blakus un tricināja blindažu tik stipri, ka no griestiem bira zeme. Pašā blindažā valdīja klusums; tikai zaldāti, vēl nepieraduši pie jaunā virsnieka, retumis ierunājās, vai nu lūgdami viens otru pavirzīties tālāk, vai uguni, ar ko aizsmēķēt pīpi; kaut kur starp akmeņiem skrapstinājās žurka, vai arī Vlangs, vēl neatģidies ūn bikli raudzīdamies apkārt, piepeši skaļi nopūtās. Volodja, gulēdams savā gultā cilvēku pārpildītajā kaktā, kā bērnībā, kad, rotaļādamies slēpšanos, vai nu ielīda skapī, vai palīda mātei zem svārkiem un, aizturējis elpu, klausījās, baiļojās no tumsas un tai pašā laikā izjuta kādu sevišķu baudu. Viņš jutās mazliet baismi un līksmi.

22

Pēc kādām minūtēm desmit zaldāti kļuva drošāki un valodīgāki. Tuvāk gaismai un virsnieka gultai bija novietojušies cienīgākie ļaudis — divi artilērijas apakšvirsnieki: viens sirms un vecs ar visām medaļām un krustiem, izņemot Jura krustu, otrs jauns no kantonistiem, kurš smēķēja paša gatavotus papirosus. Bundzinieks, kā jau parasts, uzņēmās pienākumu apkalpot virsnieku. Bombardieri un kavaleristi sēdēja tuvāk, bet tālāk patumšā pie ieejas bija novietojušies padevīgie. Viņu starpā tad arī sāka risināties^ sarunas. Tām par iemeslu bija troksnis, ko sacēla cilvēks, kas strauji iemetās blindažā.

Ko, brāl, nenosēdēji vis ārā? Jebšu nepatīk šī dziesma? — kāda balss ievaicājās.

Bet tad nu ir gan ērmīga dziesma, kāda sādžā nekad nav dzirdēta, — smiedamies atteica tas, kas bija ieskrējis blindažā.

Vasinam jau aplam netīk bumbas, vai kā netīk! — ierunājās kāds aristokratu kaktā.

Ko nu, ja vajadzīgs, tad cita lieta! — rāmā balsī atbildēja Vasins; kad viņš runāja, visi citi apklusa. — Divdesmit ceturtajā datumā svilināja kā traki, un kāda jēga, ja tevi nošaus tupot… arī priekšniecība par to paldies vis neteiks.

Pie šiem Vasina vārdiem visi iesmējās.

Eku, Meļņikovs, tas gan laikam visu laiku tup aiz stūra, — kādsieminējās.

Sūtiet jel viņu šurp, šo Meļņikovu, — vecais apakšvirsnieks sacīja, — patiesi nogalinās cilvēku ne par šo, ne par to.

Kas tas par Meļņikovu? — Volodja vaicāja.

Ir mums šitāds muļķa zaldātiņš, jūsu labdzimtība. Nebaidās itin nekā un tagadiņ pa āru vien staigā. Paraugieties uz viņu, bet nu lācis,, kas lācis.

—Viņam ir tādi vārdi, — Vasina rāmā balss atskanēja no otra kakta..

Blindažā ienāca Meļņikovs. Viņš bija resns (zaldātu vidū tas atgadās ārkārtīgi reti), rūsganiem matiem, sarkanu seju, ar milzīgu, apaļu pieri un izvalbītām, gaiši zilām acīm.

Kā, vai tad tu no bumbām nebaidies? — Volodja viņam jautāja.

Kas tur no bumbām ko baidīties, — Meļņikovs atbildēja, staipīdamies un kasīdamies, — mani ar bumbām nenogalinās, es to zinu.

Vai tad tu gribētu šeit dzīvot?

Nu, protama lieta, ka gribētu. Šeit iet jautri! — viņš atbildēja un piepeši sāka smieties.

Paskat, tad jau tevi jāsūta līdzi uzbrukumā! Vai gribi, ziņošu ģenerālim? — Volodja vaicāja, lai gan šeit nevienu ģenerāli nepazina..

Kā nu negribēt! Gribu gan!

Un Meļņikovs paslēpās aiz citiem.

Saspēlēsim, zēni, uz «deguniem»! Kam ir kārtis? — atskanēja viņa steidzīgā balss.

Viņā galā, tiešām, drīz vien sākās kāršu spēle, — bija dzirdami sitieni pa degunu, smiekli un kāršu plīkšķieni. Volodja padzēra tēju no patvāra, kuru bija uzlicis bundzinieks, pacienāja apakšvirsniekus, jokoja, runājās ar viņiem, vēlēdamies iegūt popularitāti, un jutās ļoti apmierināts ar to cieņu, kādu viņam parādīja. Arī zaldāti, nomanīdami, ka kungs ir vienkāršs, kļuva runīgi. Viens stāstīja, ka Sevastopoles aplenkuma stāvoklis drīz beigšoties, viņam kāds uzticams jūrnieks stāstījis» ka Kistentins, cara brālis, ar amerikaņu floti nākšot mums palīgā — un vēl būšot noruna uz divām nedēļām par šaušanas pārtraukumu un atelpu, bet, ja kāds izšaušot, tad par katru šāvienu maksāšot septiņdesmit piecas kapeikas soda naudas.

Vasins, kurš, cik Volodja bija paguvis apskatīt, bija maza auguma, lielām, labsirdīgām acīm un ar vaigubārdu, no sākuma, visiem klusējot, bet vēlāk smejoties, pastāstīja, kā aizbraucis atvaļinājumā, sākumā mājinieki par viņu priecājušies, tad tēvs to sācis sūtīt pie darba, bet mežzinis poručiks sūtījis viņa sievai pakaļ pajūgu. Tas viss ārkārtīgi uzjautrināja Volodju. Viņš ne tikai nejuta ne mazāko baiļu vai nepatiku par neērtībām un smago smaku blindažā, bet jutās pat ļoti labi un patīkami.

Daudzi zaldāti jau krāca. Arī Vlangs bija izstiepies uz grīdas, un vecais apakšvirsnieks, izplājis šineli, mezdams krustus, murmināja lūgsnas pirms gulētiešanas, kad Volodjam radās vēlēšanās iziet no blindažas — paraudzīties, kas notiek ārā.

Pievelc kājas! — zaldāti uzsauca cits citam, tiklīdz viņš bija piecēlies, un kājas saraudamās atbrīvoja ceļu.

Vlangs, kas bija izlicies aizmidzis, pēkšņi pacēla galvu un satvēra Volodjas šineļa stūri.

Rimstieties, neejiet, kā nu tā var! — viņš ierunājās raudulīgi pārliecinošā balsī. — Jūs taču vēl nezināt; tur nepārtraukti krīt bumbas; labāk šeit pat…

Tomēr par spīti Vlanga lūgumam Volodja izgāja no blindažas un apsēdās uz sliekšņa, uz kura, pāraudams kājas, jau sēdēja Meļņikovs.

Gaiss bija tīrs un dzestrs — jo sevišķi pēc blindažas; nakts — dzidra un klusa. Cauri šāvienu dārdiem varēja sadzirdēt ratu rīboņu, kas brauca šurp ar tūrēm, un pulvera pagrabā strādājošo cilvēku sarunas. Virs galvas pacēlās augstās, zvaigžņotās debesis, pa kurām nemitīgi lidoja bumbu ugunīgās šautras; pa kreisi aršinas attālumā neliels caurums veda citā blindažā, kurā varēja saredzēt tur novietojušos matrožu kājas un muguras un sadzirdēt viņu skurbās balsis; priekšā rēgojās pulvera pagraba paaugstinājums, gar pagrabu pavīdēja cilvēku salīkušie augumi un uz pašas pagraba augšas zem lodēm un bumbām, kuras šajā vietā svilpa vienā laidā, stāvēja kāds garš vīrs, ģērbies melnā mētelī, sabāzis rokas kabatās, un kājām mīdīja zemi, ko maisos stiepa šurp citi vīri. Bieži vien atlidoja bumba un sprāga pavisam tuvu pagrabam. Zaldāti, kas nesa zemi, saliecās, pasviedās sāņus; bet melnais vīrs nekustējās, mierīgi mīņādams kājām zemi un visu laiku tajā pašā pozā palikdams uz vietas.

Kas tas melnais tāds ir? •— Volodja vaicāja Meļņikovam.

Nevaru zināt, iešu apskatīšos.

Neej, nav vajadzīgs!

Bet Meļņikovs neklausīdamies piecēlās, piegāja pie melnā vīra un gaužām ilgi tikpat-vienaldzīgi un nekustīgi stāvēja tam blakus.

Tas ir pagraba pārzinis, jūsu labdzimtība, — viņš teica atgriezdamies, — bumba pagrabiņam izsitusi caurumu, tad nu kājnieki nes zemi.

Retumis šķita, ka bumbas lido tieši uz blindažas durvīm.

Tad Volodja paslēpās aiz blindažas stūra un no jauna paliecās, raudzīdamies augšup, vai nelido vēl šurp. Lai gan Vlangs no blindažas vairākas reizes lūdza Volodju nākt iekšā, viņš nosēdēja uz sliekšņa savas stundas trīs, izjuzdams sevišķu baudu, izaicinot likteni un vērojot, kā lido bumbas. Uz vakara beigām viņš jau zināja, cik daudz lielgabalu šauj, no kurienes nāk un kur krīt to lādiņi.

23

Nākamajā dienā, 27. datumā, nogulējis desmit stundas, Volodja spirgts un mundrs agrā rītā izgāja uz blindažas sliekšņa. Arī Vlangs nolēma iziet kopā ar viņu, bet, nospindzot pirmajai lodei, klupdams krizdams, ar galvu izlaužot sev ceļu, kūleniski metās atpakaļ blindažas caurumā, vispārējas smieklu šalts pavadīts, jo arī vairums zaldātu bija iznākuši paelpot svaigu gaisu. Vienīgi Vasins, vecais artilērijas apakšvirsnieks un vēl daži citi reti iznāca tranšejā; pārējos nebija iespējams noturēt: visi traucās ārā no smirdošās blindažas dzedrajā rīta gaisā un, lai gan bombardēja tikpat spēcīgi kā vakar, dažs labs novietojās uz sliekšņa, citi atkal pie brustvera. Meļņikovs, tikko sāka svīst gaismiņa, pastaigājās pa baterijām, mezdams augšup vienaldzīgus skatienus.

Pie sliekšņa sēdēja divi veci un viens jauns zaldāts sprogainiem .matiem, spriežot pēc izskata, — ebrejs. Šis zaldāts, pacēlis kādu lodi, kas mētājās zemē, un ar šķēpeli sasitis to uz akmens plakanu, grieza no tās kaut ko līdzīgu Jura krustam; citi tērzēdami noskatījās viņa darbā. Krusts tiešām iznāca ļoti skaists.

Vadzi, ja nu nostāvēsim šite vēl kādu laiciņu, — viens no viņiem ieminējās, — tad pēc miera noslēgšanas visiem tā kā būs laiks atstāt dienestu.

Nu kā tad! Man jau līdz dienesta beigām bija palikuši tikai četri gadi, bet tagadiņ Sevastopolē esmu nostāvējis piecus mēnešus.

Neba to ņems vērā! — cits noteica.

Tobrīd pāri runātāju galvām nošņāca bumba un atsitās kādas aršinas atstatumā no Meļņikova, kas viņiem tuvojās pa tranšeju.

Gandrīz nosita Meļņikovu, — kāds iesaucās.

Nenositīs vis, — Meļņikovs atbildēja.

Se tev krusts par drošsirdību, — teica jaunais zaldāts, kas bija darinājis krustu, atdodams to Meļņikovam.

Nē, brāl, šite mēnesi skaita par veselu gadu, esot izdota tāda pavēle, •— saruna risinājās tālāk.

•— Saki, ko gribi, pēc miera noslēgšanas Varšavā visādā ziņā notiks cara parāde, un, ja nu akurat neatsvabinās, tad atlaidīs uz nenoteiktu laiku.

Tajā brīdī nomaldījusies lode spindzot pārlidoja tieši pāri galvām un atsitās pret akmeni.

Pielūko, vēl pirms vakara kļūsi atbrīvots uz visiem laikiem, — viens no zaldātiem noteica.

Visi iesmējās.

Un ne tikai pirms vakara, bet jau pēc divām stundām divi no viņiem bija atbrīvoti uz visiem laikiem, bet piecus ievainoja, tomēr p.ārējie jokoja tāpat.

Uz rīta pusi abas mortiras tiešām bija savestas tiktāl kārtībā, ka ar tām varēja šaut. Ap pulksten desmitiem, saņēmis bastiona priekšnieka pavēli, Volodja izsauca savu komandu un kopā ar to devās uz bateriju.

Cilvēkos, tiklīdz viņi ķērās pie darba, it nemaz nemanīja tās baiļu jūtas, kas izpaudās vakar. Vienīgi Vlangs nespēja sevi pārvarēt: viņš tāpat slapstījās un saliecās, arī Vasins bija zaudējis savu mieru, viņš nemitīgi rosījās un pietupās. Volodja turpretī bija lielā sajūsmā: viņam neiešāvās prātā pat doma par briesmām. Prieks, ka viņš labi veic savu pienākumu, ka nav vis gļēvulis, bet pat drošsirdis, komandiera jūtas un

divdesmit cilvēku klātiene, kuri, viņš to zināja, ziņkāri noraugās komandierī, vērta Volodju īstā pārdrošniekā. Viņš pat dižojās ar savu drosmi, lepojās zaldātu priekšā, kāpa augšā uz banketa un tīšām atpogāja šineli, lai viņu labāk ievērotu. Bastiona priekšnieks, kas tobrīd apstaigāja savu saimniecību, kā viņš to mēdza dēvēt, lai gan šajos astoņos mēnešos bija pieradis redzēt daždažāda veida drosmes izpausmes, nevarēja vien nopriecāties par šo glīto jaunekli ar pietvīkušiem vaigiem, mirdzošām acīm un atpogātā šinelī, zem kura bija redzams sarkans krekls, kas apņēma balto, maigo kaklu,'kad tas, sasizdams plaukstas, skaļā balstiņā deva pavēli: «Pirmā, otrā!» un līksmi skrēja uz brustveru, lai redzētu, kur nokrīt viņa bumba. Pusdivpadsmitos apšaude abās pusēs norima, bet tieši divpadsmitos sākās uzbrukums Malachova kurgānā otrajam, trešajam un piektajam bastionam.

24

Šaipus līcim starp Inkermanu un Ziemeļu puses nocietinājumiem uz telegrāfā uzkalniņa ap pusdienas laiku stāvēja divi jūrnieki: viens — virsnieks, skatīdamies ar tālskati uz Sevastopoli, un otrs, kas kopā ar kazaku tikko bija piejājis pie lielās ceļa zīmes.

Spožā saule stāvēja augstu pār līci, kura ūdeņi ar līksmu un siltu mirdzu rotājās ar noenkurotajiem kuģiem un kustīgajām burām un laiviņām. Viegls vējiņš tikko kustināja pie telegrāfā staba augošā ozolkrūma vīstošās lapas, piepūta laivu buras un šūpoja viļņus. Sevastopole vēl allaž bija tā pati ar savu nepabeigto baznīcas celtni, ar kolonu, krast-, malu, zaļumos slīgstošo bulvāri kalnā un daiļo bibliotēkas ēku, ar mazajiem, gaiši zilajiem; mastu pārpilnajiem līcīšiem, gleznainajām ūdensvadu arkām un zilajiem pulvera dūmu mākoņiem, ko lāgiem apgaismoja tumšsārtās šāvienu liesmas; arvien vēl tā pati skaistā, svētdienīgā, lepnā Sevastopole, apjozta no vienas puses ar dūmakainiem, dzelteniem kalniem, no otras — ar koši zilu, saulē vizuļojošu jūru, bija redzama viņpus līcim. Pie apvāršņa virs jūras, pa kuru locījās kāda tvaikoņa melnā dūmu svītra, slīdēja gari, balti mākoņi, solīdami vēju. Virs visas nocietinājumu līnijas, it īpaši kreisajā pusē virs kalniem bez mitas gluži kā zibens, kas dažkārt uzliesmo pat pusdienas laikā, pacēlās biezu, saspiestu, baltu dūmu kamoli, tie pletās, pieņemdami dažnedažādus veidus, cēlās augšā un gaisā kļuva tumšāki. Šie dūmu mākonīši, pavīdēdami gan šur, gan tur, parādījās te kalnos, te ienaidnieka baterijās, te pilsētā, te augstu gaisā. Eksploziju trokšņi nerima un virmodami tricināja gaisu …

Ap pulksten divpadsmitiem dūmi sāka parādīties aizvien retāk un retāk, dārdoņa vairs tā nesaviļņoja gaisu.

Otrais bastions tomēr vairs nemaz neatbild, — sacīja huzaru virsnieks, sēdēdams zirga mugurā, — viss sagrauts! Šausmīgi!

Un arī Malachovs, liekas, uz trim šāvieniem atbild tikai ar vienu, — atteica tas, kas lūkojās tālskatī. — Mani viņu klusēšana padara vai traku. Tur atkal iekrita tieši Korņilova baterijā, bet tā neatbild.

Redzi, es teicu, ka ap divpadsmitiem viņi vienmēr beidz bombardēt. Šodien gluži tāpat. Jāsim labāk brokastot… mūs tagad jau gaida … nav ko skatīties.

Pag, netraucē, — atbildēja tas, kas skatījās tālskatī, sevišķi aizrautīgi raudzīdamies uz Sevastopoli.

Kas tur notiek? Ko?

Kustība tranšejās, nāk blīvas kolonas.

Arī bez tālskata var redzēt, — jūrnieks atbildēja, — nāk kolonas, jādod signāls.

Skaties, skaties! Iznākuši no tranšejas.

Tiešām, arī ar neapbruņotu aci bija redzams, ka no franču baterijām pāri gravai uz bastioniem virzās it kā tumši plankumi. Šo plankumu priekšā melnas svītras bija redzamas gandrīz pie pašām mūsu līnijām. Bastionu dažādās vietās, it kā šaudīdamies, uzliesmoja balti šāvienu dūmi. Vējš atpūta šauteņu biežos sprakstus, šķita, it kā pret rūtīm sistos lietus. Melnās svītras virzījās tieši uz dūmu pusi, arvien tuvāk un tuvāk. Šāvienu trokšņi, pastāvīgi pieaugdami, izskanēja ilgstošā dārdoņā. Dūmi, paceldamies aizvien biežāk un biežāk, strauji pletās pār līniju un beidzot savērpās vienā vienīgā mēļā mākonī, kurš te savijās, te atkal izpletās un kurā vietumis pazibsnīja uguņi un melni punkti: visas skaņas saplūda nepārtrauktā sprakstoņā.

Uzbrukums! — virsnieks teica, nobālēdams un atdodams tālskati jūrniekam.

Pa ceļu aizauļoja kazaki, jāja virsnieki, garām pabrauca virspavēlnieka kariete līdz ar svitu. Ik seja pauda dziļu uztraukumu un šausmu gaidas.

Nevar būt, ka ieņems! — teica virsnieks, kas sēdēja zirga mugurā, . — Nudien, karogs! Skaties! Skaties! — aizelsdamies izsaucās otrs,

atraudamies no tālskata. — Franču karogs uz Malachova!

Nevar būt!

25

Vecākais Kozeļcovs, nakti paguvis atspelēties un no jauna visu paspēlēt, pat piedurknes atlokā iešūto naudu, lita pusē vēl gulēja neveselīgā, smagā, bet dzijā miegā piektā bastiona aizsargkazarmās, kad, dažādu balsu atkārtots, atskanēja liktenīgais sauciens:

Trauksme! …

Ko jūs guļat, Michailo Semjonič! Uzbrukums! — kāda balss viņam uzsauca.

Droši vien kāds jaunais? — viņš noteica, atvērdams acis un vēl neticēdams.

Bet pēkšņi viņš ieraudzīja kādu virsnieku ar tik bālu un izbiedētu seju skraidot bez jebkāda mērķa no viena kakta, otrā, ka uzreiz saprata visu. Domas, ka viņu varētu uzskatīt par gļēvuli, kas kritiskā brīdī negrib iet pie rotas, to briesmīgi satrieca. Ar traku skubu viņš drāzās turp. Lielgabalu šāvieni bija rimuši, bet šautenes sprakstēja pilnā spēkā.. Lodes spindza nevis pa vienai kā štuceru lodes, bet veseliem spietiem, kā rudenī putnu bari lido pār galvām. Visu to vietu, kur vakar bija atradies viņa bataljons, ietina dūmi, atskanēja saraustīti kliedzieni un izsaucieni. Pretī veseliem bariem nāca zaldāti, gan ievainoti, gan neievainoti. Paskrējis vēl soļus trīsdesmit, viņš ieraudzīja savu rotu, kas bija piespiedusies pie sienas, un kāda savējā zaldāta ārkārtīgi bālo un izbiedēto seju. Citiem sejas bija tādas pašas.

Arī Kozeļcovu neviļus sagrāba bailes: pa miesu pārskrēja saltas tirpas.

-— Ieņēmuši Švarca reduti, — sacīja jauns virsnieks, kam klabēja zobi. — Viss pagalam!

Nieki! — Kozeļcovs pikti attrauca un, gribēdams sevi uzmundrināt ar kādu žestu, izrāva savu mazo, neaso dzelzs zobentiņu un iekliedzās:

Uz priekšu, zēni! Urā-ā-ā!

Balss bija skanīga un spēcīga, tā satrauca pašu Kozeļcovu. Viņš-.

paskrēja uz priekšu gar šķērsuzbērumu, kādi piecdesmit zaldāti kliegdami joņoja iepakaļ. Kad viņi gar zemes valni izskrēja uz klajo laukumiņu, lodes burtiski bira kā krusa; divas trāpīja ari viņu, bet kur un ko nodarīja — kontuzēja vai ievainoja, nebija laika noskaidrot. Priekšā dūmos viņš jau saskatīja zilus mundierus, sarkanas bikses un sadzirdēja kliedzienus svešā valodā; kāds francūzis stāvēja uz brustvera, vēcināja cepuri un kaut ko kliedza. Kozeļcovs bija pārliecināts, ka viņu nogalinās, bet tieši tas iedvesa drosmi. Viņš traucās tikai uz priekšu. Daži zaldāti paskrēja viņam garām; citi parādījās kaut kur no sāniem un arī skrēja. Zilie mundieri palika tai pašā atstatumā, bēgdami prom no viņa uz savām tranšejām, bet zem kājām mētājās ievainotie un kritušie. Kad Kozeļcovs bija jau aizskrējis līdz ārējam grāvim, viss viņa acīs sajuka, viņš sajuta sāpes krūtīs un, apsēdies uz brustvera, ar ārkārtīgu baudu ieraudzīja pa ambrazuru, ka zilie mundieri bariem un nekārtībā bēg uz savu tranšeju pusi un ka pa visu lauku guļ kritušie un rāpo ievainotie sarkanās biksēs un zilos mundieros.

Pēc pusstundas viņš gulēja uz nestuvēm pie Nikolaja kazarmām un zināja, ka ir ievainots, taču nejuta gandrīz nekādu sāpju. Viņš tikai vēlējās iedzert ko aukstu un ērtāk nogulties.

Pie viņa pienāca mazs, tukls ārsts ar lielu, melnu vaigubārdu un atpogāja šineli. Kozeļcovs pāri zodam skatījās, ko ārsts dara ar viņa brūci, bet sāpju nejuta nemaz. Ārsts aizsedza brūci ar kreklu, noslaucīja pirkstus pie šineļa stūriem un, klusēdams, neraudzīdamies uz ievainoto, piegāja pie cita. Kozeļcovs ar acīm neapzināti vēroja, kas notiek ap viņu. Atcerējies notikumus uz piektā bastiona, viņš ārkārtīgi līksmi un pašapmierināti nodomāja, ka labi pildījis savu pienākumu, ka pirmo reizi sava dienesta laikā rīkojies tik labi, cik bija iespējams, un nevar sev neko pārmest. Ārsts, pārsiedams citu ievainoto un norādīdams ar acīm uz Kozeļcovu, kaut ko teica turpat stāvošajam garīdzniekam ar lielu, rūsganu bārdu un krustu rokā.

— Vai tad es miršu? — Kozeļcovs vaicāja garīdzniekam, kad tas bija pienācis klāt.

Garīdznieks neatbildēdams noskaitīja lūgsnu un pasniedza ievainotajam krustu.

113

Nāve Kozeļcovu nebiedēja. Vārām rokām viņš satvēra krustu, piespieda to pie lūpām un ieraudājās.

8 Ļ.Tolstojs.

Vai franči visur atsisti? — viņš stingri vaicāja garīdzniekam.

Uzvara it visur ir mūsu, — garīdznieks atbildēja, uzsvērti izrunās burtu «o», un, lai neapbēdinātu ievainoto, noklusēja, ka virs Malača kurgānā jau plīvo franču karogs.

Paldies dievam, paldies dievam, — ievainotais noteica, nemanīis, ka pār vaigiem tam rit asaras, un sajuzdams neizsakāmu aizbtību, apzinoties, ka veicis varoņdarbu.

Vienu mirkli viņa smadzenēs pavīdēja doma par brāli.

Lai dievs dod viņam tādu pašu laimi,» — viņš nodomāja.

26

Taču Volodju sagaidīja citāds liktenis. Viņš klausījās pasaku, ko tam āstija Vasins, kad atskanēja kliedzieni: «Franči nāk!» Volodjas sirdī :reiz pieplūda asinis, un viņš juta, ka vaigi kļūst stingi un nobāl.

Mirkli viņš stāvēja nekustīgs, bet, pavēries apkārt, ieraudzīja, ka īldāti diezgan mierīgi aizpogā šineļus un cits pakaļ citam dodas ārā; iens pat, šķiet, Meļņikovs, jokodamies sacīja:

— Iesim nu, zēni, ar sāli un maizi!

Volodja izgāja no blindažas kopā ar Vlangu, kas ne soli no viņa neitstājās, un aizskrēja uz bateriju. Kā vienā, tā otrā pusē artilērijas uguns )ija apklususi. Viņu ne tik daudz satrauca zaldātu mierīgais izskats, cik ļunkura nožēlojamā, neapslēpjamā gļēvulība. «Vai tiešām es varētu būt viņam līdzīgs?» Volodja nodomāja un priecīgi pieskrēja pie brustvera, kur stāvēja viņa mortiras. Viņš skaidri varēja saredzēt, kā franči pa klaju lauku skrēja uz bastiona pusi un kā to bari ar saulē zaigojošiem durkļiem rosījās tuvākajās tranšejās. Viens maziņš, plecīgs, zuavu formā ģērbies francūzis ar zobenu rokā skrēja pa priekšu un lēca pāri bedrēm. «Šaut ar karteču!» — Volodja uzsauca, nolēkdams no banketa, bet zaldāti jau bija rīkojušies paši bez viņa, un izšautās kartečas metāliskā skaņa nosvilpa pār galvu vispirms no vienas, tad no otras mortiras. «Pirmā! Otrā!» Volodja komandēja,dūmos skraidīdams no vienas mortiras pie otras, pilnīgi aizmirsis briesmas. Iesāņus bija dzirdama mūsējo aizsega tuvā šauteņu sprakstoņa un satraukti saucieni.

Pēkšņi pa kreisi atskanēja baigs, satricinošs, izmisuma pilns klie

dziens, ko atkārtoja vairākas balsis: «Apiet! Apiet!» Volodja, dzirdot šo kliedzienu, pagriezās. Aiz muguras parādījās kādi divdesmit franči. Visiem priekšā atradās skaists vīrs ar melnu bārdu un sarkanu fesku galvā, paskrējis sojus desmit uz baterijas pusi, tas apstājās un izšāva, tad atkal skrēja uz priekšu. Mirkli Volodja stāvēja kā sastindzis un neticēja pats savām acīm. Kad atjēdzās un atskatījās, viņa priekšā uz brustvera jau bija zilie mundieri un viens francūzis nolēcis pat aiznagloja lielgabalu. Tuvumā Volodjam nebija neviena, izņemot Meļņikovu, kas, lodes nogalināts, gulēja blakus, un Vlangu, kurš, paķēris rokās handšpugu [35] , negantu sejas izteiksmi un nodurtām acīm metās uz priekšu. «Man pakaļ, Vladimir Semjonič! Man pakaļ! Esam pazuduši!» — Vlangs izmisušā balsī kliedza, atgaiņādamies ar handšpugu no frančiem, kas tam sekoja. Junkura negantais izskats frančus pārsteidza. Vienam, priekšējam, viņš ietrieca pa galvu, pārējie neviļus apstājās, un Vlangs, atskatīdamies un izmisīgi kliegdams: «Man pakaļ, Vladimir Semjonič! Ko jūs stāvat! Bēdziet!» — aizskrēja līdz tranšejai, kurā atradās mūsu kājnieki, apšaudīdami frančus. Ielēcis tranšejā, viņš no jauna pabāza galvu, lai palūkotos ko dara viņa dievinātais praporščiks. Kaut kas šinelī uz mutes gulēja tajā vietā, kur bija stāvējis Volodja; visu apkārtni jau bija ieņēmuši franči, kas apšaudīja mūsējos.

8*

27

Vlangs atrada savu bateriju otrajā aizsardzības līnijā. No divdesmit zaldātiem, kuri atradās mortiras baterijā, bija izglābušies tikai astoņi.

Pulksten deviņos vakarā Vlangs kopā ar bateriju cēlās pāri uz Ziemeļu pusi tvaikonī, kas bija pilns zaldātiem, lielgabaliem, zirgiem un ievainotajiem. Šāvienus nekur vairs nedzirdēja. Pie debesīm tāpat kā viņunakt gaiši mirdzēja zvaigznes, bet jūru bangoja spēcīgs vējš. Pirmajā un otrajā bastionā virs zemes uzliesmoja zibeņi; sprādzieni tricināja gaisu un apgaismoja ap sevi kaut kādus dīvainus, melnus priekšmetus un akmeņus, kas lidoja gaisā. Pie dokiem kaut kas dega, un sarkanas liesmas atspoguļojās ūdenī. Cilvēku pārpilno tiltu apgaismoja Nikolaja baterijas ugunis. Liela liesma pacēlās virs ūdens tālajā zemes ragā, kur atradās

Aleksandra baterija, un apgaismoja dūmu mākoņus, kas pletās virs tās; uiļ tās pašas mierīgās un pārdrošās ugunis tāpat kā vakar spīdēja jūrā uz tālajiem ienaidnieka kara kuģiem. Dzestrs vējiņš viļņoja līča ūdeni. Ugunsgrēku blāzmas gaismā varēja redzēt mūsu grimstošo kuģu mastus; kuģi lēnām un vienmēr dziļāk un dziļāk grima ūdenī. Uz klāja nedzirdēja sarunas; cauri vienmērīgi šķelto viļņu šalkām un garaiņiem bija dzirdams, kā sprauslāja zirgi un mīdījās kājām pa laivas plato dibenu, skanēja kapteiņa pavēles un ievainoto vaidi. Vlangs, kas visu dienu nebija ēdis, izvilka no kabatas maizes gabalu un sāka to grauzt, bet piepeši, atminējies Volodju, ieraudājās tik skaļi, ka to izdzirda klātesošie zaldāti.

Edz, mūsu Vlanga, ēd maizi un raud, — Vasins ieteicās.

Jocīgi, — kāds cits piebilda.

Pavej, mūsu kazarmas arīdzan aizdedzinājuši, — viņš turpināja nopūzdamies, — un cik tur nogalēja mūsējo, gluži par velti'krita franču rokās!

Pēdējā brīdī tikai paši dzīvi izsprukām, i par to jāpateicas dievam, — Vasins sacīja.

Tomēr aplam žēl!

Kas tur ko žēlot? Neba šis ilgi tur līksmos! Lika pagaidīt! Gan jau mūsējie atkal atņems. Kauč vai cik mūsējo tur vēl dabūtu galu, bet, tik tiešām kā dievs debesīs, ķeizars pavēlēs — un mēs atņemsim! Neba nu mūsējie viņam to tā atstās? Lika pagaidīt! Lai ņem kailas sienas, bet skanstis visas uzspridzinājām. Vai tu re, uzvilcis savu karoģeli virs kurgānā, bet pilsētā vis nelien. Pagaidi vien, gan mēs ar tevi vēl pamatīgi izrēķināsimies — lai tik pienāk laiks, — viņš nobeidza, vērsdamies pret frančiem.

Skaidrs, ka izrēķināsimies, — pārliecinoši piebilda kāds cits.

Visā Sevastopoles bastionu līnijā, kur tik daudzus mēnešus bija kūsājusi neparastas enerģijas pārpilna dzīve, kur tik daudzus mēnešus bija redzējuši, ka nāve citu pakaļ citam aizrāva mirstošos varoņus, un kas tik daudzus mēnešus bija modinājuši ienaidniekos bailes, ienaidu un beidzot sajūsmu, — Sevastopoles bastionos vairs nebija neviena cilvēka. Viss bija kā izmiris, pamests un baigs — tikai klusuma nebija: tur vēl joprojām gruva un gāzās. Uz tikko izārdītās, visur birstošās zemes visapkārt mētājās salauztas lafetes, spiezdamas krievu un ienaidnieku līķus, smagie, uz visiem laikiem apklusušie čuguna lielgabali ar briesmīgu spēku

iesviesti bedrēs un pa pusei apbērti ar zemi, bumbas, lodes, atkal kritušie, bedres, baļķu un blindažu šķembas un atkal kritušie pelēkos un zilos šineļos. Tas viss vēl bieži nodrebēja un atmirdzēja sprādzienu purpura sarkanajās liesmās, kuri vēl joprojām tricināja gaisu…

Ienaidnieki redzēja, ka bargajā Sevastopolē notiek kaut kas nesaprotams. Šie sprādzieni un nāves klusums bastionos lika viņiem nodrebēt; bet, būdami vēl dienas spēcīgās, mierīgās pretestības iespaidā, viņi nespēja ticēt, ka nesatricināmais ienaidnieks būtu pazudis, un klusēdami, nekustēdamies, trīcēdami gaidīja drūmās nakts beigas.

Sevastopoles karaspēks, saplūzdams un izplezdamies kā jūra neskaidrā, drūmā naktī, viss trauksmaini drebēdams un viļņodamies pie līča uz tilta un Ziemeļu pusē, necaurredzamā blīvā lēnām virzījās projām no vietas, kur bija pamests tik daudz drošsirdīgu brāļu, — no vietas, kas visa bija slacīta asinīm; no vietas, ko vienpadsmit mēnešus bija aizstāvējuši pret divkārt stiprāku ienaidnieku un ko tagad pavēlēja atdot bez cīņas.

Nesaprotams un smags ikvienam krievu cilvēkam bija šās pavēles pirmais iespaids. Pēc tam modās bailes no vajāšanas. Cilvēki jutās neaizsargāti, tiklīdz bija pametuši vietas, kur bija paraduši cīnīties, un nemierīgi drūzmējās tumsā pie uzejas uz tilta, ko šūpoja spēcīgs vējš. Saskardamies durkļiem, pulku, ekipāžu un zemessargu jūklī blīvējās kājnieki, spiedās cauri jātnieku pulku virsnieki ar pavēlēm, raudāja un lūdzās civiliedzīvotāji un denščiki ar nešļavām, ar kurām neļāva iet pāri; riteņiem rībot, uz līci lauzās artilērija, steigdamās drīzāk tikt prom. Un lai gan dažs labs noņēmās ar visādām sīkām lietām, tomēr ikviena sirdi mita pašaizsardzības jūtas un vēlēšanās pēc iespējas drīzāk izkļūt no šīs baigās nāves vietas. To izjuta gan nāvīgi ievainotais zaldāts, gulēdams starp pieci simti tādiem pašiem ievainotiem uz akmeņiem Pāvila krastmalā un lūgdams dievu, lai sūta tam nāvi, gan zemessargs, kurš ar pēdējiem spēkiem bija iespiedies blīvajā pūlī, lai dotu ceļu garāmjājošam ģenerālim, gan ģenerālis, kas stingri vadīja pārcelšanos un aizturēja steidzīgos zaldātus, gan matrozis, kas bija iekļuvis ejošā bataljonā, un ļaužu jūkļa viļņošanās to gandrīz vai nospieda, gan ievainotais virsnieks, ko uz nestuvēm nesa četri zaldāti un, sasprūdušās drūzmas aizturēti, nolika nestuves zemē pie Nikolaja baterijas, gan artilerists, .sešpadsmit gadu nokalpojis pie sava lielgabala un pēc priekšniecības

neizprotamās pavēles ar biedru palīdzību nogāzis šo lielgabalu no stāvā krastp līcī, gan jūrnieki, kas nupat bija izsituši kuģiem aizliktņus un liellaivās strauji īrās no tiem projām. Nokļuvis viņpus tilta, gandrīz ikviens zaldāts noņēma cepuri un pārmeta krustu. Tomēr aiz šās jūtoņas slēpās citas, smagākas, smeldzošākas un daudz dziļākas jūtas: tās bija it kā nožēlai, kaunam un niknumam līdzīgas jūtas. Gandrīz ikviens zaldāts, palūkodamies no Ziemeļu puses uz pamesto Sevastopoli, ar neizsakāmu rūgtumu sirdī nopūtās un draudēja ienaidniekam.

Pēterburgā 1855. gada 27. decembri.

.. .

SATURS

SEVASTOPOLE DECEMBRI ….

SEVASTOPOLE MAIJĀ

SEVASTOPOLE 1855. GADA AUGUSTĀ

Redaktore 5. Cielava. Maksi, redaktors A. Beļukins. Techn. redaktore M. Aizupiete. Korektore L. Sķlņķe.

Nodota salikšanai 1954. g, 17. augustā. Parakstīta iespiešanai 1954. g. 28. oktobrī. Papīra formāts 70X92'/io. 8,13 fiz. iespiedi.; 9,77 uzsk. iespiedi.; 10,11 izdevn. 1. Metiens 40 000 eks. JT 00865. Maksā 6 rbļ. 10 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. Nr. 24. Izdevn. Nr. 7001-J685. Iespiesta LPRRT Paraugtipografijā Rīgā, Puškina ielā Nr. 12. Pašūt. Nr. 1725.

1 «Kurtizāņu greznība un trūkums» — Balzaka rornans. — Red. Viena no tām pievilcīgajām grāmatām, kuru pēdējā laikā saradies tik daudz un kuras nezin kāpēc sevišķi populārās mūsu jauniešu vidū. Autora piezīme.

4 Ļ. Tolstojs.

1 Vajadzēja redzēt, kādā stāvoklī es viņu vakar sastapu apšaudes ugunīs.

Vai jūs esat no gvardes?

4 Nē, no sestā kājnieku pulka.

* Neejiet pāri robežlīnijai, palieciet savās vietāsl

1 Tā ir, tas ir viņš, o, kā es šo dārgo grafu vēlētos satikt. Ja jūs viņu sastaptu, lūdzu, nododiet tam manu sveicienu. Kapteinis Laturs.

3 O, tas bija šausmīgi! Bet jūsu zaldāti ir jauki, loti jauki! Prieks ar tādiem

[1] gari, lieli, ore! līdzīgi rati.

augsts, cilindrveida grozs bez dibena; grozu piepilda ar zemi un izlieto nocietinājumu celšanai.

[3] Mortira.

[4] ziniet, vienu laiku Pēterburgā par to vien runāja.

[5] Še lieliskā dižciltīgo drošsirdība

[6] cik burvīgs skats!

[7] Ļ. tolstojs ,33

[11] vai esat ievainots?

9 Atvainojiet, ser, esmu nogalināts.

[13] lielgabala gaļai.

[14] surp pie manis, biedri! Ak tu velns! Ak die's! . . .

[15] vai tad karogs jau nelaists?

s Nē. vēl ne.

[16] Ja vēl pusstundu būtu palicis tumšs, mēs atkal ieņemtu ierakumus.

[17] no kura pulka jūs esat?

[18] viņš atnācis izlūkot, ko mēs te darām, nolādētais…

[19] kāpēc šeit tas putns?

[20] kur jūs to pirkāt?

8 Balaklavā. Tas no vienkārša palmas koka.

[22] skaists!

s Jūs mani ļoti pagodinātu, ja paturētu to kā mūsu satikšanās piemiņu.

[24] jā, tabaka ir laba, turku tabaka, — bet vai jums, krieviem, ari ir laba tabaka? ..v; …… ::

[25] skaisti viņi nav, šie krievu lopi.

[26] par ko gan viņi smejas?

[27] grafu sazonovu, kuru es labi pazīstu, mans kungs.

0 Tas ir viens no īsteniem grafiem, kurus mēs tā mīlam.

[29] es pazinu kādu Sazonovu, bet tas, cik man zināms, nav grafs, neliela auguma, brūniem matiem, apmēram jūsu vecumā.

[30] vai nav šausmīgs tas bēdīgais darbs, ko mēs darām? Pagājušajā naktī gāja karsti, vai ne?

[31] pēdējā stacija pirms sevastopoles. — autora piezime.

[32] Daudzos armijas pulkos virsnieki pa daļai nicinoši, pa daļai labsirdīgi zaldātus mēdza saukt par Maskavu vai zvērestu. — Autora piezime.

[33] vasaras svārki.

[34] bezaka izdotā rokasgrāmata artilērijas virsniekiem. — Autora piezīme.

[35] koka vai dzelzs svira, ar kuru tēmējot virza lielgabalu.

Content

Tolstojs Ļevs Sevastopoles stāsti

SEVASTOPOLE DECEMBRI

SEVASTOPOLE MAIJĀ

SEVASTOPOLE 1855. GADA AUGUSTA

SATURS