Tolstojs Ļevs

Stāsti 1857 -1863

Ļevs Tolstojs

STĀSTI 1857 -1863

Ļ Tolstojs 1890. gadā

NO KŅAZA ŅECHĻUDOVA PIEZĪMĒM

.

LUCERNA

8. jūlijā

Vakar vakarā iebraucu Lucernā un apmetos šejienes labākajā viesnīcā Šveicerhofā. «Lucernas pilsēta ir sens kantona centrs, kas atrodas četru kantonu robežezera krastā,» saka Murray, «tā pieskaitāma romantiskākām vietām Šveicē; te krustojas trīs galvenie ceļi, un tikai stundas braucienā ar kuģi aizsniedzams Rigī kalns, no kura paveras skats uz vienu no krāšņākām ainavām pasaulē.»

Vai tā nu ir, vai nav, bet visi gidi saka to pašu, un tāpēc dažādu tautību ceļotāju, sevišķi angļu, Lucernā ka biezs.

Šveicerhofas lieliskais piecstāvu nams uzcelts nesen pašā ezera krastā, tieši tai vietā, kur agrāk atradās kūkumains koka tilts ar jumtu, lūgtuvītēm uz stūriem un svētbildēm pie sijām. Tagad, pateicoties milzīgajam angļu pieplūdumam un viņu prasībām, viņu gaumei un naudai, vecais tilts nojaukts un tā vietā iekārtotā krastmala ir cokolveidīga un taisna kā kārts; krastmalā uzcelti četrstūraini piecstāvu nami, bet namu priekšā divās rindās iestādītas liepiņas ar atbalsta mietiem, un starp tām, kā jau parasts, nolikti zaļi soli. Te — pastaigas vieta, un te nu šurp un turp klīst anglietes šveiciešu salmenīcās un angļi izturīgos un ērtos uzvalkos, priecādamies par jaunradītām labierīcībām. Var jau būt, ka šis krastmalas, šīs ēkas, liepiņas un angļi ļoti labi iederas kaut kur citur, tikai ne šeit, šai dīvaini cēlajā un reizē neizsakāmi harmoniskajā un maigajā dabā.

Kad es uzgāju augšā savā istabā un atvēru logu ezera pusē, šo ūdeņu, kalnu un debesu dai|ums pirmajā mirklī mani burtiski apžilbināja un satrauca. Es izjutu iekšēju nemieru un vēlēšanos kaut kā izpaust uz āru to nez kādas pārmērības izjūtu, kas pēkšņi pārplūdināja manu dvēseli. Man gribējās šai brīdī apskaut jel kādu, cieši apskaut, pakutināt, paknaibīt, vispār, izdarīt ar viņu un sevi pašu kaut ko neparastu.

Bija septītā vakara stunda. Augu dienu bija lijis, bet tagad skaidrojās. Zilganais, degošam sēram līdzīgais ezers ar laivu siluetiem un to gaistošajām švīkām izpletās logu priekšā, gluds, nekustīgs, it kā uz augšu izliekts daudzveidīgo, zaļo krastu vidū, un aiztiecās tālē, sašaurinādamies starp diviem milzīgiem izciļņiem, kur tad, kļūdams tumšāks, atdūrās un izzuda starp neskaitāmām ielejām, kalniem, padebešiem un ledus gālēm. Pašā priekšā pielijušas, gaišzaļas, lēzenas nokrastes ar niedrājiem, pļavām, dārziem un vasarnīcām; tālāk tumšzaļi, mežaini pauguri ar piļu drupām; pašā dziļumā sagumzīta, baltvioleta kalnu tāle ar dīvainām, klinšainām, bālganmiglainām sniegu virsotnēm; un viss caurausts ar maigu, dzidru gaisa zilganumu un apspīdēts tveicīgiem rieta stariem, kas spraucās laukā pa mākoņu starpām. Ne ezerā, ne kalnos, ne padebešos nevienas krasi izteiktas līnijas, nevienas noteiktas krāsas, neviens mirklis nelīdzinās otram — viss viena vienīga kustība, asimetrija, dīvainība, bezgalīgs ēnu un līniju jūklis, un šai jūklī tomēr miers, maigums, vienotība un daiļuma visvarenība. Bet arī še, šai brīvi mainīgajā, nenoteiktajā daiļumā, tieši mana loga priekšā muļķīgi un ķēmīgi iznira baltā krasta līnija, liepiņas ar saviem mietiem un zaļajiem soliem — nožēlojams cilvēku roku darbs, kas vispārējā daiļuma saskaņā nebija nobēdzināts tā kā tālās vasarnīcas un piļu drupas, bet gan nepatīkami traucēja kopainu. Manas acis atkal un atkal atdūrās pret briesmīgi taisno krastmalas līniju, un domās es centos to atvairīt, atbīdīt nost kā kādu melnu plankumu, kas uzmeties uz deguna pašā acu priekšā; bet krastmala ar klejojošiem angļiem dūrās un dūrās acīs, un es gribot negribot biju spiests meklēt citu virzienu, kur tā nebūtu redzama. Galu galā man tas izdevās, un es līdz pat pusdienai ļāvos tai nepilnīgajai, toties jo patīkamai jūsmai, ko izbaudām, vienatnē vērojot dabas skaistumu.

Pusastoņos mani aicināja pusdienās. Lielā, grezni iekārtotā istabā apakšējā stāvā bija klāti divi gari galdi vismaz simt cilvēkiem. Minūtes trīs visā klusībā ilga viesu salasīšanās: sieviešu drānu čaukstoņa, viegli soļi, aprautas sarunas ar vispadevīgākajiem un elegantākajiem sulaiņiem, līdz vīrieši un dāmas ieņēma savas vietas, visi ļoti glīti, pat lepni un visumā ļoti pieklājīgi ģērbušies. Kā jau Šveicē, lielākā daļa viesu bija angļi, un tāpēc piekopējā galda valdīja stingra, vispārpieņemta pieklājība un nesabiedriskums, kam pamatā nevis lepnība, bet gan nevēlēšanās biedroties un griba savrup ērti un patīkami apmierināt savas prasības. Visapkārt redzamas visbaltākās mežģines, visbaltākās apkaklītes, visbaltākie zobi — īsti un neīsti, visbaltākās sejas un rokas. Bet sejas, no kurām daudzas ir ļoti skaistas, pauž tikai paša labsajūtu un pilnīgu vienaldzību pret to, kas tieši neattiecas uz paša personu, un baltās, gredzenotās un cimdotās rokas kustas vienīgi, lai sakārtotu apkaklīti, sagrieztu cepeti vai ielietu glāzē vīnu: nekādus dvēseles pārdzīvojumus to kustības nepauž. Ģimenes cilvēki retumis paklusā balsī izmet pa vārdam par viena vai otra ēdiena vai vīna patīkamo garšu vai arī par Rigī kalnā skatāmo ainavu krāšņumu. Vieninieki un vieninieces sēž cits citam blakus vientuļi un klusi, pat nepaskatīdamies viens uz otru, bet, ja par brīnumu divi no šiem simt cilvēkiem sarunājas, tad droši vien par laiku vai kāpšanu Rigī kalnā. Naži un dakšiņas tikko dzirdami slīd pa šķīvjiem, no ēdiena uzliek nedaudz, zirņus un saknes ēd tikai ar dakšiņām; sulaiņi, negribot pakļaudamies klusumam, čukstēdami apvaicājas, kādu vīnu pusdienotājs vēlas. Tādās pusdienās man aizvien top smagi, nepatīkami un visbeidzot skumji. Man liekas, ka es būtu kaut ko nodarījis un tāpēc nosodīts, kā citkārt bērnībā, kad par draiskulību mani nosēdināja uz krēsla un ironiski noteica: «Atpūties, mans mīļais!», lai gan dzīslās man kū sāja jaunās asinis un blakus istabā skanēja līksmās brāļu balsis. Agrāk es mēģināju pretoties nomāktībai, kas mani oārņēma pie šādiem pusdienu galdiem, bet velti; visas šīs nedzīvās sejas mani tik neatvairāmi ietekmē, ka galu galā arī es kļūstu nedzīvs. Es neko nevēlos, neko nedomāju, pat negribu novērot. Sākumā es mēģināju ar kaimiņiem uzsākt sarunas; tomēr nesaņēmu citas atbildes, atskaitot frāzes, kuras, jādomā, šai pašā vietā bija teiktas jau tūkstošreiz un kuras tā pati persona bija izrunājusi tūkstošreiz. Bet šie cilvēki taču nebija muļķi un bezjūtīgi, daudzos no šiem sastingušajiem droši vien norisa tāda paša iekšēja dzīve kā manī, varbūt vēl daudz sarežģītāka un intensivāka. Tad kāpēc viņi aizliedza sev vienu no visjaukākajiem priekiem dzīvē — baudu tuvināties citam, cilvēka tuvības baudu?

Pavisam citādi bija mūsu Parizes pansijā, kur mēs, divdesmit visdažādāko tautību, profesiju un rakstura cilvēki, franču sabiedriskuma ietekmēti, pulcējāmies pie kopējā galda kā uz jauku izpriecu. Tur saruna, piebārstīta jokiem un atjautībām, kaut arī dažkārt lauzītā izrunā, tūdaļ pārņēma sabiedrību no viena galda gala līdz otram un kļuva vispārēja. Tur ikviens, daudz nebēdādams, kā izdosies, pļāpāja, kas pagadījās uz mēles; tur mums bija savs filozofs, savs strīdnieks, savs bel espritsavs antiņš — un viss bija kopējs. Tūdaļ pēc pusdienām mēs atbīdījām galdu un taktī vai bez kādas takts sākām pa putekļaino grīdsegu la polka un dejojām līdz pašam vakaram. Un, kaut gan mēs izturējāmies aušīgi un bijām ne visai gudri un cienījami cilvēki, tomēr mēs bijām cilvēki. Spāniešu grāfiene ar saviem romantiskajiem piedzīvojumiem, itāliešu abats, kas pēc pusdienas maltītes deklamēja «Dievišķīgo komēdiju», amerikaņu doktors, kuram bija tiesības ieiet Tiljerijā, jaunais dramaturgs ar garajiem matiem, pianiste, kas, pēc viņas pašas vārdiem spriežot, bija sacerējusi vislabāko polku pasaulē, un nelaimīgā skaistule atraitne ar trim gredzeniem uz katra pirksta — mēs visi izturējāmies cits pret citu ja ne gluži nopietni, tad vismaz ar cilvēciski iecietīgu simpātiju un vēlāk saglabājām viens par otru vairāk vai mazāk patīkamas atmiņas. Pie angļu table d'hot'1 es bieži domāju, vērodams visas šīs mežģīnes, lentes, gredzenus, ieziestos matus un zīda tērpus, cik daudz dzīvu sieviešu būtu laimīgas un padarītu ari citus laimīgus ar šiem tērpiem. Savādi iedomāties, cik daudz draugu un mīļāko, vislaimīgāko draugu un mīļāko, šeit sēž blakus cits citam, bet droši vien nenojauš to. Dievs vien zina, kāpēc viņiem neienāk prātā sniegt otram to laimi, kuru tik viegli var dot un kuras viņi tā ilgojas.

Man kļuva skumji kā aizvien pēc tādām pusdienām, un, neapēdis desertu, es izgāju klejot pa pilsētu visnomāktākajā garastāvoklī. Šaurās, netīrās, neapgaismotās ielas, veikali, kurus slēdza ciet, pa ceļam sastaptie piedzērušies strādnieki, sievietes ar ūdens traukiem vai arī sievietes cepurēs, kas atskatīdamās un slēpdamās aizslīdēja šķērsielās, ne tikai neizklaidēja, bet vēl vairāk padziļināja manu nomāktību. Ielās jau valdīja pilnīga tumsa, kad es, apkārt neskatīdamies un gluži bez domām, pagriezos uz māju pusi, cerēdams miegā atrast glābiņu no drūmās noskaņas. Mani pārņēma ledains dvēseles tukšums un smaga vientulības sajūta, kā tas bez kāda redzama iemesla dažreiz atgadās, cilvēkam pārceļoties uz jaunu vietu.

Galvu nodūris, es soļoju pa krastmalu Šveicerhofas virzienā, kad pēkšņi atskanēja dīvainas, bet loti tīkamas un maigas mūzikas skaņas. Šīs skaņas mani uzreiz atdzīvināja. Dvēselē man it kā ieplūda spilgta, līksma gaisma. Man kļuva labi un jautri. Uzmanība, kas bija it kā iesnaudusies, atkal pievērsās visiem apkārtnes priekšmetiem. Nakts un ezera skaistums, pret ko es vēl nupat bijuizturējies vienaldzīgi, mani patīkami pārsteidza. Vienā mirklī es neviļus paguvu uztvert ij saraustītos mākoņus tumšajā zilgmē pie debesīm, kuras apgaismoja augšup kāpjošs mēness, ij tumši zaļo, gludo ezeru ar uguntiņu atspīdumiem ūdenī, ij tālos, miglā tītos kalnus, ij varžu kurkstēšanu Frēšenburgā, ij dzidros, valgos paipalu saucienus viņējā krastā. Bet tieši man priekšā, tai vietā, kur skanēja muziķa un uz kurieni visvairāk biia vērsta mana uzmanība, es saskatīju krēslainās ielas vidū puslokā sastājušos ļaužu pūli un tā priekšā, nedaudz atstatu, sīka auguma cilvēku melnā apģērbā. Aiz pūļa un cilvēciņa pret tumšajām, pelēkzilganajām un izrobotajām debesīm kaut kur dārzā slaidi pacēlās daži melni piramidalu papeļu silueti, bet abpus vecās katedrales diženi slējās augšup divas taisnas torņu smailes.

Jo tuvāk es pienācu, jo skaņas kļuva skaidrākas. Es sadzirdēju tālus, vakara gaisā saldi trīsošus ģitārās akordus un vairākas balsis, kas, pārtraukdamas cita citu, ne tik daudz dziedāja melodiju kā šad tad izcilākās vietās to padziļināja. Melodija atgādināja kaut ko līdzīgu maigai, graciozai mazurkai. Balsis te atlidoja tuvāk, te aizlidoja tālāk, brīžiem atskanēja tenors, tad atkal bass vai falsets ar dūdojošām tiroliešu pasažām. Tā nebija dziesma, bet viegls, meistarisks dziesmas skicējums. Es nevarēju saprast, ko tas viss nozīmē, bet skaisti bija. Saldkaislie, liegie ģitārās akordi, maigā, vieglā melodija un melnā cilvēciņa vientuļais stāvs tumšā ezera, mēness zaigas, mēmo, milzīgo torņu un melno, piramidalo papeļu fantastiskajā ietvarā — viss bija tik dīvaini un reizē tik neizsakāmi skaisti, vai vismaz man tā šķita.

Visi juceklīgie, nejaušie iespaidi uzreiz manās acīs ieguva jēgu un skaistumu. Dvēselē man it kā uzplauka svaigs, smaržīgs zieds. Noguruma, nevērības, vienaldzības vietā, ko es pirms brīža izjutu pret visu, mani pēkšņi pamodās cerība, mīla, neizprotams dzīves prieks. Ko vēl gribi, pēc kā vēl ilgojies? — es sev it kā jautāju, — lūk, visapkārt tev tik daudz skaistuma un poēzijas. Ieelpo to lieliem, vareniem malkiem, baudi visu to, cik vien spēka — kas tev vēl vairāk vajadzīgs! Viss ir tavs, viss ir pilnvērtīgs .. .

Es piegāju tuvāk. Mazais cilvēciņš, kā likās, bija ceļojošs tirolietis. Viņš stāvēja viesnīcas loga priekšā, paspēris kāju uz priekšu, atmetis galvu atpakaļ un, strinkšķinādams ģitāru, dažādās balsīs dziedāja savu graciozo dziesmu. Mani tūdaļ pārņēma maiguma un pateicības jūtas pret šo cilvēku par to apvērsumu, ko viņš bija manī radījis. Dziedātājs, cik varēju saskatīt, bija tērpies vecā, melnā svārkā, mati viņam bija melni un īsi, bet galvu sedza visparastākā cepure, veca, vienkārša. Viņa apģērbā vispār nebija nekā mākslinieciska, bet bravurīga, bērnišķīgi jautrā poza un kustības kopā ar sīko augumu aizkustināja un reizē smīdināja. Spoži apgaismotās viesnīcas durvīs, logos un uz balkoniem stāvēja lepni tērpušās dāmas krokainos apģērbos, kungi visbaltākajās apkaklītēs, šveicars un virssulainis ar zeltu izšūtos svārkos, bet uz ielas, pūļa puslokā un tālāk, uz bulvara, starp liepiņām, bija sastājušies smalki ģērbušies sulaiņi, pavāri baltās cepurēs un baltās jakās, apskāvušās jaunavas un garāmgājēji. Visi, šķiet, pārdzīvoja to pašu, ko es. Visi klusēdami stāvēja ap dziedoni un uzmanīgi klausījās. Apkārt valdīja klusums, tikai dziesmas starplaikos kaut kur no tāluma pār ūdeņiem atlidoja vienmērīgi vesera klaudzieni un no Frēšenburgas atklīda šurp daudzskanīgas varžu balsis, kurām izskanēja cauri valgi, vienmuļi paipalu svilpieni.

Mazais cilvēciņš krēslainās ielas vidū kā lakstīgala pogoja pantu pēc panta, dziesmu pēc dziesmas. Es piegāju viņam pavisam tuvu, bet viņa dziedāšana vēl arvien mani dziļi tīksmināja. Viņa nelielā balss bija ļoti patīkama, bet maigums, gaume un mēra izjūta, kurai šī balss pakļāvās, bija brīnišķīga un liecināja par dziedātāja lielo iedzimto talantu. Katra panta piedziedājumu viņš atkārtoja savādāk, un tad varēja redzēt, ka šī graciozā rotaļa radās viņā brīvi, bez meklēšanas.

Pūlī un augšā, Šveicerhofā, tāpat lejā uz bulvara valdīja godbijīgs klusums, kurā bieži dzirdēja sajūsmas pilnus čukstus. Uz balkoniem un logos saradās arvien vairāk lepni ^ģērbušos, viesnīcas uguņu gaismā gleznaini atbalstījušos vīriešu un sieviešu. Pastaigā izgājušie apstājās, un krastmalas liepiņu ēnā visgarām stāvēja vīriešu un sieviešu bariņi. Netālu no manis, mazliet savrup no pārējā pūļa, kūpināja cigārus aristokrātisks sulainis un tam blakus tāds pats pavārs. Pavārs jūtami izprata mūzikas skaistumu un pēc katras augstākas falseta nots aizgrābtā pārsteigumā māja sulainim ar galvu un bikstīja tam ar elkoni sānos, it kā gribēdams teikt: vai dzirdi, kā dzied? Sulaiņa platais smaids apliecināja tādu pašu sajūsmu, bet uz Davf,ra bikstīšanu viņš tikai vienaldzīgi paraustīja plecus, kas nozīmēja, ka viņu grūti pārsteigt un ka viņš ir diezgan izklausījies vēl labākā dziedāšanā.

Dziesmas pārtraukumā, kad dziedātājs atkāsējās, es uzprasīju sula?nim, kas tas tāds ir un vai bieži te ierodas.

Vasarā ierodas reizes divas, — sulainis atbildēja. — Viņš ir no Argovijas. Ubagotājs.

— Vai daudz tādu te klejo? — es jautāju tālāk.

— Daudz daudz, — sulainis atteica, pārprazdams manu jautājumu, bet atskārtis tūdaļ piebilda: — Ai nē! Šeit esmu redzējis tikai viņu vienu. Citu nav.

Šai brīdī mazais cilvēciņš pabeidza pirmo dziesmu, veikli apsvieda ģitāru un noteica kaut ko savā vācu patois ko es nesapratu, bet kas izvilināja smieklus apkārtējā pūlī.

— Ko viņš saka? — es jautāju.

— Saka, ka rīkle izžuvusi, derētu malciņš vīna, — sulainis, kas stāvēja man blakus, pārtulkoja.

— Viņš laikam mīl iedzert?

— Viņi jau visi tādi, — sulainis smaidīdams atbildēja un atmeta ar roku uz cilvēciņa pusi.

Dziedātājs noņēma cepuri un, pavicinājis ģitāru, pagāja uz viesnīcas pusi. Atliecis galvu, viņš uzrunāja kungus, kas stāvēja pie logiem un uz balkona: «Messieurs et mesdames,» viņš noteica pa pusei italiskā, pa pusei vāciskā akcentā un ar tādām intonacijām, kā jokdari uzrunā publiku, «si vous croyez que je gagne quelque chosse, vous vous trompez; je ne suis qu'un bauvre tiaple.» Brīdi viņš klusēdams nogaidīja, bet, tā kā neviens viņam neko nedeva, viņš atkal pasvieda ģitāru gaisā un paziņoja: «A prйsent, messieurs et mesdames, je vous chanterai l'air du Righi,» Publika augšā klusēja, bet tomēr palika gaidām nākošo dziesmu; apakšā, pūlī, atskanēja smiekli, laikam par dziedoņa savādo valodu un arī tāpēc, ka tam neko nedeva. Es pasniedzu viņam dažus santīmus, viņš veikli pārmeta tos no vienas rokas otrā un iebāza vestes kabatā, pēc tam, uzlicis cepuri, sāka dziedāt graciozu, mīlīgu tiroliešu dziesmiņu, ko bija nosaucis par l' air du Righi. Sī beigām pataupītā dziesmiņa izrādījās vēl labāka par iepriekšējām, un pūlī, kas bija izaudzis lielāks, no visām pusēm skanēja piekrišanas čala. Viņš beidza dziedāt. Atkal viņš pavicināja ģitāru, noņēma cepuri, pastiepa to uz priekšu, paspēra pāris soļu uz logu pusi un atkārtoja savu nesaprotamo izteicienu: <rMessieurs et mesdames, si vous croyez que je gagne quelque chosse,» — kuru viņš, redzams, uzskatīja par visai veiklu un asprātīgu, bet viņa balsī un kustībās es šoreiz uztvēru tādu kā nedrošību un bērnišķīgu biklumu, kas kopā ar viņa mazo augumu likās jo pārsteidzoši. Elegantā publika uguņu gaismā joprojām gleznaini rēgojās uz balkoniem un logos, vizēdama lepnos tērpos; daži pieklājīgi un paklusi sarunājās, domājams, par dziedoni, kas stāvēja viņu priekšā ar izstieptu roku; citi ziņkārīgi raudzījās lejā uz šo mazo, melno vīriņu, no kāda balkona atskanēja dzidri, līksmi jaunavas smiekli. Lejā, pūlī, arvien skaļāk un skaļāk raisījās sarunas un joki. Dziedonis trešo reizi atkārtoja savu teicienu, bet nu jau pavisam nedrošā balsī, pat nenobeigdams to, un pastiepa roku ar cepuri, taču tūdaļ pat to nolaida. Un atkal no simtiem lepni ģērbušos viesu, kas bija salasījušies viņā paklausīties, neviens nenometa tam ne kapeikas. Pūlis sāka nežēlīgi smieties. Mazais cilvēciņš, kā man šķita, sarāvās vēl mazāks, pārlika ģitāru otrā rokā, pacēla cepuri un, noteicis: «Messieurs et mesdames, je vous remercie et le vous souhaite une bonne nuit,» 1 uzlika cepuri galvā. Pūlis ierēcās līksmos smieklos. No balkoniem, rāmi sarunādamies, pamazām nozuda glītie kungi un dāmas. Pa bulvāri atkal sākās pastaiga, iela, kas pa dziedāšanas laiku bija klusējusi, atdzīvojās, un tikai daži cilvēki iztālēm vēl noraudzījās dziedātājā un smējās. Es dzirdēju, ka mazais cilvēciņš kaut ko noteica pie sevis, tad pagriezās un, it kā kļuvis vēl mazāks, ātriem soļiem sāka iet uz pilsētas pusi. Jautrie dīkdieņi, kas viņā noraudzījās, pa gabalu sekoja un arvien vēl smējās…

Es galīgi apmulsu un nesapratu, ko tas viss nozīmē. Stāvēdams uz vietas, nesapratnē noraudzījos pakaļ jautrajiem dīkdieņiem un sīkajam cilvēciņam, kas, sperdams platu soli, jau gluži steidzīgi devās uz pilsētu. Mani atkal pārņēma sāpīgs rūgtums, bet kā vissāpīgāko es izjutu kaunu par mazo cilvēciņu, par pūli, par sevi pašu, it kā naudu būtu lūdzis es un it kā man nebūtu neko devuši un par mani smējušies. Arī es, neatskatīdamies un ar sažņaugtu sirdi, ātriem soļiem sāku iet uz Šveicerhofu. Es vēl arvien nebiju skaidrībā par savām jūtām, tikai kaut kas smags, nenoskaidrojies gulēja man dvēselē un žņaudza mani.

Lepnajā, apgaismotajā ieejā man pieklājīgi padeva ceļu šveicars, bet aiz tā es sastapu angļu ģimeni. Pilnīgs, glīts, liela auguma vīrietis ar melnu angļu vaigu bārdu, melnā platmalē, ar pledu uz rokas, kurā tas turēja vēl dārgu spieķi, nesteidzīgi, pašapzinīgi gāja zem rokas ar dāmu dabiskā zīda tērpā, ar visskaistākajām mežģinēm un spīdīgām lentēm izgreznotā aubē. Viņiem blakus soļoja glīta, patīkama jaunkundze graciozā šveiciešu cepurē ar spalvu, а la mousquetaire, zem kuras ap balto sejiņu vijās garas, vieglas, gaišbrūnas matu cirtas. Visiem pa priekšu lēkādama devās gadus desmit veca sārtvaidze meitene ar baltiem, apaļiem ceļgaliem, kas reizēm pazibēja no smalkajām mežģinēm.

— Cik jauka nakts! — dāma noteica saldā, laimīgā balsī tai brīdī, kad es gāju garām.

— Ohef — laiski noburšķēja anglis, kas, redzams, virs zemes jutās tik labi, ka negribēja ne runāt. Un viņiem visiem, šķiet, likās, ka dzīvot virs zemes ir tik ērti, tik mierīgi, jauki un viegli, un visas viņu kustības un seju izteiksme pauda tik lielu vienaldzību pret citiem cilvēkiem un tādu pārliecību par to, ka šveicars tiem pieklājīgi pagriezīs ceļu un pasveicinās, ka pārnākdami viņi atradīs tīras, spodras istabas un gultas un ka visam tā jābūt, un ka uz visu to viņiem ir neapšaubāmas tiesības, — ka es pēkšņi iedomājos kā pretstatu viņiem ceļojošo dziedoni,

kas, noguris un varbūt izsalcis, kauna pilns pašlaik bēga no zobgalīgā pūļa, un es sapratu ari, kas mani nomāca, un uzreiz izjutu neizsakāmu naidu pret šiem cilvēkiem. Divas reizes es pagāju anglim garām turp un atpakaļ un, tīši negriezdams ceļu, abas reizes ar bezgalīgu baudu iegrūdu viņam ar elkoni, pēc tam, izsteidzies pa durvīm, devos tumsā uz pilsētas pusi, kur bija nozudis mazais cilvēks.

Panācis trīs gājējus, kas soļoja kopā, es uzprasīju tiem, kur palicis dziedonis; viņi smiedamies parādīja man, ka tas iet mums pa priekšu. Viņš gāja ātriem soļiem, viens pats; neviens viņam nepiebiedrojās, un viņš, kā man likās, dusmīgi kaut ko murmināja pie sevis. Es panācu viņu un aicināju iegriezties kaut kur izdzert pudeli vīna. Viņš joprojām steidzās un paskatījās uz mani ar nepatiku; bet, sapratis, par ko ir runa, apstājās.

— Kāpēc ne, es labprāt, ja jūs esat tik laipni, — viņš noteica. — Tepat ir maza, vienkārša kafejnīca, tur var ieiet, — viņš piebilda, norādīdams uz dzertuvi, kas bija vēl vaļā.

Viņa izteiciens «vienkārša» neviļus pamudināja mani neiet vis vienkāršajā kafejnīcā, bet doties uz Šveicerhofu, kur dzīvoja tie, kas bija viņā klausījušies. Un, kaut gan viņš ar kautru satraukumu vairākkārt atteicās no Šveicerhofas, apgalvodams, ka tur ir pārāk grezni, es tomēr paliku pie sava. Tad viņš, tagad jau izlikdamies, ka nemaz nav kautrīgs, un jautri vicinādams ģitāru, sāka iet man līdzi uz krastmalas pusi. Daži garlaikoti dīkdieņi, redzēdami, ka es sarunājos ar dziedoni, bija pievirzījušies mums tuvāk un klausījušies, ko es runāju, bet tagad, spriedelēdami savā starpā, sekoja mums iīdz pat viesnīcas durvīm laikam cerībā paklausīties vēl kādu tirolieša priekšnesumu.

Sastapis gaitenī sulaini, es paprasīju tam pudeli vīna. Sulainis smaidīdams paskatījās mūsos un, neko neatbildējis, aizsteidzās garām. Virssulainis, kuram es lūdzu to pašu, uzklausīja mani nopietni un, noskatījis mazo, biklo dziedoni no galvas līdz kājām, stingri noteica šveicaram ievest mūs zālē pa kreisi. Zāle pa kreisi bija domāta vienkāršiem ļaudīm. Lielās istabas kaktā kupraina kalpone mazgāja traukus, un visas mēbeles šeit bija tikai kaili koka galdi un soli. Sulainis, kas pienāca mūs apkalpot, pagriezās pret mums ar lēnīgi zobgalīgu smaidu un, sabāzis rokas kabatās, turpināja sarunāties ar kupraino trauku mazgātāju. Viņš, redzams, gribēja mums parādīt, ka, būdams cieņas un sabiedriskā stāvokļa ziņā nesalīdzināmi pārāks par dziedoni, nebūt neapvainojas, bet izjūt pat īsti amizantu baudu, ka var mūs apkalpot.

— Vai vēlaties vienkāršu vīnu? — viņš lietpratīgi jautāja, pametis man ar acīm uz mana biedra pusi un mētādams servjeti no vienas rokas otrā.

— Šampanieti — un vislabāko! — es atteicu, cenzdamies izlikties cik vien iespējams lepns un cienīgs. Bet ne šampanietis, ne mans šķietami lepnais un cienīgais izskats nemaz neietekmēja sulaini; viņš pasmējās, pastāvēja brīdi, blenzdams mūsos, tad nesteidzīgi pavērās zelta pulkstenī Hin lēniem soļiem, it kā pastaigādamies izgāja no istabas. Drīz viņš atgriezās ar vīnu un vēl diviem sulaiņiem. Šie divi sulaiņi apsēdās trauku mazgātājas tuvumā un omulīgā ziņkārē, lēnprātīgi smaidīdami, ņēmās mūs novērot — kā vecāki novēro savus bērnus, kad tie rātni rotaļājas. Vienīgi kuprainā trauku mazgātāja, šķiet, raudzījās mūsos nevis ar izsmieklu, bet ar līdzjūtību. Un, kaut gan es izjutu nomāktību un man bija neērti sulaiņu priekšā sarunāties ar dziedoni un cienāt to, es tomēr centos izturēties pēc iespējas neatkarīgi. Uguns gaismā es apskatīju savu biedru tuvāk. Tas bija sīks, bet dzīslains, proporcionāli noaudzis cilvēks, gandrīz punduris, ar melniem, sarainiem matiem, lielām, tumšām, it kā asaru pilnām bezskropstu acīm un glītu, smaidīgu, čumurā savilktu mutīti. Viņam bija neliela vaigu bārda, paīsi mati un mugurā vienkāršs, gandrīz nabadzīgs apģērbs. Viņš bija netīrs, noplīsis, iededzis un vispār izskatījās pēc darba cilvēka. Viņš drīzāk atgādināja sīktirgotāju nekā mākslinieku. Tikai vienmēr valgajās, spožajās acīs un čumurā savilktajā mutītē slēpās kaut kas īpatnējs un aizkustinošs. Pēc izskata viņam varēja dot divdesmit pieci līdz četrdesmit gadu; īstenībā viņam bija trīsdesmit astoņi.

Lūk, ko viņš vaļsirdīgā atklātībā un ar redzamu sirsnību izstāstīja man par savu dzīvi. Viņš esot no Argovijas. Tēvu un māti pazaudējis jau bērnībā, bet citu tuvinieku viņam neesot. Arī nekāds īpašums viņam nekad neesot piederējis. Viņš izmācījies galdnieka amatu, bet pirms divdesmit diviem gadiem rokā iemeties kaulu ēdājs, un galdnieka darbs bijis jāatmet. Jau bērnībā viņam patikusi dziedāšana, tāpēc viņš sācis dziedāt. Ārzemnieki šad tad iedevuši naudu. Dziedāšanu viņš beidzot izraudzījies par arodu, nopircis ģitāru — un nu jau astoņpadsmit gadu klejojot pa Šveici un Itāliju, uzstādamies ar dziesmām viesnīcu priekšā. Visa viņa bagaža — ģitara un naudas maks, kurā pašlaik esot pusotra franka, kas šovakar pat jāizdodot par naktsmājām un vakariņām. Ik gadus, jau astoņpadsmito reizi, viņš apstaigājot labākās, turistu biežāk apmeklētās vietas Šveicē: Cirichi, Lucernu, Interlakenu, Samunī utt.; caur St.Bernard viņš dodoties uz Itāliju un atgriežoties caur Sl.Gotard vai Savoju. Tagad viņam esot jau grūtāk klejot, jo pēc saaukstēšanās jūtot, ka kāju sāpes, kuras tas dēvēja par kaulu ēdāju, ar katru gadu pieņemoties un arī acis un balss topot vājākas. Bet par spīti visam viņš tagad došoties uz Interlakenu, AixlesBains un caur mazo Si.Bernard uz Itāliju, ko tas sevišķi mīlot: visumā viņš, kā likās, bija ļoti apmierināts ar savu dzīvi. Kad es apvaicājos, kāpēc viņš atgriežas mājās, vai viņam tur ir piederīgie vai pajumte un zeme, viņa mutīte savilkās visai smaidīgā čokurā un viņš atbildēja:

— Oui, le sucre est bon; il est doux pour les enfants, 1 — un pamirkšķināja uz sulaiņu pusi.

Es neko nesapratu, bet sulaiņi pulciņā iesmējās.

— Nekāman nav, vai tad citādi es klejotu, — viņš paskaidroja, — bet dodos mājup tāpēc, ka tomēr ilgojos pēc dzimtenes.

Un viņš vēlreiz ar viltīgi pašapmierinātu smaidu atkārtoja teikto — «oui, le sucre est bon», pēc kam labsirdīgi iesmējās. Sulaiņiem tas viss patika, un viņi sāka zviegt, vienīgi kuprainā trauku mazgātāja lielām, labsir

dīgām acīm nopietni raudzījās mazajā cilvēciņā un pacēla pat viņa cepuri, kad tā pa sarunas laiku nokrita no sola. Es zināju, ka cejojošie dziedātāji, akrobati un pat burvju mākslinieki mīl saukties par māksliniekiem, un tāpēc vairākas reizes viņu nosaucu par mākslinieku, bet viņš necik nedomāja lepoties ar tādu godu un savu dziedāšanu uzskatīja vienkārši par maizes darbu. Kad es ievaicājos, vai viņš pats sacer savas dziesmas, viņš pabrīnījās par tādu jautājumu un atbildēja, ka to nu gan viņš neprotot un ka viss, ko viņš dziedot, esot senas tiroliešu dziesmas.

— Bet Rigī dziesmiņa taču nav tik sena, — es ieminējos.

— Jā, šī dziesmiņa sacerēta pirms piecpadsmit gadiem. Bazelē dzīvoja kāds vācietis, ļoti gudrs cilvēks, viņš to uzrakstīja. Laba dziesmiņa! Viņš, redziet, sacerēja to ceļotājiem.

Un mazais cilvēciņš mēģināja franču valodā atstāstīt dziesmiņas saturu, kura tam tik ļoti patika:

Ja uz Rigī gribi doties, Līdz pat Vegisai, mans draugs, Kurpju nevajag nemaz (Jo līdz turienei, kā zini, Ceļotāji brauc ar kuģi), Bet no Vegisas tad gan Rokā ņemi krietnu nūju Un pie rokas daiļavu, Jā, un iemet kausu vīna. Tikai nedzer otru kausu, Jo, kas mīlē baudīt vairāk, Tam ar vairāk jānopelna…

— Jauka dziesma! — viņš apstiprināja.

Arī sulaiņiem šī dziesma laikam patika, jo tie pievirzījās mums tuvāk.

— Bet kas sacerējis muziķu? — es jautāju.

— Neviens, tas, ziniet, tāpat vien, jo ārzemnieku dēļ arvien jāizdomā kaut kas jauns.

Kad mums atnesa ledu un es piepildīju mana sarunu biedra glāzi ar šampanieti, viņš acīm redzot jutās neveikli un, atskatīdamies uz sulaiņiem, sāka grozīties savā solā. Mēs saskandinājām uz mākslinieku veselību; viņš izdzēra pusglāzes un izlikās nodziļināmies apcerē, dziļdomīgi raustīdams uzacis.

— Sen neesmu dzēris tādu vīnu, je ne vous dis que зa.1 Itāliešiem ir labs vīns d'Asti, bet šis labāks. Ai Itālijā, cik tur jauki! — viņš piebilda.

— Jā, tur prot cienīt muziķu un māksliniekus, — es noteicu, gribēdams uzsākt sarunu par viņa neveiksmi Šveicerhofas priekšā.

— Nē, — viņš atbildēja, — tur es ar muziķu nevienam nevaru sagādāt prieku. Itālieši paši ir muzikanti, kuriem līdzīgu nav pasaulē; es tur dziedu tikai tiroliešu dziesmas. Tās arī viņiem ir kaut kas sevišķs.

— Kungi tur laikam devīgāki? — es turpināju, vēlēdamies viņu piedabūt, lai viņš nostātos manā pusē pret Šveicerhofas viesiem. — Tur droši vien nenotiek kā pie mums, kad milzu viesnīcā, kur dzīvo bagātnieki, simt cilvēku noklausās dziedātājā un neko viņam nedod …

Mans jautājums tomēr iedarbojās pavisam citādi, nekā es gaidīju. Dziedonim nenāca ne prātā dusmoties uz bagātniekiem; gluži otrādi, manu piezīmi viņš saprata kā pārmetumu savam talantam, kas ne ikreiz izpelnās atalgojumu, un tāpēc mēģināja manā priekšā attaisnoties.

— Ne katrreiz gadās labs ķēriens, — viņš noteica. — Dažreiz balss neskan vai jūties noguris, šodien pat es nosoļoju deviņas stundas un gandrīz visu dienu dziedāju. Nav viegli. Bet lepnajiem aristokratu kungiem dažreiz nemaz nepatīk klausīties tiroliešu dziesmās.

— Bet kā var nedot it neko! — es atkārtoju.

Viņš tomēr nesaprata manu piezīmi.

— Tas nav tāpēc, — viņš turpināja, — šeit, redziet, galvenais on est trиs serrй pour la police. Šeit, pēc republikas likumiem, dziedāt nav brīv, bet Itālijā jūs varat klejot, cik patīk, neviens jums neteiks ne vārda.

Šeit, ja gribēs atļaut, tad atļaus, bet, ja negribēs, — iesēdinās vēl cietumā.

— Vai tiešām?

— Jā. Jums, teiksim, aizrādīs, bet jūs joprojām dziedāsiet, tad var notikt, ka iesēdina. Es jau nosēdēju trīs mēnešus, — viņš smaidīdams atzinās, it kā šis notikums būtu viens no patīkamākajiem viņa atmiņās.

— Tas ir šausmīgi! — es noteicu. — Un par ko?

— Pēc viņu jaunajiem republikas likumiem tā iznāk, — viņš iekarsis turpināja. — Viņi negrib saprast, ka jāiekārto tā, lai arī nabagais varētu dzīvot. Ja es nebūtu kroplis, es ietu strādāt. Bet, ja es dziedu, vai tad ar to daru kādam ļaunu? Kas te galu galā iznāk? Bagātie var dzīvot, kā grib, bet tāds un bauvre tiaple kā es nedrīkstēs ne dziedāt. Kas tie par republikas likumiem! Ja jau tā, tad mums republikas nevajag, — vai ne, godājamais kungs? Mēs negribam republiku, mēs gribam … mēs gribam vienkārši… — viņš drusku pastomījās, — mēs gribam dabiskus likumus.

Es viņam vēl ielēju glāzē.

— Jūs nedzerat, — es sacīju.

Viņš paņēma glāzi rokā un palocījās pret mani.

— Es zinu, ko jūs vēlaties, — viņš piemiedza aci un padraudēja man ar pirkstu, — jūs vēlaties mani apdzirdīt un tad redzēt, kas ar mani notiks, bet tas jums neizdosies.

— Kāpēc apdzirdīt, — es atbildēju, — es vienīgi gribēju jums sagādāt prieku.

Cilvēciņš droši vien nožēloja, ka mani apvainojis, manu nolūku uztverdams no sliktās puses, viņš apjuka, paliecās uz priekšu un paspieda man elkoni.

— Nē, nē, — viņš noteica, lūdzoši skatīdamies manī savām valgajām acīm, — es tikai pajokoju.

Pie tam viņš norunāja aplam sarežģītu un gudru teikumu, no kura tik vien varēja izlobīt, ka es tomēr esot lāga zēns.

— Je ne vous dis que ga! — viņš nobeidza.

Tādā kārtā mēs ar dziedoni iedzērām un sarunājāmies, kamēr sulaiņi mūs bez kautrēšanās aplūkoja un beidzot laikam sāka par mums zoboties. Kaut gan biju iedziļinājies sarunā, es tomēr novēroju sulaiņu rīcību un, jāatzīstas, dusmojos arvien vairāk un vairāk. Viens no tiem piecēlās, piegāja pie mazā cilvēciņa un, raudzīdamies tam pakausī, ņēmās smaidīt. Manī bija sakrājies pret Šveicerhofas iedzīvotājiem jau tā pietiekami daudz sašutuma, ko es vēl nebiju paguvis ne uz vienu izgāzt, bet tagad, jāsaka atklāti, šī sulaiņu sabiedrība mani jau pagalam satricināja. Ienāca vēl šveicars ar cepuri galvā un apsēdās man blakus, atbalstīdamies ar rokām uz galda. Šis apstāklis visvairāk aizskāra manu patmīlību vai, ja gribat, iedomību un paātrināja dusmu izplūdumu, kuras visu laiku bija manī kūsājušas. Kāpēc viņš tik pazemīgi klanījās manā priekšā parādes durvīs, kad es biju viens, bet tagad, kad es saiunājos ar apkārtklejojošo dziedoni, tik nekaunīgi apsēdās man blakus? Es galīgi ļāvos tam sašutuma niknumam, ko sevī mīlu un pat tīši uzkurinu, kad esmu saskaities, jo tas dīvainā kārtā mani nomierina un piešķir man kaut uz īsu brīdi neparastu visu fizisko un garīgo spēju spraigumu, spēku un enerģiju.

Uzlēcu kājās.

— Par ko jūs smejaties? — es uzkliedzu sulainim, juzdams, ka seja man nobāl un lūpas sāk raustīties.

— Es nesmejos, es tikai tāpat, — sulainis, kāpdamies atpakaļ, atbildēja.

— Nē, jūs smejaties par šo kungu. Un kādas jums tiesības būt te un sēdēt, kad Šeit ir viesi? Jūs nedrīkstat sēdēt! — es iebrēcos.

Šveicars, kaut ko ņurdēdams, piecēlās un atvirzījās uz durvju pusi.

— Kādas jums tiesības smieties par šo kungu un sēsties viņam blakus, kad viņš ir viesis, bet jūs — sulainis? Kāpēc jūs nesmējāties par mani un nesēdāties man blakus pie pusdienu galda? Vai tāpēc, ka viņš ir nabadzīgi ģērbies un dzied uz ielas? Tikai tāpēc; bet es, lūk, esmu labi ģērbies. Viņš ir nabags, bet tūkstošreiz labāks par jums, to es varu apgalvot. Viņš nevienu neapvaino, bet jūs viņu apvainojat.

— Es taču neko, ko jūs, — nedroši atbildēja mans ienaidnieks sulainis. — Vai es liedzu viņam, sēdēt?

Sulainis mani nesaprata, un mana vācu valoda izrādījās veltīga. Rupjais šveicars gribēja iet sulainim palīgā, bet es uzbruku viņam tik strauji, ka arī šveicars izlikās mani nesaprotam un atmeta ar roku. Kuprainā trauku mazgātāja, ievērodama manu satraukumu un vai nu baidīdamās skandala, vai atzīdama, ka man taisnība, pārgāja manā pusē un, nostādamās starp mani un šveicaru, raudzīja to apklusināt, apgalvodama, ka man esot taisnība; mani viņa lūdza nomierināties. «Der Herr hat Recht; Sie haben Recht,» viņa atkārtoja. Dziedātājs šai brīdī izskatījās pavisam nobijies un, laikam nesaprazdams, kāpēc es uztraucos un ko gribu, lūdza mani iet ātrāk projām. Bet neapvaldāmā, saniknotā runātgriba manī auga augumā. Es atcerējos visu: gan pūli, kas smējās par dziedoni, gan klausītājus, kas neko viņam neatmeta, — un neparko negribēju nomierināties. Es domāju, ja sulaiņi un šveicars nebūtu izturējušies tik izvairīgi, es ar prieku būtu sācis ar tiem kauties vai arī iezvēlis ar spieķi pa galvu neaizsargātajai angļu jaunkundzei. Ja šai brīdī es būtu atradies Sevastopolē, es ar līdzīgu prieku būtu devies uz angļu tranšejām durt un cirst.

— Un kāpēc jūs mani ar šo kungu ievedāt šinī un ne tai zālē? Ko? — es prašņāju šveicaram, saķerdams to aiz rokas, lai viņš man neizbēgtu. — Kādas jums bija tiesības tikai pēc ārienes lemt, ka šim kungam jāsēž šinī un ne tai zālē? Vai tiem, kas maksā, viesnīcā nav vienādas tiesības? Un ne tikai šai republikā, bet visā pasaulē! Jūsu draņķīgā republika!.,, Tad ta vienlīdzība! Jums nebūtu vis drosmes šai istabā vest angļus, tos pašus angļus, kas bez maksas klausījās šai kungā, citiem vārdiem, — nozaga viņam katrs pa vairākiem santimiem, kas viņam pienācās. Kā jūs drīkstējāt ierādīt šo istabu?

— Otra zāle ir slēgta, — šveicars atbildēja.

— Nē, — es iesaucos, — nav taisnība, zāle nav slēgta!

— Tad jau jūs labāk zināt.

— Es zinu, jā, es zinu, ka jūs melojat!

šveicars aizgriezās no manis.

— Nav ko runāt! — viņš noburkšķēja.

— Nē, nevis «nav ko runāt», — es iekliedzos, — bet vediet mani tūdaļ zālē!

Par spīti kuprītes padomam un dziedoņa lūgšanām iet labāk mājās es liku pasaukt virssulaini un devos kopā ar savu sarunu biedru uz zāli. Virssulainis, dzirdēdams mani kliedzam un vērodams manu satraukto seju, nemēģināja pretoties un ar nicīgu laipnību paskaidroja, ka es varu iet, kur man patīk. Es nevarēju pierādīt šveicaram, ka viņš melojis, jo viņš paguva nozust, pirms mēs iegājām zālē.

Zāle tiešām izrādījās vaļā un bija apgaismota, un pie viena no galdiem sēdēja un vakariņoja anglis ar dāmu. Kaut gan mums gribēja ierādīt citu galdu, es ar netīro dziedoni apsēdos taisni anglim blakus un liku pasniegt pusizdzerto pudeli.

Angļi vispirms ar izbrīnu, bet tad ar sašutumu paskatījās uz mazo cilvēciņu, kas ne dzīvs, ne miris apsēdās man līdzās; viņi kaut ko noteica savā starpā, viņa atgrūda šķīvi, nočaukstēja zīda tērps, un abi nozuda. Caur stikla durvīm es redzēju, ka angl īs sa šutis kaut ko teica sulainim, rādīdams vairākkārt ar roku uz mūsu pusi. Sulainis pavēra durvis un paskatījās. Es ar prieku gaidīju, ka nāks vest mūs ārā un es beidzot varēšu izgāzt uz viņiem visu niknumu. Bet par laimi, kaut gan toreiz man tas nepatika, mūs atstāja mierā.

Dziedonis, kas pirms tam atteicās no vīna, tagad ar skubu izdzēra pudelē vēl palikušo, lai tikai ātrāk tiktu no šejienes projām. Bet viņš, kā man likās, tomēr no sirds bija pateicīgs par pacienāšanu. Viņa asarainās acis kļuva vēl valgākas un spožākas, un viņš norunāja pavisam dīvainus un sarežģītus pateicības vārdus. Bet šie vārdi, ar kuriem viņš apgalvoja, ka, ja visi tā cienītu māksliniekus kā es, tad viņam būtu patīkami, un ka viņš novēl man vislielāko veiksmi un laimi, man ļoti patika. Mēs izgājām gaitenī. Tur stāvēja sulaiņi un mans ienaidnieks šveicars, kas laikam sūdzējās par mani.

Viņi, šķiet, raudzījās uz mani kā uz prātā jukušu. Es aizvadīju mazo cilvēciņu, šiem ļaudīm redzot, un ar vislielāko cienību, kādu vien pratu izrādīt, noņēmu viņa priekšā platmali un paspiedu roku ar visu viņa pamirušo pirkstu. Sulaiņi izlikās, ka nemaz neievēro mani. Tikai viens no tiem sardoniski iesmējās.

Kad dziedonis atvadīdamies nozuda tumsā, es devos augšā savā istabā, gribēdams izgulēt uztraukumu un muļķīgās, bērnišķīgās dusmas, kas tik negaidot bija mani pārņēmušas. Bet, juzdamies vēl pārāk uzbudināts, lai spētu aizmigt, es izgāju atkal uz ielas, domādams, ka pastaiga mani vislabāk nomierinās; bez tam, jāatzīstas, es slepeni cerēju, ka varbūt iznāks sadursme ar šveicaru, sulaini vai angli un ka es varēšu viņiem pierādīt viņu cietsirdību un, galvenais, netaisnību. Bet, izņemot šveicaru, kas, pamanīdams mani, uzgrieza muguru, es nevienu nesastapu un vienatnē sāku staigāt pa krastmalu turp un atpakaļ.

— Cik dīvains ir poēzijas liktenis, — es ņemos prātot, drusku nomierinājies. — Visi to mīl un dzenas pēc tās, visi to grib atrast dzīvē, bet neviens neatzīst tās varu, neviens neciena šo augstāko mantu pasaulē un ne* tencina tiem, kas šo mantu viņiem sagādā. Jautājiet, kam gribat, jautājiet šiem Šveicerhofas iedzīvotājiem, kas ir augstākā manta pasaulē, un visi vai deviņdesmit deviņi no simta ar sardonisku vīpsnu atbildēs, ka augstākā manta pasaulē ir — nauda. «Varbūt šī doma jums nepatiks un nesaskanēs ar jūsu cēlākajām idejām,» viņi teiks, «bet ko lai dara, ja cilvēka dzīve tā iekārtota, ka tikai nauda sagādā laimi. Mēs nevaram aizliegt savam prātam skatīt pasauli tādu, kāda tā ir,» viņi piebildīs, «tas ir — redzēt patiesību.» Nožēlojams, ir tavs prāts, nožēlojama tā laime, kuras tu alksti, nožēlojams tu pats, ja nezini, ko vēlies… Kāpēc jūs visi pamētāt savu tēviju, savus tuviniekus, savu darbu, naudas pelnīšanu un salasījāties mazajā Šveices pilsētiņā Lucernā? Kāpēc jūs visi šovakar izgājāt uz balkoniem un, godbijīgi klusēdami, klausījāties mazā ubagotāja dziesmā? Un, ja viņš būtu gribējis dziedāt vēl, jūs vēl arvien būtu klusēdami klausījušies. Vai par naudu, kaut par miljoniem, jūs visus varētu izdzīt no dzimtenes un sapulcināt mazajā Lucernā? Vai par naudu jūs varētu izvilināt uz balkoniem un piespiest stāvēt veselu pusstundu nekustīgi un klusu? Nē! Bet ir kaut kas, kas jums liek tā darīt un kas mūžam būs spēcīgāks par visiem citiem dzīves virzītājiem — tā ir poēzija, kuru jūs neapzināties, bet tomēr izjūtat un izjutīsiet, kamēr vien jūsos piemājos kaut nieciņš cilvēcības. Vārds «poēzija» jums šķiet smieklīgs, jūs to izrunājat ar zobgalīgu nievu, mīlestība uz poēziju jums šķiet pieļaujama tikai negudrām jaunkundzēm un bērniem, un arī tad par tiem smejaties; paši jūs atzīstat tikai kaut ko pozitivu. Bet tieši bērni ir tie, kas uz dzīvi raugās izprotoši, viņi mīl un saprot to, kas cilvēkam jāmīl un var sagādāt laimi, turpretī jūs dzīve tā samaitājusi un apmājusi, ka jūs smejaties tieši par to, ko mīlat, un meklējat tikai to, ko ienīstat un kas dara jūs nelaimīgus. Jūs tā esat apmāti, ka neapzināties pienākumu, kas jums būtu jāizjūt pret nabaga tirolieti, kurš sagādājis jums patiesu baudu, un tai pašā laikā atzīstat par vajadzīgu gluži ne par ko zemoties lordu priekšā un nezin kāpēc ziedot tiem savu mieru un ērtības. Kas par blēņām, kas par nebeidzamu bezjēdzību! Bet ne jau tas vien mani šovakar tik gaužām pārsteidza. Neziņu par īsto laimi, poētiskās baudas neizpratni es vēl saprotu, mazākais esmu ar to dzīvē apradis; tāpat man nav nekas jauns pūļa neapzinātā, rupjā cietsirdība, jo, lai nezin ko melstu tautas gudrības aizstāvji, pūlis ir kaut ari labu cilvēku kopība, taču savstarpējā saskarē tas atraisa vienīgi dzīvnieciskākās, pretīgākās īpašības, tādējādi izpaužot tikai cilvēka dabas vājības un cietsirdību. Jo kā gan jūs, brīvas, cilvēciskas tautas bmii, jūs kristieši, jūs cilvēki, kā gan jūs varējāt par baudu, ko jums sagādāja nelaimīgs, lūdzošs cilvēks, atbildēt viņam ar saltu izsmieklu? Jā gan, jūsu zemē taču ir ubagu patversmes. — Ubagotāju tāpēc nav, viņu nedrīkst būt, un tāpēc nav ari līdzcietības, uz kuru dibinās ubagošana. — Viņš taču pūlējās, viņš iepriecināja jūs, viņš lūdza atmest kaut ko no jūsu turības par viņa pūlēm, kuras jūs izmantojāt. Bet jūs no savām augstajām, greznajām pilīm, dzedri smaidīdami, noraudzījāties viņā kā retumā, starp jums, simtiem laimīgo un bagāto, neatradās neviens, neviena, kas būtu nometis viņam kaut ko! Viņš aizgāja apkaunots, un neprātīgais pūlis smie damies viņu pavadīja un apvainoja nevis jūs, bet viņu, — un apvainoja par to, ka jūs esat salti, cietsirdīgi un negodīgi; par to, ka jūs nozagāt viņam to baudu, ko viņš jums sniedza, — par to viņu apvainoja.

«1857. gada septītajā jūlijā Lucernā, Sveicerhofas viesnīcas priekšā, kur apmetas visbagātākie cilvēki, nabadzīgs apkārtceļojošs dziedātājs veselu pusstundu dziedāja un spēlēja ģitāru. Apmēram simt cilvēku viņā klausījās. Dziedātājs trīs reizes lūdza klausītājus kaut ko viņam atmest, bet neviens viņam neko neiedeva, un daudzi par viņu pat smējās.»

Tā nav izdoma, bet neapšaubāms fakts, kurā var iedziļināties tie, kas to vēlas, pie Sveicerhofas pastāvīgajiem iedzīvotājiem, pārbaudot pēc avīzēm ārzemnieku vārdus, kas uzturējās Sveicerhofā 7. jūlijā.

Lūk, notikums, kas mūsu dienu vēsturniekiem būtu jāatzīmē ugunīgiem, neizdzēšamiem burtiem. Tas ir svarīgs notikums, svarīgāks un nopietnāks nekā fakti, kurus atzīmē avīzēs un vēsturēs. Ka angļi nogalinājuši vēl tūkstoš ķīniešu par to, ka ķīnieši neko nepērk par naudu, bet viņu zeme prasa skaidru naudu; ka franči nogalinājuši vēl tūkstoš kabilu par to, ka Āfrikā labi padodas labība un pastāvīgs karš derīgs karaspēka formēšanai; ka turku vēstnieks Neapolē nevar būt žīds; ka imperators Napoleons iet kājām pastaigā pa Plombiиres un presē apgalvo tautai, ka viņš valda tikai saskaņā ar visas tautas gribu, — tas viss ir vārdi, kas vai nu slēpj, vai atkārto sen zināmo, turpretī notikums Lucernā 7. jūlijā man šķiet kaut kas pavisam dīvaini jauns un attiecināms nevis uz mūžīgajām cilvēku dabas ļaunajām īpašībām, bet tieši uz noteiktu sabiedriskās attīstības laikmetu. Sis fakts nepieder cilvēku rīcības, bet progresa un civilizācijās vēsturei.

Kāpēc šis necilvēciskais fakts, kuru nevaram iedomāties nevienā vācu, franču vai itāliešu ciematā, varēja notikt šeit, kur civilizācijā, brīvība un vienlīdzība sasniegusi augstāko pilnību, kur sarodas ceļotāji, kas ir viscivilizētāko tautu viscivilizētākie pārstāvji? Kāpēc šie izglītotie, humānie cilvēki, kas vispār ir spējīgi rīkoties cilvēcīgi un godīgi, savās sirdīs tomēr nesaklausa mudinājumu pašiem veikt labu darbu? Kāpēc šie cilvēki, kas savos parlamentos, mītiņos un biedrībās tik kaislīgi rūpējas par neprecēto ķīniešu stāvokli Indijā, par kristietības un izglītības veicināšanu Āfrikā, par cilvēces labošanas biedrību dibināšanu, sirds dziļumos tomēr neatrod visvienkāršāko, vispirmatnējāko līdzjūtību pret savu tuvāku? Vai tiešām viņiem svešas šīs jūtas, kuru vietu viņu parlamentos, mītiņos un biedrībās tiem aizstāj augstprātība, godkārība un savtība? Vai tiešām uz prātu dibinātās, patmīlīgās cilvēku asociacijas izplatīšanās, ko dēvē par civilizāciju, nav savienojama ar dziņu pēc instinktīvās un sirsnīgās cilvēku asociacijas? Un vai tiešām šī nu ir tā vienlīdzība, kuras dēļ izliets tik daudz nevainīgu asiņu un izdarīts tik daudz noziegumu? Vai tiešām tautas gluži kā bērnus var aplaimot tikai ar vārda «vienlīdzība» skaņu vien?

Vienlīdzība likuma priekšā? Bet vai cilvēka dzīve aprobežojas tikai ar likuma sfēru vien? Tikai viena tūkstošā daļa no dzīves pakļauta likumam, pārējā noris ārpus tā, tikumu un sabiedrisko uzskatu lokā. Bet sabiedrībā sulainis ir ģērbies labāk par dziedoni un nesodīts augstprātīgi to apvaino. Es esmu labāk ģērbies par sulaini un nesodīts augstprātīgi apvainoju sulaini. Šveicars domā, ka es stāvu augstāk, bet dziedonis zemāk par viņu; kad es sabiedrojos ar dziedoni, viņš iedomājās sevi līdzīgu mums un kļuva nepieklājīgs. Es kļuvu bezkaunīgs pret šveicaru, un šveicars atzina, ka ir zemāks par mani. Sulainis kļuva bezkaunīgs pret dziedoni; un dziedonis atzina, ka ir zemāks par viņu. Vai tiešām tā ir brīva jeb, kā mēdz sacīt, absolūti brīva valsts, ja tajā sastopams kaut viens pilsonis, ko var iesēdināt cietumā par to vien, ka viņš, nedarīdams ne vienam ļaunu, netraucēdams nevienu, dara to, kas viņam iespējams, lai nenomirtu badā?

Nelaimīgs, nožēlojams radījums ir cilvēks ar savu dziņu pēc pozitivas atbildes, ja tas iemests šai bezgalīgajā, mūžam mainīgajā laba un ļauna, faktu, apsvērumu un pretrunu okeānā! No laika gala ļaudis pūlējušies un centušies nošķirt labo par sevi un slikto atkal par sevi. Paiet gadu simteņi, un velti taisnīgais saprāts gribējis atņemt vai pielikt kaut ko labā un ļaunā svaru kausos — tie nekustas, un katrā pusē paliek tikpat daudz labā, cik ļaunā. Kaut taču cilvēks iemācītos nespriest un nedomāt tik krasi un absolūti un nesteigtos atbildēt uz jautājumiem, kas viņam uzstādīti vienīgi tāpēc, ka tiem mūžam jābūt jautājumiem! Kaut viņš saprastu, ka ikviena doma vienlaikus ir pareiza un aplama! Aplama savā vienpusībā, jo cilvēks nevar aptvert visu patiesību, bet pareiza tai ziņā, ka atspoguļo cilvēcisko dziņu izpausmi vienā noteiktā virzienā. Izdomājuši iedalījumus šai mūžam kustīgajā, bezgalīgajā, bezgalīgi juceklīgajā ļauna un laba chaosā, nosprauduši iedomātas robežas šai jūrā un cer, ka jūra galu galā sadalīsies. It kā nebūtu miljoniem citu pakārtojumu pavisam no cita redzes viedokļa un citā skatījumā! Tiesa, jaunus pakārtojumus izdomā tikai pa gadu simtiem, bet ari gadu simti paiet un paies miljoniem. Civilizācijā ir tikums; barbarisms — ļaunums; brīvība ir tikums; nebrīvība — ļaunums. Lūk, šī iedomātā atziņa nomāc cilvēka dabā instinktivo, laimīgo pirmatnējo tieksmi pēc labā. Un kurš man pateiks, kas ir brīvība, kas despotisms, kas civilizācijā, kas barbarisms? Kur robeža vienam un otram? Kura dvēselē tik skaidrs atzinums par labo un ļauno, ka viņš var pēc tā nošķirot mainīgos, sarežģītos faktus? Kurš būs tik gudrs, lai kaut nemainīgajā pagātnē aptvertu visus faktus un izsvērtu tos? Un kurš ir redzējis jel ko tādu, kur labais un ļaunais nebūtu kopā? Un kā lai es zinu, vai neredzu vienu vairāk nekā otru tikai tāpēc, ka esmu nostājies neīstā vietā? Un kurš spējīgs ar prātu kaut uz mirkli tik pilnīgi atrauties no dzīves, ka var brīvi no atstatuma noraudzīties tajā? Mums ir tikai viens nemaldīgs vadonis, visuma gars, kas redz cauri visiem un ikvienam, kas ieliek ikvienā no mums dziņu pēc tā, kas vajadzīgs, — gars, kurš kokam liek augt pret sauli, puķei rudenī izbārstīt sēklu un mums neapzinīgi sliegties citam pie cita.

Šī vienīgā nemaldīgā, taisnīgā balss pārskan trokšņaino, trauksmīgo civilizācijās attīstību. Kas vairāk ir cilvēks, un kas vairāk ir barbars: vai lords, kas, pamanījis nonēsāto dziedātāja apģērbu, ar sašutumu aizsteidzās no galda, neatmezdams tam par pūlēm ne miljono daļu no savas bagātības un tagad paēdis sēž gaišā, ērtā istabā, mierīgi tērzēdams par apstākļiem Ķīnā un atzīdams par taisnīgām tur rīkotās slepkavības, jeb vai mazais dziedonis, kurš, riskēdams ar cietumu, ar franku kabatā, nevienam ļaunu nedarīdams, divdesmit gadu klejo pa kalniem un lejām un iepriecina cilvēkus ar savām dziesmām, bet kuru tomēr apvaino un šodien gandrīz dzīšus aizdzina un kurš noguris, izsalcis un apkaunots aizgāja gulēt kaut kur uz smirdošiem salmiem?

Šai brīdī no pilsētas puses nekustīgajā nakts klusumā es kaut kur tālumā izdzirdu mazā cilvēciņa ģitāru un viņa balsi.

— Nē, — es neviļus iesaucos, — tev nav tiesību viņu nožēlot un dusmoties par lorda labklājību. Kurš ir izsvēris iekšējo laimi, kas dus šo cilvēku dvēselēs? Šai brīdī viņš varbūt sēž kaut kur uz netīra sliekšņa, raugās mirdzošajā mēnesnīcā un līksmi dzied liegajā nakts klusumā, un viņa dvēselē nav ne pārmetumu, ne naida, nedz nožēlas. Bet kurš zina, kas šobrīd norisinās dvēselē visiem tiem cilvēkiem, kuri uzturas šais lielajās, greznajās istabās? Kas zina, vai tiem visiem ir tik daudz bezrūpīga, pieticīga dzīves prieka un samierināšanās ar pasauli, cik piemājo šī mazā cilvēka dvēselē? Bezgalīgi liela un dziļa ir augstākā gudrība, kas liek un pavēl būt visām šīm pretrunām. Tikai tev, nožēlojamais tārps, kurš pārdroši un nepamatoti grib izdibināt viņa likumus, viņa nodomus, tikai tev tēlojas pretrunas. Viņš lēnprātīgi noraugās no saviem gaišajiem, neizmērojamiem augstumiem un priecājas par bezgalīgo harmoniju, kurā jūs visi pretrunīgi un nebeidzami kustaties. Savā augstprātībā tu gribēji pacelties pāri visuma likumiem. Nē, arī tu ar savu mazo, nožēlojamo sašutumiņu par sulaiņiem, arī tu iederies harmoniskajā nepieciešamībā pēc mūžīgā un bezgalīgā..,

1857. g. 18. jūlijā

ALBERTS

I

Pieci bagāti un jauni cilvēki Pēterbugā trešajā nakts stundā aizbrauca uz ballīti, lai palīksmotos.

šampanieša bija izdzerts daudz, kungi lielāko tiesu ļoti jauni gados, meičas skaistas, klavieres un vijole neapgurstoši spēlēja vienu polku pēc otras, dejas un troksnis nemitējās; tomēr bija tā kā garlaicīgi, neomulīgi, ikvienam nez kāpēc likās (kā tas bieži atgadās), ka viņš nevajadzīgi iekļuvis neīstā vietā.

Viņi vairākiem lāgiem ar piepūli lika jautrībai gaišāk uzdzirkstīt, bet mākslotā jautrība bija vēl ļaunāka par garlaicību.

Starp pieciem jaunajiem cilvēkiem bija viens, kurā neapmierinājums ij ar sevi pašu, ij ar citiem, ij ar šo vakaru vispār — izpaudās spēcīgāk nekā pārējos; viņš piecēlās, sameklēja cepuri un izgāja, nodomājis visā klusībā pazust no šejienes.

Priekštelpā neviena nebija, bet blakus istabā, aiz durvīm, viņš sadzirdēja divas balsis, kas savā starpā strīdējās.

— Nevar, tur ir viesi, — runāja sievietes balss.

— Laidiet, lūdzu, es jau neko! — lūgdamies vārgā balsī bilda vīrietis.

— Bez madamas atļaujas jau nu nelaidīšu, — runāja sieviete. — Ei, kurp jūs? Ak tu viens tāds!,..

Durvis atsprāga vaļā, un uz sliekšņa parādījās dīvaina izskata cilvēks. Viesi ieraudzījusi, kalpone mitējās aizturēt savādo vīrieti, un tas, bikli pasveicinājis, ļodzīgām

kājām ienāca istabā. Viņš bija vidēja auguma, ar šauru, salīkušu muguhu un gariem, izspūrušiem matiem, ģērbies īsā mētelī un šaurās, ieplēstās biksēs pāri sakrunkotiem, nespodrinātiem zābakiem. Ap garo, balto kaklu apsietā kaklasaite bija sagriezusies kā virve. Netīrs krekls līda laukā no izdilušo, vājo roku piedurknēm. Tomēr par spīti ārkārtējam visa auguma vājumam viņa seja bija maiga, balta un vaigos pat sārtums virs melnās, plānās zoda un vaigu bārdas. Nesasukātie, atpakaļ atmestie mati atsedza ne visai augsto, bet ārkārtīgi smalko pieri. Tumšās, nogurušās acis raudzījās uz priekšu maigi, it kā meklējot un reizē pašapzinīgi. To valdzinājumu vēl padziļināja izteiksmīgs lūpu svaigums ar uzrautiem mutes kaktiņiem plānu Ūsiņu ēnojumā.

Dažus soļus pagājis, viņš apstājās, pagriezās pret jauno cilvēku un pasmaidīja. Viņš pasmaidīja it kā ar piepūli, tomēr, kad smaids apstaroja viņa seju, jaunais cilvēks savukārt — pats nezinādams, kāpēc, — arī atsmaidīja pretī.

— Kas tas tāds? — viņš čukstot pajautāja kalponei, kad dīvainais svešinieks bija iegājis istabā, no kuras nāca deju troksnis.

— Jucis muziķis, no teatra, — kalpone atbildēja, — viņš šad tad atnāk pie saimnieces.

— Dejesov, kur tu paliki? — šajā brīdī iesaucās no zāles.

Jaunais cilvēks, ko sauca par Deļesovu, atgriezās zālē.

Muziķis stāvēja pie durvīm un, raugoties dejotājos, ar smaidu, skatienu un kāju piesišanu izrādīja prieku, ko tam sagādāja šī skatīšanās.

— Ko ta jūs tā, nāciet vien dejot, — kāds no viesiem viņu uzrunāja.

Muziķis palocījās un jautājoši uzlūkoja saimnieci.

— Nāciet, nāciet, ja jau kungi aicina, — ierunājās saimniece.

Muziķa izdilušie, vājie locekļi pēkšņi atdzīvojās piepūlētās kustībās, un viņš mirkšķinādams, smaidīdams un raustīdamies sāka smagnēji un neveikli lēkāt pa zāli.

Kadriļas vidū jautrs virsnieks nejauši ar muguru pagrūda muziķi. Vājās, nogurušās kājas nenoturēja līdzsvaru, un muziķis pēc dažiem streipuļojošiem soļiem sānis visā augumā nogāzās uz grīdas. Kritiena troksnis bija ass un griezīgs, tomēr pirmajā brīdī gandrīz visi smējās.

Bet muziķis necēlās augšā. Visi apklusa, pat klavieres aprima spēlēt, un Deļesovs ar saimnieci pirmie piesteidzās pie pakritušā. Viņš gulēja uz elkoņa un blāvu skatienu raudzījās grīdā. Kad viņu pacēla un nosēdināja krēslā, viņš ar kaulaino roku strauji atsvieda matus no pieres un sāka smaidīt, neko neatbildēdams uz jautājumiem.

— Alberta kungs! Alberta kungs? — runāja saimniece. — Vai sasitāties? Kur sāp? Es taču teicu, ka nevajag dejot. Viņš tāds vārgs, — tā turpināja, griezdamās pie viesiem, — tikko kājas velk, kur nu tādam dejot.

— Kas viņš tāds? — jautāja saimniecei.

— Nabaga cilvēks, mākslinieks. Ļoti labs cilvēks, tikai nožēlojami panīcis, kā redzat.

Viņa to teica, muziķa klātbūtnes nekautrēdamās. Tas bija attapies un, it kā sabijies no kaut kā, sarāvās un atgrūda apkārtējos.

— Tas nav nekas, — viņš pēkšņi noteica, ar redzamām pūlēm pieceldamies no krēsla.

Un, lai pierādītu, ka kritiens patiešām viņam nav neko kaitējis, izgāja istabas vidū un gribēja palēkties, bet sagrīļojās un būtu atkal nogāzies, ja viņu nesaturētu.

Visus pārņēma neveiklības sajūta; viņā raudzīdamies, visi klusēja.

Muziķa skatiens atkal apdzisa, un viņš, acīm redzot aizmirsis klātesošos, ar roku berzēja ceļgalu. Pēkšņi viņš pacēla galvu, pastiepa uz priekšu savu trīcošo kāju, ar to pašu banalo žestu kā pirmīt atmeta matus no pieres un, piegājis pie vijolnieka, paņēma no tā vijoli.

— Nav nekas! — viņš atkārtoja vēlreiz, atvēzējis lociņu. — Kungi, tagad muzicēsim!

— Cik savāds cilvēks! — viesi sarunājās savā starpā.

— Varbūl ar šo nelaimīgo radījumu iet bojā liels talants, — teica kāds no viesiem.

— Jā, nožēlojams, nožēlojams! — piebilda otrs.

— Cik jauka seja! Tajā ir kaut kas neparasts, — ru nāja Deļesovs, — tad nu redzēsim …

II

Nevienu neievērodams, Alberts šai brīdī lēni soļoja gar klavierēm, piespiedis vijoli pie pleca un to uzskaņodams. Savilktās lūpas pauda mieru, acis nebija saskatāmas; bet šaurā, kaulainā mugura, izstīdzējušais, baltais kakls, līkās kājas un melnā, pinkainā galva — viss kopā, kaut arī izskatījās dīvaini, taču nez kāpēc nevedināja uz smiekliem. Vijoli uzskaņojis, viņš aši uzņēma akordu un, atmetis galvu, uzrunāja pianistu, kas bija sagatavojies pavadīt.

— «Melancholie Gdur!» 1 — viņš ar pavēlošu žestu teica pianistam.

Bet tūlīt, it kā izlūgdamies piedošanu par pavēlošo žestu, viņš lēnīgi pasmaidīja un ar šo smaidu noskatīja publiku. Atmetis matus ar roku, kurā turēja lociņu, ALberts apstājās pret klavieru stūri un ar lociņu līgani pārvilka pār stīgām. Istabu pārlidoja dzidra, dziedoša skaņa, un iestājās pilnīgs klusums.

Sai pirmajai sekoja tēmas turpmākās sk aņas, kas brīvi un liegi izplūda pa telpu, pēkšņi apmirdzēdamas ar kaut kādu negaidīti skaidru un nomierinošu gaismu katra klausītāja iekšējo pasauli. Neviena nepareiza vai par asu ņemta skaņa netraucēja klausītāju pakļāvību, visas skaņās bija dzidras, krāšņas un nozīmīgas. Visi klusēdami, ar cerību trīsām sekoja to pieaugošam plūdumam. No garlaicības, trokšņainās izklaidības un miegainās gara apmātības, kurā šie ļaudis bija atradušies, viņi pēkšņi nemanot pārcēlās gluži citā, senaizmirstā pasaulē. Viņu dvēselēs pamodās gan klusai pagātnes atcerei veltītas jūtas, gan kvēlas atmiņas par kādiem laimes brīžiem, gan bezgalīgas tieksmes pēc varas un spožuma, gan padevības, neapmierinātas mīlestības un skumju jūtas. Te skumji liegas, te trauksmaini izmisīgas skaņas brīvi izvijās savā starpā un plūda un plūda, ievijoties cita citā, tik krāšņi, tik spēcīgi un tik nemāksloti, ka dzirdēja nevis skaņas, bet ikviena dvēselē kā pati no sevis kaut kādā brīnišķīgā vilnī ieplūda sen pazīstama, bet pirmo reizi izpaudusies poēzija. Alberts ar katru noti izauga dižāks un dižāks. Viņš nepavisam nebija kroplīgs vai dīvains. Pie zoda piespiezdams vijoli un kaislīgā uzmanībā ieklausīdamies savās skaņās, viņš konvulsīvi mīņājās uz vietas. Te viņš izstiepās visā garumā, te centīgi salieca muguru. Kreisā, saspringti saliektā roka, šķiet, bija kā pamirusi, un tikai tās kaulainie pirksti ņirbēt ņirbēja; labā kustējās vienmērīgi, graciozi un nemanāmi. Seja blāzmoja nedziestošas sajūsmas priekā; acis dega gaišā, spožā kvēlē, nāsis trīsēja, sarkanās lūpas bija pavērušās baudas izjūtā.

Brīžiem viņa galva noliecās tuvāk vijolei, acis aizvērās, un matu pusaizsegto seju apstaroja lēnīgas svētlaimes smaids. Dažreiz viņš strauji saslējās, pastiepa kāju uz priekšu; ij skaidrā piere, ij spožais skatiens, ko viņš pasvieda apkārt istabā, pauda lepnumu, dižumu un varas apziņu. Pianists reiz kļūdījās un uzsita nepareizu akordu. Muziķa sejā un visā augumā tas atbalsojās kā fiziskas sāpes. Uz mirkli viņš apstājās un bērnišķīgā niknumā, kāju piecirzdams, uzsauca: «Mol, cmoll!» Pianists izlaboja, Alberts aizvēra acis, pasmaidīja un, no jauna aizmirsis pats sevi, citus un visu pasauli, svētlaimīgi atdevās savai misijai.

Visi, kas Alberta spēles laikā atradās istabā, padevīgi klusēja un, šķiet, dzīvoja un elpoļa tikai ar viņa mūzikas skaņām.

Jautrais virsnieks nekustīgi sēdēja uz krēsla pie loga, pievērsis gridai nedzīvo skatienu, un grūti un reti ievilka elpu. Meičas, kā ūdeni mutē ieņēmušas, sēdēja gar sienām un tikai retumis ar atzinību, kas jau tuvojās neizpratnei, saskatījās savā starpā. Galīgajā, smaidošajā saimnieces sejā plaiksnījās bauda. Pianists ar acīm urbās Alberta sejā un, baiļodamies kļūdīties, kas izpaudās visā viņa saspriegtajā ķermenī, centās sekot mūziķim. Kāds no viesiem, kas bija vairāk iedzēris nekā citi, gulēja knupus uz dīvana un centās nekustēties, lai neliktu manīt savu satraukumu. Deļesovs pārdzīvoja nepierastas izjūtas. Viņa galvu žņaudza it kā kāds auksts loks, te savilkdamies šaurāks, te atlaizdamies vaļīgāks. Matu saknes kļuva jutīgas, šermuļi skrēja pa muguru uz augšu, kaut kas, kāpdams rīklē arvien augstāk un augstāk, kā ar sīkām adatiņām durstīja degunā un aukslējās, un asaras nemanot rasināja viņa vaigus. Viņš sapurinājās, centās tās nemanot apvaldīt un noslaucīt, bet arvien jaunas nāca to vietā un plūda viņam pār seju. Aiz kaut kāda savāda iespaidu samezglojuma jau vijoles pirmās skaņas aiznesa Deļesovu atpakaļ uz viņa agrās jaunības dienām. Viņš, kas nebija vairs nekāds jaunais, bet no dzīves paguris, novārdzināts cilvēks, pēkšņi sajutās kā septiņpadsmit gadus vecs radījums, pašapmierināti skaists, svētlaimīgi vientiesīgs, bērnišķīgi laimīgs. Viņš atcerējās pirmo mīlestību pret māsīcu rožainā kleitiņā, atcerējās pirmo atzīšanos liepu alejā, atcerējās nejauša skūpsta kvēli un neizprotamo jaukumu, atcerējās toreizējo apkārtējās dabas burvību un tās neuzminēto noslēpumainību. Viņa iztēlē, kas bija pievērsta pagājībai, nenoteiktu cerību miglājā ar nesaprotamām ilgām un neapšaubāmu ticību, ka iespējama visneiespējamākā laime, atzaigoja viņa. Visi tā laika dārgie, toreiz nevērtētie brīži cits pēc cita nāca atmiņā, bet nevis kā nenozīmīgi skrejošās tagadnes acumirkļi, bet kā paliekoši, pieaugoši un pārmetoši pagātnes tēli. Viņš saldās sāpēs vēroja tos un raudāja — raudāja nevis tādēļ, ka ir pagājis tas laiks, ko viņš varēja labāk izlietot (ja viņam piešķirtu šo laiku atpakaļ, viņš neņemtos to labāk nodzīvot), viņš raudāja tikai tādēļ, ka šis laiks ir pagājis un nekad vairs neatgriezīsies. Atmiņas pašas no sevis cēlās augšā, kamēr Alberta vijole runāja vienu un tikai vienu. Tā runāja: «Tev ir pagājis, uz mūžiem pagājis spēka, mīlestības un laimes laiks, pagājis un nekad vairs neatgriezīsies. Raudi par to, izraudi visas asaras, mirsti asarās par to laiku, — šī ir vienīgā pilnīgākā laime, kas tev vēl atlikusies.»

Uz pēdējās variacijas beigām Alberta seja bija kļuvusi sarkana, acis nedziestoši dega, pār vaigiem ritēja lielas sviedru lāses. Dzīslas uz pieres pietūka, viss augums kustējās arvien vairāk un vairāk, nobālušās lūpas vairs neaizvērās, un visa viņa būtne pauda jūsmīgu baudkāri.

Kaislīgā visa auguma atvēzienā un matus sapurinādams, viņš nolaida vijoli un ar lepna dižuma un laimes smaidu uzskatīja apkārtējos. Pēc tam viņa mugura salīka, galva nokārās, lūpas sakniebās, acis nodzisa, un viņš, it kā kaunēdamies pats no sevis, bikli atskatīdamies un mežģ'īgi kājas vilkdams, izgāja otrā istabā.

III

Kaut kas savāds notika ar visiem klātesošajiem, un kaut kas savāds bija jūtams nāves klusumā, kas iestājās pēc Alberta spēles. It kā ikviens gribēja un neprata izsacīt, ko tas viss te nozīmēja. Ko tas nozīmēja — šī gaišā un karstā istaba, krāšņās sievietes, rītausma logos, satrauktās asinis un aizlidojušo skaņu apskaidrības sniegums? Bet neviens pat arī nemēģināja izsacīt, ko tas nozīmē; gluži otrādi, nejuzdamies spējīgi pilnā mērā atdoties tam, kas viņiem atklāja jauno iespaidu, gandrīz visi sacēlās pret to.

— Bet viņš patiešām labi spēlē, — sacīja virsnieks.

— Apbrīnojami! — Deļesovs atbildēja, slepšus ar piedurkni noslaucīdams vaigus.

— Tomēr, kungi, laiks arī braukt, — mazliet atžirdzis, sacīja tas, kas gulēja uz dīvana. — Kungi, vajadzētu viņam ko iedot. Kas ir, sametīsim!

Alberts šajā laikā sēdēja viens pats otrā istabā uz dīvana. Elkoņiem atbalstījies pret kaulainajiem ceļgaliem, viņš sviedrainām, netīrām rokām bužināja matus un laimīgi smaidīja pats sev.

Naudu savāca bagātīgi, un Deļesovs uzņēmās to nodot Albertam.

No mūzikas tik spēcīgi un neparasti satrauktajam Deļesovam turklāt bija ienākusi prātā doma darit šim cilvēkam labu. Viņš iedomājās to paņemt pie sevis, apģērbt, pagādāt tam kādu vietu — vispār paglābt no līdzšinējā nožēlojamā stāvokļa.

— Kā ir, vai jūtat nogurumu? — Deļcsovs vaicāja, pienākdams tam klāt.

Alberts smaidīja.

— Jums ir īsta muziķa dāvanas, jums vajag nopietni nodarboties ar muziķu, spēlēt publikai.

— Es gribētu kaut ko iedzert, — Alberts teica, it kā no miega uzmodies.

Deļesovs atnesa vīnu, un muziķis kāri izdzēra divas glāzes.

— Cik lielisks vīns! — viņš teica.

— «Melancholija» ir jauks gabals, — sacīja Deļesovs.

— O, jā, jā, — smaidīdams atbildēja Alberts, — bet atvainojiet, es nezinu, ar ko man ir gods runāt, varbūt jūs esat grafs vai kņazs: vai nevarat aizdot man mazdrusciņ naudas? — Viņš brīdi klusēja. — Man nekā nav… esmu nabags. Es nevarēšu jums atdot.

Deļesovs nosarka, viņš jutās neomulīgi un steigšus atdeva mūziķim savākto naudu.

— Ļoti pateicos jums, — Alberts sacīja, naudu satverdams. — Bet tagad muzicēsim; es spēlēšu jums, cik vien gribat. Tikai iedzert kaut ko, iedzert, — viņš piebilda pieceldamies.

Deļesovs vēl atnesa vīnu un lūdza viņu nosēsties sev līdzās.

— Atvainojiet, ka es būšu atklāts pret jums, — Delosovs sacīja, — jūsu talants mani ļoti ieinteresēja. Man liekas, ka jūsu apstākļi nav nekādi spožie.

Alberts palūkojās te Deļesovā, te saimniecē, kas bija ienākusi istabā.

— Atļaujiet jums piedāvāt savus pakalpojumus, — Deļesovs turpināja. — Ja jums ir kādas grūtības un vajadzības, tad es ļoti priecātos, ja jūs uz laiku apmestos dzīvot pie manis. Es dzīvoju viens pats, un iespējams, ka varētu jums izpalīdzēt un būt noderīgs.

Alberts pasmaidīja un neko neatbildēja.

1Ko jūs netencināt, — sacīja saimniece un, galvu noraidoši purinādama, turpināja, griezdamās pie Deļesova. — Protams, tā no jums ir tīrā labdarība. Tikai es jums to gan neieteiktu.

— Sirsnīgi pateicos, — Alberts sacīja, ar mitrām rokām spiezdams Deļesova roku, — bet tagad gan muzicēsim, lūdzu.

Taču citi viesi jau bija sagatavojušies braukt projām, un, lai kā Alberts izmēģinājās tos pierunāt vēl palikt, visi izgāja priekštelpā.

Alberts atvadījās no saimnieces un, uzlicis galvā apdilušu platmali ar jo platām malām un uzmetis plecos vecu vasaras apmetni, kas bija tā vienīgais ziemas apģērbs, ar Delesovu reizē izgāja laukā.

Kad Deļesovs ar savu jauno paziņu iesēdās karietē un sajuta to nepatīkamo žūpas un netīrības smaku, kas nāca no muziķa, viņš sāka nožēlot izdarīto un pārmest sev bērnišķīgu mīkstsirdību un neapdomību. Turklāt viss, ko runāja Alberts, izklausījās tik muļķīgi un banali, un muziķis pats tik pēkšņi un nejauki noreiba svaigajā gaisā, ka Deļesovam kļuva pavisam pretīgi ap dūšu. «Ko es ar viņu lai tagad iesāku?» tas nodomāja.

Kad viņi bija braukuši kādu stundas ceturksni, Alberts apklusa, platmale novēlās viņam pie kājām, pats viņš saguma karietes stūrī un sāka krākt. Riteņi vienmuļi čirkstēja pa sasalušo sniegu; bālā rīta gaisma tik tikko vizēja caur aizsalušajiem logiem.

Deļesovs atskatījās uz savu līdzbraucēju. Tā garais, ar mēteli pārsegtais augums zvilnēja viņam blakus. Deļesovam likās, ka garā galva ar lielo, tumšo degunu visu laiku kustētos; bet, ciešāk ieskatījies, viņš ieraudzīja, ka tas, ko viņš bija turējis par degunu un seju, īstenībā bija tikai mati un ka īstā seja atradās zemāk. Viņš pieliecās un saskatīja Alberta sejas vaibstus. Pieres un mierīgi savilktās mutes daiļums no jauna pārsteidza Deļesovu.

Nervu paguruma, negulētās rīta stundas un dzirdētās mūzikas ietekmē Deļesovs, skatīdamies šai sejā, atkal aizklīda tajā svētlaimes pasaulē, kurā bija ieskatījies šonakt; atkal viņš atcerējās laimīgo un augstsirdīgo jaunības laiku, un viņš rimās nožēlot savu pašreizējo rīcību. Šajā brīdī viņš sirsnīgi un dedzīgi mīlēja Albertu un cieši noņēmās darīt tam labu.

IV

Otrās dienas rītā uzmodināts, lai ietu darbā, Deļesovs nepatīkamā izbrīnā ieraudzīja tos pašus savus vecos aizsegus, to pašu agrāko apkalpotāju un pulksteni uz galdiņa. «Ko gan citu es būtu gribējis redzēt, ja ne to pašu, ko diendienā redzu ap sevi?» viņš vaicāja pats sev. Te viņš atcerējās muziķa melnās acis un laimīgo smaidu; iztēlē pazibēja «Melancholijas» motivs un visa dīvainā pagājušā nakts.

Viņam tomēr nebija laika prātot par to, labi vai slikti izdarījis, ņemdams muziķi pie sevis. Ģērbjoties viņš domās jau pārredzēja un iedalīja laiku šāsdienas gaitām: paņēma papīrus, nodeva nepieciešamos rīkojumus mājā un steigdamies uzvilka šineli un galošas. Iedams garām ēdamistabai, viņš ieskatījās pa durvīm. Seju spilvenā iespiedis un izpleties, netīrā, saplēstā kreklā, Alberts gulēja cietā, nāvei līdzīgā miegā uz safjana dīvana, kur to līdz nesamaņai noreibušu vakar vakarā bija noguldījuši. «Kaut kas te nav labi,» Deļesovs neviļus nodomāja.

— Aizej, lūdzu, pie Boruzovskn un manā vārdā palūdz tam uz pāris dienām vijoli priekš viņa, — Deļesovs teica savam sulainim, — un, kad viņš uzmodīsies, pasniedz kafiju un iedod uzģērbt kaut ko no manas veļas un vecajām drēbēm. Vispār gādā par viņu. Es tevi lūdzu.

Atgriezies mājā vēlu vakarā, Deļesovs sev par brīnumu Albertu neatrada.

— Kur tad viņš? — tas prasīja sulainim.

— Tūlīt pēc pusdienām aizgāja, — skanēja atbilde, — paņēma vijoli un aizgāja; solījās gan pēc stundas būt atpakaļ, bet nav rādījies līdz pat štm laikam.

— Tad tā! Nepatīkami! — Deļesovs noteica. — Kā tad tu viņu tā aizlaidi, Zaciiar?

Zachars bija Pēterburgas sulainis, kas jau astoņus gadus kalpoja pie Deļesova. Būdams vientuļš vecpuisis, Deļesovs gribot negribot uzticēja viņam savus nodomus un labprāt noklausījās viņa domas par jebkuru savu pasākumu.

— Kā tad es drīkstēju viņu nelaist, — Zachars atbildēja, spēlēdamies ar sava pulksteņa karekli. — Ja jūs, Dmitrij Ivanovič, būtu man sacījis, lai es viņu aizturu, tad varēju jau viņam mājās pakavēt laiku. Bet jūs teicāt tikai par drēbēm.

— Tā! Nepatīkami! Nu, bet ko tad viņš te darīja, kamēr es biju projām?

Zachars nosmīnēja.

— To nu, Dmitrij Ivanovič, tiešām var saukt par mākslinieku. Līdzko pamodās, tā palūdza madeiru, pēc tam visu laiku noņēmās ar virēju un kaimiņu sulaini. Tāds jocīgs. Taču gaužām labs raksturs. Es viņam pasniedzu tēju, atnesu pusdienas, neko negribēja viens pats ēst, aicina un aicina mani klāt. Bet, kā viņš vijoli spēlē, tad nu tiešām gan var sacīt, ka tādu mākslinieku pat pie Izlera nav daudz. Tādu cilvēku vērts turēt. Kā viņš mums «Lejup pa māmuļu Volgu» nospēlēja, tiešām it kā cilvēks raudātu. Par daudz labi! Pat no visiem stāviem sanāca ļaudis priekšnamā paklausīties.

— Nu, bet tu taču apģērbi viņu? — kungs ievaicājās starpā.

— Kā tad ne; uzdevu viņam mugurā jūsu naktskreklu un savu mēteli uzvilku. Šitādam jau der palīdzēt, patiešām lāga cilvēks. — Zachars pasmaidīja. — Visu laiku man taujāja, kāda jums dienesta pakāpe, vai esot pazīšanās ar augstiem vīriem? Un cik jums dzimtcilvēku?

— Nu labi, tikai tagad gan vajadzēs sadzīt viņu rokā un turpmāk nedot neko dzert, citādi viņu vēl ļaunākā postā iedzīsim.

— Tas nu atkal ir taisnība, — Zachars ieteicās starpā, — var redzēt, ka veselība tam vārga, mums, redz, kungam bija uz mata tāds pats pārvaldnieks .

Deļcsovs, jau sen zinādams dzērāja pārvaldnieka dzīves stāstu, neļāva Zacharam to pabeigt un, norīkojis, lai sakārto visu naktij vajadzīgo, aizsūtīja vigu sameklēt un pārvest Albertu.

Viņš apgūlās gultā, nodzēsa sveci, bet ilgi nevarēja iemigt, visu laiku domādams par Albertu. «Kaut arī daudziem maniem paziņām tas varētu izlikties dīvaini,» Dcļesovs domāja, «taču tik reti atgadās, ka izdari kaut ko ne savā labā, tāpēc jāpateicas dievam, ka radusies šāda izdevība, un es to nelaidīšu garām. Izdarīšu visu, it visu izdarīšu, kas būs man pa spēkam, lai viņam palīdzētu. Var jau arī būt, ka viņš nemaz nav prātā jucis, bet iikai nodzēries? Un tas man nepavisam neiznāks dārgi: kur viens paēdis, tur pietiks arī otram. Lai pagaidām padzīvo vien pie manis, tad vēlāk sameklēsim viņam vietu vai sarīkosim koncertu, dabūsim viņu uz kājām, bet tālāk — gan jau tad redzēs.»

Pēc šādas izprātošanās viņu pārņēma patīkama pašapmierinātība.

«Patiešām, es neesmu gluži slikts cilvēks; pat nepavisam neesmu slikts,» viņš nodomāja. «Pat ļoti labs cilvēks, ja salīdzina ar citiem …»

Viņš jau bija tuvu iemigšanai, kad durvju atvēršanas troksnis un soļi priekšnamā izgaisināja viņa snaudu.

«Nu, saņemšu pastingrāk,» viņš nodomāja, «tā būs labāk; un man tas jādara.»

Viņš pazvanīja.

— Kas ir, vai pārvedi? — viņš vaicāja Zacharam.

— Nožēlojams cilvēks, Dmitrij Ivanovič, — Zachars teica, zīmīgi pakratījis galvu un aizvēris acis.

— Kas ir, vai piedzēries?

— Gaužām nevarīgs.

— Vai vijole pie viņa?

— Pārnesu, saimniece atdeva.

— Tad nu, lūdzu, nelaid viņu tagad pie manis, noliec gulēt un rīt tad nepavisam nelaid no mājas laukā.

Bet Zachars nepaguva vēl ne iziet, kad istabā jau bija ienācis Alberts.

V

— Vai jūs jau gribat gulēt? — smaidīdams sacīja Alberts. — Bet es biju tur, pie Annas Ivanovnas. Ļoti patīkami pavadīju vakaru: muzicējām, izsmējāmies, bija patīkama sabiedrība. Atļaujiet man iedzert glāzi, — viņš piebilda, satverdams ar roku uz galdiņa stāvošo karafi ar ūdeni, — tikai ūdeni gan ne.

Alberts bija tāds pats kā vakar: tas pats smaids acīs un uz lūpām, tā pati skaidrā, apgarotā piere un slābanie locekļi. Zachara mētelis viņam bija pašā laikā, naktskrekla tīrā, platā un mīkstā apkakle gleznaini ieskāva garo, balto kaklu, piešķirdama Albertam kaut ko sevišķi bērnišķīgu un nevainīgu. Viņš piesēdās uz Deļesova gultas malas un klusēdams ar līksmu un pateicīgu smaidu paraudzījās gulētājā. Deļesovs ieskatījās Albertam acīs un pēkšņi no jauna sajutās viņa smaida varā. Viņam vairs negribējās gulēt, viņš aizmirsa savu pienākumu būt stingram, gluži otrādi, viņam gribējās būt jautram, klausīties muziķu un kaut vai līdz rīta gaismai draudzīgi tērzēt ar Albertu. Deļesovs lika Zacharam atnest pudeli vīna, papirosus un vijoli.

— Tas, re, ir lieliski, — Alberts teica, — vēl agrs, muzicēsim, es jums spēlēšu, cik vien gribat.

Zachars ar redzamu patiku atnesa pudeli lafita, divas glāzes, vieglus papirosus, ko smēķēja Alberts, un vijoli. Taču pēc tam viņš pats nenolikās vis gulēt, kā viņam bija noteicis kungs, bet, cigāru aizsmēķējis, apsēdās blakus istabā.

— Labāk parunāsimies, — Deļesovs sacīja, mūziķim, kas tvēra jau pēc vijoles.

Alberts paklausīgi nosēdās uz gultas un atkal līksmi pasmaidīja.

— Ak jā, — viņš ieteicās, pēkšņi iesitis sev pa pieri un savilcis ziņkārīgu, norūpējušos seju. (Sejas izteiksme viņam arvien ievadīja to, ko viņš gribēja runāt.) — Atļaujiet pajautāt… — viņš mazliet apklusa, — vai tas kungs, kas vakar vakarā bija ar jums kopā tur… jūs viņu nosaucāt par N, vai tas ir slavenā N dēls?

— Dēls gan, — Deļesovs atbildēja, nekādi nespēdams aptvert, kādēļ tas varētu interesēt Albertu.

— Tā, tā, — pašapmierināti smaidīdams, teica muziķis, — es jau tūlīt pamanīju viņa manierēs tādu sevišķu aristokratismu. Man patīk aristokrati: viņos ir skaistums un elegance. Bet tas virsnieks, kas tik skaisti dejo, — viņš turpināja, — tas man ari ļoti iepatikās, tik jautrs un cēls. Tas, liekas, ir NN adjutants?

— Kurš? — Deļesovs vaicāja.

— Tas, kurš sagrūdās ar mani, kad mēs dejojām. Viņš, šķiet, ir lielisks cilvēks.

— Nē, viņš ir tukšs vējagrābslis, — Deļesovs noteica.

— Ai nē! — Alberts dedzīgi protestēja. — Viņā ir kaut kas ļoti ļoti patīkams. Un viņš ir ari labs muziķis, — Alberts vēl piebilda, — viņi spēlēja kaut ko no operas. Man sen neviens nav tā paticis.

— Jā, viņš spēlē labi, bet man nepatīk viņa spēle, — Deļesovs sacīja, vēlēdamies uzvedināt savu sarunas biedru izteikties par muziķu, — viņš nesaprot klasisko muziķu; Doniceti un Bellini — tā taču nav muziķa. Jūs droši vien tāpat domājat?

— Ai nē, nē, atvainojiet, — Alberts ierunājās ar izprotoša aizstāvja lēnprātību, — vecā muziķa ir — muziķa, un jaunā muziķa tāpat — muziķa. Arī jaunajā ir tik daudz neparasta skaistuma: kaut jel tā pati Somnambula?! Un Lūcijas fināls?! Un Šopēns?! Un Roberts?! Bieži esmu domājis, — viņš apklusa, acīm redzot, lai koncentrētu domas, — ja Bethovens būtu vēl starp dzīvajiem, tad tas raudātu, klausīdamies Somnambulu. Skaistums ir visur. Es Somnambulu pirmo reizi dzirdēju, kad šeit bija Viardo un Rubini, — tad gan bija tā, — viņš teica, acīm dzirkstījot un abām rokām tā žestikulējot, it kā rautu kaut ko sev no krūtīm ārā. — Vēl mazliet, nn tas nebūtu vairs panesams.

— Nu, bet kā jums patīk tagadējā opera? — Deļesovs ievaicājās.

— Bozio ir laba, ļoti laba, — Alberts atbildēja. — Ārkārtīgi gracioza, bet te gan neaizkustina, — viņš teica, rādīdams uz iekritušajām krūtīm. — Dziedātājai vajadzīga kaisles kvēle, bet tās viņai trūkst. Viņa gan iepriecina, bet sāpēs nemoka.

— Un kā Lablašs?

— Es viņu dzirdēju vēl Paiizē Seviļas bārddzinī; tad viņš bija lielisks, bet tagad jau vecs — viņš nevar būt mākslinieks, par vecu.

— Kas par to, ka vecs, tomēr labs morceaux d'ensemble— sacīja Deļesovs, kas allaž šādi vērtēja Lablašu.

— Kā, kas par to? — Alberts stingri iebilda. — Viņš nedrīkst būt vecs. Mākslinieks nedrīkst novecot. Māksla prasa daudz, bet vispirms — uguni! — viņš noteica, acīm dzirkstīdams un paceldams abas rokas uz augšu.

Un tiešām, kā kāda drausmīga iekšēja uguns versmoja no visa viņa auguma.

— Ak dievs! — viņš pēkšņi ieteicās. — Jūs nepazīstat Petrovu — mākslinieku?

— Nē, nepazīstu, — Deļesovs smaidīdams atbildēja.

— Kā man gribētos, lai jūs ar viņu iepazītos! Jums būtu bauda ar viņu sarunāties. Cik lieliski viņš saprot mākslu! Mēs ar viņu agrāk bieži sastapāmies pie Annas Ivangvnas, bet tagad viņa nez par ko saskaitusies uz to. Es ļoti gribētu, lai jūs ar viņu iepazītos. Tas ir liels liels talants.

— Vai viņš glezno? — Deļesovs vaicāja.

— Nezinu; nē, liekas, ka viņš bija mākslinieks akadēmijā. Kas viņam par dziļām domām! Kad viņš dažreiz runā, i id taisni jābrīnās. O, Petrovs ir liels talants, tikai viņš mīl pārāk jautru dzīvi. Tā, re, ir žēl, — smaidīdams piebilda Alberts. Pēc tam viņš piecēlās no gultas, paņēma vijoli un sāka uzskaņot.

— Vai jūs sen neesat bijis operā? — Deļesovs viņam vaicāja.

Alberts atskatījās un nopūtās.

— Ak, es jau vairs nevaru, — viņš teica, galvu saķerdams, un atkal apsēdās pie Deļesova.— Es jums teikšu, — viņš izrunāja gandrīz čukstus, — es nevaru tur iet, es nevaru tur spēlēt, man nekā nav, nekā — drēbju nav, dzīvokļa nav, vijoles nav. Nelāga dzīve! Nelāga dzīve! — viņš atkārtoja vairākas reizes. — Un kādēļ gan lai es tur eju? Kādēļ? Nevajag, — viņš smaidīdams teica. — Ai, «Dons Zuans»!

Un viņš iesita sev pa galvu.

— Tad aizbrauksim kādreiz kopā, — Deļesovs sacīja.

Neko neatbildējis, Alberts pielēca kājās, paķēra vijoli

un sāka spēlēt «Dona Zuana» pirmā cēliena finālu, savā valodā pauzdams operas saturu.

Deļesovam mati uz galvas slējās stāvus, kad Alberts spēlēja mirstošā komandora partituru.

— Nē, es nule nevaru speiēt, — Alberts teica, vijoli nolikdams, — esmu daudz dzēris.

Bet tūlīt pēc tam viņš piegāja pie galda, ielēja sev pilnu glāzi vīna, izdzēra to vienā rāvienā un nosēdās atkal uz gultas pie Deļesova.

Acu nenovērsdams, Deļesovs skatījās uz Albertu; tas retumis smaidīja, un tad smaidīja arī Deļesovs. Viņi abi klusēja; bet skatiens un smaids tos arvien ciešāk un ciešāk tuvināja vienu otram. Deļesovs juta, ka viņš arvien vairāk un vairāk mīl šo cilvēku, un tas viņam sagādāja neizprotamu prieku.

— Vai jūs esat bijis iemīlējies? — viņš pēkšņi ievaicājās.

Alberts dažus mirkļus padomāja, tad viņa sejā atplaiksnījās skumīgs smaids. Viņš pieliecās Deļesovam tuvu klāt un vērīgi ielūkojās viņam dziļi acīs.

— Kādēļ jūs man to jautājāt? — viņš čukstus noteica.

— Bet es jums visu izstāstīšu, jūs man iepatikāties, — viņš turpināja, mazlietiņ atskatījies. — Es jūs nekrāpšu, es jums izstāstīšu visu, kā tas notika, no paša sākuma. — Viņš apklusa, un viņa acis savādi, mežonīgi sastinga.

— Jūs zināt, ka es esmu prātā vājš, — viņš pēkšņi sacīja. — Jā, jā, — viņš turpināja, — Anna Ivanovna droši vien jums ir stāstījusi. Viņa visiem saka, ka es esot vājprātīgs! Tas nav tiesa, to viņa runā joka pēc, Anna Ivanovna ir laba sieviete, bet es patiešām kopš kāda laika nejūtos gluži vesels.

Alberts atkal apklusa un stingām, plati ieplestām acīm paskatījās uz tumšajām durvīm.

— Jūs vaicājāt, vai es esmu bijis iemīlējies? Jā, es biju iemīlējies, — viņš nočukstēja, uzacis uz augšu saraudams. — Tas notika sen, vēl tajā laikā, kad es biju darbā teātrī. Es gāju uz operu spēlēt otro vijoli, bet viņa brauca uz izrādēm un sēdēja litera benuarložas kreisajā pusē.

Alberts piecēlās un noliecās Deļesovam pie auss.

— Nē, kādēļ gan nosaukt tās vārdu, — viņš sacīja. — Jūs droši vien pazīstat viņu, visi viņu pazīst. Es klusēju un tikai skatījos uz viņu; es zināju, ka esmu tikai nabaga mākslinieks, bet viņa ir aristokrātiskā dāma. Es gaužām labi to zināju. Es tikai skatījos uz viņu un neko nedomāju.

Alberts brīdi klusēja atcerēdamies.

— Kā tas gadījās, es vairs neatceros; bet mani reiz uzaicināja ar vijoli akompanēt viņai. Nu, ko es, nabaga mākslinieks! — viņš teica, galvu šūpodams un smaidīdams. — Taču nē, es neprotu stāstīt, neprotu … — viņš piebilda, galvu rokās saķerdams. — Cik laimīgs es biju!

— Un jūs bieži tā gājāt pie viņas? — Deļesovs vaicāja.

— Vienu reizi, tikai vienu vienīgu reizi… bet es pats biju vainīgs, es pazaudēju galvu. Es nabaga mākslinieks, bet viņa aristokrātiskā dāma. Man nevajadzēja viņai neko teikt. Bet es pazaudēju galvu, es izdarīju muļķības. Un ar to pašu tad ari visam bija beigas. Petrovs man sacīja taisnību: būtu labāk bijis redzēt viņu tikai teātrī.

— Ko tad jūs tādu izdarījāt? — Deļesovs ievaicājās.

— Ai, pag, pag, es nevaru to stāstīt.

Un, rokām seju aizklājis, viņš kādu brīdi klusēja.

— Es orķestrī ierados vēlu. Mēs ar Petrovu tajā vakarā bijām dzēruši, un es jutos nomākts. Viņa sēdēja savā ložā un runājās ar ģenerāli. Es nezinu, kas tas bija par ģenerāli. Viņa sēdēja pie pašas malas, uzlikusi roku uz rampas; viņai bija balts tērps un ap' kaklu pērles. Viņa runāja ar to un skatījās uz mani. Divi reizes viņa paskatījās uz mani. Matu sasukājums tai bija, rau, šāds; es nespēlēju, bet stāvēju līdzās basam un skatījos. Un te nu ar mani pirmoreiz atgadījās kas savāds. Viņa uzsmaidīja ģenerālim un paskatījās uz mani. Es jutu, ka viņa runā par mani, un pēkšņi es ieraudzīju, ka atrodos nevis orķestri, bet ložā, stāvu viņai blakus un turu

•viņas roku ap šo vietu. Kas tas varēja būt? — brīdi klusējis, Alberts iejautājās.

— Tas nāk no satrauktās iztēles, — sacīja Deļesovs.

— Nē, nē… es tikai neprotu izstāstīt, — Alberts saviebdamies atbildēja. — Es jau toreiz biju nabags, bez dzīvokļa un, kad gāju uz teātri spēlēt, dažreiz paliku tur arī pārgulēt.

— Ko? Teātrī? Tumšā, tukšā zālē?

— Ak ko! Es no šīm muļķībām nebaidos. Ak jā, pag. Līdzko visi aizgāja no teatra, es devos uz to ložu, kur viņa bija sēdējusi, un gulēju tur. Tas bija mans lielākais prieks. Kas tās man tur bija par naktīm! Tikai vienu reizi man atkal uznāca. Naktī sāka daudz kas rādīties, bet es nevaru jums izstāstīt neko daudz. — Alberts, acis pievēris, skatījās uz Deļesovu. — Kas tas varēja būt? — viņš vaicāja.

— Savādi! — Deļesovs noteica.

— Nē, pag, pag! — viņš, tam pie auss čukstot, turpināja. — Es skūpstīju viņai roku, raudāju turpat viņai līdzās, daudz runāju ar viņu. Es Ieelpoju viņas parfimu smaržas, dzirdēju viņas balsi. Šajā vienā naktī viņa man daudz ko stāstīja. Pēc tam es paņēmu vijoli un sāku klusītēm spēlēt. Un es spēlēju lieliski. Bet man kļuva baigi. Es nebaidos no māņiem un neticu tiem; bet man kļuva baigi par savu galvu, — viņš teica, laipni smaidīdams un pieķerdams ar roku pie pieres, — par savu nabaga prātu man kļuva baigi: likās, ka te galvā man kaut kas sajucis. Varbūt tas arī nav nekas? Kādas ir jūsu domas?

Abi dažas minūtes klusēja.

Un3 wenn die Wolken sie verhьllen,

Die Sonne bleibt doch ewig klar,1

Alberts nodziedāja, klusu smaidīdams. — Vai nav tiesa? — viņš piebilda.

Ich auch habe gelebt und genossen.2

Ai! Kā vecais Petrovs jums to visu būtu izskaidrojis.

Deļesovs klusēdams ar šausmām skatījās uz satraukto un nobālušo Alberta seju.

— Vai jūs esat dzirdējis Juristu valsi? — muziķis pēkšņi iesaucās un, atbildi nenogaidījis, paķēra vijoli un sāka spēlēt jautru valsi. Pilnīgi aizmirsies un acīm redzot domādams, ka vesels orķestris spēlē viņam līdz, Alberts smaidīja, locījās, šļūkāja ar kājām un spēlēja lieliski.

— Ē, būs gana līksmots! — viņš noteica, pabeidzis spēlēt un pavēcinājis vijoli.

— Es iešu! — viņš sacīja, kad mazu brīdi bija pasēdējis klusēdams. — Bet vai jūs nenāksiet?

— Uz kurieni? — Deļesovs izbrīnījies vaicāja.

— Iesim atkal pie Annas Ivanovnas; tur ir jautri: troksnis, cilvēki, muziķa.

Pirmajā brīdī Deļesovs bija gandrīz vai gatavs gājējs. Tomēr attapies viņš sāka pierunāt Albertu, lai arī tas vairs neiet.

— Es tikai uz mazu brītiņu.

— Neejiet vis, tiešām gan.

Alberts nopūtās un nolika vijoli.

— Tātad palikt?

Viņš paskatījās vēl uz galdu (vīna nebija) un, novēlējis labu nakti, izgāja.

Deļesovs pazvanīja.

— Uzmani, bez manas ziņas neizlaid Alberta kungu nekur, — viņš piekodināja Zacharam.

VI

Oirā diena bija svinamā. Pamodies Deļesovs sēdēja viesistabā pie kafijas tases un lasīja grāmatu. Alberts blakus istabā vēl nekustējās.

Zachars piesardzīgi pavēra durvis un ieskatījās ēdamistabā.

— Ticat vai ne, Dmitrij Ivanovič, bet tā ij guļ uz kaila dīvana. Neko neļāvās uzklāt, nudien. Kā tīrais bērns. Patiešām mākslinieks!

Divpadsmitajā stundā aiz durvīm sadzirdēja krekstēšanu un klepu.

Zachars atkal iegāja ēdamistabā; un kungs dzirdēja viņu runājamies laipnā, bet Albertu atbildam vārgā, lūdzošā balsī.

— Nu, kas ir? — kungs apvaicājās Zacharam, kad tas bija iznācis.

— īgņā, Dmitrij Ivanovič; mazgāties negrib, tāds nošļucis. To vien lūdzas, lai dodot iedzert!

— Nē, ja jau reiz noņēmos, tad vajag izturēt raksturu, — pats sev noteica Deļesovs.

Un, nedevis rīkojumu pasniegt vīnu, viņš no jauna ķērās pie savas grāmatas, tomēr gribot negribot ieklausīdamies, kas notiek ēdamistabā. Tur nedzirdēja citu dzīvības pazīmju kā tikai retumis smagu, dziļu klepu un nospļaušanos. Bija pagājušas pāris stundas. Deļesovs saģērbās un pirms iziešanas no mājas nolēma palūkoties, ko dara jaunais kaimiņš. Alberts nekustīgi sēdēja pie loga, galvu rokās atspiedis. Viņš atskatījās. Seja viņam bija dzeltena, saviebta un ne vien skumja, bet dziļi nelaimīga. Viņš gan mēģināja kā apsveikdams pasmaidīt, bet seja vērtās vēl nelaimīgāka. Likās, ka viņš ir gatavs apraudāties. Ar pūlēm pacēlies, viņš palocījās.

— Ja varētu glāzīti vienkārša degvīna, — viņš lūdzoši teica, — es jūtos tik nespēcīgs … lūdzu!

— Kafija jūs labāk stiprinās. Es jums ieteiktu.

Alberta seja pēkšņi pazaudēja bērnišķīgo izteiksmi;

viņš aukstu, blāvu skatienu pavērās logā un ļengani atšļuka uz krēsla.

— Vai negribat brokastot?

— Nē, pateicos, nav ēstgribas.

— Ja jums iegribētos spēlēt vijoli, tad jūs mani ar to netraucēsiet, — Deļesovs teica, nolikdams vijoli uz galda.

Alberts paskatījās uz vijoli ar nievājošu smīnu.

— Nē, es esmu pārāk nespēcīgs, es nevaru spēlēt, — viņš sacīja un pastūma instrumentu tālāk no sevis.

Pēc tam, lai Deļesovs runāja ko runādams, gan piedāvādams iet izstaigāties, gan vakarā braukt uz teātri, viņš tikai pazemīgi klanījās un iecirtīgi klusēja. Deļesovs izgāja no mājas, devās vairākās vizitēs, viesos paēda pusdienas un pirms teatra iegriezās mājās, lai pārģērbtos un paraudzītos, ko dara muziķis. Alberts sēdēja tukšajā priekšiņā un, galvu rokās atspiedis, skatījās aizkurtās krāsns ugunī. Viņš bija tīri apģērbts, nomazgāts un sasukāts; tomēr viņa acis bija blāvas, nedzīvas un viss viņa izskats pauda vēl lielāku nespēku un vārgumu nekā no rīta.

— Vai jūs pusdienas ieturējāt, Alberta kungs? — Deļesovs vaicāja.

Alberts apstiprinoši pamāja ar galvu un, ieskatījies Deļesovam sejā, izbiedēti nolaida acis.

Deļesovu pārņēma neveiklums.

— Es nule kā runāju ar direktoru, — viņš sacīja, arī nolaizdams acis. — Viņš ar lielāko prieku jūs pieņemtu, ja atļausiet noklausīties jūsu spēli.

— Pateicos, es nevaru spēlēt, — Alberts noteica kā pie sevis un iegāja savā istabā, sevišķi klusu aiz sevis aizvērdams durvis.

Pēc dažām minūtēm durvju rokturis tikpat klusu pagriezās, un Alberts iznāca no savas istabas ar vijoli rokās. Uzmetis Deļesovam ļaunu un ātru skatienu, viņš nolika vijoli uz krēsla un atkal nozuda.

Deļesovs paraustīja plecus un pasmaidīja.

«Ko lai es vēl daru? Ko gan es tā būtu nogrēkojies?» viņš nodomāja.

— Nu, kā ir ar muziķi? — bija viņa pirmais jautājums, kad viņš vēlu vakarā atgriezās mājās.

— Slikti! — Zachars strupi un skanīgi atbildēja. — Visu laiku pūš vien, klepo un neko nerunā, tikai reizes piecas lūdzās, lai dodot degvīnu. Vienreiz es viņam arī iedevu. Bail, Dmitrij Ivanovič, ka citādi mēs viņu vēl pavisam postā aizlaidīsim. Tā jau ar to pārvaldnieku …

— Un vijoli nespēlē?

— Pat nepieskaras. Es arī to reizes divas viņam ienesu, bet viņš klusītēm paņem un iznes atpakaļ, — smaidot atbildēja Zachars. — Vai tad dzert neatjausiet vis dot?

— Nē, vēl nogaidīsim kādu dienu, redzēsim, kā būs. Bet ko viņš pašreiz dara?

— Aizbultējies viesistabā.

Deļesovs iegāja kabinetā, kur sameklēja dažas franču grāmatas un evaņģeliju vācu valodā.

— Noliec tās viņam rīt istabā un pielūko, ka neaizlaid pašu projām! — viņš sacīja Zacharam.

Nākamajā rītā Zachars ziņoja kungam, ka muziķis cauru nakti negulējis: tikai staigājis pa istabām, izmēģinājies piekļūt bufetei, atvērt skapi un durvis, bet viņš, kā to paredzēdams, bijis visu cieši noslēdzis. Zachars vēl stāstīja, ka, izlikdamies par iemigušu, viņš dzirdējis, ka Alberts tumsā viens pats pie sevis kaut ko dudinājis un vēcinājies rokām.

Alberts ar katru dienu kļuva drūmāks un klusāks. No Deļesova viņš, liekas, baidījās, un, to skatieniem krustojoties, viņa seja pauda slimīgu izbīli. Viņš neņēma rokās ne grāmatas, ne vijoli un neatbildēja uz jautājumiem, kad viņu uzrunāja.

Trešajā dienā pēc muziķa pārnākšanas pie Deļesova namatēvs pārradās mājās vēlu vakarā, noguris un saerrojies. Viņš augu dienu bija braukājis apkārt, nopūlēdamies ar darīšanām, kas šķita ļoti vienkāršas un viegli izdarāmas, un, kā tas bieži atgadās, par spīti visai centībai galu galā ne par soli nebija ticis uz priekšu. Turklāt arī, iegriezies klubā un pasēdējis pie vista spēles, viņš pazaudēja. Viss kopā bija sabojājis viņa omu.

— Nu, lai tad dievs ar viņu! — Deļesovs atbildēja Zacharam, kas pārstāstīja viņam par Alberta bēdīgo stāvokli. — Rīt es noprasīšu viņam skaidru un gaišu atbildi: vai viņš grib vai negrib palikt pie manis un sekot maniem padomiem? Ja ne — tad ari nevajag. Šķiet, ka es nu esmu izdarījis visu, ko varēju.

«Tad dari nu vēl labu cilvēkiem!» viņš domāja pats pie sevis. «Es viņa dēļ paciešu neērtības, turu dzīvoklī šo netīro radījumu, tā ka no rītiem nevaru pats savā mājā pieņemt svešāku cilvēku, rūpējos, skraidu apkārt viņa .dēļ, bet viņš raugās uz mani kā uz kādu ļaundari, kas sev par prieku ieslēdzis viņu krātiņā. Bet galvenais — pats savā labā negrib ne soli paspert. Un tādi viņi visi (šis «visi» attiecās uz cilvēkiem vispār un jo sevišķi uz tiem, ar kuriem tam nule bija saskare darīšanās). Un kas ar viņu notiek pašreiz? Par ko viņš domā un skumst? Skumst pēc izvirtības, no kuras es viņu izrāvu? Pēc pazemojuma, kurā viņš nīka? Pēc nabadzības, no kuras es viņu izglābu? Redzams, ka viņš jau ir tik dziļi pagrimis, ka viņam grūti nākas iejusties godīgā dzīvē …»

«Nē, tas bija bērnišķīgi darīts,» pats pie sevis nosprieda Deļesovs. «Kur nu man ķerties pie citu labošanas, labi, ja pats ar sevi tieku galā.» Viņš gribēja jau tūlīt uz vietas atlaist muziķi, bet, drusku padomājis, atlika to uz rītu.

Nakti Deļcsovu uzmodināja troksnis, ko sacēla priekšistabā apgāzts galds, balsis un soļi. Viņš iededzināja sveci un izbrīnā sāka klausīties.

— Uzgaidiet, es pateikšu Dinitrijam Ivanovičam! — runāja Zachars; Alberta balss dedzīgi murmināja kaut ko nesaprotamu. Deļesovs pielēca un ar sveci rokā izskrēja priekšistabā. Zachars naktsģērbā stāvēja pretī durvīm, Alberts platmalē un savā plānajā apmetnī grūda viņu prom no ārdurvīm un raudulīgā balsī kliedza:

— Jūs nevarat mani nelaist! Man ir pase, es no jums neko neaiznesu sev līdz! Jūs varat izkratīt mani! Es iešu pie policijmeistara!

— Atļaujiet, Dmitrij Ivanovič! — Zachars griezās pie kunga, turpinādams ar muguru aizsargāt durvis. — Viņš naktī piecēlās, atrada mana mēteļa kabatā atslēgu un izdzēra veselu karafi saldā šņabja. Vai tad tas ir labi darīts? Bet tagad grib iet projām. Jūs neatļāvāt, tāpēc jau es arī nevaru laist.

Deļesovu ieraudzījis, Alberts sāka uzmākties Zacharam vēl neatlaidīgāk.

— Neviens nevar mani aizturēt! Nav tiesību! — viņš kliedza, arvien vairāk un vairāk paceldams balsi.

— Zachar, atej pie malas! — Deļesovs sacīja. — Es jūs turēt negribu un nevaru, bet es ieteiktu jums palikt līdz rītam, — viņš vērsās pie Alberta.

— Neviens nevar mani aizturēt! Es iešu pie policijmeistara! — arvien skaļāk un skaļāk kliedza Alberts, griezdamies tikai pie Zachara un neskatīdamies uz Deļesovu. — Palīgā! — viņš pēkšņi iebļāvās nelabā balsī.

— Ko ta jūs tā kliedzat? Neviens taču jūs neaiztur, — Zachars teica, durvis atvērdams.

Alberts mitējās kliegt. «Neizdevās vis? Gribēja mani nomērdēt. Nē!» tas purpināja pie sevis, vilkdams galošas. Neatsveicinājies un turpinādams ņurdēt kaut ko nesaprotamu, viņš izgāja pa durvīm. Gaismu rādīdams, Zachars viņu pavadija līdz vārtiem un tad atgriezās.

— Paldies dievam, Dmitrij Ivanovič! Tā vēl nezin kas varēja lēkties, — viņš teica kungam, — arī tagad vēl jāpārskaita sudrablietas.

Deļesovs tikai papurināja galvu un neko neatbildēja. Viņš tagad spilgti atcerējās divus pirmos vakarus, ko bija pavadījis kopā ar muziķi, atcerējās bēdīgās dienas, kuras viņa vainas dēļ še bija nīcis Alberts, un, pats galvenais, atcerējās to saldo izbrīnās, mīlestības un līdzcietības sajaukumu, ko viņā ar pirmo acumirkli bija pamodinājis šis savādais cilvēks, un viņam kļuva tā žēl. «Un kas tagad notiks ar to?» viņš nodomāja. «Bez naudas, bez silta apģērba, viens pats nakts tumsā …» Viņš gribēja jau sūtīt Zacharu tam pakaļ, bet bija vēls.

— Vai laukā auksts? — Deļesovs vaicāja.

— Salst pa krietnam, Dmitrij Ivanovič, — Zachars atbildēja. — Es piemirsu jums ziņot, ka līdz pavasarim vēl vajadzēs piepirkt malku.

— Bet kā tad tu teici, ka pāri palikšot?

VII

Laukā tiešām pieturējās auksts, bet Alberts to nejuta, — viņu tā bija sakarsējis izdzertais vīns un strīds.

Uz ielas iznācis, viņš atskatījās un priecīgi saberzēja rokas. Iela bija tukša, bet garā lukturu rinda vēl mirgoja sarkanām ugunīm, debesis bija skaidras un zvaigžņotas. — Nu, ko? — muziķis noteica, pavērsdamies pret Deļesova dzīvokļa apgaismoto logu, un, rokas zem apmetņa sabāzis bikšu kabatās, uz priekšu salīcis, smagiem un ļodzīgiem soļiem aizgāja pa ielu uz labo pusi. Kājās un vēderā Alberts juta ārkārtīgu smagumu, galvā kaut kas šalca, kaut kāds neredzams spēks viņu mētāja no vienas puses uz otru, bet viņš tomēr gāja visu laiku uz priekšu Annas Ivanovnas dzīvokļa virzienā. Galvā viņam virmoja savādas, nesakarīgas domas. Te viņš atcerējās pēdējo strīdu ar Zacharu, te nez kādēļ jūru un savu pirmo ierašanos ar tvaikoni Krievijā, te laimīgo nakti, ko pavadīja kopā ar draugu bodītē, kurai viņš gāja garām; te pēkšņi viņa iztēlē sāka skanēt pazīstams motivs, un viņš atcerējās savas kaislības objektu un drausmīgo nakti teātrī. Bet par spīti nesakarībai visas šīs atmiņas tik dzīvi rosījās viņa iztēlē, ka, acis aizvēris, viņš nezināja, kas bija īstenībai tuvāks: vai tas, ko viņš darīja, vai tas, ko viņš domāja. Viņš neatmanīja un nejuta, kā kustējās viņa kājas, kā viņš streipuļodams atsitās pret sienu, kā skatījās sev apkārt un soļoja no ielas ielā. Viņš samanīja un juta tikai to, kas, fantastiski izmainīdamies un savīdamies savā starpā, karsēja viņa smadzenes.

Ejot pa Mazo Jūras ielu, Albertam aizmetās kāja un viņš paklupa. Uz mirkli atjēdzies, viņš ieraudzīja savā priekšā nez kādu milzīgu, diženu celtni un gāja tālāk. Pie debesīm neredzēja ne zvaigžņu, ne blāzmas, ne mēness, lukturu arī nebija, bet visi priekšmeti bija skaidri saskatāmi. Celtne slējās augšup ielas galā, tās logos spīdēja ugunis, bet šīs ugunis trīsuļoja kā atspīdums. Celtne auga Alberta priekšā arvien skaidrāk un skaidrāk, arvien tuvāk un tuvāk. Bet, līdzko Alberts iegāja pa platajām durvīm, ugunis izgaisa. Iekšā bija tumšs. Vientuļie soļi skanīgi atbalsojās zem velvēm, un kaut kādas ēnas slīdēdamas bēga no viņa, kad viņš tuvojās. «Kādēļ es še ienācu?» Alberts nodomāja, bet kāda neatvairāma vara dzina viņu uz priekšu milzīgās zāles dziļumā … Tur pacēlās kaut kāds paaugstinājums, un ap to klusēdami stāvēja nez kādi mazi cilvēciņi. «Kas tas tāds, kas te runās?» Alberts vaicāja. Neviens neatbildēja, tikai kāds viņam norādīja uz paaugstinājumu. Uz ta jau stavēja garš, izdilis cilvēks ar spurainiem matiem un raibā halatā. Alberts tūdaļ pazina savu draugu Petrovu. «Cik savādi, ka viņš ir šeit!» Alberts nodomāja. «Nē, brāļi!» Petrovs runāja, uz kādu norādīdams. «Jūs nesapratāt cilvēku, kas dzīvoja jūsu vidū, jūs viņu nesapratāt! Tas nebija pērkams mākslinieks, ne mechanisks izpildītājs, ne ārprātīgais, ne zudis cilvēks. Viņš bija ģēnijs, liels mūzikas ģēnijs, kas gāja bojā jūsu vidū neievērots un nenovērtēts.» Alberts tūdaļ pat saprata, par ko runāja viņa draugs, bet, nevēlēdamies to mulsināt, aiz kautrības nodūra galvu.

«Kā salmiņš viņš sadega tai svētajā ugunī, kam mēs visi kalpojam,» balss turpināja, «bet viņš piepildīja visu to, kam dievs viņu bija sūtījis; tādēļ arī viņš jāsauc par lielu cilvēku. Jūs varējāt viņu nicināt, mocīt, pazemot,» balss turpināja skaļāk un skaļāk, «bet viņš bija, ir un būs nesalīdzināmi pārāks par jums visiem. Viņš ir laimīgs un labs. Viņš visus vienlīdz mīl vai nicina, kas ir viens un tas pats, bet kalpo tikai tam, kam jūtas aicināts no augšas. Viņš mīl tikai skaistumu, vienīgo ne* apšaubāmo vērtību pasaulē. Jā, tāds viņš ir! Krītiet visi viņa priekšā ceļos!» tas skaļi iekliedzās.

Bet zāles pretējā pusē klusu ierunājās cita balss. «Es negribu mesties viņa priekšā uz ceļiem,» runāja balss, kurā Alberts tūdaļ pazina Deļesovu. «Ar ko gan viņš ir tik liels? Un kāpēc mums jālokās viņa priekšā? Vai tad viņš izturējās godīgi un taisnīgi? Vai viņš darīja labu sabiedrībai? Vai mēs gan nezinām, kā viņš aizņēmās naudu un neatdeva, kā viņš aiznesa sava biedra mākslinieka vijoli un ieķīlāja?… («Žēlīgais dievs, kā viņš to visu zina!» Alberts nodomāja, vēl zemāk nodurdams galvu.) Vai mēs gan nezinām, kā viņš glaimoja visniecīgākajiem cilvēkiem, glaimoja tiem naudas dēļ?» Deļesovs turpināja. «Vai mēs nezinām, kā viņu izmeta no teatra? Kā Anna Ivanovna gribēja viņu nodot policijai?» («Žēlīgais dievs, tas viss ir taisnība, bet aizstāvi mani,» izrunāja Alberts, «tu vienīgais zini, kāpēc es to darīju!»)

«Rimstieties, kaunieties,» atkal ierunājās Petrova balss. «Kādas jums tiesības apvainot viņu? Vai jūs dzīvojāt viņa dzivi? Izbaudījāt viņa jūsmas brīžus? («Taisnība, taisnība!» Alberts čukstēja.) Māksla ir cilvēka varenības augstākā izpausme. Tā tiek dota retiem izredzētiem un paceļ viņus tādos augstumos, kur galva reibst un grūti paturēt to skaidru. Mākslā, tāpat kā ikvienā cīņā, ir varoņi, kas atdevuši visu savai misijai un aizgājuši bojā, mērķi nesasniedzot.»

Petrovs apklusa, bet Alberts pacēla galvu un skaļi iesaucās: «Taisnība, taisnība!» Bet viņa balss izdzisa bez skaņas.

«Uz jums tas neattiecas,» mākslinieks Petrovs viņam bargi uzsauca. «Jā, pazemojiet, niciniet viņu,» tas turpināja, «tomēr starp mums visiem viņš ir tas labākais un laimīgākais!»

Svētlaimīgi klausīdamies šajos vārdos, Alberts neizturēja, piegāja pie drauga un gribēja to noskūpstīt.

«Vāķies, es tevi nepazīstu,» Petrovs noraidīja, «staigā vien, ka nepaliec pusceļā …»

— Skat, kā piesūcies! Nepaliec pusceļā! — sargs nosauca uz stūra.

Alberts apstājās, saņēma visus spēkus un, cenzdamies negrīļoties, iegriezās šķērsielā.

Līdz Annai Ivanovnai bija atlikušies tikai daži soļi. No viņas nama priekšiņas krita gaisma pagalma sniegā, pie vārtiņiem stāvēja kamanas un karietes.

Ledaini aukstām rokām pie margām pieķerdams, viņš uzskrēja pa kāpnēm un piezvanīja.

Apmiegojusies kalpones seja parādījās lodziņā un dusmīgi paskatījās uz Albertu. «Nevar!» viņa uzsauca. «Nav vēlēts ielaist,» un aizcirta lodziņu. Mūzikas skaņas un sieviešu balsis atskanēja līdz kāpņu telpai. Alberts nosēdās uz grīdas, atspieda galvu pret sienu un aizvēra acis. Šai pašā mirklī ar jaunu sparu viņu satvēra drūzmaini nesakarīgu, bet savā starpā radniecīgu viziju viļņi un aiznesa kaut kur turp, brīvajā un jaukajā sapņojumu pasaulē. «Jā, viņš ir labākais un laimīgākais!» neviļus atkārtojās viņa iztēlē. Aiz durvīm dzirdēja polkas skaņas. Ari tās teica to pašu, ka viņš ir labākais un laimīgākais. No tuvējās baznīcas atplūda zvanu skaņas, un arī tās runāja: «Jā, viņš ir labākais un laimīgākais.» — «Bet es ieiešu atkal zālē,» Alberts iedomājās, «Petrovam ir vēl daudz daudz ko man sacīt.» Zālē vairs neviena nebija, bet Petrova vietā uz paaugstinājuma stāvēja pats Alberts un pats spēlēja uz vijoles visu to, ko agrāk bija runājusi balss. Bet vijole bija dīvaina: visa no tīra stikla. Un, lai tā skanētu, to vajadzēja aptvert abām rokām un lēni spiest pie krūts. Vijoles skaņas bija tik maigas un dzidras, kādas Alberts vēl nekad nebija dzirdējis. Jo ciešāk viņš spieda pie krūtīm vijoli, jo līksmāk un jaukāk viņam bija. Jo skaļākas kļuva skaņas, jo straujāk izklīda ēnas un caurspīdīgā gaismā gaišākas atmirdzēja zāles sienas. Tomēr vijoli vajadzēja spēlēt ar gaužām lielu piesardzību, lai to nesaspiestu. Alberts spēlēja stikla instrumentu visai uzmanīgi un labi. Viņš spēlēja tādus gabalus, kurus, viņš to juta, neviens un nekad vairs nedzirdēs. Viņš jau sāka pagurt, kad cita tālīna un dobja skaņa izklaidējot skāra viņa dzirdi. Tā bija zvana skaņa, bet arī tā teica vārdu «jā», zvans dimdināja kaut kur tālumā un augstumā: «Viņš jums liekas nožēlojams, jūs to nicināt, bet viņš ir labākais un laimīgākais! Neviens nekad vairs nespēlēs šo instrumentu.»

Šie pazīstamie vārdi Albertam uzreiz likās tik gudri, jauni un patiesīgi, ka viņš rimās spēlēt un, cenzdamies nekustēties, pacēla rokas un acis pret debesīm. Viņš sajutās skaists un laimīgs. Kaut gan zālē neviena nebija, Alberts izrieza krūtis taisni un, galvu lepni pacēlis, stāvēja uz paaugstinājuma tā, lai visi varētu viņu redzēt. Pēkšņi kāda roka liegi pieskārās viņa plecam; viņš atskatījās un krēslainajā gaismā ieraudzīja sievieti. Tā skumji raudzījās uz viņu un noliedzoši papurināja gafvu. Viņš tūdaļ saprata, ka tas, ko viņš darīja, ir slikti, un viņam kļuva kauns pašam par sevi. «Uz kurieni tad?» viņš tai vaicāja. Tā vēlreiz ilgi un cieši noskatījās uz viņu un skumji nolieca galvu. Šī bija tā, tiešām tā, kuru viņš mīlēja, un arī ģērbs bija tas pats, uz pilnīgā, baltā kakla vizēja pērles, un daiļās rokas atsegtas pāri elkonim. Viņa saņēma to pie rokas un veda laukā no zāles. «Izeja ir otrā pusē,» Alberts sacīja, bet viņa neatbildējusi pasmaidīja un izveda to laukā. No zāles sliekšņa Alberts ieraudzīja mēnesi un ūdeni. Tomēr ūdens nebija vis apakšā, kā tas parasts, un mēness nevizēja augšā: balts loks vienā vietā, kā tas parasts. Mēness un ūdens bija kopā un it visur — gan augšā, gan apakšā, gan sānos un visapkārt viņiem abiem. Alberts kopā ar viņu ienira mēnesī un ūdenī un saprata, ka tagad viņš drīkst apskaut to, kuru mīlēja vairāk par visu pasaulē; viņš apskāva to un sajuta pārvarīgu laimi. «Vai tikai tas nav sapnis?» viņš vaicāja sev. Taču nē, tā bija īstenība, tā bija vairāk nekā īstenība: tā bija īstenība un atmiņas. Viņš juta, ka tā neizsakāmā laime, ko viņš baudīja šajā brīdī, ir jau pagājusi un nekad vairs neatgriezīsies. «Par ko tad es raudu?» viņš tai vaicāja. Klusēdama tā skumji paskatījās uz viņu. Alberts saprata, ko viņa ar to gribēja teikt. «Bet kā tad tā, ja es esmu dzīvs,» viņš izrunāja. Neko neatbildēdama, viņa nekustīgi skatījās uz priekšu. «Tas ir šausmīgi! Kā lai viņai ieskaidro, ka es esmu dzīvs,» ar drausmām nodomāja Alberts. «Žēlīgais dievs! Es taču esmu dzīvs, jel saprotiet mani!» viņš čukstēja.

«Viņš ir labākais un laimīgākais,» balss runāja. Bet kaut kas arvien spēcīgāk un spēcīgāk spieda Albertu. Vai tas bija mēness un ūdens, viņas skavas vai asaras, to viņš nezināja, bet juta, ka nepagūs izteikt visu, kas vajadzīgs, un ka drīz viss beigsies.

Divi viesi, iznākdami no Annas Ivanovnas nama, uzgrūdās pie sliekšņa gulošajam Albertam. Viens no tiem iegāja atpakaļ un izsauca saimnieci.

Tas taču ir bezdievīgi, — viņš sacīja, — tā jūs varat cilvēku nosaldēt.

— Ak, atkal tas pats Alberts, — skat, kur nosēdies, — saimniece atbildēja. — Annuška! Noguldiet viņu kaut kur istabā, — tā uzrunāja kalponi.

— Bet es taču esmu dzīvs, kāpēc tad mani apbedīt? — Alberts murmināja tai laikā, kad viņu bezjūtīgu nesa iekšā.

1858. g. 28. februāri

TRĪS NĀVES

Stāsts

I

i ja rudens. Pa lielceļu airiem rikšiem brauca divas ekipāžās. Pirmajā karietē sēdēja divas sievietes. Viena bija kundze, vāja un bāla. Otra — istabene, tukla, spīdīgi sārtu seju. īsie, sausie mati līda laukā no noplukušās cepures, sarkana roka caurā cimdā tos steidzīgi kārtoja. No augstajām, raibu lakatu apsegtajām krūtīm dvesa veselība, žiglās, melnās acis gan raudzījās pa logu uz garām slīdošajiem laukiem, gan nedroši kavējās pie kundzes, gan nemierīgi vērās karietes kaktos. Istabenes deguna priekšā šūpojās pie tīkla piestiprināta kundzes cepure, klēpī gulēja kucēns, viņas kājas bija augstu saceltas u& dažādajām kastēm, kas stāvēja uz grīdas un, atsperēm kratot un rūtīm džinkstot, tikko dzirdami klabēja līdz^.

Salikusi rokas uz ceļgaliem un aizvērusi acis, kundze vārīgi šūpojās spilvenos, kas bija aizbāzti viņai aiz muguras, un, mazliet saviebusies, šad tad aizturēti ieklepojās. Galvā vīņai bija balta nakts aubīte un zils lakatiņš, sasiets ap maigo, bālo kaklu. Taisnais celiņš, pazuzdams zem aubītes, sadalīja uz pusēm gaišos, cieši saglaustos un saziestos matus, un šā platā celiņa bālganā āda šķita sausa un nedzīva. Apvītuši, mazliet iedzeltenā āda vaļīgi apņēma smalkos, skaistos sejas pantus un sārtojās uz vaigiem un vaigu kauliem. Lūpas bija sausas un nemierīgas, retās skropstas neizliektas, un vilnas ceļa tērps taisnās krokās sedza iekritušās krūtis. Lai gan acis bija aizvērtas, kundzes seja pauda nogurumu, nervozitāti un aprastas ciešanas.

Sulainis, savā atzveltnī atlaidies, snauda uz bukas, pasta puisis, žirgti klaigādams, dzina nosvīdušu, lielu zirgu četrjūgu, paretam atskatīdamies uz otru kučieri, kas klaigāja pakaļējā kalešā. Platas līdztekus sliedes līdzeni un ātri iegūla ceļa kaļķainajos dubļos. Debesis bija pelēkas un saltas, mikla migla sijājās uz laukiem un ceļa. Karietē bija smacīgi, oda pēc odekolona un putekļiem. Slimā pavirzīja atpakaļ galvu un lēni atvēra acis. Tās bija lielas, spulgas un skaistā, tumšā krāsā.

— Atkal, — viņš teica ar glezno, vājo roku nervozi atgrūzdama istabenes salopa malu, kas tik tikko skāra viņas kāju; un viņas mute slimīgi savilkās. Matrjoša ar abām rokām pievāca salopu, pacēlās uz savām stiprajām kājām un nosēdās tālāk. Viņas svaigo seju pārklāja spilgts sārtums. Slimnieces skaistās, tumšās acis alkatīgi sekoja istabenes kustībām. Kundze ar abām rokām atspiedās sēdeklī un arī gribēja piecelties, lai nosēstos augstāk, bet pietrūka spēka. Viņas lūpas savilkās un visa seja sašķiebās bezspēcīgas, ļaunas ironijas izteiksmē. «Kaut jel tu man palīdzētu! … Ak! Nevajag! Es pati varu, tikai neliec aiz manis nez kādus tur savus maisus, esi tik laipna! … Un labāk jau neaiztiec, ja neproti!» kundze aizvēra acis un atkal, ātri plakstus pacēlusi, paskatījās uz istabeni. A^atrjoša, viņā raudzīdamās, kodīja sarkano apakšlūpu. Smaga nopūta cēlās no slimās krūtīm, taču nopūta nebeigusies pārgāja kāsā. Viņa novērsās, saviebās un ar abām rokām tvēra pie krūtīm. Kad kāss pārgāja, viņa atkal aizvēra acis un joprojām sēdēja nekustīgi. Kariete un kaleša iebrauca ciemā. Matrjoša izvilka resno roku no lakata apakšas .un pārmeta krustu.

— Kas tur ir? — kundze jautāja.

— Stacija, kundze.

— Ko tad tu met krustu, es jautāju?

— Baznīca, kundze.

Slimniece pagriezās uz loga pusi un sāka lēni mest krustus, ar platām acīm raudzīdamās uz lielu lauku baznīcu, gar kuru patlaban brauca viņas kariete.

Kariete un kaleša reizē apstājās pie stacijas. No kalešas izkāpa slimās sievietes vīrs un ārsts un piegāja pie karietes.

— Kā jūs jūtaties? — ārsts jautāja, pulsu taustīdams.

— Nu, kā, dārgā, vai neesi nogurusi? — vīrs jautāja franciski. — Vai negribi izkāpt?

Matrjoša, sainīšus pievākuši, spiedās kaktā, lai netraucētu sarunāties.

— Nekas, kā parasti, — slimā atteica. — Es nekāpšu laukā.

Vīrs, brīdi pastāvējis, iegāja stacijas ēkā. Matrjoša, izlēkusi no karietes, uz pirkstgaliem pa dubļiem aizskrēja līdz vārtiem.

— Ja es jūtos slikti, tas nav iemesls, lai jū? neēstu brokastis, — mazliet pasmaidījusi, slimā teica ārstam, kas stāvēja pie loga.

«Nevienam no viņiem nav dajas gar mani,» viņa noteica pati pie sevis, tiklīdz ārsts, lēniem soliem atgājis no viņas, skriešus uzskrēja pa stacijas kāpnēm. «Viņiem labi un tāpēc vienalga. Ak mans dievs!»

— Nu, Eduard Ivanovič, — vīrs teica, sagaidīdams ārstu, un ar jautru smaidu berzēja rokas, — es liku atnest lādi ar uzkodām, ko jūs par to domājat?

— Var, — atbildēja ārsts.

— Nu, ko viņa saka? — vīrs nopūzdamies jautāja, balsi klusinot un uzacis paceļot.

— Es teicu: viņa nekādā ziņā nevar aizbraukt līdz Italijai, — lai nu dievs dotu līdz Maskavai. It sevišķi pa šo ceļu.

— Ko tad lai dara? Ak mans dievs! Mans dievs! — vīrs aizsedza acis ar roku. — Dod šurp! — viņš pievērsās kalpam, kas nesa lādi.

— Vajadzēja palikt, — ārsts atbildēja, plecus paraustīdams.

— Bet sakiet, — ko gan es varēju darīt? — vīrs atteica. — Es taču izlietoju visu, lai viņu attu/ētu; es runāju gan par naudu, gan par bērniem, kuri mums jāpamet, gan par manu darbu — viņa neko negrib dzirdēt.

Viņa iztēlojas dzīvi ārzemēs, it kā būtu vesela. Bet pateikt, kādā viņa stāvoklī, — tas taču nozīmētu viņu nogalināt.

— Viņa taču ir jau nogalināta, jums tas jāzin, Vasilij Dmitrič. Cilvēks nevar dzīvot, ja viņam nav plaušu, un plaušas no jauna neizaug. Skumji, smagi, bet ko lai dara? A'lans un jūsu uzdevums padarīt viņas beidzamās dienas pēc iespējas mierīgākas. Te vajadzīgs garīdznieks.

— Ak mans dievs! Nu saprotiet taču manu stāvokli, ja man jāatgādina par pēdējo vēlēšanos. Lai notiek kas notikdams, bet es viņai to neteikšu. Jūs taču zināt, cik viņa laba …

— Tomēr pamēģiniet pierunāt, lai viņa paliek līdz ziemas ceļam, — ārsts teica, nozīmīgi šūpodams galvu, — citādi ceļā var klāties ļauni…

— Aksjuša, ei, Aksjuša! — spiedza stacijas uzrauga meita, galvu jakā vīstīdama un mīdīdamās uz dubļainajām viīļtuves lievenēm. — Iesim Širkinas lielmāti skatīties; runā, ka ar krūšu kaiti vedot uz ārzemēm. Es vēl nekad neesmu redzējusi, kā izskatās, kad piemeties dēla mais.

Aksjuša izskrēja uz kāpnēm, un abas, rokās saķērušās, likās pa vārtiem laukā. Soļus palēninājušas, viņas pagāja garām karietei un ieskatījās pa nolaisto logu. Slimā pagrieza uz meiču pusi galvu, bet, pamanījusi viņu ziņkārību, savilka uzacis un novērsās.

— Ak tu mī un žē! — teica stacijas uzrauga meita, žigli atskatīdamās. — Kāda apbrīnojama skaistule bija, bet kas tagad? Taisni briesmas. Vai redzēji, vai redzēji Aksjuša?

— Jā, kāda vāja! — piebilda Aksjuša. — Iesim vēl paskatīties, it kā pa ceļam uz aku. Re, aizgriezusies prom, bet es redzēju. Cik žēl, Maša.

— Un kādi dubļi! — AAaša atteica; un abas aizskrēja atpakaļ uz vārtiem.

«Laikam es izskatos briesmīgi,» slimā domāja. «Kaut jel ātrāk, ātrāk tiktu uz ārzemēm, tur es drīz atlabšu.»

— Kā tu jūties, dārgā? — virs jautāja, pieiedams pie karietes un košļādams kumosu.

«Vienmēr viens un tas pats jautājums,» slimā nodomāja, «bet pats ēd!»

— Nekas, — viņa izdvesa caur zobiem.

— Vai zini, dārgā, es baidos, tev braukšana tādā sliktā laikā var nākt par ļaunu, un Eduards IvaniČs arī saka. Vai mums negriezties atpakaļ?

Viņa dusmīgi klusēja.

— Laiks uzlabosies, varbūt iestāsies ziemas ceļš, un tev arī būtu labāk; tad mēs visi kopā varētu braukt.

— Piedod. Ja es tevi visu laiku nebūtu klausījusi, es tagad jau būtu Berlinē un gluži vesela.

— Ko lai dara, mīlulīt, nebija iespējams, tu zini. Bet, ja tagad tu mēnesi paliktu mājās, tu labi atspirgtu; e3 nokārtotu savas darīšanas, un arī bērnus mēs paņemtu …

— Bērni veseli, bet es ne.

— Bet saproti taču, dārgā, ka šai nelāgajā laikā, ja tev ceļā kļūst ļaunāk… tad vismaz mājās.

— Ko tad, ko mājās?… Nomirt mājās? — slimā iekaisusi atbildēja. Bet vārds nomirt, redzams, viņu izbiedēja, viņa jautājoši, it kā lūgdamās paskatījās vīrā. Viņš nolaida acis un klusēja. Pēkšņi slimās mute bērnišķīgi saviebās, un asaras sāka plūst viņai no acīm. Vīrs aizsedza seju ar kabatas lakatiņu un klusēdams atgāja no karietes.

— Nē, es braukšu, — slimā teica, pacēla acis uz debesīm, salika rokas un sāka čukstēt nesakarīgus vārdus. — Mans dievs! Par ko tad? — viņa runāja un asaras plūda vēl vairāk. Viņa ilgi un kvēli lūdza dievu, bet krūtīs tāpat sāpēja un spieda; debesis, lauks un ceļš joprojām bija pelēki un drūmi, un tā pati rudens migla ne straujāk, ne lēnāk, bet arvien vēl tāpat sijājās uz ceļa dubļiem, uz jumtiem, uz karieti un uz pasta puišu kažokiem; viņi sarunājās spēcīgām, jautrām balsīm, smērēja karietes riteņus un jūdza zirgus

II

Zirgi bija iejūgti; taču pasta puisis kavējās. Viņš iegāja pasta puišu istabā. Tur bija tumšs, gaiss karsts, smacīgs un smags, oda pēc ceptas maizes, kāpostiem un aitādām. Daži pasta puiši atradās istabā, virēja rosījās ap krāsni, uz tās ar aitādām apsegts gulēja slimnieks.

— Tēvoci Hvedor! Paklau, tēvoci Hvedor, — teica jauns pasta puisis kažokā, ar pātagu aiz jostas, ienākdams istabā un vērsdamies pie slimā.

— Ko tu, sluņķi, Fedjkam uzplijies? — kāds pasta puisis atsaucās. — Pavej, tevi karietē gaida.

— Gribu zābakus paprasīt; manējie noplīsuši, — puisis atbildēja, atmezdams matus un sakārtodams cimdus aiz jostas. — Guļ, vai? Ei, tēvoc Hvedor! — viņš atkārtoja, pieiedams pie krāsns.

— Ko tade? — atskanēja vārga balss, un ruda, vāja seja pārliecās pār krāsns malu. Plata, novājējusi un bāla roka, apaugusi spalvām, vilka svārku pār kaulaino plecu netīrā kreklā, — Dod padzerties, brāl! Ko tev vajag?

Puisis pasniedza kausiņu ar ūdeni.

— Nu re, Fedja, — viņš teica, mīdīdamies uz vienas vietas, — tev tak jauno zābaku tagad nevajag; atdod man, tak jau, rasi, nestaigāsi.

Vājinieks, ar gurdo galvu pieplacis pie spīdīgā kausa un mērcēdams retās, nokarenās ūsas tumšajā ūdenī, slimīgi un kāri dzēra. Viņa savēlusies bārda bija netīra, iekritušās, nespodrās acis ar pūlēm raudzījās puiša sejā. Padzēries viņš gribēja pacelt roku, lai noslaucītu slapjās lūpas, bet nejaudāja un noslaucījās svārka piedurknē. Klusēdams un caur degunu smagi elpodams, viņš raudzījās puisim tieši acīs, spēkus kopodams.

— Kazi, vai neesi kādam jau apsolījis, — puisis teica, — tas nu gan velti. Laukā slapjdraņķis, bet man jāvadā; tad es arī domāju savā prātā: sak, paprasīšu Fedjkam zābakus, viņam, rasi, nevajadzēs. Ja nu tev pašam vajadzīgi, tad saki…

Slimā krūtīs kaut kas sāka klunkstēt un čerkstēt; viņš noliecās un rīstījās neizkāsējamā kakla kāsā.

— Kur t' nu šim vajadzēs, — negaidīti dusmīgi pār visu istabu sāka tarkšķēt virēja, — otru mēnesi no krāsns neratišas zemē. Pavej, kā teš, man pašai klausoties vien iekšas sāp. Kur t' viņš zābakus liks? Jaunos zābakos tak neglabās. Bet laiks jau nu būtu, piedod, ak kungs, manus vārdus. Pavej, kā teš. Vajadzētu vai nu pārvietot uz citu istabu, vai kur citur! Dzird, esot tādas slimnīcas pilsētā; bet kas tad šitā par kārtību — aizņēmis visu kaktu un nekust. Nekur pagriezties. Un tad vēl tīrību prasa.

— Klau, Serjoga! Ej sēdies savā vietā, kungi gaida, — durvis pavēris, sauca pasta uzraugs.

Serjoga gribēja iet, atbildi nenogaidījis, bet slimais kāsa laikā ar acīm lika saprast, ka grib ko teikt.

— Tos zābakus tu, Serjoga, ņem, — viņš teica, kāsu apspiedis un drusku atguvies. — Tikai, klau, akmeni noliec, kad nomiršu, — viņš sēkdams piebilda.

— Paldies, tēvoc, tad es ņemšu, bet akmeni nudien uzlikšu.

— Nu, puiši, dzirdējāt? — slimais to vien varēja izteikt, atkal noliecās lejup un sāka rīstīties.

— Labs ir, dzirdējām, — teica kāds pasta puisis. — Ej, Serjoga, sēdies, paskat — atkal jau uzraugs skrien. Re, tur jau tā slimā Širkinas lielmāte.

Serjoga ātri norāva savus cauros, nesamērīgi lielos zābakus un pasvieda zem sola. Tēvoča Fjodora jaunie zābaki bija tieši laikā, un Serjoga, uz viņiem skatīdamies, devās uz karieti.

— Ekur vareni zābaki! Do šu, noziedīšu, — teica pasta puisis ar sareni rokā tobrīd, kad Serjoga, kāpdams uz bukas, saņēma grožus. — Par velti atdeva!

— Skaifd, vai? — Serjoga atbildēja, pieceldamies un sakārtodams garā svārka stērbeles ap kājām. — Aiziet! Ek jūs, mīlīši! — viņš uzsauca zirgiem, pātadziņu pavēcinādams; un kariete un kaleša ar braucējiem, somām un pekelēm sāka ātri ripot pa slapjo ceļu un pazuda pelēkajā rudens miglā.

Slimais pasta puisis palika smacīgajā istabā uz krāsns, neizkāsējies ar pūlēm pagriezās uz otriem sāniem un apklusa.

Līdz pašam vakaram istabā nāca iekšā un gāja ārā, ēda, — bet slimo nedzirdēja. Pirms gulētiešanas virēja uzkāpa uz krāsns un pār viņa kājām sniedzās pēc kažoka.

— Tu uz mani neskaisties, Nastasja, — slimais teica, — drīz vien atbrīvošu to tavu kaktu.

— Labi jau, labi, ko nu tur, — Nastasja nomurmināja. — Kas tad tev sāp, tēvoc? Tu pasaki.

— Visas iekšas izsāpējušas. Dievs zina kas.

— Kazi, arī rīkle sāp, kad kāsē?

— Visur sāp. Mana pēdējā stundiņa klāt — tā ja. Vai, vai, vai! — slimais vaidēja.

— Apsedz jel kājas, lūk, tā, — Nastasja teica, apsegdama viņu ar svārkiem un nokāpdama no krāsns.

Nakti istabā vāji spīdēja maza lampiņa. Nastasja un kādi desmit pasta puiši, skaji krākdami, gulēja uz grīdas un lāvām. Tikai slimais vāji krekstēja, kāsēja un grozījās uz krāsns. Ap rītu viņš pilnīgi apklusa.

— Kādu savādu sapni es nupat redzēju, — virēja staipīdamās runāja otrā rītā, gaismiņai austot. — Redzu, it kā tēvocis Hvedors nokāpis no krāsns un aizgājis malku cirst. Dod, Nastja, viņš saka, es tev palīdzēšu; bet es viņam: kur nu tev malku cirst; bet viņš saķer cirvi un nu tik skalda un skalda tik ātri, ka skaidas vien lec. Ko tad, es saku, tu tak biji slims. Nē, viņš saka, esmu vesels, un, kā sāk vicināt, tā mani bailes pārņēma. Es iekliedzos un pamodos. Vai tik nebūs nomiris? Tēvoc Hvedor! Ei, tēvoc!

Fjodors neatsaucās.

— Nudien, vai tik nebūs nomiris? Jāiet paraudzīt, — pamodies teica viens no pasta puišiem.

Vājā, ar rudām spalvām klātā roka, kas nokarājās no krāsns, bija auksta un bāla.

— Jāiet pateikt uzraugam — kazi, miris, — pasta puisis teica.

Tuvinieku Fjodoram nebija — viņš bija no citas puses. Otrā dienā viņu paglabāja jaunajā kapsētā aiz birzs, un Nastasja vairākas dienas visiem stāstīja par sapni, ko redzējusi, un par to, ka viņa pirmā iedomājur sies, vai tikai tēvocis Fjodors nav beigts.

III

Atnāca pavasaris. Pa slapjajām pilsētas ielām starp mēsliem klātajiem ledus gabaliem čaloja steidzīgi strauti; ļaudis uz ielām bija ģērbušies spilgtās drēbēs un skaļi trieca. Dārziņos aiz sētām kokiem brieda pumpuri, un to zari tikko jaušami šūpojās spirdzinošajā vējā. Visur pilēja un traucās dzidras palāses… Zvirbuļi juceklīgi čivināja un laidelējās, savus mazos spārnus vēcinādami. Saules pusē uz sētām, namiem un kokiem viss kustējās un mirgoja. Priecīgas, jaunas šķita debesis, zeme un cilvēku sirdis.

Uz kādas galvenās ielas liela kungu nama priekšā bija izklāti svaigi saimi; namā dzīvoja tieši tā smagā slimniece, kas steidzās uz ārzemēm.

Pie aizvērtām istabas durvīm stāvēja slimās vīrs un paveca sieviete. Uz dīvana, acis nolaidis, sēdēja garīdznieks un turēja kaut ko ietītu epitrahilā. Kaktā atzveltnes krēslā bija atlaidusies sirmgalve — slimās māte un rūgti raudāja. Blakus stāvēja istabene ar tīru mutautu, gaidīdama, vai vecītei tā neievajadzēsies; otra ar kaut ko ierīvēja vecītes deniņus un, aubīti pacēlusi, pūta dvašu uz sirmās galvas.

— Ak, dieva dēļ, mīļā, — vīrs teica pavecajai sievietei, kas stāvēja ar viņu pie durvīm, — viņa tā uzticas jums, jūs tā protat ar viņu runāt, pierunājiet viņu, dārgā, ejiet taču. — Viņš gribēja jau atvērt durvis, bet māsīca viņu atturēja, pielika vairākas reizes lakatiņu pie acīm un sapurināja galvu.

— Nu, tagad laikam es vairs neizskatos noraudājusies, — viņa teica un, pati atvērusi durvis, iegāja istabā.

Vīrs bija' stipri uztraukts un šķita pilnīgi apjucis. Viņš gribēja doties pie vecītes; bet, dažus soļus paspēris, pagriezās, pārgāja pār istabu un pienāca pie mācītāja. Mācītājs paskatījās uz viņu, pacēla uzacis uz augšu un nopūtās. Biezā, iesirmā bārdiņa arī saslējās un nolaidās.

— Mans dievs! Mans dievs! — vīrs teica.

— Ko lai dara? — nopūzdamies teica mācītājs, un atkal viņa uzacis un bārdiņa saslējās uz augšu un nolaidās.

— Arī māmiņa šeit! — vīrs teica gandrīz izmisušā balsī. — Viņa to nepārcietīs. Tik ļoti ļoti mīlēt kā viņa … es nezinu. Kaut jel jūs, tētiņ, pamēģinātu viņu nomierināt un pierunātu aiziet prom no šejienes.

Mācītājs piecēlās un piegāja pie sirmgalves.

— Mātes sirds jau gan tas lielākais dārgums, — viņš teica, — tomēr dievs ir žēlīgs.

Vecītes seja pēkšņi sāka raustīties, un viņai uznāca histēriskas žagas.

— Dievs ir žēlīgs, — mācītājs turpināja, kad viņa mazliet nomierinājās. — Es jums teikšu, manā draudzē bija kāds slimnieks, daudz vājāks par Marju Dmitrijevnu, un — ko jūs domājat — vienkāršs cilvēks viņu īsā laikā izdziedēja ar mājas līdzekļiem. Un tas cilvēks tagad ir Maskavā. Es teicu Vasilijam Dmitrijevičam — varētu pamēģināt. Vismaz slimajai būtu mierinājums. Dievam viss iespējams.

— Nē, viņa vairs nav dzīvotāja, — vecīte atbildēja, — vai tad dievs viņas vietā labāk nevarēja mani pieņemt. — Un histēriskās žagas tā pieņēmās, ka viņa Iekrita nemaņā.

Slimās vīrs aizsedza seju ar rokām un izskrēja no istabas.

Gaitenī pirmais viņam pagadījās ceļā sešus gadus vecais zēns, kas ar visu sparu centās panākt mazo māsiņu.

— Ko tad ar bērniem darīt, vai viņus nevedīs pie mātes? — aukle jautāja.

— Nē, viņa negrib tos redzēt. Tas viņu uztrauks.

Zēns uz brīdi apstājās, vērīgi tēvam acīs lūkodamies,

pēkšņi piespēra ar kāju un, jautri klaigādams, aizskrēja tālāk.

— Viņa ir mūsu melnis, tēti! — zēns iesaucās, rādīdams uz māsu.

Pa to laiku otrā istabā māsīca sēdēja pie slimnieces un ar veiklu mēli centās viņu sagatavot domām par nāvi. Ārsts pie otra loga maisīja dzērienu.

Slimā baltā ģērbā, spilvenos grimdama, sēdēja gultā un klusēdama raudzījās uz māsīcu.

— Ak manu draudziņ, — viņa teica, to negaidīti pārtraukdama, — nesagatavojiet mani. Neturiet mani par bērnu. Esmu kristīgs cilvēks. Es visu zinu. Zinu, ka man nav daudz atlicis dzīvot, zinu, ja mans vīrs būtu agrāk mani klausījis, es būtu Itālijā un varbūt — pat droši vien — būtu vesela. To visi viņam teica. Bet, ko lai dara, redzams, tā dievs gribēja. Mēs visi esam grēcīgi, es to zinu; bet ceru uz dieva žēlastību; visiem tiks piedots, droši vien visiem tiks piedots. Es cenšos sevi izprast. Art man bija daudz grēku, draudziņ. Toties, cik esmu pārcietusi! Centos pacietīgi panest savas ciešanas …

— Tad pasaukt tētiņu, mīļā? Pēc svētā vakariņa jums būs vēl vieglāk, — māsīca teica.

Slimā palocīja galvu par zīmi, ka piekrīt.

— Dievs, piedod man, grēciniecei! — viņa nočukstēja.

Māsīca izgāja un pamāja mācītājam.

— Viņa ir eņģelis! — māsīca ar asarām acīs teica vīram. Tas sāka raudāt, garīdznieks iegāja istabā, vecīte vēl joprojām bija bez samaņas, un priekšistabā kļuva gluži kluss. Pēc piecām minūtēm garīdznieks iznāca pa durvīm un, epitrahilu noņēmis, saglauda matus.

— Paldies dievam, viņa tagad mierīgāka, — tas teica, — vēlas jūs redzēt.

Māsīca un vīrs iegāja iekšā. Slimā klusi raudāja, skatīdamās uz svētbildi.

— Apsveicu tevi, mana dārgā! — vīrs teica.

— Pateicos! Cik man labi kļuva, kādu neizprotamu saldini tagad jūtu, — slimā runāja, un viegls smaids rotājās uz viņas plānajām lūpām. — Cik dievs žēlīgs! Vai nav tiesa, viņš ir žēlīgs un visuvarens? — Un viņa atkal alkatīgā lūgšanā asaru pilnām acīm raudzījās svētbildē.

Tad pēkšņi slimā it kā ko atcerējās. Viņa ar zīmēm pasauca vīru.

— Tu nekad negribi izdarīt to, ko es lūdzu, — viņa teica vājā un īgnā balsī.

Vīrs, kaklu izstiepis, padevīgi klausījās.

— Kas ir, dārgā?

— Cik reizes es esmu teikusi, ka ārsti neko nesaprot; ir taču vienkāršas dziednieces, viņas izārstē… Lūk, tētiņš teica … tepat dzīvojot… Aizsūti pakaļ.

— Kam tad pakaļ, dārgā?

— Mans dievs! Neko negrib saprast!… — Un slimniece saviebās un aizvēra acis.

Ārsts, piegājis pie viņas, saņēma roku. Pulss sita arvien vājāk un vājāk. Viņš pamirkšķināja vīram. Slimā pamanīja to un izbijusies atskatījās. Māsīca novērsās un sāka raudāt.

— Neraudi, nemoci sevi un mani, — slimā teica, — tas atņem man beidzamo mieru.

— Tu esi eņģelis! — māsīca teica, viņai roku skūpstīdama.

— Nē, skūpsti te, tikai mirušiem skūpsta roku. Ak dievs! Ak dievs!

Tajā pašā vakarā slimā jau bija mirusi, un viņas miesas gulēja zārkā lielā nama zālē. Lielajā istabā ar aizvērtām durvīm sēdēja tikai psalmotājs un caur degunu vienmuļā balsī lasīja Dāvida dziesmas. Spilgta vaska sveču gaisma no augstiem sudraba svečturiem krita uz mirušās bālo pieri, uz smagajām, vaska bālajām rokām un sastingušām līķauta krokām, kas baismīgi slējās virs ceļgaliem un kāju pirkstiem. Psalmotājs, savus vārdus nesaprazdams, vienmuļi lasīja, un vārdi klusajā istabā dīvaini skanēja un dzisa. Paretam no tālas istabas atlidoja bērnu balsu skaņas un viņu soļu dipoņa.

«Tu apslēp savu vaigu, tad tie iztrūkstas,» dziesma pauda, «tu atņem viņiem dvašu, tad tie mirst un paliek atkal par pīšļiem. Tu sūti savu garu, tad tie top radīti, un tu atjauno zemes seju. Tā kunga godība paliek mūžīgi.»

Mirušās seja bija skarba, mierīga un cēla. Ne tīrajā, aukstajā pierē, ne cieši sakniebtajās lūpās nekas nekustējās. Viņa šķita pati uzmanība. Bet vai »viņa vismaz tagad saprata šos cēlos vārdus?

IV

Pēc mēneša uz aizgājējas kapa uzcēla akmens kapliču. Uz pasta puiša kapa kopas vēl arvien nebija akmens, un tikai gaiši zaļa zāle klāja uzkalniņu, kas vienīgais norādīja, ka kādreiz dzīvojis cilvēks.

— Tas būs liels grēks, Serjoga, — reiz teica stacijas virēja, — ja tu Ilvedoram akmeni nenopirksi. Visu laiku teici: ziema, ziema, — bet kāpēc tad tagad vārdu neturi? Es tak dzirdēju. Viņš jau vienreiz nāca lūgt; nenopirksi, vēlreiz atnāks, sāks žņaugt.

— Nu, vai tad es atsakos, — Serjoga atbildēja, — es akmeni nopirkšu, kā jau teicu, nopirkšu, par pusotra rubja nopirkšu. Nemaz neesmu aizmirsis, bet vajag tak atvest. Kā gadīsies būt pilsētā, tā atvedīšu.

— Būtu jel krustu uzlicis, tā gan, — iebilda vecs vedējs, — citādi, nudien, nav labi. Zābakus tu tak valkā.

— Kur tad viņu ņemt, to krustu? Vai no pagales, vai, iztēsīsi?

— Ko nu tu runā. No pagales neiztēsīsi, paņem cirvi un aizej tā agrāk uz birzi, gan iztēsīsi. Osi, vai, nocērt. Būs krusts labu labais. Citādi vēl mežsargs ar šņabi jādzirda. Par katru nieku dzirdīt, kur to lai ņem. Re, es nesen bomi salauzu, jaunu nocirtu — tādu varenu, neviens ne vārda neteica.

Agri no rīta, tikko gaismiņā, Serjoga paņēma cirvi un devās uz birzi.

Visu sedza salta, bālgana, saules neapspīdēta vēl ritošas rasas sega. Austrumi tikko jaušami skaidrojās, izplatot vāju gaismu vieglu mākoņu klātajās debesīs. Ne zāles stiebriņš lejā, ne lapa koka augšējos zaros nekustējās. Tikai retas spārnu vēdas koku biezoknī vai čabēšana zālē šad tad iztraucēja meža klusumu. Pēkšņi dīvains, dabai svešs troksnis atskanēja un pamira meža malā. Bet atkal atskanēja troksnis un vienmērīgi atkārtojās lejā pie kāda nekustīga koka stumbra. Kāda galotne dīvaini iedrebējās, tās sulīgās lapas kaut ko čukstēja, un sarkankrūtītis, kas sēdēja uz zara, ar švīkoņu reizes divas pārlidoja un, astīti skurinādams, nosēdās uz cita koka.

Lejā cirvis dimdēja dobjāk un dobjāk, sulīgās, baltās skaidas lidoja rasotajā zālē, un starp cirtieniem atskanēja viegls brīkšķis. Koks nodrebēja visā garumā, saliecās un ātri atliecās, iztrūcies svārstīdamies uz savas saknes. Uz mirkli viss apklusa, bet koks atkal sasvērās, tā stumbrā atkal atskanēja brīkšķis, un, zarus lauzdams,

lapas nokāris, tas nogāzās ar galotni uz mitrās zemes. Cirvja un solu troksnis apklusa. Sarkankrūtītis iesvilpās un uzlaidās augstāk. Tā spārnu skartais zars brīdi pašūpojās un ar visām savām lapām aprima tāpat kā citi. Koki vēl priecīgāk dižojās jaunajā plašumā ar saviem nekustīgajiem zariem.

Pirmie saules stari, izspraukušies cauri vieglajam mākonim, iemirdzējās debesīs un apņēma zemi. Ieplakās plandījās miglas vāli, rasa mirguļodama ieņirbējās zālē un lapotnē, caurspīdīgie, bālganie mākonīši steidzīgi izklīda debess zilgmē. Putni mudžinājās biezoknī un kā negudri vidžināja kaut ko laimīgu; sulīgās lapas priecīgi un mierīgi sačukstējās galotnēs, un dzīvo koku lapas lēni, vareni šūpojās pār mirušo, zemē noplakušo koku.

ĢIMENES LAIME

.

PIRMĀ DAĻA

I

Mēs valkājām sēru tērpus, jo rudenī bija nomirusi māte, un dzīvojām visu ziemu uz laukiem tikai ar Katju un Soņu vien, Katja bija vecs mājas draugs, guver1 nante, kura savā laikā izauklējusi mūs visus un kuru es atcerējos un mīlēju kopš pašas agrās bērnības. Soņa bija mana jaunākā māsa. Drūmu un skumīgu ziemu mēs aizvadījām mūsu vecajā Pokrovskas mājā. Laiks pieturējās auksts, vējains, tā ka sniega kupenas sadzina pāri logiem; tie gandrīz pastāvīgi bija aizsaluši un nespodri, un gandrīz cauru ziemu mēs nekur negājām un nebraucām. Reti kāds iegriezās pie mums; un, ja kāds arī atbrauca, tad tas tomēr nevairoja jautrību un prieku mūsu mājā. Visiem bija bēdīgas sejas, visi runāja klusu, it kā baidīdamies kādu uzmodināt, neviens nesmējās, tikai nopūtās un bieži raudāja, skatīdamies uz mani un it īpaši uz mazo Soņu, kurai bija mugurā melna kleitiņa. Mājā vēl arvien it kā juta nāves dvesmu; gaiss bija pilns skumju un nāves šausmu. Māmuļas istaba stāvēja noslēgta, un man metās baigi un tomēr kaut kas vilktin vilka ieskatīties šai aukstajā un tumšajā istabā, kad es, gulēt iedama, gāju tai garām.

Man toreiz bija septiņpadsmit gadu, un savas nāves gadā māmuļa bija gribējusi pārcelties uz dzīvi pilsētā, lai mani ievestu sabiedrībā. Mātes zaudējums man sagādāja dziļas bēdas, bet, jāatzīstas, šīm bēdām piejaucās ari izjūta, ka es, jauna un skaista, kā visi man apgalvoja, nu jau otru ziemu esmu spiesta veltīgi nonīkt lauku vientulībā. Uz ziemas beigām šī vientulības uzdvestā grūtsirdības un vienkārši garlaicības sajūta saasinājās tik tālu, ka es negāju laukā no istabas, neatvēru klavieres un neņēmu grāmatu ne rokā. Kad Katja lūkoja mani pierunāt, lai es daru šo vai to, mana atbilde vienmēr skanēja: negribas, nevaru, bet kāda iekšēja balss man teica — kāpēc? Kāpēc kaut ko darīt, kad veltīgi iet zudumā manas dzīves labākais laiks? Kāpēc? Bet uz šo «kāpēc» nebija citas atbildes kā tikai asaras.

Man stāstīja, ka es esot novājējusi un kļuvusi neglītāka pa šo laiku, bet tas man bija gluži vienaldzīgi. Kāpēc? Priekš kā? Man šķita, ka būšu spiesta pavadīt visu savu mūžu šajā vientuļajā kaktā nevarīgā grūtsirdībā, ko uzveikt man vienai pašai nebija ne spēka, ne arī vēlēšanās. Uz ziemas beigām Katja sāka bažīties manis dēļ un nolēma katrā ziņā mani vest uz ārzemēm. Tomēr, lai to izdarītu, bija vajadzīga nauda, bet mēs gandrīz nezinājām, kas mums palicis pēc mātes nāves, un ik dienas gaidījām aizbildni, kuram vajadzēja atbraukt un izkārtot mūsu turpmāko dzīvi.

Aizbildnis atbrauca martā.

tt Tad nu paldies dievam! — Katja reiz pateica, kad es kā ēna, neko nedarīdama, neko nedomādama un nevēlēdamās, sliju apkārt, — Sergejs Michailičs ieradies, atsūtīja apvaicāties par mums un solījās atbraukt uz pusdienām. Tu, mana Mašečka, sapurinies, — viņa piebilda, — citādi, ko viņš par tevi lai domā? Viņš jūs visus tā mīlēja.

Sergejs Michailičs bija tuvs mūsu kaimiņš un nelaiķa tēva draugs, kaut arī daudz jaunāks par to. Viņa atbraukšana ne tikvien grozīja mūsu plānus un darīja iespējamu aizbraukšanu no laukiem, bet es jau no bērnības biju pieradusi mīlēt un cienīt Sergeju Michailieu, un Katja, mudinot mani sapurināties, bija uzminējusi, ka no visiem paziņām tieši viņš ir tas, kura acīs parādīties nevēlamā gaismā man būtu vissāpīgāk. Turklāt es, tāpat kā visi mājas ļaudis, sākot ar Katju un viņa krustmeitu Soņu un beidzot ar kučieri, mīlējām viņu aiz paraduma; man viņš bija vēl sevišķi nozīmīgs kāda vārda dēļ, ko māmuļa reiz bija izmetusi, man klātesot. Viņa bija sacījusi, ka vēlētos, lai man būtu tāds vīrs. Toreiz tas man izlikās pārsteidzoši un pat nepatīkami; manu sapņu varonis izskatījās gluži citāds. Mans varonis bija slaids, sausnējs, bāls un skumjš. Sergejs Michailovičs turpretī nebija vairs nekāds jaunais, gara auguma, drukns un, kā man šķita, arvien jautrs; tomēr ar visu to šie māmuļas vārdi aizķērās manā iztēlē, un vēl pirms sešiem gadiem, kad man bija vienpadsmit gadu un viņš uzrunāja mani ar tu, rotaļājās ar mani un iesauca mani par meitenltivijoliti, man dažreiz ar bailēm bija sev jāvaicā, — ko es iesākšu, ja viņam pēkšņi ienāks prātā mani apprecēt?

Sergejs Michailovičs atbrauca pirms pusdienām, kuras Katja bija pakuplinājusi ar krēma kūkām un spinātu mērci. Es redzēju pa logu, kā viņš piebrauca mazās kamaniņās, bet, tikko viņš bija nogriezies ap stūri, es iesteidzos viesistabā un gribēju izlikties, ka nepavisam neesmu viņu gaidījusi. Tomēr, sadzirdējusi priekšistabā kāju dipoņu, viņa skaļo balsi un Katjas soļus, es nenocietos un pati izgāju viņam pretim. Turēdams Katju aiz rokas, viņš skaļi runāja un smaidīja. Mani ieraudzījis, viņš apstājās un kādu laiciņu skatījās manī nesveicinādams. Man kļuva neveikli, un es jutu, ka! nosarkstu.

— Ai! Vai tiešām tā esat jūs? — viņš teica savā apņēmīgajā un vienkāršajā tonī, noplātīdams rokas un pienākdams man klāt. — Kā gan var tā pārmainīties! Kā jūs esat izaugusi! Te tev nu bija vijolīte! Jūs esat kļuvusi īsta roze.

Viņš saņēma savā lielajā rokā manējo un paspieda tik cieši, godīgi, gandrīz vai sāpīgi. Es domāju, ka viņš noskūpstīs man roku, un jau paliecos uz viņa pusi, bet viņš vēlreiz paspieda man roku un ar savu stingro un jautro skatienu ieskatījās man dziļi acīs.

Es nebiju viņu redzējusi sešus gadus. Viņš bija stipri pārmainījies; novecojis, kļuvis tumšāks sejā, uzaudzējis vaigu bārdu, kas viņam nemaz nepiestāvēja; bet tādas pašas bija palikušas vienkāršās manieres, atklātā, godīgā, lieliem vilcieniem veidotā seja, gudrās, spožās acis un laipnais, it kā bērnišķīgais smaids.

Pēc piecām minūtēm viņš nebija vairs viesis, bet kļuva par savējo, pašu cilvēku mums visiem, pat apkalpotājiem, kuri, kā bija redzams no viņu uzmanīgās pakalpības, jo sevišķi priecājās par viņa atbraukšanu.

Viņš nepavisam neizturējās tā kā kaimiņi, kas, mūs apmeklēdami pēc māmuļas nāves un sēdēdami pie mums, uzskatīja par vajadzīgu tikai klusēt un raudāt; viņš, gluži otrādi, bija runīgs, jautrs un ne vārda nebilda par māmuļu, tā ka sākumā šī vienaldzība no tik tuva cilvēka puses man izlikās savāda un pat nepieklājīga. Tomēr vēlāk es sapratu, ka tā nebija vis vienaldzība, bet gan sirsnība, un jutos pateicīga par to.

Vakarā Katja nosēdās viesistabā pie galda parastajā vietā, kā tas bija māmuļas laikā, lai ielietu tēju; mēs ar Soņu apsēdāmies viņai blakus; vecais Grigorijs atnesa viesim kaut kur uzieto, tēva atstāto pīpi, un viņš kā agrākos laikos sāka staigāt pa istabu turp un atpakaļ.

— Ja tā padomā, cik daudz drausmīgu pārmaiņu noticis šai mājā! — viņš noteica apstādamies.

— Jā, — ar nopūtu sacīja Katja un, patvārim vāciņu uzlikusi, paskatījās uz aizbildni, jau gatava apraudāties.

— Jūs, es domāju, atceraties savu tēvu? — viņš pievērsās man.

— Maz gan, — es atbildēju.

— Bet cik labi jums tagad būtu ar viņu! — tas klusu noteica un domīgi skatījās uz manu pieri. — ,Es jūsu tēvu ļoti mīlēju! — viņš piebilda vēl klusāk, un man šķita, ka viņa acis kļuvušas spožākas.

— Un tad dievs vēlēja arī viņai aiziet] — ieteicās Katja un tūliņ pat uzklāja servjeti tējkannai, sameklēja lakatiņu un sāka raudāt.

— Jā, drausmīgas pārmaiņas notikušas šai mājā,— viņš aizgriezies atkārtoja. — Soņa, parādi savas rotaļlietas! — viņš piebilda pēc kāda brītiņa un izgāja no zāles. Kad viesis bija izgājis, es asaru pilnām acīm paskatījos uz Kaiju.

— Viņš ir tik lielisks draugs! — Katja teica.

Un tiešam, no šī svešā un labā cilvēka līdzjūtības man kļuva it kā silti un labi.

Viesistabā bija dzirdama Soņas vāvuļošana un viņa noņemšanās ar meiteni. Es liku ienest viņam tēju; un tagad varēju dzirdēt, kā viņš nosēdās pie klavierēm un ar Soņas roķelēm sita pa taustiņiem.

— Marja Aleksandrovna! — atskanēja viņa balss. —Ienāciet, nospēlējiet kaut ko!

Man bija patīkami, ka viņš tik vienkārši un draudzīgi pavēloši izturas pret mani; es piecēlos un aizgāju pie viņa.

— Nospēlējiet šo te, — viņš teica, uzšķirdams nošu burtnīcā adadžo no Bēthovena sonātes quasi una fantasia — Redzēsim, kā jums veicas ar spēlēšanu, — viņš piebilda un ar tējas glāzi rokā aizgāja zāles kaktā.

Nez kādēļ jutu, ka nedrīkstu viņam atteikt un lieki atrunāties ar savu slikto spēli; es paklausīgi nosēdos pie klavierēm un spēlēju kā mācēdama, kaut arī baidījos no viņa sprieduma, zinādama, ka viņš saprot un mīl muziķu. Adadžo iekļāvās tai atmiņu jutoņā, ko bija radījusi saruna pie tējas galda, un es, šķiet, nospēlēju diezgan labi. Bet skerco viņš man neļāva spēlēt. — Nē, to jūs nespēlējat labi, — viņš teica, pienākdams man klāt, — to citreiz, bet pirmais nebija slikti. Jūs, kā liekas, muziķu saprotat. — Šī mērenā uzslava mani tā iepriecināja, ka es pat nosarku. Man bija tik neparasti un patīkami, ka viņš, mana tēva draugs un tam līdzvērtīgs cilvēks, ar mani runājas kā ar līdzīgu — nopietni, ne vairs kā ar bērnu kā agrāk. Katja uzgāja augšā apguldīt Soņu, un mēs palikām zālē divatā.

Viņš stāstīja par manu tēvu, par to, kā viņi sadraudzējušies, kā jautri dzīvojuši toreiz, kad es vēl sēdēju pie grāmatām un rotaļlietām; un mans tēvs viņa stāstījumā man pirmoreiz parādījās kā vienkāršs un mīļš cilvēks, kādu es to līdz šim nebiju pazinusi. Viņš izvaicāja mani arī par to, kas man patīk, ko es lasu, ko esmu nodomājusi darīt, un deva savus padomus. Tagad viņš man vairs nelikās jokdaris un smīdinātājs, kas mani ķircināja un gādāja man rotaļlietiņas, bet nopietns, atklāts un sirsnīgs cilvēks, pret kuru es instinktivi jutu cieņu un simpātiju. Man bija viegli, patīkami, un reizē ar to, runādamās ar viņu, neviļus jutu sasprindzinājumu. Es baidījos par ikvienu savu vārdu; man tā gribējās pašai izpelnīties viņa mīlestību, kuru biju ieguvusi tikai tādēļ, ka biju sava tēva meita.

Soņu apguldījusi, mums piebiedrojās Katja un sūdzējās viņam par manu apatiju, par ko es nebiju neko teikusi.

— Skat vien, pašu svarīgāko viņa man nepastāstīja, — viņš teica, smaidot un pārmetoši kratot galvu.

— Ko tur lai stāsta! — es sacīju. — Tas ir ļoti garlaicīgi un gan jau pāries. (Man patiešām tagad likās, ka mana grūtsirdība ne tikai pāries, bet ir jau pārgājusi un ka tās pat nekad nav bijis.)

— Nav labi, ja nevar uzveikt vientulību, — viņš teica, — vai jūs tiešām esat jaunkundze?

—; Protams, ka jaunkundze, — es smiedamās atbildēju.

—Nē, nav ciešama tāda jaunkundze, kas tikai tikmēr moža, kamēr tai ir apbrīnotāji, bet, līdzko paliek viena, tā tūlīt nolaižas un tai nekas vairs netīk; viss tikai ārišķīgai izrādīšanai, bet sevī pašā nekā.

— Labās gan domās jūs esat par mani, — es teicu, lai tikai kaut ko sacītu.

— Nē! — brīdi klusējis, viņš piebilda. — Ne jau velti jūs esat līdzīga savam tēvam. Jūsos tomēr kaut kas ir, — un viņa labais, vērīgais skatiens no jauna paglaimoja man, ielīksminoši mulsinādams. » .

Tikai tagad es ievēroju šo skatienu, kas viņa seju, pirmā mirkļa vērojumā jautru, apgaismoja vienreizīgā, tikai viņam īpatnējā izteiksmē, — sākumā tas bija gaišs, bet tad arvien vērīgāks un vērīgāks un mazliet skumīgs.

— Jums nevajag un jūs nevarat garlaikoties, — viņš teica, — jums ir muziķa, ko jūs saprotat, grāmatas, mācības, jums priekšā visa dzīve, kurai tikai tagad iespējams

sagatavoties, lai vēlāk nebūtu jānožēlo. Pēc gada jau būs par vēlu.

Viņš tērzēja ar mani kā tēvs vai krusttēvs, un es jutu, ka viņš nemitīgi piespiežas runāt ar mani kā līdzīgs ar līdzīgu. A^ani aizskāra, ka viņš tur mani zemāku par sevi, bet bija arī patīkami, ka tikai manis dēļ viņš uzskata par vajadzīgu pūlēties būt citāds.

Pārējo laiku viņš norunāja ar Katju par darīšanām

— Tad nu sveiki, mīļie draugi! — viņš teica, pie celdamies, pienākdams man klāt un saņemdams manu roku.

— Kad mēs atkal tiksimies? — Katja vaicāja.

— Pavasarī, — viņš atbildēja, joprojām turēdams manu roku, — tagad aizbraukšu uz Daņilovku (mūsu otra sādža); apskatīšos tur, nokārtošu, ko varēšu, tad aizbraukšu uz Maskavu pats savās darīšanās, bet vasarā tiksimies.

— Kāpēc jūs tik ilgi būsiet prom? — es teicu ļoti nobēdājusies; un visā nopietnībā biju jau cerējusi viņu redzēt ik mīļu dienu, un man uzreiz sametās žēl un bail, ka atkal atgriezīsies mana grūtsirdība. Jādomā, ka tas izpaudās manā skatienā un tonī.

— Jā, vairāk nodarbojieties, neīgņājiet, — nosacīja viņš, kā man šķita, pārāk vēsā, parastā tonī. — Bet pavasarī es jūs noeksaminēšu, — viņš piebilda, palaizdams vajā manu roku un neskatīdamies manī.

Priekšistabā, kur mēs stāvējām, viņu pavadīdamas, viņš steidzīgi uzģērba kažoku un atkal vairījās mani uzskatīt. «Veltīgi viņš pūlas!» es nodomāju. «Vai tiešām viņš domā, ka man tik ļoti patīk, ja viņš skatās uz mani? Viņš ir labs cilvēks, ļoti labs… bet ne vairāk.»

Tomēr šai vakarā mēs ar Katju ilgi nevarējām iemigt un visu laiku runājām, ne jau par viņu, bet par to, kā pavadīsim šo vasaru, kur un kā dzīvosim ziemu. Man vairs nenāca ne prātā baigais jautājums: kāpēc? Man izlikās skaidri un saprotami, ka jādzīvo tāpēc, lai būtu laimīga, un nākotnē tēlojās tik daudz laimes. īt kā mūsu vecā, drūmā Pokrovskas māja pēkšņi būtu pielijuši ar dzīvību un gaismu.

II

Bija pienācis pavasaris. Mana agrākā skumība bija nozudusi, un mani apņēma pavasarīgas, sapņainas skumjas ar nesaprotamām cerībām un ilgām. Kaut gan es nedzīvoju tā kā ziemas sākumā, bet nodarbojos gan ar Soņu, gan ar muziķu un lasīšanu, es tomēr bieži aizstaigāju uz dārzu un ilgi ilgi vienatnē klīdu apkārt pa alejām vai sēdēju uz sola, domādama diezin par ko, grimdama nezin kādos sapņos un cerībās. Dažreiz caurām naktīm, sevišķi, ja bija mēnesnīca, nosēdēju līdz rīta gaismai savā istabā pie loga; dažreiz vienā blūzītē, no Katjas sargādamās, izgāju dārzā un pa rasu aizskrēju līdz dīķim; reiz izgāju pat laukā un viena pati naktī nostaigāju visapkārt dārzam.

Tagad man grūti atcerēties un saprast tos sapņus, kas toreiz valdzināja manu iztēli. Un, ja arī atceros, man negribas ticēt, ka tie tiešām varētu būt bijuši mani sapņi. Tik savādi un dzīvei tāli tie bija.

Maija beigās Sergejs Michailičs, kā jau bija solījies, atgriezās no sava ceļojuma.

Pirmoreiz viņš atbrauca pie mums vakarā, kad mēs viņu nepavisam negaidījām. Mēs sēdējām uz terases un taisījāmies dzert tēju. Dārzs jau kuploja pilnā zaļumā, biezokņos ap puķu dobēm uz vasaras dzīvi jau bija iemitinājušās lakstīgalas. Pūkainie ceriņu krūmi vietvietām izskatījās it kā apkaisīti no augšas ar kaut ko baltu un violetu. Tur drīz jāveras vajā ziedu ķekariem. Lapas bērzu alejā saulrieta staros šķita gluži caurspīdīgas. Terasi klāja atsvaidzinoša ēna. Vakarā bija gaidāma liela rasa zālē. Pagalmā aiz dārza bija dzirdamas dienas pēdējās skaņas, mājās pārdzītā ganāmpulka troksnis; muļķītis Nikons braukāja ar mucu pa celiņu terases priekšā, un auksta ūdens strūkla no lejkannas melniem lokiem izplūda pa uzirdināto zemi ap dāliju stādiem un to balstiem. Pie mums terasē uz balta galdauta laistījās un mutuļoja spoži noberztais patvāris, stāvēja krējums, kriņģelīši, cepumi. Katja ar savām apaļīgajām rokām kā saimniece skaloja tasītes. Izsalkusi pēc peldēšanās, es, negaidīdama tējas, ēdu maizi ar

biezu krējumu. Man mugurā bija audekla blūze ar vaļējām piedurknēm un mitrie mati pārsieti ar lakatiņu. Katja pirmā jau pa logu ieraudzija viņu.

— Ā! Sergejs Michailičs! — viņa noteica. — Bet mēs nupat kā runājām par jums.

Es biju piecēlusies un gribēju iet pārģērbties, bet viņš aizspēja mani tai laikā, kad es biju jau durvīs.

— Nu, kas tās par ceremonijām uz laukiem, — viņš teica, smaidot skatīdamies uz manu galvu, kas bija apsieta ar lakatiņu, — jūs taču nekautrējaties no Grigorija, bet es patiešām jūsu acīs neesmu nekas cits kā tas pats Grigorijs. — Bet tieši tagad man izlikās, ka viņš uz mani skatās pavisam savādāk, nekā varētu skatīties Grigorijs, un man sametās neveikli.

— Tūlīt nākšu, — es teicu, aiziedama no viņa.

— Vai tad tā slikti! — viņš nosauca man pakaļ. — Gluži kā jauna zemniecīte.

«Cik savādi viņš paskatījās uz mani,» es domāju, augšā steidzīgi pārģērbdamās. «Bet paldies dievam, ka viņš atbrauca, būs jautrāk!» Un, spogulī ieskatījusies, līksmi noskrēju lejā pa kāpnēm un, neslēpdama savu steigu, aizelsusies iegāju terasē. Viņš sēdēja pie galda un stāstīja Katjai par mūsu izredzēm. Manī paskatījies, viņš pasmaidīja un turpināja runāt. Mūsu apstākļi, pēc viņa vārdiem, bija gluži teicami. Tagad mums vajadzēja vasaru nodzīvot uz laukiem, bet vēlāk braukt vai nu uz Pēterburgu Soņas izglītošanas labā, vai arī uz ārzemēm.

— Redz, ja arī jūs ar mums kopā brauktu uz ārzemēm, — Katja teica, — citādi mēs tur vienas būsim kā mežā.

— Ai! Cik labprāt es kopā ar jums brauklu vai visai pasaulei apkārt, — viņš atsaucās pusjokojoši, pusnopietni.

— Tad jau, — es teicu, — brauksim arī pasaulei apkārt.

Viņš pasmaidīja un pakratīja galvu.

— Bet māmuļa? Darīšanas? — viņš sacīja. — Tak ne jau par to runa. Pastāstiet labāk, kā jūs pavadījāt šo laiku? Vai tiešām atkal garlaikojāties?

Kad es viņam pastāstīju, ka viņa prombūtnes laikā biju darbīga un negarlaikojos, ko apstiprināja arī Katja, viņš uzslavēja mani un kā bērnu noglāstīja ar vārdiem un ar skatienu, it kā viņam būlu tiesības uz to. Man šķita nepieciešams visos sīkumos un sevišķi sirsnīgi izstāstīt viņam it visu, ko labu tiku darījusi, un kā grēksūdzē atzīties par visu, kas viņam varētu nepatikt. Vakars bija tik jauks, ka mēs palikām uz terases arī pēc lējās trauku novākšanas, un saruna mani tā interesēja, ka es pat nejutu, kā mums apkārt pamazām noklusa visi cilvēku dzīves trokšņi. Visapkārt sāka stiprāk smaržot puķes, bagātīga rasa nolija zālē, netālu ceriņu krūmā iepogojās lakstīgala un apklusa, sadzirdējusi mūsu balsis; zvaigžņotās debesis it kā nolaidās pār mums.

Es pamanīju, ka jau satumsis, tikai no tā, ka kāds sikspārnis pēkšņi un bez trokšņa ielidoja zem terases audekla jumta un sāka plandīties ap manu balto lakatiņu. Es piespiedos pie sienas un gribēju jau iekliegties, bet sikspārnis tikpat klusu un ātri izšāvās laukā no terases un nozuda dārza pustumsā.

— Kā es mīlu jūsu Pokrovsku, — viņš ieteicās, sarunu pārtraukdams. — Šķiet, visu mūžu varētu tā nosēdēt uz terases.

— Tad sēdiet ar, — Katja iebilda.

— Jā, sēdiet, — viņš ierunājās, — dzīve negaida.

— Kāpēc jūs neprecaties? — Katja iejautājās. — Jūs būtu lielisks vīrs.

— Tāpēc, ka man patīk sēdēt, — viņš iesmējās. — Nē, Katrīna Karlovna, mēs abi vairs neapprecēsimies. Ka mani varētu apprecināt, tās domas.visi sen jau atmetuši. Un es jau pats pirmais, bet kopš tā laika es jūtos tik labi, patiešām.

Man likās, ka viņš it kā nedabiskā aizrautībā izrunā to.

— Tad ta jauki! Trīsdesmit seši gadi, un jau mūžu nodzīvojis, — Katja noteica.

— Un kā vēl nodzīvojis, — viņš turpināja, — tikai sēdēt vien gribas. Bet, lai precētos, tur vajag ko citu. Re, paprasiet kaut viņai, — viņš piebilda, ar galvu pamādams uz mani. — Tādas, re, vajag apprecināt. Bet mēs abi, viņos skatīdamies, priecāsimies.

Viņa toni bija slēptas skumjas un sasprindzinātība, ko es tomēr nojautu. Viņš mazu brīdi klusēja; ne es, ne Katja neko neteicām.

— Tad padomājiet tikai, — uz krēsla pagriezies, viņš turpināja, — ja es par nelaimi uzreiz ņemtu un apprecētos ar septiņpadsmit gadus vecu meiteni, kaut ar Maš … ar Marju Aleksandrovnu. Tas ir jauks piemērs, es ļoti priecājos, ka tas tā iznāca … un tas ir pats labākais piemērs.

Es iesmējos un nemaz nevarēju saprast, par ko viņš priecājas un kas tur tā iznāca …

— Nu, sakiet taisnību, no visas sirds, — viņš teica, jokojoši uzrunādams mani, — vai tā nebūtu nelaime jums — savienot savu dzīvi ar vecu cilvēku, jau nogurušu, kas grib tikai sēdēt, bet jums iekšā diezin kas mutuļot mutuļo, diezin kā gribas.

Es jutos neveikli un klusēju, nezinādama, ko atbildēt.

— Es taču jūs nebildinu, — viņš sacīja smiedamies, — bet sakiet patiesi, taču ne jau par tādu vīru jūs sapņojat, kad vakaros vienatnē pastaigājaties pa aleju; un tā taču būtu nelaime?

— Nevis nelaime… — es iesāku.

— Bet nelabi gan, — viņš nobeidza.

— Jā, bet es tomēr varu kļūdī…

Bet viņš atkal pārtrauca mani.

— Redziet nu, un viņai ir pilnīga taisnība, un es viņai pateicos par atklātību un ļoti priecājos, ka mums iznāca šāda saruna. Jāsaka — pat vēl vairāk, man tā būtu vislielākā nelaime, — viņš piebilda.

— Kāds jūs savādnieks, nemaz neesat pārmainījies, — Katja noteica un izgāja no terases, lai norīkotu klāt galdu vakariņām.

Pēc Katjas aiziešanas mēs abi apklusām, un visapkārt bija klusums. Tikai lakstīgala trīcināja visu dārzu, ne vairs tā kā no vakara — aprauti un pabailīgi, bet tā, kā viņa dzied naktī — nesteidzīgi un mierīgi, un no gravas lejā iztālēm atsaucās otra, pirmoreiz šajā vakarā. Tuvākais dziedonis apklusa, it kā ieklausoties uz brīdi, bet tad viņš vēl sparīgāk un spraigāk sāka bārstīt savas skanīgās dziesmas triļļus. Un majestātiski mierīgi skanēja šīs balsis viņu nakts pasaulē, kas bija sveša mums. Dārznieks aizgāja uz siltumnīcu gulēt, smagos zābakos ieautās kājas aizdipēja pa celiņu, soļiem arvien vairāk attālinoties. Kalna pakājē kāds divreiz spalgi iesvilpās, un atkal viss apklusa. Tikko dzirdami sakustējās lapotne, noplandīja terases audekls, un ar gaisa vilni kaut kas smaržīgs atplūda uz terasi un izlija visapkārt. Man bija neērti klusēt pēc visa runātā, bet es nezināju, ko sacīt. Es paskatījos uz viņu. Spožās acis pustumsā atskatījās uz mani.

— Dzīvot ir lieliski! — viņš ieteicās.

Nez kādēļ es nopūtos.

— Ko?

— Dzīvot ir lieliski! — es atkārtoju.

Un atkal mēs apklusām, un atkal man sametās neveikli. Visu laiku man neizgāja no prāta, ka esmu viņu sarūgtinājusi, piekrizdama, ka viņš ir vecs, un es gribēju viņu iepriecināt, bet nezināju, kā to izdarīt.

— Bet nu gan — sveiki, — viņš teica pieceldamies, — māmuļa mani gaida uz vakariņām. Šodien tikpat kā neesmu viņu vēl redzējis.

— Bet es gribēju jums nospēlēt jauno sonāti, — es sacīju.

— Citu reizi, — viņš atbildēja, kā man šķita, ar vēsumu balsī.

— Sveiki!

Man vēl vairāk likās, ka esmu viņu sarūgtinājusi, un sametās žēl. Mēs ar Kaiju pavadījām viņu līdz lievenim un pastāvējām pagalmā, noskatīdamās uz ceļu, pa kuru viņš aizbrauca. Kad jau bija apklususi zirga pakavu dipoņa, es ar līkumu devos uz terasi un atkal sāku skatīties dārzā, kur rasotajā miglā, kas bija piesātināta ar nakts skaņām, vēl ilgi redzēju un dzirdēju visu to, ko gribēju redzēt un dzirdēt.

Viņš atbrauca otro trešo reizi, un neveiklības sajūta, kas bija radusies no savādās sarunas starp mums, galīgi izgaisa un vairs neatjaunojās. Visu vasaru viņš ik nedēļu reizes divas trīs atbrauca pie mums; un es tā pieradu pie viņa, ka, ja viņš ilgāku laiku nerādījās, man likās neērti dzīvot vienai, un es dusmojos uz viņu un domāju, ka viņš rīkojas nepareizi, mani tā vienu pamezdams. Viņš apgājās ar mani kā ar jaunu, mīļu biedreni, prazdams tā izvaicāt, ka es atbildēju ar vissirsnīgāko atklātību, deva man padomus, uzmudināja, dažreiz arī sarāja un šo to neļāva. Tomēr par spīti visām viņa pūlēm pastāvīgi izturēties pret mani kā sev līdzīgu es izjutu, ka viņā bez tā, ko es sapratu, bija vēl vesela sveša pasaule, kurā mani ielaist viņš neuzskatīja par vajadzīgu, un tas tad visvairāk uzturēja manī cieņu pret viņu un valdzināja. Es zināju no Katjas un no kaimiņiem, ka viņam bija jārūpējas ne vien par veco māti, ar ko kopā viņš dzīvoja, ne vien jāvada sava saimniecība un mūsu aizbildniecības lietas, bet viņam bija arī nez kādas muižniecības darīšanas, kuras viņam sagādāja lielas nepatikšanas; bet, ko viņš domāja par visu to, kādi bija viņa plāni, uzskati un cerības, par to es nekad neko no viņa nedzirdēju. Līdzko es novadīju runu uz to pusi, tā viņš jau savilka pieri savā īpatnējā veidā, it kā teikdams: «Liecieties mierā, lūdzu, kāda jums daļa gar to,» — un pasteidzās mainīt sarunas tematu. Sākumā tas mani aizvainoja, bet vēlāk es tik ļoti pieradu pie tā, ka mēs allaž runājām tikai par to, kas attiecas uz mani, ka uzskatīju to jau par gluži dabisku.

Kas vēl man sākumā nepatika, bet vēlāk, gluži otrādi, kļuva patīkama, tā bija viņa pilnīgā vienaldzība un it kā nicīgā nevērība pret manu ārieni. Viņš nekad ne ar skatienu, ne ar vārdu nelika man manīt, ka es esmu daiļa, bet, taisni otrādi, vaibstījās un smējās, kad mani viņa klātbūtnē sauca par skaistulīti. Viņam pat patika atrast manī kādus ārējus trūkumus un ar tiem mani ķircināt. Modernie tērpi un frizūras, ar ko Katja mīlēja mani izgpeznot svinīgās dienās, viņa acīs neatrada žēlastības, bet derēja tikai izsmieklam, kas skumdināja labo Katju un sākumā arī manī pašā izraisīja apjukumu. Katja, kas bija ieņēmusies savā prātā, ka es viņam patīku, nekādi nevarēja saprast, kā var būt kas iebilstams pret to, ja sieviete, kas patīk, parādās vislabākajā gaismā. Es turpretī drīz vien sapratu, kas viņam vajadzīgs. Viņam gribējās ticēt, ka manī nav koķeterijas. Un, kad es to sapratu, manī tiešām nepalika ne ēnas no tērpu, frizuru un kustību koķeterijas, bet toties tai laikā, kad es vēl nevarēju būt vienkārša, uzradās baltiem diegiem šūta vienkāršības koķeterija. Es zināju, ka viņš mīl mani — kā bērnu vai kā sievieti, to es vēl sev nejautāju; man šī mīlestība bija dārga, un, sajuzdama, ka viņš mani uzskata par vislabāko meiteni pasaulē, es nevarēju negribēt, lai šī ilūzija viņam saglabātos. Un es negribot krāpu viņu. Bet, viņu krāpdama, es pati kļuvu labāka. Es jutu, ka bija labāk un manis cienīgāk viņa priekšā parādīt savas labākās garīgās īpašības, nevis fiziskās. Manus matus, rokas, seju, paradumus, kādi nu tie man bija — labi vai slikti, man šķita, viņš uzreiz bija novērtējis un pazina tik labi, ka es neko, atskaitot vēlēšanos krāpt, savai ārienei vairs nevarēju ne pielikt, ne atņemt. Manu dvēseli viņš turpretī nepazina, tāpē« ka viņš to mīlēja, tāpēc ka tai pašā laikā tā auga un attīstījās, un te nu es varēju viņu krāpt un ari krāpu. Un, cik viegli man kļuva ar viņu, kad es biju to skaidri izpratusi! Šie samulsuma brīži bez iemesla, stūrainība kustībās, tas viss manī bija izgaisis bez pēdām. Es jutu, ka no priekšpuses vai no sāniem, sēžot vai stāvot viņš redz mani, lai mati sasukāti uz priekšu vai atpakaļ, — viņš pazina mani no galvas līdz kājām un, man likās, bija apmierināts ar mani, kādu viņš redzēja. Es domāju, ka man nesagādātu ne mazāko prieku, ja viņš uzreiz, pretēji saviem paradumiem, tāpat kā citi, pateiktu, ka man daiļa seja. Bet toties cik priecīgi un gaiši es sajutos, kad viņš pēc kaut kāda mana vārda, cieši paraudzījies manī, runāja aizkustinātā balsī, cenzdamies imitēt jokojošu toni:

— Jā, jā, jūsos tomēr kaut kas ir. Jūs esat krietna meitene, tas man jums jāsaka.

Un par ko gan es toreiz saņēmu tādas balvas, kas manu sirdi pildīja ar lepnumu un prieku? Par to, ka es teicu, ka man patīk vecā Grigorija mīlestība pret viņa mazmeitiņu, vai arī par to, ka līdz asarām jūsmoju par izlasītu dzejoli vai romānu, vai arī par to, ka man labāk patika Mocarts nekā Šulhofs. Un apbrīnojami, tā sevī padomājot, ar kādu neparastu nojautu es toreiz uzminēju visu to, kas labs un ko vajag mīlēt; kaut gan toreiz vēl nepavisam nezināju, kas ir labs un ko vajag mīlēt. Manu toreizējo paražu un simpātiju lielum lielā daļa viņam nepatika, un viņam vajadzēja tikai ar uzacu savilkšanu, ar vienu skatienu man parādīt, ka tas, ko es gribu sacīt, viņam nepatīk, vajadzēja tikai savilkt seju viņam īpatnējā, tik tikko samanāmā nievā, kad man jau likās, ka es vairs nemīlu to, ko agrāk biju mīlējusi. Gadījās, ka viņš vēl tikai grib man dot kādu padomu, bet man jau liekas, ka es zinu, ko viņš sacīs. Skatīdamies man acīs, viņš jautā, bet viņa skatiens no manis vilktin izvelk to domu, ko viņš grib. Visas manas toreizējās domas, visas toreizējās jūtas nebija vis manas, bet viņa domas un jūtas, kas pēkšņi bija kļuvušas manējās, pārnākušas manā dzīvē, lai to apgaismotu. Pašai to nemaz nemanot, es sāku visu redzēt gluži citām acīm: gan Katju, gan mūsu ļaudis, gan Soņu un pati sevi ar visām savām nodarbībām. Grāmatas, kuras es agrāk pārlasīju t4kai tāpēc, lai aizdzītu garlaicību, tagad man uzreiz kļuva par vienu no patīkamākām dzīves baudām; un tas viss tikai tāpēc, ka mēs ar viņu pārrunājām par grāmatām, lasīju ar viņu kopā un viņš man tās veda. Agrāk nodarbošanās ar Soņu, stundu pasniegšana viņai bija man grūts uzdevums, ko pildīt es piespiedos tikai aiz pienākuma apziņas; bet vajadzēja tikai viņam pasēdēt pie mācību galda, un sekošana Soņas sekmēm kļuva man par prieku. Iemācīties veselu mūzikas gabalu agrāk man likās pilnīgi neiespējami; bet tagad, zinādama, ka viņš klausīsies un varbūt uzslavēs, es četrdesmit reižu no vietas varēju spēlēt vienu pasažu, tā ka nabaga Katja aizbāza ausis ar vati, bet man nemaz nebija garlaicīgi. Tām pašām vecajām sonātēm tagad radās it kā pavisam citāds frazējums un iznāca pavisam savādāk un daudz labāk. Pat Katja, kuru es pazinu un mīlēju kā sevi pašu, arī viņa pārmainījās manās acīs. Tikai tagad es sapratu, ka tas nebūt nebija viņas pienākums būt reizē mātei, draugam un verdzenei, kāda viņa mums visiem bija. Es sapratu šīs mīlas pilnās būtnes lielo pašaizliedzību un uzticību, sapratu, cik daudz pateicības esmu viņai parādā, un sāku viņu vēl vairāk mīlēt. Viņš man ari iemācīja saskatīt mūsu ļaudis, zemniekus, mājkalpotājus pavisam citādā gaismā nekā agrāk. Izklausās dīvaini, bet līdz septiņpadsmit gadu vecumam es biju nodzīvojusi starp šiem ļaudīm, būdama tiem svešāka nekā citiem cilvēkiem, ko es nekad nebiju redzējusi; ne reizi es nebiju padomājusi, ka šie ļaudis, tāpat kā es, spēj mīlēt, ilgoties un ciest. Mūsu dārzs, mūsu birzes, mūsu lauki, ko es pazinu tik sen. pēkšņi manās acīs kļuva jauni un skaisti. Ne velti viņš runāja, ka dzīvē ir tikai viena neapšaubāma laime — dzīvot otra labā. Toreiz tas man izklausījās savādi, es to nesapratu; bet šī pārliecība, negājusi domu ceļu, jau mājoja manā sirdī. Viņš atklāja manā pašreizējā dzīvē veselu līksmes pilnu pasauli, pie tam neko negrozot manā dzīvē, neko klāt nepieliekot — tikai sevi pašu ikvienā uztveres iespaidā. Viss, tāpat kā bērnībā, bija ap mani mēms, bez valodas, bet vajadzēja tikai ierasties viņam, lai tas viss sāktu runāt un aumaļām ieplūstu dvēselē, pildot to ar laimes jūtām.

Šajā vasarā es bieži uzgāju augšā, savā istabā, atlaidos gultā, un agrāko pavasarīgo ilgu un nākotnes cerību tvīksmes vietā mani pārņēma tagadnes laimes satraukums. Es nevarēju aizmigt, cēlos augšā, apsēdos uz Katjas gultas malas un stāstīju viņai, ka esmu pavisam laifnīga, ko man, kā tagad atceros, nepavisam nevajadzēja teikt: viņa pati varēja to redzēt. Bet Katja man sacīja, ka arī viņai neko nevajagot, ka arī viņa esot loti laimīga, un skūpstīja mani. Es ticēju viņai, man likās nepieciešami un taisnīgi, lai visi būtu laimīgi. Taču Katja varēja domāt arī par miegu un, izlikdamās dusmīga, dažkārt pat dzina mani prom no savas gultas un pati aizmiga, bet es vēl ilgi pārcilāju savā prātā visu to, kas mani darīja tik laimīgu. Dažreiz es piecēlos un lūdzu dievu pa otram lāgam, lūdzu pati saviem vārdiem, lai pateiktos dievam par visu to laimi, ko viņš man devis.

Un istabiņā bija klusu; tikai Kaija miegā vienmērīgi elpoja, pulkstenis tikšķēja viņai līdzās, un es grozījos un čukstēju vārdus vai metu krustus un skūpstīju kaklā uzkārto krustiņu. Durvis bija aizvērtas, logi aizslēģoti, sīca kāda muša vai ods, riņķodami uz vienas vietas. Un man gribējās nekad neiziet no šis istabiņas, negribējās, lai uzaust rīts, negribējās, lai izgaist šī garīgā atmosfēra, kas bija ap mani. Man likās, ka mani sapņi, domas un lūgšanas ir dzīvas būtnes, kas tepat tumsā dzīvo kopā ar mani, lido ap manu gultu, noliecas pār mani. Un ikviena doma bija viņa doma, un ikviena jūta — viņa jūta. Es toreiz vēl nezināju, ka tā ir mīlestība, es domāju, ka tas allaž var tā būt, ka šīs jūtas nāk pašas no sevis.

III

Kādu dienu ražas novākšanas laikā mēs ar Katju un Soņu pēc pusdienām aizgājām dārzā uz mūsu iemīļoto soliņu liepu paēnā netālu no gravas, kurai pāri pavērās skats uz mežiem un laukiem. Sergejs Michailovičs jau trīs dienas nebija rādījies pie mums, un šodien mēs viņu gaidījām, jo sevišķi tāpēc, ka mūsu pārvaldnieks bija teicis, ka viņš apsolījies atbraukt uz tīrumu. Bija ap otro stundu, kad mēs redzējām viņu aizjājam uz rudzu lauku. Katja lika atnest persikus un ķiršus, kas viņam ļoti garšoja, smaidot paskatījās uz mani, tad atlaidās uz soliņa un iesnaudās. Es nolauzu līku liepas zariņu ar valganām lapām un sulīgu mizu, kas apslapināja man roku, un, apvēdinādama Katju, turpināju lasīt, nemitīgi atraudamās no grāmatas un skatīdamās uz lauku ceļu, pa kuru viņam vajadzēja atjāt. Soņa pie vecās liepas saknēm būvēja lapenīti savām lellēm. Diena bija karsta, bez vēja, sutīga, padebeši sabiezēja un satumsa,jau kopš rīta taisījās uz pērkona negaisu. Es jutos satraukta kā vienmēr pirms negaisa. Bet pēcpusdienā mākoņi sāka slīdēt gar malām, saule parādījās pie skaidrām debesīm, ducināja vairs tikai vienā pamalē, un pa smago padebesi, kas zvilnēja virs apvāršņa un saplūda kopā ar lauku putekļiem, retumis līdz zemei nostiepās bāli līču loču zibeņi. Bija redzams, ka šodien vēl nelīs, vismaz pie mums. Pa vietumis aiz dārza saredzamo ceļu nepārtrauktā kustībā gan lēni vilkās augsti, čīkstoši vezumi ar labības kūļiem, gan ātri tiem pretī aizdārdēja tukši rati, zibinājās kājas un plandījās krekli. Putekļu mākoņi neaizkūpēja gaisā un nenosēdās, bet palika gaisā aiz žoga dārza koku caurspīdīgajā lapotnē. Tālāk, klonā, bija dzirdamas tās pašas balsis, tā pati riteņu čīkstoņa; un tie paši dzeltenie kūļi, kas bija lēni virzījušies gar žogu, tur lidoja pa gaisu, un manu acu priekšā no tiem it kā izauga ieapaļas mājas, pacēlās to šķautnainie jumti, uz kuriem naigi rosījās zemnieki. Vēl tālāk uz priekšu, putekļainajā laukā, tāpat kustējās rati un bija redzami tie paši dzeltenie kūļi, un tie paši braucēju trokšņi, balsis un dziesmas atplūda no turienes. Rugaine no vienas malas kļuva arvien klajāka un klajāka, ar ežmalās saaugušo vērmeļu skupsnām. Vairāk pa labi, lejup, pa neglīti piestreijoto, nopļauto lauku spilgtos apģērbos, locīdamās un rokām vēcinādamas, kustējās kūļu sējējas, un piestreijotais lauks tika tīrs, tajā pacēlās skaistas saslietu statiņu rindas. It kā pēkšņi manu acu priekšā vasara būtu pārvērtusies par rudeni. Visur, izņemot mūsu iemīļoto vietiņu dārzā, valdīja putekļi un tveice. Un no visām malām šajos putekļos un tveicē dedzinošā saulē kustējās, runāja un trokšņoja darba tauta.

Bet Katja reizēm tik saldi iekrācās zem baltā batista lakatiņa uz mūsu vēsā soliņa, ķirši tik sulīgi un spoži raudzījās no šķīvja, mūsu drānas bija tik svaigas un tīras, ūdens krūzītē tik gaišā varavīksnē spulgoja pret sauli, un man bija tik labi. «Ko lai dara?» es domāju. «Vai tad es vainīga, ka esmu laimīga? Bet kā lai dalās šai laimē? Kā un kam lai atdodu pati sevi un. visu savu laimi? …»

Saule jau bija nogrimusi aiz bērzu alejas virsotnēm, putekļi nogūlās uz lauka, sāniskā apgaismojumā tāle vērās redzamāka un gaišāka, mākoņi bija pavisam izklīduši, klonā aiz kokiem pacēlās trīs jaunu stirpu jumti, un zemnieki nokāpa no tiem lejā; lati ar skaļām klaigām aizlēkšoja, kā redzams, pēdējo reizi; sievas ar grābekļiem pār pleciem un risakliem pie jostām, skaņi dziedādamas, aizgāja mājās, bet Sergeja Michailiča arvien vēl nejuta, kaut gan es jau sen redzēju, kā viņš nojāja no kalna lejā. Pēkšņi alejā, no tās puses, kur es viņu nepavisam negaidīju, parādījās viņa augums (viņš bija nogājis pa gravu apkārt). Ar jautru, starojošu seju, cepuri noņēmis, viņš ātriem soļiem tuvojās man. Ieraudzījis, ka Katja guļ, viņš iekoda lūpā, aizvēra acis un sāka iet uz pirkstgaliem; es tūlīt pamanīju, ka viņu pārņēmis tas sevišķais beziemesla jautrības uzplūds, kas man viņā ļoti patika un ko mēs saucām par mežonīgo sajūsmu. Viņš bija it kā skolēns, kas izmucis no stundām; visa viņa būtne no galvas līdz papēžiem izdvesa apmierinājumu, laimi un bērnišķīgu draiskumu.

— Nu, sveiki, jaunā vijolīte, — kā jums klājas? Labi? — viņš čukstus teica, pienācis man klāt un spiezdams roku… — Bet es jūtos lieliski, — viņš atbildēja uz manu jautājumu, — man šodien tikai trīspadsmit gadu, gribas spēlēt zirdziņus un kāpelēt pa kokiem.

— Mežonīgā sajūsma? — es vaicāju, skatīdamās viņa smejošajās acīs un juzdama, ka šī mežonīgā sajūsma pielīp arī man.

— Jā, — viņš atbildēja, pamirkšķinādams vienu aci un aizturēdams smaidu. — Bet kāpēc gan Katerinai Karlovnai vajag pa degunu sist?

Uz viņu skatīdamās un turpinādama vēdināt ar zariņu, es nemaz nebiju pamanījusi, ka esmu nogrūdusi Katjas lakatiņu un tagad ar lapām glāstu tās seju. Es iesmējos.

— Bet viņa sacīs, ka negulēja, — es teicu čukstot, it kā baidoties uzmodināt Katju; taču nepavisam jau ne tāpēc; man vienkārši bija patīkami čukstus runāt ar viņu.

Viņš sāka kustināt lūpas, mani ķircinoši atdarinādams, it kā es būtu runājusi lik klusu, ka nekas nebija dzirdams. Ieraudzījis šķīvi ar ķiršiem, viņš it kā pazagšus paķēra to, aizgāja pie Soņas zem liepas un nosēdās uz tās lellēm. Soņa sākumā saskaitās, bet viņš drīz salaba ar to, sarīkodams viņai rotaļu, kurā viņš sacentās ar Soņu ķiršu ēšanā.

— Ja gribat, likšu vēl atnest, — es teicu, — vai ari iesim paši.

Viņš paņēma šķīvi, sasēdināja uz tā lelles, un mēs trijatā gājām uz šķūni. Soņa smiedamās skrēja mums pakaļ un raustīja viņu aiz mēteļa, lai atdodot lelles. Viņš tās atdeva un nopietni griezās pie manis.

— Nu, kā tad jūs neesat vijolīte, — viņš man teica vēl arvien klusu, kaut arī vairs nebija jābaidās kādu uzmodināt, — līdzko es no visiem šiem putekļiem, karstuma un darba sviedriem piegāju pie jums, tā uzreiz sāka smaržot pēc vijolītēm. Un nevis pēc smaržīgajām, bet tām, ziniet, pirmajām, tumšajām, kas smaržo pēc kūstoša sniedziņa un pavasara zāles.

— Bet vai saimniecībā viss labi veicas? — es vaicāju, lai noslēptu priecīgo samulsumu, ko manī izraisīja viņa vārdi.

— Lieliski! Šie ļaudis ir visur teicami. Jo vairāk tos iepazīsti, jo vairāk iemīli.

— Jā, — es teicu, — nupat pirms jūsu atnākšanas es no dārza skatījos, kā strādā, un man uzreiz sametās tīri kauns, ka viņi tā nopūlas, bet man tik labi, ka…

— Nekoķetējiet ar to, mans draugs, —.viņš pēkšņi pārtrauca mani, nopietni, bet laipni ieskatīdamies man acīs, — tā ir svēta lieta. Pasargi dievs lepoties ar to.

— Bet es jau tikai jums vienam to saku.

— Jā, jel jā, es zinu. Bet kā tad paliek ar ķiršiem?

šķūņveidīgais aizžogs bija noslēgts, un neviena dārznieka nebija (viņš tos visus bija norīkojis darbos). Soņa aizskrēja pēc atslēgas, bet viņš, to nesagaidījis, uzrāpās augšā, pacēla tīklu un nolēca otrā pusē.

— Vai gribat? — es sadzirdēju viņa balsi no turienes. — Dodiet šurp šķīvi!

— Nē, es pati gribu plūkt, aiziešu pēc atslēgas, — es noteicu. — Soņa neatradīs.

Bet tajā pašā brīdī man sagribējās paskatīties, ko viņš tur dara, kā viņš skatās, kā kustas, domādams, ka neviens viņu neredz. Šajā brīdī man vienkārši negribējās ne uz mirkli izlaist viņu no acīm. Es uz pirkstgaliem pa nātrēm apskrēju šķūnim apkārt otrā pusē, kas bija zemāka, un, uzkāpusi uz tukša tovera, tā ka siena tagad man bija zemāk par krūtīm, pārliecos šķūnī. Ātrā skatienā ietvērusi šķūņa iekšieni ar vecajiem, līkajiem kokiem un robainām, platām lapām, starp kurām smagi un taisni uz leju karājās melnas, sulīgas ogas, es, pabāzusi galvu zem tīkla, pa veca ķiršu koka červeļainā zara apakšu ieraudzīju Sergeju Michailiču. Viņš droši vien domāja, ka es esmu aizgājusi, ka neviens viņu neredz. Cepuri noņēmis un acis aizvēris, tas sēdēja veca ķiršu koka žāklī un cītīgi viļāja pirkstos ķiršu sveķu bumbulīti. Pēkšņi viņš sarāva plecus, atvēra acis un, kaut ko izrunājis, pasmaidīja. Šis izteiktais vārds un šis smaids bija viņam tik neparasts, ka man sametās kauns par to, ka es tā glūnu viņam pakaļ. Man izlikās, ka šis vārds bija: Maša! «Nevar būt,» es domāju. «Mīļā Maša!» viņš atkārtoja jau klusāk un vēl maigāk. Bet šoreiz es jau gluži skaidri sadzirdēju šos divus vārdus. Sirds man sāka tik strauji pukstēt, un tāds satraucošs, it kā aizliegts prieks pārņēma mani, ka es ar abām rokām pieķēros sienai, lai nenokristu un sevi nenodotu. Sadzirdējis šo manu kustību, viņš izbiedēti paraudzījās apkārt un, pēkšņi acis nolaidis, nosarka, pietvīkdams tumši sarkans kā bērns. Viņš gribēja man kaut ko sacīt, bet nevarēja, un vēl un vēlreiz viņa seja uzliesmoja. Tomēr viņš pasmaidīja, uz mani skatīdamies. Es arī pasmaidīju. Visa viņa seja atplauka gaišā priekā. Tas vairs nebija vecais krusttēvs, kas glāsta un pamāca mani, tas bija man līdzīgs cilvēks, kurš mani mīlēja un bijās un no kura es bijos un kuru mīlēju. Mēs neko nerunājām un tikai skatījāmies viens otrā. Bet pēkšņi viņš sadrūma, smaids un mirdzums viņa acīs nozuda, un viņš auksti, atkal tēvišķīgi griezās pie manis, it kā mēs darītu ko sliktu un it kā viņš būtu atjēdzies un arī man dotu padomu atjēgties.

— Tomēr rāpieties vien zemē, ka neapdauzāties, — viņš teica. — Un sakārtojiet matus, pēc kā jūs izskatāties.

«Kāpēc viņš izliekas? Kāpēc grib mani sāpināt?» es ar dusmām nodomāju. Un tajā pašā brīdī man uznāca neatvairāma vēlēšanās viņu vēlreiz samulsināt un pārbaudīt savu varu pār viņu.

— Nē, es gribu pati plūkt, — es teicu un, ar rokam saķērusi tuvāko zaru, uzlēcu uz sienas. Viņš nepaguva mani pieturēt, kad es jau biju nolēkusi šķūnī uz zemes.

— Kas nu tās par aušībām? — viņš nosacīja, par jaunu sarkdams un sapīkumā slēpdams savu mulsumu. — Jūs tak varējāt sasisties. Un kā jūs izkļūsiet no šejienes?

Viņš bija vēl vairāk apjucis nekā agrāk, bet tagad šis viņa mulsums mani vairs neiepriecināja, bet gan biedēja. Tas pārgāja arī uz mani, es nosarku un, vairīdamās no viņa skatiena un nezinādama, ko runāt, sāku plūkt ogas, kuras man nebija kur likt. Es pārmetu sev, es nožēloju, es baidījos, un man likās, ka ar šo savu rīcību esmu uz visiem laikiem zaudējusi viņa cieņu. Mēs abi klusējām, un mums abiem bija grūti. Atskrējusi ar atslēgu, Soņa atbrīvoja" mūs no šī grūtā stāvokļa. Ilgu laiku pēc tam mēs nerunājām viens ar otru, bet abi lūkojām iztikt tikai ar Soņu. Kad atgriezāmies pie Katjas, kura apgalvoja, ka neesot gulējusi un visu dzirdējusi, es nomierinājos, bet viņš centās no jauna uzņemt savu aizbildnieciski tēvišķo toni, tomēr tas viņam vairs nepadevās un nespēja mani maldināt. Man tagad uzausa atmiņā saruna, kas pirms dažām dienām risinājās starp mums.

Katja bija runājusi par to, ka vīrietim mīlēt un atzīties savā mīlestībā ir vieglāk nekā sievietei.

— Vīrietis var atzīties, ka viņš mīl, bet sieviete — ne, — tā teica viņa.

— Bet man liekas, ka arī vīrietim nevajag un tas nedrīkst sacīt, ka mīl, — viņš iebilda.

— Kāpēc? — es vaicāju.

— Tāpēc, ka tas arvien būs meli. Kas tad tas par tādu atklājumu, ka cilvēks mīl? It kā, līdzko viņš to pateiks, tūlīt kaut kas aizcirtīsies cieti, klaps — mīl! It kā, līdzko viņš būs izsacījis šo vārdu, tūlīt jānotiek kaut kam ārkārtīgam, nezin kādām parādībām, no visiem lielgabaliem reizē jāizšauj. Man liekas, — viņš turpināja, — ka ļaudis, kas svinīgi izsaka šos vārdus: «Es jūs mīlu,» — vai nu pieviļ paši sevi, vai, kas vēl ļaunāk, viļ citus.

— Bet kā tad sieviete zinās, ka viņu mīl, ja viņai to riepasacīs? — Katja vaicāja.

— To es nezinu, — viņš atbildēja, — katram cilvēkam ir savi vārdi. Bet, ja ir jūtas, gan tās izpaudīsies.

Kad es lasu romānu, man allaž iešaujas prātā, cik samulsušam gan vajag izskatīties tādam poručikam Strcļskim vai Alfrēdam, kad viņš saka: «Es mīlu tevi, Eleonora!» — un domā, ka nu jau uzreiz notiks kaut kas ārkārtīgs; bet nekas nenotiek ne ar vienu, ne otru, tas pašas acis un deguns, un viss ir tas pats.

Es jau toreiz šai jokā sajutu kaut ko nopietnu, kas attiecas uz mani, bet Kaija nepieļāva tik vieglu apiešanos ar romānu varoņiem.

— Mūžīgie paradoksi, — viņa sacīja. — Bet sakiet taisnību, — vai tad jūs pats nekad neesat teicis sievietei, ka mīlat viņu?

— Nekad neesmu to teicis un uz ceļgala zemē arī neesmu meties, — viņš smiedamies atbildēja, — un nekad to nedarīšu.

«Jā, viņam nevajag sacīt man, ka viņš mani mīl,» es tagad domāju, jo dzīvi atcerēdamās šo sarunu. «Viņš mani mii, es to zinu. Un veltīgas ir visas viņa pūles izrādīties vienaldzīgam, tās mani nemaldinās.»

Visu šo vakaru viņš ar mani runāja maz, bet katrā viņa vārdā, ko viņš teica Kaijai vai Soņai, katrā viņa kustībā un skalienā es redzēju mīlestību un nešaubījos par lo. Mani tikai kaitināja un māca žēlums par viņu, kāpēc viņam šķiet vajadzīgs vēl slēpties un izrādīties aukstam, kad viss ir jau tik skaidrs un tik viegli un vienkārši varētu būt neizsakāmi laimīgs. Bet mani kā noziegums mocīja tas, ka es biju nolēkusi pie viņa šķūnī. Man tā vien likās, ka viņš par to mitēsies mani cienīt un ir dusmīgs uz mani.

Pēc tēja^s es aizgāju pie klavierēm, un viņš man sekoja.

— Nospēlējiet kaut ko, es tik sen neesmu dzirdējis jūsu spēli, — viņš teica, panācis mani viesistabā.

— Bet es gribēju … Sergej Alichailič! — es sacīju, pēkšņi ieskatīdamās viņam tieši acīs. — Vai jūs uz mani nedusmojaties?

— Par ko gan? — viņš vaicāja.

— Par to, ka pēcpusdienā jums nepaklausīju, — es nosarkdama sacīju.

Viņš saprata mani, pakratīja galvu un pasmīnēja. Viņa skatiens pauda, ka vajadzētu gan mani norāt, bet ka viņš nejūt sevī spēka to izdarīt.

— Nekas nav noticis, mēs atkal esam draugi, — es sacīju, apsēzdamās pie klavierēm.

— Nu protams! — viņš noteica.

Lielajā zālē ar augstiem griestiem dega tikai divas sveces uz klavierēm, pārējā telpa bija pustumsā. Pa atvērtajiem logiem raudzījās gaiša vasaras nakts. Viss bija klusu, tikai Katjas soļi laiku pa laikam iečīkstējās tumšajā viesistabā, un viņa zirgs, kas bija piesiets zem loga, iesprauslojās un iespēra ar kāju pa dadžiem. Viņš sēdēja man aiz muguras, tā ka es viņu nevarēju redzēt; bet it visur šīs istabas pustumsā, skaņās, manī pašā es jutu viņa klātbūtni. Ikviens skatiens, ikviena viņa kustība, kaut es to neredzēju, atbalsojās manā sirdī. Es spēlēju Mocarta sonatifantaziju, kuru viņš bija man atvedis un kuru es viņa klātbūtnē un viņam biju iemācījusies. Es nepavisam nedomāju par to, ko spēlēju, bet, šķiet, spēlēju labi, un man likās, ka viņam patīk. Es sajutu to baudījumu, ko viņš pārdzīvoja, un, viņā neskatīdamās, jutu skatienu, kas bija man pievērsts no mugurpuses. Pilnīgi neviļus, turpinādama neapzināti kustināt pirkstus, es atskatījos uz viņu. Viņa galva bija labi saskatāma uz gaiši blāzmojošās nakts fona. Pats viņš sēdēja, galvu rokās atspiedis, un mirdzošām acīm cieši skatījās manī. Šo skatienu uztvērusi, es pasmaidīju un pārstāju spēlēt. Viņš arī pasmaidīja un pārmetoši ar galvu pamāja uz notīm, lai es turpinātu. Kad es beidzu spēlēt, mēness bija kļuvis gaišāks, uzkāpis augstu debesīs, un istabā bez vājās sveču gaismas jau ieplūda pa logiem cita sudrabaina gaisma, krizdama uz grīdas. Katja teica, ka tas neizskatoties ne pēc kā — apstāties pašā labākajā vietā un ka es slikti spēlējusi; bet viņš sacīja, ka, gluži otrādi, es nekad neesot tik labi spēlējusi kā nupat, un sāka soļot pa istabām, zālei cauri tumšajā viesistabā un atkal atpakaļ zālē, ikreiz atskatīdamies uz mani un pasmaidīdams. Arī es smaidīju, man gribējās pat smieties bez kāda iemesla, tik priecīga es biju par kaut ko tikko nupat, pašlaik notikušu. Tiklīdz

viņš nozuda aiz durvīm, es apskāvu Katju, kas stāvēja man blakus pie klavierēm, un skūpstīju viņu iemīļotajā vietiņā, uz mīkstā kakla pazodē; tiklīdz viņš atgriezās, es rādīju it kā nopietnu seju un ar mokām valdīju smieklus.

— Kas gan viņai nule lēcies? — Kaija vaicāja.

Bet viņš tai neatbildēja un tikai nosmēja, paskatījies uz manu pusi. Viņš gan zināja, kas man lēcies.

— Paskatieties, kāda nakts! — viņš teica no viesistabas, apstājies pie vaļējām durvīm uz dārzu.

Mēs aizgājām pie viņa, un patiešām, tā bija tāda nakts, kādu es vairs nekad vēlāk neesmu redzējusi. Pilns mēness bija uzkāpis augšā pāri mājai aiz mums, tā ka to nevarēja redzēt, un ēna, ko meta šis puses jumts, stabi un terases audekls iepretim en raccourci krēšļoja uz celiņa un zālāja laukumiņa. Viss pārējais bija gaišs, sudraba rasas un mēnesnīcas apmirdzēts. Platais puķu celiņš, uz kura no vienas puses iešķībi krita dāliju un to balstu ēnas, gaišs un auksts, mirdzinot nelīdzeno akmeņu drumslas, izzuda miglā un tālumā. Aiz kokiem pacēlās gaišais siltumnīcas jumts, un no gravas puses pieņemdamās cēlās migla. Jau mazliet pakailie ceriņu krūmi bija gaiši līdz pat zariem. Visas norasotās puķes varēja saskatīt katru par sevi. Ēnas un gaisma alejās tā saplūda kopā, ka, šķiet, tur vairs nebija koku un celiņu, bet gan caurspīdīgi, līgojoši, trīsuļojoši nami. Pa labi, mājas ēnā, visu klāja melna tumsa, stingums un drausma. Bet toties no šīs tumsas vēl gaišāk slējās augšup fantastiski kupla papeles virsotne, kas nez kādā savādā kārtā bija apstājusies te netālu no mājas, augšā spožā gaismā, un nevis aizlidojusi kaut kur, tur tālumā, uz zilgani aizvizošām debesīm.

— Iesim staigāt, — es teicu.

Katja piekrita, bet sacīja, lai es uzvelkot galošas.

— Nevajag, Katja, — es atsaucos, — Sergejs Michailičs paņems mani zem rokas.

It kā tas varētu pasargāt no kāju samirkšanas. Bet tobrīd mums visiem trim tas likās saprotami un dabiski.

1 — rakursā.

Viņš nekad agrāk man nepiedāvāja roku, bet tagad es pati to saņēmu, un viņam tas neizlikās neparasti. Mēs trijatā nokāpām no terases. Visa šī pasaule, šīs debesis, šis dārzs, šis gaiss bija citāds, nekā es biju pazinusi līdz šim.

Kad alejā, pa kuru mēs gājām, es skatījos uz priekšu, man visu laiku likās, ka tur tālāk vairs nevar iet, ka tur izbeidzas reālā pasaule, ka visam te tā ij jāpaliek uz mūžīgiem laikiem sastingušam savā skaistumā. Bet mēs gājām tālāk, un skaistuma burvju siena pašķīrās, ielaida mūs, un arī tur, likās, bija mūsu pazīstamais dārzs, koki, celiņi, sausas lapas. Un mēs tiešām staigājām pa celiņiem, saviem soļiem skardami gan gaismas, gan ēnas lokus, un sausas lapas tiešām čabēja zem kājām, un zaļojošs zariņš skāra manu seju. Un tas tiešām bija viņš, kurš, vienmērīgi un lēni soļodams man blakus, saudzīgi turēja manu roku, un tā tiešām bija Katja, kas, kurpēm čīkstot, gāja mums blakus. Un domājams, ka tas bija mēness, kas no debesīm apspīdēja mūs caur nekustīgajiem koku zariem ..

Bet ar katru soli mums aiz muguras un priekšā no jauna aizvērās burvju siena, un es mitējos ticēt tam, ka ir iespējams iet vēl tālāk, mitējos ticēt visam tam, kas bija man apkārt.

— Ai! Varde! — Katja iesaucās.

«Kas to saka un kāpēc?» es nodomāju. Bet pēc tam atcerējos, ka tā ir Katja, ka viņa baidās no vardēm, un es paskatījos uz zemi sev pie kājām. Mazs vardulēns taisīja lēcienu un palika nekustīgs manā priekšā, uz mālainā celiņa bija redzama tā niecīgā ēna.

— Bet vai jūs nebaidāties? — viņš vaicāja.

Es atskatījos uz viņu. Alejā trūka vienas liepas tai vietā, kurai mēs pašlaik gājām garām, un man viņa seja bija skaidri saskatāma. Tā bija tik skaista un laimīga .».

Viņš bija teicis: «Vai jūs nebaidāties?» Bet es dzirdēju, ka viņš saka: «Es mīlu tevi, jaukā meitene!» — «Es mīlu! Mīlu!» atkārtoja viņa skatiens, viņa roka; arī gaisma, arī ēna, arī gaiss, it viss atkārtoja to pašu.

Mēs apstaigājām visu dārzu. Katja tipināja mums blakus ar saviem sīkajiem solīšiem un grūti elpoja aiz noguruma. Viņa teica, ka esot jau laiks atgriezties, un man sametās viņas, nabadzītes, tik žēl, tik žēl. «Kāpēc ari viņa nejūt to pašu, ko mēs?» es domāju. «Kāpēc visi nav jauni, visi nav laimīgi kā šī nakts un kā mēs ar viņu?»

Mēs atgriezāmies mājā, bet viņš vēl ilgi neposās prom, kaut gan gaiļi jau nodziedāja, mājā visi gulēja un viņa zirgs arvien biežāk un biežāk spēra ar kāju pa dadžiem un sprausloja aiz loga. Katja mums neatgādināja, ka ir vēls, un mēs, runādamies par vistukšākajiem niekiem, bijām nosēdējuši, paši to nezinādami, līdz trešajai rīta stundai. Gaiļi dziedāja jau trešoreiz un sāka aust rīta gaisma, kad viņš aizjāja. Atvadījās kā parasti, neteicis neko sevišķu; bet es zināju, ka ar šo dienu viņš ir mans un es viņu vairs nepazaudēšu. Tiklīdz es biju atzinusies pati sev, ka mīlu viņu, tā izstāstīju visu arī Katjai. Viņa bija priecīga un aizkustināta par to, ka es viņai izstāstīju, tomēr, nabadzīte, spēja aizmigt šajā naktī, bet es ilgi jo ilgi vēl soļoju pa terasi, nogāju dārzā un, katru viņa vārdu, katru kustību atcerēdamās, vēlreiz izstaigāju tās alejas, pa kurām mēs ar viņu bijām gājuši. Es negulēju visu šo nakti un pirmoreiz mūžā redzēju saules lēktu un agrīnu rītu. Un ne šādu nakti, ne otru šādu rītu es pēc tam vairs nekad neesmu redzējusi. «Bet kāpēc viņš man vienkārši nepasaka, ka mīl mani?» es domāju. «Kāpēc viņš izgudro kaut kādas grūtības, daudzina sevi par veci, kad viss ir tik vienkārši un skaisti? Kāpēc viņš veltīgi zaudē jauko zelta laiku, kas varbūt vairs nekad neatgriezīsies? Lai viņš pasaka: es mīlu, pasaka to vārdiem: es mīlu; lai saņem rokā manu roku, noliec galvu pie tās un saka: es mīlu. Lai nosarkst un nolaiž acis manā priekšā, un tad es viņam visu pateikšu. Un nevis teikšu, bet apskaušu, piespiedīšos viņam klāt un raudāšu. Bet kas tad, ja es maldos un ja viņš mani nemīl?» man pēkšņi iešāvās prātā.

Es sabijos par savām jūtām, kas diezin kur varēja mani novest, atcerējos mūsu samulsumu šķūnī, kad es nolēcu pie viņa, un man kļuva grūti, tik grūti ap sirdi. No acīm plūda asaras, es sāku lūgt dievu. Un man ienāca prātā savāda, nomierinoša doma un cerība. Es nolēmu ar šo dienu sākt gavēt, savā dzimšanas dienā iet pie dievgalda un tajā pašā dienā kļūt viņa līgava.

Kādēļ? Kālab? Kā tam visam jānotiek? Es neko nezināju, bet kopš šā brīža ticēju un zināju, ka tas tā būs. Jau bija pavisam gaišs, un ļaudis sāka celties augšā, kad es atgriezos savā istabā.

IV

Bija gavēnis dievmātes debesbraukšanas piemiņai, un tāpēc mājā neviens nebrīnījās par manu nodomu — gavēt šajā laikā.

Visu šo nedēļu viņš ne reizi neieradās pie mums, un es ne tikai nebrīnījos, neuztraucos un nedusmojos uz viņu, bet, gluži otrādi, biju priecīga par to, ka viņš nebrauc, un gaidīju viņu tikai uz manu dzimšanas dienu. Visu šo nedēļu es no rītiem cēlos agri un, iekāms aizjūdza zirgus, vienatnē pa dārzu staigādama, pārcilāju atmiņā vakardienas grēkus un pārdomāju, kas man jādara tagad, lai es varētu būt mierā ar šo savu dienu un ne reizi nesagrēkotu… Toreiz man šķita tik viegli būt pilnīgi bezgrēcīgai. Šķita, ka vajag tikai mazliet piespiesties. Zirgus piebrauca, mēs ar Kaiju vai meiteni iesēdāmies līnijdroškā un braucām uz trīs verstis attālo baznīcu. Ieiedama baznīcā, es ikreiz atcerējos, ka tiek aizlūgts par visiem, «kas ienāk ar dieva bijāšanu», un centos tieši šādā jūtoņā noiet tos divus ar zāli apaugušos pakāpienus, kas veda priekštelpā. Baznīcā šajā laikā parasti nebija vairāk kā kādi desmit cilvēki, gavētājas zemnieces un muižas ļaudis; un es pūlējos atbildēt uz viņu sveicieniem centīgā pazemībā un, kās man šķita kā varonība, pati gāju pēc svecēm pie vecā zaldāta, baznīcas vecākā, un pati tās saspraudu. Pa svētdurvīm varēja redzēt altara segu, ko bija izšuvusi māmuļa, virs ikonostasa stāvēja divi koka eņģeļi ar zvaigznēm, kas man, kad es biju vēl maza, izskatījās tik lieli, un balodītis dzeltenā starojumā, kurā es toreiz nevarēju vien diezgan noskatīties. Aiz kora bija saskatāms vecais kristāmais trauks, kurā es cik reižu biju kristījusi mūsu ļaužu bērnus un kurā arī pati tiku kristīta. Iznāca vecais priesteris ornatā, kas bija gatavots no mana tēva zārka pārklāja, un noturēja dievkalpojumu tajā pašā balsī, kādā, cik vien es atceros, norisa visi dievkalpojumi mūsu mājā: Soņas kristības, dvēseles aizlūgumi par tēvu, mātes izvadīšana. Un korī skanēja tā pati psālmotāja šķindošā balss, un pie sienas salīkusi stāvēja tā pati vecenīte, ko es atcerējos redzējusi baznīcā vienmēr, ikkatrā dievkalpojumā, un asarainām acīm skatījās uz svētbildi kora telpā, krusta zīmei saliktos pirkstus spiežot pie izbalējušā lakatiņa un ar bezzobaino muti kaut ko čukstot. Un tas viss man bija tuvs ne jau aiz ziņkāres, ne tikai atmiņu dēļ — tas viss tagad manās acīs bija liels un svēts, dziļa satura pilns. Es ieklausījos katrā nolasītās lūgšanas vārdā, centos ar visu sirdi tajā iejusties un, ja ko nesapratu, tad savās domās lūdzu dievu mani apgaismot vai nesadzirdētā vietā piedomāju pati savus lūgšanas vārdus. Kad lasīja grēku nožēlas lūgšanas, es atcerējos savu pagātni, un šī bērnišķīgā, nevainīgā pagātne man tagad izlikās tik tumša salīdzinājumā ar manas dvēseles gaišo jūtoņu, ka es raudāju un šausminājos par sevi; bet reizē ar to es jutu, ka tas viss tiks piedots, un, ja mana grēku nasta būtu arī vēl smagāka, tad vēl un vēl lielāks būtu nožēlas saldums. Kad priesteris dievkalpojuma beigās teica: «Tā kunga svētība lai ir ar jums,» — man likās, ka šai pašā mirklī mani pārņem tīri fiziskas labsajūtas tīksme. It kā kāda gaisma un siltums pēkšņi ieplūstu man sirdī. Dievkalpojums bija beidzies, tētiņš iznāca pie manis un jautāja, vai nevajagot atbraukt pie mums noturēt va1<ara dievkalpojumu un kad būtu vēlamāk; bet es aizgrābta pateicos viņam par to, ko viņš gribēja, kā man šķita, izdarīt manis labā, un teicu, ka es pati atnākšu vai atbraukšu.

— Pati gribat pacensties? — viņš vaicāja.

Un es nezināju, ko atbildēt, lai neuzņemtos augstprātības grēku.

Pēc liturģijas, ja biju viena pati, bez Katjas, parasti atlaidu zirgus un atgriezos mājās kājām viena, pa ceļam dziļā pazemībā sveicinādama visus pretimnācējus un pūlēdamās atrast gadījumu, kur varētu palīdzēt, dot padomu, pašaizliedzīgi sevi kādam ziedot, piepalīdzēt pacelt vezumu, pašūpot bērnu, pagriezt ceļu un nosmērēties. Reiz kādā vakarā es dzirdēju, ka pārvaldnieks, ziņodams Katjai par dienas gaitām, stāstīja, ka bijis atnācis zemnieks Semjons un lūdzis dēļus meitas zārkam un rubli naudas bēru galdam un ka viņš tam arī iedevis. «Vai tad viņi ir tik nabadzīgi?» es vaicāju. «Ļoti nabadzīgi, cienītā, mājā nav ne sāls graudiņa,» pārvaldnieks atbildēja. Man sirdī kaut kas iesmeldza, un reizē ar to es it kā nopriecājos, to dzirdējusi. Katjai samelojusies, ka iešu pastaigāties, uzskrēju augšā, paņēmu visu savu naudu (tās gan bija ļoti maz, bet visu, kas man bija) un, krustu pārmetuši, aizgāju viena caur terasi un dārzu uz Semjona istabu sādžā. Tā bija sādžas malā, un es, neviena nemanīta, piegāju pie loga, uzliku tur naudu un piesitu pie rūts. Kāds iznāca no istabas, nočīkstināja durvis un uzrunāja mani; no bailēm drebēdama, es kā noziedzniece aizskrēju uz mājām. Katja man vaicāja, kur es esot bijusi. Kas man noticis? Bet es pat nesapratu, ko viņa ar mani runāja, un neatbildēju. Pēkšņi viss ap mani izlikās tik sīks un niecīgs. Es ieslēdzos savā istabā un ilgi vienatnē staigāju turp un atpakaļ, nespēdama ne ko darīt, ne domāt, ne arī gūt skaidrību par savām jūtām. Es domāju par Semjona ģimenes prieku, par tiem vārdiem, ar kuriem viņi apveltīs naudas nolicēju, bet man kļuva arī žēl, ka es pati neatdevu naudu. Es domāju arī par to, ko būtu sacījis Sergejs Michailičs, dabūdams zināt šo gadījumu, un priecājos, ka neviens un nekad to neuzzinās. Un tāds prieks bija manī, un tik slikti likās visi un es pati, un es tik lēnīgi raudzījos uz sevi un uz visiem, ka man uznāca domas par nāvi kā par laimi. Es smaidīju un lūdzu dievu, un raudāju, un šajā brīdī tik kaisli, tik dedzīgi mīlēju visus un sevi pašu. Dievkalpojumu starplaikā lasīju evaņģeliju, un arvien saprotamāka un saprotamāka man kļuva šī grāmata un arvien aizgrābjošāks un vienkāršāks šķita šīs dievišķīgās dzīves stāsts un arvien drausmīgāki un neaptveramāki tie jūtu un domu dziļumi, kurus es uzgāju viņa mācībā. Bet toties cik gaišs un skaidrs man izlikās viss, kad es pēc lasīšanas atkal pievērsu skatus un domas dzīvei, kas pulsēja man apkārt. Likās, ka ir tik grūti dzīvot nelabu dzīvi un tik viegli visus mīlēt un būt mīlētai. Visi bija tik labi un lēnprātīgi pret mani, pat Soņa, kuru es turpināju mācīt, bija pavisam citāda, centās man izpatikt, mani saprast un nesarūgtināt. Kāda biju es, tādi paši bija arī visi citi pret mani. Domās toreiz pārcilājot savus ienaidniekus, no kuriem man vajadzēja izlūgties piedošanu pirms grēksūdzes, atcerējos ārpus mūsu mājas tikai vienu jaunkundzi, kaimiņieni, par kuru es pirms gada viesu klātbūtnē biju pasmējusies un kura tādēļ pie mums vairs nebrauca. Es aizrakstīju viņai vēstuli, atzīdama savu vainu un izlūgdamās piedošanu. Viņa atbildēja ar vēstuli, kurā pati lūdzās piedošanu un piedeva man. Es raudāju aiz prieka, lasīdama šīs vienkāršās rindas, kurās toreiz saskatīju tik dziļas un aizgrābjošas jūtas. Aukle apraudājās, kad es tai lūdzu piedošanu. «Kāpēc viņi visi ir tik labi pret mani? Ar ko es esmu izpelnījusies tādu mīlestību?» es jautāju pati sev. Un neviļus atcerējos Sergeju Michailiču un ilgi domāju par viņu. Es nespēju darīt citādi un pat neuzskatīju to par grēku. Bet tagad es par viņu domāju pavisam citādi nekā tajā naktī, kad pirmoreiz uzzināju, ka mīlu viņu, es domāju par viņu kā par sevi pašu, instinktivi piesaistot viņu ikvienai domai par savu nākotni. Pakļaujošā ietekme, ko es jutu viņa klātbūtnē, manā iztēlē bija pilnīgi izgaisusi. Es tagad sajutos viņam līdzīga un no tiem garīgās noskaņas augstumiem, kuros atrados, pilnīgi sapratu viņu. Man tagad bija skaidrs viņā tas viss, kas agrāk man bija šķitis savāds. Tikai tagad es sapratu, kālab viņš teica, J<a laime rodama,tikai dzīvojot otra labā, un es tagad pilnīgi piekritu viņam. Man likās, ka mūsu laime divatā būs tik neaptverama un mierīga. Un man bija j>rātā nevis ceļojumi pa ārzemēm, nevis lielā sabiedrība, nevis spožums, bet pavisam kas cits — klusa ģimenes dzīve uz laukiem ar mūžīgu ziedošanos, ar mūžīgu mīlestību vienam pret otru un ar mūžīgu apzināšanos par it visur izjūtamo augstākās varas lēnprātīgo aizgādību.

Savā dzimšanas dienā, kā jau biju nodomājusi, gāju

pie dievgalda. Kad es šajā dienā atgriezos no baznīcas, man sirdī bija tik pilnīga laimes izjūta, ka es baidījos no dzīves, baidījos no jebkura iespaida, no visa tā, kas varētu traucēt šo laimi. Bet, tikko mēs izkāpām no līnijdroškas un uzgājām uz lievenēm, uz tilta nodārdēja pazīstamais kabriolets un es ieraudzīju Sergeju Michailiču. Viņš novēlēja man laimes, un mēs kopā iegājām viesistabā. Kopš tā laika, kamēr es viņu pazinu, vēl nekad nebiju jutusies tik mierīga un patstāvīga kā šajā rītā. Es jutu, ka manī ir vesela jauna pasaule, ko viņš nepazīst un kas ir augstāka par viņu. Es neizjutu pret viņu ne mazākā samulsuma. Viņš, jādomā, saprata, kāpēc tas tā, un bija pret mani sevišķi maigi lēnīgs un dievbijīgi uzmanīgs. Es gribēju nosēsties pie klavierēm, bet viņš tās noslēdza un atslēgu iebāza sev kabatā.

— Nebojājiet savu noskaņojumu, — viņš sacīja, — jums tagad dvēselē tāda muziķa, par kuru labākas nav visā pasaulē.

Es biju viņam par to pateicīga, un reizē man mazliet nepatika, ka viņš tik pārāk viegli un skaidri saprata visu to, kam vajadzēja palikt manā dvēselē noslēptam no visiem. Pie pusdienu galda viņš teica, ka esot atbraucis novēlēt man laimes un pie tās pašas reizes arī atvadīties, jo rīt viņš braucot uz Maskavu. To sacīdams, viņš skatījās uz Katju, bet pēc tam pameta ātru skatienu uz mani, un es redzēju, ka viņš baidās ieraudzīt satraukumu manā sejā. Bet es ne izbrīnījos, ne uztraucos, pat nepajautāju, vai uz ilgu laiku. Es zināju, ka viņš to teiks, un zināju, ka viņš nekur neaizbrauks. Kā es to varēju zināt? Tagad es to nekādi nevaru sev izskaidrot, bet tajā neaizmirstamajā dienā man likās, ka es zinu visu, kas ir bijis un kas vēl būs. Es dzīvoju kā laimīgi sapnī, kad viss, kas vien notiktu, liekaš kā reiz jau bijis, un es visu to sen jau zinu, un tas būs vēl, un es zinu, ka būs.

Viņš gribēja aizbraukt jau tūlīt pēc pusdienām, bet Katja, dievkalpojuma nogurdināta, bija aizgājusi pagulēties, un viņam vajadzēja uzgaidīt, kamēr viņa pamostas, lai varētu no viņas atvadīties. Zālē karsēja saule, mēs izgājām uz terases. Tikko bijām apsēdušies, es sāku pilnīgi mierīgi runāt par to, kam vajadzēja izšķirt manas mīlestības likteni. Un iesāku runāt ne agrāk un ne vēlāk kā tieši tai pašā brīdī, kad mēs apsēdāmies un nekas vēl nebija sacīts, nebija vēl sākta nekāda saruna, kas ar savu toni un raksturu varētu aizkavēt mani pateikt to, ko gribēju. Es pati nesaprotu, kur man radās tāds miers, apņēmība un skaidrība valodā. It kā nevis es, bet kaut kas no manas gribas neatkarīgs runātu ar manu muti. Viņš sēdēja man pretī, atspiedies pret margām, un, pievilcis sev klāt ceriņa zaru, nobraucīja tam lapas. Kad es iesāku runāt, viņš atlaida zariņu un atbalstīja galvu pret roku. Tāds izskats varēja būt cilvēkam, kas ir pilnīgi mierīgs vai arī ļoti satraukts.

— Kāpēc jūs braucat? — es jautāju ar uzsvaru, vārdus atdalīdama un skatīdamās tieši uz viņu.

Viņš tūlīt neatbildēja.

— Darīšanas! — acis nolaizdams, viņš beidzot izteica.

Es sapratu, cik grūti viņam nācās atbildēt man ar meliem un vēl turklāt uz jautājumu, kas bija tik sirsnīgi izteikts.

— Paklausieties, — es sacīju, — jūs zināt, ko man nozīmē šī diena. Tā ir daudzējādā ziņā ļoti svarīga. Ja es jums vaicāju, tad ne jau tāpēc, lai parādītu savu interesi (jūs zināt, ka es esmu pieradusi pie jums un mīlu jūs), es vaicāju tāpēc, ka man jāzina. Kāpēc jūs braucat?

— Man ļoti grūti pateikt jums patiesību, kāpēc es braucu, — viņš teica. — Šajā nedēļā es daudz domāju par jums un par sevi un nolēmu, ka man ir jābrauc. Jūs saprotat, kāpēc. Un, ja mīlat mani, tad vairāk nejautāsiet. — Viņš paberzēja pieri ar roku un aizklāja ar toacis. — Man tas ir grūti. Bet jums saprotami.

Man sirds sāka strauji pukstēt.

— Nevaru to saprast, — es sacīju, — nevaru, bet jūs, dieva dēļ, pasakiet man, šīs dienas dēļ pasakiet man, es spēju visu mierīgi noklausīties, — es noteicu.

Viņš sagrozījās savā vietā, paskatījās uz mani un atkal pievilka sev klāt ceriņa zaru.

— Un tomēr, — viņš teica, mazu bridi klusējis, balsī, kas veltīgi gribēja izlikties stingra, — kaut ari muļķīgi uti neiespējami vārdos izstāstīt, kaut ari tas man nākas grūti, es tomēr pacentīšos jums izskaidrot, — viņš piebilda, savilkdams seju it kā fiziskās sāpēs.

— Nu! — es teicu.

— Iedomājieties, ka reiz dzīvoja kāds kungs, sauksim viņu par A, — viņš iesāka, — vecs un jau mūžu nodzīvojis, un kāda kundzene B, jauna, laimīga, kas vēl nebija redzējusi ne cilvēkus, ne dzīvi. Dažādu ģimenes attiecību dēļ viņš to iemīlēja kā meitu un nebaidījās iemīlēt arī citādi.

Viņš apklusa, bet es neko neiebildu.

— Taču A bija piemirsis, ka B ir tik jauna, ka dzīve viņai vēl rotaļa, — manī neskatīdamies, viņš pēkšņi ātri un noteikti turpināja, — ka viegli var iemīlēt viņu citādi un ka tas viņai sagādās jautrību. Viņš bija kļūdījies un pēkšņi noprata, ka citas jūtas, smagas kā nožēla, iezogas viņa sirdī, un viņš sabijās. Sabijās, ka var izirt viņu agrākās draudzīgās attiecības, un nolēma braukt prom, pirms izirst šīs attiecības. To teikdams, viņš atkal it kā nevērīgi sāka ar roku berzēt acis un aizvēra tās.

— Kāpēc tad viņš baidījās iemīlēt citādi? — es sacīju tikko dzirdami, apvaldīdama savu uztraukumu, un mana balss skanēja mierīgi, bet viņam droši vien tā izklausījās jokojoša. Viņš atbildēja, it kā juzdamies aizskarts.

— Jūs esat jauna, — viņš teica, — es neesmu vairs jauns. Jums gribas rotaļāties, bet man ir vajadzīgs kas cits. Rotaļājieties, tikai ne ar mani, jo es varu noticēt, un tad nebūs labi, bet jums būs jākaunas. To teica A,— viņš vēl piebilda, — nu, tas viss ir blēņas, bet jūs saprotat, kāpēc es braucu. Un nerunāsim vairāk par to. Lūdzu!

— Nē, nē! Runāsim! — es iesaucos, un balsī man ieskanējās raudas. — Vai viņš to mīlēja vai ne?

Viņš neko neatbildēja.

— Bet, ja nemīlēja, tad kāpēc viņš rotaļājās ar to kā ar bērnu? — es vaicāju.

— Jā, jā, A bija vainīgs, — viņš ātri iebilda, — bet viss izbeidzās, un viņi šķīrās kā ., , draugi.

— Tas taču ir šausmīgi! Un vai tad nav iespējamas citādas beigas? — es tikko varēju parunāt un pati sabijos no tā, ko pateicu.

— Jā, ir, — viņš teica, atklādams satraukto seju un skatīdamies man tieši virsū. — Ir divas dažādas beigas. Tikai, dieva dēļ, nepārtrauciet un, mierīgi noklausoties, saprotiet mani. Daži stāsta, — viņš iesāka, pieceldamies un smaidīdams slimīgu, grūtu smaidu, — daži stāsta, ka A zaudējis prātu, neprātīgi iemīlējies B un pateicis viņai to… Bet viņa tikai iesmējusies. Viņai tie bija tikai joki, bet viņam visas dzīves jēga.

Es nodrebēju un gribēju ierunāties starpā, sacīt, ka viņš nedrīkst runāt manā vietā, bet viņš, aizturēdams mani, uzlika savu roku uz manējās.

— Pagaidiet, — viņš teica drebošā balsī, — citi stāsta, it kā viņa būtu iežēlojusies par to, cilvēkus nepazīdama, nabadzīte ieņēmusies prātā, it kā viņa patiešām varētu to mīlēt, un bijusi ar mieru kļūt tā sieva. Un viņš, bezprātis, arī noticējis, noticējis, ka visa viņa dzīve sāksies no jauna, bet viņa pati drīz redzējusi, ka ir pievīlusi to un ka tas pievīlis viņu … Nerunāsim vairāk par to, — viņš nobeidza, acīm redzot nespēdams tālāk runāt, un sāka klusēdams staigāt turp un atpakaļ manā priekšā.

Viņš teica «nerunāsim», bet es redzēju, ka viņš ar visu sirdi gaidīja manus vārdus. Es gribēju runāt, bet nevarēju, kaut kas žņaudza man krūtis. Es paskatījos uz viņu, viņš bija bāls, apakšlūpa drebēja. Man kļuva žēl viņa. Es piespiedos un pēkšņi, saraudama klusēšanas važas, kas mani bija saistījušas, iesāku runāt klusā, sirsnīgā balsī, kas, es baidījos, ik mirkli varēja atteikties man klausīt.

— Bet trešās beigas, — es izteicu un apstājos, viņš klusēja, — trešās beigas ir tādas, ka viņš to nemīlēja, bet sāpināja dziļi dziļi un domāja, ka viņam taisnība, viņš aizbrauca un vēl lepojās ar kaut ko. Jums, nevis man, jums tie ir joki, es no pirmās dienas jūs iemīlēju, iemīlēju, — es atkārtoju, un pie šī vārda «iemīlēju» mana balss neviļus no klusināti sirsnīgas pārgāja mežonīgā iekliedzienā, kas nobiedēja mani pašu._

Viņš stāvēja man pretī bāls, viņa lūpas drebēja stiprāk un stiprāk, un uz vaigiem parādījās divas asaras.

— Tas ir nejauki! — es gandrīz iekliedzos, juzdama, ka man aizņem elpu niknas, neizraudātas asaras. — Par ko? — es vēl noteicu un piecēlos, lai aizietu no viņa.

Bet viņš mani nelaida. Viņa galva gulēja manā klēpī, viņa lūpas skūpstīja manas vēl drebošās rokas, un viņa asaras slacīja tās.

— Ak dievs, ja es to būtu zinājis, — viņš izdvesa.

— Par ko? Par ko? — es vēl arvien atkārtoju, bet sirdī man atspulga laime, uz mūžu aizgājusi, neatgriezusies laime.

Pēc piecām minūtēm Soņa uzskrēja augšā pie Katjas un piekliedza pilnu māju, ka Maša gribot precēt Sergeju Michailiču.

V

Nebija nekāda iemesla vilcināties ar mūsu kāzām, un ne es, ne viņš to negribējām. Taisnību sakot, Katja gan tiecās braukt uz Maskavu sapirkties un pasūtīt pūru un viņa māte bija sadomājusi, lai viņš, pirms precas, iegādājas jaunu karieti, mēbeles un istabām jaunas tapetes, bet mēs divatā panācām savu, ka to visu, ja jau tas ir tik nepieciešami, var izdarīt arī vēlāk, bet laulībām jānotiek divi nedēļas pēc manas dzimšanas dienas visā klusībā, bez pūra, bez viesiem, bez vedējiem, vakariņām, šampanieša un visām šīm vispārpieņemtajam kāzu piedevām. Viņš stāstīja, ka viņa māte bijusi nemierā ar to, ka kāzām jānotiek bez mūzikas, bez kaudzē nokrautām pūra lādēm, bez mājas iekārtas pilnīgas atjaunošanas, ne tā kā viņai kādreiz, kad kāzām izdots trīsdesmit tūkstoši, un ka māte visā nopietnībā un slepenībā no viņa, mantu glabātavā lādes pārskatot, apspriedusies ar saimniecības vadītāju Marjušku par nez kādiem mūsu laimei tik nepieciešainirm tepiķiem, logu aizkariem un paplātēm. No manas puses Katja darīja to pašu ar aukli Kuzminišnu. Un par to vis nevarēja ar viņu runāt pa jokam. Viņa bija cieši pārliecināta, ka mēs, pārrunādami savā starpā mūsu nākotni, zinām tikai mīlināties, niekoties, kā jau tas parasts cilvēkiem šādā stāvoklī, bet ka mūsu nākotnes laimes istie pamati būs atkarīgi tikai no pareizas kreklu piegriešanas un šūšanas, no galdautu un servjetu apvīlēšanas. Starp Pokrovsku un Nikoļsku ik dienas vairākiem lāgiem iznēsāja slepenas ziņas par to, kas tur tiek galvots, un kaut gan ārēji starp Katju un viņa māti šķitās valdām vismaigākās attiecības, tomēr jau juta viņu starpā it kā mazliet naidīgu, bet vissmalkāko diplomātiju. Viņa māte Tatjana Semjonovna, ar kuru es tagad iepazinos tuvāk, bija klīrīga, stingra mājas valdītāja un veco laiku kundze. Viņš to mīlēja ne tikai kā dēls — aiz pienākuma, bet kā cilvēks aiz izjustas pārliecības, uzskatīdams to par vislabāko, visgudrāko, labsirdīgāko un par vismīlošāko sievieti pasaulē. Tatjana Semjonovna arvien bija bijusi laba pret mums un jo sevišķi pret mani, un viņa priecājās, ka dēls precas, tomēr, kad es kā līgava ciemojos pie viņas, man likās, ka viņa gribēja likt man sajust, ka viņas dēls varētu dabūt arī labāku sievu un ka man derētu to arvien paturēt prātā. Un es pilnīgi sapratu viņu un biju ar viņu vienis prātis.

Šajās divās pēdējās nedēļās mēs redzējāmies ik dienas. Viņš atbrauca uz pusdienām un nosēdēja līdz pusnaktij. Kaut arī viņš apgalvoja, ka bez manis tikpat kā nedzīvojot, — un es zināju, ka viņš runā patiesību, — viņš tomēr nekad nepalika ar mani kopā augu dienu un centās kā agrāk nodoties savām darīšanām. Mūsu ārējās attiecības līdz pat kāzām palika tās pašas agrākās, mēs kā agrāk uzrunājām viens otru ar jūs, viņš neskūpstīja man pat roku un ne tikai kā nemeklēja iespēju palikt ar mani divatā, bet pat izvairījās no tā. Viņš it kā baidījās ļauties pārāk lielam, kaitīgam maigumam, kādu juta sevī. Es nezinu, kurš no mums, viņš vai es, bijām pārmainījušies, bet tagad es jutos pilnīgi līdzvērtīga viņam, neredzēju vairs viņā agrāko man nepatīkamo mākslotas vienkāršības masku un bieži ar baudu vēroju savā priekšā nevis cienījamu un aiz bailēm respektējamu vīrieti, bet gan lēnprātīgu, aiz laimes apmulsušu bērnu. «Tad tik vien viņā ir slēpies!» es bieži domāju. «Viņš taču ir gluži tāds pats cilvēks kā es un nekas vairāk.» Tagad man likās, ka viņš viss manā priekšā kā uz delnas un ka es esmu viņu pilnīgi iepazinusi. Un viss, ko es iepazinu, bija tik vienkāršs un tik saskanigs ar mani. Pat viņa plāni par to, kā mēs kopā dzīvosim, bija tie paši mani plāni, tikai viņa vārdos skaidrāk un labāk izpaudušies.

Laiks šajās dienās bija slikts, un mēs lielāko tiesu nodzīvojām pa istabām. Vislabākā, sirsnīgākā izrunāšanās notika kaktiņā starp klavierēm un logu. Tuvā sveču gaisma atvizēja melnajā logā, pret kura spīdīgo stiklu paretam atsitās un notecēja lejup lietus lāses. Uz jumta grabēja, peļķē zem notekas šļakstēja ūdens, no loga dvesa mitrums. Un it kā vēl gaišāk, siltāk un priecīgāk šķita mūsu kaktiņā.

— Es, ziniet, jau sen gribēju jums kaut ko pateikt, — viņš reiz sacīja, kad mēs vieni paši šajā kaktiņā bijām nosēdējuši līdz vēlai stundai. — Kamēr jūs spēlējāt, es visu laiku par to domāju.

— Nestāstiet neko, es visu zinu, — es teicu.

Viņš pasmaidīja.

— Jā, tiesa, nerunāsim vis.

— Nē, sakiet vien, — es lūdzu.

— Tad redziet. Vai atceraties, kad es jums stāstītu gadījumu ar A un B?

— Kā lai neatceros šo muļķīgo stāstu. Labi vēl, ka tā beidzās …

— Jā, vēl tikai mazliet — un es pats būtu izpostījis savu mūža laimi. Jūs mani izglābāt. Bet mani tirda tas, ka es toreiz visu laiku meloju, un man ir kauns, es tagad gribu pateikt līdz galam.

— Ai, lūdzu, nevajag!

— Nebaidieties, — viņš smaidīdams sacīja. — Man tikai vajag attaisnoties. Kad es toreiz iesāku runāt, es gribēju prātot.

— Kāpēc prātot! — es iesaucos. — To nekad nevajag darīt.

— Jā, es prātoju slikti. Kad pēc vilšanās, pēc visām savām dzīves kļūmēm nesen atbraucu šurp uz laukiem, es sevī noteikti nolēmu, ka ar mīlestību man viss galā, ka man atliek tikai pienākums savu dzīvīti kaut kā vilkt tālāk, un es ilgi netiku skaidrībā par to, kas tās man ir par jūtām pret jums un cik tālu tās var mani novest.

Es cerēju un reizē necerēju, te man likās, ka jūs koķetējat, te es sāku ticēt un pats nezināju, ko iesākšu. Bet pēc tā vakara, atcerieties, kad mēs nakti staigājām pa dārzu, es nobaidījos, mana tagadējā laime man izlikās pārāk liela un neiespējama. Nu, kas tad būtu, ja es atļautu sev cerēt — un veltīgi? Bet, protams, es domāju tikai par sevi, tāpēc ka esmu riebīgs egoists.

Viņš brīdi klusēja, skatīdamies uz mani.

— Tomēr ne jau gluži niekus es toreiz teicu. Es taču varēju un man vajadzēja baidīties. Es tik daudz saņemu no jums un tik maz varu dot pretī. Jūs vēl esat bērns, jūs esat pumpurs, kam vēl tikai jāizplaukst, jūs mīlat pirmoreiz, bet es …

— Jā, sakiet man patiesību, — es iesāku, bet man pēkšņi sametās bailes par viņa atbildi. — Nē, nevajag, — es piebildu.

— Vai agrāk esmu mīlējis? Jā? — viņš teica, tūlīt uzminējis manu domu. — To es varu jums pasacīt. Nē, neesmu mīlējis. Nekad nekas līdzīgs šīm jūtām nav bijis … — Bet pēkšņi it kā kāda smaga atmiņa pamirklīja viņa iztēlē. — Nē, un te man vajadzīga jūsu sirds, lai man rastos tiesības jūs mīlēt, — viņš skumji noteica. — Vai tad te nebija ko padomāt, pirms saku jums, ka jūs mīlu? Ko es jums dodu? Mīlestību —tas tiesa.

— Bet vai tas ir maz? — es sacīju, skatīdamās viņam acīs.

— Maz gan, mans draugs, jums par maz, — viņš turpināja. — Jums ir daiļums un jaunība! Es tagad aiz laimes bieži neguļu naktīs un allaž domāju par to, kā mēs kopā dzīvosim. Es esmu ilgi dzīvojis, un man šķiet, ka zinu, kas vajadzīgs laimei. Klusa, savrupēja dzīve mūsu lauku nomalē ar iespēju darīt labu cilvēkiem, kuriem labu darīt ir tik viegli un kuri nav paraduši to sagaidīt, pēc tam darbs — darbs, kas, šķiet, ir lietderīgs, pēc tam atpūta, daba, grāmatas, muziķa, mīlestība pret tuvu cilvēku, — tāda, lūk, ir mana laime, par ko augstāk mani sapņi nesniedzas. Bet te bez visa tā vēl tāds draugs kā jūs, varbūt ģimene un viss, ko tikai cilvēks var vēlēties.

— Jā, — es sacīju.

— Man, kam jaunība jau garām, — jā, bet nevis jums, — viņš turpināja. Jūs vēl neesat dzīvojusi, varbūt sagribēsiet meklēt laimi vēl kur citur un varbūt citur to arī atradīsiet. Jums tagad izliekas, ka šī te ir laime, tāpēc ka jūs mīlat mani.

— Nē, es vienmēr esmu vēlējusies un mīlējusi tikai šo kluso ģimenes dzīvi, — es atsaucos. — Un jūs tikai vārdos izsakāt to pašu, ko es esmu domājusi.

Viņš pasmaidīja.

—Mans draugs, jums tikai tā liekas. īstenībā jums tā ir par maz. Jums ir daiļums un jaunība, — viņš domīgi atkārtoja.

Bet es noskaitos par to, ka viņš man neticēja un it kā pārmeta manu skaistumu un jaunību.

— Tad par ko gan jūs mīlat mani, — es dusmīgi teicu, — jaunības vai manis pašas dēļ?

— Es nezinu, bet mīlu, — viņš atbildēja, raudzīdamies manī ar savu vērīgo, valdzinošo skatienu.

Es neko neatbildēju un instinktīvi skatījos viņam acīs. Pēkšņi ar mani notika kaut kas savāds; sākumā es pārstāju redzēt visu, kas man apkārt, pēc tam izzuda viņa seja, vienīgi viņa acis, šķiet, spīdēja tieši manām acīm pretī; pēc tam man likās, ka šīs acis ir manī pašā, viss apmiglojās, es neko vairs neredzēju, un man vajadzēja aizmiegt acis, lai atbrīvotos no baudas un baiļu sajūtas, ko manī viesa šis skatiens …

Kāzu dienas priekšvakarā laiks sāka aprimties. Un pēc lietus dienām, kas bija sākušās jau vasarā, noskaidrojās pirmais aukstais un mirdzošais rudens vakars. Viss bija mitrs, auksts, gaišs, un dārzā pirmoreiz vērojams rudens plašums, raibums un kailums. Debesis atvērās skaidras, aukstas un bālas. Es likos gulēt, domās aplaimota, ka rīt, mūsu kāzu dienā, būs jauks laiks.

šajā dienā es uzmodos ar sauli, un domas, ka jau šodien … it kā nobiedēja un izbrīnīja mani. Es izgāju dārzā. Saule bija nule kā uzlēkusi un strēļaini spīdēja caur alejas liepu dzeltējošo, jau pareto lapotni. Celiņš bija noklāts čaukstošām lapām. Pīlādžu zaros ar sala nokostām, retām, sakrunkotām lapām karājās spilgti sarkani, červeļaini ķekari, dālijas bija sarukušas un melnas.

Salnas sudrabs pirmoreiz klāja zāles bālo zaļumu un aplauzītos dadžus ap māju. Pie skaidrajām, aukstajām debesim nebija un nevarēja būt neviena mākoņa.

«Vai tiešām šodien?» es vaicāju sev, neticēdama savai laimei. «Vai tiešām jau rīt es pamodīšos nevis šeit, bet svešajā Nikoļskas mājā ar kolonām. Vai tiešām es vairs negaidīšu viņu un neiešu viņam pretī un pa vakariem un naktīs nerunāšu ar Katju par viņu? Vairs nesēdēšu ar viņu Pokrovskas zālē pie klavierēm? Vairs neiešu pavadīt un nebaidīšos par viņu tumšajās naktīs?» Bet es atcerējos, ka vakar viņš bija teicis, ka atbraucis pēdējo reizi, un Katja bija likusi man uzlaikot laulību tērpu un sacījusi: ritdienai; un es uz mirkli ticēju un atkal no jauna šaubījos. «Vai tiešām kopš šīs dienas man būs jādzīvo tur, bez Nadeždas, bez vecā Grigorija, bez Katjas? Vairs neskūpstīšu vakaros aukli un nedzirdēšu, kā viņa pa vecai paražai, man krustu pārmetuši, nosaka — «ar labu nakti, jaunkundze»? Vairs nemācīšu Soņu un nerotaļāšos ar viņu un rītos neklauvēšu pie blakus sienas uz viņas istabu un nedzirdēšu viņas skaļos smieklus? Vai tiešām šodien es kļūšu sveša pati sev un manā priekšā atklāsies jauna dzīve ar manu cerību un ilgu piepildījumu? Vai tiešām šī jaunā dzīve ir uz mūžu?» Es nepacietīgi gaidīju viņu, man vienai bija grūti ar šīm domām. Viņš atbrauca agri, un tikai pie viņa sāniem es pilnīgi noticēju, ka šodien kļūšu viņa sieva, un šī doma mani vairs nebiedēja.

Pirms pusdienām mēs aizgājām uz mūsu baznīcu noturēt dvēseles aizlūgumu par manu tēvu.

«Ja viņš tagad būtu dzīvs!» es domāju, kad mēs atgriezāmies mājup, un klusēdama balstījos uz tā cilvēka rokas, kurš bija bijis mana nupat atmiņā atsauktā tēva labākais draugs. Aizlūguma laikā, ar galvu pieskardamās baznīcas aukstajai grīdai, es tik dzīvi iedomājos savu tēvu, tā ticēju, ka viņa dvēsele saprot mani un svētī manu izvēli, ka arī tagad man likās, ka viņa gars lidinās tepat pāri mums un ka es jūtu tā svētību. Un atmiņas, cerības, laime un skumjas saplūda manī par vienu svinīgu un tīkamu izjūtu, kurā tik labi iederējās šis nekustīgais, spirgtais gaiss, klusums, lauku kailums un

bālās debesis, no kurām krita un visu apgaismoja spožf, bet nespēcīgi stari, kas mēģināja dedzināt man vaigu. Man likās, ka tas, kas gāja man blakus, saprata un dalījās manās jūtās. Viņš gāja lēni un klusēdams, un viņa sejā, kuru es paretam uzskatīju, izpaudās tas pats svinīgums, ne īsti prieks, ne īsti skumjas, kas bija gan dabā, gan manā sirdī.

Pēkšņi viņš pagriezās pret mani, es redzēju, ka viņš gribēja kaut ko sacīt. «Kas būs, ja viņš ierunāsies ne par to, ko es domāju?» man iešāvās prātā. Taču viņš ierunājās par tēvu, to pat nenosaukdams.

— Bet kādreiz viņš pa jokam man sacīja: «Appreci manu Mašu!» — tā viņš teica.

— Cik laimīgs viņš būtu lagad! — es sacīju, ciešāk piespiezdama sev klāt roku, kas turēja manējo.

— Jā, jūs tad bijāt vēl bērns, — viņš turpināja, raudzīdamies man acīs, — es toreiz skūpstīju šīs acis un mīlēju tās tikai tāpēc, ka tās bija līdzīgas viņa acīm, un nedomāju, ka tās būs man tik dārgas pašas par sevi. Es toreiz saucu jūs par Mašu.

— Uzrunājiet mani ar «tu», — es ieteicos.

— Nupat kā gribēju tev sacīt «tu», — viņš teica, — tikai tagad man liekas, ka tu esi pavisam mana, — un viņa mierīgais, laimīgais, valdzinošais skatiens apstājās pie manis.

Un mēs visu laiku lēni soļojām pa neiestaigātu lauku taciņu pāri nobradātai, izmīņātai rugainei; un mēs dzirdējām tikai savus soļus un balsis. Vienā pusē, pāri gravai līdz pat tālajai, kailajai birzei, redzēja rūsgano rugaini, kurā nomaļus no mums kāds zemnieks ar arklu bez trokšņa ielocīja arvien platāku un platāku melnu strēmeli. Lejā izklīdušais ganāmpulks no kalna neizskatījās necik tālu. Otrā pusē un uz priekšu līdz dārzam un mūsu mājai, kas bija saskatāma aiz kokiem, varēja redzēt atvilgušu ziemāju laukus, vietām melnus, bet šur tur jau zaļi sazēlušas strēmeles. Visam pāri spīdēja nekarsējoša saule, visam pāri stiepās gari, šķiedraini tīmekļi. Tie lidoja gaisā ap mums un nogūlās pēc salnas apsusējušos rugājos, ķērās mums acīs, matos un drēbēs. Kad mēs runājām, mūsu balsis izskanēja un palika turpat nekustīgajā gaisā pāri mums, it kā tikai mēs vieni paši vairs būtu viscā pasaulē, vieni zem šīs zilganās velves, pie kuras uzmirdzot un trīsuļojot rotājās nekarsējošā saule.

Man arī gribējās viņam teikt tu, bet es kautrējos.

— Kāpēc tu ej tik ātri? — es teicu, steidzīgi vārdus bērdama, gandrīz čukstus un negribot nosarku.

Viņš sāka iet lēnāk un vēl glāstošāk, vēl līksmāk un laimīgāk skatījās uz mani.

Kad mēs atgriezāmies mājās, tur priekšā jau bija viņa māte un viesi, bez kuriem mēs nebijām varējuši iztikt, un es ar viņu nepaliku vairs divatā līdz pat brīdim, kad mēs, no baznīcas iznākuši, iesēdāmies karietē, lai brauktu uz Nikoļsku.

Baznīca bija gandrīz tukša, es redzēju tikai viņa māti, kas, taisni saslējusies, stāvēja uz paklājiņa pie kora, Katju ar violetām lentēm izgreznotā aubē un asarām uz vaigiem un divus trīs no mājas ļaudīm, kas ziņkārīgi raudzījās manī. Es neskatījos uz viņu, bet jutu viņa klātbūtni sev līdzās. Es pūlējos ieklausīties lūgšanas vārdos, atkārtoju tos, bet manā dvēselē tiem neradās atbalss. Es nespēju lūgt dievu un truli skatījos uz svētbildēm, uz svecēm, uz izšūto krustu priestera svārka mugurā, uz ikonostasu, uz baznīcas logu un neko nesapratu. Es tikai jutu, ka ap mani noris kaut kas neparasts. Kad priesteris ar krustu pagriezās pie mums, novēlēja laimes un teica, ka viņš kristījis mani un ka dievs vēlējis tagad arī salaulāt, Katja un viņa māte noskūpstīja mūs un bija dzirdama Grigorija balss, kas sauca karieti, es izbrīnījos un sabijos, ka viss jau beidzies, bet nekas ārkārtīgs, kas paustu pār mani svaidītā sakramenta zīmīgumu, nepārņēma manu dvēseli. Mēs abi saskūpstījāmies, un SIs skūpsts bija tik savāds, mūsu jūtām svešs. «Un tik vien,» es nodomāju. Mēs izgājām priekštelpā, riteņu troksnis dobji atbalsojās baznīcas velvē, sejā iesitās svaigs gaiss, viņš uzlika galvā platmali un palīdzēja man iekāpt karietē. Pa tās logu es ieraudzīju mēnesi ar salu vēstošu loku ap to. Viņš apsēdās man blakus un aizvēra durtiņas. Kaut kas iedūra man sirdī. Noteiktība, ar kādu viņš to darīja, man šķita it kā aizskaroša. Katjas balss nosauca pakaļ, lai es apsedzu galvu, riteņi nodārdēja uz akmeņiem, pēc tam iegriezās pa mīkstu ceļu, un mēs braucām. Stūrī iespiedusies, es skatījos pa logu uz tālajiem, gaišajiem laukiem un uz ceļu, kas aizslīdēja aukstajā mēness spožumā. Un, uz viņu neskatīdamās, jutu, ka viņš tepat, man blakus. «Tad tik vien man devis šis brīdis, no kura es gaidīju tik daudz?» es nodomāju, un man tā vien likās, it kā būtu pazemojoši un apvainojoši sēdēt vienai ar viņu tik tuvu. Es pagriezos pret viņu, lai kaut ko sacītu. Bet vārdi nenāca pār lūpām, it kā manī vairs nebūtu agrāko maiguma jūtu, bet apvainojuma un baiļu jūtas stājušās to vielā.

— Es līdz pat šim brīdim nevarēju ticēt, ka tas varētu notikt, — viņš klusu ierunājās, atbildot uz manu skatienu.

— Jā, bet man nez kādēļ bail, — es sacīju.

— No manis bail, mans draugs? — viņš teica, saņemdams manu roku un noliekdams galvu pie tās.

Mana roka kā nedzīva gulēja viņa rokā, un sirdi žņaudza sāpīgs saltums.

— Jā, — es nočukstēju.

Bet tūlīt mana sirds sāka pukstēt straujāk, roka notrīsēja un saspieda viņa roku, man kļuva karsti, acis meklēja pustumsā viņa skatienu, un es pēkšņi jutu, ka nebaidos no viņa, ka šīs bailes ir — mīlestība, jauna un vēl maigāka un stiprāka mīlestība nekā agrāk. Es jutu, ka visa piederu viņam un ka esmu laimīga, apzinoties viņa varu pār mani.

OTRA DAĻA

VI

Dienas, nedēļas, divi mēneši vientulīgajā lauku dzīvē bija pagājuši, kā toreiz likās, gluži nemanīti, tomēr īstenībā veselam mūžam pietiktu šo divu mēnešu jūtu, satraukuma un laimes. Manējie un viņa sapņi par to, kā iekārtosies mūsu dzīve uz laukiem, piepildījās pavisam citādi, nekā mēs bijām gaidījuši. Bet mūsu dzīve nebija sliktāka par mūsu sapņiem. Trūka tā stingrā darba, pašaizliedzīgās pienākuma pildīšanas un dzīvošanas otra labā, kā es biju sevī iztēlojusies, vēl līgavās būdama; gluži otrādi, valdīja tikai patmīlīgas mīlestības jūtas vienam pret otru, vēlēšanās tikt mīlētai, pastāvīga jautrība bez iemesla, aizmirstot visu pasaulē. Tiesa gan, viņš dažreiz aizgāja savā kabinetā ar kaut ko nodarboties, dažreiz darīšanās brauca uz pilsētu un staigāja pa saimniecību, bet es redzēju, cik lielu piepūli viņam prasīja šī atraušanās no manis. Un viņš pats man pēc tam atzinās, ka it viss pasaulē, ja es nebiju tur klāt, viņam izlicies kā tukšas blēņas, ka viņš nevarējis saprast, kā var noņemties ar tām. Un ar mani bija tas pats. Es lasīju, nodarbojos ar muziķu, ar māmuļu, ar skolu, bet visu to darīju tikai tāpēc, ka katra no šīm nodarbībām saistījās ar viņu un izpelnījās viņa atzinību; taču, līdzko domas par viņu nesaistījās pie kāda darba, man rokas tūlīt nošļuka un tik jocīgi šķita iedomāties, ka pasaulē bez viņa ir vēl kaut kas. Varbūt tās bija nelabas, patmīlīgas jūtas, bet šīs jūtas deva man laimi un pacēla mani augstu pāri visai pasaulei. Tikai vienīgi viņš man eksistēja pasaulē, un viņu es uzskatīju par visjaukāko, visnemaldīgāko cilvēku starp visiem; tāpēc arī es nespēju dzīvot nekam citam kā tikai viņam un dzīvot tā, lai viņa acīs būtu tāda, par kādu viņš mani uzskatīja. Bet viņš iedomājās mani par visjaukāko un lieliskāko sievieti pasaulē, apveltītu ar visām iespējamām labām īpašībām; un es centos būt šī sieviete tā acīs, kas bija vienīgais un vislabākais cilvēks pasaulē.

Reiz viņš ienāca manā istabā lajā laikā, kad es lūdzu dievu. Es* atskatījos uz viņu un turpināju lūgšanu. Lai mani netraucētu, viņš nosēdās pie galda un atvēra grāmatu. Bet man izlikās, ka viņš raugās uz mani, un es atskatījos. Viņš pasmaidīja, es iesmējos un nespēju vairs lūgt dievu.

— Vai tu pielūdzi? — es vaicāju.

— Jā. Bet turpini vien, es iešu prom.

— Tu, es ceru, taču lūdz dievu?

Viņš neatbildējis gribēja aiziet, bet es viņu aizturēju.

— Mīļais, esi tik labs, man par prieku noskaiti kopā ar mani lūgšanas.

Viņš nostājās man blakus un, rokas neveikli nolaidis, ar nopietnu seju sāka stomīdamies teikt lūgšanas vārdus. Paretam viņš pagriezās pret mani, meklēja atzinību un palīdzību manā sejā.

Kad viņš bija beidzis, es iesmējos un apskāvu viņu.

— Tikai tu, tikai tu! It kā man atkal būtu desmit vien gadu, — viņš teica, sarkdams un skūpstīdams manas rokas.

Mūsu māja bija viena no tām vecajām lauku mājām, kurās savu mūžu pavadījušas vairākas radniecīgas paaudzes, cienīdamas un mīlēdamas cita citu. No visa dvesa pretī labas, godīgas ģimenes atmiņas, kas pēkšņi, līdzko es ienācu šajā mājā, bija kļuvušas arī par manām atmiņām. Mājas iekārtojumā un kārtībā Tatjana Semjonovna turējās pie veco laiku tikumiem. Nevarēja sacīt, ka viss būtu elegants un skaists; bet, sākot ar apkalpotājiem un beidzot ar mēbelēm un ēdieniem, visa kā bija daudz, viss bija tīrs, solids, akurats un iedvesa cienību. Viesistabā simetriski stāvēja mēbeles, karājās ģīmetnes un uz grīdas paklāti pašausti celiņi un paklāji. Dīvānu istabā atradās vecas klavieres, divu dažādu veidu skapīši, dīvāni un galdiņi ar misiņa un inkrustāciju rotājumiem. Manā kabinetā, kura iekārtošanā bija pūlējusies Tatjana Semjonovna, stāvēja vislabākās dažādu gadu simteņu un izskata mēbeles un starp citu arī vecs stāvspogulis, kurā es no sākuma neparko nevarēju ieskatīties bez kautrēšanās, bet kurš vēlāk man kļuva dārg's kā vecs draugs. Tatjana Semjonovna bija tikpat kā neredzama, bet mājā viss gāja savu gaitu kā uzvilkts pulkstenis, kaut arī bija daudz lieku ļaužu. Bet visi šie ļaudis, kas valkāja mīkstus zābakus bez papēžiem (zoļu čīkstēšana un papēžu klaudzēšana Tatjanai Semjonovnai šķita visnepatīkamākie trokšņi pasaulē), visi šie ļaudis likās lepojamies ar savu dienestu, viņi trīcēja vecās kundzes priekšā, uz mani un vīru skatījās ar aizbildnīgu laipnību un, šķiet, ar sevišķu prieku veica savus pienākumus. Ikkatru sestdienu mājā regulāri mazgāja grīdas un izpurināja putekļus no paklājiem, ikkatra mēneša pirmajā dienā noturēja aizlūgumus ar ūdens svētīšanu, ikkatrā Tatjanas Semjonovnas, viņas dēla (un manā — pirmoreiz šajā rudenī) vārda dienā sarīkoja dzīres visai apkārtnei. Un tas viss negrozāmi tā bija iegājies jau no senām dienām, kopš Tatjana Semjonovna vien varēja atcerēties. Vīrs nejaucās mājturības lietās un nodarbojās tikai ar lauksaimniecību un zemniekiem un darbojās daudz. Viņš pat ziemā cēlās ļoti agri, tā ka es uzmodusies viņu vairs neatradu. Viņš atgriezās parasti uz tēju, ko mēs dzērām vieni paši, un tad gandrīz arvien, pēc visām raizēm un nepatikšanām saimniecībā, bija tai sevišķi jautrajā noskaņojumā, ko mēs saucām par mežonīgo sajūsmu. Es bieži pieprasīju, lai viņš izstāsta, ko darījis šajās rīta stundās, un viņš man sastāstīja tādas blēņas, ka mēs beidzāmies vai nost aiz smiekliem; dažreiz es pieprasīju, lai viņš stāsta nopietni, un viņš, smaidu aizturēdams, arī stāstīja. Es skatījos uz viņa acīm, uz viņa lūpu kustībām un neko nesapratu, tikai priecājos, ka redzu viņu un dzirdu viņa balsi.

«Nu, ko es teicu? Atkārto!» viņš prasīja. Bet es nevarēju neko atkārtot. Tik smieklīgi tas bija, ka viņš man stāsta nevis pats par sevi un mani, bet par kaut ko citu. It kā nebūtu gluži vienalga, kas tur tika darīts. Tikai krietni vēlāk es sāku mazliet saprast un interesēties par viņa rūpēm. Tatjana Semjonovna līdz pusdienām neiznāca no savām istabām, dzēra tēju vienatnē un tikai ar vēstneša starpniecību sasveicinājās ar mums. Mūsu savrupējā, neprātīgi laimīgajā pasaulītē tik savādi skanēja balss no šī viņas stūrīša, solida un prātīgi nopietna, ka bieži vien es neizturēju un tikai skaļi smējos atbildes vietā istabmeitai, kad tā, rokas saņēmusi, vienmuļā balsī ziņoja, ka Tatjana Semjonovna vēlējusi apjautāties, kā mēs dusējuši pēc vakar vakara pastaigas, bet par sevi pašu vēlējusi ziņot, ka viņai visu nakti sānos sāpīte stnelgusi un sādžā rējis muļķa suns, traucēdams dusu. «Un vēl vēlēja pajautāt, kā garšojis jaunais cepiens, un lūdza ielāgot, ka šoreiz nav vis cepis Tarass, bet izmēģinājuma dēļ pirmoreiz Nikolaša, un ka padevies viņam, tā teikt, diezgan palabi, sevišķi kliņģelīši nav peļami, bet sausiņus gan pārkarsējis.» Līdz pusdienlaikam mums izgadījās maz būt kopā. Es spēlēju, lasīju vienatnē, viņš rakstīja, izgāja vēl uz lauku; bet pusdienās, pulksten četros, mēs sanācām kopā viesistabā, māmuļa izlīgoja no savas istabas, un parādījās trūcīgās muižnieces, svētceļnieces, kas vienmēr pa divi trīs mitinājās mājā. Vīrs regulāri ik dienas pa vecam paradumam vadīja māmuļu zem rokas pie pusdienu galda; bet viņa pastāvēja uz to, lai viņš otru roku sniegtu man, un tā mēs regulāri ik dienas iesprūdām un stīvējāmies durvīs. Pie pusdienu galda priekšsēdētāja loma tāpat palika māmuļai, un saruna risinājās pieklājīgi prātīga un pat svinīga. Vienkāršie vārdi, ar kuriem apmainījos ar vīru, patīkami traucēja šo pusdienas sēžu svinīgumu. Starp dēlu un māti reizēm izraisījās strīdi un abpusēja pazobošanās vienam par otru; šie strīdi un ķircināšanās man sevišķi patika, tāpēc ka tieši tur vislabāk izpaudās maigā un stiprā mīlestība, kas viņus saistīja. Pēc pusdienām māmuļa nosēdās viesistabā lielajā atzveltnes krēslā un berzēja tabaku pulverī vai atgrieza lapas jaunsaņemtajām grāmatām, bet mēs vai nu balsī lasījām, vai gājām uz dīvānu istabu pie klavierēm. Šajā laikā mēs kopīgi daudz lasījām, tomēr muziķa bija mūsu mīļākais un labākais baudījums, ikreiz likdama skanēt jaunām stīgām mūsu sirdīs un it kā jaunā gaismā parādot mūs vienu otram. Kad es spēlēju viņa iemīļotos gabalus, viņš atsēdās uz attālā dīvana, kur viņš man gandrīz nebija redzams, un aiz kautrīguma centās noslēpt iespaidu, kādu viņā radīja muziķa; bet bieži vien, kad viņš to negaidīja, es piecēlos no klavierēm, piegāju viņam klāt un lūkoju saskatīt viņa sejā satraukuma zīmes, nedabisku spožumu un valgumu acīs, ko viņš veltīgi pūlējās man noslēpt. Māmuļai bieži gribējās paskatīties uz mums dīvānu istabā, bet droši vien viņa baidījās mūs traucēt, un dažreiz, it kā neskatīdamās uz mums, viņa ar māksloti nopietnu un vienaldzīgu seju izstaigāja cauri dīvānu istabai; bet es gan zināju, ka viņai nebija nekādas vajadzības iet uz savu istabu un tik drīz nākt atpakaļ. Vakarā tēju ielēju un pasniedzu es, un atkal visi mājnieki sapulcējās pie galda. Šī svinīgā sēde pie spoguļspožā patvāra ar glāžu un tasīšu pasniegšanu mani mulsināja ilgu laiku. Man arvien likās, ka es vēl neesmu šā augstā goda cienīga, pārāk jauna un gaisīga, lai pagrieztu krānu tik lielam patvārim, lai liktu glāzi uz paplātes un teiktu Ņikitam: «Tas Pēterim Ivanovičam, Marjai Miņičnai,» — un prasītu: «Vai diezgan salda?» Un atstātu cukura gabalus auklei un citiem godājamākiem saimes ļaudīm. «Jauki, jauki,» vīrs bieži ierunājās, «nu gluži kā liels cilvēks.» Un tas mulsināja mani vēl vairāk.

Pēc tējas māmuļa lika pasjansu vai noklausījās Marjas Miņičnas zīlēšanā; pēc tam skūpstīja mūs un pārmeta mums krustu. Lielāko tiesu mēs tomēr divatā nosēdējām pāri pusnaktij, un tas bija pats labākais un patīkamākais laiks. Viņš stāstīja man par savu pagātni, mēs izplānojāmies par nākotni, dažreiz filozofējām un visu laiku pūlējāmies sarunāties klusītēm, lai mūs nesadzirdētu augšā un nepastāstītu Tatjanai Semjonovnai, kas pastāvēja uz to, ka mums agri jāliekas gulēt. Dažreiz, sagribējušies ēst, klusītēm iegājām ēdamistabā, kur ar Ņikitas gādibu salūkojām sev aukstas vakariņas un ēdām tās manā istabā vienas sveces gaismā. Mēs ar vīru dzīvojām kā svešinieki šajā lielajā, vecajā mājā, kur pār visu valdīja stingrais veclaiku gars un Tatjana Semjonovna. Ne tikai viņa, bet arī ļaudis, meitas, novecojušās kalpones, mēbeles un gleznas iedvesa man godbijību, tādas kā bailes un apziņu, ka mēs ar viņu šeit esam ne gluži savā vietā un ka mums šeit jādzīvo piesardzīgi un uzmanīgi. Kad es tagad to visu atceros, tad redzu, ka daudz kas — ij šī iegrožotā negrozāmā kārtība, ij šis milzums bezdarbīgu un ziņkārīgu ļaužu mūsu mājā — tas viss bija neērti un nomācoši; bet toreiz pati 'šī saspiestība piešķīra mūsu mīlestībai vēl vairāk spraiguma. Ne vien es, bet arī viņš nelika ne manīt, ka viņam kaut kas nepatīk. Gluži otrādi, viņš pat it kā tīši pūlējās neredzēt to, kas bija slikts. Māmuļas sulainis Dmitrijs Sidorovs, kaislīgs pīpes cienītājs, regulāri ik dienas pēc pusdienām, kad mēs dzīvojāmies divanu istabā, aizstaigāja uz vīra kabinetu pagrābties no kastītes viņa tabaku, un vajadzēja redzēt, ar kādu jautru nobīli Sergejs Michailičs uz pirkstgaliem tuvojās man un, ar roku brīdinoši mādams un acis mirkšķinādams, norādīja uz Dmitriju SidoroviČu, kam nebija ne mazākās jausmas, ka viņu redz. Un, kad Dmitrijs Sidorovs bija aizgājis, mūs nepamanījis, vīrs aiz prieka, ka viss laimīgi beidzies, tāpat kā jebkurā citā gadījumā, skūpstīja mani un sauca par savu jaukumiņu. Šis miers, tendence visu piedot un it kā vienaldzība pret visu man dnžreiz nepatika, — es nemanīju, ka arī es esmu tāda pati, — un noturēju to par vājumu. «Gluži kā bērns, kas neuzdrīkstas parādīt savu gribu!» tā es domāju.

— Ai mans draugs, — viņš atbildēja, kad es viņam pateicu, ka brīnos par viņa vājumu, — vai gan cilvēks var būt nemierā ar kaut ko, ja ir tik laimīgs kā es? Es sen jau esmu pārliecinājies, ka ir vieglāk piekāpties pašam nekā locīt citus; un nav tādas situācijās, kurā nevarētu būt laimīgs. Bet mums ir tik labi! Es nespēju dusmoties; manas acis nesaredz nekā slikta, ir tikai nožēlojamais un smieklīgais. Bet vissvarīgākais — le mieux est l'ennemi du bien Tici vai ne, kad es dzirdu zvaniņu, saņemu vēstuli vai pamostos no miega, man sametas bail. Bail, ka jādzīvo, ka kaut kas var grozīties; bet labāk par to, kā ir, vairs nevar būt.

Es ticēju, bet nesapratu viņu. Man bija labi, bet likās, ka tam visam tā jābūt, citādi nemaz nevar būt un vienmēr ar visiem ir tāpat, bet ka tur, nezin kur, ir vēl kāda cita, ja ari ne lielāka, tomēr citāda laime.

Tā bija pagājuši divi mēneši, atnāca ziema ar saviem sniegputeņiem un aukstumu, un es, kaut gan viņš bija pie manis, sāku justies vientuļa, sāku just, ka dzīve atkārtojas un nav ne manī pašā, ne arī viņā nekā jauna, bet, gluži otrādi, mēs it kā atgriežamies p\p vecā, bijušā. Viņš sāka nodoties darbam vairāk nekā agrāk, un man atkal šķita, ka viņam ir kaut kāda sava iekšēja pasaule, kurā viņš negrib mani ielaist. Viņa pastāvīgais miers mani ērcināja. Es mīlēju viņu ne jau mazāk kā agrāk un ne jau mazāk kā agrāk jutos viņa mīlestības aplaimota; tomēr mana mīlestība bija rimusi augt un

1.— labākais ir labā ienaidnieks.

vairs nekļuva lielāka, turklāt blakus tai man dvēselē sāka iezagties kaut kādas jaunas nemierīgas jūtas. Pēc tās laimes, ko es guvu, viņu iemīļojot, tagad mīlēt man bija par maz. Es alku kustības, bet nevis dzīves mierīgā plūduma. Es alku savai jūtu dzīvei satraukuma, briesmu un ziedošanās. Manī kūsāja spēku pārpilnība, kurai mūsu klusajā dzīvē nebija vietas. Man uznāca grūtsirdības uzplūduma brīži, kurus es centos no viņa slēpt kā kaut ko sliktu, un neapvaldāmi brāzmaina maiguma un jautrības mirkļi, kas viņu biedēja. Viņš jau agrāk nekā es pati bija pamanījis šo manu pārvēršanos un ierosināja braukt uz pilsētu, bet es lūdzu viņu nebraukt un negrozīt mūsu dzīves kārtibu, netraucēt mūsu laimi. Un patiešām es jutos laimīga; bet mani tirdīja doma, ka šī laime nav prasījusi no manis nekādu piepūli, nekādu upuri, kaut gan mani plosīja darba un ziedošanās tieksmes. Es mīlēju viņu un redzēju, ka esmu viņam viss; bet man gribējās, lai visi redzētu mūsu mīlestību, lai liegtu man mīlēt, un es tomēr mīlētu viņu. Mans prāts un arī jūtas bija aizņemtas, bet manī dega vēl cita jaunības tieksme, vajadzība kustēties, kas neatrada apmierinājuma mūsu mierīgajā dzīvē. Kāpēc viņš man bija teicis, ka mēs varam braukt uz pilsētu, līdzko es to iegribēšu? Ja viņš nebūtu to sacījis, es varbūt arī beidzot saprastu, ka mani kveldējošās jūtas ir kaitīgas blēņas; mana vaina, ja neredzu, ka tas upuris, ko es meklēju, atrodas tepat manā priekšā, šo jūtu apspiešanā. Nevilšus man nāca prātā doma, ka es varu paglābties no grūtsirdīgās garlaicības, tikai pārceļoties uz pilsētu; un reizē ar to man bija kauns un žēl vīru atraut no visa tā, kas viņam mīļš, lai paturētu viņu tikai sev. Bet dienas gāja, sniegs ieputināja māju arvien augstākās kupenās; un mēs visu laiku bijām vieni un vieni, un visu laiku mēs bijām viens otra priekšā tie paši seniepazītie; bet tur kaut kur, spožumā un troksnī, virmoja ļaužu bari, tie cieta un priecājās, nedomādami par mums un mūsu dzīvi, aizzūdošu gausā ritējumā. Visļaunākais man šķita tas, ka es jutu, ka dzīves paradumi ar katru dienu sastindzināja mūsu dzīvi vienā noteiktā veidā, ka mūsu jūtas nepaliek vis brīvas, bet pakļaujas vienmērīgam un bezkaislīgam dienu plūdumam. Rītos mēs bijām jautri, pusdienlaikā godbijīgi, vakaros maigi. «Darīt labu!» es sev teicu. «Ir jau teicami darīt labu un godīgi dzīvot, kā viņš runā; taču to visu mēs vēl pagūsim, bet ir vēl kaut kas, kam man tikai tagad ir pietiekami daudz spēka.» Man nevajadzēja vis šā miera, man bija vajadzīga cīņa; man bija vajadzīgs, lai dzīvē mūs vadītu jūtas, bet nevis dzīve būtu noteicēja par tām. Man alka ar viņu aiziet pie bezdibeņa un sacīt: vēl soli, un es metisos lejā, vēl viena kustība, un būšu pagalam, — un lai viņš tad, nobālis bezdibeņa malā, saņemtu mani savās spēcīgajās rokās, brīdi paturētu virs bezdibeņa, tā ka man elpa aizrautos, un pēc tam aiznestu, kur vien grib.

Šis noskaņojums ietekmēja pat manu veselību, un mani nervi vairs nebija gluži kārtībā. Kādu rītu es jutos sliktāk nekā parasti; viņš no kantora pārnāca nelabā omā, kas ar viņu reti atgadījās. Es tūlīt to pamanīju un jautāju, kas viņam kaiš. Bet viņš negribēja man stāstīt, teica, ka neesot vērts. Kā es vēlāk dabūju zināt, ispravņiks bija izsaucis mūsu zemniekus un, nebūdams draudzīgs pret vīru, uzstiepis tiem kādu nelikumību, un draudējis. Vīrs vēl nespēja visu uztvert tā, lai tas liktos tikai smieklīgi un nožēlojami, jutās sakaitināts un tāpēc negribēja ar mani runāt. Bet man likās, ka viņš negribēja ar mani runāt aiz tā iemesla, ka uzskatīja mani par bērnu, kas nevar saprast viņa raizes. Es aizgriezos no viņa, vairāk nerunāju un liku palūgt uz tēju Marju Miņičnu, kas ciemojās pie mums. Pēc tējas, kuru es steidzos ātrāk padzert, aizvedu Marju Miņičnu uz dīvānu istabu un sāku ar to skaļā balsī tērzēt par kaut kādiem niekiem, kas mani nemaz neinteresēja. Viņš soļoja pa istabu, retumis paskatīdamies uz mums. Šie skatieni nez kādēļ tagad tā iedarbojās uz mani, ka man gribējās arvien vairāk un vairāk runāt un pat smieties; man likās tik smieklīgs viss, ko es pati runāju, un arī viss, ko runāja Marja Miņična. Neko man neteicis, viņš pavisam aizgāja uz savu kabinetu un aizvēra durvis. Līdzko es viņa vairs nedzirdēju, visa mana jautrība pēkšņi pazuda, tā ka Marja Miņična izbrīnījās un sāka taujāt, kas man lēcies. Viņai neatbildējusi, es apsēdos uz dīvana, un man iegribējās raudāt. «Un ko gan viņš tur sevī tā prāto?» es domāju. «Kaut kādi sīkumi, kas viņam izliekas svarīgi; būtu pastāstījis man, tad es viņam pierādītu, ka tas viss ir nieki. Nē, viņam patīk domāt, ka es nesapratīšu, patīk ar savu cēlo mieru pazemot mani un allaž būt tam taisnajam. Toties arī man taisnība, ka man ir garlaicīgi, tukšuma sajūta visapkārt, ka es gribu dzīvot, gribu kustēties,» tā es domāju, «bet nevis stāvēt uz vienas vietas un just, kā dienas aiziet man garām. Es gribu iet uz priekšu un katru dienu, katru stundu gūt ko jaunu, bet viņš grib apstāties un arī mani apstādināt sev līdzās, Un cik viegli tas viņam nāktos! Tāpēc viņam nemaz nevajag mani vest uz pilsētu, viņam tikai vajag būt tādam kā es, nenomākt savu «es» mūžīgā apvaldībā, bet dzīvot vienkārši. Tieši to jau viņš ieteic man, bet pats nav vienkāršs. Tā tas ir!»

Es jutu, ka asaras man sakāpj kaklā un esmu saērcināta pret viņu. Šis uzbudinājums mani biedēja, un es devos pie viņa. Viņš sēdēja kabinetā un rakstīja. Manus soļus sadzirdējis, viņš uz mirkli atskatījās — vienaldzīgi, mierīgi un turpināja rakstīt. Šis skatiens man nepatika, un es negāju vis vīram klāt, bet apstājos pie galda, kur viņš rakstīja, un, uzšķīrusi grāmatu, sāku skatīties tajā. Viņš vēlreiz pacēla galvu un paskatījās uz mani:

— Maša! Vai tev kas kaiš? — viņš vaicāja.

Es atbildēju ar aukstu skatienu, kas pauda: «Nav ko jautāt! Kas tās par laipnībām?» Viņš pakratīja galvu un kautri, maigi pasmaidīja, bet šī bija pirmā reize, kad es viņa smaidam neatsaucos ar smaidu.

— Kas tev nule bija? — es jautāju. — Kāpēc tu man nestāstīji?

— Nieki! Mazas nepatikšanas, — viņš atbildēja. — Taču tagad es varu tev pastāstīt. Divi zemnieki aizbrauca uz pilsētu s..

Bet es neļāvu viņam pabeigt.

— Kāpēc tu man to nepastāstīji agrāk, kad es tev jautāju, dzerot tēju?

— Es tev pateiktu muļķības, es tad biju noskaities.

— Bet man taisni tad vajadzēja.

— Kāpēc?

— Kādēļ tu domā, ka es tev nekad un nekur nespēju palīdzēt?

— Vai es tā domāju? — viņš iesaucās, spalvu nomezdams. — Es domāju, ka bez tevis dzīvot nespēju. Visur, it visur tu ne vien palīdzi man, bet visu padari. Skat, ko iedomājusies! — viņš iesmējās. — Tikai tu esi mana dzīvības elpa. Man viss šķiet labi tikai tādēļ, ka tu esi te, ka tevi vajag …

— Jā, es zinu, esmu mīļš bērns, ko vajag mierināt, — es noteicu tādā balsī, ka vīrs izbrīnījies, it kā pirmo reizi kaut ko ieraudzījis, paskatījās uz mani. — Bet es negribu miera, tā ir jau diezgan tevī, atliku likām, — es vēl piebildu.

— Tad redzi nu, kā tas bija, — mani pārtraukdams, viņš iesāka steidzīgi stāstīt, acīm redzot baidīdamies ļaut man visu izrunāt. — Kā tu būtu izspriedusi?

— Tagad es vairs negribu, — bija mana atbilde. Kaut gan man gribējās viņā klausīties, tomēr bija tik patīkami ārdīt viņa mieru. — Es negribu rotaļāties, bet gribu dzīvot, — es sacīju, — tāpat kā arī tu.

Viņa seja, kurā viss tik ālri un dzīvi atspoguļojās, pauda sāpes un pastiprinātu uzmanību.

— Es gribu dzīvot ar tevi kā līdzīga, ar tevi…

Bet es nespēju izrunāt līdz galam: tik dziļas skumjas

pauda viņa seja. Viņš brīdi klusēja.

— Bet vai tad tu nedzīvo ar mani kā līdzīga? — viņš teica. — Vai tādēļ, ka nevis tu, bet es noņēmos ar ispravņiku un piedzērušiem zemniekiem …

— Ne jau tas vien, — es iebildu.

— Dieva dēļ, saproti jel mani, mans draugs, — viņš turpināja, — es zinu, ka uztraukumi mums vienmēr ir sāpīgi, man dzīve to sen jau iemācījusi.'Es tevi mīlu un tātad, dabiski, vēlos tevi pasargāt no uztraukumiem. Mīlestība pret tevi ir manas dzīves saturs: tātad ļauj man dzīvot šo manu dzīvi!

— Tev jau allaž taisnība! — es sacīju, neskatīdamās uz viņu.

Mani kaitināja, ka viņam dvēselē atkal viss skaidrs un mierīgs, bet manī pašā bija dusmas un nožēlām līdzīgas jūtas.

— Masa, kas ar tevi noticis? — viņš vaicāja. — Runa jau nav par to, kuram no mums abiem ir taisnība, bet gluži par ko citu: kas tev ir pret mani? Nerunā tūlīt, padomā un tad izsaki man visu, ko tu domā. Tu esi ne mierā ar mani, un tev droši vien taisnība, bet ļauj man saprast, kur ir mana vaina.

Bet kā es varēju izteikt viņam savu dvēseles nemieru? Tas, ka viņš tā uzreiz saprata mani, ka atkal es biju bērns viņa priekšā, ka es nespēju neko tādu izdarīt, ko viņš nesaprastu un neparedzētu, — tas viss mani uzbu dināja vēl vairāk.

— Man nav nekas tev pārmetams, — es sacīju. — Es vienkārši garlaikojos, un man gribas, lai nebūtu garlaicīgi. Bet tu saki, ka tā vajag, un tev atkal ir taisnība!

To pateikusi, es paskatījos uz viņu. Mans mērķis bija sasniegts, viņa miers bija pazudis, sejā lasāmas izbailes un sāpes.

— Maša, — viņš ierunājās klusā, satrauktā balsī. — Tie nav joki, ko mēs tagad darām. Tagad izšķiras mūsu liktenis. Es tevi lūdzu neatbildēt man neko un uzklausīt. Par ko tu gribi mani mocīt?

Bet es pārtraucu viņu.

— Es zinu, tev būs taisnība. Labāk nerunā, tev taisnība, — es dzedri noteicu, it kā nevis es pati, bet kāds ļauns gars runātu ar manu muti.

— Ja tu zifiātu, ko tu dari! — viņš sacīja drebošā balsī.

Es sāku raudāt, un man kļuva vieglāk. Viņš sēdēja man līdzās un klusēja. Man bija ij žēl viņa, ij kauns par sevi, ij dusmas par to, ko es biju izdarījusi. Es neskatījos uz viņu. Man likās, ka vīram šai brīdī jāskatās manī ar bardzību vai nesaprašanu. Es atskatījos: man bija pievērsts lēnīgs, maigs skatiens, kas it kā izlūdzās piedošanu. Es saņēmu viņa roku un teicu:

— Piedod man! Es pati nezinu, ko runāju.

— Jā, bet es zinu, ko tu runāji, un tā bija patiesība.

— Kas tad? — es vaicāju.

— Ka mums vajag braukt uz Pēterburgu, — viņš sacīja. — Šeit mums tagad nav ko darīt.

— Kā tu gribi, — es atsaucos.

Viņš apskāva mani un noskūpstīja.

— Piedod man, — viņš teica. — Es esmu vainīgs tavā priekšā.

Šajā vakarā es ilgi spēlēju viņam, bet viņš staigāja pa istabu un kaut ko čukstēja. Viņam bija tāds paradums, un es bieži vaicāju, ko viņš tā čukst; padomājis viņš arvien pateica man tieši to, ko viņš bija čukstējis: lielāko tiesu tie bija dzejoji un dažreiz arī galīgi nieki, tomēr tādi nieki, no kuriem es izpratu viņa noskaņojumu.

— Ko tu pašreiz čuksti? — es prasīju.

Viņš apstājās, padomāja un pasmaidījis noskandēja divas Ļermontova dzejas vārsmas:

Bet vētras alkst tā neprātīga, Tai šķiet, ka vētras mieru dos!

«Nē, viņš ir kas vairāk nekā tikai cilvēks; viņš visu zina!» es nodomāju. «Kā lai viņu nemīl!»

Es piecēlos, paņēmu viņu zem rokas un kopā sāku staigāt pa istabu, lūkodama ar viņu saskaņot soli.

— Jā? — viņš iejautājās, smaidīdams un skatīdamies manī.

— Jā, — es atbildēju čukstot; un tāda līksmes pilna jūtoņa pārņēma mūs abus, mūsu acis dzirkstīja smieklos, un mēs spērām arvien platākus un platākus soļus un arvien vairāk un vairāk pacēlāmies uz pirkstgaliem. Un tajā pašā solī par lielu sašutumu Giigorijam un izbrīnu māmuļai, kas viesistabā lika pasjansu, izgājām cauri visām istabām uz viesistabu, bet tur apstājāmies, paskatījāmies viens otrā un sākām skaļi smieties.

Pēc divi nedēļām, pirms svētkiem, mēs ieradāmies Pēterburgā. *

VIl

Mūsu brauciens uz Pēterburgu, Maskavā pavadītā nedēļa, viņa un manējo radu saime, iekārtošanās jaunajā dzīvoklī, ceļš, jaunas pilsētas, neredzēti cilvēki, — tas viss pagāja kā sapnī. Tas viss bija tik dažāds, jauks,

jautrs, visu to tik silti un spilgti apgaismoja viņa klātbūtne, viņa mīlestība, ka klusā lauku dzīve man izlikās kā kaut kas sen izbijis un niecīgs. Man bija liels brīnums, ka augstprātības un saltās atturības vietā, ko es biju sagaidījusi no sabiedrības cilvēkiem, visi saņēma mani tik neliekuļoti laipni un sirsnīgi (ne tikai savējie, radinieki, bet arī sveši ļaudis), ka likās, viņi visi tikai par mani vien domājuši, mani gaidījuši, lai viņiem pašiem būtu labi. Bet arī citu negaidītu pārsteigumu es piedzīvoju šīs sabiedrības aprindās, kas man šķita tās labākās; tur vīram, kā izrādījās, bija daudz paziņu, par ko viņš man nekad nebija stāstījis; un bieži vien man likās savādi un nepatīkami dzirdēt viņa dzestros vērtējumus par dažiem šīs sabiedrības cilvēkiem, kas man šķita tik krietni. Es nesapratu, kāpēc viņš ir tik atturīgs pret tiem un pūlas atvairīt daudzas pazīšanās, kas man likās glaimojošas. Es domāju, ka, jo vairāk pazīšanās ar krietniem cilvēkiem, jo labāk, bet viņi visi bija labi.

— Tad redzi, kā mums būs jāiekārtojas, — viņš man teica pirms aizbraukšanas no laukiem, — te mēs jūtamies kā mazi krezi, bet tur mēs nebūsim nekādi bagātnieki un tāpēc pilsētā varēsim dzīvot tikai līdz lieldienām un arī lielajā sabiedrībā nerādīsimies, citādi nesavilksim galus kopā; un arī tevis pašas dēļ es negribētu …

— Kāpēc tad sabiedrībā? — es atbildēju. — Noskatīsimies tikai teātru izrādes, apciemosim savējos, paklausīsimies operas un labu muziķu un jau pirms lieldienām brauksim atpakaļ uz laukiem.

Bet, līdzko mēs bijām atbraukuši Pēterburgā, šie plāni jau bija aizmirsti. Es pēkšņi biju iekļuvusi citā, jaunā, laimrgā pasaulē, kur mani savaldzināja tik daudz prieku, man radās tādas jaunas intereses, ka es uzreiz, kaut arī neapzināti, atsacījos no visas savas pagātnes un visiem šīs pagātnes plāniem. «Tas viss bija tikai tā, pa jokam; īstā dzīve vēl nebija sākusies; bet šī ir tā īstā! Un vai tas vien vēl būs?» es domāju. Nemiers un garlaicības pazīmes, kas mani satrauca uz laukiem, bija pēkšņi, kā pēc burvja mājiena, pilnīgi pazuduši. Mīlestība pret vīru bija kļuvusi mierīgāka, un man šeit nekad

neienāca prātā doma par to, vai viņš mani mīl tikpat stipri kā agrāk. Un es jau ari nemaz nevarēju šaubīties par viņa mīlestību, jebkura mana doma tika tūlīt saprasta, pārdzīvojums līdzjusts, vēlēšanās izpildīta. Viņa miers bija šeit izzudis vai ari vairs neuzbudināja mani. Turklāt es jutu, ka piedevām pie savas agrākās mīlestības viņš šeit vēl arī tīksminās par mani. Bieži vien pēc vizites, jaunas iepazīšanās vai viesībām mūsu mājā, kad es, no bailēm iekšēji drebēdama, ka kaut kas var misēties, pildīju namamātes pienākumus, viņš mēdza atkārtot: «Ai tu meitenīti Lieliski! Nebaidies! Patiešām labi!» Un es par to ļoti priecājos. Drīz pēc mūsu atbraukšanas viņš rakstīja mātei vēstuli un, kad pasauca mani, lai es pierakstītu kādus vārdus no sevis, negribēja dot man izlasīt uzrakstīto, kas, protams, ierosināja mani to pieprasīt, un es ari izlasīju. «Jūs Mašu nepazītu,» vīrs rakstīja, «un arī es pats vairs nepazīstu viņu. Kur viņai rodas šī jaukā, graciozā pašpaļāvība, laipnība, pat sabiedriski izsmalcināts prāts un manieres! Un viss tik vienkārši, jauki, labsirdīgi! Visi sajūsmā par viņu, arī es pats nespēju diezgan par to nopriecāties un, ja vien tas būtu iespējams, iemīlētu viņu vēl vairāk.»

«Ā! Tad, skat, kāda es esmu!» es nodomāju. Un man kļuva tik priecīgi un labi, likās pat, ka es vēl vairāk mīlu viņu. Panākumi, ko es guvu starp visiem saviem paziņām, man bija pilnīgi negaidīti. Tas vien man bija jādzird, ka es tur un tur sevišķi iepatikusies tēvocim, citur atkal krustmāte ārkārtīgi sajūsminājusies par mani, viens stāsta, ka Pēterburgā neesot sievietes, kas varētu man līdzināties, otra apgalvo, ka man vajagot tikai gribēt un es kļūtu par visburvīgāko sievieti sabiedrībā. Jo sevišķi kņaziene D., vīra māsīca, padzīvojusi sabiedrības dāma, negaidīti iemīlējusies manī, vairāk par visiem sarunāja man tik daudz glaimojoša, ka es tīri vai apreibu. Kad māsīca pirmoreiz uzaicināja mani braukt uz balli un lūdza vīra piekrišanu, viņš griezās pie manis un ar tikko samanāmu valšķīgu smaidiņu jautāja man: vai es gribot braukt. Es piekrītoši pamāju ar galvu un jutu, ka nosarkstu.

— Atzīstas gluži kā noziedzniece, ka viņai gribas, — viņš sacīja, labsirdīgi smiedams.

. — Bet tu taču pats teici, ka mums sabiedrībā nav ko meklēt, un tev jau arī tur netīk, — es atbildēju, smaidīdama un lūdzošu skatienu vērdamās viņā.

— Ja jau ļoti gribas, tad brauksim, — viņš sacīja.

— Patiešām, labāk gan ne.

— Vai gribas? Ļoti? — viņš no jauna ievaicājās.

Es neatbildēju.

— Sabiedrība vēl nav nekāda lielā nelaime, — viņš turpināja, — bet ar to saistītās nepiepildītās iegribas — tās gan ir sliktas un nejaukas. Katrā ziņā jābrauc, un brauksim ar, — viņš apņēmīgi nobeidza.

— Ja man tev jāatzīstas, — es sacīju, — tad neko tā nekāroju kā nokļūt šai ballē.

Mēs aizbraucām, un prieks, ko tas man sagādāja, pārspēja manas spilgtākās gaidas. Ballē vēl vairāk nekā agrāk man likās, ka es esmu centrs, ap kuru viss griežas, ka tikai manis dēļ ir apgaismota šī lielā zāle, spēlē muziķa un sapulcējies šis ļaužu pūlis, kas mani apbrīno. Visi kā viens, sākot ar frizieri un istabas meitu līdz dejotājiem un veciem vīriem, kas izsoļoja zālei cauri, šķiet, pauda man vārdos vai vismaz lika sajust, ka viņi mīl mani. Vispārējais spriedums, kas bija radies šajā ballē par mani un ko man atstāstīja māsīca, skanēja tā, ka es nepavisam nelīdzinoties citām sievietēm, ka manī esot kaut kas īpatnējs, laucinieciski vienkāršs, svaigs un jauks. Šie panākumi tā glaimoja man, ka es vīram vaļsirdīgi pateicu, cik labprāt vēlētos šogad piedalīties vēl divās trijās ballēs, «lai ar tām tad pietiktu reizi par visām reizēm», es liekulīgi piebildu.

Pirmajā laikā vīrs pavadīja mani ar redzamu patiku, priecādamies par maniem panākumiem un, šķiet, pilnīgi aizmirsis vai atteicies no tā, ko bija runājis agrāk.

Vēlāk viņu šāds mūsu dzīves veids sāka garlaikot, un viņš izjuta to kā apgrūtinājumu. Bet mana galva tagad bija citu domu pilna; un, ja es dažreiz arī pamanīju viņa vērīgi nopietno skatienu, kas bija jautājoši man pievērsts, tad es tomēr nesapratu tā nozīmi. Es biju tā noreibuši no šīs pēkšņi radušās visu apkārtējo cilvēku uzmanības, kas man šķita esam mīlestība, no šī elegances, izpriecu un jaunu iespaidu gaisa, ko šeit elpoju pirmoreiz, tik pēkšņi šeit izgaisa vīra morālā, mani nomācošā ietekme, tik patīkami man bija šajā pasaulē ne tikai kļūt līdzīgai viņam, bet pacelties augstāk par viņu un tāpēc mīlēt viņu vēl stiprāk un patstāvīgāk nekā agrāk, ka es nevarēju saprast, kas gan vīram var nepatikt, redzot mani šādā sabiedrības dzīvē. Es pārdzīvoju līdz šim nepazītas lepnuma un pašapmierinātības jūtas, kad, ieejot balles zālē, visas acis pievērsās man, bet vīrs, it kā kautrēdamies atzīties pūļa priekšā, ka es piederu viņam, steidzās mani atstāt un nozuda melnajā fraku barā. «Pagaidi vien!» es bieži domāju, ar acīm uzmeklēdama vīru, ko varēja saskatīt pavīdam kaut kur tālāk zālē, neievērotu, dažreiz garlaikotu. «Pagaidi vien!» es domāju. «Pārbrauksim mājās, un tu sapratīsi un redzēsi, kura dēļ es centos būt jauka un mirdzoša un ko es mīlu no visa tā, kas ir ap mani šovakar.» Es domāju visā sirsnībā, ka sabiedrībā gūtie panākumi mani iepriecina tikai vīra dēļ, tikai tādēļ, lai man būtu iespējams tos ziedot viņam. Vienīgais, kā man varēja kaitēt šī dzīve sabiedrībā, pēc manām domām, bija iespējamība, ka es varētu aizrauties ar kādu no sabiedrībā sastopamiem vīriešiem un tā pamodināt vīrā greizsirdību; bet viņš tā ticēja man, likās tik mierīgs un vienaldzīgs, un visi šie jaunie cilvēki manās acīs bija tik niecīgi salīdzinājumā ar vīru, ka arī šīs, pēc mana ieskata, vienīgās sabiedrībā iespējamās briesmas man nelikās bīstamas. Un tomēr daudzo sabiedrības cilvēku uzmanība pret mani sagādāja man prieku, glaimoja patmīlībai un lika domāt, ka savā mīlestībā pret vīru es varu ļauties zināmam pašlepnumam, un tas manu izturēšanos pret viņu vērsa pašpaļāvīgāku un it kā nevērīgāku.

— Bet es gan redzēju, kā tu ļoti aizrautīgi sarunājies ar N. N., — kādreiz, no balles atgriežoties, es teicu viņam, ar pirkstu draudēdama un nosaukdama kādu pazīstamu Pēterburgas dāmu, ar ko viņš tiešām bija sarunājies šajā vakarā. Es to sacīju, lai viņu uzpurinātu; viņš bija sevišķi mazrunīgs un bēdīgs.

— Ak kāpēc tā runāt? Un to saki tu, Maša! — viņš novilka caur zobiem un saviebās it kā fiziskās sāpēs. — Tas nepiestāv tev un man! Atstāj to citiem; šīs samākslotās attiecības var sabojāt mūsu īstās, patiesās, bet es vēl ceru, ka īstās atgriezīsies.

Es apkaunējos un noklusu.

— Vai atgriezīsies, Maša? Kā tev liekas? — viņš vaicāja.

— Tās nekad nav bijušas neīstas un arī nekļūs tādas, — es atbildēju, un toreiz man tiešām tā likās.

— Lai dievs dod, — viņš noteica, — un būtu arī tā kā laiks mums atpakaļ uz laukiem.

Bet tā kaut ko viņš man pateica tikai reizi, visu pārējo laiku man likās, ka viņam ir tikpat labi kā man, bet es jutos tik priecīga un jautra. Ja nu viņam dažreiz arī garlaicīgi, — es mierināju sevi, — tad es jau arī viņa dēļ garlaikojos uz laukiem; ja nu arī mazliet grozījušās mūsu attiecības, tad gan jau viss atkal būs pa vecam, līdzko mēs vasaru paliksim vieni ar Tatjanu Semjonovnu mūsu Nikoļskas mājā.

Tā man gluži nemanot bija pagājusi visa ziema, un mēs pretēji mūsu plāniem pat lieldienas pavadījām Pēterburgā. Pēcsvētku nedēļā, kad mēs jau gatavojāmies braukt, viss bija iesaiņots un vīrs, juzdamies sevišķi maigā un jautrā noskaņā, jau pirka dāvanas, dažādas mantas un puķes lauku dzīvei, negaidot pie mums atbrauca māsīca un sāka lūgt vēl uzkavēties līdz sestdienai, lai varētu aizbraukt uz rautu pie grāfienes R. Viņa stāstīja, ka grāfiene R. ļoti aicinājusi mani, ka princis M., kas toreiz uzturējās Pēterburgā, jau kopš pagājušās balles vēloties ar mani iepazīties, tikai tādēļ vien braucot uz šo rautu un izteicies, ka es esot visdaiļākā sieviefe Krievijā. Visai pilsētai bija jābūt tur, un, vārdu sakot, tas ne pēc kā neizskatītos, ja es nebrauktu.

Vīrs bija viesistabas otrā galā, kur viņš ar kādu sarunājās.

— Kā tad paliek, Mari, vai brauksiet? — māsīca teica.

— Mēs parīt gribējām braukt uz laukiem, — es nenoteikti atbildēju, uzskatīdama vīru. Mūsu skatieni sastapās, viņš aši novērsās.

— Es pierunāšu viņu vēl palikt, — māsīca sacīja, — un mēs brauksim sestdien sirdis lauzt. Vai ne?

— Tas izjauktu mūsu plānus, un mēs jau esam sakravājušies, — es atbildēju, sākdama padoties.

— Tad gan labāk lai viņa šovakar pat aizbrauc pie prinča un apsveic to ar pazemīgu reveransu, — no istabas otra gala vīrs atsaucās tādā uzbudināti atturīgā tonī, kādu es vēl nebiju no viņa dzirdējusi.

— Ai! Viņš ir greizsirdīgs, pirmoreiz to redzu! — māsīca iesmējās. — Bet, Sergej Michailovič, ne jau prinča dēļ, bet mūsu pašu dēļ es pūlos viņu pierunāt. Grāfiene R. tā lūdza viņu atbraukt!

— Lai viņa pati izlemj, — vīrs auksti noteica un izgāja.

Es redzeju, ka viņš bija satraukts vairāk nekā parasti; tas mani sāpināja, un es māsīcai neko neapsolīju. Tikai pēc viņas aizbraukšanas es iegāju pie vīra. Domās iegrimis, viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ un ne redzēja, ne dzirdēja, ka es uz pirkstgaliem ienācu istabā.

«Viņam jau prātā mīļā Nikoļskas māja,» es domāju, skatīdamās uz viņu, «ij rīta kafija gaišajā viesistabā, ij viņa tīrumi, zemnieki, ij vakari dīvānu istabā, ij paslepenās vakariņas naktīs. Nē!» es nolēmu pati sevī. «Visas pasaules balles un visas pasaules prinču glaimus es atdošu par viņa priecīgo samulsumu, par viņa kautro glāstu.» Es gribēju viņam teikt, ka uz rautu nebraukšu un negribu braukt, kad viņš pēkšņi atskatījās un, mani ieraudzījis, sadrūma, un mainīja savu lēnīgi domīgo sejas izteiksmi. Viņa skatiens atkal pauda vērību, gudrību un mierīgu pārākumu. Viņš negribēja, lai es viņā redzētu vienkāršu cilvēku; viņam vienmēr vajadzēja stāvēt manā priekšā kā pusdievam uz pjedestālā..

— Ko tu gribēji, mans draugs? — viņš jautāja, nevērīgi un mierīgi pagriezdamies pret mani.

Es neatbildēju. Man bija dusmas, ka viņš slēpjas no manis, negrib palikt tāds, kādu es viņu mīlēju.

— Vai tu gribi braukt sestdien uz rautu? — viņš vaicāja.

— Gribēju, — es atbildēju, — bet tev tas nepatīk. Turklāt viss jau arī sakravāts, — es vēl piebildu.

. Nekad viņš nebija tik auksti skatījies uz mani, nekad tik dzestri ar mani runājis.

— Es neaizbraukšu līdz otrdienai un likšu, lai izņem iesaiņotās mantas, — viņš noteica, — tāpēc tu vari braukt, ja tev gribas. Esi tik laipna, brauc. E« nebraukšu prom.

Kā jau allaž, kad viņš bija satraukts, viņš sāka staigāt pa istabu nevienādiem soļiem un neskatījās uz mani.

— Nepavisam nesaprotu tevi, — es teicu, stāvēdama uz vietas un ar acīm sekodama viņam, — tu saki, ka arvien esi tik mierīgs (viņš nekad tā nebija teicis). Kāpēc tu tik savādi runā ar mani? Es tevis dēļ esmu gatava upurēt šo prieku, bet tu kaut kā ironiski, kā nekad neesi ar mani runājis, pastāvi uz to, lai es braucu.

— Ko tad! Tu gribi upurēt (viņš sevišķi pasvītroja šo vārdu), arī es upurējos, ko vēl vairāk. Sacensība augstsirdībā. Kādu ģimenes laimi tad vēl vajag?

Tas bija pirmais gadījums, kad es no viņa dzirdēju tik cietsirdīgi izsmējīgus vārdus. Un viņa izsmiekls nevis nokaunināja, bet apvainoja mani, un cietsirdība nevis nobiedēja, bet pārņēma arī mani. Vai tas bija viņš, kas allaž baidījās no frāzēm mūsu attiecībās, allaž bija sirsnīgs un vienkāršs, vai viņš to teica? Un par ko? Par to, ka es tiešām gribēju upurēt šo prieku, kurā nespēju saskatīt neko sliktu, un par to, ka brīdi iepriekš tā sapratu un mīlēju viņu. Mūsu lomas bija mainījušās, viņš — vairījās no tiešiem un vienkāršiem vārdiem, bet es tos meklēju.

— Tu esi ļoti pārmainījies, — es teicu nopūzdamās. — Ar ko esmu nogrēkojusies tavā priekšā? Nevis rauts, bet kaut kascits jau agrāk tev ir sirdī pret mani. Kāpēc izlikties? Tu taču pats līdz šim no tā tik ļoti baidījies. Saki tieši, kas tev ir pret mani? — «Redzēs gan, ko nu viņš teiks,» es domāju, pašapmierināti atcerēdamās, ka viņam par visu šo ziemu nebūs ko man pārmest.

Es izgāju istabas vidū, tā ka viņš bija spiests man gluži tuvu noiet garām, un skatījos uz viņu. «Viņš pienāks klāt, apskaus mani, un viss būs atkal labi,» man ienāca prātā, un pat kļuva žēl, ka nebūs izdevības paskaidrot viņam, cik viņš bijis netaisns. Bet viņš apstājās istabas malā un paskatījās uz mani.

— Vai tu vēl arvien nesaproti? — viņš teica.

— Nē.

— Nu, tad es pateikšu tev. Man ir pretīgi, pirmoreiz pretīgi just to, ko nevaru nejust. — Viņš apklusa, acīm redzot pats sabijies par savas balss rupjo skaņu.

— Jā, bet ko tad? — es vaicāju ar sašutuma asarām acīs.

— Pretīgi, ka princis tevi nosaucis par skaistu un ka tu tādēļ skrien viņam pretī, aizmirsdama ij vīru, ij sevi, ij sievietes pašcieņu, un negribi saprast tā, kas tavā vietā jāizjūt tavam vīram, ja tevī pašā nav pašcieņas; gluži otrādi, tu nāc un saki vīram, ka tu uzupurējies, tas ir, «parādīties viņa augstībai man ir liela laime, bet es to upurēju».

Jo ilgāk viņš runāja, jo vairāk iekarsa no savas paša balss skaņām, un šī balss skanēja indīgi, skarbi un rupji. Vēl nekad es nebiju redzējusi, ne domājusi ieraudzīt viņu tādu kā tagad; karsts vilnis iešalca man sirdī, es baidījos, bet līdz ar to mani satrauca nepelnīta apkaunojuma un aizskartas patmīlības jūtas, un man gribējās viņam atriebties.

— Es jau sen to gaidīju, — es sacīju, — runā, runā vien.

— Nezinu, ko tu biji gaidījusi, — viņš turpināja, — es varēju sagaidīt to visļaunāko, redzēdams tevi ik dienas šajos muļķīgās sabiedrības netīrumos, dīkdienībā un greznībā; un sagaidīju ar… Sagaidīju, ka man nule kļuva kauns un sāpīgi kā vēl nekad; sāpīgi pašam par sevi, kad tava draudzene ar savām netīrajām rokām rakņājās manā sirdī un sāka runāt par greizsirdību, par manu greizsirdību — un pret ko? Pret cilvēku, kuru ne es, ne tu pat nepazīsti. Bet tu tīšām negribi saprast mani un gribi man upurēt, un ko? … Kauns par tevi, par tavu pazemošanos!… Upuris! — viņš atkārtoja.

«A! Tad šī te ir tā vīra vara!» es nodomāju. «Apvainot un pazemot sievieti, kas nemaz nav vainīga. Tad tādas ir vīra tiesības! Bet es tām nepadošos.»

— Nē, es neko tev neupurēšu, — es ierunājos, juzdama, cik nedabiski paplēšas man nāsis un asinis aizplūst no sejas. — Es braukšu sestdien uz rautu un braukšu, lai tur vai kas.

— Un dod dievs, lai tu labi izpriecātos, bet starp mums visam beigas! — viņš izkliedza jau gluži neapvaldāma, traka niknuma lēkmē. — Turpmāk tu mani vairs nemocīsi. Es biju muļķis, ka,*. — viņš atkal iesāka, bet lūpas viņam sāka drebēt, un viņš ar jaušamu piepūli novaldījās, lai iesākto neizteiktu līdz galam.

Šajā brīdī es baidījos no viņa un ienīdu viņu. Es gribēju vīram daudz ko sacīt un atriebties par visiem apvainojumiem; bet, ja es būtu pavērusi muti, tūliņ arī apraudātos un mans prestižs viņa acīs ciestu. Es klusēdama izgāju no istabas. Bet, tikko pārstāju dzirdēt viņa soļus, pēkšņi mani pārņēma šausmas par to, ko mēs bijām izdarījuši. Man kļuva baigi, iedomājoties, ka tiešām uz visiem laikiem iziruši mūsu tuvība, kas bija visa manas dzīves laime, un es gribēju iet atpakaļ. «Bet vai viņš būs pietiekami nomierinājies, lai saprastu mani, kad es klusēdama pasniegšu viņam roku un paskatīšos uz viņu?» es nodomāju. «Vai viņš sapratīs manu augstsirdību? Kas tad, ja viņš manas sāpes nosauks par izlikšanos? Vai arī savas taisnības apziņā un lepnā mierā pieņems manu nožēlu un piedos man? Un par ko, par ko gan viņš, kuru es tā mīlēju, tik cietsirdīgi apvainoja mani? …»

Es aizgāju nevis pie viņa, bet uz savu istabu, kur ilgi sēdēju viena un raudāju, ar šausmām atcerēdamās ikvienu vārdu no mūsu sarunas, apmainīdama šos vārdus ar citiem, pielikdama citus, labus vārdus un no jauna ar šausmām un'apvainojuma jūtām atcerēdamās to, kas bija noticis. Kad es vakarā iznācu dzert tēju un S. klātbūtnē, kurš bija ieradies pie mums, sastapos ar vīru, es jutu, ka ar šo dienu starp mums atvēries vesels bezdibenis. S. jautāja man, kad mēs brauksim prom. Es nepaguvu atbildēt.

— Otrdien, — vīrs atteica, — mes vēl brauksim uz rautu pie grāfienes R. Tu taču brauksi? — viņš uzrunāja mani.

Es sabijos no šīs vienkāršās balss skaņas un bikli atskatījos uz vīru. Viņa acis raudzījās tieši manī, to skatiens bija jauns un izsmējīgs, balss vienmērīga un auksta.

— Jā, — es atbildēju.

Vakarā, kad mēs palikām divatā, viņš pienāca man klāt un sniedza roku.

— Aizmirsti, lūdzu, to, ko es tev sarunāju, — viņš teica.

Es saņēmu viņa roku, drebošs smaids plaiksnījās man sejā, un asaras taisījās aizmiglot acis, bet viņš atvilka roku un, it kā baidīdamies no jūtelīgas scēnas, nosēdās krēslā diezgan tālu no manis. «Vai tiešām viņš vēl arvien uzskata sevi par taisno?» es nodomāju, un jau gatavā izskaidrošanās ar lūgumu nebraukt uz rautu man aizķērās neizteikta uz mēles.

— Vajag uzrakstīt māmuļai, ka mēs braukšanu atliekam, — viņš sacīja, — citādi viņa vēl sāks uztraukties.

— Bet kad tu domā braukt? — es vaicāju.

— Otrdien, pēc rauta, — viņš atbildēja.

— Ceru, ka tas nenotiek manis dēļ, — es teicu, raudzīdamās vīram acīs, bet tās tikai skatījās, tomēr neko man neteica un palika it kā aizplīvurotas. Viņa seja pēkšņi izlikās veca un nepatīkama.

Mēs aizbraucām uz rautu, un likās, ka starp mums atkal iestājās labas, draudzīgas attiecības, bet šīs attiecības bija gluži citādas nekā agrāk.

Rautā es sēdēju dāmu vidū, kad princis pienāca pie manis, tā ka man vajadzēja piecelties, lai runātos ar viņu. Pieceldamās es instinktīvi ar acīm sameklēju vīru un redzēju, ka viņš no zāles otra gala skatījās uz mani un aizgriezās. Es pēkšņi sajutu tādu kaunu un sāpes, ka slimīgi samulsu un no prinča skatiena nosarku līdz ausu galiem. Bet man vajadzēja stāvēt un klausīties, ko viņš runāja, no augšas apskatīdams mani. Mūsu saruna neievilkās garumā, viņam nebija kur apsēsties man līdzās, un viņš droši vien juta, ka man neveikli ar viņu. Mēs runājām par pagājušo balli, par to, kur es dzīvoju pa vasaru utt. No manis aiziedams, viņš izteica vēlēšanos iepazīties ar manu vīru, un es redzēju, kā viņi sanāca kopā un runājās zāles otrā galā. Princis droši vien ieminējās kaut ko par mani, jo sarunas vidū viņš smaidīdams atskatījās uz šo pusi.

Vīrs pēkšņi pietvīka, zemu palocījās un pirmais pameta princi. Es arī nosarku, man kļuva kauns par to iespaidu, kādu princim nācās gūt par mani un jo īpaši par vīru. Man likās, ka visi pamanījuši manu neveiklo kautrīgumu tai laikā, kad es runājos ar princi, pamanījuši arī vīra savādo izturēšanos; diezin kā viņi to visu varēja iztulkot; vai tikai tiem nav zināma arī mana saruna ar vīru? Māsīca pārveda mani mājās, un pa ceļam es ar viņu izrunājos par vīru. Es nenocietos un izstāstīju visu, kas bija noticis starp mums šā nelaimīgā rauta dēļ. Viņa mierināja mani, teikdama, ka tā esot pavisam nenozīmīga, gaužām parasta nesaprašanās, no kuras nepalikšot pāri ne miņas; paskaidroja no sava viedokļa mana vīra raksturu, teica, ka viņš kļuvis ļoti nesabiedrisks un lepns; es piekritu viņai, un man šķita, ka es pati tagad sāku mierīgāk un labāk saprast vīru.

Bet vēlāk, kad mēs ar vīru palikām divatā, šī viņa tiesāšana gūlās man uz sirdsapziņas kā noziegums, un es jutu, ka vēl dziļāks kļuvis bezdibenis, kas tagad mūs šķīra vienu no otra.

VIII

Kopš šīs dienas mūsu dzīve un attiecības pilnīgi pārmainījās. Vienatnē mums vairs nebija tik labi kā agrāk. Bija tādi jautājumi, no kuriem mēs vairījāmies, un trešā cilvēka klātbūtnē saruna mums vedās viegiāk, nekā paliekot divatā. Līdzko runa iegriezās par dzīvi uz laukiem vai par balli, mums sāka it kā ņirbēt acīs un bija neveikli skatīties vienam uz otru. Mēs abi it kā jutām, kurā vietā ir bezdibenis, kas mūs šķir, un baidījāmies pieiet tam klāt. Es dzīvoju pārliecībā, ka viņš ir lepns un ātri iekaist, un man vajag uzmanīties, lai neaizskartu viņa vājības. Viņš bija pārliecināts, ka es nespēju dzīvot bez sabiedrības, ka lauku dzīve man nav pa prātam un ka vajag padoties šai sliktajai gaumei. Un mēs abi vairījāmies atklāti izrunāties par šiem tematiem, un abi nepareizi spriedām viens par otru. Viens otra acīs mēs jau sen vairs nebijām pilnīgākie cilvēki pasaulē, bet viens otru salīdzinājām ar citiem un klusībā tiesājām. Pirms aizbraukšanas es savārgu, un mēs pārcēlāmies nevis uz laukiem, bet uz vasarnīcu, no kurienes vīrs viens pats aizbrauca pie mātes. Viņa aizbraukšanas dienā es jau biju pietiekami atlabusi, lai varētu braukt kopā ar viņu, bet viņš, it kā baidīdamies par manu veselību, pierunāja mani palikt.' Es jutu, ka viņš raizējas nevis par manu veselību, bet par to, ka mums uz laukiem nebūs labi; es arī pārāk neuzstāju un paliku. Bez viņa man apkārt viss šķita tukšs, vientuļš, bet, kad vīrs atgriezās, es redzēju, ka arī viņš manu dzīvi vairs nepapildināja ar to, ko viņa klātbūtne man deva agrāk. Mūsu agrākās attiecības, kad dažkārt jebkura vīram nepasacīta doma vai iespaids mani nospieda kā noziegums, kad jebkura viņa rīcība, pat vārds man šķita kā pašas pilnības paraugs, kad mums aiz prieka nez par ko gribējās tikai smieties vien, skatoties vienam uz otru, — šīs attiecības tik nemanot bija izvērtušās citādas, ka mēs pat neapjautām, kad tas noticis. Katram no mums radās savas intereses, rūpes, kuras mēs nemēģinājām padarīt par kopīgām. Mūs vairs pat nemulsināja tas, ka katram ir sava atsevišķa, otra dzīvei sveša pasaule. Mēs apradām ar šo domu, un pēc gada mums acīs vairs nekas neņirbēja, kad skatījāmies viens uz otru. Pavisam pazuda viņa jautrības uzplūdi, kad viņš bija kopā ar mani, bērnišķīgā rotaļība, pazuda visu attaisnojošā uztvere un vienaldzība pret apkārtni, kas agrāk manī viesa sašutumu, nebija vairs tā dziļā skatiena, kas agrāk mani reizē mulsināja un ielīksmoja, nebija vairs lūgšanu, kopīgas sajūsmas brīžu, mēs pat redzējāmies ne visai bieži, viņš pastāvīgi braukāja apkārt un nebaidījās, nenožēloja, ka pamet mani vienu: es pastāvīgi atrados sabiedrībā, kur viņš man nebija vajadzīgs.

Scēnu un nesaskaņu mūsu starpā vairs nebija, es centos izdarīt viņam pa prātam, viņš izpildīja visas manas vēlēšanās, un mēs it kā mīlējām viens otru.

Kad palikām divatā, kas gadījās reti, es neizjutu ne prieku, ne saviļņojumu, ne apjukumu, it kā es būtu viena pati. Es ļoti labi sapratu, ka tas ir mans vīrs, nevis kāds svešs, nezināms cilvēks, bet gan labs cilvēks — mans vīrs, ko es pazinu kā pati sevi. Es biju pārliecināta, ka jau iepriekš zinu visu, ko viņš izdarīs, ko teiks, kā paskatīsies; un, ja viņš darīja ko citu vai skatījās citādi, nekā es biju gaidījusi, tad man jau likās, ka alojies ir viņš pats. Es neko negaidīju no viņa. Vārdu sakot, tas bija mans vīrs un vairāk nekas. Man likās, ka tam tā ari vajag būt, ka nav citādu attiecību un starp mums tās nekad arī nav bijušas citādas. Kad viņš kaut kur aizbrauca, sevišķi pirmajā laikā, es jutos baigi, vientuļi, tad es stiprāk izjutu viņa atbalsta nozīmi manā dzīvē; kad viņš atgriezās, es aiz prieka kritu viņam ap kaklu, kaut gan pēc pāris stundām pilnīgi aizmirsu šo prieku un man nebija ko runāt ar viņu. Tikai klusos, mērena maiguma brīžos, kādi gadījās starp mums, man likās, ka kaut kas nav gluži tā, kā vajadzētu, ka sirdī man kaut kas smeldz, un viņa acīs, man šķita, es lasīju to pašu. Es izjutu šo maiguma robežu, kurai pāri viņš tagad it kā negribēja, bet es nespēju pārkļūt. Dažreiz tas mani skumdināja, bet nebija jau laika ilgāk par kaut ko padomāt, un es centos aizmirst šīs skumjas par neskaidri jaušamo pārmaiņu, izklaidējoties dažādās izpriecās, kas man allaž bija pieejamas. Sabiedrības dzīve, kas sākumā bija mani apreibinājusi ar savu spožumu un glaimoja manai patmīlībai, drīz kļuva pilnīga noteicēja par manām tieksmēm, ieguva paraduma spēku, saistīja mani savās važās un ieņēma manā dvēselē to vietu, kas bija paredzēta jūtu dzīvei. Es nekad vairs nepaliku viena pati ar sevi un baidījos ciešāk domāt par savu stāvokli. No agra rīta līdz vēlai naktij es biju aizņemta un nepiederēju pati sev pat tad, ja arī nekur nebraucu. Man tas vairs nesagādāja ne prieku, ne arī garlaicību, bet likās, ka tā un nevis citādi visam vienmēr jābūt.

Tā pagāja trīs gadi, kuru laikā mūsu attiecības palika tādas pašas, it kā uz vietas apstājušās, sastingušas un vairs nevarēja kļūt ne sliktākas, ne labākas. Šajos trijos gados mūsu ģimenes dzīvē notika divi svarīgi notikumi,

kas tomēr manu dzīvi negrozīja. Tie bija mana pirmā bērna piedzimšana un Tatjanas Semjonovnas nāve. Pirmajā laikā mātes jūtas ar tādu spēku sagrāba mani uri es iedegos tik negaidītā sajūsmā, ka domāju, nupai man iesāksies jauna dzīve; tomēr pēc diviem mēnešiem, kad es atkal sāku piedalīties sabiedrībā, šīs jūtas, sarukdamas arvien vairāk un vairāk, izvērtās par paradumu un aukstu pienākuma pildīšanu. Vīrs turpretī ar mūsu pirmā dēla piedzimšanu kļuva agrākais laimīgais, mierīgais mājās sēdētājs un savu agrāko maigumu un jautrību tagad pievērsa bērnam. Bieži, kad es balles tērpā iegāju bērnistabā, lai pārmestu krustu bērnam gultiņā, un sastapu tur vīru, es manīju viņa it kā pārmetošo, stingri vērojošo skatienu, kas bija pievērsts man, un tad man sametās kauns. Es pēkšņi satraucos par savu vienaldzību pret bērnu un vaicāju sev: «Vai tiešām es esmu sliktāka par citām sievietēm? Bet ko lai dara?»,es domāju. «Dēlu es mīlu, bet nevaru taču sēdēt pie viņa augām dienām, man garlaicīgi, bet liekuļot es neparko negribu.» Mātes nāve vīram bija ļoti sāpīga; viņam bija grūti, kā viņš atzinās, pēc mātes nāves dzīvot Nikoļskā, bet man, kaut ari bija žēl nelaiķes un es jutu līdzi vīra sāpēm, tagad uz laukiem bija mierīgāka un patīkamāka dzīve. Visus šos trīs gadus mēs lielāko tiesu pavadījām pilsētā, uz laukiem es aizbraucu tikai reizi — uz diviem mēnešiem, un trešajā gadā mēs aizceļojām uz ārzemēm.

Vasaru mēs nodzīvojām kūrortā.

Man toreiz bija divdesmit viens gads, mūsu materialie apstākļi, pēc manām domām, bija jo teicami, no ģimenes dzīves es neprasīju neko vairāk par to, ko tā man sniedza; visi, ko es pazinu, man likās, mīlēja mani; veselība man bija laba, manas tualetes vislabākās kūrortā; es apzinājos, ka esmu skaista, laiks turējās lielisks, pati atmosfēra šķita piesātināta ar daiļumu un eleganci, un man klājās ļoti jautri. Es nebiju tik līksma kā kādreiz Nikoļskā, kad es jutu, ka esmu laimīga pati sevī, laimīga tāpēc, ka esmu nopelnījusi šo laimi, ka mana laime ir liela, tomēr tai jākļūst vēl lielākai, ka vēl un vēl alkstu laimes. Toreiz bija kas cits; bet arī šovasar es jutos labi. Man nekā negribējās, es neko necerēju, nekā nebaidījos, un mana dzīve, likās, bija pilnīga, un sirdsapziņa, šķiet, mierīga. Starp visiem šīs sezonas jauniešiem nebija neviena, kuru es kaut kādā ziņā ievērotu vairāk par citiem vai pat vairāk par veco kņazu K, mūsu vēstnieku, kas lakstojās ap mani. Viens bija jauns, otrs vecs, viens — gaišmatains anglis, otrs — francūzis ar bārdiņu, viņi visi manās acīs bija vienādi, tomēr visi man šķita nepieciešami. Viņi visi bija man vienlīdz vienaldzīgi cilvēki, kas veidoja līksmo dzīves atmosfēru ap mani. Tikai viens no tiem, itāļu marķizs D., vairāk par citiem saistīja manu uzmanību ar to drosmi, kādā viņš izpauda savu jūsmošanu par mani. Viņš nepalaida garām nevienu izdevību būt kopā ar mani, dejojot, izjājot, apmeklējot kazino utt., pie tam allaž atkārtojot, ka es esot skaista. Vairākas reizes es pa logiem redzēju viņu mūsu mājas tuvumā, un bieži viņa spožo acu nepatīkami neatlaidīgais skatiens lika man nosarkt un atskatīties. Viņš bija jauns, patīkama izskata, elegants un, pats svarīgākais, ar savu smaidu un pieres veidojumu līdzinājās manam vīram, kaut arī bija daudz izskatīgāks par to. Viņš pārsteidza mani ar šo līdzību, kaut gan vispār, lūpu līnijās, skatienā, garajā zodā, viņam trūka manam vīram raksturīgās labsirdības un jaukās ideala miera izteiksmes, bet tā vietā bija kaut kas rupjš, dzīvniecisks. Man toreiz šķita, ka viņš mani kaislīgi mīl, un es dažreiz ar lepnu līdzjūtību domāju par viņu. Dažreiz man gribējās viņu nomierināt, ievadot mūsu attiecības tādā kā pusdraudzīgas, klusas uzticēšanās gultnē, bet viņš krasi noraidīja šos mēģinājumus un turpināja nepatīkami mulsināt mani ar savu neizteikto, tomēr ik brīdi izverdumam gatavo kaisli. Kaut ari neatzīdamās pati sev, es baidījos no šī cilvēka un pret pašas gribu bieži domāju par viņu. Mans vīrs viņu pazina un pret viņu vēl vairāk nekā pret citiem mūsu paziņām, kuriem tas bija tikai savas sievas vīrs, izturējās vēsi un augstprātīgi. Uz sezonas beigām es sasirgu un divas nedēļas nerādījos no mājas laukā. Kad pēc slimības pirmoreiz vakarā izgāju paklausīties muziķu, tur es dabūju dzirdēt, ka manas prombūtnes laikā atbraukusi sengaidītā un ar savu skaistumu izdaudzi

10 885 nātā lēdija S. Ap mani sapulcējās paziņas, mani sagaidīja ar līksmi, bet vēl pārāka bija tā sabiedrība, kas pulcējās ap atbraukušo skaistuli. Ap mani visi runāja tikai par viņu un viņas skaistumu. Man parādīja viņu, un tiešām, viņa bija jauka, bet mani nepatīkami pārsteidza viņas sejas pašapmierinātā izteiksme, un es to arī pasacīju. Šajā dienā man šķita garlaicīgs it viss, kas agrāk bija licies tik jautrs. Nākošajā dienā lēdija S. sarīkoja braucienu uz pili, no kura es atteicos. Gandrīz neviens nepalika pie manis, un manās acīs viss galīgi pārmainījās. Visnotaļ un visi man likās muļķīgi un garlaicīgi, man gribējās raudāt, drīzāk nobeigt dziedniecības kūri un braukt atpakaļ uz Krieviju. Mani tirdīja kaut kādas nelabas jūtas, kurās es tomēr pati sev vēl negribēju atzīties. Es teicos savārgusi un mitējos rādīties lielajā sabiedrībā, tikai retumis izgāju no rītiem padzerties ūdeņus vai kopā ar L. M., krievu paziņu, izbraucu pa apkārtni. Vīrs šajā laikā nebija pie manis; viņš uz dažām dienām bija aizbraucis uz Heidelbergu, nogaidīdams manas ārstēšanās beigas, kad varēs doties uz Krieviju, un tikai retumis ieradās pie manis.

Reiz lēdija S. bija ieaicinājusi visu sabiedrību uz medībām, un mēs ar L. M. pēc pusdienām aizbraucām uz pili. Kamēr mūsu ekipāžā soļiem brauca pa līkumoto šoseju starp mūžsenām kastaņām, aiz kurām arvien tālāk un tālāk pavērās skats uz šīm jaukajām, elegantajām Badenes apkārtnes ainavām, ko apgaismoja rietošās saules stari, tikām mēs bijām iegrimušas nopietnā sarunā, kā vēl nekad nebijām runājušas. L. M., kuru es jau sen pazinu, tagad man atklājās pirmoreiz kā laba, gudra sieviete, ar kuru var runāt par visu un ar kuru ir patīkami būt draugos. Mēs runājām par ģimeni, par bērniem, par šejienes dzīves tukšību, sailgojāmies pēc Krievijas, pēc lauku dzīves un kļuva tā skumji un reizē labi. Šo nopietno jūtu ietekmē mēs iegājām pilī. Starp mūriem bija ēna un dzestrums, augšā virs drupām rotājās saule, bija dzirdami gājēju soļi un balsis. Pa vaļējām durvīm kā ierāmēta bija redzama šī mums, krieviem, svešā un aukstā Badenes ainava. Mēs apsēdāmies atpūsties un klusēdamas skatījāmies rietošajā saulē. Balsis

kļuva dzirdamākas, un man šķita, ka dzirdēju nosaucam manu uzvārdu. Es sāku ieklausīties un negribot sadzirdēju ik vārdu. Balsis bija pazīstamas; tie bija marķizs D. un francūzis, viņa draugs, ko es arī pazinu. Viņi runāja par mani un par lēdiju S. Francūzis salīdzināja mūs abas un iztirzāja kā vienas, tā otras skaistumu. Viņš neteica neko apvainojošu, bet man asinis iebrāzās sirdī, kad es sadzirdēju viņa vārdus. Viņš sīki paskaidroja, kas labs manī un kas labs lēdijā S. Man bija jau bērns, bet lēdijai S. deviņpadsmit gadu, mana matu pīne bija pārāka, bet toties lēdijai augums graciozāks, lēdija ir īsta lielā dāma, kurpretī «jūsējā», viņš teica, «ir tikai tā nekas, viena no šīm mazajām krievu kņazienēm, kas tik bieži sāk te parādīties». Viņš nobeidza ar to, ka es labi un prātīgi darot, nemēģinādama sacensties ar lēdiju S., un ka Badenē man neesot vairs nekādu izredžu.

— Man viņas žēl.

— Ja tikai viņa neiedomāsies meklēt mierinājumu pie jums, — viņš piebilda ar jautru un nežēlīgu smieklu.

— Ja viņa aizbrauks, es viņai sekošu, — raupji noteica balss ar itāļu akcentu.

— Laimīgais cilvēks! Viņš spēj vēl mīlēt! — francūzis iesmējās.

— Mīlēt! — atsaucās balss un uz brīdi noklusa. — Es nevaru nemīlēt! Bez tā jau nav dzīves. — Vērst dzīvi romānā, tas ir vienīgais, kas ko vērts. Un mans romāns nekad nepaliek pusceļā, un arī šo es novedīšu līdz galam.

— Bonne chance, mon ami — noteica Irancuzis.

Turpmāko mēs vairs nedzirdējām, tāpēc ka viņi bija nogriezušies"ap stūri, un mēs viņu soļus tagad dzirdējām no otras puses. Viņi soļoja pa kāpnēm lejā un pēc dažām minūtēm ienāca pa blakus durvīm un ļoti izbrīnījās, ieraudzīdami rnūs. Es nosarku, kad marķizs D. pienāca klāt, un man kļuva baigi, kad, no pils izejot, viņš piedāvāja man elkoni. Atteikties es nevarēju, un nopakaļ L. M., kas gāja ar viņa draugu, mēs devāmies

uz mūsu ekipāžu. Es jutos apvainota par to, ko par mani bija teicis francūzis, kaut gan klusībā apzinājos , ka viņš tikai pateicis skaļi to, ko es pati izjutu; bet marķiza vārdi ar savu rupjību man iedvesa izbrīnu un sašutumu. Mani nomocīja doma, ka es esmu dzirdējusi šos vārdus un viņš par spīti tam no manis tomēr nebaidās. Man bija pretīgi just viņu tik tuvu sev; un, neskatīdaL mās uz viņu, neko viņam neatbildēdama un cenzdamās roku turēt tā, lai viņā nebūtu jāklausās, steidzīgi sekoju L. M. un francūzim. Marķizs runāja kaut ko par jaukām ainavām, par negaidīto laimi še sastapt mani un vēl kaut ko, bet es viņā neklausījos. Sajā brīdī es domāju par vīru, par dēlu, par Krieviju; man bija it kā kauns par kaut ko, kaut kā žēl, kaut kā gribējās, un es steidzos drīzāk uz māju, uz savu vientuļo istabu viesnīcā Hotel de Bade, lai tur netraucēti pārdomātu visu to, kas tikai šodien bija uzniris augšā manā dvēselē. Bet L. M. gāja lēni, līdz ekipažai bija vēl tālu, un mans kavalieris, man likās, neatlaidīgi palēnināja soli, it kā mēģinādams mani apturēt. «Tas nevar būt!» es nodomāju un apņēmīgi sāku iet ātrāk. Bet viņš nepārprotami centās mani aizturēt un pat spieda manu roku. L. M. bija aizgriezusies ceļa līkumā, un mēs palikām gluži vieni. Man kļuva baigi.

— Atvainojiet, — es teicu aukstā balsī un gribēju atbrīvot roku, bet piedurknes mežģines aizķērās aiz viņa pogas. Paliecies pret mani ar krūtīm, viņš sāka atāķēt mežģines, un viņa pirksti bez cimdiem pieskārās manai rokai. Kaut kāda jauna izjūta, ne īsti šausmas, ne īsti tīksme, aukstiem šermuļiem pārskrēja man pār muguru. Es paskatījos uz viņu, lai ar savu salto skatienu izpaustu visu to nicinājumu, ko izjutu pret viņu; taču mans skatiens nepauda vis to, bet gan izbailes un satraukumu. Viņa degošās, valgās acis, gluži tuvu man pie pašas sejas, kaislīgi skatījās uz mani, uz manu kaklu, uz manām krūtīm, viņa abas rokas taustījās ap manu roku augšpus delnas, viņa pavērtās lūpas teica kaut ko, teica, ka viņš mani mīlot, ka es viņam esot lielākais dārgums pasaulē, un šīs lūpas tuvojās man, un rokas ciešāk sažņaudza manējās un dedzināja mani. Ugunīga versme izšāvās pa manām dzīslām, acīs satumsa, es visa drebēju, uri vārdi, ar kuriem gribēju viņu apvaldīt, izžuva man uz mēles. Pēkšņi es uz sava vaiga sajutu skūpstu un, visa šermuļaini trīsēdama, apstājos, un skatījos uz viņu. Nespēdama ne parunāt, ne kustēties, es šausminādamās gaidīju un vēlējos nez ko. Tas ilga īsu mirkli. Bet tas bija šausmīgs! Šai mirkli es tik spilgti saredzēju viņu visu. Tik saprotama man kļuva viņa seja: šī zem salmu cepures redzamā stāvā, zemā piere, kas līdzinājās mana vīra pierei, šis skaistais, taisnais deguns ar ieplestām nāsīm, šīs garās ar pomadi stīvi saziestās ūsas un bārdiņa, šie gludi noskūtie vaigi un iedegušais kakls. Es ienīdu viņu, es baidījos no viņa, tik svešs viņš bija man; tomēr šajā brīdī mani tik spēcīgi atbalsojās šī ienīstā, svešā cilvēka satraukums un kaisle! Man tik neatturami gribējās ļauties šīs rupjās un skaistās mutes skūpstiem, ļauties šīm baltajām, smalki dzīslotajām rokām ar gredzenotiem pirkstiem. Tik vilinošs šķita aicinājums pa kaklu pa galvu mesties tajā aizliegtu baudu bezdibenī, kas pēkšņi bija atvēries manā priekšā.

«Es esmu tik nelaimiga,» man ienāca prātā, «lai tad vēl vairāk un vairāk nelaimju sakrājas pār manu galvu.»

Viņš ar vienu roku apskāva mani un noliecās man pie sejas. «Lai, lai vēl un vēl krājas kauns un grēks pār manu galvu.»

— Je vous aime, — viņš nočukstēja balsī, kas bija tik līdzīga mana vīra balsij. Es atcerējos savu vīru un bērnu kā sen izbijušas, dārgas būtnes, ar kurām man viss ir pagalam. Un pēkšņi šai brīdī no ceļa likuma atskanēja L. M. balss, kas sauca mani. Es atjēdzos, izrāvu savu roku un, neskatīdamās uz viņu, gandrīz skriešus aizsteidzos pie L. M. Mēs iesēdāmies ekipāžā, un tikai tagad es paskatījos uz viņu. Viņš noņēma cepuri un smaidīdams kaut ko ievaicājās. Viņš neaptvēra to neizsakāmo riebumu, ko es šajā brīdī izjutu pret viņu.

Visa dzīve man likās tik nelaimīga, nākotne tik bezcerīga, pagātne tik tumša! L. M. kaut ko stāstīja, bet es nesapratu viņas vārdus. Man šķita, ka viņa runā ar mani tikai aiz žēluma, lai noslēptu nicināšanu, ko es viņā izraisīju. Ikvienā vārdā, ikvienā skatienā man šķitās pavīdam šī nicināšana un apvainojošais žēlums. Skūpsts apkaunojoši dedzināja man vaigu, un domas par vīru un bērnu bija nepanesamas. Palikuši viena savā istabā, es cerēju pārdomāt notikušo, bet man vienai bija baisi. Pasniegto tēju lāgā nepadzērusi, pati nezinādama, kāpēc, sāku drudžainā steigā tūlīt pat posties uz vakara vilcienu, lai brauktu uz Heidelbergu pie vīra.

Kad mēs ar kalponi iesēdāmies tukšajā vagonā, vilciens iesāka kustēties un svaigs gaiss pa logu uzvēdīja man, es sāku attapties un skaidrāk pārredzēt savu pagātni un nākotni. Visa mana laulības dzīve kopš mūsu pārbraukšanas dienas uz Pēterburgu pēkšņi parādījās man jaunā gaismā un ar pārmetumiem šaustīja manu sirdsapziņu. Pirmoreiz es tik dzīvi atcerējos mūsu lauku dzīves sākuma laikus, mūsu plānus; pirmoreiz man ienāca prātā jautājums: kādi tad ir bijuši viņa prieki pa visu šo laiku? Un es sajutos vainīga viņa priekšā. «Bet kāpēc viņš neapvaldīja mani, kāpēc liekuļoja, kāpēc vairījās no izskaidrošanās, kāpēc apvainoja?» es jautāju pati sev. «Kāpēc viņš neizlietoja savas mīlestības varu pār mani? Vai viņš varbūt nemīlēja mani?» Bet, lai cik vainīgs viņš būtu, sveša cilvēka skūpsts dega te uz mana vaiga, un es jutu to. Jo tuvāk un tuvāk es piebraucu Heidelbergai, jo skaidrāk iztēlojos vīru un jo drausmīgāka man rādījās gaidāmā sastapšanās. «Ēs visu, it visu izstāstīšu viņam, visu izraudāšu viņa priekšā nožēlošanas asarās,» tā es domāju, «un viņš man piedos.» Bet es pati nezināju, kas īsti ir tas «viss», ko es viņam stāstīšu, un pati neticēju, ka viņš man piedos.

Bet, līdzko es biju iegājusi istabā pie* vīra un ieraudzīju viņa mierīgo, kaut arī izbrīnījušos seju, jau sajutu, ka man nav ko stāstīt viņam, nav ko atzīties un nav par ko lūgt piedošanu. Sāpēm un nožēlai vajadzēja palikt neizteiktām manī pašā.

— Kā tu tā sadomāji? — viņš teica. — Un es rītdien gribēju braukt pie tevis. — Bet, ciešāk ieskatījies man sejā, viņš it kā satrūkās. — Kas ir? Kas tev kaiš? — viņš vaicāja.

— Nekas, — es atbildēju, tikko asaras valdīdama. — Es atbraucu pavisam. Kaut jel rīt pat brauksim mājās uz Krieviju.

Vīrs diezgan ilgi klusu ciezdams un vērīgi skatījās uz mani.

— Tad pastāsti jel, — kas tev noticis? — viņš uzstāja.

Es neviļus nosarku un nolaidu acis. Viņa skatienā pazibēja apvainojuma un dusmu dzirksts. Es sabijos no domām, kas viņam varēja ienākt prātā, un ar tik liekuļotu mieru, kādu pati necerēju sevī atrast, nosacīju:

— Nekas nav noticis, man gluži vienkārši ir skumji un garlaicīgi vienai pašai, un es daudz domāju par mūsu dzīvi un par tevi. Jau tik sen es esmu vainīga tavā priekšā. Kāpēc tu brauc ar mani turp, kur tev negribas? Jau tik sen es esmu vainīga tavā priekšā, — es atkārtoju, un atkal asaras zagās man acīs. — Brauksim prom uz laukiem un uz visiem laikiem.

— Ak! Nesāc nu, mans draugs, ar jūtelīgām scēnām, — viņš auksti noteica, — ka tu gribi uz laukiem, tas jau ir jauki, tāpēc ka ari naudas mums ir maz; bet, ka uz visiem laikiem, tas ir sapnis. Es zinu, ka tu tur neizturēsi. Bet tagad ņem un padzeries tēju, tas būs labāk, — viņš nobeidza, pieceldamies, lai pazvanītu apkalpotājam.

Man ienāca prātā viss, ko viņš varēja domāt par mani, un mani aizvainoja tās šausmīgās domas, kuras šķitu viņā uzminējusi, sastapdama man pievērsto nedrošo, it kā apkaunoto skatienu. Nē! Viņš negrib un nespēj mani saprast! Es sacīju, ka iešu paskatīties, kā klājas bērnam, un izgāju no istabas. Man gribējās būt vienai un raudāt, raudāt, raudāt

IX

Sen nekurinātā, tukšā Nikoļskas māja no jauna atdzīvojās, bet neatdzīvojās tas, kas tur reiz mita. Trūka māmuļas, un mēs bijām vieni paši. Bet tagad mums vientulības ne tikai nevajadzēja, bet tā mūs pat apgrūtināja. Ziema bija pagājusi, man slimojot, un es atlabu tikai pēc mana otrā dēla piedzimšanas. Attiecības ar vīru palika tādas pašas vēsi draudzīgas, kādas tās bija kļuvušas, mums pilsētā dzīvojot, bet še, uz laukiem, ik dēlis grīdā, ik siena vai dīvāns man atgādināja to, kas man kādreiz bija bijis vīrs un ko es esmu pazaudējusi. Mūs šķīra it kā kāda nepiedota pārestība, viņš it kā sodīja mani par kaut ko un izlikās, ka pats to nemanītu. Lūgt piedošanu nebija par ko, lūgt apžēlošanu tāpat: viņš mani sodīja tikai ar to, ka neatdeva man visu sevi, visu savu dvēseli kā agrāk; taču viņš arī nevienam un nekam to neatdeva, it kā tās viņam nemaz vairs nebūtu. Dažreiz man ienāca prātā, ka viņš tikai izliekas tāds, lai mani mocītu, ka viņā ir vēl dzīvas agrākās jūtas, un es pūlējos tām piekļūt. Bet viņš ikreiz it kā izvairījās būt atklāts, it kā turēja mani aizdomās par izlikšanos un baidījās no jebkuras jūtelības kā no kaut kā smieklīga. Viņa skatiens un tonis tā vien pauda: zinu, visu zinu, nav ko runāt; pat to, ko tu gribi sacīt, arī to es zinu. Zinu arī to, ka tu teiksi vienu, bet izdarīsi ko citu. Sākumā es apvainojos par šīm bailēm no atklātības, bet vēlāk pieradu pie domām, ka tā ir nevis tīša noslēgtība, bet viņam vienkārši trūkst tieksmes uz atklātību. Tagad man mēle neklausītu vīram uzreiz pateikt, ka es viņu mīlu, vai palūgt, lai viņš noskaita lūgšanas kopā ar mani, vai pasaukt, lai noklausās, kā es spēlēju. Starp mums jau bija jūtami zināmi pieklājības likumi. Mēs dzīvojām katrs savu dzīvi. Viņš ar savu darbu, kurā es tagad necentos un arī negribēju piedalīties, es ar savu dīkdienību, kas viņu vairs neapvainoja un nesāpināja kā agrāk. Bērni vēl bija pārāk mazi un vēl nespēja mūs savest kopā.

Bet pienāca pavasaris, Katja ar Soņu atbrauca padzīvot vasaru uz laukiem, mūsu māju Nikoļskā sāka pārbūvēt, un mēs pārcēlāmies uz Pokrovsku. Tā bija tā pati vecā Pokrovskas māja ar terasi, ar sabīdāmo galdu un klavierēm gaišajā zālē un manu bijušo istabu, kur aiz baltajiem logu aizkariem, šķiet, plīvoja it kā tur piemirstie manu jaunavas dienu sapņi. Šajā istabiņā stāvēja divas gultiņas, viena agrākā manējā, pie kuras es vakaros mēdzu pārmest krustu apaļīgajam Kokošam, kas gulēja atmestām rokām un kājām, un otra pavisam maza, kurā no autiņiem raudzījās pretī Vaņas sejiņa. Viņiem krustu pārmetuši, es bieži paliku stāvam klusās istabiņas vidū, un pēkšņi no visiem kaktiem, no sienām, no aizkariem sāka celties augšā senie, aizmirstie jaunības tēli. Senas balsis sāka dziedāt meitenes dziesmas. Kur palikuši šie tēli? Kur šīs mīļās, saldās dziesmas? Ir taču piepildījies viss, ko es tikko uzdrīkstējos cerēt. Nenoteiktie, miglainie sapņi kļuvuši par īstenību, bet īstenība par smagu, grūtu bezprieka dzīvi. Taču ārēji viss ir tāpat kā agrāk: pa logu redzams tas pats dārzs, tas pats laukumiņš, tas pats celiņš, tas pats soliņš, rau, tur pie gravas, tās pašas lakstīgalu dziesmas plūst no dīķa puses, tie paši ceriņi stāv pilnos ziedos, un tas pats mēness pacēlies pār māju; bet viss tik drausmīgi, tik neticami pārmainījies! Tik salts viss, kas varēja būt tik dārgs un mīļš. Tāpat kā sendienās mēs runājamies ar Katju, sēdēdamas viesistabā, klusu, divatā un runājam par viņu. Bet Katja kļuvusi krunkaina, dzeltenīga, acis viņai vairs nemirdz priekā un cerībās, bet pauž līdzjūtīgas skumjas un nožēlu. Mēs vairs nejūsmojam par mānu vīru kā senāk, mēs to tiesājam, mēs nebrīnāmies, kāpēc Un par ko mēs esam tik laimīgas, un negribam tā kā senāk pastāstīt visai pasaulei, ko mēs domājam; mēs kā sazvērnieces čukstamies savā starpā un vai simto reizi jautājam viena otrai, kāpēc viss ir tik bēdīgi pārmainījies? Un arī viņš arvien vēl ir tāds pats, tikai rieva starp uzacīm kļuvusi dziļāka, vairāk sirmu matu deniņos, bet dziļo, vērīgo skatienu no manis pastāvīgi šķir mākonis. Un arī es arvien vēl esmu tāda pati, bet manī nav ne mīlestības, ne vēlēšanās mīlēt. Nav tieksmes uz darbu, nav apmierinājuma pašai ar sevi. Un tik tāli un neiespējami šķiet agrākie reliģiozās jūsmas brīži un agrākā mīlestība pret viņu, agrākais dzīves pilnsaturs. Es tagad nesaprastu to, kas agrāk man bija licies tik skaidrs un pareizs: laimi dzīvot otra labā. Kāpēc otra labā, ja pat pašai savā labā negribas dzīvot?

Es biju galīgi pametusi muziķu kops tā laika, kad pārbraucu uz Pēterburgu; bet tagad vecās klavieres, vecās notis no jauna vilināja mani.

Kādu dienu es nejutos gluži vesela un paliku mājās viena; Katja ar Soņu bija aizbraukušas kopā ar viru uz Nikoļsku apskatīt jauno būvi. Tējas galds bija uzklāts, es nogāju lejā un, viņus gaidīdama, nosēdos pie klavierēm. Ēs uzšķīru sonāti quasi una fantasia un sāku spēlēt. Neviens pats nebija ne redzams, ne dzirdams, logi uz dārzu bija vaļā; un pazīstamās, skumji svinīgās skaņas skanēja istabā. Es nobeidzu pirmo daļu un pilnīgi neapzināti, pa vecam paradumam atskatījos uz to kaktu, kur viņš dažkārt mēdza sēdēt, manī klausīdamies. Bet viņa tur nebija; tikai krēsls, sen no savas vietas neizkustināts, stāvēja kaktā; bet logā pret gaišo rietu bija saredzams ceriņu krūms, un atsvaidzinošs vakara vēsums vēdīja no atvērtajiem logiem. Es atbalstīju elkoņus uz klavierēm, ar abām rokām aizklāju seju un iegrimu domās. Ilgi tā sēdēju, ar sāpēm atcerēdamās pagājušo, neatgriežamo un bikli apcerēdama jauno. Bet nākotnē it kā vairs nebija nekā, es it kā neko nevēlējos un necerēju. «Vai tiešām mans mūžs jau galā!» ienāca prātā, es šausmās pacēlu galvu un, lai aizmirstos un nedomātu, sāku atkal spēlēt un atkal to pašu andante. «Mīļais dievs!» es nodomāju. «Piedod man, ja esmu vainīga, vai atdod atpakaļ visu to, kas bija tik jauks manā dvēselē, vai pamāci mani, ko darīt. Kā man tagad dzīvot?» Ārpusē zālē nošvīkstēja riteņu troksnis, lieveņa priekšā un uz terases bija dzirdami piesardzīgi, pazīstami soļi, kas drīz vien noklusa. Bet šo pazīstamo soļu troksnim vairs neatbalsojās agrākās jūtas. Kad es biju beigusi spēlēt, soļi bija dzirdami man aiz muguras un uz pleca nogūlās roka.

— Kas tu par gudrinieci, ka nospēlēji šo sonāti, — viņš teica.

Es klusēju.

— Vai tu tēju vēl neesi dzērusi?

Es noliedzoši papurināju galvu un neatskatījos uz viņu, lai slēptu savu satraukumu, kas vēl bija redzams man sejā.

— Viņas tūlīt būs klāt; zirgs sāka niķoties, un viņas izkāpa pie lielā ceļa, lai nāktu kājām, — viņš sacīja.

— Pagaidīsim viņas, — es teicu un izgāju terasē, cerēdama, ka ari viņš man sekos; bet viņš apvaicājās par bērniem un aizgāja pie tiem. Atkal viņa klātbūtne, viņa vienkāršā, labā balss lika man apšaubīt domu, ka es būtu kaut ko pazaudējusi. Ko tad vēl varēja vēlēties? Viņš ir labsirdīgs, lēnīgs, labs vīrs un labs tēvs, es pati nezinu, kā man vēl vajag. Es izgāju uz balkona un apsēdos zem terases audekla jumta uz tā paša soliņa, kur sēdēju mūsu mīlestības atklāšanas dienā. Saule jau bija nogājusi, sāka krēšļot, un pavasarīgs, tumšs mākonītis bija nogūlis pāri mājai un dārzam, tikai aiz kokiem varēja saskatīt skaidru debess malu ar dziestošu blāzmu un nule kā iemirdzējušos vakara zvaigznīti. Visam pāri klājās vieglā mākonīša ēna, un viss gaidīja klusu pavasara lietutiņu. Vējš bija aprimies, nekustējās neviena lapiņa, neviena zālīte, ceriņi un ievas dārzā smaržoja tik stipri, ka likās, ziedētu viss gaiss, un šī smarža uzplūda terasei drīz vājāk, drīz spēcīgāk, tā ka gribējās aizvērt acis un neko citu neredzēt, neko nejust kā tikai šo saldo smaržu. Dālijas un rožu ceri vēl bez ziediem nekustīgi slējās augšup no uzirdinātām, melnām celiņmalu šaurām dobītēm, it kā lēni augdami augšup gar saviem balti nodrāztajiem atbalstiem; varžu vienbalsīgā, griezīgā kurkstoņa no gravas puses skanēja visā spēkā, it kā izmantojot pēdējo brīdi pirms lietus, kas tās sadzīs ūdenī. Lakstīgalas sasaucās savā starpā, un varēja dzirdēt, kā tās satraukti pārlido no krūma uz krūmu. Šopavasar atkal kāda no tām mēģināja ierīkoties krūmā aiz loga, un, kad es iznācu, varēja dzirdēt, kā tā ailidoja pāri alejai un, no turienes reizi iepogojusies, apklusa, arī gaidīdama.

Es veltīgi sevi mierināju: es ij gaidīju, ij nožēloju kaut ko.

Viņš atgriezās no augšas un apsēdās man līdzās.

— Tā rādās, ka mūsējos pamērcēs, — viņš teica.

— Jā, — es atsaucos, un mēs abi ilgi klusējām.

Bet mākonis bez vēja nolaidās arvien zemāk un zemāk, viss kļuva vēl klusāks, smaržīgāks un nekustīgāks, un pēkšņi viena lāse nokrita un it kā palēcās uz terases audekla jumta, otra atsitās pret celiņa granti;

dadžos iečabējās, un lielām lāsēm, arvien pieņemdamies, sāka pilēt spirdzinošs lietutiņš. Lakstīgalas un vardes bija pavisam apklusušas, tikai smalkā ūdeņu skaņa vēl arvien sanēja gaisā, kaut ari lietus dēj . likās kļuvusi tālāka, un kāds putns, domājams, noslēpies starp sausām lapām netālu no terases, vienmērīgi vilka savu dziesmu divos vienmuļīgos toņos. Vīrs piecēlās un gribēja aiziet.

— Kurp tu? — es vaicāju, viņu aizturēdama. — Šeit ir tik labi.

— Jāaizsūta lietussargs un galošas, — viņš atbildēja.

— Nevajag, tūlīt jau pāries.

Viņš man piekrita, un mēs palikām kopā pie terases margām. Es atspiedos ar roku pret glumo, slapjo šķērskoku un pabāzu galvu laukā. Vēss lietutiņš nevienmērīgi slacījās man uz matiem un kakla. Mākonītis virs mums, kļūdams gaišāks un plānāks, jau rādijās izlijis; vienmuļīgo lietus skaņu bija nomainījušas retas lāses, kas krita no augšas un no lapām. Lejā atkal sāka kurkstēt vardes, atkal sasparojās lakstīgalas un sāka atsaukties slapjajos krūmos drīz vienā, drīz otrā pusē. Mūsu priekšā viss atplauka gaišumā.

— Cik jauki! — viņš noteica, piemezdamies uz margām un ar roku pārvilkdams pār maniem mitrajiem matiem. ,,,

Šis vienkāršais glāsts kā pārmetums iedarbojās uz mani, man sagribējās raudāt.

— Un ko gan vēl vajag cilvēkam? — viņš sacīja. — Es pašreiz esmu tik apmierināts, ka man nekā nevajag, esmu pilnīgi laimīgs!

«Tu gan par savu laimi man kādreiz runāji savādāk,» es nodomāju. «Lai cik liela tā ir, tu teici, bet tev gribētos vēl kaut kā vairāk un vairāk. Bet taga^l.tu esi mierīgs un laimīgs, kad man dvēselē deg it kā neizteikta nožēla un neizraudātas asaras.»

— Arī es jūtos labi, — es sacīju, — bet skumji tieši tādēļ, ka viss man apkārt ir tik labs. Manī pašā ir tāda juceklība, tāda nepilnības sajūta, ka vienmēr kaut kā gribas; bet te tāds miers un skaistums. Vai tiešām tevī dabas jaukums nemodina kaut kādas skumjas ilgas, it kā gribētos kaut kā neiespējama un būtu žēl kaut kā bijuša.

Viņš atvilka roku no manas galvas un īsu brīdi klusēja.

— Jā, agrāk arī ar mani dažkārt tā gadījās, sevišķi pavasaros, — viņš teica, it kā ko atcerēdamies. — Un arī es nosēdēju caurām naktīm ilgodamies un cerēdams, un cik jaukas naktis tās bija!… Taču toreiz viss bija priekšā, bet tagad viss aiz muguras; tagad man pietiek ar to, kas ir, un man ir labi, — viņš nobeidza tik pašpārliecināti nevērīgi, ka, lai cik sāpīgi man bija to dzirdēt, es noticēju, ka viņš runā patiesību.

— Un tev nekā negribas? — es vaicāju.

— Nekā neiespējama, — viņš atbildēja, uzminēdams manu jūtoņu. — Tu, redz, liedē galvu, — viņš piebilda, glāstīdams mani kā bērnu, vēlreiz pārvilkdams ar roku pār maniem matiem, — tu apskaud ij lapas, ij zāli par to, ka tās liedē lietutiņš, tev gribētos būt ij zālei, ij lapām, ij lietutiņam. Bet es tikai priecājos par tiem kā par visu citu, kas pasaulē jauks, jauns un laimīgs.

— Un tev nav žēl nekā bijuša? — es turpināju taujāt, juzdama, ka mana sirds kļūst arvien smagāka un smagāka.

Viņš kļuva domīgs un atkal brīdi klusēja. Bija redzams, ka viņš gribēja atbildēt patiesi, no visas sirds.

— Nē! — viņš strupi noteica.

— Nav tiesa! Nav tiesa! — es iesaucos, pagriezdamās un skatīdamās viņam acīs. — Un tev nav žēl bijušā?

— Nē, — viņš atkārtoja vēlreiz, — es esmu pateicīgs par to, kas bijis, bet man nav žēl tā.

— Bet vai tad tu nevēlētos, lai tas atgriežas? — es sacīju.

Viņš aizgriezās un sāka skatīties dārzā.

— Nevēlos, tāpat kā nevēlos, lai man izaugtu spārni, — viņš teica. — To nevar!

— Un vai tu nemēģini labot pagājušo? Nepārmet pats sev vai man?

— Nekad! Viss bijis tikai uz labu!

— Paklausies! — es teicu, pieskardamās viņa rokai, lai viņš atskatītos uz mani. — Paklausies, kāpēc tu man nekad neteici, ka vēlies, lai es dzīvotu tieši tā, kā tu gribēji, kāpēc tu devi man vaļu, kuru es nepratu izlietot, kāpēc tu mitējies mani mācīt? Ja tu būtu gribējis, ja tu citādi vadītu mani, tad nekas nebūtu noticis, — es teicu balsī, kurā arvien stiprāk un stiprāk izskanēja saltas dusmas un pārmetums, bet nevis agrākā mīlestība.

— Kas nebūtu noticis? — viņš izbrīnījies sacīja, pagriezdamies pret mani. — Arī tā taču nekas nav noticis. Viss ir labi. Ļoti labi, — viņš piebilda smaidīdams.

«Vai tiešām viņš nesaprot vai, kas vēl ļaunāk, negrib saprast?» es nodomāju, un asaras spiedās man acīs.

— Nenotiktu tā, ka es, nekur nevainojama tavā priekšā, tomēr esmu sodīta ar tavu vienaldzību, pat nicināšanu, — es pēkšņi visu izteicu. — Nenotiktu tā, ka bez jebkādas vainas tu pēkšņi atņēmi man visu, kas man bija dārgs.

— Mīļā, ko tu runā! — viņš teica, it kā nesaprazdams, ko es saku.

— Nē, ļauj man izrunāt līdz galam… Tu atņēmi man savu uzticēšanos, mīlestību, pat cieņu; pēc tā, kas bijis agrāk, es jau nu nenoticēšu, ka tu mīli mani arī tagad. Nē, man vajag uzreiz izteikt visu to, kas sen jau nomoka mani, — es atkal pārtraucu viņu. — Vai tad es biju vainīga, ka nepazinu dzīvi, bet tu pameti mani vienu, lai es meklēju … Vai tad es vainīga, ka tagad, kad es pati esmu sapratusi, kas vajadzīgs, kad es, drīz jau gads, cīnos un meklēju ceļu atpakaļ pie tevis, tu atgrūd mani, it kā nesaprazdams, ko es gribu, taču viss ir tā, ka tev neko nevar pārmest, un tikai es esmu gan vainīga, gan nelaimīga! Jā, tu atkal gribi izmest mani tajā dzīvē, kas varēja kļūt ij mana, ij tava nelaime.

— Bet kad tad es izturējos tā, kā tu saki? — viņš vaicāja neliekuļotās bailēs un izbrīnā.

— Vai tu vēl vakar neteici un pastāvīgi neatkārto, ka es te neizturēšu un ka mums ziemu atkal vajag braukt uz Pēterburgu, ko es ienīstu? — es turpināju. — Kur vajadzētu mani atbalstīt, tur tu izvairies no jebkuras atklātības, no jebkura sirsnīga, maiga vārda. Un vēlāk, kad es būšu galīgi kritusi, tu pārmetīsi man un priecāsies par manu krišanu.

— Paga, paga, — viņš teica bargi un dzestri, — (as nav labi, ko tu tagad runā. Tas tikai pierāda, ka tu esi slikti noskaņota pret mani, ka tu ne.

— Ka es tevi nemīlu? Runā! Runā vien! — es nobeidzu viņa vietā, un man asaras sāka 1it aumaļām. Es apsēdos uz soliņa un aizklāju seju ar lakatiņu.

«Tad tā viņš ir sapratis mani!» es domāju, pūlēdamās apvaldīt elsas, kas smacēja mani. «Pagalam, pagalam mūsu agrākā mīlestība,» kāda balss runāja manā sirdī. Viņš nepienāca man klāt, nemēģināja mani nomierināt. Viņš jutās apvainots par to, ko es biju sacījusi. Viņa balss skanēja mierīgi un sausi.

— Es nesaprotu, ko tu man pārmet, — viņš iesāka,

— ja to, ka es tevi vairs nemīlēju tā kā agrāk…

— Mīlēji! — es ierunājos lakatiņā, un rūgtas asaras slacīja to vēl bagātīgāk.

— Tad tur vainojams laiks un mēs paši. Ik laika posmam ir sava mīlestība … — Viņš brīdi klusēja. — Vai sacīt tev visu patiesību? Ja jau tu tā gribi atklātību. Tajā gadā, kad biju tevi tikko iepazinis, es pavadīju naktis bez miega, domādams par tevi, un pats radīju savu mīlestību, un šī mīlestība auga augumā manā sirdī, gluži tāpat arī Pēterburgā un ārzemēs es negulēdams pavadīju šausmīgas naktis un lauzu, ārdīju nost šo mīlestību, kas mani mocīja. Es viņu nenoārdīju, bet saārdīju tikai to, kas mani mocīja, nomierinājos un tomēr mīlu, bet ar citādu mīlestību.

— Tu to sauc par mīlestību, bet tās ir mokas, — es ieteicos. — Kāpēc tu man atļāvi dzīvot sabiedrībā, ja tā tev likās tik kaitīga, ka tās dēļ tu atrāvi man savu mīlestību?

— Ne jau sabiedrība, mans draugs, — viņš sacīja.

— Kāpēc tu neizlietoji savu varu, — es turpināju,

— nesasēji, nenogalināji mani? Tā man būtu bijis labāk, nekā pazaudēt visu, kas bija mana laime, man būtu labi, nebūtu jākaunas.

Es atkal apraudājos un aizklāju seju.

Šai brīdī Katja ar Soņu, jautras un izmirkušas, ar skajām valodām un smiekliem ienāca terasē; bet, mūs ieraudzījušas, apklusa un tūlīt pat izgāja.

Mēs ilgi klusējām, kad viņas bija aizgājušas; es izraudāju, savas: asaras, un man kļuva vieglāk. Es paskatījos uz viņu. Viņš sēdēja, galvu rokās atspiedis, un, atbildot manam skatienam, gribēja kaut ko sacīt, bet tikai grūti nopūtās un atkal atspieda galvu rokās.

Es piegāju viņam klāt un atvilku viņa roku no sejas. Vīra skatiens domīgi pievērsās man.

— Jā, — viņš ierunājās, it kā savas domas turpinām dams. — Mums visiem, bet sevišķi jums, sievietēm, va^ jag pašām izdzīvot visus dzīves māņus, lai tad varētu atgriezties pie pašas dzīves; otram ticēt nevar. Tu vēl ne tuvu nebiji tikusi galā ar šiem jaukajiem un mīļajiem māņiem, kuru vidū es uz tevi noskatījos ar tīksmi; un es ļāvu tev vāju tos izdzīvot un jutu, ka man nav tiesības tevi ierobežot, kaut gan man pašam tas laiks jau sen bija garām.

— Kāpēc tu, ja mīli mani, pats dzīvoji līdzi un pieļāvi man izdzīvot šos māņus? — es vaicāju.

— Tāpēc, ka tu arī gribēdama nespētu man noticēt; tev pašai vajadzēja pārliecināties, un tu pārliecinājies.

— Tu prātoji, tu daudz prātoji, — es saciju, — un maz mīlēji.

Mēs atkal brīdi klusējām.

— Tas skan neželigi, ko tu nule teici, bet tā ir patiesība, — viņš ierunājās, pēkšņi pieceldamies un sākdams staigāt pa terasi, — jā, patiesība. Es biju vainīgs! — viņš piebilda, apstādamies man pretī. — Vai nu es nepavisam nedrīkstēju sev ļaut tevi mīlēt, vai arī vajadzēja mīlēt vienkāršāk, jā.

— Aizmirsīsim visu to, — es bikli ieteicos.

— Nē, kas ir pagājis, tas vairs neatgriezīsies, nekad neatgriezīsies, — un viņa balss pie šiem .vārdiem atmaiga.

— Viss jau ir atgriezies, — es teicu, uzlikdama roku viņam uz pleca.

Viņš noņēma manu roku un to paspieda.

— Nē, tā nebija patiesība, ka man nav žēl bijušā; man ir žēl, es raudu pēc tās pagājušās mīlestības, kuras vairs nav un nevar būt. Kas pie tā vainīgs? Es nezinu. Mīlestība ir palikusi, taču ne agrākā, ir palikusi tās vieta, bet viņa pati visa izsāpējusi, tai nav vairs spēka un sulīguma, pāri palikušas atmiņas un pateicība, bet

— Nerunā tā … — es ieteicos starpa. — Lai atkal viss ir tāpat kā agrāk… Tas taču var būt, vai ne? — es vaicāju, skatīdamās viņam acis. Bet vīra acis bija skaidras, mierīgas, lo skatienā, kas bija pievērsts man, nejuta senākā dziļuma.

Tai pašā brīdī, kad vēl runāju, es jau jutu, cik neiespējams ir tas, ko es vēlējos un ko lūdzos no viņa. Viņš pasmaidīja mierīgu, lēnīgu, kā man šķita, vecuma smaidu.

— Cik tu vēl esi jauna, bet cik es vecs, — viņš sacīja. — Manī Vairs nav tā, ko tu meklē. Kāpēc sevi krāpt? — viņš piebilda, turpinādams tāpat smaidīt.

Es klusēdama nostājos viņam līdzās, man "sirds kļuva mierīgāka.

— Necentīsimies dzīvi atkārtot, — viņš turpināja, — nemelosim paši sev. Bet par to, ka trūkst agrākā trauksmes nemiera un saviļņojumu, lai gods dievam! Mums nav ko meklēt un satraukties. Mēs jau esam atraduši un mums bija piešķirts pietiekami daudz laimes. Tagad mums jau vajag atkāpties pie malas un dot ceļu, redz, kam, viņš teica, norādīdams uz zīdītāju, kas ar Vaņu uz rokām bija pienākusi un apstājusies pie terases durvīm. — Tā gan, mīļais draugs, — viņš nobeidza, paliekdams uz savu pusi manu galvu un to skūpstīdams. Ne mīļākais, bet vecs draugs skūpstīja mani.

Bet no dārza arvien spēcīgāk un saldāk uzplūda smaržigais nakts svaigums, arvien svinīgākas kļuva skaņas un klusums, un pie debesīm arvien biežāk iedegās zvaigznes. Es paskatījos uz vīru, un man pēkšņi kļuva viegli ap sirdi; it kā man būtu izņemts tas sāpīgais moraliskais nervs, kas bija mocījis mani. Es pēkšņi skaidri un mierīgi sapratu, ka bijušo dienu jūtas neatgriežami pagājušas tāpat kā pašas šīs dienas un ka tās tagad atdzīvināt ir ne vien neiespējami, bet būtu pat apgrūtinoši un smagi. Un tad vēl — vai patiešām tik brīnišķīgas bija tās dienas, kas man likās tik laimīgas? Un tik sen, tik sen tas viss bijis!.. *

— Ir jau laiks dzert tēju! — viņš teica, un mēs kopā iegājām viesistabā. Durvis man atkal pretī gadījās zīdītāja ar Vaņu. Es paņēmu bērnu uz rokām, apsedzu viņa kailās sārtās kājiņas, piespiedu sev klāt un, lūpām tikko pieskardamās, noskūpstīju. Viņš kā pa miegam pakustināja roķeli ar izplestiem sakrunkotiem pirkstiem un atvēra miglainās ačeles, it kā ko meklēdams vai atcerēdamies; pēkšņi šīs ačeles apstājās pie manis, domu dzirksts pazibēja tanīs, apaļīgās, pavērtās lūpiņas sāka savilkties un tad pavērās smaidā. «Mans, mans, mans!» es nodomāju, ar laimīgu spriegumu visos locekļos spiezdama viņu pie krūtīm un ar pūlēm valdīdamās, lai nenodarītu viņam sāpes. Un es sāku skūpstīt viņa aukstās kājeles, vēderiņu un rokas, un plānām matu pūkām klāto galviņu. Vīrs pienāca man klāt, es ātri aizklāju bērna seju un atkal atsedzu to.

— Ivan Sergejevič! — vīrs noteica, ar pirkstu pieķerdams viņam zem zodiņa. Bet es atkal ātri aizklāju Ivanu Sergejeviču. Lai, atskaitot mani, neviens cits nedrīkstētu ilgi skatīties uz viņu. Es paraudzījos uz vīru, viņa acis smēja, raudzīdamās manējās, un man pēc ilga laika pirmo reizi bija viegli un priecīgi skatīties vīram acīs.

Ar šo dienu izbeidzās mans romāns ar vīru; senās jūtas kļuva par dārgām neatsaucamām atmiņām, bet jaunās mīlestības jūtas pret bērniem un manu bērnu tēvu lika pamatus citai, bet jau gluži savādāk laimīgai dzīvei, kas turpinās vēl līdz šim brīdim . >,

KAZAKI

Kaukaza stāsts

I

askavā viss apklusis. Reti reti kur dzirdama riteņu čirkstēšana sniegainajās ielās. Logos gaismas vairs nav, arī lukturi apdzisuši. No baznīcām plūst zvanu skaņas un, veldamās pāri aizmigušajai pilsētai, vēsti ritu. Ielas tukšas. Reti kur ar šaurajām sliecēm pavanda smilšaino sniegu nakts ormanis un, aizkūlies uz otru stūri, aizmieg, braucēju gaidīdams. Garām aiziet vecenīte uz baznīcu, kur, zelta svētbilžu rotājumos spoguļojoties un sarkani mirdzot, vietumis jau deg nesimetriski saspraustas vaska sveces. Strādnieku cilvēki ceļas pēc garās ziemas nakts un dodas uz darbu.

Bet kungiem vēl ir vakars.

Kādā no Ševaljē restorānā logiem pa aizvērtā slēģa apakšu nelikumīgi spīd gaisma. Pie lieveņa cieši kopā sabraukuši ormaņi, kariete un kamanas, zirgiem galvas uz ielas pusi. Turpat stāv arī pasta trijjūgs. Sētnieks, satuntuļojies un čokurā sarāvies, šķiet, slēpjas aiz nama stūra.

«Ko viņi tur kuļ tukšus salmus?» domā sulainis ar sakritušu seju, priekšnamā sēdēdams. «Un atkal manas dežūras laikā!» No gaišās blakus istabiņas dzirdamas trīs jaunu cilvēku balsis, viņi vakariņo. Jaunekļi sēž istabā ap galdu, uz kura redzamas vakariņu un vīna paliekas. Viens — sīks, tīrīgs, kalsens un neglīts puisis — sēž un labsirdīgām, nogurušām acīm raugās aizceļotājā.

Otrs — garš — zviln pie galda, kas piekrauts ar tukšām pudelēm, un groza pirkstos pulksteņa atslēdziņu. Trešais, ģērbies jaunā puskažociņā, staigā pa istabu un, lāgiem apstādamies, knaukšķina mandeli paresnajos, spēcīgajos pirkstos ar koptiem nagiem un visu laiku savā nodabā smaida; viņa acis un seja kvēlo. Viņš runā dedzīgi, ar roku mādams, taču var just, ka viņam trūkst vārdu, bet tie, kas iešaujas prātā, šķiet pārāk bāli, lai izsacītu visu, ar ko pilna sirds. Viņš nemitīgi smaida.

— Tagad var teikt visu! — saka aizceļotājs. — Es jau netaisnojos, bet man gribētos, lai vismaz tu saprastu mani tā, kā es sevi saprotu, un nevis tā, kā vulgāri ļaudis raugās uz to. Tu saki. ka es esot vainīgs viņas priekšā, — viņš uzrunā puisi, kas ar labsirdīgām acīm veras aizceļotājā.

— Jā, esi vainīgs, — atbild sīkais un neglītais, un šķiet, ka viņa skatienā pavīd vēl vairāk labsirdības un noguruma.

— Zinu, kāpēc tu to saki, — aizceļotājs turpina.

— Mīlamam būt, pēc tavām domām, ir tikpat liela laime kā mīlēt, un, ja reiz šī laime sasniegta, tad pietiek visam mūžam.

— Jā, pilnīgi pietiek, draugs! Atliku likām pietiek, — apstiprina sīkais un neglītais, atvērdams un atkal aizvērdams acis.

— Bet kāpēc tad nemīlēt arī pašam? — aizceļotājs jautā, iegrimst domās un it kā ar nožēlu raugās draugā.

— Kāpēc nemīlēt? Netīk. s Nē, mīlamam būt ir nelaime, nelaime, ja cilvēks jūt, ka viņš ir vainīgs, ka nedod pretim to pašu un nespēj dot. Ak dievs! — Viņš atmet ar roku. — Ja visu to darītu saprātīgi, bet, gluži otrādi, tas viss notiek nevis tā, kā vēlamies, bet pavisam citādi. Es taču esmu it kā nozadzis šīs jūtas. Arī tu tā domā; neliedzies, tev vajag tā domāt. Tici vai ne, bet no visām muļķībām un nekrietnībām, kuru tik daudz savā mūžā esmu paspējis izdarīt, šī ir tāda, ko nenožēloju un nespēju nožēlot. Ne sākumā, ne vēlāk netiku melojis ne sev, ne viņai. Man šķita, ka beidzot nu esmu iemīļojis, bet pēc laiciņa atskārtu, ka tie visi bijuši netīši meli, ka tā mīlēt nevar, un tālāk iet es nespēju, bet viņa spēja.

Vai tad es esmu vainīgs, ka nespēju? Ko tad man vajadzēja darīt? . . ,

— Bet tagad viss ir beidzies! — draugs teica,^aizpīpēdams cigāru, lai aizdzītu miegu. — Skaidrs tikai viens: tu vēl neesi mīlējis un nezini, kas ir mīlēt.

Tas, kurš staigāja puskažociņā ģērbies, atkal gribēja ko sacīt un ar rokām sakampa galvu. Bet nepateica to, ko gribēja.

— Es neesot mīlējis! Jā, tiesa, neesmu mīlējis. Bet manī taču ir vēlēšanās mīlēt, vēlēšanās, par kuru spēcīgākas nemaz nevar būt! Un atkal, vai ir maz tāda mīlestība? Viss paliek kaut kā nepabeigts. Bet kas tur ko runāt? Saputrojis, daudz ko saputrojis esmu savā dzīvē. Taču tagad viss ir beidzies, tev taisnība. Un es jūtu, ka sākas jauna dzīve.

— Kurā tu atkal saputrosi, — teica tas, kas zvilnēja uz dīvana un grozīja pirkstos pulksteņa atslēdziņu, bet aizceļotājs šos vārdus nesadzirdēja.

— Man ir skumji, un reizē esmu arī priecīgs, ka braukšu, — viņš turpināja. — Kāpēc skumji, to es nezinu.

Un aizceļotājs sāka runāt par sevi vien, nemanīdams, ka citiem tas nav tik interesanti kā viņam pašam. Cilvēks nekad nav tik liels egoists kā garīgas sajūsmas brīdī. Viņam šķiet, ka tobrīd pasaulē nav nekā daiļāka un interesantāka par viņu.

— Dmitrij Andrejevič, važonis vairs negrib gaidīt! — ienākdams teica dzimtcilvēks, jauns puisis, kažokā saģērbies un apsējies ar joslu. — Zirgi nīkst kopš divpadsmitiem, bet tagad jau piektā stunda.

Dmitrijs Andrejevičs paskatījās uz savu Vaņušu. Viņa josta, viņa' velteņa zābaki, viņa miegainā seja aizceļotājam jau pauda par citu dzīvi, kas to aicināja, par pūļu, grūtību un rosmes pilnu dzīvi.

— Patiešām, ardievu! — viņš sacīja, taustīdams, vai kažociņam kāds āķis nav palicis vajā.

Lai gan draugi viņam ieteica vēl iedot pasta puisim dzeramnaudu, aizceļotājs uzlika galvā cepuri un nostājās istabas vidū. Viņi saskūpstījās reizi, divas reizes, mirķli nogaidīja un saskūpstījās trešo reizi. Tas, kurš

bija ģērbies puskažociņā, piegāja pie galda, izdzēra kausu, kas tur stāvēja, saņēma sīkā un neglītā roku un nosarka.

— Nē, tomēr teikšu … Ar tevi man jābūt atklātam, un es varu tāds būt, jo es tevi mīlu … Tu taču to meiteni mīli? Vienmēr esmu tā domājis … vai ne?

— Jā, — atbildēja draugs, smaidīdams vēl biklāk.

— Un varbūt…

— Atvainojiet, pavēlēts izdzēst sveces, — teica samiegojies sulainis, kas bija dzirdējis pēdējās frāzes un nespēja tikt gudrs, kāpēc kungi allaž maļ vienu un to pašu. — Kam pavēlēsiet pierakstīt rēķinu? Vai jums? — viņš piebilda, vērsdamies pie garā, jau iepriekš zinādams, pie kā jāgriežas.

— Jā, man, — garais atbildēja. — Cik?

— Divdesmit seši rubļi.

Garais mirkli padomāja, taču neko neteica un rēķinu iebāza kabatā.

Bet divi runātājies turpināja savu.

— Ardievu, tu esi lāga puisis! — teica sīkais un neglītais kungs ar biklo skatienu.

Abiem saskrēja acīs asaras. Viņi gāja ārā uz lieveņa.

— Ak jā! — aizceļotājs teica, sarkdams un uzrunādams garo. — Nokārto Ševaljē rēķinu un tad atraksti man!

— Labi, labi, — sacīja garais, vilkdams rokā cimdu. — Kā es tevi apskaužu! — viņš pilnīgi negaidot piebilda, kad tie bija izgājuši uz lieveņa.

Aizceļotājs iesēdās kamanās, ietinās kažokā un noteica: «Lūdzu! Brauksim!» — un pat pavirzījās sāņus, dodams vietu tam, kas bija teicis, ka viņu apskaužot; balss aizceļotājam trīcēja.

Pavadītājs sacīja: «Sveiks, Mitja, lai dievs tev dod …» Viņš nevēlējās neko citu kā vienīgi to, lai Dmitrijs Andrejevičs ātrāk aizbrauktu, un tāpēc nevarēja līdz galam pateikt, ko tad īsti lai dievs dod.

Mirkli viņi klusēja. Viena balss vēlreiz sacīja: «Ardievu!»

Kāds cits piebilda: «Aiziet!» Un pasta puisis sāka braukt.

— Jeļizar, šurp! — viens no pavadītājiem sauca.

Ormaņi un kučieris sarosījās, šmaukstināja ar lupām

un raustīja grožus. Sasalusī kariete sāka sniegā čirkstēt.

— Jauks puisis tas Oļeņins, — viens pavadītājs sacīja. — Bet kādēļ viņš sadomājis braukt uz Kaukāzu un vēl par junkuru? Mani ne ar koku neaizdzītu. Vai rīt pusdienosi klubā?

— Klubā.

Un pavadītaji devās katrs uz savu pusi.

Aizceļotājam šķita, ka kažokā ir silti, karsti. Viņš iesēdās kamanās, cik dziļi vien varēja, pasita kažoku vaļā, un izspūrušais pasta trijjūgs slīdēja no vienas tumšas ielas otrā, garām namiem, kādus viņš vēl nekad nebija redzējis. Oļeņinam šķita, ka pa šīm ielām brauc tikai aizceļotāji. Visapkārt viss bija tumšs, kluss un drūms, bet sirds pielija pilna ar atmiņām, mīlestību, nožēlām un tīkamām, smacējošām asarām …

II

«Mīlu! Ļoti mīlu! Viņi ir jauki! Labi!» jaunais puisis teica, un viņam gribējās raudāt. Bet kāpēc viņam gribējās raudāt? Kas bija tie jaukie? Kuru viņš tik ļoti mīlēja? To Oļeņins īsti nezināja. Lāgiem viņš cieši raudzījās kādā namā un brīnījās, kāpēc tas tik dīvaini celts; lāgiem brīnījās, kālab važonis un Vaņuša, kuri viņam tik sveši, atrodas šeit pavisam tuvu un kopā ar viņu kratās un salīgojas, kad straujāk parauj piejūga zirgi, savelkot sasalušās streņģes, un viņš atkal sacīja: «Viņi ir jauki, mīlu!» — un reiz pat izteica: «Kā vilka! Lieliski!» Un pats brīnījās, kādēļ viņš to sacīja un vaicāja sev: «Vai tik neesmu iereibis?» Tiesa, viņš bija izdzēris pāris pudeles vīna, bet ne jau vīns vien bija padarījis Oļeņinu jūsmīgu. Jauneklis atcerējās visus sirsnīgos, kā viņam šķita, un draudzīgos vārdus, kas bikli, it kā nejauši viņam teikti pirms aizbraukšanas. Atcerējās roku spiedienus, skatienus, klusos mirkļus, balsi, kas teica: «Ardievu, Mitjaf», kad viņš jau sēdēja kamanās.

Atcerējās savu drosmīgo vaļsirdību. Tas viss viņuv aizkustināja. Pirms aizbraukšanas ne vien draugi, radi, ne tikai vienaldzīgie, bet arī nesimpātiskie cilvēki, nelabvēļi, visi pēkšņi it kā bija norunājuši vairāk viņu milēt, piedot viņam kā pirms grēksūdzes vai nāves. «Varbūt vairs neatgriezīšos no Kaukaza,» viņš domāja. Oļeņinam likās, ka viņš mīl savus draugus un mīl vēl kaut ko. Viņam bija sevis žēl. Bet ne jau mīlestība uz draugiem radīja viņā tik lielu atmaigumu un tik ļoti iejūsmināja viņa sirdi, ka jauneklis nespēja savaldīt nesakarīgos vārdus, kas plūda paši no sevis, un ne jau mīlestība uz sievieti (viņš nekad vēl nebija mīlējis) bija viņu novedusi šādā stāvoklī. Mīlestība pašam uz sevi; dedzīga, cerību pilna, jauna mīlestība uz visu, kas vien labs viņa sirdī (bet tagad Oļeņinam šķita, ka viņā ir vienīgi labais), lika viņam raudāt un bilst nesakarīgus vārdus.

Oļeņins bija jauneklis, kas nekur nebija beidzis studijas, nekur nebija kalpojis (tikai ierakstīts kādas kroņa iestādes dienestā), bija izšķiedis pusi savas mantas un līdz divdesmit ceturtajam mūža gadam nebija izvēlējies vēl nekādu karjeru un nekad neko nebija strādājis. Tādus kā viņš Maskavas sabiedrībā dēvēja par «jauniem: cilvēkiem». ' :

Astoņpadsmit gadu vecumā Oļeņins bija tik brīvs, cik brīvi mēdza būt četrdesmitajos gados vienīgi ba, gāti, jauni krievi, kas kopš bērna kājas auguši bez vecākiem. Viņam nebija nekādu — ne fizisku, ne morālisku važu; viņš visu varēja izdarīt, bet nekā viņam nevajadzēja, un nekas viņu nesaistīja. Oļeņitiam nebija ne ģimenes, ne tēvzemes, ne ticības, viņš nepazina trūkuma. Viņš nekam neticēja un neko neatzina. Taču, neko neatzīdams, Oļeņins nepavisam nebija drūms, garlaicības mākts un apdomīgs jauneklis, bet, gluži otrādi, viņš pastāvīgi aizrāvās. Oļeņins bija nolēmis, ka mīlestības nav, taču jaunas un daiļas sievietes klātbūtnē viņam ikreiz pamira sirds. Viņš jau sen zināja, ka godinājumi un tituli ir blēņas, tomēr gluži neapzināti šim jauneklim patika, ja ballē pie viņa pienāca kņazs Sergijs un teica laipnus vārdus. Taču visām savām tieksmēm viņš ļāvās tikai tiktāl, ciktāl tās viņam neuzlika saistības. Tiklīdz,

ļāvies vienai tieksmei, viņš noģida tuvojamies. pūliņus un cīņu, sīkumainu cīņu ar dzīvi, viņš instinktīvi steidzās novērsties no šīm jūtām vai darba un atgūt brīvību. Tā viņš sāka savas gaitas sabiedrībā, dienestā, saimniekošanā, mūzikā, kurai kādu laiku domāja sevi veltīt, un pat mīlestībā, kurai viņš neticēja. Viņš prātoja, kam ziedot visu šo jaunības spēku, kas cilvēka mūžā ir tikai reiz, — vai mākslai, vai zinātnei, vai mīlestībai pret sievieti, vai praktiskam darbam, — ne jau prāta, sirds, izglītības spēku, bet to neatkārtojamo trauksmi, to varu, kas cilvēkam tikai vienreiz dota, lai izveidotu no sevis visu, ko viņš grib, un, kā viņam šķiet, arī no visas pasaules — visu, ko vien viņš vēlas. Tiesa, ir cilvēki, kuriem šīs trauksmes nav, kuri, ieiedami dzīvē, uzreiz uzmauc sev pirmās pagadījušās sakas un godīgi nes tās līdz mūža vakaram. Bet Oļeņins pārāk stipri sajuta sevī šā visspēcīgā jaunības dieva klātbūtni, šis spējas kļūt par vienu vienīgu vēlēšanos, par vienu vienīgu domu, spējas gribēt un paveikt, spējas mesties uz galvas bezdibenī, nezinot, kāpēc, nezinot, kālab. Viņš loloja sevī šo apziņu, lepojās ar to un, pats to nezinādams, bija laimīgs par to. Līdz šim viņš bija mīlējis tikai sevi un nevarēja sevi nemīlēt, jo gaidīja no sevis tikai labu un nebija paspējis pats sevī vilties. Aizbraucot no Maskavas, viņš bija tās laimīgās, jaunās noskaņas pilns, kad, apzinoties savas agrākās kļūdas, jauneklis pēkšņi pats sev teic, ka tas viss ir bijis kas cits, ka viss agrākais bijis nejaušs un nenozīmīgs, ka agrāk viņš nav gribējis krietni dzīvot, bet tagad, līdz ar aizceļošanu no Maskavas, sākas jauna dzīve, kurā vairs nebūsi agrāko kļūdu, nebūs nožēlu, bet droši vien būs tikai laime.

Kā jau vienmēr, tālu ceļu sākot, divās trijās pirmajās stacijās iztēle vēl kavējas tai vietā, no kuras ceļinieks brauc, un tad pēkšņi, līdz ar pirmo ceļā sagaidīto rītu, pievēršas ceļojuma gala mērķim un jau tur būvē nākamības sapņu pilis. Tā tas notika arī ar Oļeņinu.

Izbraucis no pilsētas un pārlaidis skatienu sniega klātajiem laukiem, Oļeņins nopriecājās, ka Šajos laukos viņš ir viens, ietinās kažokā, ieslīga dziļi k amanas, aprima un ļāvās snaudai. Atvadīšanas no draugiem bija viņu aizkustinājusi, viņš sāka atcerēties visu pagājušo, Maskavā pavadīto ziemu, un šās pagājības tēli, ar neskaidrām domām un pārmetumiem mīdāmies, nelūgti uznira viņa iztēlē.

Oļeņins atcerējās draugu, kas viņu pavadīja, un tā attieksmes pret meiteni, par kuru viņi tika runājuši. Šī meitene bija bagāta. «Kā viņš varēja to mīlēt, kaut gan meitene mīlēja mani?» Oļeņins prātoja, un nelabas aizdomas iešāvās tam galvā. «Daudz negodīga ir cilvēkos, ja tikai papētī. Bet patiesi, kāpēc es vēl neesmu mīlējis?» viņš sev jautāja. «Visi man saka, ka es neesot mīlējis. Vai tiešām esmu garīgs kroplis?» Oļeņins pūlējās atcerēties savas aizraušanās. Viņš atcerējās savas pirmās gaitas sabiedrībā un kāda drauga māsu, ar kuru aizvadīja vakarus pie galda, kur dega lampa, apgaismodama viņas darbīgos, vāros pirkstus, daiļās, smalkās lūpas un zodu, un atmiņā uzpeldēja sarunas, kas ritēja kā mezglots pavediens, un abu runātāju neveiklības un neērtības sajūtu un nemitīgo īgnumu par šo saspīlējumu. Kāda balss nepārtraukti teica: tas ir kaut kas cits, kaut kas cits, un tiešām iznāca kaut kas cits. Pēc tam viņš atcerējās balli un mazurku ar daiļo D. «Cik iemīlējies es biju tonakt, cik laimīgs! Un, cik sāpīgi un nepatīkami kļuva, kad otrā rītā pamodos un jutu, ka viss jau izgaisis. Kāpēc viņa, mīlestība, neierodas, nepaņem mani savā varā?» viņš domāja. «Nav, nav mīlestības! Kaimiņu muižniece, kas man, Dubrovinam un muižniecības maršalam ar vieniem un tiem pašiem vārdiem teica, ka viņai tīkot zvaigznes, arī bija kaut kas cits.» Un tad viņam atmiņā pavīdēja saimniekošana laukos, un atkal nebija nekā priecīga, pie kā š§jās atmiņās pakavēties. «Vai ilgi viņi spriedelēs par manu aizceļošanu?» viņam iešaujas prātā. Bet, kas ir šie viņi, Oļeņins nezina, un tūlīt seko cita doma, kas liek tam raukt seju un kaut ko murmināt: tās ir atmiņas par mesjē Kapelu un seši simti septiņdesmit astoņiem rubļiem, kurus Oļeņins palika parādā drēbniekam, un viņš atceras vārdus, ar kādiem lūdzās, lai drēbnieks pagaida vēl vienu gadu, un padevību liktenim un neizpratni, kas pavīdēja drēbnieka seja. «Ak dievs, ak dievs!» Oļeņins atkārto, viebdamies un pūlēdamies aizdzīt neciešamo domu. «Un tomēr viņa mani mīlēja,» viņš prāto tālāk, atcerēdamies meiteni, par kuru viņi runāja atvadoties. «Jā, ja es viņu apprecētu, parādu man nebūtu, bet tagad paliku parādā Vasiļjevam.» Un atmiņā tēlojas pēdējais vakars, kad viņš spēlēja ar Vasiļjeva kungu klubā, kur bija aizbraucis tieši no viņas dzīvokļa, prātā nāk pazemojošā lūgšanās spēlēt vēl un Vasiļjeva saltie noraidījumi. «Viens taupīgas dzīves gads, un tas viss būs samaksāts, un velns viņus parauj…» Bet par spīti šai paļāvībai viņš atkal sāk skaitīt parādus, to termiņus un paredzamo nomaksas laiku. «Es taču paliku parādā arī Morelam, ne tikai Ševaljē,» viņam iešaujas prātā; un atmiņā pavīd visa tā nakts, kad viņš iekrita tik lielos parādos. Tās bija dzīres ar čigāniem, kuras ierosināja no Pēterburgas atbraukušie Saška B***, fliģeļadjutants, kņazs D*** un tas ievērojamais vecis… «Un kālab viņi tik apmierināti ar sevi, šie kungi?» Oļeņins sev jautāja. «Un kāpēc viņi norobežojas īpašā pulciņā, kurā, pēc viņu domām, citiem ļoti glaimojoši piedalīties? Vai tiešām tāpēc, ka viņi ir fliģeļadjutanti? Tas taču šausmīgi, par kādiem muļķiem un neliešiem viņi tur citus! Es nu gan viņiem parādīju, ka nepavisam nevēlos viņiem tuvināties. Taču domāju, ka pārvaldnieks Andrejs būtu ļoti pārsteigts, ka esmu uz tu ar tādu kungu kā Sašku B***, pulkvedi un fliģeļadjutantu … Un tanī vakarā neviens ari nedzēra vairāk par mani; iemācīju čigāniem jaunu dziesmu, un visi klausījās. Kaut arī tiku izdarījis daudz muļķību, bet tomēr esmu ļoti, ļoti patīkams jauns cilvēks,» viņš domāja.

Rīts Oļeņinam pienāca trešajā stacijā. Viņš padzēra tēju, kopā ar Vaņušu pārlika saiņus un čemodānus un iesēdās to vidū prātīgi, taisni un kārtīgi, zinādams, kur un kas viņam nolikts, — kur nauda un cik tās ir, kur apliecība, pasta zirgu zīme un šosejas kvīts, — un tas viss Oļeņinam šķita tik praktiski iekārtots, ka viņš kļuva līksms, un tālais ceļš jau likās tikai garāks izpriecas brauciens.

No rīta un priekšpusdienā Oļeņins bija pilnīgi iegrimis aritmētiskās aplēsēs: cik verstis nobrauktas, cik vēl jābrauc līdz tuvākajai stacijai, lidz tuvākajai pilsētai, līdz pusdienošanai, līdz tējas dzeršanai, līdz Stavropolei, un kāda ceļa daļa jau paveikta. Turklāt viņš rēķināja: cik viņam naudas, cik atliks, cik vajadzīgs visu parādu nomaksāšanai un kādu dalu no visiem saviem ienākumiem viņš izdos vienā mēnesī. Pievakarē, padzēris tēju, viņš izrēķināja — līdz Stavropolei vēl atlikušas 7/n no visa ceļa, parādi sasniedz gandrīz Vb no viņa mantas, taupīgi dzīvojot, tos varēs samaksāt jau septiņos mēnešos, — un apmierinājies Oļeņins satinās kažokā, ieslīga dziļāk kamanās un atkal laidās snaudā. Tagad viņš jau fantazēja par nākotni, par Kaukazu. Visi nākotnes sapņi saistījās ar Amalata bekiem, ar čerkesietēm, ar kalniem, stāvām kraujām, baigām straumēm un briesmām. Tas viss tēlojās miglaini, neskaidri; bet slavas vilinājums un nāves draudi darīja šo nākotni interesantu. Lāgiem viņš ar neparaslu varonību un fizisku spēku, kas visus pārsteidz, nogalina un iekaro milzum daudz kalniešu; lāgiem viņš pats ir kalnietis un kopā ar tiem pret krieviem sargā savu neatkarību. Tiklīdz pavīd sīkākas ainas, tūliņ tajās redzami veci Maskavas paziņas. Saška B*** šeit kopā ar krieviem vai kalniešiem karo pret viņu. Pat nemaz nav saprotams, kā drēbnieks mesjē Kapels var būt līdzdalībnieks uzvarētāja triumfā. Ja tobrīd atmiņā uznirst seni pazemojumi, vājības, kļūdas, tad atmiņas par tām ir tikai patīkamas; Skaidrs, ka tur, kalnu, krācošu straumju, čerkesiešu uņ briesmu vidū, šīs kļūdas nekad vairs neatkārtosies. Jau reizi pats savā priekšā tās esmu nožēlojis, un pietiek! Bija vēl viens, pats dārgākais sapnis, kas piemita katrai jaunā cilvēka nākotnes domai. TasA bija sapnis par sievieti. Tur, kalnu vidū, viņa tēlojās kā čerkesiete, kā verdzene ar staltu augumu, garu bizi un dzijām, padevīgām acīm. Viņš redz kalnus, vientuļu būdu un pie sliekšņa viņu, kas gaida Oļeņiriu, kurš tobrīd noguris, putekļains, asinīm notašķījies, slavas apvīts atgriežas pie viņas, un viņš jau jauš tās skūpstus, tās plecus, tās saldo balsi, tās padevību. Viņa ir skaista, bet neizglītota, pirmatnēja un rupja. Garajos ziemas vakaros viņš sāk to audzināt. Viņa ir gudra, apķērīga, apdāvināta un drīz apgūst visas nepieciešamās zināšanas. Kāpēc gan ne? Viņa ļoti viegli spēj iemācīties valodas, spēj lasīt franču literatūras darbus un saprast tos. Piemēram, Notre Dame de Paris tai katrā ziņā patiks. Arī runāt viņa prot franciski. Viesistabā viņai var būt vairāk dabiska cildenuma nekā visaugstākās sabiedrības dāmai. Viņa māk dziedāt, vienkārši, spēcīgi un kaisli. «Ai, kādas blēņas!» Oļeņins pats sev saka. Bet tobrīd viņi iebrauc pasta stacijā, jāpārkāpj no vienām kamanām otrās un jādod dzeramnauda. Taču iztēlē viņš atkal meklē šīs blēņas, ko nupat noniecinājis, un no jauna viņam pavīd čerkesietes, slava, atgriešanās Krievijā; fliģeļadjutanta gods, daiļa sieva. «Bet mīlas taču nav,» viņš pats sev teic. «Godinājumi ir blēņas. Un seši simti septiņdesmit astoņi rubļi? … Un iekarotais novads, kas dod vairāk bagātības, nekā vajadzīgs visā manā mūžā? Tomēr nebūs labi vienam pašam izlietot visu šo bagātību. Vajadzēs izdalīt. Bet kam? Seši simti septiņdesmit astoņi rubļi Kapelām, un tad jau redzēsim…» Pavisam neskaidras ainas jau apmiglo domas, un tikai Vaņušas balss un sajūta, ka zirgi apstājušies, pārtrauc veselīgo jauna cilvēka miegu, un, pats lāgā neapjēgdams, viņš pārvietojas citās kamanās citā, stacijā un brauc tālāk.

Otrā rītā tas pats — tādas pašas stacijas, tāda pati tēja, tādi paši kustīgi zirgu krusti, tādas pašas īšaš sarunas ar Vaņušu, tādi paši neskaidri sapņi un snaušana vakaros un veselīgs jauna cilvēka miegs cauru nakti.

Jo tālāk no Krievijas centra Oļeņins aizbrauca, — jo tālākas viņam šķita šīs atmiņas, un, jo tuvāk viņš piebrauca Kaukazam, — jo priecīgāk viņam kļuva ap sirdi. «Aizbraukt pavisam un nekad vairs neatgriezties, nerādīties sabiedrībā,» dažreiz viņam iešāvās prātā. «Un šie cilvēki, kurus es te redzu, nav cilvēki; neviens no tiem mani nepazīst, un neviens nekad nenokļūs

Maskavā tai sabiedrībā, kur es biju, un neuzzinās par manu pagātni. Un neviens no tās sabiedrības neizdibinās, ko esmu darījis, dzīvodams šo cilvēku vidū.» Pilnīgi jaunas jūtas, it kā viņš būtu atbrīvojies no visa pagājušā, pārņēma Oļeņinu šo rupjo radījumu vidū, kurus viņš jau sastapa ceļā un kurus neatzina par tādiem pašiem cilvēkiem kā savus Maskavas paziņas. Jo rupjāki bija ļaudis un jo mazāk manīja civilizācijās pazīmju, jo brīvāk viņš jutās. Stavropole, kurai bija jābrauc cauri, Oļeņinu sarūgtināja. Izkārtnes, pat franču vārdiem izraibinātas izkārtnes, dāmas karietē, ormaņi, kas kvernēja uz laukuma, bulvāris un mētelī tērpies un platmali uzlicies kungs, kurš soļoja pa bulvāri un vēroja garāmgājējus, — Oļeņinu sāpīgi ietekmēja. «Varbūt šie cilvēki ir tikušies ar kādu manu paziņu,» un viņš atkal atcerējās klubu, drēbnieku, kārtis, viesības… Toties aiz Stavropoles viss jau ritēja apmierinoši: pirmatnēji un turklāt skaisti un kareivīgi. Oļeņins jutās arvien līksmāks un līksmāks. Visi kazaki, pasta puiši, staciju uzraugi viņam likās vienkāršas būtnes, ar kurām varēja vienkārši jokot, aprunāties, neprātojot, pie kādas sabiedrības kategorijas kurš pieder. Visi piederēja pie cilvēku dzimuma, kuru Oļeņins visu neapzināti mīlēja, un visi izturējās pret viņu draudzīgi.

Jau Donas karaspēka zemē kamanas pārmainīja pret ratiem; bet aiz Stavropoles laiks kļuva tik silts, ka Oļeņins brauca bez kažoka. Bija jau pavasaris — Oļeņinam negaidīts, līksms pavasaris. Naktīs ceļiniekus vairs nelaida laukā no staņicām, un vakaros teica, ka esot bīstami. Vaņuša kļuva tramīgs, un pār ratu buku jau bija nolikta pielādēta šautene. Oļeņins jutās vēl līksmāks. Kādā stacijā uzraugs pastāstīja par drausmīgu slepkavību, kas nesen notikusi uz ceļa. Jau gadījās sastapt bruņotus vīrus. «Lūk, kur tas sākas!» Oļeņins pats sev teica un ik brīdi gaidīja, kad parādīsies sniega klātie kalni, par kuriem viņam tik daudz bija stāstīts. Reiz pievakarē nogajiešu pasta puisis pamāja uz mākoņiem, aiz kuriem esot kalni. Oļeņins alkatīgi lūkojās, bet laiks bija apmācies, un kalnus līdz pusei sedza mākoņi. Oļeņins redzēja kaut ko pelēku, baltu, pinkainu, bet, lai kā viņš centās,

neko jauku nespēja saskatīt šajos kalnos, par kuriem tik daudz bija lasījis un dzirdējis. Viņš nosprieda, ka mākoņi un kalni izskatās pavisam vienādi un ka sniegaino kalnu sevišķais skaistums, par kuru viņam bija allaž stāstīts, ir tāda pati izdoma kā Bacha mūzikas daiļums un mīlestība uz sievieti, kam viņš neticēja, un Oļeņins pēc kalniem vairs neilgojās. Bet nākamajā dienā, agrā rītā, viņš pamodās pasta ratos, dzestruma skarts, un vienaldzīgi pavērās pa labi. Rīts bija pilnīgi dzidrs. Pēkšņi viņš ieraudzīja kādu divdesmit soļu attālumā, kā viņam šķita pirmajā mirklī, liegi iezīmētus, dzidri baltus milzeņus un uz tālās debess fona kalnu virsotņu fantastiskās, ļoti skaidrās līnijas. Bet, kad viņš saprata, kādas tāles viņu šķir no kalniem un debess, cik milzīgi ir kalni, un, kad viņš atskārta, cik bezgalīgs ir šis daiļums, viņš nobijās, ka tas ir tikai māns, sapnis. Oļeņins sapurinājās, lai pamostos. Taču kalni palika tādi paši.

— Kas tas? Kas tur ir? — viņš jautāja pasta puisim.

— Kalni, — nogajietis vienaldzīgi atbildēja.

— Arī es jau sen skatos uz tiem, — Vaņuša teica, — ir gan varen skaisti! Mājās neticēs.

Trijjūgs ātri virzījās pa līdzeno ceļu, un šķita — kalni slīd gar apvārsni, saules lēktā mirdzēdami ar balti rožainajām virsotnēm. Sākumā tie radīja Oļeņinā tikai izbrīnu, pēc tam viņu iepriecināja; bet vēlāk, arvien vairāk un vairāk ieskatīdamies šajā sniegainajā kalnu grēdā, kas izaugusi nevis no citiem, melniem kalniem, bet tieši no stepes un steidzas projām, viņš pamazām sāka iejusties šai daiļumā un kalnus sajuta. Kopš šā brīža viss, ko vien viņš redzēja, viss, ko viņš domāja, viss, ko viņš jauda, ieguva jaunu, bargi valdonīgu, kalnu radītu pieskaņu. Visas atmiņas par Maskavu, kauns un nožēla, visi pliekanie sapņi par Kaukāzu, viss izgaisa un vairs neatgriezās. «Tagad ir sācies,» Oļeņinam it kā teica kāda svinīga balss. Gan ceļš, gan Terekas pavediens tālumā, gan staņicas, gan cilvēki — tas viss viņam vairs nelikās rotaļa. Viņš paraugās debesīs — un atceras kalnus. Paskatās uz sevi, uz Vaņušu — un atkal kalni. Jāj divi kazaki, pārvalkos iebāztās šautenes vienmērīgi kuļājas tiem aiz muguras, zirgi citu aiz citas cilā bēras un pelēkas kājas, bet kalni… Aiz Terekas auļā vijas dūmi, bet kalni… Saule ceļas un spīguļo Terekā, kas pavīd aiz niedrēm, bet kalni … No staņicas brauc arba, sievietes staigā, skaistas, jaunas sievietes, bet kalni… Abreki siro pa stepi, un es braucu, no viņiem nebaidos, man ir šautene un spēks, un jaunība, bet kalni …

IV

Visā šajā apmēram 80 verstis garajā Terekas līnijas posmā, kurā atrodas Grebeņas staņicas, ir vienāda daba un vienādi iedzīvotāji. Terekas upe, kas kazakus šķir no kalniešiem, plūst duļķaina un strauja, taču jau plaša un bez krācēm, nemitīgi nesdama iepelēko smilti uz zemā, niedrēm aizaugušā labā krasta un izgrauzdama kraujo, kaut arī ne augsto kreiso krastu, kurā savijušās simtgadīgu ozolu, trūdošu platanu un jaunu kociņu saknes. Labajā krastā atrodas mierīgie, bet vēl neuzticamie auli; gar kreiso krastu, kādu pusversti no upes, septiņas un astoņas verstis cita no citas virknējas staņicas. Vecos laikos staņicas lielāko tiesu atradušās pašā krastā; bet Tereka, katru gadu spiezdamās no kalniem uz ziemeļiem, grauzusies staņicās, un tagad redzamas tikai bieziem krūmiem aizaugušas krāsmatas, dārzi, bumbieres, vecu baļķu gali un piramidalās apses, bet pa zemi ložņā kazenes un vīnogulāji, kas jau kļuvuši par savvaļas augiem. Neviens tur vairs nedzīvo, un tikai smiltīs redzamas briežu, pelēču, zaķu un fazanu pēdas, kuriem šās vietas iepatikušās. No staņicas uz §taņicu iet ceļš, kas izcirsts mežā lielgabala šāviena attālumā. Gar ceļu novietoti kordoni, kuros uzturas kazaki; starp kordoniem torņos stāv sargi. Kazakiem ir tikai kādas trīssimt asis plata auglīgas meža zemes strēmele. Uz ziemeļiem sākas Nogāju vai Mozdokas stepes viļņainie smilšu pauguri, stiepdamies tālu projām un dievs zina kur saplūzdami kopā ar Truchmenas, Astrachaņas un KirgizuKaisaku stepēm. Uz dienvidiem, aiz Terekas, ir Lielā Cečenija,

Kočkalikas kalnu grēda, Melnie kalni, vēl kāda kalnu grēda un beidzot sniegainie kalni, kuri tikai redzam», bet kuros vēl neviens nekad nav bijis. Šajā dāsnajā, mežiem un augiem bagātajā zemes strēlē kopš senseniem laikiem dzīvo kareivīgi, skaisti un bagāti krievi, vecticībnieki, kurus dēvē par Grebeņas kazakiem.

Senos laikos viņu priekšteči, vecticībnieki, aizbēguši no Krievijas un apmetušies aiz Terekas čečeniešu vidū uz Grebeņas, Lielās Cečenijas mežaino kalnu pirmās grēdas. Dzīvojot starp čečeniešiem, kazaki saradojušies ar tiem un pārņēmuši kalniešu parašas, dzīves veidu un tikumus; bet arī šeit viņi tikpat tīru kā sendienās saglabājuši krievu valodu un veco ticību. Teiksma, ko vēl līdz šim stāsta kazaki, vēstī, ka cars Ivans Bargais pats ieradies pie Terekas, uzaicinājis no Grebeņas sava vaiga priekšā vecajos, dāvinājis tiem zemi arī šaipus upes, piekodinādams dzīvot saderībā un solīdamies neuzmākties ne ar savu pavalstniecību, ne ar ticības maiņu. Vēl līdz: šim kazaku dzimtas skaitās rados ar čečeniešu dzimtām, un mīlestība uz brīvību, dīku dzīvi, laupīšanu un karošanu ir kazaku rakstura galvenās pazīmes. Krievijas ietekme kazakiem ir tikai nepatīkama: apgrūtinājumi vēlēšanās, zvanu noņemšana un karaspēks, kas šajā novadā apmeties un pārvietojas. Kazakam sirds liek mazāk iiīst kalniešu džigitu, kas nokāvis viņa brāli, nekā kareivi, kurš novietots pie kazaka sargāt viņa staņicu, bet piesmirdinājis ar tabaku viņa māju. Kazaks cienī ienaidnieku — kalnieti, bet nicina svešo apspiedēju — kareivi. Kazakam krievu zemnieks patiesībā šķiet sveša, mežonīga un nicināma būtne, gluži tāda pati kā apkārtklejojošie paunjnieki un pārceļotāji mazkrievi, kurus kazaki nicinoši saukā par tūbas vēlājiem. Glaunākais ir tas kazaks, kura apģērbs līdzinās čerkesa apģērbam. Labākos ieročus kazaki dabū no kalniešiem, arī krietnākos zirgus pērk un zog no viņiem. Brašs kazaks dižojas ar tataru valodas prašanu un iereibis runā tatariski pat ar savu brāli. Un tomēr šī kristiešu tautiņa, kas iespiesta šaurā zemes stūrīti un ko ielenc pusmežonīgas muhamedaņu cilitis un kareivji, domā, ka tā atrodas uz augstas attīstības pakāpes, un par cilvēku atzīst vienīgi kazaku, bet uz visiem pārējiem raugās ar nicināšanu. Kazaks lielāko mūža daļu pavada kordonos, karagājienos, medībās vai zvejā. Mājās viņš nestrādā gandrīz nekad. Uzturēšanās staņicā ir izņēmums, un tad viņš līksmojas. Visiem kazakiem ir pašiem savs vīns, un žūpība ir ne vien vispārēja paraša, bet arī ceremonija, kuras nepildītāju turētu par atkritēju. Uz sievieti kazaks raugās kā uz savas labklājības avotu; priecāties ļauj tikai meitai, bet sievu no jaunības līdz sirmam vecumam spiež strādāt savā labā un no sievietes prasa austrumniecisku padevību un darbu. Šāda uzskata dēļ sieviete, arvien straujāk attīstīdamās gan fiziski, gan tikumiski un kaut arī ārēji pakļaudamās, iegūst, kā jau vispār Austrumos, nesalīdzināmi lielāku ietekmi un nozīmi mājas dzīvē nekā Rietumos. Sievietes atstumšana no sabiedriskās dzīves un pieradums strādāt smagu vīrieša darbu piešķir viņai šajā mājas dzīvē vēl jo lielāku svaru un teikšanu. Kazaks, kas citu klātbūtnē uzskata par nepieklājīgu laipni vai ko lieki runāt ar savu sievu, palikdams ar viņu aci pret aci, negribot jūt viņas pārākumu. Visa māja, visa manta, visa saimniecība ir sievas sastrādāta un turas tikai ar viņas pūliņiem un rūpēm. Kaut arī kazaks ir cieši pārliecināts, ka darbs viņu apkauno un piederas tikai nogajiešu algādzim un sievietei, kazaks neskaidri jūt, ka viss, ko viņš lieto un dēvē par savu, ir viņas darba auglis, un ka sieviete, māte vai sieva, kuru kazaks uzskata par savu kalponi, spēj atņemt viņam visu, ko viņš lieto. Turklāt nemitīgais smagais vīrieša darbs un rūpes, kas uzticētas viņas rokām, izveidojušas Grebeņas sievietei ļoti patstāvīgu, vīrišķīgu raksturu un pārsteidzoši attīstījušas viņas fizisko spēku, skaidro prātu, noteikto un neatkarīgo izturēšanos. Sievietes lietāko tiesu ir gan spēcīgākas, gan gudrākas, gan vairāk attīstītas un arī glītākas nekā kazaki. Grebeņas sievietes skaistums jo sevišķi pārsteidz ar to, ka šeit vistīrākā čerkesu tipa seja rotā staltu un spēcīgu ziemeļu sievietes augumu. Kazacietes valkā čerkesu apģērbu: tataru kreklu, bešmetu un čuvjakus, bet lakatus sien kā krievietes. Švītīgs, tīrs un daiļš apģērbs un mājas iekārtojums ir Grebeņas sievietes dzīves paradums un nepieciešamība. Attieksmēs pret vīriešiem sievietes, it īpaši meitas, rīkojas pilnīgi brīvi. Novomļinskas staņicu uzskatīja par Grebeņas kazaku kodolu. Šeit vairāk nekā citur bija saglabājušies veco grebeņiešu tikumi, un Novomļinskas sieviešu skaistums kopš senseniem laikiem bija izdaudzināts pa visu Kaukazu. Kazaki pārtiek no augļu un vīna dārziem, no arbuzu un ķirbju laukiem, no zvejas, medībām, no kukuruzas un prosas sējumiem un kara laupījuma.

Novomļinskas staņicu no Terekas šķir biezs, trīs verstis plats mežs. Vienā pusē ceļam, kas stiepjas cauri staņicai, ir upe, otrā pusē zaļo augļu un vīna dārzi un redzami Nogāju stepes smilšu pauguri (sanesuma smiltis). Staņicu iežogo zemes valnis un dzeloņplūmes. No staņicas izbrauc un tajā iebrauc pa augstiem vārtiem, kas balstās uz stabiem un segti ar niedru jumtiņu; pie vārtiem novietots kazaku kara laupījums, lielgabals ar koka lafeti, ļoti neizskatīgs, no kura nav šauts vai simt gadu. Kazaks formas tērpā ar zobenu un šauteni dažreiz stāv, dažreiz nestāv sardzē pie vārtiem un, garāmejošu virsnieku ieraudzījis, dažreiz nostājas, dažreiz nenostājas «mierā». Zem vārtu jumtiņa uz balta dēlīša ar melnu krāsu uzrakstīts: 266 mājas, 897 vīriešu kārtas, 1012 sieviešu kārtas dvēseles. Visas kazaku mājas celtas uz aršinu gariem vai pat garākiem stabiem, kārtīgi apjumtas ar niedrēm, izrotātas ar augstām ģēvelēm. Visas mājas — ja ne jaunas, tad staltas, tīras, ar daždažādiem augstiem lievenīšiem — sabūvētas nevis cieši cita pie citas, bet izklaidus un gleznaini plašās ielās un šķērsielās. Daudzos pagalmos gaišo, lielo logu priekšā aiz puķu dobēm pāri jumtu korēm sniedzas augšup tumšzaļas piramidalās apses, maigas akacijas ar gaišām lapām un baltiem, smaržīgiem ziediem, līdzās aug arī izaicinoši spilgtās, dzeltenās saulgriezes un stiepjas tīteņu un vīnakoku kāpelējošie dzinumi. Plašajā laukumā redzamas trīs bodītes, kur pārdod audumus, saulgriežu sēklas, saldās pākstis un piparkūkas, bet aiz augsta žoga, aiz vecu piramidalo apšu rindas redzama pulka komandiera māja, garāka un augstāka par visām citām un ar divviru logiem. Darbdienās, it īpaši vasarā, staņicas ielās vienmēr maz ļaužu. Kazaki — dienestā: kordonos vai izlūkošanā;  veči — medībās, zvejā vai kopā ar sieviešiem strādā augļu un sakņu dārzos. Mājās paliek tikai pavisam vecie, mazie un slimie.

V

Vakars bija tik īpatnējs, kādi mēdz būt tikai Kaukazā. Saule aizslīdējusi aiz kalniem, bet ārā vēl gaišs. Rieta spožums aptvēris trešo daļu debess, un tā gaismā spilgti redzami blāvie, baltie kalnu milzeņi. Gaiss ir rēns, nekustīgs un skanīgs. Vairākas verstis gara ēna krīt no kalniem stepē. Tur, aiz upes, visi ceļi tukši. Ja retumis kur parādās daži jātnieki, tad kazaki no kordona un Čecenieši no aula ar izbrīnu un ziņkāri raugās uz tiem un mēģina uzminēt, kas varētu būt šie aizdomīgie vīri. Tiklīdz satumst, ļaudis, cits no cita bīdamies, kļaujas pie savām mītnēm, un tikai zvēri un putni, cilvēka nebaidīdamies, brīvi siro pa šo tuksnesi. No dārziem, jautri tērzēdamas, pirms saule vēl nav norietējusi,, steir dzas mājup kazacietes, kas sējušas vīnogulāju stīgasi Dārzos kļūst tukšs tāpat kā visā apkārtnē, bet staņicā šai vakara stundā sākas liela rosība. No visām pusēm kājām, jāšus un čīkstošās arbās ļaudis plūst uz staņicu. Meitas, kreklus uzspraudušas, jautri tērgavodamas, ar rīkstēm rokās steidzas uz staņicas vārtiem pretim lopiem, kas tur drūzmējas no stepes atnestu putekļu un odu mākonī. Pieēdušas govis un bifeļu mātes izklīst pa ielām, un kazacietes krāsainos bešmeios šaudās viņu vidū. Dzirdamas sieviešu spalgās balsis, jautrie smiekli un spiegšana, ko nomāc lopu māvieni.Tur bruņots kazaks, izprasījies no kordona, piejāj pie mājas un noliecies pieklauvē pie loga, tūlīt tajā pavīd daiļa jaunas kazacietes galva un dzirdami smaidu pilni, laipni vārdi. Tur noskrandis nogajiešu kalps ar lieliem vaigu kauliem, no stepes niedres atvedis, iegriež čīkstošu arbu plašajā, tīrajā jesaula pagalmā, izjūdz vēršus, kas svaida galvas, un tataru mēlē. sasaucas ar saimnieku. Apkārt peļķei, kura izplūdusi gandrīz pa visu ielu un kurai garām tik daudzus gadus staigā cilvēki, spiezdamies pie žogiem, laipo kazaciete basām kājām ar malkas nastu mugura, augstu sacēlusi kreklu virs baltajiem lieliem, bet kazaks, kas atgriežas no medībām, jokojot sauc: «Augstāk cel, nekauņa!» — un mērķē uz viņu, bet kazaciete nolaiž kreklu, un malkas nasta nokrīt zemē. Vecs kazaks ar uzrotītām biksēm un vaļējām, sirmu spalvu noaugušām krūtīm atgriežas no zvejas, pārsviedis pār plecu ķeseli ar sudrabotām skumbrijām, kas vēl dzīvas, un, lai nebūtu jāmet līkums, kāpj pāri salauztam kaimiņu žogam un atbrīvo no tā savu aizķērušos svārku stērbeli. Tur sieva stiepj sausu zaru, un aiz stūra dzirdami cirvja klaudzieni. Kazacēni spiegdami laiž pa ielām vilciņus visur, kur vien līdzenāka vieta. Sievas kāpj pāri žogiem, lai nebūtu jāiet apkārt. No visiem skursteņiem ceļas gaisā kaltētu lopu mēslu aroinatiskie dūmi. Ikvienā sētā dzirdams čaklā vakara soļa troksnis, kam sekos nakts klusums.

Māmuļa Uļitka, chorunžija un skolotāja sieva, tāpat kā citas saimnieces, iznākusi pie sava pagalma vārtiem un gaida lopiņus, kurus pa ielu dzen viņas meita Marjanka. Māte vēl nepaspēj atcelt pītos vārtus, kad milzīga bifeļu māte, odu vajāta, maujot iespraucas pagalmā; aiz tās rāmi soļo pieēdušas govis ar lielām acīm, pazīdamas savu saimnieci un vienmērīgi plītēdamas ar asti pa sāniem. Staltā skaistule Marjanka ienāk pagalmā, nometusi rīksti, aizceļ vārtus un čaklām kājām skriešus steidzas lopus nošķirt un iedzīt katru savā aizgaldā. «Noaunies, velna skuķi,» sauc māte, «čuvjakus pavisam esi izminusi…» Marjana nemaz neapvainojas, ka no^ saukta par velna skuķi, viņa uzņem šos vārdus kā laipnību un jautri turpina darbu. Viņas seju aizsedz lakats, viņa ģērbusies iesārtā kreklā un zaļā bešmetā. Nopakaļ lielajam, brangajam dzīvniekam Marjana pazūd zem pagalma nojumes, un dzirdama vairs tikai viņas balss, kas mīlīgi mēģina pierunāt bifeļu māti: «Vai stāvēsi! Ir nu gan! Ak tu tāda!…» Drīz vien meita ar veco sievu nāk jau no kūts uz namiņu, nesdamas divus lielus piena podus, šāsdienas slaukumu. No namiņa māla skursteņa pēc brīža sāk celties degošu kaltēto mēslu dūmi: pienu pārstrādā kaitnakā; meita kur uguni, bet vecā dodas uz vārtiem. Staņicu jau ieskāvusi krēsla. Gaiss pilns ar dārzeņu, lopu un aromatisku degošo mēslu smakām. Vārtu priekšā un pa ielām no mājas uz māju skraida kazacietes, nesdamas gruzdošas lupatas. Pagalmā dzirdama izslaukto lopu elšana un rāmā gremošana, sētās un ielās sasaucas tikai sievietes un bērni. Darbdienās reti kad ieskanas piedzēruša puisieša balss.

Veca kazaciete, stalta, vīrišķīga sieviete, no pretējās sētas pienāk pie māmuļas Uļitkas palūgt uguni; nācējai rokā lupata.

— Vai sakopāties, šomāt? — viņa jautā.

— Meita kurina. Vai uguntiņu vajag? — māmuļa Uļitka saka, lepodamās, ka spēj pakalpot.

Abas kazacietes iet istabā; sastrādātās rokas, pie sīkiem priekšmetiem nepieradušas, trīc, atvāžot vāciņu dārgajai sērkociņu kārbiņai, kas Kaukazā ir retums. Atnākusi vīrišķīgā kazaciete, kā redzams, gribēdama papļāpāt, apsēžas uz kāpnītēm.

— Šomāt, vai tavējais skolā? — kaimiņiene vaicā.

— Visu laiku bērnus māca. Atrakstījis grāmatu, ka uz svētkiem būšot, — chorunžija sieva atbild.

— Viņš jau gudrs cilvēks; par labu vien nāk.

— Protams, par labu.

— Bet mans Lukaša kordonā, nelaiž mājās, — atnācēja stāsta, kaut gan chorunžija sieva jau sen to zina. Kaimiņienei gribas parunāties par savu Lukašu, kuru viņa nesen saposusi kazaka gaitām un grib apprecināt ar chorunžija meitu Marjanu.

— Kordonā vien dzīvo?

— Jā, šomāt! Kopš svētkiem nav bijis. Viņdien ar Fomuškinu kreklus aizsūtīju. Saka: nekas, priekšniecība uzteicot. Pie viņiem, mēļoja, atkal abrekus meklējot. Lukaša, stāstīja, esot jautrs, nekas.

— Nu paldies dievam, — chorunžija sieva piebilst. — Ar vienu vārdu sakot — Glābējs.

Lukaška iesaukts par Glābēju drosmes dēļ, tāpēc ka izvilcis, izglābis no upes kazacēnu. Chorunžija sieva ierunājas par to, lai savukārt pasacītu ko patīkamu Lukaškas mātei.

— Lai slavēts debesu tēvs, šomāt, dēls ir labs, brašs puisis, visi viņu teic, — Lukaškas māte saka. — Apprecināt vien vēl vajadzētu, tad es varētu mierīgu prātu nomirt.

— Vai nu staņicā meitu trūkst? — viltīgā chorunžijiete atbild, ar raupjām rokām sērkociņu kārbiņai rūpīgi likdama virsū vāku.

— Meitu ir daudz, kaimiņien, daudz! — Lukaškas māte turpina un pamāj ar galvu. — Bet tava meita, Marjanuška, tā tik ir meita, tādu var visā pulkā pameklēt.

Chorunžijiete zina Lukaškas mātes nodomu, un, lai gan Lukaška viņai šķiet krietns kazaks, Marjanas māte izvairās no šās sarunas, pirmkārt, tāpēc, ka viņa ir chorunžijiete un bagātniece, bet Lukaška — vienkārša kazaka dēls, bārenis. Otrkārt, tāpēc, ka viņai negribas vēl tik drīz šķirties no meitas. Bet galvenais tāpēc, ka to prasa pieklājība.

— Nekas, Marjanuška paaugsies un būs meita, — chorunžijiete saka apvaldīti un pieticīgi.

— Sūtīšu preciniekus, sūtīšu, kad tik dārzus nokopsim, tavu žēlastību izlūgsimies, — Lukaškas māte teic. — Iļju Vasiļjeviču lūgsim.

— Ko nu ar Iļju! — chorunžijiete lepni saka. — Ar mani ir jārunā! Visam savs laiks.

Lukaškas māte pēc chorunžijietes dzedrās sejas redz, ka vairāk runāt būtu neērti, aizdedzina ar sērkociņu lupatu un celdamās saka: — Neaizmirsti, šomāt, iegaumē manus vārdus! Iešu, jāiekur, — viņa piebilst.

Dodamās pāri ielai un izstieptajā rokā vēdinādama lupatu, Lukaškas māte sastop Marjanku, kas viņu sveicina.

«Varen glīta meita, strādīga meita,» kaimiņiene domā, raudzīdamās uz skaistuli. «Kur nu šitai augt! Precēties ir laiks, jāiet krietnā mājā, jāprecas ar Lukašku!»

Bet māmuļai Uļitkai ir sava rūpe, un viņa, kā sēdējusi uz sliekšņa, tā arī tur paliek un kaut ko grūti domā, iekām meita pati viņu uzrunā.

VI

Staņicas vīriešu kārtas iedzīvotāji savu mūžu aizvada sirojumos un kordonos jeb posteņos, kā tos dēvē kazaki. Tas pats Lukaška — Glābējs, par kuru staņicā sarunājās vecās sievas, pievakarē stāvēja Ņižņijprotockas posteņa tornī. Ņižņijprotockas postenis atrodas pašā Terekas krastā. Atspiedies uz torņa margām, Luka, acis miegdams, vērās gan tālē pāri Terekai, gan lejup uz biedriem kazakiem un retumis pameta tiem pa vārdam. Saule jau tuvojās sniega klātai kalnu grēdai, kura balta mirdzēja virs vālainajiem padebešiem. Mākoņos, kas viļņojās pie kalnu pakājes, iegūlās arvien tumšākas un tumšākas ēnas. Gaiss kļuva vakarīgi dzidrs. No aizaugušā, biezā meža vilka dzestrums, bet ap posteni vēl bija karsts. Kazaki runājās, un viņu vārdi skanēja arvien skaļāk un it kā stinga gaisā. Straujā, brūnā Tereka ar savu slīdošo straumi arvien skaidrāk un skaidrāk iezīmējās pret nekustīgajiem krastiem. Upe sāka jau atkrist, un krastos un sērēs šur tur vīdēja mitra, brūna smilts. Tieši pretim kordonam, viņējā krastā, viss bija tukšs, tikai īsie, bezgalīgie niedrāji vienmuļi stiepās līdz pat kalniem. Mazliet sāņus, zemajā krastā, bija redzamas čečeniešu aula māla ēciņas, plakanie jumti un piltuvēm līdzīgie skursteņi. Tornī stāvošā kazaka skaudrās acis cauri mierīgā aula vakara dūmiem notālēm vēroja, kā kustējās zilās un sarkanās drēbēs tērpti turienes sieviešu augumi.

Lai gan kazaki kuru katru brīdi gaidīja abrekus pārceļamies no tataru krasta un uzbrūkam, it īpaši tagad, maijā, kad mežs gar Tereku bija tik biezs, ka gājējam tam grūti cauri tikt, un upe tik sekla, ka šur tur braslā tā viegli pārjājama, un, lai gan pirms divi dienām no pulka komandiera atskrēja kazaks ar cidulku , kurā bija teikts, ka pēc ziņām, kas saņemtas no izlūkiem, astoņi vīri taisoties celties pāri Terekai un tāpēc, kazakiem tiekot piekodināts būt sevišķi modriem, — kordonā tomēr neviens nebija sevišķi modrs. Kazaki dzīvoja kā mājās: zirgi neapsegloti, paši bez ieročiem, dažs zvejoja zivis, dažs žūpoja, dažs medīja. Tikai dežuranta zirgs apseglots un sapīts mežmalā staigāja pa dzeloņplūmju krūmiem, un tikai sargkazaks bija uzvilcis čerkesku, uzkāris plecā šauteni un apjozis zobenu. Urjadņiks, izstīdzējis, kalsens virs ar ārkārtīgi garu muguru un mazām rokām un kājām, ar neaizpogātu bešmetu, kas uzģērbts uz kailas miesas, sēdēja uz soliņa pie istabas un ar priekšniecisku laiskumu un vienaldzību sejā, acis aizvēris, gāzelēja galvu no vienas delnas otrā. Pusmūža kazaks ar platu, kādreiz melnu, tagad jau iesirmu bārdu, vienos kreklos, sajozies ar melnu siksnu, gulēja pie paša ūdens un gurdi raudzījās uz vienmuļo, mutuļojošo Tereku, kas šeit meta līkumu. Citi, arī tveices nomocīti, puskaili, dažs skaloja veļu Terekā, dažs taisīja iemauktus, dažs zvilnēja karstajās krasta smiltīs un dun' goja dziesmu. Viens kazaks ar vāju un gluži melni iedegušu seju, kā redzams, līdz nemaņai piedzēries, augšpēdu gulēja pie istabas sienas, kur pirms pāris stundām bija klājusies ēna, bet tagad krita dedzinošie, slīpie saules stari.

Tornī stāvētājs Lukaška bija gadus divdesmit vecs, slaids, glīts puisis, ļoti līdzīgs mātei. Viņa seja un augums, kaut arī tam piemita jaunības stūrainība, pauda lielu fizisku un garīgu spēku. Lai gan Lukaška tikai nesen bija saposts ierindniekos, pēc viņa drošās sejas izteiksmes un mierīgi pašpārliecinātās izturēšanās bija redzams, ka viņš jau paspējis iemantot kareivisko un mazliet lepno stāju, kas piemīt kazakiem un vispār cilvēkierfi, kuri pastāvīgi nēsā ieročus, un ka viņš ir kazaks un nevērtē sevi zemāk, nekā patiesībā ir vērts. Platā čerkeska šur tur bija ieplēsta, cepure atgrūsta pakausī, kā to dara čečenieši, stilbsargi nolaisti zem ceļiem. Puiša apģērbs nebija grezns, bet tam piemita īpašais švītīgums, ko kazaki aizguvuši no čečeniešu džigitiem. Tstam džigitam drānas vienmēr ir vaļīgas, apdriskātas, nevīžīgas; grezni tikai ieroči. Bet šis: apdriskātaisapģērbs sakārtots un ieroči apjozti vienīgi, viņiem

zināmā veidā, kas katram nepadodas un ko uzreiz pamana kazaka vai kalnieša acs. Lukaškam piemita šī džigita stāja. Aizlicis rokas aiz zobena un acis miegdams, viņš neatlaidīgi vēroja tālo aulu. Katrs atsevišķi Lukaškas sejas vaibsti bija neglīti, bet, pārlaižot skatienu visam viņa staltajam augumam un gudrajai sejai ar melnajām uzacīm, ikviens gluži neviļus sacītu: «Brašs puisis!»

— Kas meitiešu, kas meitiešu pajuka aulā! — viņš teica skarbā balsī, laiski atsegdams spilgti baltos zobus un neuzrunādams nevienu atsevišķi.

Nazarka, kas gulēja pie sargtorņa pakājes, tūliņ steigšus pacēla galvu un piebilda:

— Droši vien iet pēc ūdens.

— Derētu ar šauteni pabiedēt, — Lukaška sacīja, iesmiedamies, — tad gan tur būtu jezga.

— Tik tālu nesniegs.

— Nu, nu! Manējā sniegs vēl tālāk. Pagaidi tikai, būs šiem svētki, aiziešu pie chana Gireja ciemos, dzeršu buzu — Lukaška teica, īgni gaiņādams odus, kas krita viņam virsū.

Biezoknī kaut kas iečabējās, un kazaki pavērsās uz to pusi. Raibs putnu suņu jauklis, pēdas ostīdams un noplukušo asti sparīgi vicinādams, skrēja šurp uz kordonu. Lukaška pazina, ka tas ir viņa sābra krusttēva Jeroškas suns, un tūlīt ieraudzīja arī pašu mednieku, kas spraucās cauri biezoknim.

. Krusttēvs Jeroška bija milzīga auguma kazaks ar kuplu, baltu bārdu un tik platiem pleciem un krūtīm, ka mežā, kur viņu nebija ar ko salīdzināt, Jeroška šķita neliels: tik samērīgi bija viņa spēcīgie locekļi. Mugurā viņam bija noskrandis, uzsprausts paltraks, kājās auklām aptīti auti briežādas poršņos un galvā sapinkājusies, balta papacha. Aiz muguras, pārmetis pār vienu plecu, viņš nesa mānekli , maisu ar vistiņu un kukaiņu piekunu vanaga pievilināšanai; pāri otram plecam pārkāris, viņš siksnā stiepa nošautu meža kaķi; mugurpusē aiz jostas bija aizbāzta kulīte ar lodēm, pulveri un maizi, zirga aste odu gaiņāšanai, liels kinžals ar saplēstu, sabrūnējušām asinīm notraipītu maksti un divi nošauti fazani. Paskatījies uz kordonu, viņš apstājās.

— Hei, Ļam! — viņš uzsauca sunim tik zemā un sulīgā balsī, ka tā atskanēja tālu mežā, un, uzmetis plecā milzīgu pistonu bisi, ko kazaki dēvē par plinti, pacēla cepuri.

— Laba diena, krietnie vīri! Hei! — viņš uzrunāja kazakus tādā pašā spēcīgā un jautrā balsī, nemaz nepiepūlēdamies, bet tik skaļi, it kā kliegtu kādam viņpus upes.

— Sveiks, krusttēv! Sveiks! — no visām pusēm priecīgi atsaucās jaunās kazaku balsis.

— Ko esat redzējuši? Klājiet vaļā! — krusttēvs Jeroška tāpat turpināja, ar čerkeskas piedurkni rausdams sviedrus no platās, sarkanās sejas.

— Paklau, krusttēv! Kad tu zinātu, kāds vanags šitai platanā dzīvo! Tikko vakars, loku lokus met, — Nazarka stāstīja, pamirkšķinādams ar aci un paraustīdams plecu un kāju.

— Nu, nu! — vecais vīrs neticīgi novilka.

— Patiesi, krusttēv, tu pavaktē, — Nazarka vēl piebilda iesmiedamies.

Kazaki sāka smieties.

Zobgalis nekādu vanagu nebija redzējis; bet jaunajiem kazakiem kordonā jau sen bija kļuvis par paradumu ķircināt un mānīt krusttēvu Jerošku ikreiz, kad viņš pie tiem ieradās.

— Muļķis, melst vien tu proti! — Lukaška no torņa bilda Nazarkam.

Nazarka tūlīt apklusa.

— Pavaktēt vajag? Pavaktēšu, — vecais atsaucās par lielu prieku kazakiem. — Bet vai meža cūkas esat manījuši?

— Tad ta māksla! Cūkām uzglūnēt! — teica urjadņiks, ļoti apmierināts, ka radusies izdevība izklaidēties, apvēlās uz otriem sāniem un abi rokām sāka kasīt savu garo muguru. — Šite ir jāgūsta abreki, nevis cūkas. Vai neesi ko dzirdējis, krusttēv? — viņš piebilda, bez hmesla miegdams acis un rādīdams savus ciešos, baltos zobus.

— Ak abreki? — vecais atkārtoja. — Nē, neesmu dzirdējis. Vai čichirs ir? Dod nodzerties, labais cilvēk! Jānudien, esmu apguris. Pagaidi vien, kādreiz es tev atnesīšu svaigu medījuma gaļu, patiesi atnesīšu. Pacienā, — viņš piebilda.

— Tātad pavaktēt gribi? — urjadņiks vaicāja, it kā nedzirdējis Jeroškas teikto.

— Gribēju vienu naksniņu pavaktēt, — krusttēvs Jeroška atbildēja, — kazi, uz svētkiem, dievs dos, kādu nozīmēšu; tad arī tev iedošu, jānudien!

— Krusttēv! Hei! Krusttēv! — Luka no torņa skaļi sauca, vērsdams uz sevi uzmanību, un visi kazaki paskatījās uz viņu. — Aizej pie augšējās attekas, tur klaiņā varens cūku bars. Nemeloju. Viņdien mūsu kazaks vienu sašāva. Taisnību saku, — viņš piebilda, ērtāk sakārtodams uz muguras šauteni, un tādā balsī, kurā no zobgalības nebija ne vēsts.

— Ē, Lukaška Glābējs ir šeit! — vecais iesaucās, pamezdams skatienu uz augšu. — Kurā vietā tad bija tā šaušana?

— Un tu nezini? Eku maziņais! — Lukaška teica. — Pie pašas tērces, krusttēv, — viņš nopietni piebilda, ar galvu pamādams. — Tā nu mēs bridām pa tērci, šīs kā sāk brīkšķināt, bet man šautene apvalkā. Iļaska gāž virsū!… Es tev parādīšu, krusttēv, to vietu — nav tālu. Pagaidi tikai. Es, brāl, visas viņu tekas zinu. Krusttēv Mosev! — Lukaška noteikti un gandrīz pavēloši uzsauca urjadņikam. — Laiks nomainīt! — un, 'paķēris šauteni un nenogaidot pavēli, kāpa zemē no torņa.

— Nāc lejā! — pēc mirkļa teica urjadņiks, raudzīdamies apkārt. — Gurķa, laikam tava kārta! Ej! Tavs Lukaška kļuvis varen kustīgs, — urjadņiks piebilda, uzrunādams veco vīru. — Visu laiku klaiņā tāpat kā tu, mājā nemaz nevar nosēdēt, viņdien vienu meža cūku nogāza.

VII

Saule jau bija norietējusi, un nakts ēnas strauji slīdēja šurp no meža puses. Kazaki pabeidza savus kordona darbus un sanāca istabā ieturēt vakariņas. Tikai vecais Jeroška, arvien vēl gaidīdams vanagu un raustīdams pie kājas piesieto kukaiņu piekūnu, kvernēja zem platana. Vanags tupēja kokā, taču vistiņai virsū nemetās. Lukaška dzeloņplūmju biezoknī, uz fazanu takas, nesteigdamies lika tiem cilpas un dziedāja dziesmu pēc dziesmas. Lai gan puisim bija garš augums un lielas rokas, varēja redzēt, ka ikviens darbs, prāvs vai sīks, viņam šķiras.

— Hei, Luka! — netālu no biezokņa atskanēja Nazarkas spalgā un skaļā balss. — Kazaki aizgāja vakariņot.

Nazarka ar' dzīvu fazanu padusē, lauzdamies cauri dzeloņplūmēm, iznāca uz taciņas.

— O! — Lukaška apklusdams iesaucās. — Kur dabūji gaili? Droši vien manās vangās1.,.

Nazarka bija viena vecuma ar Lukašku un arī tikai kopš pavasara iestājies ierindniekos.

Tas bija neglīts puisis, kalsens vārgmiesis ar spiedzīgu balsi, kas tā i grieza ausīs. Nazarka bija Lūkas kaimiņš un biedrs. Lukaška sēdēja zālē pa tataru modei un kārtoja cilpas.

— Nezinu, kas tās izlicis. Jādomā, tu.

— Aiz bedres laikam, pie platana? Manas, manas, vakar izliku.

Lukaška piecēlās un apskatīja noķerto fazanu. Paglaudījis tumši zilgano galvu, ko gailis, acis pārgriezis, izbiedēti "staipīja, viņš paņēma putnu rokās.

— Šodien izsutināsim plovu; ej nokauj un noplūc.

— Paši ēdīsim vai urjadņikam atdosim?

— Šoreiz viņam ies secen.

— Man nepatīk fazanus kaut, — Nazarka teica.

— Dod šurp!

Lukaška izvilka nazīti no kinžala maksts lejgala un

Cilpas, ko izliek fazanu ķeršanai. Autora piez.

aši iešņāpa. Gailis sāka spirināties, bet nepaspēja ne spārnus izplest, kad asiņainā galva noslīga un krampjaini raustījās …

— Tā vajag darīt! — Lukaška sacīja, gaili nomezdams. — Trekns plovs būs.

Nazarka nodrebēja, raudzīdamies uz gaili.

— Klau, Luka, tas velns mūs atkal sūtīs slēpņos, — puisis piebilda, paņemdams fazanu un ar velnu domādams urjadņiku. — Fomuškinu aizsūtīja pēc čichira, viņa kārta bija. Kuro nakti ejam! Mūs vien jāj.

Lukaška svilpodams gāja prom uz kordonu.

— Paķer līdzi auklu! — viņš uzsauca.

Nazarka paklausīja.

— Šodien viņam pasacīšu, patiesi pasacīšu, — Nazarka turpināja. — Pateiksim: neiesim, nomocījušies esam, un tas ir viss. Nudien pasaki, viņš tevi klausīs. Tā taču nedrīkst!

— Tad ta nu atradis par ko prātot! — Lukaška noteica, kā redzams, domādams ko citu. — Par niekiem! Ja no staņicas pa nakti dzītu laukā, nepatiktos. Staņicā varētu palīksmoties, bet ko te? Vai nu kordonā, vai slēpnī, viss vienalga! Esi gan tu! …

— Uz staņicu nāksi?

— Svētkos iešu.

— Gurķa melsa, ka tava Dunaika ar Fomuškinu 1ustējoties, — Nazarka pēkšņi ieteicās.

— Velns viņu rāvis! — Lukaška atbildēja, atņirgdams ciešos, baltos zobus, bet nesmiedamies., — Vai es nu citu nedabūšu?

— Gurķa stāstīja tā: viņš, sak, aizgājis pie šās, bet vīra nav. Fomuškins sēž, pīrāgu ēd. Gurk^ pasēdējis, pasēdējis un devies prom. Aiz loga dzirdējis, ka šī saka: «Aizvilkās tas velns. Mīļais, kāpēc neēd pīrāgu? Uz mājām, sak, gulēt neej.» Un šis iekšā atbild: «Lieliski!»

— Melo!

— Patiešām, jānudien!

Lukaška brīdi klusēja. — Citu atradusi, rauj viņu velns: vai meitu trūkst? Viņa man jau bija apnikusi,

— Esi gan tu velna pulveris! — Nazarka teica.

— Būtu pielabinājies chorunžija Marjankai. Nez kāpēc tā ne ar vienu nemetas?

Lukaška sadrūma. — Kas tad ir no tās Marjankas! Tāda pati kā citas! — viņš sacīja.

— Pamēģini tikai…

— Domā, ka ne? Vai nu staņicā viņu mazums ;,,

Lukaška atkal sāka svilpot un devās uz kordonu, braucīdams no zariem lapas. Spraukdamies cauri krūmiem, viņš pēkšņi apstājās, pamanījis gludu kociņu, izvilka no kinžala maksts lejgala nazīti un kociņu nogrieza. — Tas tik būs slauķis, — viņš sacīja, vicinādams klūgu tā, ka tā svilpa vien.

Kazaki sēdēja kordona kleķa ēciņas priekšnamā uz klona un vakariņoja pie zema tataru galdiņa, kad iznāca runa, kam kārta doties slēpni. — Kam tad šodien jāiet? — sauca viens kazaks, uzrunādams urjadņiku pa atvērtajām istabas durvīm.

— Jā, kam nu jāiet? — urjadņiks atsaucās. — Krusttēvs Burlaks bija, Fomuškins bija … — viņš skaitīja mazliet nedroši. — Varbūt iesiet jūs, vai? Tu un Nazars, — viņš vērsās pie Lūkas, — arī Jergušovs ies, kazi, būs izgulējies.

— Pats vēl neesi izgulējies, kur nu šis! — Nazarka noteica pusbalsī.

Kazaki sāka smieties.

Jergušovs bija tas pats kazaks, kas pirmīt piedzēries gulēja pie istabas. Acis berzēdams, viņš nupat tikai iestreipuļoja priekšnamā.

Lukaška tobrīd piecēlies kārtoja šauteni.

— Ejiet drīzāk; ieturiet vakariņas un ejiet! — urjadņiks teica. Un, nenogaidījis jāvārdu, aizvēra durvis, kā redzams/ lāgā neticēdams, ka kazaki viņam klausīs.

— Ja nebūtu pavēlēts, nesūtītu, bet tagad, skaties tikai, ka sotņiks neuzdrāžas. Jau tā runas klīst, ka astoņi abreki esot pārzagušies pāri upei.

— Neko darīt, jāiet, — Jergušovs teica, — kārtība! Citādi nevar, tagad tādi laiki. Es saku, jāiet.

Pa tam Lukaška, ar abi rokām celdams pie mutes lielu fazana gabalu un pašķielēdams gan uz urjadņiku, gan uz Nazarku, liekas, bija pilnīgi vienaldzīgs pret to, kas notika, un smīnēja par abiem. Kazaki vēl nebija paspējuši aizvākties uz slēpni, kad krusttēvs Jeroška, līdz naktij velti notupējis zem platana, ienāca tumšajā priekšnamā.

— Nu, puiši, — zemajā priekšiņā iedūcās viņa dobjā balss, nomākdama visas pārējās, — arī es iešu jums līdzi. Jūs čečeniešus vaidēsiet, bet es meža cūkas.

VIlI

Bija jau pavisam tumšs, kad krusttēvs Jeroška un trīs kordona kazaki tūbas apmetņos un ar šautenēm plecos devās gar Tereku uz slēpnim paredzēto vietu. Nazarka nekādi negribēja iet, bet Luka viņam uzkliedza, un abi žigli saposās. Klusējot pagājuši dažus soļus, kazaki nogriezās no tērces un pa tikko manāmu niedrēs iemītu taciņu piegāja pie Terekas. Krastā rēgojās resns, melns, straumes iznests baļķis, un niedres ap baļķi bija nupat nomīdītas.

— Vai te būs jāvaklē? — Nazarka ievaicājās.

— Ko tad citu? — Lukaška atteica. — Sēdies vien tepat, tūlīt būšu atpakaļ, tikai krusttēvam parādīšu.

— Šite ir vislabākā vieta: mūs neredz, bet mēs redzam, — Jergušovs teica, — te arī paliksim, pati glaunākā vieta.

Nazarka un Jergušovs, tūbas apmetņus paklājuši, nometās zemē aiz baļķa, bet Lukaška devās tālāk kopā ar krusttēvu Jerošku.

— Tepat netālu, krusttēv, — Lukaška sacīja, nedzirdami soļodams vecajam vīram pa priekšu, — parādīšu, kur gāja. Es, brāl, viens tikai zinu.

— Parādi vien, Glābēj, tu esi malacis, — vecais tāpat čukstus atbildēja.

Pagājis dažus soļus, Lukaška apstājās, noliecās pār peļķīti un iesvilpās. — Ekur dzert nākušas, vai redzi? — viņš tikko dzirdami sacīja, rādīdams uz svaigajām pēdām.

— Lai Jēzus Kristus tevi sargā! — vecais atbildēja. — Karga gan jau būs aiz tērces kotlubaņā , — viņš piebilda. — Es gaidīšu, bet tu ej.

Lukaška pasvieda augstāk apmetni un viens nāca atpakaļ uz krastu, raidīdams žiglus skatienus gan biezajā niedrājā, gan uz Tereku, kas mutuļoja turpat piekrastē. «Arī tie glūn vai ložņā,» viņš domāja par čečeniešiem. Pēkšņi skaļa čabēšana un ūdens šļaksti lika viņam sarauties un tvert šauteni. No pakrastes sēkdams izlēca meža kuilis, un melnais augums, uz mirkli atraudamies no spožās, gludās ūdens virsmas, pazuda niedrēs. Luka ātri pakampa šauteni, notēmēja, bet nepaspēja izšaut, kuilis jau bija pazudis biezoknī. īgni nospļāvies, kazaks soļoja tālāk. Tuvojoties slēpņa vietai, Luka vēlreiz apstājās un klusi iesvilpās. Uz svilpienu kāds atsaucās, un viņš piegāja pie biedriem.

Nazarka saritinājies jau gulēja. Jergušovs sēdēja, parāvis sev apakšā kājas, un pa vilkās mazliet sāņus, lai dotu vietu Lukaškam.

— Jauka sargāšana, jānudien, vietiņa laba, — viņš teica. — Aizvadīji?

— Parādīju, — Lukaška atbildēja, noklādams zemē tūbas apmetni. — Nupat varenu vepri pie paša ūdens izcēlu. Laikam tas pats! Droši vien dzirdēji, kā brikšķēja?

Dzirdēju, kā brikšķēja, tūlītēs pazinu, ka ir kāds zvērs. Tā i domāju: Lukaška izcēlis zvēru, — Jergušovs runāja, tīdamies apmetnī. — Tagad nosnaudīšos, — viņš piebilda, — pamodini pēc gaiļiem, jo kārtībai jābūt. Aizmigšu, pagulēsim; pēc tam aizmigsi tu un es pasargāšu … Tā tās lietiņas.

Paldies, man nu gan nenesas prāts uz guiēšanu, — Lukaška atbildēja.

Nakts bija tumša, silta un bez vēja. Tikai vienā debess juma pusē mirdzēja zvaigznes, otru, prāvāko debess daļu, aiz kalniem, sedza liels mākonis. Melnais padebesis, saplūzdams ar kalniem, bez vēja lēni virzījās tālāk un tālāk, ar viļņainajām malām krasi atšķirdamies no dziļās, zvaigžņotās debess. Tikai priekšā kazaks redzēja Tereku un tāli; aiz muguras un no sāniem viņu ielenca biezais niedrājs. Paretam it kā bez iemesla niedres sašūpojās un čaukstēja, cita citai pieskardamās. Līganās niedru skaras, pret gaišo debess malu raugoties, izskatījās pēc kupliem koku zariem. Pie pašām kājām melnēja krasts, zem kura šalca straume. Tālāk gludā un kustīgā, brūnā ūdens masa vienmuļi vizēja pie sēkļiem un krasta. Vēl tālāk — gan ūdens, gan krasts, gan mākonis, viss saplūda necaurredzamā tumsā. Pa ūdens virsu slīdēja melnas ēnas; pieradusī kazaka acs pazina, ka tās ir siekstas, ko straume nes no augšas. Tikai retumis rūsa, plaiksnīdamās upē kā melnā spogulī, ļāva saskatīt pretējā lēzenā krasta svītru. Vienmērīgās nakts skaņas, niedru čaukstoņu, kazaku krākšanu, odu sīcienus un straumes murdēšanu lāgiem pārtrauca te tālīns šāviens, te nobrukuša krasta gabala plunkšķis, te lielas zivs pasišanās, te zvēra laušanās cauri pirmatnējam, aizaugušam mežam. Reiz pūce laidās šurp gar Tereku, ik pēc divi vēzieniem pieskardamās ar spārnu spārnam. Kazakiem taisni virs galvas tā pasvērās uz meža pusi un, tuvodamās kokam, vairs nevis pamīšus, bet katrā vēzienā piesitās ar spārnu spārnam un pēc tam ilgi grozījās, kamēr ietupās vecajā platanā. Lukaška bija nomodā, un, katru šādu negaidītu skaņu saklausot, viņa dzirde saasinājās vēl vairāk, acis piemiedzās, un viņš nesteigdamies taustīja šauteni.

Nāca jau uz rīta pusi. Melnais mākonis aizslīdēja uz rietumiem, aiz tā saplosītajām malām pavērās tīrs, zvaigžņots izplatījums, un dilstošais, zeltainais mēness rags sarkanīgi iemirdzējās pāri kalniem. Pie kauliem vilka dzestrums. Nazarka pamodās, kaut ko teica un atkal aizmiga. Lukaškam kļuva garlaicīgi, viņš piecēlās, izvilka no kinžala maksts lejgala nazīti un sāka drāzt no nūjiņas šautenes slauķi. Viņa galvā klīda domas, kā tur, kalnos, dzīvo čečenieši, kā šie drošuļi dodas šurp, kā tie nebaidās no kazakiem un var pārcelties pāri upei kādā citā vietā. Lukaška paslējās uz pirkstgaliem, raudzījās gar straumi, bet nekas nebija redzams. Paretam pamezdams skatienu uz upi un tālo krastu, kas biklajā mēness gaismā bija tikko atšķirams no ūdens, viņš mitējās prātot par čečeniešiem un nepacietīgi gaidīja, kad varēs modināt biedrus un doties uz staņicu. Viņš jau iztēlē redzēja staņicā Duņku, savu sirsniņu, kā kazaki dēvē mīļākās, un īgni domāja par to. Tuvojās rīts: sudrabota migla iebalsnējās pār ūdeņiem, jaunie ērgļi tepat tuvumā spalgi iesvilpās un sasita spārnus. Beidzot no tālās staņicas atlidoja pirmais, aprautais gaiļa kikerikī, tam sekoja otra, gari stiepta dziesma, kurai atsaucās citas gaiļu balsis.

«Laiks modināt,» Lukaška nodomāja, beidzis drāzt slauķi, un juta, ka plakstiņi kļuvuši smagi. Pagriezies pret biedriem, puisis mēģināja atšķirt, kam kuras kājas pieder, bet pēkšņi viņam likās, ka Tcrekas otrā pusē kaut kas noplunkšķ, viņš vēlreiz pavērās uz kalnu grēdu, kura kļuva arvien gaišāka zem dilstošā mēnessirpja, uz viņējā krasta svītru, uz upi un tajā peldošām, tagad jau skaidri saskatāmām siekstām. Lukaškam šķita, ka slīd viņš pats, bet Tereka ar siekstām stāv uz vietas; taču tas ilga tikai mirkli. Viņš atkal sāka cieši raudzīties. Kāda liela, melna sieksta ar zaru it īpaši saistīja viņa uzmanību. Kaut kā dīvaini, nešūpodamās un negrozīdamās, tā peldēja pa pašu upes vidu. Viņam pat likās, ka tā slīd nevis pa straumi, bet šķērso Tereku tieši uz sēkli. Lukaška, kaklu pastiepis, neatlaidīgi vēroja siekstu. Tā pieslīdēja pie sēkļa, apstājās un dīvaini sakustējās. Lukaškam šķita, ka zem siekstas pavīd roka. «Viens pats nošaušu abreku!» viņš nodomāja, pakampa šauteni, nesteidzīgi, bet veikli izpleta balstu, uzlika uz tā stobru, klusu, pieturēdams uzvilka gaili un, nedrīkstēdams ne elpot, sāka tēmēt, arvien vēl vērīgi lūkodamies. «Citus nemodināšu,» Lukaška domāja. Taču sirds viņam krūtīs sāka sist tik stipri, ka viņš sastinga un ausījās. Pēkšņi ūdens pie siekstas noguldza, un tā peldēja tālāk, šķērsodama upi uz šo krastu. «Ka tikai nepaspruktu!» kazaks nodomāja un bālajā mēness gaismā siekstas priekšā uz mirkli ieraudzīja tatara galvu. Luka pagrieza šauteni tieši pret to. Galva viņam šķita jau pavisam tuvu, stobra galā. Viņš paskatījās tam pāri. «Patiešām abreks,» Lūka priecīgi nodomāja un, steigšus nometies ceļos, atkal pavirzīja šauteni, notēmēja uz grauda, kas tikko bija saskatāms garā stobra galā, un pēc bērnībā mantota kazaku paraduma nomurmināja: «Tēvam, dēlam,» — un nospieda sprūdu. Ieplaiksnījās zibsnis un uz mirkli apgaismoja niedres un ūdeni. Spalga, skaudra šāviena skaņa aizvēlās pār upi un kaut kur tālu izplūda dārdoņā. Sieksta vairs nepeldēja šķērsām pār upi, bet slīdēja lejup pa straumi grozīdamās un šūpodamās.

— Turi, kad es tev saku! — iekliedzās Jeigušovs, taustīdams šauteni un pasliedamies aiz bluķa.

— Velns, muti ciet! — zobus sakodis, šņāca uz viņu Luka. — Abreki!

— Uz ko tu šāvi? — Nazarka jautāja. — Uz ko šāvi, Lukaška?

Lukaška neatbildēja. Viņš lādēja šauteni un vērīgi lūkojās uz siekstu, kas slīdēja projām. Netālu, sēklī, tā apstājās, un aiz siekstas ūdenī šūpodamies uznira kaut kas liels.

— Uz ko šāvi? Kāpēc nestāsti? — kazaki prašņāja.

— Abreki, kad tev saka! — Luka atkārtoja.

— Pietiks melst! Vai šāviens pats spruka vaļā?

— Abreku nogāzu! Lūk, uz ko šāvu! — Lukaška, pie: lēkdams kājās, izgrūda aiz uztraukuma lūstošā balsī.

— Cilvēks peldēja… — viņš sacīja, rādīdams uz sēri.

— Es viņu nošāvu. Paskaties turp!

— Pietiks melst, — Jergušovs atkārtoja, acis berzēdams.

— Kas pietiks? Skaties taču! Skaties turp! — Lukaška teica, satverdams viņu aiz pleca un ar tādu spēku pieliekdams sev klāt, ka Jergušovs nosēcās.

Jergušovs paraudzījās tanī virzienā, kurp rādīja Luka, un, saskatījis cilvēka augumu, tūliņ sāka runāt citādā balsī.

— Ahā! Es tev saku, tas nebūs vienīgais, taisnību tev saku, — viņš klusu teica un sāka aplūkot šauteni. — Tas peldētājs bija priekšējais; vai nu šite, vai netālu viņējā pusē būs citi; es tev taisnību saku.

Lukaška nojoza siksnu un vilka nost čerkesku.

— Muļķi, kur nu? — Jergušovs iesaucās. — Lien vien, dabūsi galu ne par šo, ne par to, es tev taisnību saku. Ja nošāvis esi, neaizmuks. Iedod pulveri, ko uz lēzeņa uzbērt. Vai tev ir? … Nazar! Veicīgi kāto uz kordonu, bet neej gar krastu; nošaus, taisnību saku!

— Es lai viens eju? Kāto vien pats, — Nazarka dusmīgi noteica.

Lukaška, čerkersku novilcis, piegāja pie krasta.

— Nelien, kad tev saka! — Jergušovs sauca, bērdams pulveri uz šautenes lēzeņa. — I nekustas vairs, es jau redzu. Līdz rītam nav tālu, no kordona atjās. Nazar, ej! Esi gan tu bailīgs! Nebaidies, es tev saku!

— Luka, klau, Luka! — Nazarka teica. — Pastāsti taču, kā tu nošāvi.

Luka bija pārdomājis un tūlīt vēl nebrida ūdenī.

— Ejiet uz kordonu, veicīgi, bet es uzmanīšu! Kazakiem pasakiet, lai sūta jātniekus izlūkos! Ja šai pusē tikuši … jāķer ciet!

— Es tev saku, aizmuks, — Jergušovs teica celdamies, — jāķer ciet, tas tiesa.

Jergušovs ar Nazarku piecēlās un, krustu pārmetuši, devās uz kordonu, taču ne pa krastu, bet lauzdamies cauri dzeloņplūmju krūmiem un laipodami uz meža taku.

— Iegaumē, Luka, nekusties, — Jergušovs noteica, — citādi tevi arī tepat nokniebs. Pielūko, turi acis vaļā, es tev saku.

— Ej, zinu! — Luka atteica un, šauteni apskatījis, atkal apsēdās aiz bluķa.

Lukaška sēdēja viens, skatījās uz sēkli un ausījās, vai nedzird kazakus nākam, bet līdz kordonam bija tālu, un viņu mocīja nepacietība; viņš tā vien domāja, ka aizmuks tie abreki, kas nāca kopā ar nošauto. Tāpat kā uz meža kuili, kas izspruka vakar vakarā, tāpat viņš sirdījās uz abrekiem, kuri izspruks tagad. Lāgiem viņš vērās apkārt, lāgiem uz pretējo krastu, domādams nupat, nupat ieraudzīt vēl kādu cilvēku, un, sakārtojis pastatni, bija gatavs šaut. Ka nošaut var arī viņu, tas Lukaškam nenāca ne prātā.

IX

Jau svīda gaisma. Cečenieša līķis, uz sēres uzķēries, tik tikko šūpojās un tagad bija skaidri saskatāms. Pēkšņi netālu no kazaka iebrikšķējās niedres, bija dzirdami soļi un salīgojās niedru skaras. Lukaška uzvilka gaili līdz galam un nomurmināja: «Tēvam, dēlam.» Tiklīdz gailis noklakšķēja, soļi apklusa.

— Hei, kazaki! Krusttēvu nenošauniet! — atskanēja rāma, zema balss, un, niedres šķirdams, krusttēvs Jeroška pienāca kazakam gluži klāt.

— Bezmaz tevi nenošāvu, jānudien! — Lukaška sacīja.

— Ko šaudīji? — vecais jautāja.

Jeroškas skanīgā balss, kas aizviļņoja mežā un lejup pa upi, uzreiz izgaisināja nakts klusumu un noslēpumainību, kas smacēja kazaku. Šķita, ka uzreiz viss kļuvis gaišāks, redzamāks.

— Tu, krusttēv, neko neesi sagaidījis, bet es nošāvu zvēru, — Lukaška sacīja, nolaizdams gaili un nedabiski mierīgi pieceldamies.

Vecais, vairs acu nenolaizdams, raudzījās uz balto, tagad skaidri saskatāmo cilvēka muguru, ap kuru ņirbēja Terekas vilnīši.

— Ar siekstu uz muguras peldēja. Uzglūnēju un kā gāzu … Paskat, tur! Re! Zilās ūzās, patiesi, ari šautene … Vai redzi? — Luka vaicāja.

— Kas tur ko neredzēt! — vecais pikti atteica, un viņa sejā iegūlās kaut kas nopietns un barg9.— Džigitu esi nošāvis, — viņš sacīja it kā ar nožēlu.

— Es tepat sargāju, skatos, — kas tanī pusē tāds melns? Jau tur viņu pamanīju, likās, cilvēks pienāca un iekrita upē. Brīnums! Bet sieksta, branga sieksta peld, taču nevis pa straumi, bet šķērsām velk pāri. Raugos, zem siekstas pavīd galva. Kas par māņiem! Patēmēju, bet aiz niedrēm nevaru saskatīt; paslējos augšā, bet šis, pagāns, laikam bija sadzirdis, izrāpās uz sēres un lūr apkārt. Nē, puis, domāju, neizspruksi. Izrāpjas un lūr. (Eh, nez kas rīklē aizžņaudzās!) Sagatavoju šauteni, nekustos, nogaidu. Pastāvēja, pastāvēja, peldēja tālāk, un, kā izpeldēja mēness gaismā, tā jau mugura redzama. «Tēvam, dēlam un svētajam garam.» Paveros cauri dūmiem, šis jau raustās. Ievaidējās, vai ari man tikai likās. Nu, paldies dievam, domāju, nošāvis esmu! Bet, kā iznesa straume sēklī, viss kā uz delnas, piecelties grib, dukas vairs nav. Pamocījās, pamocījās un nogūlās. Viss skaidri redzams. Re, nekustas, laikam būs izlaidis garu. Kazaki aizsteidzās uz kordonu, ka tikai citi abreki neaizmūk!

— Tos tu nenoķersi! — vecais sacīja. — Tālu, brālīt, tagad būs… — Viņš atkal skumji pašūpoja galvu. Tobrīd kazaki kājām un jāšus, skaļi runājot un zariem brikšķot, bija dzirdami virzāmies šurp pa krastu. — Vai laivu vedat, vai? — Luka uzsauca. — Malacis, Luka! Stiep krastā! — kāds kazaks kliedza.

Lukaška, laivu negaidīdams, sāka izģērbties, visu laiku raudzīdamies uz laupījumu.

— Pagaidi, Nazarka laivu stumj! — kliedza urjadņiks.

— Muļķi! Varbūt ir dzīvs! Tikai izliekas! Paķer līdzi kinžalu! — sauca kāds cits kazaks.

— Netarkšķi! — atkliedza Luka, steigšus vilkdams nost bikses. Viņš aši noģērbās, pārmeta krustu un palēcies ar blīkšķi likās iekšā upē, apmērcējās un, tālu sviezdams baltās rokas, augstu celdams muguru no ūdens un virzīdamies šķērsām straumei, peldēja pāri Terekai uz sēkli. Kazaki, barā sastājušies, skaļās balsīs cits caur citu runāja krastā. Trīs jātnieki aizsteidzās izlūkot. Šaipus līkuma parādījās laiva. Lukaška izkāpa sēklī, noliecās pār čečenieti un pāris reizes to pavalstīja. — Beigts un pagalam! — no turienes skanēja Lūkas spalgā balss.

Lode bija trāpījusi galvā. Kājās čečenietim bija zilas ūzas, plecos uzsiets krekls, čerkeska, šautene un kinžals. Virs visa tā vēl uzsprausts liels zars, kas sākumā Lukašku bija maldinājis.

— Varens loms gadījies! — apkārt sanākušo kazaku pulciņā viens teica, kad čečenieša līķis, no laivas izvilkts, nošļuka krastā, zāli pie zemes pieplacinādams.

— Gluži dzeltens! — piebilda kāds cits.

— Kurp tad mūsējie aizjāja meklēt? Droši vien visi abreki ir viņā pusē. Ja šis nebūtu bijis priekšējais, tad tā vis nepeldētu. Kālab vienam būtu jāpeld? — vēl kāds prātoja.

— Ziķeris ir bijis, pats pirmais steidzies pāri tikt. Varens džigits! — Lukaška zobgaligi teica, pie krasta žņaudzīdams slapjās drānas un atkal un atkal drebinādamies. — Bārda krāsota, apcirpta.

— Svārkus kulītē uz muguras uzsējis. Šitā viņam ari peldēt vieglāk, — kāds cits sacīja.

— Klau, Lukaška! — teica urjadņiks, turēdams rokās kritušajam noņemto kinžalu un šauteni. — Kinžalu paturi sev, svārkus arī paturi, bet par šauteni, atnāc, iedošu tev trīs celkavus. Edz, kā svelpj, — viņš piebilda pūzdams stobrā, — justos glaimots, par piemiņu paturēdams.

Lukaška neko neatbildēja: kā redzams, dusmojās par šo diedelēšanu; taču zināja, ka jādod vien būs.

— Re, kāds pagāns! — viņš teica, saviebdamies un nomezdams zemē čečenieša svārkus. — Kaut vai svārki būtu labi, īsts nabags.

— Mežā, malku cērtot, derēs, — kāds cits kazaks piebilda.

— Mosev! Es aiziešu uz mājām, — Lukaška sacīja, kā redzams, jau aizmirsis īgnumu un vēlēdamies savā labā izmantot to, ka priekšniekam uzdāvinājis šauteni.

— Ej vien, ej!

— Puiši, aizstiepiet abreku aiz kordona, — urjadņiks griezās pie kazakiem, arvien vēl aplūkodams šauteni. — Uzslieniet viņam zaru būdu, lai saule necepina. Kazi, no kalniem nāks izpirkt.

— Vēl jau nav karsts, — viens teica.

— Šaka|i saplosīs. Vai tad tas būs labi? — kāds cits kazaks ierunājās.

— Pieliksim sardzi, nāks varbūt izpirkt: nebūs labi, ja saplosīs.

— Nu, Lukaška, kā gribi; spainis čichira puišiem jāizmaksā! — urjadņiks jautri piebilda.

— Kā jau tas nākas, — kazaki piebalsoja. — Re, dievs devis laimi, zaļš puika būdams, abreku nošāvis.

— Pērc kinžalu un svārkus! Neskopojies! Arī ūzas pārdošu. Dievs ar tevi, — Luka runāja. — Man nelīdīs kājā: kalsens, pagāns, bijis.

Viens kazaks nopirka svārkus par celkavu. Par kinžalu otrs deva divus spaiņus.

— Puiši, būs dzeršana, spaini likšu galdā, — Lukaška sacīja, — pats no staņicas atvedīšu.

— Bet ūzas saplēs skuķiem lakatos, — Nazarka ieteicās.

Kazaki laida vaļā skaļu smieklu.

— Pietiks smieties, — urjadņiks teica, — aizvelciet līķi! Tādu maitu pie istabas nolikuši…

— Ko stāvat? Puiši, stiepiet viņu šurp! — Lukaška pavēloši uzsauca kazakiem, kas negribīgi ķērās pie nošautā, un tie izpildīja viņa pavēli, it kā Lukaška būtu priekšnieks. Aizstiepuši līķi dažus soļus, kazaki palaida vaļā tā kājas, kas nokrita, nedzīvi nodrebēdamas, un, paši pašķīrušies, ne vārda neteikdami, brīdi pastāvēja. Nazarka piegāja pie miroņa un sašķiebto galvu pagrieza tā, lai varētu redzēt asiņaino, apaļo rētu virs deniņiem un seju. — Pavej, kādu zieģeli iespiedis! Pašās smadzenēs, — viņš noteica, — nepazudīs, saimnieki pazīs. — Neviens neko neatbildēja, un atkal iestājās klusums.

Saule jau bija pakāpusies, un tās izkliedētie stari dzirkstīja rasainajā zālē. Netālu, skaņu pilnajā mežā, krāca Tereka, rītu sveikdami, visās malās sasaucās fazani. Kazaki klusēdami un nekustēdamies stāvēja ap nošauto un raudzījās uz to. Brūnais augums, kura vienīgais apģērbs bija samirkušas, zilas bikses, uz iekritušā vēdera savilktas ar jostiņu, bija slaids un skaists. Muskuļainās rokas izstieptas taisni, gar sāniem. Nesen skūtā, apaļā, zilganā galva ar" apkaltušu rētu sānos bija atgāzta atpakaļ. Gludā, iedegusi piere krasi atšķīrās no skūtā pakauša. Stiklainās, atvērtās acis ar sastingušiem redzokļiem raudzījās augšup, šķiet, visam garām. Plānajās, izstieptajās lūpās, kas rēgojās aiz sarkanajām, apcirptajām ūsām, likās iegulies labsirdīgs, tikko jaušams smaids. Mazo, rudiem matiem apaugušo roku pirksti bija ieliekti uz iekšu un nagi nokrāsoti sarkani. Lukaška arvien vēl neģērbās ciet. Viņš bija slapjš, kakls sarkans, acis mirdzēja spožāk nekā parasti; seja ar platajiem vaigu kauliem lāgiem ietrīsējās, no baltās, veselīgās miesas dzestrajā rīta gaisā cēlās tikko manāmi garaiņi.

— Arī bija cilvēks! — viņš noteica, kā redzams, ar patiku lūkodamies mironi.

— Gadītos tu viņa ceļā, sveikā nepalaistu, — atsaucās viens no kazakiem.

Klusums beidzās. Kazaki sarosījās, sāka runāt. Divi aizgāja cirst krūmus būdai. Citi gausi soļoja projām uz kordonu. Luka ar Nazarku aizskrēja saposties, lai dotos uz staņicu.

Pēc pusstundas cauri biezajam mežam, kas Tereku šķīra no staņicas, Lukaška ar Nazarku gandrīz skriešus steidzās uz mājām, nemitīgi runādami.

— Pielūko, neizpļāpā viņai, ka es tas sūtītājs, bet paej paskaties, vai vīrs mājās, — Luka piekodināja skarbā balsī.

— Bet es iegriezīšos pie Jamkas. Palustēsimies, vai ne? — ievaicājās padevīgais Nazarka.

— Kad tad lustēsimies, ja ne tagad, — Luka atbildēja.

Atnākuši staņicā, kazaki iedzēra un līdz vakaram likās uz auss.

x

Trešajā dienā pēc šā notikuma divas Kaukāzā kājnieku pulka rotas ieradās uz palikšanu Novomļinskas staņicā. Atjūgtie rotas vezumi jau stāvēja laukumā. Pavāri, izrakuši bedri un no vairākām s^tām sastiepuši bez uzraudzības atstātas malkas pagales, jau vārīja biezputru. Feldfebeļi pārbaudīja, vai kāda kareivja netrūkst. Vezumnieki dzina zemē mietus zirgu piesiešanai. Kvartirjeri gluži kā šejienieši šaudījās pa ielām un šķērsieliņām, ierādīdami mītnes virsniekiem un kareivjiem. Te bija zaļas kastes, saliktas rindā. Te bija rotas rati un zirgi. Te bija katli, kuros vārījās biezputra. Te bija gan kapteinis, gan poručiks, gan feldfebelis Oņisims Michailovičs. Un tas viss tajā pašā staņicā, kur, kā dzirdams, rotām bija pavēlēts apmesties; tātad rotas bija mājās. Kāpēc šeit jāapmetas? Kas tie kazaki tādi ir? Vai viņiem patīk, ka pie viņiem dzīvos? Vai viņi ir vai nav raskoļņiki? Par to nevienam nav daļas. No pārbaudes atlaistie, nogurušie un noputējušie kareivji kā bišu spiets, kas taisās sēsties, trokšņodami un bez kādas kārtības izklīst pa laukumiem un ielām; pa divi, pa trīs, jautri čalodami un šautenes klaudzinādami, nelikdamies ne zinis par kazaku nelaipnību, tie iet iekšā mājās, pakarina uzkabi, izkravā savas mantiņas un jokojas ar meitiešiem. Pie kareivju mīļākās vietas, pie biezputras katliem, salasījies vesels pūlītis, un zaldātiņi ar kaļķišiem zobos, vērdamies gan dūmos., kas lēni kāpj karstajās debesīs un augšā sabiezē par baltu mākoni, gan ugunskura liesmās, kas kā izkausēts stikls trīc dzidrajā gaisā, zobojas un smejas par kazakiem un kazacietēm, jo tie dzīvo pavisam citādi nekā krievi. Visos pagalmos redzami kareivji, dzirdami viņu skaļie smiekli, dzirdamas nikni un spiedzīgi kliedzam kazacietes, kas aizstāv savas mājas, nedod ūdeni un traukus. Puikas un skuķēni, spiezdamies pie mātēm un cits pie cita, izbīļa pilnā izbrīnā vēro visu, ko šie neredzētie karavīri dara, un cienīgā attālumā skraida tiem pakaļ. Vecie kazaki nāk ārā no istabām, apsēžas uz zavoliņiem un drūmi un klusējot raugās uz kareivju kņadu, it kā ar roku visam atmetuši un nesaprazdami, kas no tā var iznākt.

Oļeņinam, kas jau kopš trim mēnešiem bija ieskaitīts Kaukāzā pulkā par junkuru, ierādīja dzīvokli vienā no labākajām staņicas mājām, pie chorunžija Iļjas Vasiļjeviča, tas ir, pie māmuļas Uļitas.

— Kas" nu tagad būs, Dmitrij Andrejevič? — Vaņuša aizelsies vaicāja Oļeņinam, kas, čerkeskā tērpies, uz Groznijā pirkta kabardieša pēc piecu stundu ilga pārgājiena jautri iejāja viņam ierādītās mītnes pagalmā.

— Kas tad lai būtu, Ivan Vasiļjevič? — Oļeņins savukārt jautāja, paskubinādams zirgu un jautri uzlūkodams nosvīdušo, izspūrušo un īgno Vaņušu, kas bija atbraucis reizē ar vezumniekiem un kravāja laukā mantas.

Oļeņins tagad izskatījās pavisam citāds. Vaigi vairs nebija skūti — tur auga ūsas un bārdiņa. Seja vairs nebija nakts uzdzīvē novārdzināta un iedzeltena — vaigos, pierē, aiz ausīm manīja veseligu, sārtu iedegumu. Tīras, jaunas, melnas frakas vietā bija balta, netīra čerkeska ar platām krokām un ieroči. Tikko mazgātu, cietinātu apkaklīšu vietā — zīda bešmeta sarkanā apkakle, kas ieskāva brūno kaklu. Viņš bija ģērbies kā čerkess, bet slikti; ikviens pazītu, ka viņš ir krievs, bet ne džigits. Viss bija tā un tomēr ne tā. Taču no viņa dvesa veselība, jautriba un pašapmierinātība.

— Jūs smejaties, — Vaņuša sacīja, — bet ejiet pats parunājiet ar šiem ļaudīm: negriež tev ceļu un cauri! Vienu vārdu — arī to nevar izspiest. — Vaņuša īdzīgi nometa pie sliekšņa skārda spaini. — Nav nemaz kā krievi.

— Staņicas vecākajam būtu paprasījis.

— Es tak nezinu, kur viņš dzīvo, — Vaņuša aizvainoti atbildēja.

— Kas tad tev dara pāri? — Oļeņins jautāja, apkārt raudzīdamies.

— Velns viņus sazin! Tfū! īstā saimnieka nav, stāsta, ka uz kādu tur krigu esot aizgājis. Bet vecene tāds sātans, lai dievs nedod! — Vaņuša atbildēja, sakampdams galvu. — Kā te dzīvosim, to es nezinu. Sliktāki nekā tatari, dieva vārds. Velti saucas par kristīgajiem. Pat tatars daudz krietnāks. «Uz krigu aizgājis!» Kas tā viņiem par krigu, ej nu sazini! — Vaņuša beidza un novērsās.

— Ko? Ak nav tāpat kā mūsu muižas saimes galā? — Oļeņins teica, vīpsnādams un nekāpdams vēl no zirga.

— Lūgtu, dodiet zirgu! — Vaņuša sacīja, kā redzams, norūpējies par jauno kārtību, bet ļaudamies liktenim.

— Tātad tatars krietnāks? Vai ne, Vaņuša? — Ojeņins atkārtoja, nokāpdams no zirga un uzsizdams ar plaukstu pa segliem.

— Jā, jūs te smejaties! Jums nāk smiekli, — Vaņuša izgrūda īgnā balsī.

— Pagaidi, nedusmojies, Ivan Vasiļjič, — Oļeņins atbildēja, joprojām smaidīdams. — Ieiešu pie saimniekiem, redzēsi, visu nokārtošu. Un kā vēl dzīvosim, jauki! Tu tikai neuztraucies.

Vaņuša neatbildēja, bet, acis piemiedzis, nicinoši paskatījās nopakaļ kungam un nogrozīja galvu. Vaņušam šķita, ka Oļeņins ir tikai kungs. Oļeņinam likās, ka Vaņuša ir tikai kalps. Abi būtu ļoti izbrīnījušies, ja kāds viņiem teiktu, ka viņi ir draugi. Taču viņi bija draugi, paši to nezinādami. Vaņuša bija paņemts uz muižu vienpadsmit gadu vecumā, un tolaik arī Oļeņinam bija tikpat. Kad Oļeņinam apritēja piecpadsmit gadu, viņš kādu laiku nodarbojās, Vaņušu skolodams, un iemācīja to franciski lasīt, ar ko puisis varen lepojās. Arī vēl tagad Vaņuša, labā garastāvoklī būdams, bārstīja franču vārdus un tādos brīžos vienmēr dumji smējās.

Oļeņins uzskrēja uz istabas lievenēm un pagrūda vaļā priekšnama durvis. Marjanka, vienā pašā iesārtā kreklā ģērbusies, kā kazacietes parasti mājās staigā, sabijusies atlēca no durvīm un, piespiedusies pie sienas, aizsedza sejas apakšējo daļu ar platu tataru krekla piedurkni. Pavēris durvis vēl vairāk, Oļeņins pusgaismā ieraudzīja jaunās kazacietes slaido un stalto augumu. Ar ašu un alkatīgu jaunības ziņkāri viņš neviļus saskatīja spēcīgās un jaunavīgās līnijas, kas iezīmējās zem plānā katuna krekla, un skaistās, melnās acis, kuras ar bērnišķīgām šausmām un nevaldāmu ziņkāri lūkojās viņā. «Tā ir viņa!» Oļeņins nodomāja. «Bet tādu jau būs vēl daudz,» tūlīt viņam iešāvās prātā, un Oļeņins atvēra otras durvis, kas veda uz istabu. Vecā māmuļa Uļitka, arī kreklā vien ģērbusies, noliekusies, muguru ciemiņam uzgriezusi, slaucīja grīdu.

— Sveika, māmulīt! Es, lūk, atnācu par dzīvokli … — Oļeņins sāka.

Kazaciete neatliekdamās pavērsa pret viņu bargu, bet vēl skaistu seju.

— Kālab nāci? Zoboties gribi, vai? Es tev zobošos! Kaut tu mēri nosprāgtu! — viņa kliedza, no saraukto uzaču apakšas šķībi raudzīdamās uz ienācēju.

Oļeņins sākumā bija domājis, ka varonīgo, novārgušo Kaukāzā karapulku, kura dalībnieks viņš bija, visur sagaidīs ar prieku, it īpaši kazaki, kara biedri, tāpēc šāda uzņemšana viņu apstulbināja. Tomēr Oļeņins nesamulsa un gribēja skaidrot, ka domājot par dzīvokli maksāt, bet vecene neļāva viņam nemaz runāt.

— Kālab nāci? Kam vajag tāda truma? Skūtais purns! Pagaidi tikai, saimnieks pārnāks, tas tev parādīs mājvietu. Nevajag man tavas nešķīstās naudas. Pavej tikai, vai nu nezināms! Ar tabaku māju piegānīs, ar naudu grib atmaksāt. Tādi trumi ir redzēti! Kaut tevi lode pašā sirdī trāpītu! … — viņa spiedzīgi kliedza, pārtraukdama Oļeņinu.

«Kā redzams, Vaņušam taisnība!» Oļeņins nodomāja. «Tatars ir krietnāks.» Un, māmuļas Uļitkas lamu pavadīts, izgāja no istabas. Tobrīd, kad Oļeņins devās laukā, Marjana tāpat vienā pašā iesārtā kreklā, bet jau līdz acīm aizsējusies ar baltu lakatu, pēkšņi aizsteidzās priekšnamā viņam garām. No lieveņa noskrejot, uz pakāpieniem aši nodipēja meitas kailās kājas, uz mirkli viņa apstājās, smejošām acīm strauji atskatījās uz jauno puisi un pazuda aiz istabas stūra.

Skaistules stingrā, jaunavīgā gaita, spožo acu zibenīgais skatiens zem baltā lakata un spēcīgā auguma staltums šoreiz vēl vairāk pārsteidza Oļeņinu. «Tiešām tā ir viņa,» Oļeņins nodomāja. Un, vēl mazāk prātodams par dzīvokli un reizi pēc reizes atskatīdamies uz Marjanku, viņš piegāja pie Vaņušas.

— Are, skuķis tikpat mežonīgs! — teica Vaņuša, joprojām kravādamies gar ratiem, bet jau mazliet jautrāks. — Gluži kā jauna, neiebraukta ķēve. Lajam! — viņš piebilda skaļā un svinīgā balsī un pilnā kaklā iesmējās.

XI

Pievakarē saimnieks atgriezās no zvejas un, uzzinājis, ka viņam par dzīvokli maksāšot, sarāja sievu un deva visu, ko Vaņuša prasīja.

Jaunajā mītnē viss nokārtojās. Saimnieki pārvācās ziemas mājā, bet junkuram par trim celkaviem mēnesī atdeva vasaras māju. Ojeņins paēda un aizmiga. Pievakarē pamodies, viņš nomazgājās, apkopās, ieturēja pusdienas un, papirosu aizpīpējis, apsēdās ielas pusē pie loga. Tveice rimās. Slīpā istabas ēna ar griezto kores rotājumu klājās pāri putekļainajai ielai, liekdamās uz augšu pat gar otras mājas pamatiem. Pretējās mājas stāvais niedru jumts laistījās rieta saules staros. Gaiss kļuva dzestrāks. Staņicā valdīja klusums. Kareivji bija novietojušies un aprimuši. Lopus vēl nedzina kūtīs, un ļaudis vēl nenāca mājās no darbiem.

Oļeņina mītne atradās gandrīz pašā staņicas malā. Paretam kaut kur tālu aiz Terekas, tajā apvidū, no kura bija ieradies Oļeņins, — Cečenijā vai Kumicas augstienē — skanēja dobji šāvieni. Pēc trīs mēnešu ilgās nometnes dzīves viņš jutās ļoti labi. Nomazgātajā sejā Oļeņins jauda svaigumu, spēcīgajā augumā — pēc pārgājiena neparastu tīrību, atpūtušos locekļos — mieru un spēku. Arī sirdī viņš juta spirgtumu un skaidrību. Oļeņins atcerējās karagājienu, pārdzīvotās briesmas. Atcerējās, ka briesmās izturējies krietni, ka viņš nav sliktāks par citiem un uzņemts drošsirdīgo kaukaziešu karapulkā. Maskavas atmiņas bija jau diezin kur. Vecā dzīve bija izdzēsta, un sākās jauna, pavisam jauna dzīve, kurā vēl nebija kļūdu. Šeit kā jauns cilvēks jaunu ļaužu vidū viņš varēja izpelnīties jaunu, labu slavu. Viņu bez kāda iemesla pārņēma vēl neizjusts dzīves prieks un, vērdamies gan caur logu uz puikām, kas laida vilciņus mājas ēnā, gan uz savu jauno, sakopto istabiņu, domāja, cik patīkami viņš iekārtosies šai staņicas dzīvē, kas viņam bija jauna. Lāgiem Oļeņins paskatījās arī uz kalniem un debesi, un visām viņa atmiņām un sapņiem piejaucās skaudra, dižena dabas pieskaņa. Viņa dzīve sākās citādi, nekā viņš bija cerējis, aizceļodams no Maskavas,

taču negaidīti labi. Kalni, kalni bija jaušami visā, ko viņš domāja un juta.

' — Kucīti bučoja! Mieles dzēra! Krusttēvs Jeroška kucīti nobučoja! — pēkšņi sāka saukt kazacēni, kas laida vilciņus loga priekšā, un joza laukā uz ieliņas. — Kucīti bučoja! Kinžalu nodzēra! — puikas kliedza, drūzmēdamies un kāpdamies atpakaļ.

Saucieni bija domāti krusttēvam Jeroškam, kas ar bisi plecos un ar fazaniem aiz jostas atgriezās no medībām.

— Grēkojis esmu, bērni, grēkojis esmu! — viņš purpināja, mundri vicinādams rokas un raudzīdamies māju logos gan vienā, gan otrā pusē ielai. — Kucīti nodzēru, grēkojis esmu! — Jeroška atkārtoja, kā redzams, dusmodamies, bet izlikdamies, ka viņam viss vienalga.

Oļeņins brīnījās par puiku izturēšanos pret veco mednieku, bet vēl vairāk viņu pārsteidza par krusttēvu Jerošku nosauktā cilvēka izteiksmīgā, gudrā seja un spēcīgais augums.

— Vectēv! Kazak! — viņš uzrunāja Jerošku. — Panāc šurp!

Vecais paraudzījās uz logu un apstājās.

— Esi sveicināts, labais cilvēk! — viņš teica, paceldams papachu virs saviem īsi apcirptajiem matiem.

— Sveiks, labais cilvēk! — Oļeņins atbildēja. — Ko tev tie puikas kliedz?

Krusttēvs Jeroška pienāca pie loga. — Ķircina mani, vecu vīru. Tas nekas. Man patīk. Lai jau papriecājas par krusttēvu, — viņš teica ar tādu stingru un dziedošu balss pieskaņu, kādā runā veci un cienījami cilvēki. —' Armijas ļaužu priekšnieks laikam esi?

— Nē, esmu junkurs. Kur nošāvi fazānus? — Oļeņins vaicāja.

— Mežā trīs vistiņas nozūmēju, — vecais atbildēja, pagriezdams pret logu plato muguru, kur, aizbāztas ar galviņām aiz jostas, čerkesku ar asinīm notriepušas, karājas trīs fazanu mātes. — Ače, vai tad neesi redzējis? — viņš prasīja. — Ja gribi, ņem sev pārīti. Še! — Un viņš sniedza pa logu divus fazanus. — Arīdzan mednieks esi? — viņš jautāja.

— Esmu. Pārgājienā pats nošāvu četrus.

— Četrus? Daudz gan! — zobgalīgi teica vecais. — Vai iemetējs esi? Cichiru dzer?

— Kāpēc ne? Arī iedzert patīk!

— Redzu, tu esi malacis! Būsim kunaki, — krusttēvs Jeroška teica.

— Nāc iekšā! — Oļeņins aicināja. — Iedzersim čichiru.

— Ieiet jau var, — vecais atbildēja. — Fazanus gan paņem.

Pēc Jeroškas sejas bija redzams, ka junkurs viņam iepaticies, un vecais tūdaļ bija noģidis, ka pie junkura varēs par velti iedzert un tāpēc tam var uzdāvināt pāris fazanu.

Pēc brītiņa istabas durvīs parādījās krusttēva Jeroškas augums. Tikai tagad Oļeņins atskārta, cik milzīgs un spēcīgs ir šis vīrs, lai gan viņa sārti brūnā seja ar kuplo, gluži balto bārdu no vienas vietas bija izvagota ar veca vīra varenām, darbā iemantotām krunkām. Kāju, roku un plecu muskuļi bija tik tvirti un apaļi, kādi mēdz būt tikai jauniem cilvēkiem. Galvā īso matu vidū rēgojās dziļas, aizdzijušas brūces. Dzīslainais, resnais kakls kā bullim bija noklāts ar lielām krokām. Rēpuļainās rokas apdauzītas un saskrāpētas. Vecais viegli un veikli pārkāpa pār slieksni, noņēma bisi, ieslēja to kaktā, ašu skatienu uzmezdams, novērtēja istabā saliktās mantas un uz ārt» .pavērstām, poršņos ieautām kājām bez trokšņa panācās istabas vidū. Reizē ar viņu telpā ieplūda spēcīga, taču ne netīkama čichira, degvīna, pulvera un sakaltušu asiņu smaka.

Krusttēvs Jeroška paklanījās pret svētbildēm, saglauda bārdu un, piegājis pie Oļeņina, sniedza tam savu tumšo, spēcīgo roku.

hJĶoškildi! — viņš sacīja. — Tatariski, viņu mēlē, tas nozīmē: lai jums veselība, lai jums miers!

— Koškildi! To es zinu, — Oļeņins atbildēja, arī sniegdams roku.

— E, nezini, nezini kārtību! Dumiķis! — krusttēvs Jeroška iesaucās, pārmetoši grozīdams galvu. — Ja

tev saka koškildi, tu atbildi: allā razi bo suti, lai dievs tevi sargā! Tā ir jāsaka, kundziņ, bet ne koškildi. Es tev visu iemācīšu. Are, mums te mita Iļja Mosejičs, jūsējais, krievs, bijām kunaki. Dūšīgs puisis. Dzērājs, zaglis, mednieks, ai, kāds mednieks! Es viņam visu iemācīju.

— Ko tad tu man iemācīsi? — Oļeņins jautāja, arvien vairāk un vairāk ieinteresēdamies par veco.

— Medībās vedīšu, zvejot iemācīšu, čečeniešus parādīšu, sirsniņu gribi — arī to pagādāšu. Tāds vīrs es esmu … Jokmīlis! — Un vecais sāka smieties. — Apsēdīšos, kundziņ, noguris esmu. Karga? — viņš piebilda jautādams.

— Bet ko nozīmē karga? — Oļeņins vaicāja.

— Tas nozīmē: labi — gruzinu mēlē. Bet es tā saku, tā mana paruna, iemīļots vārds: karga; karga, tā arī saku, tātad jokojos. Bet, kaimiņ, liec tak pasniegt čiehiru! Vai zaldāts drabants tev ir? Ir? Ivan! — vecais sauca. — Jums tak visi zaldāti Ivani vien ir. Tavējais arī, vai ne?

— Arī Ivans. Vaņuša! Paņem, lūdzu, no saimniekiem čiehiru un atnes!

— Viss viens, Vaņuša vai Ivans! Kāpēc jums, zaldātiem, visi ir Ivani? Ivan! — atkārtoja vecais. — Tu, puis, paprasi no iesāktās mucas. Viņiem labākais čiehirs visā staņicā. Bet, pielūko, vairāk nekā trīsdesmit kapeikas par stopu nemaksā, citādi tā ragana jau labprāt… Mūsu ļaudis lāstiem apkrauti, muļķa ļaudis, — krusttēvs Jeroška turpināja glaimīgā balsī, kad Vaņuša bija aizgājis, — jūs viņi netur par cilvēkiem. Viņiem tu esi sliktāks nekā tatars. Pasaulīgie, sak, krievi.Bet, manuprāt, kaut arī zaldāts esi, tomēr cilvēks, tāpat tevī ir dvēsele. Vai pareizi spriežu? Iļja Mosejičs zaldāts bija, bet kas par zelta cilvēku! Vai ne tā, kundziņ! Tāpēc jau mūsējie mani neieredz; bet man vienalga. Esmu lustīgs vīrs, es mīlu visus, es, Jeroška! Tā, lūk, kundziņ!

Un vecais laipnīgi paplikšķināja jaunajam cilvēkam pa plecu.

XII

Vaņuša, pa to laiku paguvis apkopt mājas soli, pat noskūties pie rotas bārddziņa un izlaidis bikses virs zābakiem par zīmi, ka rota novietojusies ērtās mītnēs, pats jutās gluži labā omā. Viņš vērīgi, bet nelabvēlīgi paraudzījās uz Jerošku kā uz dīvainu, neredzētu meža zvēru, pašūpoja galvu neapmierināts, ka vecis piemīdījis grīdu, un, izvilcis no sola apakšas divas tukšas pudeles, devās pie saimniekiem.

— Sveikas, mīļās! — viņš teica, nolēmis uzvesties sevišķi pazemīgi. — Kungs lika čichiru nopirkt; ielejiet, labiņās!

Vecene neko neatbildēja. Meiča, stāvēdama maza tataru spoguļa priekšā, sēja ap galvu lakatu; klusējot viņa atskatījās uz Vaņušu.

— Maksāšu naudu, cienījamās, — Vaņuša teica, skandinādams kabatā vara gabalus. — Esiet jūs labas, būsim arī mēs labi, tā būs jaukāk, — viņš piebilda.

— Vai daudz gribi? — strupi jautāja vecā.

— Stopu.

— Ej, mīļā, ietecini viņiem, — māmuļa Uļita sacīja, uzrunādama meitu. — No aizsāktās ielej, drostaliņ!

Skuķe paņēma atslēgu un karafi un kopā ar Vaņušu izgāja no istabas.

— Saki, lūdzu, — kas tā par sievieti? — Oļeņins jautāja, rādīdams uz Marjanku, kas tobrīd gāja garām logam.

Vecais pamirkšķināja un iegrūda jaunajam cilvēkam ar elkoni sānos.

— Pag, — viņš noteica un izliecās pa logu. — Khm! Ķhm! — Jeroška iekāsējās un sāka žēli runāt. — Marjanuška! Auklīt Marjanka! Mīlē mani, sirsniņ! Man patīk jokot, — viņš čukstus piebilda Oļeņinam.

Meiča, galvu nepagriezdama, vienādi un spēcīgi vicinādama rokas, gāja gar logu īpatnējā, daiļā un brašā gaitā, kādā staigā kazacietes. Viņa tikai lēni pavērās vecī ar savām melnajām, apēnotajām acīm.

— Mīlē mani, būsi laimīga! — Jeroška sauca un, aci pamirkšķinādams, jautājoši uzlūkoja Oļeņinu. — Esmu malacis, uz jokiem esmu, — viņš piemetināja. — Meiča kā princese. Vai ne?

— Skaistule, — Oļeņins sacīja. — Paaicini viņu šurp!

— Ni, ni! — vecais attrauca. — Sito precina Lukaškam. Luka ir varens kazaks, džigits, viņdien abreku nošāva. Es tev labāku atradīšu. Tādu sameklēšu, kas zīdos un sudrabos vien staigās. Ja esmu teicis, — izdarīšu; skaistuli dabūšu.

— Vecs esi, bet kā tu runā! — Oļeņins teica. — Tas taču grēks?

— Grēks? Kur grēks? — vecis nešaubīgi atbildēja. — Uz jaunu skuķi paskatīties grēks? Papriecāties ar viņu grēks? Viņu mīlēt arīdzan grēks? Pie jums tas tā ir? Nē, kundziņ, tas nav grēks, tā ir pestīšana. Dievs tevi radījis, dievs ari meitieti radījis. Visu viņš, puisīt, radījis. Uz jauku meitu lūkoties nav grēks. Tāpēc jau sievišķis radīts, lai viņu mīlētu un par viņu priecātos. Tā es spriežu, labais cilvēk!

Pārgājusi pāri pagalmam un iegājusi tumšā un vēsā, mucām piekrautā klētī, Marjana, parasto lūgšanu skaitīdama, devās pie mucas un iegremdēja tajā sūcējcauruli. Vaņuša stāvēja durvīs un smaidīja, Marjanā raudzīdamies. Viņam likās traki jocīgi, ka meita ģērbusies tikai kreklā, kas mugurā savilkts un priekšā uzsprausts, un vēl jocīgāk, ka viņai ap kaklu karājas pusrubļi. Vaņuša domāja, ka tas nav pa krievu modei un ka viņu saimes ļaudis smietos, līki palikdami, šādu meitu ieraudzījuši. «La fiļ koni se tre bje, dažādības dēļ,» viņš domāja, «pateikšu tagad kungam.»

— Ko lūri, velns! — pēkšņi uzsauca meita. — Karafi būtu padevis.

Pietecinājusi pilnu karafi ar aukstu sarkano vīnu, Marjana sniedza trauku Vaņušam.

— Maksā māmuļai, — viņa sacīja, — atgrūzdama Vaņušas roku, kurā tas turēja naudu.

Vaņuša iesmējās.

— Kāpēc jūs tik dusmīgas, mīlulītes? — viņš labsirdīgi teica, vēl turpat mīņādamies, kamēr meita taisīja ciet mucu. l

Viņa sāka smieties.

— Vai tad jūs esat labi?

— Mēs abi ar kungu esam ļoti labi, — Vaņuša pārliecināti atbildēja. — Tik labi, ka visur, kur vien esam dzīvojuši, saimnieki nezināja, kā pateikties. Tāpēc, ka kungs ir dižciltīgs.

Meita uz mirkli apstājās klausīdamās.

— Vai viņš, tas tavs pans, precējies? — viņa vaicāja.

— Nav! Mūsu kungs ir jauns un neprecējies. Jo dižciltīgi kungi nekad nevar jauni precēties, — Vaņuša pamācīdams piebilda.

— Vai tu re! Nobarojies kā bullis, bet precēties par agru! Vai viņš jums visiem priekšnieks? — viņa jautāja.

Mans kungs ir junkurs, tātad vēl nav virsnieks. Bet tituls viņam ir augstāks nekā ģenerālim — liels vīrs. Ne vien mūsu pulkvedis, bet pats cars viņu pazīst, — Vaņuša lepni skaidroja. — Neesam tādi kā citi, neesam nekādi armijas plikatas, mūsu papiņš ir senators; tūkstotis vai vairāk zemnieku viņam pieder un arī mums pa tūkstotim rubļu sūta. Tāpēc arī mūs vienmēr visi mīl. Cits varbūt ir kapteinis, bet naudas nav. Kas tur par jēgu? …

— Ej, slēgšu ciet, — meita pārtrauca.

Vaņuša atnesa vīnu un paziņoja Oļeņinam, ka la fiļ se ire žuliv, un tūliņ pat, dumji un skaļi smiedamies, aizgāja.

XII!

Pa tam bundzinieks laukumā noskandināja vakara jundu. Ļaudis nāca mājās no darba. Vārtos māva ganāmpulks, drūzmēdamies zeltainā putekļu mākonī. I meitas, i sievas šaudījās pa ielām un sētām, pievākdamas lopus. Saule pavisam pazuda aiz tālās, sniegiem klātās kalnu grēdas. Liela, zilgana ēna klājās pār zemi un debesi. Virs satumsušajiem dārziem tikko manāmas iedegās zvaigznes, un staņicā pamazām aprima visas skaņas. Lopus apkopušas, kazacietes lasījās ielu stūros un, saulespuķu sēkliņas grauzdamas, sēdās uz zavoliņiem. Izslaukusi divas govis un bifeļu māti, vienam šādam pulciņam pievienojās arī Marjanka.

Tur bija vairākas sievas un meitas un viens vecs kazaks.

Runāja par nošauto abreku. Kazaks stāstīja, sievas taujāja.

— Vadzi, godalga viņam laikam būs liela? — kazaciete sacīja.

— Kā tad citādi? Daudzina, ka krustu atsūtīšot.

— Mosevs jau tā grasījies Luku apstrādāt. Šauteni atņēmis, bet priekšniecība Kizļarā dabūjusi zināt.

— Tas nu gan ir nešķīstenis, tas Mosevs.

— Stāsta, ka Lukaška esot ieradies, — viena meita ieminējās.

— Pie Jamkas (Jamka bija paklīduši neprecējusies kazaciete un turēja krogu) abi ar Nazarku plītējot. Ļaudis melš, ka pusspaini izdzēruši.

— Ir gan tam Glābējam laime! — kāds sacīja. — īsts Glābējs! Nav vārdam vietas! Puisis uz goda! Un veikls. Taisnīgs puisis. Tāds pats bija arī tēvs, vecais Kirjaks; tēvā atsities. Kad viņu nošāva, visa staņica pēc Kirjaka balsī raudāja … Nudien, tur jau viņi nāk, — runātājs turpināja, rādīdams uz kazakiem, kas virzījās šurp pa ielu. — Jergušovs arī paspējis tikt šiem lidzi. Tas nu gan ir žūpa.

Lukaška ar Nazarku un Jergušovu, pusspaiņa izdzēruši, nāca pie meičām. Visi trīs, it īpaši vecais kazaks, bija piesarkuši vairāk nekā parasti. Jergušovs grīļojās un, skaļi smiedamies, atkal un atkal bukņīja Nazarku.

— Palaistuves, kālab dziesmas nedziedat? — viņš uz; sauca meitām. — Es saku, — dziediet uz mūsu lustēm!

— Laba diena! Laba diena! — skanēja balsis.

— Kālab jādzied? Vai tad svētki ir? — kāda sieva iebilda. — Pats esi piesūcies, pats arī dziedi.

Jergušovs skaļi iesmējās un pagrūda Nazarku.

— Nu tad dziedi tu, ko gaidi! Arī es dziedāšu, esmu veikls, es tev saku.

— Kas ir, skaistules, vai aizmigušas esat? — Nazarka uzbilda. — Mēs no kordona sumināt atjājām. Lukašku suminājām.

Lukaška, pienācis pie pulciņa, lēni pacēla papachu un apstājās iepretim meitām. Platie vaigi un kakls bija pietvīkuši. Viņš stāvēja un runāja klusu, cienīgi; taču šai kustību gausumā un cienīgumā bija vairāk dzīvības un spēka nekā Nazarkas pļāpībā un steigā. Lukaška līdzinājās nevaldāmam rumakam, kas, asti izslējis un nosprauslojies, pēkšņi sastindzis uz visām četrām kā stabs. Kazaks klusu stāvēja meitu priekšā; viņa acis smējās; viņš runāja maz, uzmezdams skatienu gan iereibušajiem biedriem, gan meičām. Kad Marjana pienāca pie stūra, viņš slaidi, nesteidzīgi pacēla cepuri, pagrieza viņai ceļu un atkal nostājās meitai pretim, mazliet atlicis kāju sāņus, aizbāzis īkšķus aiz jostas un rotaļādamies ar kinžalu. Marjana, atbildot uz viņa sveicienu, lēni pamāja ar galvu, nosēdās uz zavoliņa un pagrāba no azotes saulgriežu sēklas. Lukaška, acu nenolaidis, raudzījās uz Marjanu, grauza sēkliņas un spļāva laukā čaumalas. Marjanai pienākot, visi apklusa.

— Nu, vai ilgi paliksiet staņicā? — kazaciete jautāja, pārtraukdama klusumu.

— Līdz rītam, — Lukaška cienīgi atbildēja.

— Lai dievs tev dod labu veiksmi, — kazaks teica, — priecājos, nupat sacīju …

— Arī es saku, — piedzērušais Jergušovs smiedamies uztvēra. — Kas nu ir ciemiņu! — viņš piebilda, rādīdams uz garāmejošu kareivi. — Zaldātu brandvīns ir labs, man iet pie sirds.

— Pie mums atdzina trīs sātanus, — viena kazaciete ierunājās. — Vecaistēvs jau gāja uz staņicas valdi, bet nekā, saka, nevarot darīt.

— Ahā! Piedzīvoji gan nebaltu dienu? — Jergušovs teica.

— Droši vien pierūģinājuši ar tabaku? — kāda cita kazaciete jautāja. — Lai pīpē pagalmā, cik tīk, bet istabā nelaidīsim. Lai nāk kaut staņicas vecākais, niparko. Apzags vēl. Are, viņš pats, velna bērns, staņicas vecākais, pie sevis droši vien nemitina.

— Nemīli! — Jergušovs atkal sacīja.

— Arī tā vēl melš, ka meitām pavēlēts zaldātiem guļvietas klāt un ar čichiru un medu dzirdināt, — Nazarka teica, pastiepdams kāju tāpat kā Lukaška un tāpat kā viņš atgrūzdams papachu uz pakauša.

Jergušovs palaida skaļu smieklu un sagrābis apkampa meitu, kas sēdēja viņam vistuvāk. — Taisnību saku!

— Līp kā piķis! — meita iespiedzās. — Pateikšu sievai.

— Saki! — viņš kliedza. — Un tiešām Nazarka taisnību teic, cidulka bija, viņš taču prot lasīt. Pareizi. — Un Jergušovs gribēja apkampt nākošo meitu pēc kārtas.

— Ko uzbāzies, pleika? — smiedamās iespiedzās sārtā apaļvaidze Ustjeņka, atvēzēdamās pret viņu.

Kazaks atrāvās un tikko nepakrita.

— Are, saka, meitām spēka neesot: gandrīz beigtu nosita.

— Nu, piķi, velns tevi atrāvis no kordona! — Ustjeņka noteica un novērsusies skaļi iesmējās. — Gulēdams gandrīz palaidi garām abreku? Tas tevi nomiegtu, un labāk arī būtu.

— Tad nu gan tu kauktu! — Nazarka smējās.

— Esmu jau gan kaucēja!

— Are, viņai nav nekāda bēda. Vai kauktu? Kā būtu, Nazarka? — Jergušovs plijās virsū.

Lukaška visu laiku klusēdams bija lūkojies uz Marjanku. Viņa skatiens, kā redzams, meitu mulsināja.

— Marjanka, paklau, priekšnieks pie jums esot iemitināts? — viņš sacīja, pievirzīdamies tai tuvāk.

Marjana kā vienmēr uzreiz neatbildēja un lēni pavērās uz kazakiem. Lukaška smējās ar acīm, it kā kaut kas sevišķs, no sarunas neatkarīgs tobrīd risinātos starp viņu un Marjanu.

— Jā, šiem jau labi, divas dzīvojamās ēkas, — viņas vietā atbildēja vecene, — bet arī pie Fomuškiniem viņējo priekšnieku aizveduši, šis, kā melš, visu kaktu ar mantām piekrāvis, un pašu ļaudīm neesot kur dēties. Vai tas kur dzirdēts, ka tādu milzumu staņicā sadzen! Ko tu darīsi! — viņa teica. — Un kādas posta lietas viņi te vēl neizstrādās!

— Runā, tiltu pār Tereku taisīšot, — viena meita ieteicās.

— Bet man stāstīja, — Nazarka melsa, pieiedams pie Ustjeņkas, — bedri rakšot, bāzīšot iekšā meitas, tāpēc ka jaunus puišus nemīlot. — Un atkal viņš palaida iemīļoto joku, un visi sāka skaļi smieties, bet Jergušovs tūdaļ apkampa veco kazacieti, neaizskardams Marjanku, kurai tagad bija kārta.

— Kālab Marjanku neapkamp? Visas pēc kārtas vajag, — Nazarka teica.

— Nē, mana vecā saldāka, — kazaks kliedza, bučodams veceni, kas kārpījās pretim.

— Nožņaugsi, — viņa sauca smiedamās.

Skaļos smieklus pārtrauca vienmērīga soļu duna ielas galā. Trīs zaldāti šineļos, ar šautenēm plecā, rakstā kājas cilādami, nāca nomainīt sardzi pie rotas naudas lādes. Jefreitors, vecs kavalieris, dusmīgi paraudzījies uz kazakiem, veda kareivjus tā, ka Lukaškam ar Nazarku, kas stāvēja viņiem tieši ceļā, bija jāpavirzās sāņus. Nazarka pavirzījās, bet Lukaška tikai piemiedza acis, pagrieza galvu un plato muguru un nekustējās ne no vietas.

— Cilvēki stāv, ej apkārt! — viņš noteica, iešķībi un nicīgi pamādams ar galvu uz kareivju pusi.

Tie klusēdami pagāja garām, rakstā sizdami kājas uz putekļainā ceļa.

Marjana iesmējās un tai līdzi visas meitas.

— Edz, kur glauni puiši! — Nazarka sacīja. — Gluži kā sprediķotāji ar gariem paltrakiem, — un viņš pamaršēja pa ceļu, kareivjus atdarinādams.

Visiem atkal paspruka skaļi smiekli.

Lukaška lēni piegāja pie Marjanas.

— Kur pie jums tas priekšnieks apmeties? — viņš jautāja.

Marjana mirkli padomāja.

— Jaunajā istabā ielaidām, — viņa teica.

— Vecs viņš vai jauns? — Lukaška ievaicājās, nosēzdamies meitai blakus.

— Neesmu prasījusi, — meita atteica. — Gāju viņam pēc čichira, redzēju ar krusttēvu Jerošku pie loga sēžam, tāds ruds ir. Bet mantu gan pilnu arbu atveda.

Viņa nodūra acis.

— Cik es gan esnui priecīgs, ka izdevās no kordona izprasīties! — Lukaška turpināja, uz zavoliņa tuvāk pievirzīdamies meitai un visu laiku raudzīdamies tai acīs.

— Vai ilgi varēsi pasērst? — Marjana vaicāja, tikko jaušami smaidīdama.

— Līdz rītam. Dod saulgriežu sēkliņas, — viņš piebilda, pastiepdams roku.

Marjanai atplauka smaids pār visu seju, un viņa attaisīja krekla apkakli.

— Visas neņem, — viņa brīdināja.

— Tiešām, pēc tevis vien ilgojos, jānudien, — apvaldīti čukstēja Luka, grābdams saulgriežu sēkliņas no meitas azotes, un, vēl tuvāk pieliecies Marjanai, čukstus sāka tai kaut ko stāstīt, un viņa acis smējās.

— Neiešu, teicu jau, — Marjana skaļi sacīja, atvirzīdamās no puiša.

— Tiešām … Ko tev gribēju teikt, — Lukaška čukstēja, — nudien! Atnāc, Mašeņka!

Marjanka noraidoši papurināja galvu, kaut arī smaidīja.

— Auklīt Marjanka! Auklīt! Māmuļa vakariņās aicina, — sauca Marjanas mazais brālis, pieskriedams pie kazacietēm.

— Tūdaļ iešu, — meita atbildēja. — Tu ej, draudziņ, ej viens; tūdaļ iešu.

Lukaška piecēlās un atsveicinādamies noņēma un tūlīt atkal uzlika galvā papachu.

— Redzams, arī man jāiet mājās, tā būs labāk, — viņš sacīja, izlikdamies nevērīgs, bet. tikko valdīdams smaidu, un pazuda aiz māias stūra.

Tobrīd pār staņicu jau bija nolaidusies melna nakts. Spožas zvaigznes sabira tumšajās debests. Ielas bija tumšas un tukšas. Nazarka ar kazacietēm palika, kur bijuši, skanēja viņu skaļie smiekli, bet Lukaška, klusiem soļiem atgājis no meitām, pieliecās kā kaķis un uzreiz nedzirdāmi sāka skriet, pieturēdams kinžalu, taču nevis uz savām mājām, bet uz chorunžija sētas pusi. Izskrējis cauri divām ielām un iegriezies šķērsielā, viņš parāva uz augšu čerkesku un notupās zemē žoga ēnā. «Ir nu gan tas chorunžija skuķis!» viņš domāja par Marjanu. «Ne pajokoties negrib, velns tāds! Pagaidi tikai!»

Arvien tuvāk skanēja sievietes soļi un pārtrauca viņa domu gājienu. Viņš sāka vērīgi klausīties un savā nodabā iesmējās. Marjana, galvu nodūrusi, žigliem un vienādiem soļiem nāca tieši uz viņu, lāgu lāgiem piesizdama ar roku pie žoga stādaigiem. Lukaška piecēlās. Marjana sarāvās un apstājās.

— Nolādētais velns! Nobiedēji mani. Negāji vis uz mājām, — viņa teica un skaļi iesmējās.

Lukaška ar vienu roku apskāva meitu, ar otru saņēma tās zodu. — Ko es tev gribēju teikt… jānudien!… — Viņa balss drebēja un aizrāvās.

— Atradis, ko pa naktīm runāt, — Marjana atbildēja. — Mani gaida māmuļa, bet tu ej pie savas sirsniņas.

Atraisījusies no puiša rokām, Marjana paskrēja dažus soļus. Tikusi pie sava pagalma vārtiņiem, viņa apstājās un pagriezās pret kazaku, kas steidzās tai līdzās, arvien vēl pūlēdamies meitu pierunāt, lai tā uzkavējas kādu stundiņu.

— Nu, naktsputn, ko gribēji teikt! — Un atkal viņa iesmējās.

— Nesmejies par mani, Marjana! Jānudien! Kas par to, ka man ir sava sirsniņa? Bet velns viņu rāvis! Saki tikai vienu vārdu, karsti mīlēšu — ko vien gribi, to darīšu. Te tā ir! (Viņš kabatā pažvadzināja naudu.) Tagad sāksim dzīvot. Cilvēki priecājas, — bet ko es? Nav man nekāda prieka no tevis, Marjanuška!

Meita neko neatbildēja, stāvēja viņa priekšā un ar pirkstiem aši lauza vicu sīkos gabaliņos.

Lukaška pēkšņi sažņaudza dūres un sakoda zobus.

— Vfsu laiku tikai gaidīt un gaidīt! Vai tad nemīlu tevi, Marjana! Dari ar mani, ko gribi, — viņš izgrūda, nikni raukdams pieri, un satvēra viņas rokas.

Marjanas seja un balss joprojām bija tikpat mierīga.

— Netrako, Lukaška, klausies, ko tev teikšu, — viņa atbildēja, rokas neizraudama, taču kazaku pastūma no sevis nostāk. — Protams, esmu tikai skuķe, bet tomēr uzklausi mani. Nevaru darīt, kā gribu, bet, ja mani mīli, es tev sacīšu, lūk, ko. Rokas palaid vaļā, pati pateikšu!

Precēties precēšos ar tevi, bet nekādu muļķību no manis nesagaidīsi, — Marjana nobeidza, seju nenovērsusi.

— Precēsies ar mani? Precēšanās nav mūsu varā. Pati iemīli mani, Marjanuška! — Lukaška sacīja, un viņa drūmums un kaisle pēkšņi izgaisa, un viņš kļuva atkal bikls, padevīgs un maigs, smaidīja un, tuvu pieliecies, lūkojās meitai acīs.

Marjana piekļāvās puisim un cieši noskūpstīja to uz lūpām.

— Brālīt! — viņa čukstēja, trauksmaini kļaudama viņu sev klāt. Bet tad tūliņ pat izrāvās, aizskrēja neatskatījusies un iegriezās savas mājas vārtos.

Lai gan kazaks ļoti lūdza vēl brītiņu pagaidīt, uzklausīt, ko viņš tai sacīs, Marjana neapstājās.

— Ej! Ieraudzīs! — viņa brīdināja. — Re, jau tā mūsu mītnieks, sātans, laikam staigā pa pagalmu.

«Chorunžija skuķis,» Lukaška klusībā domāja, «precēšoties ar mani! Precēšanās paliek precēšanās, bet tu iemīli mani.»

Nazarku viņš sastapa pie Jamkas un, kopā ar draugu padzīrojis, aizgāja pie Duņaškas, un, nelikdamies zinis par viņas neuzticību, pārnakšņoja tur.

XIV

Tobrīd, kad Marjana ienāca pa vārtiem, Oļeņins tiešām staigāja pa pagalmu un dzirdēja, ka viņa teica: «Mītnieks, sātans, staigā.» Visu to vakaru viņš bija par vadījis kopā ar krusttēvu Jerošku uz sava jaunā dzī^vokļa lieveņa. Oļeņins bija licis iznest galdu, patvāri; vīnu, aizdegtu sveci un pie glāzes tējas uņ cigara klausījās, ko stāsta vecais virs, kas bija nosēdies viņam pie kājām uz kāpnītēm. Lai gan laiks bija rāms, svece tomēr nevienmērīgi kusa un liesma šaudījās uz visām pusēm, apgaismojot gan lieveņa balstus, gan galdu un traukus, gan veča apcirpto, balto galvu. Naktstauriņi lidinājās un, birdinādami no spārniem putekļus, sitās pa galdu, sitās glāzēs, lāgiem ielidoja sveces liesmā, lāgiem pazuda melnajā tumsā, ārpus apgaismotā loka. Oļeņins ar Jerošku divatā izdzēra piecas pudeles čichira. Vecais ik reizi, glāzes pieliedams, vienu sniedza Oleņinam, saskandināja un nepārtraukti runāja. Viņš stāstīja, kā senāk dzīvojuši kazaki, kāds bijis viņa tēvs Sirokijs, kas viens pats uz muguras stiepis mājās desmit pudus smagu meža kuili un, no galda nepieceldamies, varējis izdzert divus spaiņus čichira. Stāstīja par savām jaunām dienām un par savu aukli Girčiku, ar kuru mēra laikā no Terekas viņas puses dzinis šurp zirgus. Stāstīja par medībām, kad vienā rītā nošāvis divus briežus. Stāstīja par savu sirsniņu, kas naktīs skrējusi viņam pakaļ uz kordonu. Un tas viss tika stāstīts tik daiļrunīgi un gleznaini, ka Oļeņins nejuta, kā aizsteidzās laiks.

— Tā, lūk, kundziņ, — Jeroška teica, — negadījās tev mani redzēt manā zelta laiciņā, es tev visu būtu parādījis. Tagad Jeroška mieles lok, bet tad viņu daudzināja pa visu pulku. Kam staltākais zirgs, kam Gurdas zobens, pie kā var iet iedzert, ar ko var palīksmoties? Ko kalnos sūtīt chanu Achmetu nozūmēt? Tikai Jerošku. Kuru meitas mīlē? Viena atbilde — Jerošku. Tāpēc, ka biju īsts džigits. Plītnieks, zaglis biju, no kalniem zirgu barus dzinu šurp, dziedātājs biju..', viss man šķīrās. Mūsu dienās vairs nav tādu kazaku. Skatīties riebjas. Tik garus (Jeroška pacēla roku veselu aršinu virs lieveņa grīdas) āksta zābakus uzvelk, tajos vien spieģelējas, tik ir tā prieka. Vai arī pietempjas un pietempjas nevis kā cilvēks, bet kā nezin kas. Bet kas biju es? Es biju zagļu Jeroška; mani, nerunājot nemaz par staņicām, — pat kalnos pazina. Kunaki kņazi jāja šurp. Ar visiem biju kunaks: tatars ir tatars; armēnis ir armēnis; zaldāts ir zaldāts; oficieris ir oficieris. Man vienalga, ka tikai dzer. Viņi saka: tu nedrīksti pīties ar svešiniekiem — ar zaldātu nedzer, ar tataru neēd!

— Kas tā saka? — Oļeņins iejautājās.

— Mūsu sprediķotāji. Bet paklausies tataru mullu vai kadiju. Tie teic: «Jūs neticīgie, gjauri, kāpēc cūkas gaļu ēdat?» Tātad katrs savu likumu godā tur. Bet, manuprāt, viens un tas pats vien ir. Visu dievs radījis cilvēkam par prieku. Grēka nav. Kaut vai meža zvēru ņem. Zvērs mitinās gan tataru niedrājos, gan mūsējos. Kur ieklīst, tur tam mājas. Ko dievs devis, to arī ēd. Bet mūsējie teic, ka mēs tāpēc ellē karstas pannas laizīšot. Es domāju, ka tas viss ir viena acu apmānīšana, — viņš piebilda, brīdi klusējis.

— Kas ir acu apmānīšana? — Oļeņins vaicāja.

— Nu tas, ko sprediķotāji stāsta. Pie mums, Cervļonajā, kundziņ, bija kazaku palkavnieks, mans kunaks. Brašs vīrs bija, tāpat kā es, tāds pats. Cečenijā viņu nobendēja. Viņš, lūk, teica, ka sprediķotāji to visu paši no savas galvas izgudrojot. Nosprāgsi, viņš sacīja, zāle izaugs uz kapa, un tas arī būs viss. — Vecais iesmējās. — Trakulis bija!

— Cik tev gadu? — Oļeņins prasīja.

— Dievs to zina! Kādi septiņdesmit. Kad jums cariene valdīja, nekāds maziņais vairs nebiju. Paskaiti pats, — vai daudz sanāk? Savi septiņdesmit būs?

— Būs. Bet tu vēl esi dūšīgs vīrs.

— Nekas, paldies dievam, esmu vesels, visādi vesels; tikai sieva, ragana, samaitāja…

— Kā?

— Nu tā, samaitāja …

— Tātad, kad nomirsi, zāle izaugs? — Oļeņins atkārtoja.

Jeroška, kā redzams, negribēja skaidri izteikt savu domu. Viņš brīdi klusēja.

— Un ko tad tu cerēji? Dzer! — viņš iesaucās, smaidīdams un sniegdams vīnu.

xv

— Vadzi, par ko tad es stāstīju? — Jeroška turpināja, pūlēdamies atcerēties. — Jā, tāds vīrs es biju! Un arī mednieks esmu. Medīšanā man nav pretinieku visā pulkā. Es tev visādus kustoņus, visādus putnus atradīšu un paradīšu; kas un kur — visu zinu. Man i suņi ir, i divas bises ir, i tikli, i māneklis, i vanags — viss ir, paldies dievam! Ja esi īsts mednieks, ja neesi plātīzers, es tev visu parādīšu. Kas es par vīru esmu! Pēdas atradīšu, — es jau viņu pazīstu, meža zvēru, un zinu, kur viņam jāguļ un kur viņš nāks dzert vai vārtīties. Kokos iekārtoju sev vietiņu un naktī sēžu, vaktēju. Kāda jēga mājās tupēt! Cilvēks tikai apgrēkojas, pietempjas. Atnāk vēl bābieši, tarkš un plarkš; puikas kliedz; kas nelabs var piemesties. Pavisam kas cits, ja rītausmā izeju, izraugos vietiņu, pieliecu niedres, apsēžos un sēžu, dēlietis kā bilde, gaidu. Visu zinu, kas mežā notiek. Uz debesīm palūkojos — zvaigznītes staigā, vēroju pēc tām, skatos, vai daudz vēl laika. Paraugos apkārt — mežs šalc, gaidīt gaidu, nupat, nupat nobrīkšķēs, vepris nāks vārtīties. Klausos, kā tur jaunie ērgļi iečiepstas, vai gaiļi staņicā tiem atsauksies vai zosis? Ja zosis — pusnakts tātad vēl nav. Un to visu es zinu. Bet, ja plinte kur tālu nosprakst, domas uzviļņo. Prātoju: kas tur šāva? Kazaks, tāpat kā es, meža zvēru gaidījis; vai viņš tam trāpījis vai tikai savainojis, un nu šis, nabadziņš, plāj pa niedrēm, asinis šķiezdams, tāpat, veltīgi! Tas man nepatīk! Ai kā nepatīk! Kāpēc lopiņu sabendējis? Dumiķis! Dumiķis! Vai arī domāju: «Varbūt abreks kādu muļķa kazacēnu nokniebis.» Tas viss man pa galvu šaudās. Citreiz sēžu pie upes, skatos — straume nes šūpuli. Pavisam vesels, tikai mala nolauzta. Atkal domas atstaigā. Kam pieder tās aijas? Droši vien jūsu velni, zaldāti, spriežu, aulā iebrukuši, čečenietes apstrādājuši, bērniņu kāds velns nositis: paņēmis aiz kājām un pret mājas stūri. Vai tad tā nedara? Eh, nav cilvēkiem sirds! Tādas domas pārņēma, žēl kļuva. Prātoju: šūpuli pametuši un sievu aizdzinuši, māju nosvilinājuši, bet džigits paņēmis šauteni un devies uz mūsu pusi laupīt. Sēžu tikai un domāju. Bet, kad sadzirdu, ka biezoknim cauri laužas cūku bars, kaut kas manī sāk pukstēt. Mīliņās, nāciet tik klāt! Saodīs, klusībā domāju; sēžu, nekustinu ne pirkstu, bet sirds: tuk, tuk, tuk, tīri vai gaisā sviež. Šopavasar reiz pienāca maktīgs bars, tīri melns. «Tēvam, dēlam …» — jau gribēju šaut. Bet šī kā ierukšķas uz savējiem, uz sivēniem: «Nelaime, sak, bērniņi: cilvēks glūn,» — un krūmi vien nobrīkšķēja. Tā vien, tā vien likās, ka ar zobiem būtu viņu nokodis.

— Kā tad cūka sivēniem varēja pateikt, ka cilvēks glūn? — Oļeņins jautāja.

— Bet kā tad tu domāji? Domāji, viņš, kustonis, ir muļķis! Nē, viņš ir gudrāks nekā cilvēks, tas nekas, ka par cūku dēvē. Viņš zina visu. Apsver kaut vai šādu lietu: cilvēks ies pa pēdām, nepamanīs, bet, tiklīdz cūka uzdursies uz tavām pēdām, tūlīt nošņāksies un prom; tātad prāts viņai ir, ja tu savu smirdoņu nejūti, bet viņa saož. Arī tas vēl jāsaka: tu gribi viņu nogalēt, bet viņa vēlas pa mežu dzīva klaiņāt. Tev ir tāds likums, bet viņai šitāds. Viņa ir cūka, bet tomēr nav sliktāka par tevi; tāda pati dieva radība. Jā, jā! Dumiķis ir cilvēks, dumiķis, dumiķis ir cilvēks! — vecais vīrs vairākas reizes atkārtoja un, galvu nokāris, iegrima domās.

Arī Oļeņins iegrima domās un, nokāpis no lieveņa un salicis rokas aiz muguras, klusēdams sāka staigāt pa pagalmu.

Atģidies Jeroška pacēla galvu un neatlaidīgi lūkojās naktstauriņos, kas lidinājās ap nemierīgo sveces liesmu un krita tajā.

— Dumiķi, dumiķi! — viņš ierunājās. — Kur lido? Dumiķi! — Viņš paslējās augšā un ar resnajiem pirkstiem gaiņāja tauriņus projām.

— Sadegsi, muļķīt, lido šite, vietas gana, — viņš skubināja maigā balsī, cenzdamies ar resnajiem pirkstiem piesardzīgi satvert tauriņu aiz spārniem un palaist. — Pats skrien nelaimē, bet man tevis žēl.

Jeroška ilgi sēdēja, pļāpādams un iedzerdams no pudeles. Bet Oļeņins staigāja šurpu turpu pa pagalmu. Pēkšņi viņu pārsteidza čuksti aiz vārtiem. Neviļus aizturējis elpu, viņš sadzirda sievietes smieklus, vīrieša balsi un skūpsta skaņu. Tīšu prātu švīkstinādams kājas pa zāli, Oļeņins devās uz pagalma otru galu. Pēc laiciņa vārtiņi nočīkstēja. Kazaks melnā čerkeskā un ar baltu papachas virsu (tas bija Luka) aizsteidzās gar žogu, bet smuidra sieviete baltā lakatiņā pagāja garām Oļeņinam. «Ne man par tevi, ne tev par mani kāda daļa,» šķiet,

viņam sacīja Marjankas stingrā gaita. Oļeņins ar skatienu pavadīja meitu līdz saimnieku istabas lievenim, pat cauri logam manīja, kā viņa raisīja nost lakatiņu un apsēdās uz sola. Un pēkšņi ilgas, vientulības smeldze, neskaidras vēlēšanās un cerības, neskaidra skaudība — viņš pat nezināja, pret ko — pārņēma jaunā puiša sirdi.

Pēdējās ugunis apdzisa mājelēs. Pēdējās skaņas apklusa staņicā. Gan žogi, gan lopi, kas balsnēja pagalmos, gan māju jumti, gan staltās piramidalās apses — viss, šķiet, dusēja veselīgā, rāmā, darbā iemantotā miegā. Tikai skaļā, nemitīgā varžu kurkstēšana skanēja šurp no tālajām liekņām un skāra sasprindzināto dzirdi. Austrumos zvaigznes kļuva retākas un it kā izkusa topošajā gaismā. Bet virs galvas to saradās arvien vairāk un šķita iemirdzamies arvien dziļāk. Jeroška, atspiedis vaigu rokā, aizsnaudās. Pretējā sētā iedziedājās gailis. Bet Oļeņins vēl staigāja un staigāja, kaut ko domādams. Vairākbalsīgas dziesmas skaņas sasniedza viņa dzirdi. Oļeņins piegāja pie žoga un klausījās. Jaunas kazaku balsis locīja jautru dziesmu, un pāri visām skarbā spēkā cēlās viena jauna balss.

— Vai zini, kas tur dzied? — vecais sacīja pamodies. — Tas ir Lukaška, džigits. Cečenieti nokāvis; edz, kā priecājas. Un kālab priecājas? Dumiķis, dumiķis!

— Vai tu arī esi kādu cilvēku nogalinājis? — Oļeņins jautāja.

Vecais pēkšņi paslējās uz abiem elkoņiem un savu seju pievirzīja tuvu pie Oļeņina sejas.

— Velns! — Jeroška viņam uzbrēca. — Ko prasi? Runāt nevajag! Dvēseli pazudināt aplam liela nelaime, aplain liela! Ardievu, kaimiņ, diezgan esmu ēdis un dzēris, — viņš teica pieceldamies. — Rīt uz medībām nākt?

— Nāc.

— Pielūko, agri celies, ja nogulēsi — strāpe.

— Ka tikai pirms tevis nepieceļos, — Oļeņins atbildēja.

Vecais aizgāja. Dziesma apklusa. Ieskanējās soļi un jautras valodas. Pēc brīža atkal uzvilnīja dziesma, bet no tālienes, un skaļā Jeroškas balss pievienojās līdzšinējām balsīm. «Kādi cilvēki, kāda dzīve!» Oļeņins nodomāja, nopūtās un viens atgriezās istabā.

XVI

Krusstēvs Jeroška bija vientuļš, no uzskaites svītrots kazaks; viņa sieva pirms gadiem divdesmit bija pārkristījusies pareizticībā, aizbēgusi no Jeroškas un apprecējusies ar krievu feldfebeli; bērnu viņam nebija. Viņš nedižojās, stāstīdams, ka kādreiz bijis lielākais drosulis visā staņicā. Pulkā Jerošku visi pazina viņa senās pārgalvības dēļ. Ne viena vien čečenieša un krieva noslepkavošana gulēja uz viņa sirdsapziņas. Jeroška gan kalnos bija sirojis, gan no krieviem zadzis, gan cietumā divi lāgi sēdējis. Mūža lielākā daļa viņam aizritēja medībās mežā, kur viņš caurām dienām pārtika no maizes rikas un nedzēra neko citu kā ūdeni. Toties staņicā viņš plītēja no rīta līdz vakaram. Atgriezies no Oleņina, Jeroška uz pāris stundām aizmiga un, vēl tumsiņā pamodies, palika guļam gultā, un sāka prātot par cilvēku, kuru vakar bija iepazinis. Oļeņina vienkāršība viņām bija ļoti iepatikusies (vienkāršība tanī ziņā, ka junkurs viņam nežēloja vīna). Arī pats Oļeņins viņam patika. Jeroška brīnījās, kāpēc visi krievi ir vienkārši un bagāti un kāpēc viņi neko nezina, lai gan visi ir skoloti. Pats savā nodabā viņš pārsprieda šos jautājumus un arī to, ko varētu izlūgties no Oļeņina. Krusttēva Jeroškas māja bija diezgan liela un vēl pajauna, bet varēja redzēt, ka: sievietes tanī nav. Kazaki parasti ļoti rūpējas par tīribu, bet šeit viss kambaris bija piemēslots, un tanī valdīja liela jo liela nekārtība. Uz galda uzmests asiņains paltraks, trekna plāceņa pusklaipiņš un tam blakus noplūkts un pārplēsts kovārnis vanaga iebarošanai. Uz soliem mētājās poršņi, bise, kinžals, kulīte, slapjas drānas un lupatas. Kaktā toverī ar netīru, smirdošu ūdeni mirka otri poršņi; turpat stāvēja arī šautene un māneklis. Uz grīdas nomests tīkls, daži nošauti fazani, bet ap galdu, netīro grīdu knābādama, staigāja aiz kājas piesieta vis

tiņa. Nekurinātajā krāsnī bija iebāzta poda puse, pielieta ar pienainu šķidrumu. Krāsnsaugšā čiepstēja kukaiņu piekūns, kas centās norauties no auklas, un noplucis vanags rāmi tupēja uz krāsns malas, šķielēdams uz vistiņu un retumis paliekdams galvu no labās uz kreiso pusi. Pats krusttēvs Jeroška vienos kreklos zvilnēja augšpēdus īsā guļvietā, kas ierīkota starp sienu un krāsni, un, spēcīgās kājas sacēlis uz krāsns malas, ar strupu pirkstu lupināja kreves no pirkstiem, ko vanags saskrāpējis, jo putnu viņš nēsāja uz kailas rokas. Visā istabā un it īpaši paša vecā tuvumā gaiss bija piesātināts ar spēcīgu, taču ne netīkamu jauktu smaku, kas viņu visur pavadīja.

— Uidemci, krusttēv? (tas ir — vai mājās esi, krusttēv?) — viņš sadzirdēja aiz loga skanam skaudru balsi un tūlīt pazina, ka tā ir kaimiņa Lukaškas balss.

— Vide, uidel Mājās, nāc tik iekšā! — sauca vecais. Kaimiņ Marka, Luka Marka, kālab nāc pie krusttēva? Vai uz kordonu iedams?

Vanags satrūkās no saimnieka kliedziena un sita spārnus, raustīdamies saitē.

Vecais Lukašku mīlēja un no visas jaunās kazaku paaudzes nenicināja vienīgi viņu. Turklāt Lukaška un viņa māte, kā jau kaimiņi, bieži vien deva Jeroškam vīnu, kairnaku un citus mājas labumus, kādu vecajam pašam nebija. Krusttēvs Jeroška, kas allaž ar kaut ko bija aizrāvies, savas tieksmes vienmēr izskaidroja praktiski. «Kas par to? Pārtikuši cilvēki,» viņš pats sev teica. «Es viņiem dodu medījumus, vistiņas, un arī viņi neaizmirst krusttēvu: šad tad atnes pīrāgu un plāceņus.»

— Sveiks, Marka! Priecājos, ka ienāci, — vecais jautri iesaucās, aši nolaida basās kājas pār gultas malu, pielēca augšā, paspēra pāris soļus pa čīkstošo grīdu, paskatījās uz savām iešķībajām pēdām, un pēkšņi viņam tās šķita jocīgas: viņš iesmējās, uzsita vienreiz ar kailo papēdi uz grīdas, pēc tam vēlreiz un apsviedās apkārt. — Veikli, vai ne? — viņš jautāja, zibsnīdams ar mazajām ačelēm. Lukaška tikko manāmi pasmaidīja. — Vai uz kordonu? — vecais jautāja.

— Krusttēv, atnesu tev čichiru, ko kordonā tiku solījis.

! — Lai Jēzus Kristus tevi sargā, — vecais noteica, pacēla uz grīdas nomestās ūzas un svārkus, uzvilka tos, sajozās ar siksnu, no poda uzlēja uz rokām ūdeni, noslaucīja tās vecās biksēs, ar ķemmes galu sasukāja bārdu un nostājās Lukaškas priekšā. — Gatavs! — viņš sacīja.

Lukaška sameklēja kausiņu, izslaucīja, ielēja tajā vīnu un, apsēdies uz sola, pasniedza krusttēvam.

— Uz veselību! Tēvam, dēlam! — vecais sacīja, svinīgi saņemdams vīnu. — Lai tu iemantotu, ko vēlies, lai tu būtu dūšīgs un izpelnītos krustu!

Arī Lukaška, tādus pašus lūgšanas vārdus pieminēdams, iebaudīja vīnu un nolika kausiņu uz galda. Vecais piecēlās, atnesa kaltētu zivi, nometa uz sliekšņa, izdauzīja ar nūju, lai ēdamais būtu mīkstāks, un, ar rēpuļainajām rokām uzlicis to uz sava vienīgā zilā šķīvja, cēla galdā.

— Man ir viss, arī uzkožamais ir, paldies dievam, — viņš lepni sacīja. — Nu, ko dara Mosevs? — vecais jautāja.

Lukaška, acīm redzot vēlēdamies zināt Jeroškas domas, pastāstīja, ka urjadņiks viņam atņēmis šauteni.

— Par plinti netielējies, — vecais sacīja, — plinti nedosi, krustu nedabūsi.

— Ko tur, krusttēv! Jaunuļus jau neapbalvojot. Bet šautene bija varena, Krimas! Astoņdesmit celkavu vērta.

— Eh, nospļaujies! Ače, arī es reiz saķīvējos ar sotņiku: prasīja no manis zirgu. Dod, saka, zirgu, tiksi par chorunžiju. Nedevu un netiku arī.

— Ko tur, krusttēv! Are, man zirgs jāpērk, bet stāsta, aiz upes bez piecdesmit celkaviem nedabūšot. Māmiņa vīnu vēl nav pārdevusi.

— Eh! Mēs nezūdījāmies, — vecais sacīja, — kad krusttēvs Jeroška bija tavos gados, viņš nogajiešiem zirgus jau bariem zaga un pāri Terekai dzina. Gadījās, ka varenu rumaku par brandvīna stopu vai par tūbas apmetni atdevu.

— Kāpēc tik lēti atdevāt? — Lukaška ieprasījās.

— Dumiķis, dumiķis, Marka! — vecais nicīgi teica.

— Citādi nevar, tālab jau žagām, lai nesīkstuļolos. Bet jūs, kazi, i redzējuši neesat, kā zirgus aizdzen. Ko tu klusē?

— Ko tur lai saka, krusttēv! — Lukaška atteica.

— Redzams, neesam tādi viri.

— Dumiķis, dumiķis, Marka! Neesam tādi vīri! — vecais turpināja, mēdīdams jauno kazaku. — Tavos gados biju pavisam citāds kazaks.

— Kā citāds? — Lukaška prasīja.

Vecais nicinoši pašūpoja galvu.

— Krusttēvs Jeroška bija vienkāršs, neko nežēloja. Toties man bija kunaki visā Cečenijā. Atjāj pie manis kunaks, ar brandvīnu piedzirdu, iztopu, sev līdzās apguldu, pie viņa jādams, aizvedu dāvanu, peškešu. Are, kā ļaudis darās, nevis tā kā tagaditēs: puišiem tik ir tās lustes kā grauzt saulespuķu sēkliņas un spļaut čaumalas, — vecais nicīgi nobeidza un, seju vaigstot, rādīja, kā tagadējie kazaki grauž sēkliņas un spļauj Čaumalas.

— To es zinu, — Lukaška sacīja. — Tā tas ir!

— Ja gribi būt dūšīgs vīrs, tad esi džigits, nevis mužiks. Arī tas zirgu nopirks, naudiņu izgāzīs un zirgu dabūs.

Brīdi viņi klusēja.

— Jau tā ir garlaicīgi, krusttēv, staņicā vai kordonā; bet patrakot nav kur aizjāt. Visur bailīgi cilvēciņi. Are, kaut vai Nazars. Viņdien bijām aulā: chans Girejs aicināja uz Nogāju pēc zirgiem, neviens nejāja; ko viens varu iesākt?

— Bet krusttēvs? Domā, esmu prauls? Nē, neesmu prauls. Dod zirgu, tūdaļ jāšu uz Nogāju.

—, Nepļāpā niekus! — Luka teica. — Teic, ko darīt ar chanu Gireju? Saka, atved tikai zirgus līdz Terekai, dod man tur vai veselu duci, vietu atradīšu. Arī taču plikpieris, grūti ticēt.

— Chanam Girejam ticēt var, visa dzimta ir krietnu laužu; tēvs bija uzticams kunaks. Klausi tikai krusttēvu, jaunu tev nemācīšu: liec viņam apzvērēt, tad būs drošs; tomēr, ja kopā jāsi, allaž pistoli turi pa ķērienam.

Bet par visām lietām — kad zirgus sāksi dalīt. Reiz mani šitā viens čečenietis tikko nenogalēja: prasīju šim desmit celkavu par katru zirgu. Ticēt tici, tak bez plintes gulēt neej!

Lukaška vērīgi klausījās vecā vārdos.

— Paklau, krusttēv!… Stāsta, tev esot brīnumzālīte, — viņš piebilda, bridi klusējis.

— Brīnumzālītes nevaid, bet es tevi iemācīšu, lai notiek: puisis esi lādzīgs, vecu vīru neaizmirsti. Vai iemācīt?

— Iemāci, krusttēv!

— Bruņurupuci esi redzējis? Tas ir īsts velns, tas bruņurupucis.

— Protams, esmu redzējis.

— Sameklē viņa ligzdu un appin sētiņu visapkārt, lai iekšā netiek. Bruņurupucis atnāks, pagrozīsies un tūlītēs atpakaļ; sameklēs brīnumzāliti, atnesīs un sētiņu ar to izjauks. Āre, tu otrā rītā pasteidzies un vēro: kur izjaukts, tur ari brīnumzālīte guļ. Ņem un nes, kur gribi. Nebūs tev par šķērsli ne atslēgas, ne stieņi.

— Vai pats esi izmēģinājis, krusttēv?

— Mēģināt nemēģināju, bet labi ļaudis papauda. Tik man ir bijis buršanas kā «sveicināti» skaitīšana, zirgā kāpjot. Neviens nenošāva.

— Kas tā par «sveicināti», krusttēv?

— Vai tad tu nezini? Ir nu gan ļautiņi! Krusttēvam paprasi. Nu, klausies, skaiti man līdzi!

Sveicināti, kam Cianas saule mirgo..

Šeitan tavs ķēniņš.

Mēs sēdēsim zirgos.

Sofonijs lūgšanas skaita,

Cakarijs vaida,

Mandričes tētiņš

Cilvēku mūžam milē.

— Cilvēku mūžam mīlē, — vecais atkārtoja. — Iegaumēji? Nu, noskaiti!

Lukaška sāka smieties.

— Ko nu, krusttēv, vai nu tāpēc tevi nenošāva? Varbūt tāpat.

— Pārgudri esat kļuvuši. Visu iemācies un noskaiti! Ja nelīdzēs, tad neskādēs. Nodziedāsi «Mandriči», būsi glābts, — un arī vecais pats sāka smieties. — Bet tu, Luka, uz Nogāju nejāj, klausi!

— Kāpēc?

— Nav tie laiki, neesat jūs tie vīri, kazaki kļuvuši par nerriem. Edz, ari krievu cik daudz sadzīts! Notiesās. Patiešām, liecies mierā! Kur nu jums! Are, kā mēs ar Girčiku tolaik …

Un vecais gribēja sākt savus bezgalīgos stāstus. Bet Lukaška paskatījās logā.

— Pavisam gaišs, krusttēv, — viņš pārtrauca stāstītāju. — Jāiet, iegriezies kādreiz!

— Lai Jēzus Kristus tevi sargā, bet es iešu pie armijnieka: solījos uz medībām aizvest; liekas, lādzīgs dēlietis.

XVII

No Jeroškas Lukaška devās mājās. Viņam atgriežoties, valgā, rasainā migla kāpa gaisā un apņēma staņicu. Lopi nebija redzami, bet jau rosījās visās malās. Biežāk un aizrautīgāk sasaucās gaiļi. Gaiss pamazām kļuva dzidrs, un ļaudis jau cēlās. Piegājis gluži klāt, Lukaška ieraudzīja miglā savilgušo savas mājas žogu, istabas lieveni un atvērto klēti. Pagalmā miglā bija dzirdams, kā cirvis klaudz, malku cērtot. Lukaška iegāja istabā. Māte bija piecēlusies, stāvēja pie krāsns un meta tajā malku. Gultā vēl gulēja mazā māšele.

— Nu, Lukaška, vai izpriecājies? — māte klusu jautāja. — Kur biji visu nakti?

— Staņicā biju, — dēls negribīgi atbildēja, vilkdams laukā no pārvalka šauteni un to aplūkodams.

Māte pašūpoja galvu.

Lukaška uzbēra uz šautenes lēzeņa pulveri, sadabūja kulīti, izņēma dažas tukšas patronas un sāka pildīt lādiņus, rūpīgi aizbāzdams tos ar lupatiņā ietītu lodi. Ar zobiem izrāvis uz čerkeskas krūtīm sabāztās patronas un tās apskatījis, viņš nolika kulīti.

— Māmiņ, es tev teicu tarbas salāpit: vai salāpīji? — viņš jautāja.

— Kā tad citādi? Mēmā vakar vakarā kaut ko lāpīja. Vai jāiet jau uz kordonu? Nedabūju nemaz uz tevi paskatīties.

— Āre, tikai sakopšos un iešu, — Lukaška atbildēja, siedams ciet pulvera kulīti. — Kur tad mēmā? Vai ārā?

— Laikam malku skalda: Par tevi vien zūdījās. Nekad vairs viņu neredzēšu, tā vien saka. Šitā ar roku uz ģīmi rāda, noklakšķina un plaukstas pie sirds piespiež; sak, žēl. Varbūt iet un pasaukt? Par abreku visu saprata.

— Pasauc, — Lukaška atbildēja. — Tauki man tur bija, atnes šurp: zobens jāieziež.

Vecā sieva izgāja ārā, un pēc brīža pa čīkstošajām kāpnītēm istabā ienāca Lukaškas mēmā māsa. Viņa bija sešus gadus vecāka par brāli un būtu tam ārkārtīgi līdzīga, ja acīs nedurtos visiem kurlmēmajiem kopīgā trulā un ļoti mainīgā sejas izteiksme. Viņas apģērbs bija rupjš, nolāpīts krekls; kājas kailas un netīras; ap galvu apsiets vecs, zils lakats. Kakls, rokas un seja bija dzīslaini kā vīrietim. Gan pēc apģērba, gan pēc visa redzams, ka viņa pastāvīgi strādā smagus vīrieša darbus. Mēmā ienesa malkas klēpi un nometa to pie krāsns. Pēc tam Stjopa piegāja pie brāļa ar priecīgu smaidu, kas savilka grumbās viņas seju, pieskārās pie viņa pleca un ar rokām, ar vaibstiem un ar visu augumu sāka viņam ātri kaut ko stāstīt.

— Labi, labi! Malacis Stjopka! — brāliš atbildēja, mādams ar galvu. — Visu sagādājusi, salāpījusi, malacis! Še tev par to! — un, izvilcis no kabatas divus cepumus, iedeva viņai.

Mēmajai pietvīka seja, un aiz prieka viņa mežonīgi iedīcās. Cepumus paķērusi, viņa vēl žiglāk sāka žestikulēt, bieži rādīdama uz vienu pusi un ar resnu pirkstu vilkdama pa uzacīm un seju. Lukaška viņu saprata un tikai māja ar galvu, mazliet smaidīdams. Viņa teica, lai brālis cienājot ar gardumiem meitas, teica, ka meitas viņu mīlot un ka viena meita, Marjanka, skaistākā par visām, arī tā viņu mīlot. Marjanku viņa apzīmēja, ātri rādīdama uz viņas sētas pusi, uz savām uzacīm, seju, lūpas čāpstinādama un galvu kratīdama. «Mīl» viņa apzīmēja, spiezdama plaukstu pie krūts, skūpstīdama savu roku un it kā apkampdama kaut ko. Māte atgriezās istabā un, sapratusi, par ko mēmā runā, pasmaidīja un pagrozīja galvu. Mēmā viņai parādīja uzdāvinātos cepumus un atkal iedīcās aiz prieka.

— Uļitai viņdien teicu, ka sūtīšu preciniekus, — māte sacīja, — manus vārdus viņa uzņēma laipni.

Lukaška klusēdams paraudzījās mātē.

— Ko tur, māt! Vīns jāved. Zirgs vajadzīgs.

— Vedīšu, kad vaļa būs; mucas sakārtošu, — māte teica, kā redzams, nevēlēdamās, ka dēls jaucas saimniecības darīšanās. — Prom iedams, — vecā sacīja dēlam, — priekšnamā paņem kulīti. No citiem palienēju, tev kordonam pataupīju. Varbūt tarbās ielikt?

— Labi, labi, — Lukaška atteica. — Ja no pārupes atjāj chans Girejs, sūti viņu uz kordonu, jo tagad ilgi neatbrīvos. Man ar viņu darīšanas.

Luka sāka posties.

— Aizsūtīšu, Lukaška, aizsūtīšu! Laikam jau pie Jamkas visu laiku lustējāties? — vecā teica. — Tāpēc jau naktī, lopus apraudzīdama, dzirdēju, it kā tu kaut kur dziedātu.

Lukaška neatbildēja, izgāja priekšnamā, pārmeta pār plecu somas, uzsprauda svārkus, paņēma šauteni un apstājās uz sliekšņa.

— Sveika, māmiņ! — viņš teica mātei, aizkrampēdams aiz sevis vārtus. — Vīna enkuriņu atsūti ar Nazārku,; puišiem apsolīju; viņš pienāks.

— Lai Jēzus Kristus tevi sargā, Lukaša! Dievs ar tevi! Aizsūtīšu, no jaunās mucas aizsūtīšu, — māte atbildēja, pienākdama pie žoga. — Bet paklausies, — viņa piebilda, pārliekusies pār sētu.

Kazaks apstājās.

— Tu šite papriecājies, nu, paldies dievam! Kā lai jauns cilvēks nelīksmojas? Dievs, ārē, laimi devis. Tas ir labi. Bet tur nu gan, pielūko, dēliņ, tā vairs ne … Par visām lietām — priekšniekam izdabā, citādi nevar! Bet es i vīnu pārdošu, i naudu iekrāšu zirga pirkšanai un arī līgavu tev saderēšu.

— Labi, labi! — dēls atbildēja, pieri raukdams.

Mēmā iekliedzās, lai Luka paskatītos arī uz viņu. Parādīja uz galvu un uz roku, kas nozīmēja: skūta galva, čečenietis. Pēc tam uzacis savilkusi, rādīja, kā tēmē no šautenes, iesaucās un ātri sāka dziedāt, galvu šūpodama. Viņa teica, lai Lukaška nošaujot vēl vienu čečenieti.

Lukaška saprata, iesmējās un knašiem, viegliem soļiem, šauteni uz muguras zem apmetņa pieturēdams, pazuda biezajā miglā.

Vecā sieva klusēdama brīdi pastāvēja pie vārtiem, atgriezās istabā un tūlīt ķērās pie darba.

XVIII

Lukaška gāja uz kordonu, bet krusttēvs Jeroška tobrīd pasvilpa suņus un, pārkāpis pāri žogam, pa sakņu dārziem aizgāja līdz Oļeņina mītnei (medībās ejot, viņam netikās sastapties ar meitiešiem). Oļeņins vēl gulēja, un pat Vaņuša, pamodies, bet vēl neceldamies, raudzījās apkārt un gudroja — ir laiks vai nav laiks celties, kad krusttēvs Jeroška ar bisi plecos un pilnā mednieka godībā atvēra durvis.

— Rīkstes! — viņš kliedza ar savu sulīgo balsi.

— Trauksme! Cečenieši atdrāzušies! Ivan! Uzliec kungam patvāri! Bet tu slienies augšā! Veicīgi! — vecais sauca.

— Šitā pie mums dara, labais cilvēk! Āre, meitas arī jau staigā. Pa logu paveries, paveries, pēc ūdens iet, bet tu guli.

Oļeņins pamodās un pielēca no gultas. Tik ļoti spirgts, tik jautrs viņš kļuva, ieraugot veco vīru un dzirdot viņa balsi.

— Veiklāk! Veiklāk, Vaņuša! — viņš iesaucās.

— Un šitā tu ej uz medībām! Cilvēki brokasto, bet tu vēl guli. Ļam! Uz kurieni? — viņš uzkliedza sunim.

— Plinte taču kārtībā, vai ne? — vecais sauca, it kā istabā būtu vesels ļaužu pūlis.

— Vainīgs esmu, neliedzos!.», Vaņuša, pulveri! Prapjus! — Oļeņins mudināja.

— Strāpe! — vecais kliedza.

— Dju te vulevu? — Vaņuša jautāja smaidīdams.

— Tu neesi mūsējais, svešā mēlē tērgavo, velns? — vecais viņam uzkliedza, nodilušos zobus atņirgdams.

— Pirmajā reizītē tiek piedots, — Oļeņins jokoja, vilkdams kājās garos zābakus.

— Pirmajā reizītē tiek piedots, — Jeroška atbildēja, — ja otrreiz aizgulēsies, par strāpi liksi galdā spaini čichira. Tiklīdz diena iesils, brieži būs gabalā.

— Ja ari nebūtu gabalā, kustonis taču ir gudrāks nekā mēs, — Oļeņins teica, atkārtodams vakar vakarā dzirdētos veča vārdus, — to mēs nepievilsim.

— Tu nesmejies! Nošaun un tad runā. Nu, veicīgi! Āre, ari saimnieks nāk pie tevis, — Jeroška teica, skatīdamies caur logu. — Edz, kā sapucējies, jaunus svārkus uzvilcies, lai tu matītu, ka viņš ir oficieris. Ak tu ļautiņi, ļautiņi!

Patiešām, arī Vaņuša pavēstīja, ka saimnieks vēloties sastapt kungu.

— Laržan,2 — viņš dziļdomīgi teica, brīdinādams kungu par chorunžija apciemojuma nolūku. Tūlīt arī pats chorunžijs jaunā čerkeskā ar virsnieka uzplečiem uz kamiešiem, nospodrinātos zābakos — kazakiem tas ir retums — ar smaidu sejā, ļodzīgā gaitā ienāca istabā un apsveica ar ierašanos.

Chorunžijs Iļja Vasiļjevičs bija izglītots kazaks, dzīvojis ari Krievijā, skolotājs un galvenais — dižciltīgs. Viņš gribēja izlikties dižciltīgs, taču zem samākslotā un kroplā, ar izmanību, pašpārliecinātību un nejēdzīgu valodu apkrautā glaunuma varēja jaust to pašu krusttēvu Jerošku. Tas bija redzams gan pēc chorunžija iedegušās sejas, gan pēc rokām, gan pēc iesarkanā deguna. Oļeņins palūdza viņu piesēsties.

— Sveiks, cienītais Iļja Vasiļjevič! — Jeroška sacīja,

pieceldamies un, kā Oļeņinam šķita, ironiski zemu kla, nīdamies.

— Vesels, krusttēv! Tu jau te? — chorunžijs atteica,1 nevērīgi pamādams viņam ar galvu.

Chorunžijs bija gadus četrdesmit vecs vīrs ar sirmu, smailu bārdiņu, kalsens, slaids, glīts un ar visiem četrdesmit gadiem vēl ļoti spirgts. Atnācis pie Oļeņina, viņš acīm redzot baidījās, ka viņu nenotur par parastu kazaku, un gribēja uzreiz likt Oļeņinam just savu izcilību.

— Tas ir mūsu Ēģiptes Nimrods, — chorunžijs teica ar pašapmierinātu smaidu, vērsdamies pie Oļeņina un pamādams uz Jerošku. — Mednieks tā kunga priekšā. Mūsu staņicā pirmais uz visu ko. Vai jau labpatikās iepazīt?

Krusttēvs Jeroška, raudzīdamies uz savām mitros poršņos ieautām kājām, domīgi pagrozīja galvu, it kā brīnītos par chorunžija veiklību un prātu, un paklusām atkārtoja: «Ģipts Nimrods! Ko tik viņš neizgudro?»

— Uz medībām taisāmies iet, — Oļeņins sacīja.

— Tieši tā, — chorunžijs piebilda. — Bet man pie jums maza darīšana.

— Ko pavēlēsiet?

— Tā kā jūs esat dižciltīga persona, — chorunžijs iesāka, — un, cik es par sevi spēju saprast, tad ari man ir oficiera dienesta pakāpe, un tāpēc pakāpeniski vienmēr varēsim satraktēties tāpat kā visas dižciltīgas personas. (Viņš brīdi apklusa un smaidot palūkojās uz Jerošku un Oļeņinu.) Taču, ja jums būtu vēlēšanās ar manu piekrišanu, jebšu mana sieva ir dumjasieviete mūsu kārtā un pašreizējā laikā nevarēja pilnīgi saprast jūsu vārdus vakardienas datumā. Tāpēc mans dzīvoklis pulka adjutantam varēja iet bez staļļa par sešiem ceN kāviem, — bet par velti es kā dižciltīga persona vienmēr varu attālināt no sevis. Bet, tā kā jums ir vēlēšanās, tkf es pats, oficieru dienesta pakāpē būdams, varu par visu vienoties ar jums un kā šī novada iedzīvotājs, nevis tā kā pēc mūsu parašām, bet itin visur varu ievērot noteikumus …

— Smalki runā, — vecais nomurmināja.

Chorunžijs vēl ilgi turpināja tādā pašā garā. No visa

tā Oļeņins ar zināmu piepūli saprata, ka saimnieks grib dabūt par dzīvokli sešus sudraba rubļus mēnesī. Oļeņins labprāt bija ar mieru un piedāvāja viesim glāzi tējas. Chorunžijs atteicās.

— Pēc mūsu muļķīgās parašas, — viņš teica, — turam it kā par grēku dzert no pasaulīgas glāzes. Kaut gan pēc savas izglītības es varētu saprast, bet mana sieva cilvēciskā vājībā …

— Vai pavēlēsiet pasniegt tēju?

— Ja atļaujat, atnesīšu savu glāzi, īpašu, — chorunžijs atbildēja un izgāja uz lieveņa. — Glāzi padod! — viņš uzsauca.

Pēc brīža durvis pavērās un iedegusi, jauna roka iesārtā piedurknē pabāza glāzi. Chorunžijs piegāja, paņēma glāzi un sačukstējās ar savu meitu. Oļeņins ielēja chorunžijam tēju īpašā glāzē, Jeroškam pasaulīgā.

— Tomēr nevēlos jūs aizkavēt, — chorunžijs teica, beigdams dzert savu gauži karstās tējas glāzi. — Es kā tāds arīdzan ļoti labprāt zvejoju zivis un šeit esmu ieradies tikai pasērst it kā rekriacijā no amata. Arī man ir vēlēšanās izmēģināt laimi, vai arī man nekritīs Terekas balvas. Ceru, ka jūs arīdzan mani kādreiz apciemosiet, lai izdzertu tēva kausu pēc mūsu staņicas parašas, — viņš piebilda.

Chorunžijs atvadoties spieda Oļeņinam roku un izgāja. Posdamies junkurs vēl dzirdēja pavēlošos un prātīgos chorunžija Vārdus, kurš izrīkoja mājiniekus. Pēc brīža Oļeņins redzēja, kā chorunžijs līdz ceļiem atrotītās biksēs un nodriskātā bešmetā ar tīklu pār plecu aizgāja gar viņa logu.

— Blēdis, — krusttēvs Jeroška sacīja, beigdams dzert tēju no pasaulīgās glāzes. — Ko, vai tiešām tu tā i maksāsi viņam sešus celkavus? Vai tas kur dzirdēts? Staņicā labāko māju atdos par diviem celkaviem. Are, kāds maita! Es tev savējo par trim celkaviem izīrēšu!

— Nē, es tomēr palikšu šeit, — Oļeņins noteica.

— Seši celkavi! Redzams, nauda tev no gaisa birst. Ēeh! — vecais novaidējās. — Ivan, dod čichiru!

Uzkoduši un izdzēruši ceļa kājai degvīnu, Oļeņins ar veco ap astoto rīta stundu izgāja uz ielas.

Vārtos viņi uzskrēja virsū aizjūgtai arbai. Lidz acim aiztinusies ar baltu lakatu, ar bešmetu virs krekla, zābakos un ar garu vicu rokā Marjana vilka vēršus aiz resna valga, kas tiem bija apmests ap ragiem.

— Sirdspuķīti — vecais iesaucās, grasīdamies meitu it kā apkampt.

Marjanka atvēzējās ar stibu un jautri paraudzījās uz abiem ar savām skaistajām acīm.

Oļeņinam prāts kļuva vēl priecīgāks.

— Nu, ejam, ejam! — viņš skubināja, uzmezdams bisi plecā un juzdams, ka meita skatās uz viņu.

— Gi! Gi! — aiz viņiem noskanēja Marjanas balss, un tūlīt iečīkstējās vēršu vilktā arba.

Kamēr ceļš gāja gar staņicas otru pusi, pa ganībām, Jeroška runāja. Viņš nespēja aizmirst chorunžiju un nerimās viņu gānīt.

— Kāpēc tu uz viņu sirdies? — Oļeņins vaicāja.

— Skops! Tādi man nepatīk, — vecais atbildēja. — Nosprāgs, viss paliks. Kam krāj? Divas istabas uzcēlis. No brāļa otru dārzu attiesājis. Arī papīru būšanās oža viņam kā sunim! No citām staņicām pie šā brauc papīrus rakstīt. Kā uzraksta, tā arī uz mata iznāk. Akurāt iztaisa. Bet kam krāj? Tik ir kā viens puika un meita; izdos pie vīra, neviena nebūs.

— Laikam jau pūram krāj, — Oļeņins iebilda.

— Kādam pūram? Meitu tāpat ņem, meita kā bilde. Tāds velns, bagātam vēl grib izprecināt. Lielu brūtes naudu taisās noplēst. Šite ir tāds kazaks Luka, sābris man un rada gabals, dūšīgs puisis, tas, kurš čečenieli nošāva, sen jau cerējās, bet vecie nedod un nedod. Tad šis, tad tas, tad vēl kaut kas; meita esot par jaunu, aizbildinās. Bet es zinu, ko chorunžijs domā. Grib, lai lūdzas. Cik daudz kauna nupat piedzīvoja tā skuķa dēļ. Un tomēr Lukaškam izprecinās. Tāpēc, ka labākais kazaks visā staņicā, džigits, abreku nošāva, krustu dabūs.

— Bet ko tas varētu nozīmēt? Vakar, pa pagalmu staigādams, manīju, ka saimnieka skuķis ar vienu kazaku skūpstījās, — Oļeņins teica.

— Lielies, — vecais iesaucās apstādamies.

— Dieva vārds! — Oļeņins apzvērēja.

— Meitieši ir velni, — Jeroška domigi sacīja.

— Kāds tas kazaks izskatījās?

— Neredzēju, kāds izskatījās.

— Kāda bija papachas virsa? Balta?

— Jā.

— Un svārks sarkans? Puisis tavā augumā?

— Nē, lielāks.

— Tas pats ir, — Jeroška skaļi iesmējās. — Tas pats ir, mans Marka. Lukaška. Es viņu par Marku saukāju, joka pēc. Tas pats. Patīk! Tāds pats arī es biju, kaimiņ! Meitiešus nav ko taupīt! Reiz jaunās dienās mana sirsniņa ar māti, ar svaini vienā kambarī gulēja, bet es tomēr ielīdu. Logs viņiem bija augstu; māte īsta ragana, velns, traki nīda mani, — aizeju ar aukli (tas ir, draugu), par Girčiku sauca. Aizeju pie loga, uzrāpjos viņam uz pleca, logu paceļu un čamdu. Meita turpat uz sola gulēja. Reiz šitā viņu pamodināju. Šī kā iebļaujas! Mani nepazīst. «Kas tur?» Bet es runāt nedrīkstu. Māte arī jau sāk grozīties. Noņēmu cepuri un iegrūdu meitai ģīmī, šī tūliņ pazina pēc cepures uzšuves. Izlēca. Nekā man toreiz netrūka. Sanesa man i kaimaku, i vīnogas, visu ko, — piebilda Jeroška, kurš visu vērtēja praktiski.

— Neba jau viena vien bija. Tā tik bija dzīvīte.

— Nu, bet tagad?

— Iesim līdzi sunim, fazanu uzsēdināsim kokā, tad šaun!

— Tev vajadzētu ar Marjanku palakstoties!

— Skaties uz suņiem! Vakarā pastāstīšu, — vecais sacīja, pamādams uz savu mīluli Ļamu.

Viņi apklusa.

Runādamies nogājis kādus simt solus, Jeroška atkal apstājās un rādīja uz žagaru, kas gulēja šķērsām ceļam.

— Ko tu par to domā? — viņš teica. — Tu domā, tas tāpat? Nē. Tā stiba nelādzīgi gul.

— Kāpēc nelādzīgi?

Jeroška iesmējās.

— Neko tu nezini. Klausies, ko teikšu. Kad stiba šitā gul, tu tai pāri nekāp, apej vai nu apkārt, vai nosvied no ceļa un noskaiti: «Tēvam, dēlam un svētajam garam,» — un staiga vesels. Neko nepadarīs. Tā mani veci vīri mācīja.

— Kas par blēņām! — Oļeņins sacīja. — Pastāsti labāk par Marjanu. Vai viņa satiekas ar Lukašku?

— Tagad muti ciet, — vecais atkal čukstus pārtrauca sarunu, — tikai klausies. Iesim apkārt pa mežu.

Un Jeroška, nedzirdami soļodams savos poršņos, devās uz priekšu pa šauru taciņu, kas sniedzās iekšā biezā, drūmā un aizaugušā mežā. Lāgu lāgiem viebdamies viņš atskatījās uz Oļeņinu, kas nāca, lielajiem zābakiem švīkstot un brīkšķot un, neuzmanīgi bisi nesdams, vairākas reizes aizķēra ceļā saaugušo koku zarus.

— Neālējies, klusāk nāc, zaldāt! — dusmīgi čukstēdams, vecais uzsauca Oļeņinam.

Gaisā jau bija jūtams, ka saule uzlēkusi. Migla zuda, bet vēl sedza koku galotnes. Tie šķita drausmīgi gari. Ar katru soli apvidus mainījās. Kas likās esam koks, īstenībā bija krūms; niedrīte izskatījās pēc koka.

XIX

Migla kāpa gan augšup, pavērdama skatienam mitros niedru jumtus, gan sabiezēja par rasu, darīdama valgu ceļu un gar žogiem saaugušo zāli. Visās malās no skursteņiem vēlās laukā dūmi. Ļaudis devās ārā no staņicām — cits uz darbu, cits uz upi, cits uz kordonu. Mednieki gāja blakus pa mitro, smilgām aizaugušo ceļu. Suņi, astes vicinādami un uz saimnieku atskatīdamies, skrēja pa ceļa malām. Gaisā sijājās odu miriadi un mocīja medniekus, nosegdami viņu muguras, acis un rokas. Smaržoja pēc zāles un meža valgmes. Oļeņins atkal un atkal raudzījās atpakaļ uz arbu, kurā sēdēja Marjanka un ar rīksti skubināja vēršus.

Bija kluss. Staņicas trokšņi, kas visu laiku vēl bija dzirdami, tagad vairs nenonāca līdz medniekiem; tikai suņi skraidelēja pa dzeloņplūmju brikšņiem un retumis atsaucās putni. Oļeņins zināja, ka mežā klaiņāt ir bīstami, ka šajās vietās allaž slēpjas abreki. Viņš zināja arI to, ka gājējam mežā bise ir spēcīgs sargs. Ne jau bail bija Oļeņinam, bet viņš juta, ka citam viņa vietā varētu rasties bailes, un, sevišķi uzmanīgi vērodams miglaino, mitro biezokni, uztverdams retās, vārās skaņas, viņš žņaudza bisi un juta patīkamu un vēl neizjustu satraukumu. Krusttēvs Jeroška, iedams pa priekšu, apstājās pie katras peļķes, kur bija dubultas zvēra pēdas, un, uzmanīgi pētīdams, rādīja tās Oļeņinam. Viņš gandrīz nerunāja; tikai paretam un čukstus kaut ko aizrādīja. Ceļš, pa kuru viņi gāja, kādreiz bijis arbu iebraukts un sen jau aizaudzis ar zāli. Karagaču un platanu mežs abās pusēs bija tik biezs un aizaudzis, ka tam cauri neko nevarēja redzēt. Gandrīz ikviens koks nc augšas līdz zemei bija meža vīnogulāju apvīts; apakšā auga biezi, tumši dzeloņplūmju krūmi. Katrs brīvs plankumiņš bija aizaudzis ar kazenājiem un niedrēm ar pelēkām, līganām skarām. Vietām platas zvēru takas un šauras, tuneļiem līdzīgas fazanu taciņas nogriezās no ceļa meža biezoknī. Lopu neizmīdītā meža audzelības spēks ik uz soļa lika brīnīties Oļeņinam, kas neko līdzīgu vēl nebija redzējis. Mežs, briesmas, vecais Jeroška ar noslēpumaino čukstēšanu, Marjanka ar vīrišķīgo, stalto augumu un kalni — tas viss Oļeņinam šķita kā sapnis.

— Fazanu uzsēdināju kokā, — vecais čukstēja, raudzīdamies apkārt un pārmaukdams cepuri pāri sejai. — Aizsedz mūli: fazans, — viņš dusmīgi pamāja uz Oļeņina pusi un līda tālāk, gandrīz uz visām četrām, — cilvēka mūli viņš necieš.

Oļeņins nāca vēl nopakaļ, kad vecais apstājās un sāka vērot „koku. Gailis uztorkšķināja no koka sunim, kas rēja putnu, un Oļeņins ieraudzīja fazanu. Bet tobrīd kā lielgabala grāviens nodārdēja Jeroškas varenās bises šāviens, un gailis, spalvām pajūkot, uzspurdza un tūlīt nogāzās zemē. Iedams pie Jeroškas, Oļeņins izcēla otru putnu. Viņš norāva bisi, tēmēja un izšāva. Fazans līdzīgi bultai uzdrāzās gaisā un tad kā akmens, zaros ķerdamies, iekrita biezoknī.

— Malacis! — priecīgi iesaucās Jeroška, kurš lidojošu putnu neprata šaut.

Paņēmuši fazanus, viņi devās tālāk. Oļeņins, gājiena un uzslavas satraukts, atkal un atkal uzrunāja Jerošku.

— Pag, iesim še, — vecais viņu pārtrauca, — vakar te manīju brieža pēdas.

Iegriezušies biezoknī un nogājuši kādus trīssimt soļus, viņi izkļuva ar niedrēm aizaugušā un vietām pieplūdušā lāmā. Oļeņins visu laiku palika vecajam medniekam iepakaļ, un krusttēvs Jeroška kādus divdesmit soļus viņam priekšā noliecās pie zemes, zīmīgi mādams ar galvu un mezdams ar roku. Aizspraucies līdz viņam, Oļeņins ieraudzīja cilvēka kājas iespiestu pēdu, ko viņam rādīja vecais.

— Vai redzi?

— Redzu. Kas tur sevišķs? — Oļeņins teica, pūlēdamies runāt cik iespējams mierīgāk. — Cilvēka pēdas.

Neviļus galvā pavīdēja doma par Kupera Teku zinātāju un par abrekiem, bet, vērodams, cik noslēpumaini gāja Jeroška, viņš neuzdrošinājās jautāt un nesaprata, vai šo noslēpumainību radījušas briesmas vai medības.

— Nē, tās jau ir manas pēdas, — vecais atbildēja un norādīja uz zāli, zem kuras bija redzamas tikko manāmas zvēra pēdas.

Jeroška devās tālāk. Oļeņins turējās līdzi. Nogājuši soļus divdesmit un laizdamies lejup, viņi iekļuva biezoknī pie varen kuplas bumbieres, zem kuras zeme bija melna un šur tur redzami svaigi dzīvnieku mēsli.

Vīnogulāju apvītais laukumiņš līdzinājās apaugušai, mājīgai lapenei, tumšai un dzestrai.

— No rīta te ir bijis, — vecais nopūzdamies sacīja, — re, kā mīņa apsvīdusi, svaiga.

Pēkšņi briesmīgs brīkšķis atskanēja mežā, soļus desmit no viņiem. Abi sarāvās un sakampa bises, taču redzams nebija nekas; dzirdēja tikai zarus lūstam. Uz mirkli atšalca vienmērīga, strauja auļu dipoņa, brīkšķi izvērtās dunoņā, kas arvien tālāk un tālāk, plašāk un plašāk izplūda pa kluso mežu. Oļeņina sirdī kaut kas it kā pārtrūka. Viņš velti urbās ar skatieniem zaļajā biezoknī un beidzot atskatījās uz veco vīru. Krusttēvs Jeroška, piespiedis bisi pie krūtīm, stāvēja nekustēdamies; cepure viņam bija atgrūsta uz pakauša, acīs kvēloja neparasts spožums, un pavērtā mute, kurā nikni rēgojās nodiluši, dzelteni zobi, bija sastingusi tāpat vaļā.

— Staltradzis, — viņš noteica un, izmisumā nosviedis zemē bisi, sāka plēst savu sirmo bārdu. — Te viņš stāvējis! No takas puses vajadzēja nākt! Dumiķis! Dumiķis! — Un viņš atkal nikni grāba sev bārdā. — Dumiķis! Cūka! — Jeroška gānījās un sāpīgi plēsa bārdu. Pāri kokiem, miglā, šķiet, kaut kas aizlidoja; arvien tālāk un tālāk, plašāk un plašāk vēlās iztraucētā brieža auļu dunoņa …

Jau krēslā Oļeņins kopā ar Jerošku atgriezās mājās noguris, izsalcis, bet spēka pilns. Pusdienas bija gatavas. Viņi paēda, iedzēra. Oļeņinam kļuva silti un jautri, un viņš izgāja uz lieveņa. Atkal rieta pusē slējās gaisos kalni. Atkal vecais Jeroška teica savus nebeidzamos stāstus par medībām, par abrekiem, par sirsniņām, par bezbēdīgo, trakulīgo kazaku dzīvi. Atkal skaistule Marjana ienāca pagalmā, izgāja no tā un gāja tam pāri. Cauri kreklam bija manāms skaistules spēcīgais, jaunavīgais augums.

XX

Nākamajā dienā Oļeņins viens pats bez Jeroškas gāja uz to vietu, kur viņi izcēla briedi. Lai nebūtu jāmet līkums uz vārtiem, Oļeņins, tāpat kā to mēdza darīt visi staņicas iemītnieki, izlīda cauri dzelkšņu žogam. Oļeņins vēl nepaspēja izraut ērkšķus, kas tam bija ieķērušies čerkeskā, kad viņa suns, kurš skrēja pa priekšu, jau izcēla divus fazanus. Tikko Oļeņins iegāja dzeloņplūmju audzē, tūlīt ik uz 'soja sāka celties putni. (Vecais vakar viņam šo vietu netika rādījis, lai pataupītu medībām ar mānekli.) Oļeņins ar divpadsmit šāvieniem nogāza piecus fazanus un, pa dzeloņplūmēm putnus meklēdams, tik ļoti nomocījās, ka sviedri plūda aumaļām. Viņš atsauca atpakaļ suni, nolaida bises gaiļus, sabāza virs skrotīm lodes un, ar čerkeskas piedurknēm odus gaiņādams, klusītiņām devās uz vakarējo vietu. Taču suns, kas pat uz ceļa sa oda pēdas, nebija valdāms; Oļeņins nošāva vēl divus

fazanus un, ar tiem aizkavējies, tikai ap pašu pusdienas laiku noģida, ka ieradies turpat, kur vakar.

Diena bija ļoti skaidra, klusa un karsta. Pat mežā bija izgaisis rīta svaigums, un odu miriadi kā ar plēvi klāja seju, muguru un rokas. Suns vairs neizskatījās melns, bet palss: visa mugura tam bija odu apsēsta. Arī čerkeska, kurai cauri tie dūra savus dzeloņus, kļuva palsa. Oļeņins jau gribēja bēgt no odiem; viņam jau šķita, ka vasarā staņicā nav kur tverties. Viņš jau griezās uz mājām, bet, atcerējies, ka cilvēki taču šeit dzīvo, nolēma izturēt un ļāva, lai odi dara, ko grib. Un dīvaini — ap pusdienas laiku viņam šī mocība kļuva pat tīkama. Viņam pat šķita, ja nebūtu šā odu mākoņa, kas ielenca viņu no visām pusēm, nebūtu šās odu javas, ko roka izzieda pa sviedraino seju, un šās nemierīgās kniešanas pa visu miesu, tad šejienes mežs vairs neliktos ne tik īpatnējs, ne arī tik jauks. Knišļu miriadi tik labi piederējās šai mežonīgajai, aplam krāšņajai augu valstij, šiem neskaitāmajiem zvēriem un putniem, kas piepildīja mežu, šai tumšajai lapotnei, šim smaržīgajam, karstajam gaisam, šīm tērcītēm, pilnām ar duļķainu ūdeni, kurš visur sūcās no Terekas un urdzēja kaut kur zem nokarenām lapām, ka viņam kļuva patīkams tieši tas, kas agrāk bija šķitis šausmīgs un neciešams. Apstaigājis vietu, kur vakar tika izcelts briedis, un neko neatradis,, viņš sadomāja atpūsties. Saule zvīļoja tieši virs meža im nemitīgi, taisni no augšas cepināja muguru un galvu, tiklīdz viņš iznāca klajumiņā vai uz ceļa. Septiņi smagi fazani sāpīgi vilka jostu uz leju. Oļeņins sameklēja vakarējās brieža pēdas, ielīda zem krūma biezoknī, tieši tur, kur bija gulējis briedis, un nolikās blakus tā mīņai. Viņš apskatīja zaļo lapotni, apskatīja sviedraino vietu, vakardienas izkārnījumus, brieža ceļgalu nospiedumus, izkārpīto melnzemes piku un savas vakarējās pēdas. Oļeņinam bija vēsi, labi; ne par ko viņš nedomāja, neko nevēlējās. Un pēkšņi viņam uzšalca tik dīvainas, nezin kāpēc radušās laimes un mīlestības jūtas pret visu, ka viņš pēc sena bērnu dienu paraduma sāka mest krustus un kaut kam pateikties. Ar sevišķu skaidrību viņam iešāvās prātā, ka, lūk, es, Dmitrijs Oļeņins, no visiem tik atšķirīga būtne, tagad guļu viens pats dievs zin kur, vietā, kur mitis briedis, vecs, skaists briedis, kas varbūt nekad nav redzējis cilvēka, tādā vietā, kur nekad neviens cilvēks nav sēdējis un šādas domas domājis. «Sēžu, bet visapkārt man ir jauni un veci koki, un viens no tiem apvīts meža vīnogulāja stīgām; netālu no manis kašājas fazani, gaiņādami cits citu, un varbūt jauš savus nobendētos brāļus.» Viņš pataustīja nošautos fazanus, apskatīja tos un silto, asiņaino roku noslaucīja čerkeskā. «Varbūt arī šakaļi saož un ar īgniem purniem lavās uz otru pusi; ap mani sijājas un sīc odi, šaudīdamies starp lapām, kas viņiem šķiet milzīgas salas, viens, divi, trīs, četri, simts, tūkstotis, miljons odu, un tie visi sīc ap mani kaut ko un kaut kā dēļ, un katrs no viņiem ir tāds pats no visiem atšķirīgs Dmitrijs Oļeņins kā es.» Viņš skaidri izfantazēja, ko domā un sīc odi. «Šurp, šurp, zēni! Lūk, šo var sūkt!» tie sīc un krīt viņam virsū. Un Oļeņinam kļuva skaidrs, ka viņš nepavisam nav krievu muižnieks, Maskavas muižnieku biedrības biedrs, rads un draugs tam un tam un tādam un tādam, bet tikai tāds pats ods vai tāds pats fazans vai briedis kā tie, kas tagad mīt viņam visapkārt. «Tāpat kā viņi, kā krusttēvs Jeroška, padzīvošu un nomiršu. Jeroška saka taisnību: «Tikai zāle uzaugs.»»

«Bet kas par to, ka zāle uzaugs?» viņš domāja tālāk. «Tomēr vajag dzīvot, vajag būt laimīgam; tāpēc, ka es vēlos tikai vienu — laimi. Vienalga, kas es būtu: tāds pats meža zvērs kā visi, virs kuru pīšļiem uzaugs zāle, un vairāk nekas vai arī ietvars, kurā guldīta daļa no vienīgās dievības, tomēr vajag dzīvot cik vien iespējams krietni. Kā tad jādzīvo, lai cilvēks būtu laimīgs, un kāpēc nebiju laimīgs senāk?» Viņš atcerējās savu agrāko dzīvi un pats sev sāka riebties. Pats sev viņš šķita ļoti prasīgs egoists, lai gan īstenībā sev pašam viņam nekas nebija vajadzīgs. Arvien vēl viņš raudzījās apkārt uz gaismas pielieto lapotni, uz rietošo sauli un skaidro debesi un arvien vēl jutās tikpat laimīgs kā nupat. «Kāpēc esmu laimīgs un kālab esmu dzīvojis līdz šim?» viņš domāja. «Cik prasīgs biju savā labā, cik daudz gudroju un neko cītu neiemantoju kā kaunu un postu! Bet , man taču nekā nevajag, lai es justos laimīgs!» Un pēkšņi viņam it kā atspīdēja jauna gaisma. «Laime,» viņš pats sev teica, «laime ir dzīvot citu labā. Tas ir skaidrs. Cilvēkā mīt iedzimta vajadzība pēc laimes; tātad tā ir likumīga. Apmierinot to egoistiski, tas ir, meklējot sev bagātību, slavu, dzīves ērtības, mīlestību, var gadīties, ka apstākļi iegrozās tā, ka šīs vēlēšanās apmierināt nebūs iespējams. Tātad šīs vēlēšanās ir nelikumīgas, nevis vajadzība pēc laimes ir nelikumīga. Kādas vēlēšanās vienmēr var apmierināt neatkarīgi no ārējiem apstākļiem? Kādas? Mīlestību, pašaizliedzību!» Viņš kļuva tik priecīgs un satraukts, atklājis šo, kā viņam šķita, jauno patiesību, ka pielēca kājās un tūlīt sāka domāt, kuram visdrīzāk varētu sevi uzupurēt, kuram darīt labu, kuru mīlēt. «Pašam taču nav vajadzīgs nekas,» viņš domāja tālāk, «kāpēc tad nedzīvot citu labā?» Viņš paņēma bisi un, nolēmis drīzāk atgriezties mājās, lai visu iecerēto apdomātu un rastu izdevību darīt labu, iznāca no biezokņa. Izkļuvis klajumiņā, viņš atskatījās: saule vairs nebija redzama, koku galotņu ēnā gaiss bija dzestrāks, apvidus šķita pavisam svešs un citāds nekā staņicas tuvumā. Viss pēkšņi bija pārvērties — gan laiks, gari mežs; debess tinās mākoņos, vējš šņāca koku galotnēs, visapkārt tikai niedres un veci, vētras izlauzīti koki» Viņš sāka saukt suni, kas bija aizskrējis, dzīdams pēdas, un viņa paša balss tam vientuļi atsaucās. Pēkšņi Oļeņinam kļuva ļoti baigi. Viņu pārņēma drausmas. Prātā iešāvās abreki, slepkavības, par kurām bija dzirdēts, un viņš gaidīja: nupat, nupat no šā krūma izlēks čečenietis, un man būs jāaizstāv sava dzīvība, jāmirst vai gļēvi jāmūk. Viņš iedomājās gan par dievu, gan par viņpasaules dzīvi tā, kā sen par to nebija iedomājies. Bet apkārt bija tā pati drūmā, bargā un mežonīgā daba. «Vai ir vērts dzīvot tikai sev,» Oļeņins domāja, «ja kuru katru brīdi cilvēks var nomirt, nomirt, neizdarījis neko labu, nomirt tā, ka neviens par tavu nāvi neko neuzzina?» Viņš devās tanī virzienā, kur cerēja atrast staņicu. Par medībām Oļeņins vairs nedomāja, viņš jutās drausmīgi noguris un sevišķi uzmanīgi, gandrīz ar šausmām vēroja katru krūmu un koku, ik brīdi gaidīdams noslēdzamies savu mūžu. Labu laiku maldījies, Oļeņins izkļuva pie tērces, pa kuru no Terekas sūcās smilšains, salts ūdens, un, lai nebūtu vairs jāklaiņā, nolēma iet gar straumīti. Viņš gāja, pats nezinādams, kurp tērce viņu aizvedīs. Pēkšņi aiz muguras iebrikšķējās niedres. Oļeņins sarāvās un sažņaudza bisi. Bet tūdaļ pats no sevis nokaunējās: pārgurušais suns, smagi elsdams, metās dzestrajā tērces ūdenī un sāka to lakt.

Oļeņins padzērās reizē ar suni un devās tam nopakaļ, cerēdams, ka dzīvnieks izvedīs viņu uz staņicu. Kaut gan tagad tepat tuvumā skraidīja suns, apkārtnē viss viņam šķita vēl drūmāks. Mežs satumsa, veco, aplauzīto koku galotnēs vējš šņāca arvien dobjāk un dobjāk. Dīvaini, lieli putni klaigādami riņķoja ap ligzdām, kas atradās šajos kokos. Augu valsts kļuva nabadzīgāka, biežāk gadījās čukstīgi niedrāji un kailas, smilšainas, zvēru nopēdotās lāmas. Vēja šņākšanai pievienojās vēl kāda cita drūma, vienmuļa šņākoņa. Sirds sadrūma. Oļeņins pataustīja sev aiz muguras fazanus un viena vairs neatrada. Tas bija notrūcis un pazudis, aiz jostas kuļājās tikai asiņainais putna kakls un galva. Kļuva tik baigi kā vēl nekad. Oļeņins sāka lūgt dievu un baidījās tikai no tā, ka nomirs, neizdarījis neko krietnu, labu; bet viņam tik ļoti gribējās dzīvot, dzīvot, lai veiktu kaut ko pašaizliedzīgu un varonīgu.

XXI

Pēkšņi viņa sirdi skāra it kā saules stars. Oļeņins sadzirdēja krievu valodas skaņas, sadzirdēja strauji un vienmērīgi'plūstam Tereku, un pēc pāris soļiem viņa priekšā pavērās slīdošā, brūnā upes virsma ar valgu, rudu smilti krastos un sēkļos, tālā stepe, kordona tornis pār ūdens limeni, apseglots zirgs, kas sapīts staigāja pa dzeloņplūmju krūmiem, un kalni. Sarkana saule uz mirkli pavīdēja aiz mākoņa un ar pēdējiem stariem jautri aizzvīļoja pa upi, pāri niedrēm, pāri tornim un pulciņā sanākušiem kazakiem, kuru vidū Lukaška ar savu brašo augumu gluži neviļus pievērsa Oļeņina uzmanību.

Oļeņins bez kāda redzama iemesla atkal ļutās pilnīgi laimīgs. Viņš bija nokļuvis pie Terekas, Nižņeprotockas postenī iepretim mierīgajam aulam, kas atradās viņā pusē. Oļeņins sasveicinājās ar kazakiem un, vēl nerazdams iegansta darīt kādam labu, iegāja mājiņā. Arī tur šāda izdevība negadījās. Kazaki viņu saņēma vēsi. Viņš aizpīpēja papirosu. Kazaki par Oļeņinu nelikās neko daudz zinis, pirmkārt, tāpēc, ka viņš pīpēja papirosu, otrkārt, tāpēc, ka viņiem tovakar bija cita izklaidēšanās. Kopā ar izlūku no kalniem bija ieradušies nemierīgie čečenieši, nošautā abreka radinieki, izpirkt līķi. No staņicas gaidīja kazaku priekšniecību. Nošautā brālis, slaids, stalts vīrs ar apcirptu un sarkani nokrāsotu bārdu, lai gan bija tērpies pavisam nodriskātā čerkeskā un papachā, izturējās mierīgi un diženi kā valdnieks. Pēc sejas viņš bija ļoti līdzīgs nošautajam abrekam. Nevienu viņš nepagodināja ar skatienu, ne reizi neparaudzījās uz nošauto un, ēnā notupies, tikai spļāva, pīpīti kūpinādams, un retumis izgrūda dažas pavēlošas, ķērkstošas skaņas, ko godbijīgi uzklausīja viņa pavadonis. Bija redzams, ka nošautā brālis ir džigits, kas ne vienreiz vien jau ticies ar krieviem pavisam citādos apstākļos, un ka tagad krievu postenī nekas viņu ne vien nepārsteidz, bet arī nepavisam neinteresē. Tikko Oļeņins piegāja pie miroņa un sāka skatīties uz to, kalnietis, ar rāmu nicināšanu pavēries Oļeņina pierē, aprauti un nīgri kaut ko pateica. Izlūks tūliņ pat apsedza nošautā ģīmi ar čerkesku. Oļeņinu pārsteidza džigita sejas valdonīgā un bargā izteiksme; viņš jau ierunājās, vaicādams kalnietim, no kāda aula viņš ir, bet čečenietis pārlaida junkuram paviršu skatienu, nicinoši nospļāvās un novērsās.' Oļeņins tik ļoti izbrīnījās, ka čečenietis par viņu neinteresējas, ka šo vienaldzību izskaidroja tikai ar kalnieša muļķību vai valodas neprašanu. Oļeņins griezās pie čečeniešu biedra. Biedrs, izlūks un tulks, bija tikpat noskrandis, taču melniem, nevis rudiem matiem, varen kustīgs, ar baltiem jo baltiem zobiem un spožām, melnām acīm. Izlūks labprāt ielaidās valodās un palūdza papirosu.

— Viņi bija pieci brāļi, — izlūks stāstīja savā kroplajā, trūcīgajā krievu valodā, — šis ir jau trešais, ko krievi nokauj, palikuši tikai divi; viņš ir džigits, ļoti džigits, — izlūks turpināja, rādīdams uz čečenieti. — Kad nošāvuši chanu Achmedu (tā sauca kritušo abreku), viņa brālis tanī pusē niedrēs glūnējis; viņš redzējis visu: kā līķi laivā cēluši un kā krastā aizveduši. Līdz naktij skatījies; gribējis veco nošaut, bet citi neļāvuši.

Pie runātājiem pienāca Lukaška un nosēdās līdzās.

— No kāda aula? — viņš vaicāja.

— Tur, tajos kalnos, — izlūks atbildēja, rādidams pāri Terekai uz zilganu, miglas pilnu aizu. — Sujuksu zini? Būs verstis desmit aiz tā.

— Sujuksu aulā chanu Gireju pazīsti? — Lukaška prasīja, acīm redzot lepodamies ar šo pazišanos. — Mans kunaks.

— Mans kaimiņš, — izlūks atteica.

— Malacis! — un Lukaška, kā redzams, ļoti ieinteresēts, sāka tatariski runāt ar tulku.

Drīz atjāja sotņiks un staņicas vecākais ar divi kazaki lielu svitu. Sotņiks, no jaunajiem kazaku virsniekiem, sasveicinājās, taču viņam neviens nesauca pretim: «Vēlam veselību, jūsu labdzimtība,» — kā tas parasts armijā, tikai daži atbildēja paklanīdamies. Citi, arī Lukaška, piecēlās un nostājās, rokas gar sāniem izstiepuši. Urjadņiks ziņoja, ka postenī viss esot labā kārtībā. Oļeņinam tas likās smieklīgi; šķita, it kā šie kazaki spēlētu zaldātiņus. Bet oficialitati drīz vien aizstāja vienkārša izturēšanās, arī sotņiks, kas bija tāds pats veikls kazaks kā citi, sāka ar tulku raiti runāties tataru valodā. Uzrakstīja kādu papīru, iedeva izlūkam, saņēma no viņa naudu un pievērsās līķim.

— Kurš no jums ir Luka Gavrilovs? — sotņiks jautāja. Lukaška noņēma cepuri un piegāja pie priekšnieka.

— Par tevi nosūtīju raportu pulka komandierim. Kas iznāks, nezinu; uzrakstīju, lai piešķir krustu, urjadņikos vēl par agru. Lasīt, rakstīt proti?

— Nebūt ne.

— Varen brašs puisis esi! — sotņiks sacīja, joprojām tēlodams priekšniecību. — Liec cepuri galvā! No kuriem Gavriloviem viņš ir? No Širokija, vai?

— Brāļadēls, — urjadņiks paskaidroja.

— Zinu, zinu. Nu, pieķeriet, palīdziet viņiem, — viņš griezās pie kazakiem.

Lukaškas seja laistīt laistījās priekā un šķita skaistāka nekā parasti. Atgājis no urjadņika un uzlicis galvā cepuri, viņš atkal piesēdās pie Oļeņina.

Kad līķis bija ienests laivā, uz krastu devās arī nošautā čečenieša brālis. Kazaki gluži neviļus pašķīrās, griezdami viņam ceļu. Ar spēcīgu kājas grūdienu čečenietis atstūmās no krasta un ielēca laivā. Te viņš pirmo reizi, kā Oļeņins ievēroja, pārlaida ašu skatienu kazakiem un atkal strupi kaut ko iejautājās biedram. Tas atbildēja un pamāja uz Lukaškas pusi. Cečenietis palūkojās viņā un, lēni novērsies, sāka raudzīties uz pretējo krastu. Nevis naids, bet salta nicināšana izpaudās šai skatienā. Viņš teica vēl kaut ko.

— Ko viņš sacīja? — Oļeņins jautāja kustīgajam tulkam.

— Tavs mūsus šaun, mūs jūsus bendē. Viss viena hurdamurda, — izlūks teica, kā redzams, mānīdamies, iesmējās, atņirdzis baltos zobus, un arī ielēca laivā.

Nošautā brālis sēdēja nekustēdamies un neatlaidīgi raudzījās uz viņējo krastu. Viņš tik ļoti nīda un nicināja savus ienaidniekus, ka šeit viņam nebija pat nekā interesanta. Izlūks, stāvēdams laivas galā, un vilkdams airi te vienā, te otrā pusē, veikli stūrēja un runāja bez mitas. Ieslīpi šķērsodama straumi, laiva saruka arvien mazāka un mazāka, balsis atlidoja vairs tikko dzirdamas, un, beidzot, kazaku acu priekšā kalnieši piestāja pie pretējā krasta, kur gaidīja viņu zirgi. Tur viņi iznesa līķi un, kaut gan zirgs rāvās sāņus, nolika kritušo pāri segliem, kāpa zirgos un soļos devās pa ceļu garām aulam, no kura bija iznācis ļaužu bars viņus pavērot. Bet kazaki šajā pusē bija ārkārtīgi apmierināti un jautri. Visās malās skanēja smiekli un asprātības. Sotņiks ar staņicas vecāko iegāja kleķa mājelē iedzert. Lukaška ar līksmu seju, kurai velti pūlējās piešķirt cienīgu izteiksmi, sēdēja līdzās Oļeņinam un, atbalstījis elkoņus pret ceļiem, drāza nūjiņu.

— Kāpēc jūs pīpējat? — viņš vaicāja it kā ar ziņkāri.

— Vai tas ir labi?

Kā redzams, viņš to teica tikai tāpēc, ka bija papamanījis Oļeņinu jūtamies kazaku vidū neveikli un vientuļi.

— Tāpat vien, pieradis esmu, — Oļeņins atbildēja,

— un kas tad bija?

— Hm! Ja mūsējais kāds sāktu pīpēt, posts un bēdas! Re, kalni taču nav tālu, — Lukaška sacīja, rādīdams uz aizu, — bet jādams neaizjāsi!… Kā viens mājās iesiet: tumšs? Es jūs pavadīšu, ja gribat, — Lukaška sacīja, — palūdziet urjadņikam.

«Brašs puisis,» Oļeņins nodomāja, vērodams kazaka līksmo seju. Viņš atcerējās Marjanku un skūpstu, ko neviļus bija dzirdējis tovakar pagalmā, un viņam kļuva žēl Lukaškas, žēl, ka viņš tik neattīstīts. «Hm, neko te nevar saprast,» viņš domāja. «Cilvēks otru nokāvis un ir laimīgs, apmierināts, it kā būtu izdarījis viskrietnāko darbu. Vai tiešām Lukaška nemaz nejūt, ka lielam priekam te nav iemesla? Ka laime nav vis slepkavošanā, bet sevis upurēšanā?»

— Nu, tagad, brāl, negadies viņam ceļā, — viens no kazakiem, kas bija pavadījis laivu, teica, uzrunādams Lukašku. — Vai dzirdēji, kā par tevi jautāja?

Lukaška pacēla galvu.

— Vai krustdēls, vai? — Lukaška sacīja, attiecinādams šo vārdu uz nošauto čečenieti.

— Krustdēls jau nu vairs necelsies, bet krustdēla rudais brālītis gan tev atmaksās.

— Lai" saka paldies dievam, ka pats tika sveikā prom, — Lukaška teica smiedamies.

— Par ko tu priecājies? — Oļeņins vaicāja Lukaškam.

— Ja tavu brāli nošautu, vai tu priecātos?

Kazaka acis smējās, raugoties uz Oļeņinu. Likās, viņš saprata visu, ko tas gribēja viņam teikt, bet uz šādiem prātojumiem raudzījās no augšas.

— Ko tur lai dara? Vai nu bez tā! Vai tad mūsējos nekauj?

XXII

Sotņiks ar staņicas vecāko aizjāja; bet Oļeņins, lai iepriecinātu Lukašku un lai vienam nebūtu jāiet pa tumšo mežu, palūdza atlaist Lukašku, un urjadņiks viņu atlaida. Oļeņins domāja, ka Lukaška grib sastapt Marjanku, un vispār priecājās, ka iedraudzējies ar izskatā tik glītu un valodīgu kazaku. Lukaška un Marjanka viņa iztēlē neviļus arvien bija kopā, un viņam patika domāt par tiem. «Viņš mīl Marjanu,» klusībā domāja Oļeņins, «un arī es to varētu mīlēt.» Un spēcīga un sveša jūsma viņu pārņēma, ejot mājās kopā ar Lukašku pa tunišo mežu. Arī Lukaškam bija jautri ap sirdi. Kaut kas līdzīgs mīlestībai bija jūtams starp šiem diviem tik atšķirīgajiem jaunajiem puišiem. Ik reizi, kad tie saskatījās, viņiem gribējās smieties.

— Pa kuriem vārtiem tev? — Oļeņins jautāja.

— Pa vidējiem. Bet es jūs pavadīšu līdz purvam. Tur jums vairs nav jābaidās ne no kā.

Oļeņins iesmējās.

— Vai tad es baidos? Ej atpakaļ, tencinu! Viens aiziešu.

— Nekas! Man nav kur steigties! Kā lai jūs nebaidītos? Arī mēs baidāmies, — Lukaška sacīja, smiedamies un vēlēdamies remdināt aizskarto Oļeņina patmīlību.

— Ienāc pie manis! Parunāsimies, iedzersim, rīt varēsi iet tālāk.

— Vai nu es neatradīšu, kur naksniņu pārgulēt, — Lukaška iesmējās, — arī urjadņiks lūdza aiziet.

— Vakar dzirdēju, tu dziedāji, un arī redzēju tevi…

— Cilvēki vien esam… — Un Luka pakratīja galvu.

— Tu precoties, vai tiesa? — Oļeņins jautāja.

— Māmiņa grib apprecināt. Bet nav jau vēl zirga.

— Vai ārrindnieks esi?

— Nē, nē! Nesen saposos ierindniekos. Vēl zirga trūkst, bet nav kur ķert. Tāpēc arī neapprecina.

— Cik tad zirgs maksā?

— Viņdien vienu līgām aiz upes, par sešdesmit celkaviem nedeva, lai gan nogāju zirgs.

— Nāc pie manis par drabantu! (Karagājienā drabants ir kaut kas līdzīgs ziņnesim, kādus piešķir virsniekiem.) Es par tevi aizrunāšu un zirgu tev uzdāvināšu, — pēkšņi teica Oļeņins. — Tiešām, man ir divi, man nevajag.

— Kā nevajag? — Lukaška smiedamies sacīja. — Kāpēc jādāvina? Gan jau paši iemantosim, dievs dos.

— Tiešām ņem! Un par drabantu nenāksi? — Oļeņins teica, priecādamies, ka viņam iešāvies prātā uzdāvināt Lukaškam zirgu. Tomēr nez kāpēc Oļeņinam bija neveikli un nepatīkami. Viņš gudroja un nezināja, ko sacīt.

Lukaška pirmais pārtrauca klusumu.

— Vai jums Krievijā ir sava māja? — viņš vaicāja.

Oļeņins nenocietās, nepastāstījis, ka viņam ir ne tikai viena, bet vairākas mājas.

— Vai laba māja? Lielāka nekā mūsējās? — Lukaška labsirdīgi taujāja.

— Daudz lielāka, desmitreiz lielāka, trim stāviem,— Oļeņins stāstīja.

— Bet vai tādi zirgi kā mums ir?

— Man ir simt zirgu, pa trīssimt, četrsimt rubļu maksā, tikai ne tādi kā jūsējie. Sudraba naudā trīs simti! Rikšotāji, zini,». Bet šejienes zirgi man tomēr labāk patīk.

— Kā tad jūs te atbraucāt, pats gribējāt vai piespieda? — Lukaška prasīja, arvien vēl it kā vīpsnādams.

— Lūk, te jūs nomaldījāties, — viņš piebilda, norādot uz taciņu, kurai tie gāja garām, — jums vajadzēja griezties pa labi.

— Pats gribēju, — Oļeņins atbildēja, — vēlējos redzēt jūsu pusi, karagājienos piedalīties.

— Arī es tagad ietu karagājienā, — Lukaška sacīja.

— Dzi, kā šakaļi gaudo, — viņš piemetināja ausīdamies.

— Vaf tev nav bail, ka cilvēku esi nošāvis? — Oļeņins jautāja.

— Kas tur ko bīties! Bet karagājienā gan es ietu, — Lukaška atkārtoja. — Dikti dikti gribas.

— Varbūt dosimies reizē. Mūsu rota ies pirms svētkiem un jūsu sotņa arī.

— Vajadzēja jums te dzīties! Māja ir, zirgi ir, kalpi ir. Es būtu dzīvojis vienos priekos. Kāda jums dienesta pakāpe?

— Esmu junkurs, tagad taisās paaugstināt.

— Ja nelielāties, ka jūsu pusē tāda dzīvošana, tad nu gan es no mājas nekur nebrauktu. Un ari tāpat es nekur nebrauktu. Vai pie mums jauka dzīve?

— Jā. Ļoti jauka, — OJeņins atbildēja.

Bija jau pavisam tumšs, kad viņi, tā runādamies, tuvojās staņicai. Viņus vēl ielenca meža melnā tumsa. Augstu galotnēs šņāca vējš. Šakaļi, šķiet, turpat līdzās pēkšņi iegaudojās, smējās un raudāja, bet priekšā staņicā bija dzirdamas sieviešu balsis, suņu rejas, skaidri iezīmējās mājeles, spīdēja ugunis un jau manīja smaržu, kizjaka dūmu īpatnējo smaržu. Oļeņins neatvairāmi juta, jo sevišķi šai vakarā, ka tur, staņicā, ir viņa mājas, viņa ģimene, visa viņa laime un nekad un nekur viņš nav dzīvojis un nedzīvos tik laimīgi kā šinī staņicā. Šai vakarā viņš tik ļoti mīlēja visus un jo sevišķi Lukašku! Pārnācis mājās, Oļeņins Lukaškam par lieliem brīnumiem pats izveda no kūts Groznijā pirkto zirgu — ne jau to, ar kuru pats vienmēr jāja, bet otru, tīri labu, kaut arī ne jaunu — un atdeva Lukaškam.

— Kāpēc jums mani apdāvināt? — Lukaška jautāja, — neesmu jums vēl neko labu darījis.

— Patiešām, man tas bijis nebijis, — Oļeņins atbildēja, — ņem, arī tu man ko neko uzdāvināsi… Karagājienā dosimies kopā.

Luka samulsa.

— Kā nu tā var? Zirgs jau ne mazumu maksā, — viņš teica, neskatīdamies uz dāvanu.

— Ņem taču, ņem! Ja neņemsi, mani aizvainosi. Vaņuša, aizved uz viņa mājām pelēci!

Lukaška satvēra pavadu.

— Nu, tencinu! Tas nu gan ne domāts, ne cerēts…

Oļeņins jutās laimīgs kā divpadsmit gadu vecs puika.

— Piesien šeit! Labs zirgs, Groznijā pirku, auļo vareni. Vaņuša, atnes mums čichiru! Iesim iekšā!

Pasniedza vīnu. Lukaška apsēdās un paņēma kausu.

— Dievs dos, es jums atdarīšu, — viņš teica, izdzerdams sausu. — Kā tevi sauc?

— Dmitrijs Andrejičs.

_ — Nu, Mitrij Andrejič, lai dievs tev stāv klāt! Kunaki būsim. Tagad nāc pie mums, kad vien kā ievajagas. Kauču neesam bagātnieki, bet kunaku pacienāsim. Ari māmiņai pavēlēšu, ja tev ko vajag: kaimaku vai vīnogas. Bet, ja uz kordonu atnāksi, būšu tavs kalps — medībās vai pāri upei, kur gribi. Are, viņdien nezināju: kādu kuili nogāzu! Tāpat kazakiem izdāvāju, būtu atnesis tev.

— Labi, paldies! Tu tikai nejūdz, nav iebraukta.

— Zirgu jūgt! Redz, vēl ko tev sacīšu, — Lukaška teica pavisam klusu, — ja gribi, man ir kunaks, chans Girejs; aicināja paglūnēt pie ceļa, pa kuru jāj no kalniem, dosimies kopā; es jau tevi nepametīšu, būšu tavs inirids.

— Aizjāsim, aizjāsim kādreiz.

Lukaška, šķiet, bija pilnīgi nomierinājies un sapratis Oļeņina attieksmi pret viņu. Viņa miers un vienkāršā izturēšanās Oļeņinu pārsteidza un bija pat mazliet netīkama. Viņi ilgi runājās, un Lukaška vēlā vakarā, ne jau piedzēries (viņš nekad nepiežūpojās), bet daudz izdzēris, paspieda Oļeņinam roku un aizgāja.

Oļeņins palūkojās pa logu, lai redzētu, ko viņš ārā darīs. Lukaška gāja lēnām, galvu nodūris. Bet tad, izvedis zirgu pa vārtiem, pēkšņi sapurināja galvu, kā kaķis ielēca seglos, pārmeta iemauktu pavadu un iesvilpies aizauļoja pa ielu. Oļeņins bija domājis, ka Luka ies pastāstīt Marjankai par saviem priekiem, bet, kaut arī viņš to nedarīja, Oļeņinam bija tik labi ap sirdi kā vēl nekad. Viņš priecājās kā zēns un nevarēja nociesties, nepastāstījis Vaņušam ne vien to, ka uzdāvinājis Lūkam zirgu, bet arī, kāpēc uzdāvinājis, un izklāstīja viņam visu savu jauno laimes teoriju. Vaņuša šai teorijai nepiekrita un paziņoja, ka laržcin iļņapa un tāpēc tas viss esot blēņas.

Lukaška aizsteidzās mājās, nolēca no zirga un atdeva to mātei, piekodinājis laist ganībās kopā ar citu kazaku zirgiem; viņam tanī pašā naktī bija jāatgriežas kordonā. Mēmā apņēmās zirgu aizvest un ar zīmēm rādīja, ka, tiklīdz satikšot cilvēku, kas zirgu uzdāvinājis, tūlīt zemu jo zemu viņam paklanīšoties. Vecā tikai pašūpoja galvu

1 Nav naudas.

par dela stāstu un sirdi nolēma, ka Lukaška zirgu nozadzis, un tāpēc pavēlēja mēmajai aizvest to uz ganībām jau pirms gaismas.

Lukaška viens devās uz kordonu un visu laiku prātoja par Oļeņina rīcību. Lai arī zirgs, pēc viņa domām, nebija nekāds labais, tomēr vismaz četrdesmit celkavu vērts, un Lukaška par dāvanu ļoti priecājās. Bet kāpēc šī dāvināšana notika, to viņš nespēja saprast un tāpēc nejuta ne mazāko pateicību. Gluži otrādi, prātā viņam pavīdēja neskaidras aizdomas, vai tikai junkuram nav aiz ādas kas Jauns. Kāds varētu būt šis ļaunums, to viņš skaidri neapjēdza, bet nespēja arī iedomāties, ka tāpat ne no šā, ne no tā, aiz labas sirds vien svešs cilvēks viņam dāvinātu zirgu, kas vērts četrdesmit celkavu, tas viņam šķita neiespējami. Ja dāvinātājs būtiī bijis piedzērušā prātā, tad vēl varētu saprast: gribējis padižoties. Bet junkurs bija skaidrā prātā un tāpēc droši' vien būs gribējis piekukuļot viņu, lai viņš izdara ko ļaunu. «Neizdosies!» Lukaška domāja. «Zirgs ir mans, bet vēlāk gan jau redzēsim. Arī es neesmu ar pliku roku ņemams. Kurš kuru vel apvedīs ap stūri! Redzēsim!» viņš domāja, juzdams, ka pret Oļeņinu jābūt piesardzīgam, un tāpēc tīšu prātu nelabvēlīgi noskaņodamies pret viņu. Lukaška nevienam nestāstīja, kā ticis pie zirgā. Vieniem viņš teica, ka nopircis, no citiem atkratījās ar izvairīgām atbildēm. Taču staņicā visi drīz vien uzzināja patiesību. Lukaškas māte, Marjana, Iļja Vasiļjevičs un citi kazaki, dabūjuši zināt par Oļeņina neizprotamo dāvanu, gaužām brīnījās un sāka vairīties no junkura. Un tomēr šī rīcība viņos radīja lielu cienību pret Oļeņina vienkāršību un bagātību.

— Vadzi, Lukaškam junkurs atgrūdis zirgu, kaspiecdesmit celkavu vērts, tas pats junkurs, kas iemitināts pie lijas Vasiļjeviča, — viens stāstīja. — Bagātnieks!

— Dzirdēju, — otrs dziļdomīgi atbildēja. — Laikam būs viņam ko labu darījis. Redzēsim, redzēsim, kas tur iznāks. Ir gan tam Glābējam laime.

— Šitie junkuri ir tādi vīri, ka lai dievs nedod! — trešais piebilda. — Ka tik nenodedzina vai ko citu neiz, strādā.

ххiii

Oļeņina dzīve ritēja gludi un vienmuļi. Ar priekšniecību un ar biedriem viņam bija maz darīšanu. Bagāta junkura stāvoklis Kaukāzā šai ziņā ir sevišķi izdevīgs. Uz darbiem un apmācībām viņu nesūtīja. Par piedalīšanos ekspedicijā Oļeņins bija stādīts priekšā iecelšanai virsnieku kārtā, bet līdz tam viņu lika mierā. Virsnieki uzskatīja Oļeņinu par aristokratu un tāpēc tiekoties pret viņu izturējās ar cieņu. Kāršu spēle un virsnieku uzdzīve ar dziesminieku piedalīšanos, ko Oļeņins bija pulkā izbaudījis, viņu nevaldzināja, un viņš arī pats staņicā vairījās no virsnieku sabiedrības un virsnieku dzīves. Staņicā šī dzīve jau sen ir ievirzījusies noteiktās sliedēs. Tāpat kā cietoksnī katrs junkurs vai virsnieks ik dienas dzer porteri, spēlē štosu, spriedelē par apbalvojumiem sakarā ar piedalīšanos ekspedīcijās, tāpat staņicā tas ik dienas dzer ar saimniekiem čichiru, cienā meitas ar saldumiem un medu, lakstojas ar kazacietēm, kurās iemīlas un kuras dažreiz pat apprec. Oļeņins vienmēr bija dzīvojis īpatnēji un pret iestaigātiem ceļiem juta neapzinātu riebumu. Arī šeit viņš negāja pa Kaukaza virsnieku dzīves iebraukto sliedi.

Pati no sevis izveidojās tāda kārtība, ka viņš cēlās, saulei lecot. Padzēris tēju un no sava lievenīša papriecājies par kalniem, par rītu un par Marjanku, viņš uzvilka apdriskātus vēršādas virssvārkus, izmērcētus apavus, ko te sauca par poršņiem, apjoza kinžalu, paņēma bisi, kulīti ar ēdamo un tabaku, pasauca līdzi suni un ap pulksten sešiem no rīta devās projām uz mežu aiz staņicas. Ap septiņiem vakarā viņš atgriezās mājās noguris, izsalcis, af pieciem sešiem fazaniem aiz jostas, dažreiz ar kādu citu medījumu, ar neskartu ēdamā un papirosu kulīti. Ja domas galvā rindotos tāpat kā papirosi kārbiņā, tad kļūtu redzams, ka visās šais četrpadsmit stundās viņu nav satraukusi neviena doma. Viņš pārnāca mājās morāli svaigs, spēcīgs un pavisam laimīgs. Oļeņins nevarētu pateikt, par ko viņš domājis visu šo laiku. Ne jau domas, ne jau atmiņas, ne jau sapņi uznira viņa galvā, — uznira drumslas no visa tā. Lāgiem viņš

atģidās un jautāja: par ko es nupat domāju? Un notvēra sevi sapņojot, ka viņš ir kazaks un strādā dārzā kopā ar savu sievu kazacieti, ka ir abreks kalnos vai meža kuilis, kas mūk no sevis paša, no Ojeņina. Un visu laiku Oļeņins ausījās, vēroja un gaidīja uzspurdzam fazanu, izlecam meža kuili vai briedi.

Vakarā pie viņa allaž sēž krusttēvs Jeroška. Vaņuša atnes stopu čichira, un viņi klusu tērzē, piedzeras, un abi apmierināti dodas uz mājām un liekas gulēt. Rīt atkal medības, atkal veselīgs nogurums, atkal viņi tāpat pļāpā un iereibst un atkal ir laimīgi. Dažreiz, svētkos vai brīvdienā, Oļeņins no rīta līdz vakaram nosēž mājās. Tad viņa galvenā nodarbošanās ir Marjanka: ikvienai viņas kustībai, pats to nemanīdams, viņš kāri uzglūn pa saviem logiem vai no sava lieveņa. Viņš raudzījās uz Marjanku un mīlēja viņu (tā viņam šķita), tāpat kā viņš mīlēja skaistos kalnus un mākoņus, un nedomāja viņai tuvoties. Oļeņinam likās, ka starp viņu un Marjanku nevar būt tādas attiecības, kādas iespējamas starp Majv janku un kazaku Lukašku, un vēl mazāk tādas, kādas iespējamas starp bagātu virsnieku un kazaku meiču. Oļeņinam šķita, ja viņš papūlētos izdarīt to, ko darīja viņa biedri, tad viņš savu baudas pilno vērošanu apmainītu pret bezgalīgām mokām, vilšanos un nožēlām. Turklāt attieksmē pret šo sievieti viņš jau bija veicis kaut ko pašaizliedzīgu un varonīgu, kas viņam sagādāja tik daudz baudas; bet, galvenais, viņš nez kāpēc baidījās no Marjankas un neparko neuzdrošinātos pa jokam melst viņai par mīlestību.

Reiz vasarā Oļeņins negāja uz medībām un palika mājās. Gluži negaidot ienāca kāds Maskavas paziņa, ļoti jauns cilvēks, ko viņš vairākkārt bija sastapis augstākajā sabiedrībā.

— Mon cher, mans mīļais, kā es priecājos, uzzinājis, ka jūs esat šeit! — viņš sāka Maskavas franču valodā un tāpat arī turpināja, franču vārdus bārstīdams. — Man saka: «Oļeņins.» Kāds Oļeņins? Kļuvu varen priecīgs… Redz, kā liktenis lēmis satikties. Kā jums klājas? Ko darāt? Kāpēc?

Un kņazs Beļeckis pārstāstīja visas savas gaitas: kā

uz laiku iestājies šai pulkā, kā virspavēlnieks aicinājis viņu par adjutantu un kā pēc izlūku gājiena viņš iešot kalpot pie virspavēlnieka, lai gan šis amats viņu nepavisam neinteresējot.

—Šeit, šajā nomalē, dienot, vismaz jātaisa karjera… jādabū krusts… dienesta pakāpe… pārcels uz gvardi. Tas viss nepieciešams, ja arī ne man, tad radiem, paziņām. Kņazs mani uzņēma visai laipni, viņš ir ļoti kārtīgs vīrs, — Beļeckis teica, runādams bez mitas. — Par ekspediciju esmu stādīts priekšā apbalvošanai ar Annas ordeni. Tagad nodzīvošu šeit līdz izlūku gājienam. Te ir lieliski. Kādas sievietes! Bet kā jums klājas? Mūsu kapteinis man stāstīja — ziniet, Starcevs: lādzīgs, bet dumjš radījums… viņš stāstīja, ka jūs te dzīvojot kā īsts mežonis, ne ar vienu nesatiekoties. Saprotu, jums netīk draudzēties ar šejienes virsniekiem. Priecājos, ka tagad varēsim tikties. Esmu apmeties pie urjadņika. Kāds tur ir glīts skuķis, Ustjeņka! Kad es jums saku — apburoša!

Vēl un vēl bira franču un krievu vārdi no tās pasaules, kuru, kā Oleņinam šķita, viņš bija atstājis uz visiem laikiem. Beļecki visi uzskatīja par jauku un lādzīgu puisi. Varbūt viņš patiesi bija tāds: bet Ojeņinam Beļeckis ar visu savu labsirdīgo, glīto seju likās ārkārtīgi nepatīkams. Jau pa gabalu varēja just, ka viņš piezīdies ar visu to nekrietno, no kā Oļeņins bija novērsies. Taču visvairāk Oleņins dusmojās, ka nevarēja un nekādi nespēja skarbi atstumt šo cilvēku, kas bija ieradies no citas pasaules, it kā šai vecajai, bijušajai Oļeņina pasaulei būtu neatvairāmas tiesības uz viņu. Viņš sirdījās uz Beļecki un uz sevi un negribot iesprauda valodā franču frāzes, interesējās par virspavēlnieku un par Maskavas paziņām un, tāpēc ka viņi abi šai kazaku staņicā prata runāt franciski, nicinoši izteicās par citiem virsniekiem, par kazakiem un draudzīgi izturējās pret Beļecki, solīdamies viņu apciemot un aicinādams iegriezties vēl kādreiz. Oļeņins tomēr Beļecki neapciemoja. Vaņuša atzinīgi runāja par Beļecki, teikdams, ka tas esot īsts kungs.

Beļeckis tūdaļ ieslīdēja tās dzīves sliedē, kādu Kaukaza staņicā dzīvo bagāti virsnieki. Oļeņina acu priekšā

Beļeckis vienā mēnesī kļuva par īstu un vecu staņicas iemītnieku: viņš dzirdīja večus, rīkoja ballītes un pats gāja uz ballītēm pie staņicas meitām, lielījās ar uzvarām un nonāca pat tiktāl, ka meitas un sievas nez kāpēc iesauca viņu par vectētiņu, un kazaki, kas ļoti labi izprata šo cilvēku, kuram patika vīns un sievieši, pierada pie viņa un pat iemīļoja viņu vairāk nekā Oļeņinu, kas viņiem likās neizprotams.

XXIV

Pulkstenis bija pieci no rīta. Vaņuša uz istabas lieveņa pūta ar zābaka stulmu patvāri. Oļeņins jau bija aizjājis uz Tereku peldēties. (Nesen viņš bija izgudrojis jaunu izpriecu — peldināt Terekā zirgu.) Saimniece rosījās namiņā, un no skursteņa kāpa gaisā biezi, melni dūmi — viņa kūra krāsni; meita kūtī slauca bifeļu māti. «Nolādētā, negrib stāvēt!» bija dzirdama viņas nepacietīgā balss, un tūliņ vienmērīgi sāka šļirkstēt piena strūklas. Ielā pie mājas nodunēja strauji zirga soļi, un Oļeņins bez segliem piejāja pie vārtiem uz nenožuvUša, tumšpelēka zirga, kas vēl laistījās aiz mitruma. Kūts durvīs pavīdēja Marjanas daiļā galva, apsieta ar vienu vien sarkanu lakatu (ko sauc par drāniņu), un atkal pazuda. Oļeņinam mugurā bija sarkans zīda krekls, balta čerkeska, savilkta ar jostu, pie kuras karājās kinžals, un galvā augsta papacha. Mazliet dižodamies, "viņš sēdēja labi barotajā nenožuvušajā zirgā un, pieturēdams mugurā uzkārto bisi, noliecās vārtus atcelt. Mati vēl bija valgi, no sejas dvesa jaunība un veselība. Viņš domāja, ka ir glīts, veikls un izskatās pēc džigita: bet tā tas nebija. Jebkurš īsts kaukazietis viņā tūdaļ pazītu zaldātu. Pamanījis meitas galvu, Oļeņins sevišķi veikli pieliecās, atgrūda pītos vārtus, pievilka pavadu un, pletni pavicinājis, iejāja pagalmā. «Vaņuša, vai tēja gatava?» viņš jautri sauca, neskatīdamies uz kūts durvīm; Oļeņins ar patiku juta, kā skaistais zirgs, pavadu raustīdams, krustus pievilkdams un katru muskuli sadrebinādams, cirta skaļus soļus uz pagalma sakaltušā māla, gatavs vienā rāvienā pārlēkt pāri žogam. «Se pre!» Vaņuša atbildēja. Oļeņinam šķita, ka Marjanas daiļā galva arvien vēl raugās no kūts, bet viņš turp neskatījās. Nolēcis no zirga, Oļeņins aizķēra ar bisi aiz lieveņa balsta, neveikli pasitās sāņus un bažīgi paraudzījās uz kūti, kur nekas nebija redzams un skanēja tie paši vienmērīgie piena strūklu šļirkstieni.

Iegājis istabā, viņš pēc brīža alkal iznāca uz lieveņa, nesdams grāmatu, pīpi un glāzi tējas, un nosēdās otrā pusē, kuru vēl neskāra slīpie rīta saules stari. Šodien līdz pusdienai viņš nekur netaisījās iet un gribēja uzrakstīt jau sen atliktas vēstules; taču nez kāpēc viņam bija žēl atstāt šeit lievenī savu vietiņu un negribējās atgriezties istabā, it kā tā būtu cietums. Saimniece izkurināja krāsni, meita aizdzina lopus un atgriezusies sāka vākt un kraut gar žogu lopu mēslus. Oļeņins lasīja, bet nesaprata neko no tā, kas bija rakstīts atšķirtajā grāmatā. Atkal un atkal viņš novērsa acis no grāmatas un raudzījās uz jauno, spēcīgo sievieti, kas tepat netālu strādāja Vai nu viņa iegāja valganajā rīta ēnā, kas stiepās projām no ēkas, vai iznāca pagalma vidū, kas bija pielijis ar līksmu, jaunu gaismu, un tad viņas staltais augums spilgtajā tērpā laistījās saulē un meta tumšu ēnu — Oļeņins baidījās palaist garām kaut vienu viņas kustību. Viņš ar prieku vēroja, cik brīvi un graciozi liecās Marjanas viduklis, kā iesārtais krekls — viņas vienīgais apģērbs — krokojās ap krūtīm un gar slaidajām kājām; kā atliecās viņas augums un zem cieši savilktā krekla iezīmējās vingrās krūtis, kas elpojot cēlās un plaka; kā šaurā pēda, kas bija ieauta sarkanos, vecos zābaciņos, nelzplezdamās nemaz platāka, nostājās uz zemes; kā spēcīgās rokas ar atrotītām piedurknēm, muskuļus savilkdamas, gluži vai sirdīgi cēla lāpstu un kā dziļās, melnās acis lāgiem paraudzījās uz viņu. Lai gan Marjanas smalkās uzacis raucās, taču acīs dzirkstīja prieks un sava skaistuma apziņa: es esmu skaista.

— Oļeņin, vai sen jau esat augšā? — Beļeckis vaicāja, Kaukāzā virsnieka svārkā tērpies, ienākdams pagalmā un uzrunādams Oļeņinu.

— A, Beļeckis! — Oļeņins atsaucās, sniegdams roku.

— Kā tad jūs tik agri?

— Neko darīt! Izdzina. Šovakar manās mājās balle. Marjana, tu taču atnāksi pie Ustjeņkas! — viņš pievērsās meičai.

Oļeņins izbrīnījās, kā Beļeckis drīkstēja tik vienkārši uzrunāt šo sievieti. Bet Marjana, nelikdamās dzirdam, pielieca galvu un, pārmetuši pār plecu lāpstu, brašā, vīrišķīgā gaitā devās uz namiņu.

— Kaunas skuķēns, kaunas, — Beļeckis teica viņai nopakaļ, — no jums kaunas, — un, jautri smaidot, uzskrēja uz lieveņa.

— Pie jums balle? Kas jūs izdzina?

— Pie Ustjeņkas, manas saimnieces, balle, un jūs arī tiekat ielūgts. Balle — būs pīrāgs un meiču sanāksme.

— Ko tad mēs tur darīsim?

Beļeckis valšķīgi pasmaidīja un pamirkšķinājis pamāja ar galvu uz namiņu, kurā bija iegājusi Marjana.

Oļeņins paraustīja plecus un nosarka.

— Nudien, jūs esat dīvains cilvēks, — viņš teica.

— Stāstiet!

Oļeņins sadrūma. Beļeckis to pamanīja un iztapīgi pasmaidīja. — Piedošanu, bet kā tad tā, — viņš sacīja,

— dzīvojat vienās mājās… un tik jauks skuķis, lielisks skuķis, īsta skaistule …

— Apbrīnojama skaistule! Tādu sievieti man vēl nav gadījies redzēt, — Oļeņins piebilda..

— Nu ko tad tu gaidi? — itin nekā nesaprazdams, Beļeckis ievaicājās. *

— Tas varbūt ir dīvaini, — Oļeņins atbildēja, — bet kāpēc gan neteikt to, kas ir? Kopš dzīvoju šeit, man sievietes it kā nemaz neeksistē. Un patiešām ir tik labi! 1.Jn kas gan kopīgs var būt starp mums un šīm sievietēm? Jeroška ir kas cits; ar viņu mums ir kopīga kaislība — medības.

— Tā tik vēl trūka! Kas kopīgs? Bet kas kopīgs starp mani un Amāliju Ivanovnu? Tas pats. Teiksiet, ka šīs ir mazliet netīrīgas, tam es piekritu. A la guerre, comme d la guerre!

— Amālijās Ivanovnas nekad neesmu pazinis un nekad neesmu pratis ar viņām apieties, — Oļeņins atbildēja. — Taču tās nevar cienīt, bet šīs es cienu.

— Cieniet vesels! Kas tad jums liedz?

Oļeņins neatbildēja. Kā redzams, viņam gribējās līdz galam pateikt sākto. Saruna viņu skāra pārāk dziļi.

— Zinu, ka esmu izņēmums. (Kā redzams, viņš bija samulsis.) Taču mana dzīve ievirzījusies tā, ka man nav ne vien vajadzības atkāpties no saviem nodomiem, bet es pat nevarētu dzīvot šeit, dzīvot tik laimīgi kā tagad, ja sāktu dzīvot tā kā jūs. Turklāt es viņās meklēju pavisam ko citu, redzu ko citu nekā jūs.

Beļeckis neticīgi sarauca uzacis. — Tomēr pievakarē atnāciet pie manis, būs ari Marjana, iepazīstināšu jūs abus! Lūdzu, atnāciet! Ja garlaicīgi būs, aiziesiet. Vai atnāksiet?

— Ietu, bet, patiesību sakot, baidos nopietni aizrauties.

— Ai, ai, ai! — Beļeckis iesaucās. — Nāciet vien, es jūs nomierināšu! Nāksiet? Goda vārds?

— Aizietu, bet tiešām nesaprotu, ko mēs darīsim, kā tur izturēsimies?

— Nāciet, es jūs lūdzu! Vai būsiet?

— Jā, aiziešu, varbūt, — Oļeņins padevās.

— Apžēliņ, tik daiļas sievietes kā nekur, bet viņš dzīvo kā mūks! Ir nu gan iedoma! Kāpēc bojāt sev dzīvi un neizmantot to, kas ir? Vai esat dzirdējis — mūsu rota došoties uz Vozdvižensku?

— Jāšaubās. Man stāstīja, ka iešot astotā rota, — Oļeņins atbildēja.

— Nē, saņēmu no adjutanta vēstuli. Viņš raksta, ka pats kņazs arī piedalīšoties pārgājienā. Priecājos, tikšos ar viņu. Man šeit jau sāk apnikt.

—Runā, ka drīz būšot uzbrukums.

— Neesmu dzirdējis; dzirdēju gan, ka Krinovicins par uzbrukumu dabūjis Annas ordeni. F.sot gaidījis poručiku, — Beļeckis smiedamies teica. — Viņš nu gan ir vilies. Aizjāja uz štābu …

Metās jau krēsla, un Oļeņins sāka domāt par ballīti. Aicinājums viņam nedeva miera. Gribējās iet, bet dīvaini, neparasti un mazliet baigi bija domāt par to, kas tur būs. Viņš zināja, ka tur neieradīsies ne kazaki, ne vecenes, neviens cits, kā tikai meitas. Kas tur notiks? Kā izturēties? Ko sacīt? Ko viņi runās? Kādas attiecības būs starp viņu un šīm pirmatnējām kazaku meitām? Beļeckis stāstīja par dīvainām, ciniskām un tai pašā laikā ari stingrām attiecībām.., Viņam kļuva ērmīgi, domājot, ka viņš tur būs vienā istabā ar Marjanu un varbūt pat runās ar viņu. Tas viņam šķita neiespējami, kad viņš atcerējās Marjanas karalisko izturēšanos. Bet Beļeckis stāstīja, ka tas viss esot tik vienkārši. «Vai tiešām Beļeckis arī pret Marjanu izturēsies tāpat? Interesanti,» viņš domāja. «Nē, labāk neiešu. Tas viss ir tik nekrietni, vulgāri un, galvenais, — bezjēdzīgi.» Bet tūlīt jau viņu mocīja jautājums: kā tas viss norisināsies? Un viņu it kā saistīja dotais vārds. Viņš devās laukā, vēl neizlēhiis, ko darīt, taču aizgāja līdz Beļeckim un iegāja pie viņa.

Mājiņa, kurā dzīvoja Beļeckis, bija tāda pati kā Oļeņinam. Tā balstījās uz divu aršinu gariem stabiem, un tajā bija divas istabas. Pirmajā istabā, kurā Oļeņins iekļuva pa stāvām kāpnītēm, bija pēļi, paklāji, segas un spilveni pa kazaku modei glīti un izskatīgi sakārtoti cits aiz cita gar pretējo sienu. Turpat pie sānu sienām karājās vara bļodas un ieroči; zem sola bija sakrauti arbūzi un ķirbji. Otrajā istabā — liela krāsns, galds, soli un vecticībnieku svētbildes. Tur mitinājās Beļeckis ar savu saliekamo gultu, ar zirgam uzsienamiem čemodāniem, ar paklājiņu, uz kura karājās ieroči, ar ģīmetnēm un tualetes piederumiem, kas bija sarindoti uz galda. Zīda chalats bija nosviests uz sola. Pats Beļeckis glīts, tīrs, veļā izmeties, zvilnēja gultā un lasīja «Les trois mousquetaires» K

Beļeckis steigšus piecēlās.

— Redziet, kā es esmu iekārtojies. Jauki, vai ne?

Labi, ka atnācāt. Viņas tur varen pūlas. Vai zināt, no kā cep pīrāgu? No mīklas, cūkgaļas un vīnogām. Bet tas nav galvenais. Paskatieties, kas tur par tirgu!

Patiešām, pavērušies pa logu, viņi ieraudzīja, ka saimnieku mājiņā valda neparasta steiga. Meitas, gan šo, gan to nesdamas, skrēja ārā no priekšnama un atkal atpakaļ.

— Vai drīz? — Beļeckis uzsauca.

— Tūdaļ! Vai vectētiņš izsalcis? — No mājiņas atskanēja skaļi smiekli.

Ustjeņka, tukla, sārta, glīta, ar atrotītām piedurknēm ieskrēja Beļecka mājiņā pēc šķīvjiem.

— Rimsties! Šķīvjus sasitīšu, — viņa iespiedzās, pretodamās Beļeckim. — Būtu labāk nācis palīgos, — viņa smiedamās uzsauca Oļeņinam. — Cepumus un konfektes pagādā skuķiem!

— Vai Marjanka atnāca? — Beļeckis jautāja.

— Kā tad citādi? Mīklu atnesa.

— Vai zināt ko, — Beļeckis teica, — ja šo IJstjeņku labi apģērbtu, aptīrītu, mazliet palutinātu, viņa pārspētu visas mūsu skaistules. Vai esat redzējis kazacieti Borščevu? Viņa apprecējās ar pulkvedi. Prieks skatīties, kas par dignitē M Kur tas viss rodas …

— Borščevu neesmu redzējis, bet, manuprāt, glītāka par šo tērpu nemaz nav.

— Es tik ļoti viegli samierinos ar jebkādu dzīvi! — Beļeckis teica, jautri nopūzdamies. — Iešu paskatīšos, kas tur viņām ir.

Viņš uzmeta plecos chalatu un aizsteidzās. — Jūs parūpējieties par cienastu! — viņš vēl pakliedza.

Oļeņins aizsūtīja denščiku pēc cepumiem un medus, bet naudas došana viņam uzreiz likās tik zemiska, it kā viņš kādu mēģinātu piekukuļot, un tāpēc Oļeņins neko noteiktu neatbildēja uz denščika jautājumu: «Cik pirkt piparmētraino un cik medus cepumu?»

— Dari, kā zini.

— Vai par visu? — vecais kareivis zīmīgi prasīja. — Piparmētrainie ir dārgāki. Pārdeva par sešpadsmit.

— Par visu, par visu, — Oļeņins atbildēja un nosēdās pie loga, pats brīnīdamies, kāpēc sirds tā sita, it kā viņš grasītos darīt kaut ko svarīgu un nelāgu.

Viņš dzirdēja, ka otrā mājiņā sākās kliegšana un spiegšana, kad tur iegāja Beļeckis, un pēc brīža redzēja, kā ar spiegšanu, kņadu un smiekliem viņš no turienes izmuka un noskrēja pa kāpnītēm.

— Izdzina, — Beļeckis sacīja.

Pēc maza laiciņa ienāca Ustjeņka un svinīgi uzaicināja viesus, paziņodama, ka viss gatavs.

Kad viņi iegāja mājiņā, viss patiešām bija gatavs un Ustjeņka pie sienas kārtoja spilvenus. Uz galda, apklāta ar nesamērīgi mazu drāniņu, bija uzlikta karafe ar čichiru un kaltētas zivis. Oda pēc mīklas un vīnogām. Kādas sešas meitas greznos bešmetos, lakatus sejai neaizsējušas, kā vienmēr spiedās cita pie citas kaktā aiz krāsns, čukstējās un spurgdamas smējās.

— Padevīgi lūdzam sumināt manu dzimumdienu, — Ustjeņka sacīja, aicinādama viesus pie galda.

Oļeņins meitu pulciņā, kuras itin visas bija skaistas, pamanīja Marjanku, un viņam kļuva sāpīgi un netīkami, ka viņš tuvojās tai tik vulgāri un neveikli. Pats sev viņš šķita muļķīgs un neveikls un nolēma darīt to pašu, ko darīs Beļeckis. Beļeckis mazliet svinīgi, bet pašpārliecināti un nekautrīgi piegāja pie galda, izdzēra glāzi vīna uz Ustjeņkas veselību un uzaicināja citus darīt to pašu. Ustjeņka paziņoja, ka meitas nedzerot.

— Ar medu gan varētu, — atskanēja balss no meitu pulciņa. *

Pasauca denščiku, kas tikko bija atgriezies no bodītes ar medu un cepumiem. Denščiks caur pieri, it kā ar skaudību, it kā ar nicināšanu pārlaidis skatienu kungiem, kas, pēc viņa domām, uzdzīvoja, centīgi un godprātīgi iedeva pelēkā papīrā ietītu medus gabalu un cepumus un gribēja sākt sīki klāstīt par cenu un par atlikumu, bet Beļeckis viņu aiztrieca.

Izšķīdinājis medu pielietajās čichira glāzēs un devīgi izkaisījis pa galdu trīs mārciņas cepumu, Beļeckis ar varu izvilka meičas no kakta, nosēdināja pie galda un cienāja tās. Oļeņins neviļus pamanīja, ka iedegusi, nelielā Marjankas roka satvēra divus apaļus piparmētru cepumus un vienu brūnu, nezinādama, ko ar tiem darīt. Sarunas nevedās un bija netīkamas, kaut gan Ustjeņka un Beļeckis izturējās ļoti brīvi, cenzdamies visus uzjautrināt. Oļeņins meklēja vārdus, gudroja, ko varētu teikt, juta, ka sāk pievērst sev uzmanību, varbūt kļūst jau smieklīgs un viņa biklums pielīp arī citiem. Junkurs sarka, un viņam šķita, ka sevišķi neērti jūtas Marjana. «Droši vien meičas cer, ka dosim viņām naudu,» Oļeņins domāja. «Kā mēs to izdarīsim? Kaut drīzāk varētu iedot un aiziet!»

xxv

— Kā tad tu savu īrnieku nepazīsti? — Beļeckis sacīja, uzrunādams Marjanku.

— Kā tad šo var pazīt, ja viņš nekad pie mums nenāk? — Marjana atbildēja, paraudzīdamās uz Oļeņinu.

Viņš nez no kā nobijās, pietvīka un, pats neapjēgdams, ko runā, teica: — Man bail no tavas mātes. Pirmoreiz, kad iegāju pie jums, viņa mani dikti sarāja.

Marjanka sāka skaļi smieties.

— Un tu nobijies? — viņa teica, paskatījās uz Oļeņinu un novērsās.

Oļeņins pirmoreiz ieraudzīja visu skaistules seju, jo līdz šim bija redzējis to līdz acīm aiztītu ar lakatu. Ne velti Marjanu daudzināja par daiļāko staņicas meitu. Ustjeņka bija jauka meitene, maza, apaļīga, sārta, ar jautrām, brūnām actiņām, viņas sarkanajās lūpās allaž plaiksnījās smaids, viņa allaž smējās un pļāpāja. Marjana turpretim nepavisam nebija jauka, bet skaista! Viņas sejas vaibsti varētu likties pārāk vīrišķīgi un pat rupji, ja nebūtu lielā, staltā auguma, vingro krūšu un plecu un, galvenais, ja nebūtu dzedrās un reizē ar to maigās izteiksmes iegarenajās, melnajās acīs ar tumšām ēnām zem melnajām uzacīm un laipnā lūpu liekuma un smaida. Marjana smaidīja reti, bet toties viņas smaids vienmēr pārsteidza. No viņas dvesa jaunavīgs spēks un veselība. Visas meitas bija glītas, bet tiklab viņas pašas, kā ari Beļeckis un denščiks, kas ienāca ar saldumiem, — visi gluži neviļus skatījās uz Marjanu un, uzrunādami, meičas, uzrunāja viņu. Citu meitu vidū viņa izskatījās kā lepna un jautra valdniece.

Beļeckis, cenzdamies glābt ballītes labo slavu, pļāpāja vienā gabalā, skubināja meičas pasniegt viesiem čichiru, noņēmās ar viņām un nemitīgi teica Oļeņinam franču valodā nepieklājīgas piezīmes par Marjankas daiļumu, dēvēdams viņu par «jūsu», la votre un aicinādams Oļeņinu darīt to pašu, ko darīja viņš. Oļeņins jutās nomākts arvien vairāk un vairāk. Viņš bija sagudrojis ieganstu, lai izietu no istabas un aizmuktu, kad Beļeckis pasludināja, ka gaviļniecei Ustjeņkai jāpasniedzot čichirs ar skūpstiem. Viņa piekrita, bet ar norunu, lai šķīvī metot naudu, kā mēdz darīt kāzās. «Pats velns mani atrāvis uz šo riebīgo ballīti!» Oļeņins nodomāja un piecēlies gribēja iet projām.

— Uz kurieni jūs?

— Iešu, atnesīšu tabaku, — viņš sacīja, taisīdamies mukt, taču Beļeckis satvēra viņu aiz rokas.

— Man ir nauda, — viņš tam teica franču valodā.

«Nevar iet projām, te jāmaksā,» Oļeņins nodomāja un

saīga par savu neveiklo izturēšanos. «Vai tiešām es nevaru darīt to pašu, ko dara Beļeckis? Nevajadzēja nākt, bet, ja esmu atnācis, nedrīkstu maitāt viņu priekus. Jādzer pa kazaku modei.» Un, paņēmis kausu (koka trauku, kurā sagāja kādas astoņas glāzes), pielēja to ar vīnu un izdzēra gandrīz tukšu. Meitas nesapratnē un gandrīz nobijušās raudzījās uz viņu, kad tas dzēra. Viņām tas šķita dīvaini un nepieklājīgi. Ustjeņka pasniedza viņiem vēl pa glāzei un saskūpstījās ar abiem. «Meičas, palīksmosimies!» viņa teica, paskandinādama uz šķīvja četrus celkavus, ko viņi bija uzlikuši.

Oļeņins vairs nejutās neveikli. Viņš kļuva runīgs.

— Marjana, tagad tu pasniedz vīnu ar skūpstu, — Beļeckis sacīja, satverdams viņu aiz rokas.

— Es tevi tā noskūpstīšu! — viņa atbildēja, pa jokam atvēzēdamās.

— Vectētiņu var bučot arī bez naudas, — ieteicās kāda cita meiča.

— Gudriniece, — Beļeckis sacīja un noskūpstīja meiču, kas pretojās ar rokām un kājām. — Nē, pasniedz gan, — Beļeckis neatlaidās, griezdamies pie Marjanas. — Pasniedz savam īrniekam.

Paņēmis Marjanu aiz rokas, Beļeckis pieveda viņu pie sola un nosēdināja blakus Oļeņinam.

— Vai nav skaistule! — viņš sacīja, pagriezdams Marjanas galvu profilā.

Viņa nepretojās un, lepni smaidot, pārlaida Oļeņinam skatienu ar savām iegarenajām acīm.

— Daiļa meita, — Beļeckis vēlreiz teica.

«Redzi, cik daiļa esmu!» šķiet, atkārtoja Marjanas skatiens. Oļeņins, nespēdams vairs valdīties, apskāva Marjanu un gribēja viņu noskūpstīt. Viņa pēkšņi izrāvās, nogrūda gar zemi Beļecki, nogāza galda virsu un aizskrēja pie krāsns. Skanēja kliedzieni, skaļi smiekli. Beļeckis meičām kaut ko pačukstēja, un uzreiz viņi visi izsteidzās no istabas priekšnamā un aizslēdza durvis.

— Kāpēc Beļecki noskūpstīji, bet mani negribi? — Oļeņins jautāja.

— Negribu, un tas ir viss, — viņa attrauca, un apakšējā lūpa un uzacs sadrebēja. — Viņš taču vectētiņš, — Marjana piebilda smaidīdama. Viņa piegāja pie durvīm un sāka tās dauzīt. — Velni, kāpēc ieslēdzāt?

— Lai Viņi ir tur, bot mēs šeit, — Oļeņins teica, iedams viņai tuvāk.

Marjana sadrūma un skarbi atstūma viņu ar roku. Oļeņins atkal ieraudzīja Marjanu tik diženu un daiļu, ka atjēdzās un nokaunējās par savu rīcību. Viņš piegāja pie durvīm un sāka tās raustīt.

— Beļecki, slēdziet vaļā! Kas tie par muļķīgiem jokiem?

Atkal atskanēja Marjanas gaišie un laimīgie smiekli.

— Ak bail gan no manis? — viņa teica.

— Tu taču esi tikpat dusmīga kā māte.

— Tupi vēl vairāk kopā ar Jerošku, tad meitas tevi sāks mīlēt. — Un viņa smaidīja, tuvu pieliekusies un tieši raudzīdamās Oļeņinam acīs.

Viņš nezināja, ko sacīt. — Bet ja es butu gājis pie jums? … — viņam neviļus izspruka.

— Tad būtu kas cits, — viņa noteica, pamājusi ar galvu.

Tobrīd Bejeckis pagrūda vaļā durvis, un Marjana atlēca no Oļeņina, ar gurnu skardama viņa kāju.

«Viss agrāk domātais ir blēņas: tiklab mīlestība, kā arī pašaizliedzība un I.ukaška. Ir tikai viena laime: kas laimīgs, tam arī taisnība,» Oļeņinam iešāvās prātā, un, pārsteigts pats par savu spēku, viņš sagrāba skaisto Marjanku un noskūpstīja to uz deniņiem un vaiga. Marjana nesadusmojās, bet tikai skaļi iesmējās un izskrēja pie citām meitām.

Ballīte ar to arī beidzās. Vecā Ustjeņkas māte, pārnākusi no darba, skuķus izlamāja un aiztrieca.

XXVI

«Jā,» Oļeņins domāja, iedams uz mājām, «vajadzētu man tikai pašam sev vaļīgāk palaist grožus, un es neprātīgi iemīlētos šai kazacietē.» Ar šādām domām viņš apgūlās, cerēdams, ka tas viss pāries un viņš atgriezīsies savā vecajā dzīvē.

Bet vecā dzīve vairs neatgriezās. Viņa attiecības pret Marjanu kļuva citādas. Siena, kas viņus agrāk šķīra, bija sagrauta. Sastapdamies Oļeņins jau katrreiz sasveicinājās ar viņu.

Saimnieks bija atbraucis saņemt dzīvokļa īri un, uzzinājis, ka Oļeņins ir bagāts un devīgs, ieaicināja viņu pie sevis. Vecā Oļeņinu uzņēma laipni, un kopš ballītes viņš pa vakariem bieži gāja pie saimniekiem un sēdēja tur līdz naktij. Šķita, ka staņicā viņa dzīve rit tāpat kā agrāk, taču sirdī Oļeņinam viss bija apgriezies otrādi. Dienu viņš pavadīja mežā, bet ap astoņiem, kad satumsa, gāja pie saimniekiem — viens vai kopā ar krusttēvu Jerošku. Saimnieki jau tik ļoti bija pie viņa pieraduši, ka brīnījās, ja viņš neieradās. Par vīnu viņš maksāja labi un bija kluss cilvēks. Vaņuša atnesa Oļeņinam tēju; viņš apsēdās kaktā pie krāsns; vecā saimniece bez kautrēšanās darīja savu darāmo, un viņi, dzerdami tēju un čichiru, sprieda par kazaku dzīvi, par kaimiņiem, par

Krieviju, par kuru Oļeņins stāstīja, bet citi taujāja. Dažreiz viņš paņēma grāmatu un savā nodabā lasīja. Marjana kā tramīgs zvēriņš, kājas apakšā parāvusi, sēdēja uz krāsns vai tumšajā kaktā. Sarunās viņa nepiedalījās, taču Oļeņins redzēja viņas acis, seju, dzirdēja viņas kustības, saulgriežu sēkliņu spraukšķēšanu un juta, ka, viņam runājot, tā klausās ar visu savu būtni, un arī lasīdams viņš juta tās klātieni. Dažreiz Oļeņinam šķita, ka Marjanas skatiens vērsts uz viņu, un, ieraudzīdams Marjanas acu spožumu, viņš neviļus apklusa un skatījās uz viņu. Tad viņa tūliņ pat ierāvās dziļāk ēnā, bet viņš, izlikdamies, ka iegrimis sarunā ar veco saimnieci, dzirdēja katru viņas elpas vilcienu, juta visas viņas kustības un atkal gaidīja viņa skatienu. Citu klātbūtnē Marjana lielāko tiesu bija jautra un laipna ar viņu, bet divatā vēsa un skarba. Dažreiz Oļeņins iegāja pie saimniekiem, iekām Marjana vēl nebija no āra ienākusi: pēkšņi viņš dzird tās spēcīgos soļus, un atvērtajās durvīs pazib gaišzilais katūna krekls. Marjana ienāk istabas vidū, ierauga viņu — acīs tai iedzirkstas laipns smaids, un viņam kļūst līksmi un baigi.

Oļeņins neko nemeklēja, neko nevēlējās no viņas, bet ar katru dienu Marjanas klātbūtne viņam kļuva arvien vairāk un vairāk nepieciešama.

Oļeņins tik ļoti pierada pie staņicas dzīves, ka pagātne viņam šķita kaut kas pilnīgi svešs, bet nākotne, it īpaši ārpus tās pasaules, kurā viņš tagad dzīvoja, nemaz viņu vairs neinteresēja. Saņemot vēstules no mājām, no radiem un draugiem, viņš apvainojās, ka rakstītāji, kā redzams, skumst par viņu kā par pazudušu cilvēku, turpretim viņš savā staņicā uzskatīja par pazudušiem visus tos, kas nedzīvoja tā, kā dzīvo viņš. Oļeņins bija pārliecināts, ka nekad nenožēlos aiziešanu no līdzšinējās dzīves un šo vientuļo un īpatnējo iekārtošanos staņicā. Pārgājienos, cietokšņos viņš bija juties labi; taču tikai šeit, tikai krusttēva Jeroškas stāstos klausoties, tikai raugoties no sava meža, savas mājiņas, kas atradās staņicas malā, un, it īpaši, atceroties Marjanku un Lukašku, viņš izprata visus tos melus, kuros viņš dzīvojis agrāk un kuri modināja viņā sašutumu jau tur, bet tagad likās bezgala riebīgi un smieklīgi. Dienu no dienas viņš te jutās arvien brīvāks un brīvāks un īstāks cilvēks. Kaukazu viņš tagad redzēja pavisam citādu, nekā agrāk to bija iedomājies. Oleņins te neatrada neko līdzīgu saviem agrākajiem sapņiem un visiem dzirdētajiem un lasītajiem Kaukaza tēlojumiem. «Te nav ne tūbas apmetņu, ne krācošu straumju, ne Amalata beku, ne varoņu un ļaundaru,» viņš domāja, «cilvēki dzīvo tāpat, kā dzīvo daba: mirst, dzimst, mīlējās, atkal dzimst, kaujas, dzer, ēd, priecājas, atkal mirst, un nav nekādu likumu, izņemot tos nemainīgos, ko daba nospraudusi saulei, zālei, zvēram un kokam. Citu likumu viņiem nav …» Un tāpēc Oļeņinam šie cilvēki, salīdzinot ar viņu pašu, šķita daiļi, spēcīgi, brīvi, un, raugoties uz tiem, viņu pārņēma kauns un skumjas par sevi. Bieži vien viņš nopietni domāja pamest visu, ierakstīties kazakos, nopirkt mājiņu, lopus, apprecēt kazacieti — tikai ne Marjanu, kuru viņš novēlēja Lukaškam, — un dzīvot kopā ār krusttēvu Jerošku, iet ar viņu uz medībām, uz zveju Un ar kazakiem sirojumos. «Kāpēc es to nedaru? Ko es vēl gaidu?» viņš sev jautāja. Viņš sevi gumdīja, viņš sevi kaunināja: «Varbūt es baidos darīt to, ko pats atzīstu par saprātīgu un taisnīgu? Vai tad vēlēšanās kļūt par vienkāršu kazaku, dzīvot dabas tuvumā, nevienam nedarīt ļauna un turklāt vēl darīt labu cilvēkiem, vai tad sapņot par to ir muļķīgāk nekā sapņot par to, par ko es sapņoju kādreiz, — ka kļūšu par ministru, par pulka komandieri?» Bet kāda balss viņam ieteica nogaidīt un izšķiroši nerīkoties. Viņu atturēja neskaidra apziņa, ka viņš nespēs dzīvot gluži tādu dzīvi kā Jeroška un Lukaška, jo viņa laime citāda — viņu atturēja doma, ka laime meklējama pašaizliedzībā. Oļeņinu arvien vēl iepriecināja viņa izturēšanās pret Lukašku. Viņš allaž meklēja izdevību uzupurēties citu labā, bet šāda izdevība neradās. Lāgiem viņš aizmirsa šo jaunatrasto laimes recepti un domāja, ka spēj dzīvot pilnīgi tādu pašu dzīvi kā krusttēvs Jeroška; bet tad pēkšņi attapās un tūdaļ pieķērās domai par apzinātu pašaizliedzību, un, balstoties uz to, mierīgi un lepni raudzījās uz visiem cilvēkiem un uz citu cilvēku laimi.

XXVII

Lukaška pirms vīnogu novākšanas laika atjāja pie Oļeņina. Kazaks izskatījās vēl brašāks nekā parasti.

— Tu precoties? — Oleņins vaicāja, viņu jautri apsveikdams.

Lukaška neko skaidri neatbildēja.

— Pārupē izmiju jūsu zirgu. Varens rumaks! Ar iededzinātu kabardiešu Lova zieģeliMan patīk.

Viņi apskatija jauno zirgu, pagalmā padžigitēja. Zirgs tiešām bija neparasti labs: slaids, bērs kastrēts ērzelis ar platiem krustiem, spožu spalvu, kuplu asti un maigām, smalkām šķirnes zirga krēpēm uz kakla un skausta. Zirgs bija tik brangs, ka jāliekas tikai uz muguras un jāguļ nost, kā Lukaška teica. Nagi, acis, zobi — tas viss bija tik skaists un tipisks, kāds mēdz būt tikai vislabākajiem tīrasiņu zirgiem. Oleņins gluži negribot priecājās par zirgu. Kaukāzā viņš vēl nebija redzējis tādu skaistuli.

— Un kas par gaitu! — Lukaška slavēja, uzpliķēdams zirgam uz kakla. — Kas par soli! Un gudrs! Saimniekam vien līdzi tekā.

— Vai daudz piemaksāji? — Oleņins jautāja.

— Netiku skaitījis, — Lukaška smaidot atbildēja. — No kunaka iemantoju.

— Skaists zirgs, īsts brīnums! Cik gribi? — Oleņins vaicāja.

— Pusotra simta celkavu deva, bet jums atdošu par velti, — Lukaška jautri teica. — Sakiet vienu vārdu, un atdošu. Noraušu seglus, un ņem ciet. Dienestam iedod man kaut kādu.

— Nē, neparko.

— Nu tad es jums atvedu peškešu, — Lukaška nojoza siksnu un noņēma vienu no diviem kinžaliem, kas tam karajās pie jostas. — Aiz upes dabūju.

— Paldies.

— Vīnogas māmiņa pati solījās jums atnest.

• Kaukazā vieni no vislabākajiem zirgiem ir Lova audzētavas zirgi ar iededzinātu zīmogu.

— Nevajag, gan jau norēķināsimies. Es taču nesolīšu tev par kinžalu naudu.

— Ko nu par to runāt — kunaki! Chans Girejs ieveda mani pārupē savā sakļā un teica — ņem, kas tīk. Paņēmu šito zobenu. Tāds mums likums.

Viņi iegāja mājiņā un iedzēra.

— Vai tu kādu laiku te paliksi? — Oļeņins ieprasījās.

— Nē, nācu atvadīties. Tagad mani no kordona sūta uz to sotņu, kas aiz Terekas. Jau šodien dodos prom ar savu biedru Nazaru.

— Bet kad tad kāzas?

— Drīz ieradīšos, tad būs derības, un atkal prom dienestā, — Luka negribīgi atbildēja.

— Kā tad tā, pat līgavu neredzēsi?

— Jāsmejas! Ko tur šajā skatīsies? Kad būsiet pārgājienā, paprasiet mūsu sotņā pēc Lukaškas Širokija. Kas tur meža cūku! Divas nošāvu. Es jūs aizvedīšu.

— Nu tad sveiks! Lai Jēzus Kristus tevi sargā!

Lukaška uzlēca zirgā un, neiegriezies pie Marjankas,

džigitēdams izjāja uz ielas, kur Nazarka viņu jau gaidīja.

— Vadzi? Vai neaizšausim? — Nazarka jautāja, pamirkšķinādams uz to pusi, kur dzīvoja Jamka.

— Lai notiek! — Lukaška sacīja. — Še, ved pie viņas zirgu, bet, ja nevari mani sagaidit, pamet zirgam sienu. No rīta tik un tā būšu sotņā.

— Vai junkurs tev vēl kaut ko uzdāvāja?

— Nē! Labi, ka tiku cauri ar kinžalu, citādi gandrīz vai zirgu sāka diedelēt, — Lukaška sacīja* nokāpdams no bērā un atdodams to Nazarkam.

Pieliecies Lukaška paskrēja cieši garām Oļeņina logam, iešmauca pagalmā un piegāja pie saimnieka istabas loga. Bija jau pavisam tumšs. Marfana, kreklā ģērbusies, sukāja savus garos matus, taisīdamās iet gulēt.

— Tas esmu es, — kazaks čukstēja.

Marjankas seja bija stingra un vienaldzīga, bet tā uzreiz atplauka, tiklīdz meita saklausīja savu vārdu minam. Viņa attaisīja logu un nobijusies, bet arī priecīga paslējās laukā.

— Kas ir? Kā vajag? — viņa ievaicājās.

— Atver durvis! — Lukaška lūdzās. — Ielaid mani uz brītiņu. Esmu traki noilgojies. Nevaru izturēt!

Viņš paliecās logā, apkampa viņas galvu un noskūpstīja.

— Patiešām atver!

— Ko nu mels niekus! Teicu, ka nelaidīšu. Vai uz ilgu laiku?

Lukaška neatbildēja un tikai skūpstīja viņu. Arī viņa vairs nejautāja.

— Pa logu ne apkampt nevar pa īstam, — Lukaška sacīja.

— Marjanuška! — atskanēja mātes balss. — Ar ko tu tur?

Lukaška norāva cepuri, lai pēc tās viņu nepazītu, un pietupās zem loga.

— Ej drīzāk prom! — Marjana čukstēja.

— Lukaška bija atnācis, — viņa atbildēja mātei,

— vaicāja pēc tēva.

— Nu tad sūti viņu Šurp!

— Jau aizgāja, teica: nevaļīgs esot.

Patiešām Lukaška, zem logiem pieliecies, ašiem soļiem izsteidzās pagalmā un aizskrēja pie Jamkas; kazaku redzēja tikai Oļeņins. Izdzēruši divus kausus čichira, Lukaška ar Nazarku izjāja no staņicas. Nakts bija silta, tumša un rāma. Viņi jāja klusēdami, dunēja tikai zirgu soļi. Lukaška uzvilka dziesmu par kazaku Mingali, bet, pirmo pantu nepabeidzis, apklusa un uzrunāja Nazarku.

— Nelaida vis, — Lukaška sacīja.

— Ak tā gan! — Nazarka atsaucās. — Es jau zināju, ka nelaidīs. Jamka man melsa: junkurs pie viņiem esot sācis iet. Krusttēvs Jeroška plātījies, ka no junkura par Marjanku plinti dabūjis.

— Tas pagāns muld! — Lukaška sirdīgi atteica.

— Viņa nav no tādām. Es tam vecajam velnam ribas ielauzīšu. — Un viņš sāka dziedāt savu mīļāko dziesmu.

Kā gan tur no ciema, no Izmailovas, Kā no cara mīļum mīļā dārziņa Skaists reiz vanags steidzīgs izlidoja, Bet tam pēdās mednieks jāšus jauniņš

Skaisto putnu lūdza sēst uz labās rokas. Teica atbildi tad skaistais vanags: «Mani neprāti tu zelta būrī turēt, Turēt nemācīji arī labā rokā, Tagad lidošu uz zilo jūru, Gulbi tur es nonāvēšu baltu, Gulbja gaļu gardu iebaudīšu.

XXVIII

Saimnieku istabā svinēja derības. Lukaška atjāja uz staņicu, bet pie Oļeņina neiegriezās. Lai gan ehorunžijs aicināja, taču Oļeņins uz derībām negāja. Viņam bija skumji, tik skumji kā vēl nekad kopš apmešanās staņicā. Oļeņins redzēja, kā Lukaška saposies kopā ar māti pievakarē atnāca pie saimniekiem, un viņu mocīja doma: kāpēc Lukaška tik atsalis pret viņu? Oļeņins ieslēdzās savā mājelē un ķērās pie dienasgrāmatas.

«Pēdējā laikā daudz esmu pārdomājis, stipri pārvērties,» Oļeņins rakstīja, «un nonācis pie tā, kas jau ābecē teikts. Lai cilvēks justos laimīgs, vajadzīgs tikai viens — mīlēt, mīlēt pašaizliedzīgi, mīlēt visus un visu, mīlestības smalkos tīklus mest uz visām pusēm; kas tajos iekļūs, tas arī jāņem. Tā es notvēru Vaņušu, krusttēvu Jerošku, Lukašku, Marjanku.»

Brīdī, kad Oļeņins beidza to rakstīt, pie viņa ienāca krusttēvs Jeroška.

Viņš bija ļoti jautrā omā. Pirms pāris diertām, kādā vakarā pie Jeroškas iegriezies, Oļeņins sastapa viņu pagalmā līkājamies gar nošautu meža cūku, kuru krusttēvs, laimīgs un lepns, veikli dīrāja cy mazu dūcīti. Suņi un viņu vidū arī luteklis Ļatns gulēja turpat blakus un, astes galu kuldami, raudzījās, kā saimnieks strādā. Puikas caur žogu godbijīgi vēroja Jerošku un pat neķircināja, kā allaž bija darījuši. Kaimiņu sievas, kas vispār nebija pārāk laipnas pret Jerošku, tagad viņu sveicināja un nesa ko kurā — daža krūzīti čiehira, daža kaimaku,

1 Atdzejojis A. Smidre.

daža miltus. Otrā rītā Jeroška sēdēja savā pieliekamajā, viscaur notašķījies ar asinīm, un svēra medījumu mārciņās — citam dodams par naudu, citam par vīnu. Viņa sejā bija skaidri lasāms: «Dievs deva laimi, nošāvu cūku; tagad krusttēvs visiem vajadzigs.» Pēc tam viņš, protams, sāka žūpot un, neiziedams no staņicas, dzēra jau ceturto dienu. Viņš bija dzēris arī derībās.

Krusttēvs Jeroška no saimnieku istabas pie Oļeņina atnāca pilns kā mārks, ar piesarkušu seju, izspūrušu bārdu, bet jaunā, sarkanā bešmetā, apšūtā ar tresēm, un nesdams izkaltēta ķirbja balalaiku, ko bija atvedis no pārupes. Viņš jau sen bija apsolījis Oļeņiriam šo prieku un jutās labā omā. Ieraudzījis, ka Oļeņins raksta, viņš sa drūma.

— Skrīvē, skrīvē, kundziņ, — viņš čukstēdams sacīja, it kā domādams, ka starp Oleņinu un papīru atrodas kāds gars, un bīdamies to aizbiedēt, klusītiņām nosēdās uz grīdas. Kad krusttēvs Jeroška bija pilnā, viņa mīļSkā vieta bija uz grīdas. Olēņins atskatījās, iika pasniegt ciemiņam vīnu un turpināja rakstīt. Jcroškam vienam dzert bija garlaicīgi; viņam gribējās papļāpāties.

— Pie saimniekiem derībās biju. īsti cūciesi! Netikās. Atnācu pie tevis.

— Kur balalaiku dabūji? — Oļeņins iejautājās un rakstīja tālāk.

— Pārupē biju, kaimiņ, balalaiku dabūju, — viņš teica arvien vēl tikpat klusu. — Esmu maldīgs muzikants: māku tataru, kazaku, kungu, zaldātu dziesmas, kādas vien gribi.

Oļeņins vēlreiz pavērās viņā, iesmējās un turpināja rakstīt.

Smaids veco vīru iedrošināja.

— Met mieru, kaimiņ! Jānudien, met mieru! — viņš pēkšņi un strikti iesaucās. — Ja tev pāri nodarījuši, neliecies ne zinis, nospļaujies! Skrīvē un skrīvē, bet vai tur kāda jēga?

Viņš atdarināja Oļeņina kustības, bungodams ar resnajiem pirkstiem pa grīdu un nicīgi viebdams plato ģīmi.

— Ko nu skrīvē tās sūdzības? Labāk palīksmojies kā īsts vīrs!

Rakstīšana viņa prātā saistījās vienīgi ar nicinošu sūdzību sacerēšanu.

Oļeņins sāka skaļi smieties. Jeroška arī. Viņš pielēca no grīdas un ņēmās rādīt savu mākslu, balalaiku trinkšķinādams un tataru dziesmas dziedādams..

— Labais cilvēk, met nost to skrivēšanu! Paklausies labāk, ko es tev uzziņģēšu. Nosprādzis dziesmas vairs nedzirdēsi. Palīksmo!

Pirmo viņš nodziedāja paša sacerētu dziesmu, pats arī dancodams:

Aidididiaijajā, Kur jūs viņu redzējāt? Tirgus bodē kādā Kniepadatas rāda.

Pēc tam uzdziedāja ziņģi, ko viņam iemācījis seno dienu draugs feldfebelis:

Pirmdien meiču iemīlēju, Sāpes cietu otrdienā. Trešdien sirdi atklāt spēju. Ceturtdien — ko sacīs tā? Piektdien saņēmu, lūk, ziņu, Ka es velti gaidot viņu, Sestdien sarūgtināts ļoti Grasījos jau nāvē doties, Bet, lai glābtu dvēsli brīvo, Svētdien lēmu: labāk dzīvot!

Un atkal:

Aidididiaijajā, Kur jūs viņu redzējāt?

Pēc tam, acis miegdams, plecus raustīdams un pats dancodams, nodziedāja:

Nobučošu, apkampšu, Lentu matos iesiešu, Un par mīļo nosaukšu. Teikšu: «Meitiņ, daiļa gan, Vai tu tniļa esi man?»

Beidzot Jeroška tapa tik līksms, ka, taktī stīgas raustīdams, piecirta kāju kā jauns puisis un viens pats laidās dancī pa visu istabu.

Dziesmas: clidiaijajā un tamlīdzīgas kungu dziesmas viņš skandināja tikai Oļeņinam; bet pēc brīža, izdzēris vēl kādas trīs glāzes čichira, atcerējās vecos laikus un sāka dziedāt īstas kazaku un tataru dziesmas. Kādu mīļu dziesmu dziedot, balss viņam pēkšņi iedrebējās, un vecais vīrs apklusa, trinkšķinādams vairs tikai balalaikas stīgas.

— Ai, ai manu draudziņ! — viņš teica.

OJeņins atskatījās, sadzirdējis dīvaini ieskanamies viņa balsi: vecais raudāja. Asaras bija saskrējušas acīs, un viena ritēja lejup pa vaigu.

— Aizgājis tu esi, mans laiciņš, uz neatgriešanos, — viņš iešņukstējās un apklusa. — Dzer, kālab nedzer! — tūlīt pat viņš iesaucās dārdošā balsī, asaras nenorausis.

Jerošku sevišķi aizkustināja kāda tavliniešu dziesma. Vārdu tajā bija maz, un vienīgais jaukums — skumīgajā piedziedājumā: «Ai, dai, dalalai!» Jeroška pārtulkoja dziesmas vārdus: «Jauns puisis dzen aitas no aula kalnos, atnāk krievi, aizdedzina aulu, visus vīrus nokauj, visas sievas vaņģībā aizved. Puisis nokāpj no kalniem: kur bija auls, tur tagad pelni; nav mātes, nav brāļu, nav mājas vairs; palicis viens vienīgs koks. Apsēstas puisis zem kokā un sāk raudāt. «Viens esmu palicis, viens tāpat kā tu,» — un jaunais puisis sāka dziedāt: «Ai, dai, dalalai!»» Šo gaudulīgo piedziedājumu, kas tik ļoti skāra sirdi, Jeroška atkārtoja vairākas reizes.

Pēdējo piedziedājumu vilkdams, Jeroška pēkšņi pakampa na sienas bisi, izskrēja pagalmā un no abiem stobriem izšāva gaisā. Un atkal atsāka vēl skumjāk: «Ai, dai, dalalai āā!» — un apklusa.

Oļeņins, viņam nopakaļ izgājis uz lieveņa, klusējot raudzījās tumšajās, zvaigžņu piesētajās debesīs uz to pusi, kur noplaiksnījās šāvieni. Saimnieku istabā spīdēja gaisma, bija dzirdamas balsis. Pagalmā pie lieveņa un pie logiem drūzmējās meičas un skraidīja no namiņa uz priekšnamu un atpakaļ. No priekšnama iztenterēja daži kazaki un nenocietās — ari viņi iekliedzās, piebalsodami dziesmas beigām un krusttēva Jeroškas šāvieniem.

— Kāpēc tu neesi derībās? — Oļeņins jautāja.

— Dievs ar viņiem, dievs ar viņiem! — murmināja vecais, kuram, kā redzams, tur bija pāri nodarīts. — Nepatīk man, nepatīk! Ir nu gan cilvēki! Iesim istabā! Viņi līksmojas paši par sevi, mēs paši par sevi.

Oļeņins atgriezās istabā.

— Vai Lukaška jautrs? Varbūt ienāks pie manis? — viņš prasīja.

— Lukaška! Viņam samelojuši, ka es tevi gribot sapārot ar to skuķi, — vecais čukstēdams pauda. — Bet skuķim skuķa prāts! Mūsu nagos kritīs, ja gribēsim: dod vairāk naudas — piederēs mums! Tevis labā izdarīšu, jānudien!

— Nē, krusttēv, nauda neko nelīdzēs, ja jau nemīl. Labāk nerunā par to.

— Nemīl mūs neviens, sērdieņus! — iesaucās krusttēvs Jeroška un atkal sāka raudāt.

Klausīdamies vecā stāstos, Oļeņins bija izdzēris vairāk nekā parasti. «Tagad nu mans Lukaška ir laimīgs,» viņš domāja, taču sirds smeldza. Tovakar vecais piedzērās tiktāl, ka nogāzās uz grīdas, un Vaņušam vajadzēja saukt palīgā kareivjus un, aiz riebuma spļaudot, vilkt Jerošku ārā. Par nelādzīgo uzvešanos Vaņuša bija uz veci tik nikns, ka šoreiz franciski neteica neviena vārda.

XXIX

Bija augusts. Vairākas dienas no vietas pie debesīm nemanīja ne mākonīša; saule neciešami ^cepināja, un no paša rīta pūta silts vējš, saceldams pauguros un uz ceļiem karstu smilšu mākoņus un nesdams tos pa gaisu pāri niedrājiem, kokiem un staņicām. Zāle un koku lapas bija noklātas putekļiem; ceļi un solončaki nopūsti kaili un kļuvuši tik cieti, ka skanēja vien. Terekā ūdens jau sen bija atkritis un arī no tērcēm strauji aizplūda un izžuva. Dīķī pie staņicas lopu izmīdītie, dūņainie krasti kļuva sausi, un ūdenī cauru dienu klaigādami plunčojās meitenes un puikas. Stepē izkalta ar zāli apaugušie pauguri un niedrāji, un lopi maudami dienā lauzās prom uz tīrumiem. Zvēri nozuda tālajos niedrājos un kalnos aiz Terekas. Pāri zemienēm un staņicām sijājās odu un knišļu mākoņi. Sniegainie kalni aizvilkās ar pelēku dūmaku. Gaiss bija rēns un smacīgs. Klīda valodas, ka abreki pārkļuvuši pāri izsīkušajai upei un sirojot šai pusē. Saule katru vakaru iegrima kvēlošās, salkanās rieta liesmās. Bija pats karstākais darba laiks. Visi staņicu iedzīvotāji rosījās arbuzu laukos un vīna dārzos, kas bija zaļu vīnogulāju vītņu un dzestras ēnas pilni. Aiz platajām, caurspīdīgajām lapām cits pie cita melnoja smagi, nobrieduši ķekari. Pa putekļaino ceļu, kas veda no dārziem, čīkstēdamas vilkās arbas, līdz augšai piekrautas ar melnām vīnogām. Riteņu sašķaidīti ogu ķekari grima ceļa putekļos. Puikas un skuķēni ar vīnogu sulu notraipītos kreklēnos, ar ogām rokās un mutē skrēja līdzi mātēm. Uz ceļa cits aiz cita nāca pretim nodriskājušies algādži, nesdami ogu grozus uz spēcīgajiem kamiešiem. Sievietes, līdz acīm aizsējušās ar lakatiem, veda vēršus, kas bija iejūgti ar vīnogām pārpilnās arbās. Kareivji, sastapuši arbu, lūdza kazacietēm ogas, un sievas, pajūgus neapstādinot, kāpa uz arbas, pagrāba vīnogu klēpi un svieda to kareivim svārku stūrī. Dažās sētās jau spieda sulu. Tās smarža vilnīja visur. Nojumēs rēgojās asinssārtas muldas, un nogajiešu kalpi ar atrotītām bikšu starām un sulā notraipītiem lieliem bija redzami pagalmos. Cūkas rukšķēdamas rija ogu čagas un tajās vārtījās. Lēzenie namiņu jumti visnotaļ bija noklāti ar melniem, sulīgiem ķekariem, kas vīta saulē. Vārnas un žagatas, graudus uzlasīdamas, turējās jumtu ēnā un lidinājās no vienas vietas uz otru.

Ļaudis jautri vāca kopā gada pūliņu augļus, un šoreiz tie bija neparasti bagātīgi un labi.

Zaļajos, ēnainajos dārzos, vīnogulāju jūrā, visās malās skanēja smiekli, dziesmas, līksmas čalas, sieviešu balsis, un viņu apģērbu spilgtās krāsas te pazibēja, te atkal pazuda.

Pašā dienvidū Marjana sēdēja savā dārzā persiku koka ēnā un no atjūgtās arbas apakšas ņēma laukā saviešiem pusdienas. Viņai iepretim uz paklātas zirga segas sēdēja no skolas pārnākušais chorunžijs un krūzītes ūdens strūklā mazgāja rokas. Puika, Marjanas brālis, nule atjozis no dīķa, slaucījās piedurknēs un nemierīgi raudzījās uz māsu un māti, gaidīdams pusdienas un smagi elsdams. Vecīgā māte, stiprās iedegušās rokas atrotījusi, rindoja uz zema, apaļa tataru galdiņa vīnogas, kaltētas zivis, kaimaku un maizi. Chorunžijs, rokas noslaucījis, noņēma cepuri, pārmeta krustu un pievirzījās pie galda. Puika satvēra krūzi un sāka kāri dzert. Māte un meita, kājas apakšā parāvušas, arī piesēdās pie galda. Pat ēnā neciešami cepināja. Pāri dārzam klājās smaga tveice. Stiprais, siltais vējš, kas spraucās cauri zariem, neatnesa dzestruma un tikai lieca uz vienu pusi dārzos izkaisīto bumbieru, persiku un zīda koku galotnes. Chorunžijs, vēlreiz noskaitījis lūgšanu, pastiepa roku atpakaļ un paņēma ar vīnogulāju lapu apklātu čichira krūzi, ievilka dažus malkus un deva trauku tālāk sievai. Viņš bija izmeties kreklos, atpogātā apkakle atsedza muskuļainu, spalvainu krūti. Viņa smalkā, viltīgā seja bija līksma. Ne stājā, ne valodā nemanīja chorunžija parastā neistuma; viņš bija jautrs un dabisks.

— Vai līdz vakaram beigsim to strēķi aiz nojumes? — viņš vaicāja, slaucīdams mitro bārdu.

— Beigsim gan, — vecā atbildēja, — ja tikai laiks pieturēsies. Djomkini vēl ne pusi nav novākuši, — viņa piebilda. — Ustjeņka viena pati pūlas, lien vai no ādas ārā. *

— Kur nu tie! — vecais lepni noteica.

— Marjanuška, še, padzeries! — māte sacīja, sniegdama meitai krūzi. — Dievs dos, būs ko kāzas uzrīkot, — viņa turpināja.

— Dzīvosim, redzēsim, — chorunžijs noteica mazliet īdzīgi.

Meita nodūra galvu.

— Kāpēc tu nekā skaidri nesaki? — vecā atsāka. — Saderēta ir, un arī laika vairs nav daudz.

— Nezīlē, nezīlē, — chorunžijs atkal noteica. — Tagad jādomā par darbu.

— Vai redzēji Lukaškas jauno zirgu? — vecā neatlaidās. — To, kuru Mitrijs Andrejičs viņam uzdāvāja, tā vairs nav: izmijis.

— Nē, neesmu redzējis. Bet šodien runāju ar mītnieka kalpu, — chorunžijs sacīja, — stāsta, kungs atkal saņēmis tūkstoš rubļu.

— Ar vārdu sakot, bagātnieks, — vecā piebilda.

Visa ģimene bija jautra un apmierināta.

Darbs veicās labi. Vīnogu sanāca vairāk, un tās bija labākas, nekā viņi paši bija cerējuši.

Marjana, ieturējusi pusdienas, pameta vēršiem sēkli, salocīja savu bešmetu, nolika pagalvī un apgūlās zem arbas noviļātajā, sulīgajā zālē. Viss viņas apģērbs bija sarkana drāniņa, tas ir, zīda lakats ap galvu un gaišzils, izbalojis katūna krekls mugurā, bet tomēr viņai bija neciešami karsti. Seja kvēloja, kājas nekur nevarēja dēties, acis aizmigloja miega un noguruma miklums; lūpas neviļus pavērās, un krūtis cēlās smagi un augstu.

Karstais darba laiks bija sācies jau pirms divi nedēļām, un grūtais, nemitīgais darbs aizņēma visu jaunās meitas dzīvi. Mazā gaismiņā viņa lēca augšā, noskaloja seju saltā ūdenī, aptinās lakatu un basām kājām skrēja pie lopiem. Tad steigšus apāvās, uzvilka bešmetu un, paņēmusi maizes sainīti, iejūdza vēršus un uz visu dienu aizbrauca uz dārziem. Tur viņa tikai brīdi atpūtās, grieza vīnogas, stiepa grozus un vakarā jautra un nenoguruši, vilkdama vaigā vēršus un ar garu rīksti tos skubinādama, pārnāca staņicā. Pa krēslu apkopusi lopus, iegrābusi saulgriežu sēkliņas platajā krekla piedurknē, viņa izgāja uz stūra papļāpāt ar citām meičām. Bet, tiklīdz apdzisa rieti, viņa jau nāca mājās un, kopā ar tēvu, māti un brāliti ieēdusi tumšajā namiņā vakariņas, bezrūpīga, veselīga, devās istabā, sēdās uz krāsns un pussnaudā klausījās mītnieka valodās. Tiklīdz tas aizgāja, viņa metās gultā un līdz rītam ieslīga ciešā, dziļā miegā. Nākamajā dienā atkārtojās tas pats. Lukašku viņa nebija redzējusi kopš derību dienas un mierīgi gaidīja kāzas. Pie mītnieka Marjana bija pieradusi un ar patiku juta viņa neatlaidīgos skatienus, ko tas vērsa uz viņu.

XXX

Lai gan no karstuma nebija kur dēties, lai gan odi bariem sijājās arbas ēnā un lai gan puika grozīdamies Marjanu grūstīja, viņa pārvilka pāri galvai lakatu un laidās jau miegā, kad pēkšņi kaimiņiene Ustjeņka atskrēja pie viņas un, palīdusi zem arbas, nogūlās Marjanai blakus.

— Nu, skuķi, jāgu], jāguļ! — Ustjeņka steidzināja, iekārtodamās zem arbas. — Pag, — viņa iesaucās pasliedamās, — tā nav labi.

Viņa pielēca kājās, salauza kuplus zarus un no abi pusēm piekāra pie arbas riteņiem, virsū vēl uzsviezdama bešinetu.

— Laid mani! — viņa uzkliedza puikam, atkal līzdama zem arbas. — Vai tad kazakiem klājas gulēt blakus skuķiem? Vācies!

Palikusi zem arbas divatā ar draudzeni, Ustjeņka pēkšņi apkampa viņu ar abi rokām un, glauzdamās klāt, sāka skūpstīt Marjanai vaigus un kaklu.

— Mīļais! Brālīt! — viņa čukstēja un aizrautīgi smēja savus smalkos, skanīgos smieklus.

— Vai tu re, no vectētiņa iemācījusies, — Marjāna atbildēja vairīdamās. — Liecies mierā!

Viņas abas sāka tik skaļi smieties, ka māte tām uzkliedza.

— Kazi, skaud? — čukstot jautāja Ustjeņka.

— Ko tu mels! Gulēsim. Kādēļ nāci?

Bet Ustjeņka nerimās. — Es tev pastāstīšu kaut ko traku.

Marjana paslējās uz elkoņa un sakārtoja noslīdējušo lakatu. — Ko tu stāstīsi?

— Es kaut ko zinu par tavu mītnieku!

— Kas tur ko zināt, — Marjana atbildēja.

— Ak tu viltniece, — Ustjeņka sacīja, grūstīdama viņu ar elkoni un smiedamās. — Neko man nestāsti. Vai nāk pie jums?

— Nāk. Un kas par to! — Marjana teica un pēkšņi pietvīka.

— Es gan esmu vienkāršs skuķis, visiem pastāstu.

Kas man ko slēpt, — Ustjeņka runāja tālāk, un viņas jautrajā, sārtajā sejā iegulās viegla ēna. — Vai es kādam ļaunu daru? Mīlu viņu, un tas ir viss!

— Vai vectētiņu, vai?

— Nu ja.

— Tas taču grēks! — Marjana iebilda.

— Mašeņka! Kad tad vēl priecāsimies, ja ne meitas vaļā? Apprecēšu kazaku, bērnus dzemdēšu, trūkumu iepazīšu. Appreci vien Lukašku, ne prātā vairs prieki nenāks, bērni būs jāvāķ un darbi jālauž.

— Nekas, citas arī pie vīra labi dzīvo. Vienalga! — Marjana rāmi atteica.

— Kaut reizi papaud, kas jums tur ar Lukašku bija?

— Kas bija? Preciniekos nāca. Tētis atlika uz gadu; bet tagad sarunāja, ka rudeni izprecināšot.

— Bet ko viņš tev teica?

Marjana pasmaidīja.

— Vai nu nezināms, ko teica. Sacīja, ka mīlot. Lūgtin lūdzās, lai ejot ar viņu uz dārziem.

— Līp kā piķis! Tu tak droši vien negāji. Kāds viņš tagad brašs puisis tapis! īsts džigits. Arī kazaku sotņā uzdzīvojot. Aizviņdien atjāja mūsu Kirka, stāstīja: varenu zirgu esot iemijis! Droši vien dikti pēc tevis ilgojas. Ko viņš vēl teica? — Ustjeņka neatlaidās.

— Tev ar viss jāzina, — Marjana iesmējās. — Āre, viendien bija atjājis pie loga, iereibis. Lūdzās, lai ielaižot.

— Droši vien nelaidi?

— Es šo laidīšu! Reiz vārdu esmu teikusi, tā arī būs! Cieta kā akmens, — Marjana nopietni atbildēja.

— Bet kas par puisi! Lai pamet tikai ar pirkstu, neviena mefia neapsmādēs.

— Lai iet pie citām, — Marjana lepni atbildēja.

— Vai nav žēl viņa?

— Žēl ir, bet muļķības nedarīšu. Tas nav labi.

Ustjeņka pēkšņi uzkrita ar galvu draudzenei uz krūtīm, apkampa viņu un no galvas līdz kājām raustījās nevaldāmos smieklos. — Ak tu lielā muļķīte! — viņa izdvesa aizelsusies, — laimi sev nenovēli, — un atkal sāka kutināt Marjanu.

— Rimsties! — Marjana iesaucās caur smiekliem. — Lazutku saspiedi.

— Are, velnatas, trako, nevar ne valdīt, — no arbas viņas puses atkal bija dzirdama mātes miegainā balss.

— Laimi sev nenovēli, — Ustjeņka atkārtoja, čukstēdama un pasliedamās uz elkoņa. — Esi gan tu laimīga, jānudien! Kā tevi mīl! Tik dzedra esi, bet tevi mīl. Ai, būtu es tavā vietā, es jūsu mītnieku ap pirkstu aptītu! Pavēroju viņu, kad bijāt mūsmājās, likās, viņš tevi ar acīm apēdīs. Mans vectētiņš — arī tas ko visu man nav sadevis! Bet jūsējais, paklau, esot viens no lielākajiem krievu bagātniekiem. Viņa denščiks stāstīja, ka viņiem esot pašiem savi dzimtcilvēki.

Paslējās arī Marjana un, domās iegrimusi, pasmaidīja.

— Reiz viņš man sacīja, mūsu mītnieks, — viņa teica, pārkozdama smildziņu. — Sacīja: es gribētu būt kazaks, Lukaška vai tavs brālītis Lazutka. Kālab viņš tā teica?

— Tāpat vien muld, kas prātā iešaujas, — Ustjeņka atbildēja. — Ko manējais nesarunā! Gluži kā jucis!

Marjanai noslīga galva uz salocītā bešmeta, viņa uzlika roku Ustjeņkai uz pleca un aizvēra acis.

— Šodien gribēja nākt uz dārziem strādāt, tēvs šo aicināja, — viņa vēl noteica, brīdi paklusēja un aizmiga.

XXXI

Saule jau aizslīdēja aiz bumbieres, kas meta ēnu uz arbas, un ar slīpajiem stariem pat cauri Ustjeņkas savītām meijām dedzināja zem arbas guļošp meitu sejas. Marjana pamodās un sāka slaucīties lakatā. Apkārt pavērusies, viņa ieraudzīja aiz bumbieres mītnieku, kas ar plecā pakārtu šauteni stāvēja un runājās ar chorunžiju. Viņa iegrūda Ustjeņkai dunku sānos un, klusējot pasmaidījusi, pamāja ar galvu uz Oļeņina pusi.

— Vakar gāju, neviena neizcēlu, — Oļeņins runāja, nemierīgi apkārt skatīdamies un neredzēdams aiz zariem guļošo Marjanu.

— Ejiet, lūk, uz to pusi, taisni pēc cirkuļa, tur, aizlaistajā dārzā, ko par tukšaini dēvē, vienmēr sastopami zaķi, — chorunžijs stāstīja, tūlīt samākslodams valodu.

— Kas tad nu šitādā darba laikā zaķus dzenā! Labāk būtu nākuši mums palīgos. Pastrādājuši kopā ar skuķiem, — vecā jautri sacīja. — Nu, meitas, celieties! — viņa uzsauca.

Marjana un Ustjeņka čukstējās un tikko valdīja smieklus, zem arbas tupēdamas.

Kopš saimnieki uzzināja, ka Oļeņins uzdāvinājis Lukaškam zirgu piecdesmit celkavu vērtībā, viņi kļuva laipnāki, it īpaši chorunžijs, kā likās, ar patiku vēroja junkura tuvināšanos Marjanai.

— Es jau neprotu strādāt, — Oļeņins sacīja, cenzdamies neskatīties cauri zaļajiem zariem arbas ēnā, kur viņš bija pamanījis Aiarjanas gaišzilo kreklu un sarkano lakatu.

— Nāc, iedošu žāvētus persikus, — vecā sacīja.

— Saskaņā ar senu kazaku viesmīlības parašu, bet, patiesību sakot, vienigi vecas sievas muļķība, — chorunžijs teica, skaidrodams un it kā papildinādams vecās vārdus. — Krievijā, manuprāt, ne vien žāvētus persikus, bet visādus ananasu ievārījumus un skābējumus esat ēduši pēc sirds patikšanas.

— Tātad aizlaistajā dārzā ir? — Oļeņins vaicāja. — Es aiziešu, — un, pametis ašu skatienu cauri zaļajiem zariem, viņš pacēla cepuri un nozuda taisnajās, zaļajās vīnogulāju rindās.

Saule bija jau noslīgusi aiz dārzu žoga un spožas staru drumslas urbās caurspīdīgajās lapās, kad Oļeņins atgriezās dārzā pie saviem saimniekiem. Vējš rima, un vīna dārzos ieplūda svaigs dzestrums. Oļeņins jau notālēm instinktīvi cauri vīnogulāju rindām pamanīja Marjanas gaišzilo kreklu un, ogas raudams, piegāja pie viņas. Arī nogurušais suns pa ceļam kampa ar siekalaino muti zemu nolīkušus ķekarus. Pietvīkusi, piedurknes atrotījusi un lakatu nolaidusi zem zoda, Marjanka ar skubu grieza smagos ķekarus un lika tos grozā. Neizlaizdama no rokām vīnogulāju zaru, ko turēja, viņa apstājās, laipni pasmaidīja un atkal turpināja darbu.

Oļeņins gāja tuvāk un pārsvieda bisi uz muguras, lai atbrīvotu rokas. «Kur tad tavējie? Dievs palīdzi Vai esi viena?» viņš gribēja jautāt, taču neko nepasacija un tikai sveicinādams pacēla papachu. Divatā ar Marjanku viņš jutās neveikli, taču, it kā tīšām sevi mocīdams, piegāja tai klāt.

— Tā jau tu meitiešus nošausi ar savu bisi, — Marjana sacīja.

— Nē, es nešauju.

Brīdi abi klusēja.

— Būtu palīdzējis.

Viņš izvilka nazīti un, ne vārda neteikdams, sāka griezt. Izcēlis no lapu biezokņa kādas trīs mārciņas smagu, blīvu ķekaru, kurā ogas, neatrazdamas sev vietas, cieši spiedās cita citai virsū, viņš rādīja ķekaru Marjanai.

— Vai visus griezt? Šis nav zaļš? …,

— Dod šurp.

Viņu rokas saskārās. Oļeņins saņēma Marjanas roku, un viņa smaidot lūkojās puisī.

— Vai drīz precēsies? — viņš jautāja.

Marjana neatbildēja un novērsās, pārlaizdama viņam savu dzedro acu skatienu.

— Tu laikam mīli Lukašku?

— Kas tev par daļu?

— Skaudība māc.

— Nerunā niekus!

— Patiešām, tu taču esi īsta skaistule!

Bet tūlīt pat Oļeņins briesmīgi sakaunējās par izteikto: tik pliekani, pēc viņa domām, skanēja šie vārdi. Viņš pietvīka, samulsa un satvēra Marjanas rokas.

— Lai esmu kāda būdama, bet ne jau priekš tevis! Nezobojies! — Marjana atbildēja, taču viņas skatiens pauda, cik labi tā zina, ka viņš nezobojas.

— Es taču nezobojos! Ja tu zinātu, kā es…

Vārdi skanēja vēl pliekanāk, vēl mazāk atbilda

tam, ko viņš juta; bet viņš turpināja: — Nezin ko es būtu gatavs darīt tavā labā …

— Rimsties muldēt!

Bet viņas seja, viņas dzirkstošās acis, viņas vingrās

krūtis un slaidās kājas pauda pavisam ko citu. Viņam šķita* ka Marjana saprot, cik pliekans viss, ko viņš tai saka, bet neliekas to manām; viņam šķita, ka viņa jau sen zina visu, ko viņš vēlas, taču neprot pateikt, bet . viņa grib dzirdēt, kā viņš to pateiks. «Un kā lai viņa nezina,» Oļeņins domāja, «ja es viņai gribu pateikt tikai to; kas ir viņa pati? Bet viņa negrib saprast, negrib atbildēt,» Oļeņins domāja.

— Aul — pēkšņi netālu aiz vīnogulājiem atskanēja Ustjeņkas balstiņa un viņas smalkie smiekli. — Mitrij Andrejič, nāc man palīgos! Esmu viena! — viņa sauca Oļeņinam, un aiz lapām parādījās viņas naivā, apaļā sejiņa.

Oļeņins neko neatbildēja un stāvēja kur stāvējis.

Marjanka grieza ķekarus, taču atkal un atkal raudzījās uz mītnieku. Viņš jau gribēja kaut ko teikt, bet apmulsa, paraustija plecus un, uzmetis ērtāk plecā bisi, žigliem soļiem devās laukā no dārza.

XXXII

Pāris reižu Oļeņins apstājās, klausīdamies skanīgajos Marjanas un Ustjeņkas smieklos, kuras, kopā sagājušas, kaut ko sauca. Visu vakaru Oļeņins nostaigāja pa mežu medīdams. Neko nenošāvis, atgriezās mājās tikai krēslā. Iedams cauri pagalmam, viņš pamanīja, ka saimnieku namiņā durvis atvērtas un tur paspīd gaišzilais krekls. Oļeņins sevišķi skaļi pasauca Vaņušu, lai visi dzirdētu, ka viņš pārnācis, un nosēdās uz lieveņa parastajā vietā. Saimnieki bija jau atgriezušies no dārziem; viņi iznāca no namiņā, iegāja savā mājiņā, bet viņu līdzi neaicināja. Marjana divi reizes gāja ārā uz ielas. Reiz pustumsā Oļeņinam šķita, ka tā atskatās uz viņu. Viņš kāri tvēra ar acīm katru viņas kustību, bet klāt iet neuzdrošinājās. Kad Marjana pazuda istabā, viņš nokāpa no lieveņa un sāka staigāt pa pagalmu. Taču viņa vairs nenāca. Cauru nakti Oļeņins pavadīja ārā nomodā, ausīdamies uz katru troksnīti, kas skanēja no saimnieku mājas. Viņš dzirdēja, kā sākumā viņi runājās, kā ēda vakariņas, kā izvilka

pēļus un likās gulēt; dzirdēja, kā Marjana par kaut ko iesmējās; vēlāk dzirdēja, kā viss apklusa. Chorunžijs čukstēdams sarunājās ar sievu, un kāds elpoja. Oļeņins iegāja savā mājā. Vaņuša neizģērbies gulēja. Oļeņinam uznāca skaudība pret viņu, un tas atkal sāka staigāt pa pagalmu, arvien vēl ko gaidīdams, bet neviens vairs laukā nenāca, neviens nekustējās; bija dzirdami tikai trīs cilvēku vienmērīgie elpas vilcieni. Viņš pazina Marjanas elpu, nemitīgi klausījās tajā un savas sirds pukstos. Staņicā viss aprima, uzlēca vēlīns mēness, un redzamāki kļuva lopiņi, kas tusnīja pagalmos, gūlās un atkal gausi cēlās kājās. Oļeņins pats sev īgni jautāja: «Kas man vajadzīgs?» — un nespēja izbeigt šo vāķēšanu. Pēkšņi viņš skaidri saklausīja saimnieku istabā soļus un grīdas dēli iečīkstamies. Viņš metās uz durvīm; bet atkal nekas cits vairs nebija dzirdams kā tikai vienmērīgi elpas vilcieni, un laidarā, grūti nopūtusies, atkal grozījās bifeļu māte, tā paslējās uz ceļiem, pēc tam uzsvempās kājās, asti svaidīdama, un uz pagalma sausā māla kaut kas žļakstēdams vienmērīgi krita; nopūtusies tā atkal apgūlās mēnesnīcas cauraustajā miglā … Oļeņins sev jautāja: «Ko man darīt?» — un jau apņēmās iet gulēt, bet atkal sadzirdēja skaņas, un viņa iztēlē atkal pavīdēja Marjankas augums, kura šai miglainajā mēnesnīcas naktī nāca laukā, viņš atkal metās pie loga un atkal dzirdēja soļus. īsi pirms gaismiņas viņš piegāja pie loga, pagrūda slēģi, aizskrēja līdz durvīm un patiešām sadzirdēja Marjanas nopūtu un soļus. Viņš satvēra kliņķi un pieklauvēja. Durvīm tuvojās uzmanīgi basu kāju soļi, tik tikko grīdas dēļus čīkstinādami. Kliņķis noliecās, durvis iečīkstējās, uzvilnīja majorana un ķirbju smarža, un uz sliekšņa parādījās Marjankas augums» Tikai mirkli viņš to redzēja, mēness apspīdētu. Viņa aizcirta durvis un, kaut ko nočukstējusi, viegliem soļiem aizskrēja atpakaļ. Oļeņins sāka lēnītēm klauvēt: neviens neatsaucās, Viņš aizskrēja pie loga un klausījās. Pēkšņi spalga, spiedzīga vīrieša balss viņu nobiedēja.

— Jauki jauki! — teica neliels kazacēns ar baltu papachu galvā, no pagalma pavisam tuvu pienācis klāt Oļeņinam. — Redzēju, jauki!

Oļeņins pazina, ka tas ir Nazarka, un klusēja, nezinādams, ko darīt un ko teikt.

— Jauki! Aiziešu uz staņicas valdi, pastāslīšu un un tēvam pateikšu. Re, kāda ir tā chorunžija meita! Ar vienu vien viņai nepietiek.

— Ko tu gribi no manis, ko tev vajag? — Oļeņins izgrūda.

— Neko, es tikai staņicas valdē pastāstīšu.

Naz_arka runāja ļoti skaļi, kā redzams, tīšām.

— Are, cik veikls junkurs!

Oļeņins trīcēja un bālēja.

— Panāc šurp, panāc! — viņš spēcīgi satvēra Nazarku aiz rokas un aizveda pie savas mājiņas.

— Nekas taču nenotika, viņa mani neielaida, un es neko … Viņa ir godiga …

— Kas to var zināt… — Nazarka iebilda.

— Es tev tik un tā iedošu … Pagaidi! …

Kazaks apklusa. Oļeņins ieskrēja istabā un iznesa

viņam desmit rubļus.

— Nekas taču nenotika. Bet tomēr esmu vainīgs, tāpēc ari dodu! Tikai, dieva dēļ, lai neviens nezinātu. Un nekas jau nenotika …

— Dzīvo laimīgs! — Nazarka smiedamies teica un izgāja no pagalma.

Tonakt Nazarka bija atjājis staņicā Lukaškas uzdevumā — sameklēt slēptuvi zagtam zirgam — un, iedams pa ielu uz māju, sadzirdējis soļus. Otrā rītā viņš atgriezās kazaku sotņā un lielīgi stāstīja biedram, cik veikli ticis pie desmit celkaviem. Oļeņins no rīta sastapa saimniekus, bet neviens vēl neko nezināja. Ar Marjanu viņš netika riTnājis, un tā tikai smēja, raudzīdamās viņā. Nakti viņš atkal pavadīja nomodā, veltīgi staigādams pa pagalmu. Nākamo dienu Oļeņins tīšām noklaiņāja medīdams un vakarā, lai pats no sevis aizbēgtu, devās pie Beļecka. Oļeņins baidījās no sevis un cieši apņēmās vairs neiet pie saimniekiem. Naktī Oļeņinu pamodināja feldfebelis. Rota tūlīt devās izlūkošanas uzbrukumā. Oļeņins priecājās par radušos izdevību un domāja staņicā vairs neatgriezties.

Uzbrukums ilga četras dienas. Priekšnieks izteica vēlēšanos redzēt Oļeņinu, kurš viņam bija rada, un aicināja palikt štābā. Oļeņins atteicās. Viņš nespēja dzīvot bez savas staņicas un prasījās uz mājām. Par piedalīšanos izlūkošanas uzbrukumā viņam piesprauda kareivja krustu, ko agrāk viņš tik ļoti bija kārojis. Taču tagad viņš pret šo krustu bija pavisam vienaldzīgs un vēl vienaldzīgāks pret gaidāmo paaugstināšanu par virsnieku, kas gan arvien vēl nenotika. Bez kādiem starpgadījumiem viņš kopā ar Vaņušu izjāja uz robežlīnijas un atgriezās staņicā dažas stundas pirms savas rotas. OJeņins visu vakaru nosēdēja uz lieveņa, raudzidamies Marjanā. Cauru nakti viņš atkal bez mērķa, bez domām klīda pa pagalmu.

XXXIII

Otrā rītā OJeņins pamodās vēlu. Saimnieki bija jau prom. Uz medībām viņš negāja un lāgiem ķērās pie grāmatas, lāgiem devās laukā uz lieveņa, nāca atkal iekšā un likās gultā. Vaņuša domāja, ka kungs ir slims. Pievakarē OJeņins apņēmīgi piecēlās, sāka rakstīt un rakstīja līdz vēlai naktij. Viņš uzrakstīja vēstuli, bet to neaizsūtīja, jo neviens tomēr nesaprastu, ko viņš gribējis teikt, un nevienam to arī nebija vajadzības saprast, izņemot pašu OJeņinu. Viņš rakstīja tā:

«No Krievijas saņemu līdzcietības pilnas vēstules; paziņas baidās, ka iešu bojā, ieracies šajā nomalē. Par mani saka: kļūs rupjš, paliks visam iepakaļ, sāks žūpot un, lai nedod dievs, apprecēs vēl kazacieti. Ne velti Jermolovs esot teicis: kas desmit gadus nodienējis Kaukazā, tas vai nu galīgi nodzeras, vai apprecas ar netiklu sievieti. Cik drausmīgi! Patiešām, ka tikai nepazudinu sevi, jo man taču varēja uzsmaidīt lielā laime kļūt par grāfienes B*** vīru, kambarkungu vai muižniecības maršalu. Cik zemiski un nožēlojami jūs visi esat manās acīs! Jūs nezināt, kas ir laime un kas ir dzīve! Vajag reiz pilnīgi izbaudīt dzīves nemāksloto skaistumu. Vajag redzēt un saprast to, ko ik dienas redzu savā priekšā: mūžīgos, nepieejamos kalnu sniegus un diženo sievieti ar to pirmatnējo skaistumu, kādu pirmajai sievietei droši vien piešķīris tās radītājs, un tad kļūs skaidrs, kurš sevi dzen postā, kurš dzīvo patiesībā un kurš melos_ — jūs vai es. Ja jūs zinātu, cik pretīgi un nožēlojami jūs man esat ar visu savu krāšņumu! Tiklīdz savas mājiņas, sava meža un savas mīlestības vietā iedomājos šīs viesistabas, šīs sievietes ar sapomadētiem matiem, kuri piebāzti ar citu cilvēku malu sprogām, šīs nedabiski saviebtās lūpas, šos paslēptos, sakropļotos un vārgos locekļus un viesistabu šļupstus, kuriem būtu jāaizstāj valoda, bet kuriem nav uz to nekādu tiesību, — man kļūst neciešami pretīgi. Es redzu šos trulos ģīmjus, šīs bagātās līgavas ar sejām, kas to vien pauž: «Nekas, drīkst, nāc vien, kaut arī esmu bagāta līgava»; šo sēdināšanu un pārsēdināšanu, šo nekaunīgo pārošanu un mūžīgās tenkas, un liekulību; šos noteikumus — tam jāsniedz roka, tam jāpamāj, ar to jāparunājas, un, beidzot, šo mūžīgo garlaicību, kas ir jau asinīs un pāriet no paaudzes uz paaudzi (un tas viss tiek darīts apzināti, pārliecībā, ka tas nepieciešams). Saprotiet kaut ko vienu vai ticiet kaut kam vienam. Vajag redzēt un saprast, kas ir patiesība un skaistums, un pīšļos sabruks viss, ko jūs runājat un domājat, visas jūsu ilgas pēc laimes kā man, tā sev. Laime ir būt kopā ar dabu, redzēt to, runāt ar to. «Viņš, nedod dievs, vēl apprecēs vienkāršu kazacieti un sabiedrībai pavisam pazudīs,» — varu iedomāties, ka viņi tā saka par mani īstas līdzjūtības pilni. Bet es to vien tikai vēlos: pavisam pazust, tā, kā jūs to saprotat, vēlos apprecēties ar vienkāršu kafacieti, bet neuzdrīkstos to tāpēc, ka tā būtu tik liela laime, kādas neesmu cienīgs.

Trīs mēneši pagājuši, kopš pirmoreiz ieraudzīju kazaku meiteni Marjanu. Tās pasaules jēdzieni un aizspriedumi, no kuras esmu nācis, manī vēl bija neiedragāti. Toreiz neticēju, ka spēšu iemīlēt šo sievieti. Priecājos par viņu tāpat kā par kalnu un debesu skaistumu un nespēju par viņu nepriecāties, jo viņa bija tikpat daiļa kā kalni un debess. Pēc laiciņa jutu, ka šā skaistuma

vērošana manā dzīvē kļuvusi par nepieciešamību, un sāku sev jautāt: varbūt viņu mīlu? Bet neko līdzīgu tam, kā es šīs jūtas biju iedomājies, sevī neatradu. Tās bija jūtas, kas nelīdzinājās ne vientulības smeldzei un ilgām pēc laulības, ne platoniskai mīlestībai un vēl mazāk jutekliskai mīlestībai, ko biju jau iepazinis. Man vajadzēja viņu redzēt, viņu dzirdēt, zināt, ka viņa ir tuvu, un es biju ne jau laimīgs, bet mierīgs. Pēc ciemošanās pie Ustjeņkas, kur biju kopā ar Marjanu un viņai pieskāros, es jutu, ka starp mani un šo sievieti pastāv nesaraujama, kaut arī neatzīta saistība, pret kuru nespēju cīnīties. Taču es vēl cīnījos; es sev teicu: vai tiešām varu mīlēt sievieti, kas nekad nesapratīs manas dzīves visdziļākās intereses? Vai tiešām var mīlēt sievieti tikai skaistuma dēļ vien, mīlēt sievieti tikai viņas daiļā auguma dēj,» es sev vaicāju, bet jau mīlēju viņu, kaut gan savām jūtām vēl neticēju.

Pēc ciemošanās pie Ustjeņkas, kur pirmoreiz runājos ar Marjanu, mūsu attiecības pārvērtās. Agrāk viņa manās acīs bija svešs, bet dižens dabas radīts priekšmets; pēc ciemošanās viņa manās acīs kļuva par cilvēku. Sāku sastapties ar viņu, runāt ar viņu, dažreiz iet darbos pie viņas tēva un cauriem vakariem sēdēt pie viņiem. Šajā tuvajā saskarsmē viņa manās acīs joprojām bija tikpat šķīsta, nepieejama un dižena. Uz visu un vienmēr viņa atbildēja vienādi mierīgi, lepni un ar jautru vienaldzību. Dažreiz viņa bija laipna, bet lielāko tiesu katrs skatiens, katrs vārds, katra viņas kustība pauda šo vienaldzību, ne jau nicinošu, bet nomācošu un valdzinošu. Katru dienu ar neīstu smaidu uz lūpām centos izskatīties pēc kāda cita un ar neapmierinātas mīlestības mokām sirdī it kā pa jokam viņu uzrunāju. Viņa /edzēja, ka izliekos, bet raudzījās uz mani tieši, jautri un vienkārši. Man šāds stāvoklis kļuva neciešams. Negribēju viņai melot, gribēju pateikt viņai visu, ko domāju, ko jūtu. Biju sevišķi satraukts: tas notika vīna dārzos. Sāku stāstīt viņai par savu mīlestību tādos vārdos, ka man tos kauns atcerēties. Kauns atcerēties tāpēc, ka nevajadzēja viņai tos teikt, jo viņa bija nesalīdzināmi pārāka par šiem vārdiem un tām jūtām, kādas ar tiem gribēju izsa

clt. Apklusu, un kopš tās dienas mana dzīve kļuva neciešama. Negribēju pazemoties, ieturēdams līdzšinējās it kā nenopietnās attiecības, un jutu, ka līdz tiešām un vienkāršām attiecībām pret viņu vēl neesmu izaudzis. Izmisumā sev jautāju: ko man darīt? Neprātīgos sapņos iedomājos viņu gan par savu mīļāko, gan par sievu un riebumā atstūmu i vienu, i otru domu. Padarīt viņu par paklīdušu meitu būtu briesmīgi. Tā būtu slepkavība. Padarīt viņu par kundzi, par Dmitrija Andrejeviča Oļeņina sievu, līdzīgi tam, kā tas noticis ar vienu citu šejienes kazacieti, ko apprecējis mūsu virsnieks, būtu vēl ļaunāk. Ja es varētu pārvērsties par kazaku, par Lukašku, zagt zirgus, piedzerties ar čichiru, dziedāt dziesmas, nokaut cilvēkus un iereibis līst pie viņas pa logu uz visu naksniņu, nedomājot, kas es esmu un kāpēc esmu. Tad tas būtu pavisam citādi: tad mēs varētu saprast viens otru, tad es varētu kļūt laimīgs. Mēģināju ļauties šādai dzīvei un vēl spēcīgāk jutu, ka esmu vājš un sadrumstalots. Es nespēju aizmirst sevi, savu sarežģīto, neharmonisko un kroplo pagātni. Nākotne man tēlojas vēl bezcerīgāka. Katru dienu redzu šos tālos, sniega klātos kalnus un šo diženo, laimīgo sievieti. Ne jau man lemta šī vienīgi iespējamā laime, ne jau man lemta šī sieviete! Pats briesmīgākais un pats saldākais manā dzīvē ir tas, ka jūtu — es viņu saprotu, bet viņa mani nesapratīs nekad. Viņa nesapratīs ne jau tāpēc, ka mazāk attīstīta nekā es, gluži otrādi, viņai nevajag mani saprast. Viņa ir laimīga; viņa ir rāma, mierīga kā daba un dzīvo pati sevī. Bet es, sakropļota, vāja būtne, gribu, lai viņa saprastu manu kroplumu un manas mokas. Naktīs negulēju, bez mērķa klaiņāju gar viņas logiem un pats neapjēdzu, kas ar mani notika. Astoņpadsmitajā mūsu rota devās izlūkošanas uzbrukumā. Trīs dienas pavadīju ārpus staņicas. Sirds smeldza, un viss bija vienalga. Dziesmas, kārtis, plītēšana, spriedelēšana par apbalvojumiem man bija pretīgāka nekā parasti. Tagad atgriezos mājās, ieraudzīju viņu, savu istabu, krusttēvu Jerošku, no sava lievenīša ieraudzīju sniegainos kalnus, un mani pārņēma tik spēcīgs un neizjusts prieks, ka sapratu visu. Es mīlu šo sievieti ar īstu mīlestību, mīlu pirmo un vienīgo reizi savā mūžā. Zinu, kas ar mani notiek. Nebaidos, ka šīs jūtas varētu mani pazemot, nekaunos savas mīlestības, lepojos ar to. Neesmu vainīgs, ka esmu iemīlējies. Tas noticis pret manu gribu. Glābos no savas mīlestības pašaizliedzībā, safantazēju, ka priecāšos par kazaka Lukaškas mīlestību uz Marjanku un vēl vairāk uzkurināju savu mīlestību un greizsirdību. Šī nav ideālā, tā sauktā cildenā mīlestība, kādu jutu agrāk; šī nav tāda tiekšanās, kur cilvēks tīksminās ar savu mīlestību, apzinās sevī savu jūtu avotu un visu dara pats. Esmu pārdzīvojis arī to. Vēl mazāk tā ir tiekšanās pēc baudas, tā ir kaut kas cits. Varbūt es Marjanā mīlu dabu, visa dabas daiļuma iemiesojumu; bet man nav savas gribas, un caur mani viņu mīl kāds stichisks spēks, šo mīlu manā sirdī liek visa dieva pasaule, visa daba un saka: mīli! Es mīlu viņu ne ar prātu, ne ar iztēli, bet ar visu savu būtni. Viņu mīlēdams, pats jūtos laimīgās dieva pasaules neatņemama daļa. Agrāk rakstīju par saviem jaunajiem uzskatiem, ko esmu izauklējis savā vientuļajā dzīvē; taču neviens nezina, cik grūti manī tie izkristalizējās, ar kādu prieku es tos atskārtu un ieraudzīju dzīvē jaunu, plašu ceļu. Par šiem uzskatiem vērtīgāka manī nekā nebija … Bet… atnāca mīlestība, un nav vairs to, nav ari žēluma pēc tiem! Man pat saprast grūti, ka esmu spējis augstu vērtēt tik vienpusīgu, saltu, prāta radītu noskaņojumu. Atnāca skaistums un kā pīšļus izkaisīja Ēģiptes mocību un vitalitātes pilno iekšējo darbu. Un pat žēluma nav par izgaisušo! Pašaizliedzība — tas viss ir blēņas un aplamība. Tas viss ir lepnums, patvērums pret pelnītu nelaimi, glābšanās, lai nebūtu jāskauž citu laime. Dzīvot citu dēļ, darīt labu! Kāpēc? ja sirdī man ir mīlestība tikai pret sevi un viena vēlēšanās — mīlēt viņu un dzivot kopā ar viņu, dzīvot viņas dzīvi? Ne jau citiem, ne jau Lukaškam tagad vēlu laimi. Tagad šos citus nemīlu. Agrāk es sev teiktu, ka tas ir slikti. Mani mocītu jautājumi: kas notiks ar viņu, ar mani, ar Lukašku? Tagad man viss vienalga. Es nedzīvoju, kā pats vēlos, bet ir kaut kas stiprāks, kas mani vada. Es mokos, taču agrāk biju miris un tikai tagad dzīvoju. Šodien iešu pie viņiem un visu viņai pateikšu.»

XXXIV

Uzrakstījis šo vēstuli, Oļeņins vēlu vakarā devās pie saimniekiem. Vecā sēdēja aizkrāsnē uz sola un šķetināja zīda kokonus. Marjana ar neapsietu galvu šuva, sveces gaismas apspīdēta. Ieraudzījusi OJeņinu, viņa pielēca kājās, paņēma lakatu un aizgāja pie krāsns.

— Nekas, nekas, pasēdi ar mums, Marjanuška, — māte sacīja.

— Nevaru, galva kaila. — Un viņa veikli uzkāpa uz krāsns.

Oļeņins redzēja tikai viņas celi un slaido, nolaisto kāju. Viņš cienāja saimnieci ar tēju. Vecā mieloja ciemiņu ar kaimaku, pēc kura aizsūtīja Marjanu. Bet, nolikusi šķīvi uz galda, Marjana atkal uzrāpās uz krāsns, un Oļeņins juta tikai viņas acis. Viņi iegrima valodās par saimniekošanu. Māmuļa Uļita iesila, un viņu pārņēma viesmīlības jūsma. Viņa atnesa Oļeņinam skābētas vīnogas, plāceni ar vīnogām, labāko vīnu un sāka cienāt Oļeņinu, pauzdama to īpašo, vienkāršiem ļaudīm raksturīgo, neizsmalcināto un lepno viesmīlību, kāda piemīt tikai cilvēkiem, kas ar fizisku darbu pelna savu maizi. Vecā saimniece, kuras skarbums Oļeņinu sākumā tik ļoti pārsteidza, tagad viņu bieži aizkustināja ar vienkāršo un maigo izturēšanos pret meitu.

— Nevar jau dievam acīs lēkt, Mitrij Andrejič! Viss mums ir, paldies dievam, i čichiru esam sapildījuši, i visādus labumus sasālījuši, i pārdosim vēl kādas trīs mucas vīna, un ko dzert arī vēl atliks. Nesteidzies ar projām braukšanu! Padzīrosim Marjanas kāzās.

— Kad tad kāzas būs? — Oļeņins iejautājās, juzdams, ka asinis pēkšņi saplūst sejā un sirds sāk pukstēt nevienādi un mocoši.

Aiz krāsns kāds sakustējās, un kožot skaļāk ieknaukšķējās saulgriežu sēkliņa.

— Pēc tam tai nedēļā jau vajadzētu nosvinēt. Mēs esam gatavi, — vecā atbildēja vienkārši, mierīgi, it kā Oļeņina nemaz nebūtu bijis un arī tagad nebūtu pasaulē. — Marjanuškai visu esmu savīkšusi un sataupījusi. Pa godam izprecināsim. Viens gan nav visai labi: mūsu

Lukaška pārlieku sācis uzdzīvot. Plītē kā traks! Ālējas! Viņdien atjāja viens no kazaku sotņas, stāstīja, ka Lukaška bijis Nogajas stepēs.

— Ka tikai neiekrīt, — Oļeņins noteica.

— Arī es saku: Lukaška, neālējies! Jauns jau ir, protams, bramanējas. Taču visam savs laiks. Labi — zirgus aizdzinis, nozadzis, abreku nokāvis, malacis! Tagad varētu dzīvot rāmi. Bet iznāk jau pavisam nelādzīgi.

— Jā, pāri reizes redzēju viņu pulkā, visu laiku plītē. Zirgu arī pārdevis, — Oļeņins noteica un atskatījās uz krāsni.

Lielas, melnas acis raudzījās viņam pretī salti un nedraudzīgi. Oļeņins sakaunējās par izteikto.

— Kas par to? Viņš nevienam ļauna nedara, — Marjana pēkšņi ieteicās. — Pats par savu naudu plītē, — un, nolaidusi kājas, nolēca no krāsns un izgāja, skaļi aizcirzdama durvis.

Oļeņins pavadīja Marjanu ar skatienu, kamēr viņa bija istabā, pēc tam sāka raudzīties uz durvīm, gaidīja un neko nesaprata, ko tam stāstīja māmuļa Uļita. Pēc brīža ienāca ciemiņi: māmuļas Uļitas vecais brālis ar krusttēvu Jerošku un viņiem nopakaļ Marjana ar Ustjeņku.

— Laba diena! — Ustjeņka nočiepstēja. — Arvien vēl slaisties? — viņa uzrunāja Oļeņinu.

— Jā, slaistos, — viņš atbildēja, un nez kāpēc viņam kļuva kauns un arī neērti.

Oļeņins gribēja iet projām, bet nespēja. Arī klusēt viņam likās neiespējami. Māmuļas Uļitas brālis palīdzēja: tas palūdza vīnu, un viņi iedzēra. Pēc tam Oļeņins sadzēra ar Jerošku. Tad vēl ar otru kazaku. Pēc tam atkal ar Jerošku. Un, jo vairāk Oļeņins dzēra, jo smagāka viņam kļuva sirds. Bet večiem vīns bija iegaršojies. Abas meitas sasēdās uz krāsns un čukstējās, uz viņiem raudzīdamās, bet vīri dzēra līdz vakaram. Oļeņins nebilda ne vārda un dzēra visvairāk. Kazaki kaut ko kliedza. Veca saimniece dzina viņus laukā un nedeva vairs čichiru. Meitas smējās par krusttēvu Jerošku, un bija jau desmitā stunda, kad visi izgāja uz lieveņa. Veči paši piedāvājas, ka iešot līdz rīta gaismai padzīrot pie Oļeņina. Ustjeņka aizskrēja mājās. Jeroška aizveda kazaku pie

Vaņušas. Vecā saimniece aizgāja namiņu sakopt. Marjana istabā palika viena. Oļeņins jutās tik mundrs un spirgts, it kā nupat būtu pamodies. Viņš visu iegaumēja un, izlaidis vecos papriekšu, atgriezās istabā: Marjana taisījās iet gulēt. Oļeņins piegāja pie viņas, gribēja ko sacīt, bet balss neklausīja. Viņa apsēdās uz gultas, pavilka sev apakšā kājas, no Oļeņina vairīdamās, ierāvās dziļi kaktā un klusēdama, ar izbiedētu, tramīgu skatienu raudzījās viņā. Kā redzams, viņa baidījās no Oļeņina. Viņš to juta. Oļeņinam kļuva viņas žēl un sametās kauns par savu izturēšanos, bet reizē ar to viņš juta lepnu prieku, ka rada viņā vismaz šādas jūtas.

— Marjana! — viņš teica. — Vai tiešām tu nekad neapžēlosies par mani? Es pats neapjaušu, cik stipri tevi mīlu.

Viņa aizvirzījās vēl tālāk.

— Āre, ko vīns runā. Nekas tev neiznāks.

— Nē, tas nav vīns. Neej pie Lukaškas! Es tevi precēšu. «Ko es te runāju?» viņš iedomājās, tikko bija izteicis šos vārdus. «Vai rīt vēl sacīšu tāpat? Sacīšu, noteikti sacīšu un arī tagad atkārtošu,» Oļeņinam atbildēja viņa sirdsbalss.

— Vai nāksi pie manis?

Marjana nopietni pavērās Oļeņinā, un viņas izbailes it kā aprima.

— Marjana! Es sajukšu prātā! Esmu kā apmāts. Ko teiksi, to es darīšu. — Un neprāta pilni, maigi vārdi sāka plūst paši no sevis.

— Ko tu tur mels, — viņa to pārtrauca un aši satvēra roku, ar kuru tas sniedzās pēc viņas. Taču viņa tā roku neatgrūda, bet cieši saspieda ar saviem spēcīgajiem, cietajiem pirkstiem. — Vai tad kungi kazaku meitas prec? Ej prom!

— Vai nāksi pie manis? Es visu …

— Kur tad Lukašku liksim? — viņa teica iesmiedamās.

Oļeņins izrāva roku, kuru tā turēja, un spēcīgi apkampa jaunavīgo augumu. Bet viņa uzšāvās kā stirna, basām kājām nolēca uz grīdas un izskrēja uz lieveņa. Oļeņins atjēdzās, un viņu pārņēma drausmas. Atkal viņš pats sev šķita neizsakāmi zemisks, salīdzinot ar viņu. Taču ne brīdi viņš nenožēloja izteikto, aizgāja mājās un, pat neparaudzījies večos, kas tur vēl dzēra, apgūlās, un iekrita tik cietā miegā, kādā sen nebija gulējis.

XXXV

Otrā dienā bija svētki. Vakarā visi staņicas ļaudis izgāja uz ielām, un rieta saulē laistījās viņu svētdienīgie apģērbi. Vīna bija izspiests vairāk nekā parasti. Darba nasta novelta. Kazaki taisījās pēc mēneša doties sirojumā, un daudzās ģimenēs vīkša kāzas.

Uz laukuma pie staņicas valdes un divām bodītēm — vienā pārdeva saldumus un saulgriežu sēkliņas, otrā lakatus un katunus — bija sapulcējies visvairāk laužu. Pie valdes ēkas stāvēja un sēdēja veci vīri cienīgos pelēkos un melnos svārkos, bez tresēm un rotājumiem. Viņi mierīgi, rāmā balsī sprieda par ražām un par jaunajiem puišiem, par staņicas lietām un par veciem laikiem, diženi uņ vienaldzīgi lāgiem paraudzīdamies uz jauno paaudzi. Viņiem garām iedamas, sievas un meitas uz mirkli apstājās un nolieca galvas. Jaunie kazaki godbijīgi gausināja soli un, papachas noņēmuši, brīdi paturēja tās pie krūtīm. Vecie vīri apklusa. Dažs stingri, dažs laipni vēroja garāmgājējus, lēni nocēla un atkal uzlika galvā papachu.

Kazacietes vēl nebija uzsākušas iet rotaļās; pulciņos sanākušas, ģērbušās spilgtos bešmetos un baltos lakatos, kas sedza galvu līdz pat acīm, viņas sēdēja zemē vai pie mājām uz zavoliņiem slīpo saules staru ēnā un skaņi pļāpāja un smējās. Puikas un meitenes sita laptu, triekdami bumbu augstu dzidrajās debesīs, un kliegdami un spiegdami skraidelēja pa laukumu. Laukuma otrā malā pusauga skuķi jau gāja rotājās un smalkās, nedrošās balstiņas vilka dziesmu. Skrīveri, ārrindnieki un uz svētkiem atvaļinātie jaunie puiši krāšņās, baltās un jaunās, sarkanās čerkeskās, kas apšūtas ar tresēm, ar svetdienīgām, jautrām sejām, pa divi, pa trīs, rokās saķērušies, gaja no viena sievu un meitu pulciņa pie otra un piestājuši jokojās un ķircinājās ar kazacietēm. Armēņu bodnieks zilā, tresainā smalkas vadmalas čerkeskā stāvēja pie atvērtām durvīm, pa kurām bija redzamas salocitu, krāsainu lakatu grēdas, un austrumu tirgotāja lepnibas un sava svarīguma apziņas pilns gaidīja pircējus. Divi čečenieši ar sarkanām bārdām un basām kājām, atnākuši no Terekas viņējā krasta svētkos acis pamielot, pietupušies kvernēja pie kāda paziņas mājas un, nevērīgi sūkdami mazas pīpītes un lāgiem siekalas izspļaudami, raudzijās uz ļaudīm un viens otram ko teica sava ašajā, ķērkstošajā valodā. Paretam kāds nesvētdienīgs kareivis vecā šinelī steigšus pārgāja pāri laukumam, līkumodams starp raibajiem pūlīšiem. Šur tur jau bija dzirdamas dzīrojošo kazaku piedzērušās balsis, dziesmu velkot. Visas mājiņas bija aizslēgtas, lievenīši jau vakar nomazgāti. Pat vecenes iznākušas ārā. Sausās, putekļainās ielas visnotaļ piemētātas arbuzu un ķirbju sēkliņu čaumalām. Gaiss bija silts un nekustīgs, dzidrā debess zila un caurspīdīga. Blāvi baltā kalnu grēda, kas gaisos slējās tur aiz jumtiem, šķita esam tuvu un rieta saules staros kļuva arvien rožaināka. Lāgiem no pārupes atvēlās tāla lielgabala šāviena dunoņa. Bet pāri Staņicai, kopā saplūzdamas, cēlās jautras, svētdienīgas skaņas.

Oļeņins visu rītu staigāja pa pagalmu, cerēdams ieraudzīt Marjanu. Bet viņa apkopusies aizgāja uz baznīciņu dievkalpojumu noklausīties, pēc tam brīžiem sēdēja kopā ar meičām uz zavoliņa, sēkliņas grauzdama, brīžiem ar tām pašām draudzenēm ieskrēja mājās, jautri un laipni pavērdamās mītniekā. Oļeņins baidījās viņu uzrunāt nenopietni un citu klātbūtnē. Viņš gribēja līdz galam pateikt vakar'sākto un dabūt no viņas skaidru atbildi. Oļeņins gaidīja atkal tādu pašu mirkli kā vakar vakarā, bet šis mirklis neradās, un šādu nenoteiktību ilgāk izturēt viņš vairs nespēja. Marjana atkal izgāja uz ielas, un. mazliet nogaidījis, pats nezinādams, kurp, arī viņš devās tai nopakaļ. Oļeņins nogāja gar ielas stūri, kur viņa sēdēja, tērpusies spožā, gaišzilā atlasa bešmetā, un sirds viņam iesmeldzās, sadzirdot meitu skaļos smieklus.

Beļecka mājiņa atradās laukuma malā. Oļeņins.

garām ejot, izdzirda Beļecka balsi: «Ienāciet!» — un iegāja pie viņa.

Brīdi parunājušies, abi nosēdās pie loga. Drīz viņiem pievienojās arī Jeroška, jaunu bešmetu uzvilcies, un nometās līdzās uz grīdas.

— Tas ir aristokratu pulciņš, — Beļeckis sacīja, ar papirosu pamādams uz raibu pūlīti laukuma stūrī, un pasmaidīja. — Arī manējā ir tur, redziet, sarkanās drānās. Pirmoreiz mugurā. Kāpēc vēl nesāk rotaļas? — Beļeckis uzsauca, pabāzdams pa logu galvu. — Pagaidiet, tiklīdz satumsīs, iesim ari mēs! Pēc tam paaicināsim viņas pie Ustjeņkas. Jāsarīko skuķiem balle.

— Arī es iešu pie Ustjeņkas, — Oļeņins apņēmīgi sacīja. — Vai Marjana būs?

— Būs, nāciet! — Beļeckis atbildēja, nemaz nebrīnīdamies. — Izskatās taču ļoti glīti, — viņš piebilda, rādīdams uz raibajiem pūlīšiem.

— Jā, ļoti! — Oļeņins piebalsoja, cenzdamies izlikties vienaldzīgs. — Šādos svētkos, — viņš turpināja, — mani vienmēr pārsteidz, kālab tāpēc, ka šodien, piemēram, ir piecpadsmitais datums, visi pēkšņi kļuvuši apmierināti un laimīgi? Visur jūtams svētku noskaņojums. Gan acis, gan sejas, gan balsis, gan kustības, gan apģērbs, gan gaiss, gan saule — viss ir svētdienīgs. Bet mums vairs svētku nav.

— Jā, — lēni noteica Beļeckis, kuram šādi prātojumi nepatika. — Vecais, kāpēc tu nedzer? — viņš uzsauca Jeroškam.

Jeroška pamirkšķināja Oļeņinam un teica14 par Beļecki: — Tas tavs kunaks laikam ir lepns!

Beļeckis pacēla glāzi. — Allā birāt, — viņš sacīja un izdzēra. (Allā birdi nozīmē: dievs devis; parasts teiciens, ko lieto kaukazieši, pulciņā dzerdami.)

— Sau bul (sveiks), — Jeroška atbildēja smaidīdams un izdzēra savu glāzi.

— Tu saki: svētki! — viņš teica Oļeņinam, pieceldamies un raudzīdamies pa logu. — Vai tad šitie ir kādi svētki! Butu redzējis, kā vecos laikos dzīroja! Meitieši sanāca, brālīt, tresainus sarafanus apvilkušies. Krūtis divi rindās nokārtas ar zelta naudas gabaliem. Galvās zelta kokošņikus valkāja. Garām ejot žvadzēt žvadzēja. Katra sieva izskatījās pēc kņazienes. Dažreiz iznāca ārā vesels bars, dziesmas dzied, visa pamale skan; cauru nakti līksmojas. Bet kazaki izvel mucas pagalmā un, kā apsēstas, tā dzer līdz rīta gaismai. Citreiz saķeras roku rokā un iet barā pa visu staņicu. Kuru satiek, līdzi rauj, no viena pie otra staigā. Dažreiz trīs dienas dzīroja. Gadījās — mans tēvs pārnāk, pats atceros, pietvīcis, piebildis, bez cepures, visu izgaisinājis, pārnāk un iekrīt gultā. Māte tādās reizēs zina, kas jādara: atnes viņam svaigu kabaču biezeni un čichiru, ko paģiras lāpīt, bet pati skrien apkārt pa staņicu, cepuri meklēdama. Divas dienas un naktis no vietas gul! Re, kādi vīri bija! Kas tagad vairs!

— Nu, bet tie skuķi sarafanos, kā tad tie? Vai vieni paši līksmojās? — Bejeckis jautāja.

— Jā, vieni paši! Dažreiz atnāk kazaki vai zirgos atjāj, saka: izjauksim rotaļas un jāj virsū, bet meitas grābj ciet mietus. Vastlāvī dažs labs drosulis sāk pārāk ālēties, bet šīs sit, zirgu sit, pašu sit. Puisis pārrauj meitu rindu, satver, kuru mīl, un aizved. Meitiņa, sirsniņa, tagad nu mīlē pēc sirds patikšanas. Bet bija arī meitas tajos laikos! Karalienes!

XXXVI

Tobrīd no sānielas uz laukuma uzjāja divi puiši. Viens bija Nazarka, otrs — Lukaška. Lukaška mazliet iesāņus sēdēja uz sava brangā, bērā kabardieša, kas viegli lika solus uz cietā ceja un lāgiem pasita augšup skaisto galvu ar spožām, zīdainām skausta krēpēm. Apvalkā veikli ielāgotā šautene, uz muguras aiz jostas aizbāztā pistole un aiz segliem saritinātais apmetnis liecināja, ka Lukaška nejāj no tuvas un mierīgas vietas. Viņa švītīgā sāniskā sēdēšana, nevērīgā rokas kustība, ar pletnes galu tikko dzirdami plīkšķinot pa zirga pavēderi, un it īpaši viņa spožās, melnās acis, kas piemiegtas lepni raudzījās apkārt, pauda jaunības spēku un pašpaļāvību.

«Vai esat tādu puisi redzējuši?» šķiet, teica viņa acis, vērdamās apkārt. Staltajam zirgam, sudrabā kaltajiem iemauktiem, ieročiem un skaistajam kazakam pievērsās visu laukumā sanākušo ļaužu uzmanība. Kalsnais un sīkais Nazarka bija ģērbies daudz sliktāk nekā Lukaška. Jādams garām večiem, Lukaška uz mirkli apturēja zirgu un pacēla balto, sprogaino papachu virs apcirptās, melnās galvas.

— Nu, vai daudz nogajiešu zirgu aizdzini? — ievaicājās izkaltis vecītis ar sarauktām uzacīm un drūmu skatienu.

— Tu laikam, vecotēv, būsi skaitījis, ka jautā, — Lukaška atbildēja novērsdamies.

— To puisi nu gan tu velti līdzi vadā, — vecais noteica vel drūmāk.

— Āre, velns, visu zina! — Lukaška pie sevis noteica, un viņa sejā pavīdēja bažas; bet, paraudzījies uz laukuma stūri, kur stāvēja kazaciešu pūlītis, viņš pagrieza zirgu turp.

— Laba diena, meitas! — viņš uzsauca savā spēcīgajā, sulīgajā balsī, pēkšņi apturēdams zirgu. — Raganas, vecas palikušas te bez manis! — Viņš sāka smieties.

— Sveiks, Lukaška, sveiks! — atsaucās jautras balsis. — Vai daudz naudas atvedi? Izmaksā meitām saldumus! Vai ilgi ciemosies? Sen neesam tevi redzējušas.

— Atšāvām ar Nazarku vienu naksniņu palīksmoties, — Lukaška atbildēja, padraudēdams zirgam ar pletni un jādams virsū meitām.

— Marjanka tevi jau pavisam aizmirsusi, — Ustjeņka nočiepstēja, bikstīdama ar elkoni Marjanu un smalkā balsī aizrautīgi smiedamās.

Marjana pavirzījās prom no zirga un, galvu atpakaļ atmetusi, ar spožām, lielām acīm rāmi uzlūkoja kazaku.

— Pats sen neesi bijis! Ko jāj virsū ar zirgu? — viņa vēsi pateica un novērsās.

Lukaška izskatījās sevišķi jautrs. Sejā staroja drosme un prieks. Marjanas saltā atbilde, kā redzams, viņu pārsteidza. Pēkšņi viņš sarauca uzacis.

— Cel kāju kāpsli, kalnos aizvedīšu, meitenīti — viņš negaidīti iekliedzās, it kā izkliedēdams ļaunas domas, un

džigitēja meitu bara vidū. Lukaška pieliecās pie Marjanas. — Noskūpstīšu, tā noskūpstīšu, ka vai nu!

Marjana sastapa viņa skatienu un nosarka. Viņa pakāpās atpakaļ.

— Kā apsēsts! Kājas nomīsi, — viņa teica un, galvu nodūrusi, paraudzījās uz savām slaidajām kājām, kuras cieši skāva gaišzilas zeķes ar šautrām un jauni, sarkani .zābaciņi, apšūti ar tievu sudraba tresi.

Lukaška pievērsās Ustjeņkai, bet Marjana apsēdās līdzās kazacietei, kas klēpī šūpoja bērnu. Mazais pastiepās pretim meitai un ar tuklo roķeli satvēra monētu virkni, kas karājās uz viņas zilā bešmeta. Marjana noliecās pie bērna un pašķielēja uz Lukašku. Tobrīd viņš, aizbāzis roku aiz čerkeskas, vilka laukā no melnā bešmeta kabatas sainīti ar saldumiem un sēkliņām.

— Visām ziedoju, — viņš sacīja, dodams sainīti Ustjeņkai, un smaidot pavērās Marjankā.

Meitas sejā atkal iegūtās apmulsums. Skaistās acis paslēpās it kā miglā. Viņa pavilka lakatu zemāk par lūpām un, pēkšņi pieplakusi ar galvu pie bērna baltās sejiņas, kurš viņu turēja aiz monētu virknes, sāka mazo alkatīgi skūpstīt. Bērns vairījās, grūzdams nost ar roķelēm meitas vingrās krūtis, un, bezzobaino mutīti pavēris, sāka raudāt.

— Ko tu puiku smacē? — māte iesaucās, atbrīvodama mazo no Marjanas, un pogāja vaļā bešmetu, lai iedotu bērnam krūti. — Labāk būtu apsveicinājusies ar lielo puisi.

— Nolikšu tikai zirgu, nāksim abi ar Nazarku, cauru nakti līksmosimies, — Lukaška sacīja, uzšaudams zirgam ar pletni, un aizjāja prom no meičām.

Kopā ap Nazarku iegriezušies sānielā, viņi piejāja pie divām mājiņām, kas atradās viena otrai blakus.

— Izsprukām gan, brāl! Nāc drīzāk! — Lukaška uzsauca biedram, nokāpdams pie kaimiņu sētas un uzmanīgi vezdams iekšā zirgu pa sava pagalma pītajiem vārtiem. — Sveika, Stjopa! — viņš uzrunāja mēmo, kas, svētdienīgi saposusies, nāca no ielas zirgu saņemt. Viņš parādīja ar zīmēm, lai tā pielaiž zirgu pie siena un lai seglus nenoņem.

Mēmā iedīcās, sāka čamstināt, rādīdama uz zirgu, un noskūpstīja to uz purna. Tas nozīmēja, ka zirgs viņai patīk un ka zirgs ir labs.

— Labdien, māmiņ! Uz laukumu vēl neesi gājusi? — Lukaška sauca, pieturēdams šauteni un kāpdams uz lieveņa.

Vecīgā māte viņam atvēra durvis.

— Nu gan ne gaidīju, ne cerēju, — viņa sacīja.

— Āre, Kirka teica, ka tu nebūšot.

— Atnes čichiru, aizteci, māmulīti Pie manis atnāks Nazarka, svētkus uzņemsim.

— Tūdaļ, Lukaška, tūdaļ, — vecā viņam atbildēja.

— Mūsu sievišķi līksmojas. Mūsu mēmā arī laikam aizgājusi.

Paņēmusi atslēgas, viņa steigšus devās uz namiņu. Nazarka, nokopis savu zirgu un nolicis šauteni, ienāca pie Lukaškas.

XXXVII

— Uz veselībām! — Lukaška teica, saņemdams no mātes pilnu kausu ar čichiru, un uzmanīgi cēla to pie lūpām.

— Redz, kas par būšanu, — Nazarka ierunājāš, — krusttēvs Burlaks sacīja: «Vai daudz zirgu nozagi?» Kā redzams, zina.

— Burvis! — Lukaška strupi atteica. Un kas par to? — viņš piebilda, sapurinājis galvu. — Tie jau ir aiz upes. Meklē nu!

— Tomēr nelādzīgi.

— Kas nelādzīgi? Aiznes viņam rīt Čichiru. Tā vajag darīt, un nebūs nekas. Tagad uzdzīvosim. Dzer! — Lukaška iesaucās tādā pašā balsī, kādā vecais Jeroška izrunāja šo vārdu. — Iesim laukā palīksmoties pie skuķiem. Aizej, paņem medu, vai arī mēmo aizsūtīšu. Dzīrosim līdz rītam.

Nazarka smaidīja.

— Vai ilgi paliksim? — viņš jautāja.

— Palīksmosimies! Skrej pēc sīvā! Še nauda!

Nazarka paklausīgi aizsteidzās pie Jamkas.

Krusttēvs Jeroška un Jergušovs kā plēsoņas putni, saoduši, kur notiek iedzeršana, abi jau sareibuši, viens aiz otra iestreipuļoja istabā.

— Dod vēl vienu pusspaini! — Lukaška uzsauca mātei, atbildot uz ciemiņu labdienām.

— Nu, velns, stāsti, kur nozagi! — kliedza krusttēvs Jeroška. — Malacis! Mīlu!

— Varen mīli, — Lukaška smiedamies atbildēja. — Meitām no junkuriem saldumus nes. Ak tu vecais!

— Nav tiesa, eka nav tiesa! Eh, Marka! — Jeroška sāka skaļi smiet. — Cik traki mani šitas velns lūdzās! Ej, saka, papūlies. Plinti deva. Nē, dievs ar viņu! Es jau būtu izdarījis, bet tevi žēloju. Nu, klāj vaļā, kur biji! — Un vecais sāka runāt tatariski.

Lukaška viņam raiti atbildēja.

Jergušovs, kas vāji prata tataru valodu, tikai paretam iesprauda krievu vārdus.

— Es saku, zirgus esi aizdzinis. Cieši zinu, — viņš piebalsoja.

— Jājām kopā ar Gireiku, — Lukaška stāstīja. (Ka chanu Gireju viņš sauca par Gireiku, tā bija kazakiem raksturīga dižošanās.) — Pārupē allaž plātījās, ka visu stepi pazīstot, kā pa šņori atvedīšot, bet izjājām, nakts tumša, apjuka mans Gireika, sāka līkumot, bet jēgas nekādas. Nevar atrast aulu, un cauri. Kā redzams, bijām novirzījušies pa labi. Gandrīz līdz pusnaktij klaiņojām. Suņiem jāsaka paldies, sāka gaudot.

— Dumiķi esat, — krusttēvs Jeroška noteica. — Are, vienreiz arī mēs naktī stepē apmaldījāmies. Velns viņus sazin! Es toreiz uzjāju uz paugura, iekaucos kā vilks, lūk, šitā! (Viņš salika rokas pie mutes un iekaucās kā vesels vilku bars, vienā tonī.) Uzreiz suņi atsaucās. Nu, klāj vaļā! Vai atradāt?

— Viens un divi nostrādājām. Nazarku gandrīz noķēra nogajiešu meitieši, jānudien!

— Jā, noķēra, — aizvainoti sacīja pārnākušais Nazarka.

— Izjājām, Gireika atkal apmaldījās, gandrīz pavisam ieveda pauguros. Visu laiku teica, ka dodoties uz Tereku, bet jājām gluži prom.

„— Pēc zvaigznēm būtu skatījies, — krusttēvs Jeroška teica.

— Arī es saku, — Jergušovs iespraucās.

— Jā, skaties vien, tumšs kā akā. Kā es noņēmos! Notvēru vienu ķēvi, uzlēcu mugurā, bet savu zirgu palaidu, domāju, — izvedīs. Un ko tu domā? Nosprauslojās, nosprauslojās, ar purnu paošņāja zemi… Izauļoja priekšā un izveda tieši uz staņicu. Paldies par to pašu: bija jau pavisam gaišs; tikko paspējām mežā zirgus noslēpt. Nagims atjāja no pārupes, paņēma.

Jergušovs pašūpoja galvu. — Vai es neteicu: veikli! Un daudz?

— Šite ir viss, — Lukaška teica, uzsizdams pa kabatu.

Tobrīd istabā ienāca māte. Lukaška aprāvās.

— Dzer! — viņš uzsauca.

— Un tā reiz mēs ar Girčiku vēlu izjājām.. > — Jeroška sāka.

— Taviem stāstiem gala nav! — Lukaška pārtrauca. — Es iešu. — Iztukšojis kausu un ciešāk savilcis jostas siksnu, Lukaška devās laukā.

XXXVIII

Bija jau tumšs, kad Lukaška izgāja uz ielas. Rudens nakts bija dzestra un klusa. Pilnais, zeltainais mēness uzpeldēja aiz melnajām papelēm, kas auga vienā laukuma pusē. No namiņu skursteņiem kāpa augšup dūmi un, saplūzdami kopā ar miglu, klājās pāri staņicai. Logos šur tur spīdēja gaisma. Gaiss bija pilns ar degošu kūtsmēslu, vīnogu sulas un miglas smaržu. Balsis, smiekli, dziesmas un sēkliņu knaukšķēšana, viss skanēja tāpat kā dienā, bet daudz skaidrāk. Baltu lakatu un papaclīu plankumi tumsā blāvoja pie žogiem un mājām.

Uz laukuma iepretim atvērtām un apgaismotām bodsdurvīm brīžiem melns un brīžiem balts pavīd kazaku un meitu pūlis, dzirdamas skaļas dziesmas, smiekli un valodas. Roku rokā saķērušās, meitas griežas dejā, it kā slīdēdamas pa putekļaino laukumu. Kalsenā un neglītākā uzsāk dziesmu:

Lūk, no birzites, birzes tumšajās,

Aida lu|i! Lūk, no dārziņa, dārza zaļajā Nāca, gāja divi jaunekļi, Abi jauni — puiša cilvēki, Un tie nāca, aizgāja un apstājās, Un tie apstājās un nīgri runājās. Daiļa daiļuve tad viņiem tuvojās, Gāja klāt tiem, teica jaunekļiem: «Viens no jums jau manu sirdi gūs.» Un tā kļuva sieva puisim brašajam, Puisim gaišmatim un krietnajam. AAeitu ņem tad tas pie rokas labās, Apkārt riņķi ved, lai redz to labāk, Draugu priekšā nebeidz dižoties: «Palūk, brāļi, kāda līgavai»

Netālu stāv vecenes, vērīgi klausīdamās dziesmās. Apkārt tumsā skraidelē puikas un meitenes, cits citu dzenādami. Turpat redzami arī kazaki, tie knakstās ar garāmejošām meitām, paretam pārraudami rotaļnieču virkni, un ieiet loka iekšpusē. Sāņus no bodsdurvīm tumsā stāv Beļeckis un Oļeņins čerkeskās un papachās un paklusu, taču dzirdami, bet ne jau kazaku izloksnē, sarunājas, juzdami, ka pievērš sev uzmanību. Līdzās,rotaļā staigā apaļīgā Ustjeņka sarkanā bešmetā un arī staltā Marjana jaunā kreklā un bešmetā. Oļeņins un Beļeckis sprieda, kā viņi varētu izvilināt no rotaļas Marjanku un Ustjeņku. Beļeckis domāja, ka Oļeņins grib tikai papriecāties, bet Oļeņins gaidīja izšķiramies savu likteni. Lai notiek kas notikdams, bet jau šonakt viņš gribēja sastapt Marjanu divatā, pateikt viņai visu un jautāt, vai tā var un grib kļūt par viņa sievu. Kaut gan šis jautājums jau sen bija izšķirts viņam par ļaunu, Oļeņins tomēr cerēja, ka spēs viņai izstāstīt visu, ko jūt, un ka Marjana viņu sapratīs.

— Kāpēc jūs man agrāk neteicāt, — Beļeckis sacīja, — ar Ustjeņkas palīdzību visu būtu jums nokārtojis. Esat gan jūs savādnieks!

— Ko lai daru? Kādreiz, ļoti drīz, visu jums izstāstīšu. Bet tagad, dieva dēļ, izkārtojiet, lai viņa atnāk pie Ustjeņkas.

— Labi. Tas ir viegli… Marjanka, laikam jau tevi dabūs baltrocis, nevis Lukaška? — Beļeckis sacīja, pieklājības dēļ vispirms uzrunādams Marjanku, un, nenogaidījis atbildi, piegāja pie Ustjeņkas un sāka lūgt, lai tā atved līdzi Marjanku. Viņš vēl nepaguva pabeigt, kad teicēja sāka citu dziesmu, un meitas viena pēc otras vilka līdzi.

Viņas dziedāja:

Kā reiz dārzā, dārziņā

Gāja puisis pastaigāt,

Gāja ciema upei klāt.

Pirmoreiz viņš staigāt iet,

Māj ar labo roku cēls,

Otro reizi staigāt iet,

Māj ar cepurīti vēl.

Bet, kad trešo reizi iet,

Apsastājas upmalā,

Apstājas, grib tālāk iet.

«Vēlētos pie tevis būt,

Savu daiļuvīti lāt:

Kādēļ, mana mīlā tu,

Nenāc dārzā pastaigāt?

Vai gan, manu labulīt,

Tu no manis izvairies?

Pēcāk, manu mīlulīt,

Gan jau nāksies norimties.

Bildināšu, bildināšu,

Savā sētā vedīšu,

Raudāsi pie manis tu!»

Atbilde man padomā,

Nav vien drosmes sirsniņā.

Nebij drosmes sirsniņā,

Gāju dārzā pastaigāt.

Zaļā dārzā ieeju,

Savu dārgo sveicinu. «Mīļā, sveika arī tu, Nēzdodziņu dāvinu. Lūdzu, mīļā, pieņem to, Košiem pirkstiem apmīļo. Pirkstiņi tev sārti mirdz, Mani iemīli no sirds. Nezinu, ko īsti gan Savai mīļai dāvāt man: Savai mīļai dāvāšu Lielu zīda lakatu, ) Par šo skaisto velti spēt

Reizes piecas nomutēt!»

Lukaška ar Nazarku, pārrāvuši rotaļnieču loku, sāka staigāt pa meitu pulku. Lukaška dziedāja lidzi spalgā balsī un, rokas plātīdams, gāja pa loka vidu. «Nu, kas ir, lai nāk kāda laukā!» viņš sauca. Meitas stūma Marjanku: viņa negribēja iet. Cauri dziesmai bija dzirdami dzidri smiekli, pliķi, skūpsti, čuksti.

Iedams garām Oļeņinam, Lukaška laipni pamāja ar galvu.

— AAitrij Andrejič! Arī tu esi atnācis paskatīties? — Lukaška sacīja.

— Jā, — Oļeņins atbildēja noteikti un skarbi.

Beļeckis pieliecās Ustjeņkai pie auss un kaut ko pateica. Viņa gribēja atbildēt, bet nepaspēja un, otrreiz garām iedama, sacīja:

— Labi, aiziesim.

— Marjana ari?

Oļeņins pieliecās pie Marjanas. — Nāksi? Lūdzu, kaut uz mirklif Man ar tevi jārunā.

— Ja meitas ies, es arī iešu.

— Vai pateiksi man, ko lūdzu? — viņš atkal jautāja, noliekdamies pie viņas. — Šovakar tu esi līksma.

Viņa jau devās projām. Oļeņins pagājās līdzi.

— Vai pateiksi?

— Ko pateikt?

— Ko aizvakar jautāju, — Oļeņins teica, noliekdamies viņai pie auss. — Vai nāksi pie manis?

Marjana mirkli padomāja.

— Pateikšu, — viņa sacīja, — šonakt pateikšu

Un tumsā viņas acis jautri un laipni uzdzirkstīja jaunajam puisim.

Oļeņins arvien vēl turējās viņai blakus. Ar prieku viņš liecās tuvu tuvu pie Marjanas.

Bet Lukaška, turpinādams dziedāt, spēcīgi parāva viņu aiz rokas un izvilka no rindas loka vidū. Oļeņins paspēja tikai pateikt: «Jel atnāc pie Ustjeņkas,» — un aizgāja pie sava biedra. Dziesma beidzās. Lukaška noslaucīja lūpas, Marjanka arī, un viņi saskūpstījās. «Nē, kādas piecas reizes!» Lukaška sacīja. Balsis, smiekli, skraidelēšana nomāca līganās kustības un līganās skaņas. Lukaška, kas jau izskatījās krietni iereibis, sāka dalīt meitām saldumus.

— Visām ziedoju, — viņš teica, lepnas un komiski aizkustinošas pašapmierinātības pilns. — Bet kas ar zaldātiem grib lustēties, lai iet laukā no rotaļas, — viņš pēkšņi piebilda, nikni paraudzījies uz Oļeņinu.

Meitas ķēra no viņa cepumus un smiedamās ņēma nost cita citai. Beleckis un Oļeņins pagāja sāņus.

Lukaška, it kā nokaunējies savas devības dēļ, noņēma papachū un, ar piedurkni rausdams sviedrus no pieres, piegāja pie Marjankas un Ustjeņkas.

— Vai gan, manu labullt, tu no manis izvairies? — viņš atkārtoja nule dziedātās dziesmas vārdus un, pavērsies pret Marjanku, vēlreiz dusmīgi atkārtoja: — Tu no manis izvairies? Savā sētā vedīšu, raudās t* pie manis tu! — viņš piebilda, apskaudams reizē Ustjeņku un Marjanu.

Ustjeņka izrāvās un atvēzējusies iegāja viņam pa.muguru tik stipri, ka roka iesāpējās.

— Vai vēl iesiet rotaļās? — viņš jautāja.

— Kā meilas gribēs, — Ustjeņka atbildēja, — bet es došos mājās, un Marjanka arī taisījās nākt pie mums.

Kazaks, nelaizdams vaļā Marjanu, aizveda viņu no pūļa pie tumšā ēkas stūra.

_ — Neej, Mašeņka, — viņš sacīja, — palīksmosimies pedejo reizi! Ej uz savām mājām, es pie tevis aiziešu.

— Ko lai mājās daru? Svētki jau tāpēc ir, lai līksmotos. Iešu pie Ustjeņkas, — Marjana teica.

— Es jau tik un tā tevi apprecēšu.

— Labi, labi, — Marjana atteica, — gan jau redzēsim.

— Tātad iesi? — Lukaška skarbi noteica un, piekļāvis viņu sev klāt, noskūpstīja uz vaiga.

— Rimsties! Ko tu uzplijies? — Marjana izrāvās un atgāja nost.

— Eli, skuķi! … Slikti būs, — Lukaška pārmetoši sacīja, apstādamies un galvu pašūpodams. — Raudāsi pie manis tu… — Un pagriezies uzsauca meitām: — Vai dziedēsiet!

Viņa vārdi Marjanu it kā nobiedēja un sadusmoja. Viņa apstājās. — Kas būs slikti?

— Nu tas.

— Bet kas?

— Tas, ka ar savu mītnieku, zaldātu, lakstojies, tāpēc jau pret mani esi atsalusi.

— Gribēšu, atsalšu. Neesi man ne tēvs, ne māte. Ko tu g^ibi? Kuru gribu, to mīlu.

— Tā, tā! — Lukaška sacīja. — Iegaumē! — Viņš piegāja pie bodes. — Meitas! — viņš uzsauca. — Kāpēc klusējat? Ejiet vēl rotaļās! Nazarka, aizskrej atnes čichiru!

— Vai viņas nāks? — Oļeņins jautāja Beļeckim.

— Tūliņ nāks, — Beļeckis atbildēja. — Iesim, jāsarīko ballīte.

XXXIX

Jau vēlu naktī Oļeņins iznāca no Beļecka mājiņas nopakaļ Marjanai un Ustjeņkai. Meitas baltais lakats blāvoja tumšajā ielā. Mēness, zeltā laistīdamies, slīdēja lejup uz stepi. Pāri staņicai klājās sudrabota migla. Viss bija kluss, ugunis nekur nemirdzēja, dipēja tikai aizejošo sieviešu soļi. Oļeņina sirds stipri pukstēja. Pietvīkusi seja miklajā gaisā atvilga. Viņš pavērās uz debesīm, paskatījās uz mājiņu, no kuras bija iznācis: tur nodzisa svece, un viņš atkal sāka raudzīties aizejošo sieviešu ēnā.

Baltais lakats izgaisa miglā. Viņam bija bail palikt vienam. Oļeņins jutās tik laimīgs! Viņš nolēca no lieveņa un steidzās pakaļ meitām.

— Ir nu gan! Kāds vēl ieraudzīs! — Ustjeņka sacīja.

— Nekas!

Oļeņins pieskrēja pie Marjanas un viņu apkampa.

Marjanka nepretojās.

— Vēl neesat izbučojušies? — Ustjeņka sacīja. — Apprecēsi, tad varēsi bučot, bet tagad pacieties.

— Ardievu, Marjana, rīt iešu pie tava tēva, pats pateikšu! Tu nesaki.

— Kas man ko teikt! — Marjana atbildēja.

Abas meitas sāka skriet. Oļeņins gāja viens, atcerēdamies visu, kas bijis. Cauru vakaru viņš bija pavadījis divatā ar Marjanu kaktā pie krāsns. Ustjeņka ne mirkli neizgāja no istabas un draiskuļojās ar citām meitām un ar Beļecki. Oļeņins čukstus runājās ar Marjanku.

— Vai nāksi pie manis? — viņš tai jautāja.

— Pievilsi, neapprecēsi, — viņa atbildēja jautri un mierīgi.

— Bet vai tu mīli mani? Saki, dieva dēļ!

— Kāpēc lai nemīlētu, neesi jau ne klibs, ne akls, — Marjana atteica, smiedamās un spiezdama savās sastrādātajās delnās viņa rokas. — Cik tev baaltas, baaltas rokas, mīkstas kā kaimaks, — viņa sacīja.

— Es nejokoju. Saki, — vai nāksi pie manis?

— Kāpēc lai neietu, ja tēvs ļaus.

— Atceries, sajukšu prātā, ja tu mani pievilsi. Jau rīt teikšu tavai mātei un tēvam, precībās ieradīšos.

Marjana pēkšņi sāka smieties.

— Kas tev notika?

— Tāpat vien, smiekli nāk.

— Patiešām ieradīšos! Nopirkšu dārzu, māju, ierakstīšos kazakos …

— Pielūko, citus sievišķus nedrīkstēsi mīlēt! To es neciešu.

Oļeņins ar baudu domās atkārtoja visus šos vārdus. Šovakaru atceroties, lāgiem viņam kļuva sāpīgi, lāgiem laimē aizrāvās elpa. Sāpīgi bija tāpēc, ka Marjana ari šoreiz, ar viņu runājoties, bija tikpat mierīga kā vienmēr. Šķiet, viņu nepavisam nesatrauca jaunie nodomi. Marjana it kā neticēja viņam un par nākotni neprātoja. Viņam likās, ka viņa to mīl tikai šobrīd un par kopīgu nākotni ar viņu Marjanka nedomā. Bet laimīgs viņš bija tāpēc, ka viss Marjanas teiktais viņam šķita patiesība un ka Marjana bija ar mieru piederēt viņam. «Jā,» viņš pats sev sacīja, «tikai tad mēs viens otru sapratīsim, kad viņa būs pilnīgi mana. Tāda mīlestība nav izsakāma vārdos, tai vajadzīgs mūžs, vesels mūžs. Rit viss noskaidrosies. Tā es vairs nespēju dzīvot, rīt visu pateikšu viņas tēvam, Beļeckim, visai staņicai…»

Bet Lukaška pēc divām bezmiega naktīm svētkos bija iedzēris tik daudz, ka pirmoreiz nokrita no kājām un pārgulēja pie Jamkas.

XL

Otrā dienā Oļeņins pamodās agrāk nekā parasti, jau pirmajā mirklī viņam ienāca prātā, kas tam gaidāms, un viņš līksmi atcerējās Marjanas skūpstus, raupjo roku spiedienus un viņas vārdus: «Cik tev baltas rokas!» Viņš steigšus piecēlās un gribēja tūlīt iet pie saimniekiem un lūgt Marjanu par sievu. Saule vēl nebija uzlēkusi, un Oļeņinam šķita, ka ārā valda neparasts satraukums: cilvēki gāja, jāja un runāja. Viņš uzmeta plecos čerkesku un izskrēja uz lieveņa. Saimnieki vēl nebija cēlušies. Pieci kazaki jāja garām un skaļi runājās. Pašā priekšā uz sava brangā kabardieša jāja Lukaška. Kazaki runāja un klaigāja visi reizē: neko lāgā nevarēja saprast.

— Jāj uz augšējo posteni! — viens kliedza.

— Seglo un veicīgāk steidzies pakaļ! — otrs teica.

— Pa tiem vārtiem būtu tuvāk.

— Nepļāpā, — Lukaška sauca, — jājāj pa vidējiem vārtiem …

— Kā tad, no turienes tuvāk, — sacīja kāds noputējis kazaks, kas jāja uz sasvīduša zirga. Lukaškas seja bija sarkana, no vakarējās dzeršanas piepampusi; papacha atgrūsta uz pakauša. Viņš pavēloši kliedza, it kā būtu priekšnieks.

— Kas noticis? Uz kurieni? — Oļeņins vaicāja, ar pūlēm pievērsdams sev kazaku uzmanību.

— Jājam abrekus ķert, stepē pauguros paslēpušies. Tūliņ dosimies ceļā, bet vīru vēl par maz.

Kazaki, klaigādami un kopā lasīdamies, jāja projām pa ielu. Oļeņinam iešāvās prātā, ka nebūs labi, ja viņš paliks mājās; turklāt viņš domāja drīz atgriezties. Viņš saģērbās, pielādēja šauteni ar lodēm, uzlēca zirgā, ko Vaņuša steigā bija apseglojis, un panāca kazakus jau pie staņicas vārtiem. Viņi bija nokāpuši no zirgiem, stāvēja pulciņā un, liedami no līdzatvestās muciņas čichiru koka kausā, sniedza to cits citam, un dzēra uz sava pasākuma izdošanos. Viņu vidū bija arī jauns, švītīgs chorunžijs, kas nejauši bija gadījies staņicā un uzņēmies vadīt deviņus sapulcējušos kazakus. Šie kazaki visi bija ierindnieki, un, lai gan chorunžijs mēģināja pavēlēt kā īsts priekšnieks, visi klausīja tikai Lukašku. Par Oļeņinu kazaki nelikās ne zinis. Kad visi sakāpa zirgos un devās ceļā, Oļeņins piejāja pie chorunžija un vaicāja, kas noticis, bet parasti laipnais chorunžijs izturējās pret viņu varen augstmanīgi. Ar lielām lielām pūlēm Oļeņins no viņa uzzināja par notikušo. Abreku meklēšanai aizsūtītā patruļa pārsteigusi vairākus kalniešus verstis astoņas no staņicas, pauguros. Abreki paslēpušies ieplakā, šāvuši un draudējuši, ka dzīvi nepadošoties. Urjadņiks, kas kopā ar diviem kazakiem jājis patruļā, palicis turpat viņus uzmanīt, bet vienu kazaku atsūtījis uz staņicu saaicināt palīgus.

Saule tikko lēca. Verstis trīs no staņicas uz visām pusēm stiepās stepe, un nebija redzams nekas cits kā tikai vienmuļš, skumīgs un sauss līdzenums ar lopu pēdām izraibinātu smilti, vietumis ar izbalojušu zāli, ar zemām niedrēm ieplakās, ar retām, tik tikko iemītām takām, ar nogajiešu nomadu teltīm, kas tur tālu tāiu rēgojās pie apvāršņa. Pārsteidza tas, ka neredzēja nevienas ēnas un apvidus izskatījās drūms. Stepē saule vienmēr uzlec un noriet sarkana. Ja saceļas vējš, tad tas pārvieto veselus smilšu kalnus. Ja laiks ir rāms kā torīt, tad klusums, ko netraucē ne kustības, ne skaņas, pārsteidz jo sevišķi. Tai rītā stepe bija klusa un dūmakaina, lai; gan saule jau uzlēkusi; noskaņa bija kaut kā sevišķi tuksnesīga un maiga. Gaisā ne vēsmiņas; vienīgie trokšņi — zirgu soļi un sprauslošana; un ari šīs skaņas bija vājas un tūlīt apdzisa.

Vīri lielāko tiesu jāja klusēdami. Kazaka ieroči vienmēr pielāgoti tā, lai tie nežvadzētu un nešķindētu. šķindoši ieroči kazakam ir vislielākais negods. Ceļā piesteidzās vēl divi vīri no staņicas un pārmija divus trīs vārdus. Lukaškas zirgs it kā paklupa, it kā aizķērās aiz zāles kušķa un satrūkās. Kazaki to uzskata par ļaunu zīmi. Viņi paraudzījās un steigšus novērsās, pūlēdamies neievērot šo gadījumu, kam pašlaik bija sevišķa nozīme. Lukaška saraustīja pavadu, bargi savilka uzacis, sakoda zobus un pavicināja pletni virs galvas. Krietnais kabardiešu zirgs pēkšņi salēcās ar visām četrām kājām uzreiz, nezinādams, ar kuru sākt soli, un it kā vēlēdamies ar spārniem pacelties gaisā; bet Lukaška uzvilka viņam reizi pa brangajiem sāniem, uzvilka otrreiz, trešoreiz — un kabardietis, zobus atņirdzis un asti izcēlis, sprauslodams sāka mīņāties ar pakaļkājām un nošķīrās dažus soļus no kazaku pulciņa.

— Varens kumeļš! — noteica ehorunžijs.

Viņš teica kumeļš, bet ne zirgs, un tā bija sevišķa uzslava.

— Zirgs kā lauva, — viens no vecajiem kazakiem piebilda.

Kazaki klusēdami jāja gan soļos, gan rikšos, un tikai šis starpgadījums uz mirkli pārtrauca klusumu un viņu svinīgo virzīšanos.

Stepē, kādas astoņas verstis garajā ceļā, kazaki sastapa tikai vienu dzīvības zīmi — nogajiešu tūbas telti, kas bija uzkrauta uz arbas un lēni virzījās uz priekšu apmēram" versti no viņiem. Tas bija nogajietis, kas ar ģimeni pārvietojās no vienas nomadu apmetnes uz otru. Kādā ieplakā viņi vēl sastapa divas nogajiešu sievietes noplīsušos lindrakos un ar platiem vaigu kauliem. Uzsējušas uz muguras grozus, viņas vāca kurināšanai mēslus, ko stepē ganoties bija izkaisījuši lopi. Chorunžijs, kas vāji prata kumicu valodu, nogajietēm sāka kaut ko taujāt; bet tās viņu nesaprata un gluži satrūkušās raudzījās viena uz otru.

Piejāja Lukaška, apturēja zirgu, braši izteica parasto sveicienu, un nogajietes acīm redzot k|uva priecīgas un bez kautrēšanās runājās ar viņu kā ar brāli.

— Ai, ai, kop abrek! — viņas žēlabaini teica, rādīdamas uz to pusi, kurp jāja kazaki. Oļeņins saprata, ka viņas saka: «Daudz abreku.»

Nekad šādas sadursmes neredzējis un iztēlodamies tās tikai pēc krusttēva Jeroškas nostāstiem, Oļeņins gribēja turēties kazaku tuvumā un visu iegaumēt. Viņš priecājās par tiem, uzmanīgi vēroja un uzklausīja visu un taisīja savus secinājumus. Lai gan viņš bija paņēmis līdzi zobenu un pielādētu šauteni, bet, pamanījis, ka kazaki no viņa vairās, nolēma cīņā nemaz nepiedalīties, jo vairāk tādēļ, ka, pēc viņa domām, savu varonību viņš jau bija pierādījis pulkā, un, galvenais, tāpēc, ka šobrīd jutās ļoti laimīgs.

Pēkšņi tālumā nodārdēja šāviens.

Chorunžijs sarosījās un sāka izrīkot, kā kazakiem jāsadalās un no kuras puses jāpiejāj. Bet tie, kā redzams, neievēroja šos rīkojumus, klausīja tikai to, ko teica Lukaška, un raudzījās tikai uz viņu. Lūkas seja un augums pauda svinīgu mieru. Viņš jāja pa taku ar savu kabardieti, kuram citi zirgi netika soļos līdzi, un, acis piemiedzis, atkal un atkal raudzījās uz priekšu.

— Viens tur jāj, — viņš teica, gausinādams zirga ; soli un pagaidīdams pārējos.

Oļeņins blenza, acis atplētis, bet neredzēja neko. Kazaki drīz vien saskatīja divus jātniekus un rāmos soļos jāja tieši to virzienā.

— Vai tie ir abreki? — Oļeņins iejautājās.

Kazaki uz šo jautājumu nemaz neatbildēja, jo viņiem tas šķita pilnīgi aplams. Abreki būtu muļķi, ja pāri upei dotos jāšus.

— Tur tak Rodkas tēvs māj, jānudien! — Lukaška sacīja, rādīdams uz diviem jātniekiem, kas tagad jau skaidri bija redzami. — Jāj uz mūsu pusi.

Patiešām, pēc dažiem mirkļiem vairs nebija šaubu, ka jātnieki ir patruļas kazaki, un urjadņiks piejāja pie Lūkas.

XLI

— Vai tālu? — Lukaška strupi vaicāja.

Tai pašā mirklī kādus trīsdesmit soļus atstatu noskanēja īss un spalgs šāviens. Urjadņiks pasmaidīja.

— Mūsu Gurķa plaucē uz šiem, — viņš teica, pamādams ar galvu uz šāviena pusi.

Nojājuši vēl dažus soļus, viņi ieraudzīja Gurķu, kas bija notupies aiz smilšu paugura un lādēja šauteni. Aiz gara laika viņš apšaudījās ar abrekiem, kas slēpās aiz otra paugura. No turienes atspindza lode.

Chorunžijs bija bāls un nezināja, ko darīt. Lukaška nokāpa no zirga, pasvieda pavadu kazakam un devās pie Gurkas. Oļeņins darīja tāpat un pieliecies steidzās viņam līdzi. Tikko viņi bija piegājuši pie šāvēja, viņiem pāri nosvilpa divas lodes. Lukaška smiedamies atskatījās uz Oļeņinu un arī pieliecās.

— Andrejič, nošaus vēl tevi, — viņš sacīja. — Ej nu labāk prom! Te tev nav ko darīt.

Bet Oļeņinam katrā ziņā gribējās redzēt abrekus.

Pāri pauguram, kādu divsimt soju attālumā, viņš saskatīja cepures un šautenes. Pēkšņi tur pacēlās dūmu kamoliņš, un atspindza vēl viena lode. Abreki atradās aiz kalna purvā. Oļeņinu pārsteidza vieta, kur tie slēpās. Vieta bija tāda pati kā visa stepe, bet tāpēc, ka tur glūnēja abreki, tā pēkšņi it kā atšķīrās no visa pārējā un kļuva dīvaini zīmīga. Viņam šķita, ka šī ir tieši tāda vieta, kādā jāslēpjas abrekiem. Lukaška devās atpakaļ pie zirga, un Oļeņins viņam sekoja.

— Jāatstiepj arba ar sienu, — Lukaška sacīja, — citādi visus apšaus. Tur aiz paugura ir nogajiešu arba ar sienu.

Chorunžijs viņā noklausījās, un urjadņiks piekrita. Siena vezumu atveda, un kazaki, slēpdamies aiz tā, stūma arbu sev pa priekšu. Oļeņins uzjāja uz paugura, no kura varēja visu pārredzēt. Siena vezums kustējās; kazaki kļāvās cieši aiz tā. Mūsējie virzījās; čečenieši — viņi bija deviņi vīri — tupēja cits citam blakus celi pie ceļa un nešāva.

Viss bija kluss. Pēkšņi no čečeniešu puses atskanēja dīvainas, grūtsirdīgas dziesmas meldija, kas līdzinājās krusttēva Jeroškas aidalalai. Cečenieši zināja, ka viņiem glābiņa nav, un, lai izvairītos no kārdinājuma bēgt, bija sasaistījušies ar siksnām, celi pie ceļa, sagatavojuši šautenes un dziedāja pirmsnāves dziesmu.

Kazaki ar siena vezumu virzījās arvien tuvāk un tuvāk, un Oļeņins ik brīdi gaidīja šāvienus; bet klusumu iztraucēja tikai abreku grūtsirdīgā dziesma. Pēkšņi dziesma pārtrūka, nosprakstēja šāviens, lode noklakšķēja gar ratu malu, bija dzirdamas čečeniešu lamas un spiedzieni. Skanēja šāviens pēc šāviena, un lode pēc lodes cirtās vezumā. Kazaki nešāva, viņi bija vairs tikai piecu soļu attālumā.

Pagāja vēl viens mirklis, un kazaki, skaļi kliegdami, izlēca abpus vezuma. Lukaška bija visiem priekšā. Oļeņins sadzirdēja tikai dažus šāvienus, kliedzienus un vaidus. Viņš redzēja dūmus un asinis, kā viņam šķita. Pametis zirgu un neko vairs neapjēgdams, viņš skrēja pie kazakiem. Šausmas viņam apmigloja acis. Oļeņins neko nespēja saskatīt, bet saprata tikai to, ka viss jau beidzies. Lukaška, balts kā krīts, bija satvēris ievainoto čečenieti aiz rokām un kliedza: «Nešauj viņu! Dzīvu saņemšu!» Cečenietis bija tas pats sarkanbārdis, kritušā abreka brālis, kas šovasar atbrauca pēc līķa. Lukaška lieca viņam atpakaļ rokas. Pēkšņi cečenietis izrāvās un izšāva no pistoles. Lukaška pakrita. Uz vēdera viņam pletās asiņu plankums. Viņš pielēca kājās, bet atkal pakrita, lamādamies krieviski un tatariski. Asiņu uz viņa un zem viņa saradās arvien vairāk. Kazaki .piegāja pie Lukaškas un joza vaļā siksnu. Viens no viņiem, Nazarka, arī gribēja palīdzēt, bet ilgi nespēja iebāzt zobenu maksti, arvien netrāpījās īstā puse. Asmens bija asiņains.

Cečenieši ar apcirptām, rudām ūsām ģulēja beigti un sakapāti. Dzīvs bija tikai viens, pazīstamais, arī brūcēm klāts, tas pats, kas trāpīja Lukaškam. Gluži kā aizšauts vanags, asinīm noplūdis (zem labās acs viņam tecēja asinis), zobus sakodis, bāls un drūms, ar milzīgām, niknām acīm viņš blenza uz visām pusēm, sēdēja, kājas apakšā parāvis, un, kinžalu satvēris, taisījās vēl aizstāvēties. Chorunžijs piegāja pie čečenieša un no sāniem, it kā līkumu mezdams, ar strauju kustību viņam ar pistoli iešāva ausī. Cečenietis salēcās, bet par vēlu un nogāzās zemē.

Kazaki aizelsušies stiepa sāņus kritušos un ņēma tiem nost ieročus. Katrs no šiem rudajiem čečeniešiem bija cilvēks, katram bija sava īpaša sejas izteiksme. Lukašku nesa prom uz arbu. Visu laiku viņš krieviski un tatariski lamājās.

— Ko nu mels, ar savām rokām nožņaugšu! No maniem nagiem neizspruksi! Ana seni, — viņš kliedza, kaut kur traukdamies. Drīz vien viņš aiz vājuma apklusa.

Oļeņins aizjāja mājās. Vakarā viņam stāstīja, ka Lukaška esot pie miršanas, bet kāds pārupes tatars apņēmies dziedināt viņu ar ārstniecības zālītēm.

Līķi bija atstiepti pie staņicas valdes. Sievas un puikas drūzmējās un skatījās uz tiem.

Oļeņins atgriezās tumsā un ilgi nespēja atjēgties no visa redzētā; bet, naktij uznākot, atkal uzplūda vakarējās atmiņas; viņš paskatījās caur logu: Marjana staigāja no istabas uz klēti, kopdama mājas soli. Māte bija aizgājusi uz vīna dārzu. Tēvs staņicas valdē. Oļeņins nespēja sagaidīt, kamēr Marjana beigs kopties, un devās pie viņas. Marjana bija istabā un stāvēja ar muguru pret ienācēju. Oļeņins domāja, ka viņa kaunas.

— Marjana! — viņš teica. — Paklau, Marjana! Vai varu ieiet pie tevis?

Viņa apsviedās apkārt. Acīs tikko varēja manīt asaras. Sejā bija iegūlušās gleznas skumjas. Meita paraudzījās klusēdama un valdonīgi.

Oļeņins atkārtoja:

— Marjana! Es atnācu …

— Lieoies mierā! — viņa sacīja. Sejas izteiksme nepārvērtās, bet no acīm sāka plūst asaras.

— Kāpēc tu raudi? Kas noticis?

— Kas? — viņa atkārtoja skarbā un cietā balsī. — Kazaki nobendēti, lūk, kas noticis.

— Lukaška? — Oļeņins jautāja.

— Ej prom, kā tev te vajag!

— Marjana! — Oļeņins sacīja vēlreiz, sperdams soli tuvāk.

— Nekad tev no manis nekas netiks.

— Marjana, nesaki tā, — OJeņins lūdzās.

— Ej prom, tu man esi pretīgs! — meita iekliedzās,, piecirta ar kaju uz grīdas un draudoši pavirzījās uz viņa pusi. Marjanas sejā pavīdēja tik liels riebums, nicināšana un niknums, ka Oļeņins uzreiz saprata — nav viņam vairs ko cerēt, un tas, ko viņš agrāk domājis, ka šī sieviete nepieejama, ir neapšaubāma patiesība.

Neteicis vairs ne vārda, Oļeņins izskrēja no istabas.

XLII

Atgriezies mājās, viņš pāris stundas nekustīgi nogulēja gultā, pēc tam devās pie rotas komandiera un lūdza, lai viņu pārceļ uz stabu. Ne no viena neatvadījies un licis Vaņuškam norēķināties ar saimniekiem, viņš saposās, lai dotos uz cietoksni, kur atradās viņa pulks. Oļeņinu pavadīja tikai krusttēvs Jeroška. Viņi izdzēra vienu kausu, otru, tad trešo. Tāpat kā toreiz, kad viņu; izvadīja no Maskavas, pie vārtiem stāvēja pasta trijjūgs. Bet Oļeņins vairs nenorēķinājās pats ar sevi kā toreiz un neteica sev, ka viss, ko viņš šeit domājis un darījis, nav bijis tas. Viņš vairs sev nesolīja jaunu dzīvi. Viņš mīlēja Marjanku vēl vairāk, bet tagad zināja, ka viņu tā nemīlēs nekad.

— Nu, ardievu, kundziņ! — Jeroška sacīja. — Cīniņā rīkojies gudrāk, klausi mani, vecu vīru. Ja gadīsies iet uzbrukumā vai kādā citā vietā, kur šaun (es tak esmu vecs vilks, visu ko pieredzējis), neturies barā, kur daudz ļaužu. Allažiņ ir tā, kad jūsu slakas vīrus pārņem nobīles, tad cits pie cita vien spiežas: domā, ka barā drošāk. Bet tur ir visļaunāk: barā vienmēr tēme. Es allaž turējos no bara nostāk, gāju tikai viens: edz, ne reizi neesmu ticis ievainots. Bet ko visu savā mūžā neesmu pieredzējis!

— Tomēr mugurā tev ir lode, — sacīja Vaņuša, kas turpat istabā kravāja mantas.

— Kazaki paši blēņojās, — Jeroška atbildēja.

— Kazaki paši? — Oļeņins brīnījās.

— Nu jā! Dzēra. Vaņka Sitkins, bija tāds kazaks, sāka ālēties un, kā gāza vaļā, tā tieši šitai vietā trāpīja man no pistoles.

— Vai sāpēja ar? — Oļeņins ieprasījās. — Vaņuša, vai drīz? — viņš piebilda.

— Eli! Kur tu steidzies! Izstāstīšu… Jā, kā iešāva viņš man, lode kaulam cauri netika, palika tepat. Es šim saku: «Brālīt balto, tu tak mani esi nošāvis. Ko tu man esi izdarījis? No tevis tik viegli nešķiršos. Tu man liec galdā spaini sīvā.»

— Sāpēja gan laikam? — Oļeņins atkal ieprasījās, gandrīz nemaz neklausīdamies stāstā.

— Pag, pag, visu pēc kārtas. Spaini izmaksāja. Izdzērām. Bet asinis plūst un plūst. Visu istabu pieķēzīju ar asitiīm. Vectēvs Burlaks tad nu saka: «Tas puisis tak izlaidīs garu. Dod vēl vienu stopu saldā, citādi tevi nodosim tiesai.» Atstiepa vēl. Metām, metām …

— Vai tad tev sāpēja ar? — Oļeņins vēlreiz jautāja.

— Kas par sāpēšanu! Nemaisies starpā, nepatīk. Visu pēc kārtas. Metām, metām, dzīrojām līdz rītam, un tā i piedzēries aizmigu uz krāsns. No rīta pamostos, nekādi nespēju atliekties.

— Vai dikti sāpēja? — Oļeņins atkārtoja, domādams, ka tagad nu gan beidzot dabūs atbildi uz savu jautājumu.

— Es tak tev nesaku, ka sāpēja. Nevis sāpēja, bet atliekties nevarēju, soli paspert nespēju.

— Sadzija taču? — Oļeņins teica un pat neiesmējās, tik smaga viņam bija sirds.

— Sadzija, bet lode arvien vēl tepat. Patausti. — Pacēlis kreklu, viņš parādīja savu plato muguru, kur pie kaula valstījās lode.

— Āre, valstās kā dzīva, — viņš teica, acīm redzot kaitēdamies ar šo lodi kā ar rotaļu. — Tagad noslīdēja uz leju.

— Nez vai Lukaška būs dzīvotājs? — Oļeņins ieprasījās.

— Dievs to zina! Daktera nav. Aizbrauca meklēt.

— No kurienes tad vedīs, no Groznijas? — Oļeņins prašņāja.

— Nē, kundziņ, jūsējos, krievu dakterus, sen būtu licis visus pakārt, ja es būtu ķeizars. Griezt vien māk. Eku mūsu kazaku Baklašovu par nabagu pataisīja, kāju nošņāpa. Tātad neprašas. Kur tagad Baklašovs vairs ģeld? Nē, kundziņ, īsti dakteri ir kalnos. Vienreiz Girčiku, manu aukli, sirojumā sašāva šitajā vietā, krūtīs, jūsu dakteri atteicās, bet atjāja no kalniem Saibs, izdziedināja. Zālītēm, puis, ir liels spēks.

— Nemels nu blēņas, — Oļeņins teica. — Es labāk no štaba ārstu atsūtīšu.

— Blēņas!_ — mēdījās vecais. — Dumiķis! Dumiķis! Blēņas esot! Ārstu atsūtīšot! Ja jūsējie prastu ārstēt, tad kazaki un čečenieši pie jums brauktu dziedināties, bet jūsu oficieri un palkavnieki paši no kalniem dakterus aicina. Jums ir krāpšana, visa viena krāpšana! 1

Oļeņins neiebilda. Viņš pārāk labi zināja, ka viss bija krāpšana tanī pasaulē, kurā viņš dzīvoja un kurā atgriezās.

— Kā tad klājas Lukaškam? Biji pie viņa? — viņš vēl vaicāja.

— Guļ kā beigts. Ne ēd, ne dzer, tikai brandavu vien vairs pieņem sirds. Ja brandavu dzer — nekas. Žēl gan puiša. Lāga puika bija, džigits tāpat kā es. Es arī reiz šitā pat miru: vecenes jau vaimanāja vien, vaimanāja vien. Galva kā ugunī dega. Pirms lieldienām mani nogāza gar zemi. Es nu tā guļu, bet virs manis uz krāsns šitādi vien, lūk, tādi vien mazi bundzinieki un tik ber kā zirņus, jundu skandinādami. Uzkliedzu viņiem, bet šie ber vēl trakāk. (Vecais iesmējās.) Meitieši atveda sprediķotāju, gribēja mani jau stāvus debesīs iedzīt; melš: esot bijis pasaulīgs, ar bābiešiem lustējies, cilvēkus bendējis, gavēnī gaļu ēdis, balalaiku trinkšķinājis. Izsūdzi grēkus, man uzstāj. Sāku ar sūdzēt. Grēkojis esmu, saku. Lai pops prasa ko prasīdams, es tik saku — grēkojis esmu. Šis sāk tēgāt arī par balalaiku. Arī esmu grēkojis, atzīstos. Kur tad tā nolādētā tev ir? Parādi un sadauzi. Bet es saku: man jau tās nemaz nav. Namiņā tīklos pats biju iebāzis; zināju, ka neatradīs. Pēdīgi lika man mieru. Tomēr atkopos. Kā sāku balalaiku trinkšķināt … Jā, ko tad es tev stāstīju, — viņš turpināja.

— Klausi mani, no bara turies nostāk, citādi nošaus par neko. Jānudien, man tevis žēl. Tu esi dzērājs, es tevi mīlu. Citādi jau visiem jūsējiem patīk jāt uz pauguriem. Āre, pie mums viens dzīvoja, no Krievijas bija atbraucis, uz pauguriem vien jāja un kaut kā ērmīgi par skaustiem tos dēvēja. Tiklīdz ierauga pauguru, tūlīt auļo. Reiz ai<auļoja. Uzdrāžas augšā un priecājas. Bet čečenietis šim šaun virsū un nošaun ar. Eh, veikli šaun čečenieši no pastatņa! Par mani veiklāki gadās. Man nepatīk, ja cilvēku tik muļķīgi nošaun. Dažreiz raugos uz jūsu zaldātiem, brīnos! Ir nu gan ģeķība! Iet nabadziņi visi barā un vēl sarkanas apkakles sašuvušies. Kā lai tur netrāpa! Nošaun vienu, nokrīt, aizvelk nabadziņu, iet otrs. Traka ģeķība! — vecais atkārtoja, galvu pašūpodams. — Vajadzēja tak izklīst un pa vienam iet. Ej gods godam. Viņš taču tev netrāpīs. Tā tu dari!

— Nu, paldies! Sveiks, krusttēv! Dievs dos, redzēsimies, — Oļeņins sacīja, pieceldamies un iedams uz priekšnamu.

Vecais sēdēja uz grīdas un necēlās.

— Vai tad tā atvadās? Dumiķis kas dumiķis! — viņš ierunājās. — Kādi tagad cilvēciņi! Draudzējāmies, cauru gadu draudzējāmies, bet šis — ardievu un aiziet! Es tak tevi mīlu, man tak tevis traki žēl! Sērdienis, vienmēr viens, vienmēr viens! Nemīlams esi! Dažreiz neguļu, par tevi domāju, žēloju. Kā tai dziesmā dzied:

Nav jau viegli, mīļo brālīt, Svešā pusē sliekšņus mīt…

Tāpat arī tev.

— Nu, ardievu! — Oļeņins vēlreiz sacīja.

Vecais piecēlās un sniedza viņam roku; Oļeņins paspieda un gribēja iet.

— Mūli, mūli dod šurp!

Vecais saņēma ar abām lielajām rokām viņa galvu, nobučoja trīs reizes ar mitrajām ūsām un lūpām un sāka raudāt.

— Es tak tevi mīlu! Ardievu!

Oļeņins iesēdās ratos.

— Un iā tu aizbrauksi? Kundziņ, jel uzdāvājis būtu kaut ko par piemiņu! Plinti uzdāvā! Kur tu divas liksi, — vecais teica, patiesi šņukstēdams.

Oļeņins izņēma bisi un iedeva viņam.

— Ko tik neesat sadāvinājis tam vecim! — Vaņuša ņurdēja. — Bet vēl maz un maz! Vecais diedelnieks. Šaubīgi ļaudis, — viņš noteica, tīdamies mēteli un sēzdamies uz bukas.

— Muti ciet, cūcieti! — vecais uzsauca smiedamies. — Re, cik skops!

Marjana iznāca no kūts, vienaldzīgi paraudzījās uz trijjūgu un paklanījusies iegāja istabā.

— La fil!1 — noteica Vaņuša, pamirkšķināja ar aci un palaida skaļu, muļķīgu smieklu.

— Brauc! — Oļeņins dusmīgi iesaucās.

— Sveiki, kundziņ! Ardievu! Atcerēšos tevi! — Jeroška nokliedza.

Oļeņins paraudzījās atpakaļ. Krusttēvs Jeroška runājās ar Marjanku, kā redzams, par savām darīšanām, un ne vecais, ne meita uz viņu neskatījās.

POLIKUŠKA

I

Kā nu jums tīk, lielmāt! Tikai Dutlova gan žēl. Visi kā viens labi puiši; bet, ja nedot neviena no saimes, kādam no viņiem būs vien jāiet, — pārvaldnieks runāja, — jau tā tagad visi uz viņiem norāda. Bet kā nu vēlaties.

Un viņš pārlika labo roku pār kreiso, turēdams abas uz vēdera, nolieca galvu uz otru pusi, ievilka uz iekšu plānās lūpas, gandrīz vai nočāpstinājis, pārvērsa acis un apklusa ar nepārprotamu nodomu klusēt i!gi un bez iebildumiem klausīties visas tās muļķības, kuras nu viņam klāstīs lielmāte.

Šis pārvaldnieks bija cēlies no saimes ļaudīm, staigāja skuvies, ģērbies garā svārkā (šūtā pēc sevišķas pārvaldnieku modes); tā nu viņš kādā rudens vakarā stāvēja savas lielmātes priekšā un ziņoja. Ziņojums pēc lielmātes saprašanas bija procedūra, kur noklausījās atskaiti par padarītajiem darbiem saimniecībā un izrīkoja nākošos. Pēc pārvaldnieka Jegora Michailoviča saprašanas ziņojums bija rituāls, nekustīgi stāvot kaktā ar izvērstām kāju pēdām, ar seju pret dīvānu, kad jānoklausās katra muļķība, kas nemaz neattiecas uz lietu, un ar dažādiem paņēmieniem jāpiedabū lielmāte tiktāl, lai viņa uz visiem Jegora Michailoviča priekšlikumiem drīz vien nepacietīgi teiktu: «Labi, labi.»

Tagad runāja par rekrūšiem. No Pokrovskas vajadzēja dot trīs. Divi, bez šaubām, bija paša likteņa nolemti, vadoties no ģimenes, tikumiskajiem un saimnieciskajiem apsvērumiem. Par viņiem nevarēja būt ne šaubu, ne iebildumu nedz no kopienas puses, nedz lielmātes, tāpat arī sabiedriskā doma nevarēja būt pretī. Par trešo varēja strīdēties. Pārvaldnieks gribēja aizstāvēt Dutlova trešo dēlu un atdot precētu saimes cilvēku Polikušku ar diezgan nelabu slavu — ne vienreiz vien viņš bija pieķerts maisu, grožu un siena zādzībā; bet lielmāte, kas dažreiz apmīļoja Polikuškas noplīsušos bērnus un ar evaņģelija palīdzību laboja viņa tikumību, negribēja viņu atdot. Tomēr viņa nevēlēja ļauna arī Dutloviem, kurus viņa nepazina un nekad nebija redzējusi. Taču nez kāpēc viņa nekādi nevarēja izlemt, bet pārvaldnieks neuzdrīkstējās viņai tieši pateikt: ja neies Polikuška, tad būs jāiet Dutlovam. «Es nemaz negribu Dutlovus padarīt nelaimīgus,» viņa izjusti runāja. «Ja negribat, tad maksājiet trīssimt rubļu par rekrūti,» lūk, ko vajadzēja viņai uz to atbildēt. Bet diplomātijā to neatļāva.

Un tā Jegors Michailovičs mierīgi raudzījās, pat nemanot atbalstījās pie stenderes, bet sejā paturēja verdzisku padevību un sāka vērot, kā lielmātei kustas lūpas un kā kruzuļi uz viņas micītes lēkā reizē ar savu ēnu uz sienas zem bildes. Bet viņš nebūt neuzskatīja par vajadzīgu iedziļināties viņas runas jēgā. Lielmāte runāja ilgi un daudz. Jegoram tā uzmācās žāvas, ka aiz ausīm sāka vilkt krampis; bet žāvas viņš veikli pārvērta kāsā — ar roku aizklāja muti un izgudrēm nokremšķinājās. Es nesen redzēju, kā lords Palmerstons sēdēja, ar cepuri aizsedzis seju tajā brīdī, kad opozicijas runātājs grāva ministriju, un, pēkšņi piecēlies, atbildēja uz visiem pretinieka iebildumiem ar trīs stundu garu runu; es to redzēju un nebrīnījos, jo kaut ko līdzīgu tūkstošiem reižu biju novērojis starp Jegoru Michailoviču un viņa lielmāti. Vai nu viņš baidījās aizmigt, vai arī viņam šķita, ka lielmāte pārlieku aizraujas, viņš pārvietoja auguma svaru no kreisās kājas uz labo un kā vienmēr sāka ar ceremoniālu ievadu:

— Kā nu vēlaties, lielmāt, tikai… tikai patlaban kantora priekšā sapulcējušies ļaudis un ar tiem jātiek galā. Pavēlē teikts, ka līdz Pokrova dienai jāaizved rekrūši uz pilsētu. Bet zemnieki norāda uz Dutloviem, un neviena cita jau ari nav. Un kopiena ar jūsu interesēm nereķinās, tai vienalga, ka mēs Dutlovus izputināsim. Es tačuzinu, kā viņi ir situšies. Kopš tā laika, kamēr es pārvaldu, vienmēr nabadzībā dzīvojuši. Tikko tikko vecais sagaidīja jaunāko brāļadēlu, tagad nu atkal jāputina laukā. Bel par jūsu īpašumu, jūs jau gan zināt, es rūpējos kā pats par savu. Žēl, lielmāt, bet kā nu jūs vēlaties! Viņi man nav ne radi, ne draugi, un es neko no viņiem neesmu ņēmis . ..

— Es jau nemaz tā nedomāju, Jegor, — lielmāte pārtrauca un tūliņ nodomāja, ka Dutlovi viņu uzpirkuši.

— … Bet Pokrovskā gan viņiem vislabākā saimniecība. Dievticīgi, strādīgi zemnieki. Pats trīsdesmit gadus baznīcas vecākais, ne šņabi dzer, ne ļaunu vārdu ņem mutē, baznīcā iet. (Pārvaldnieks zināja, ar ko varēs lielmātei izdabāt.) Un, kas tas galvenais, es jums teikšu, dēlu viņam tikai divi, bet tie citi brāļadēli. Kopiena norāda gan, bet patiesībā viņam pienāktos vilkt divinieku lozi. Citi ar trim dēliem sadalījušies aiz vieglprātības, un tagad nu viņiem neko nepadarīsi, bet sitieni jācieš par savu tikumību.

Nu lielmāte vairs neko nesaprata — ko nozīmēja «divinieku loze» un «tikumība»; viņa dzirdēja tikai skaņas un pētīja nankina pogas pie pārvaldnieka svārka: virsējo, šķiet, viņš retāk aizpogā, tāpēc tā arī turējās ciešāk, bet vidējā bija pavisam izraustīta un karājās, un to jau sen vajadzēja piešūt. Taču, kā jau zināms, sarunā, sevišķi lietišķā, nemaz nevajag saprast, ko jums saka, bet vajag tikai atcerēties, ko pats gribi teikt. Tā rīkojās arī lielmāte.

— Kā tu negribi saprast, Jegor Michailov, — viņa teica, — es'nemaz negribu, lai Dutlovs ietu zaldātos. Tu taču mani pazīsti un labi zini, ka es daru visu, ko jaudāju, lai palīdzētu saviem zemniekiem, un negribu viņu nelaimi. Tu zini, ka esmu gatava visu ziedot, lai tiktu vaļā no šīs bēdīgās nepieciešamības un neatdotu ne Dutlovu, ne Horjuškinu. (Nezinu, vai pārvaldniekam iešāvās prātā, ka, lai tiktu vaļā no šīs bēdīgās nepieciešamības, nevajag visu ziedot, bet pietiek trīs simti rubļu; bet šī doma viņam viegli varēja rasties.) Tomēr vienu es tev teikšu, ka Polikeju neparko neatdošu. Kad pēc tā notikuma ar pulksteni viņš pats man atzinās un raudāja, un zvērēja, ka labosies, es ilgi ar viņu runāju un redzēju, ka viņš aizkustināts un patiesi nožēlo. («Nu tik turies!» Jegors Michailovičs nodomāja un sāka pētīt ievārījumu, kas viņai bija ielikts glāzē ar ūdeni: apelsinu vai citronu? «Droši vien rūgtens,» viņš nosprieda.) Kopš tā laika nu jau septiņi mēneši, bet viņš ne reizes nav bijis piedzēries un uzvedas teicami. Man viņa sieva stāstīja, ka kļuvis gluži cits cilvēks. Un tu gribi, lai es tagad viņu sodu, kur viņš ir labojies? Jā, un vai tad tas nav necilvēciski atdot cilvēku, kam pieci bērni un viņš viens pats? Nē, par to tu labāk ar mani nerunā, Jegor …

Un lielmāte iedzēra no glāzes.

Jegors Michailovičs noraudzījās, kā ūdens slīd pa rīkli, un tad noprasīja īsi un sausi:

— Tad pavēlēsiet Dutlovam iet?

Lielmāte sasita rokas.

— Kā tu mani nesaproti? Vai tad es vēlos Dutlova postu, vai tad man kas pret viņu? Dievs mans liecinieks, ka esmu gatava visu darīt viņa labā. (Viņa paskatījās uz bildi kaktā, bet atcerējās, ka tas nav dievs: «Nu vienalga, tas nemaz nav vajadzīgs,» viņa nodomāja. Un atkal dīvaini, ka viņai neiešāvās prātā doma par trīssimt rubļiem.) Bet ko tad man darīt? Vai tad es zinu, kas un ko? Es to nevaru zināt. Nu, es uz tevi paļaujos, tu zini, ko es gribu. Rīkojies tā, lai visi būtu apmierināti, lai būtu pēc likuma. Ko lai dara? Vai nu viņiem vien. Visiem mēdz būt grūti brīži. Tikai Polikeju nevar atdot. Jel saproti, ka tas būtu briesmīgi no manis.

Viņa runātu vēl ilgi — tā viņa bija sajūsminājusies, bet tobrīd ienāca istabene. .

— Ko tev vajag, Duņaša?

— Atnāca vīrs, lika jautāt Jegoram Michailičam, vai sapulcei būs ilgi jāgaida, — Duņaša teica un sirdīgi paskatījās uz Jegoru Michailoviču. («Ir gan tas pārvaldnieks,» viņa nodomāja, «sanervozējis lielmāti; tagad atkal neļaus iet gulēt līdz pulksten diviem!»)

— Tad nu ej, Jegor, — lielmāte teica, — rīkojies, kā būtu labāk.

— Klausos. (Viņš neko vairs neteica par Dutlovu.) Bet ko liksiet sūtīt pie dārznieka pēc naudas?

— Vai tad Petruška nav atbraucis no pilsētas?

— Nebūt ne.

— Bet vai Nikolajs nevar aizbraukt?

— Krustmāmiņa ar kriku guļ, — Duņaša teica.

— Varbūt pavēlēsiet man pašam rīt aizbraukt?

— Nē, tu te esi vajadzīgs, Jegor. (Lielmāte iegrima domās.) Cik naudas?

— Četri simti sešdesmit divi rubļi.

— Sūti Polikeju, — lielmāte noteica, apņēmīgi paskatījusies Jegoram Michailovičam sejā.

Jegors Michailovičs, zobus nepavēris, izstiepa lūpas it kā smaidītu, bet seja nepārvērtās.

— Klausos.

— Atsūti viņu pie manis.

— Klausos, — un Jegors Michailovičs devās uz kantori.

II

Polikejam, niecīgam cilvēkam ar aptraipītu godu, turklāt vēl no citas sādžas, nebija protekcijas ne caur klētnieci, ne bufetes pārzini, ne pārvaldnieku, ne istabeni, un kakts viņam bija vissliktākais, lai gan ar sievu un bērniem viņi bija septiņi ģimenē. Nelaiķis lielkungs kaktus bija iztaisījis tā: desmit aršinu lielā mūra mājā pašā vidū stāvēja krievu krāsns, visapkārt gāja koliclors (kā saimes ļaudis to dēvēja), bet katrā stūrī bija ar dēļiem nožogots kakts. Telpas tātad bija maz, sevišķi Polikeja kaktā, malējā pie durvīm. Laulības gulta ar vatētu segu un katūna spilveniem, šūpulis ar bērnu, galdiņš uz trim kājām, kur gatavoja ēdienu, mazgāja, lika visus mājas piederumus un pie kā strādāja pats Polikejs (viņš bija ungurs), toveri, drēbes, vistas, telēns un paši septiņi piepildīja visu kaktu un nevarētu ne pakustēties, ja kopēja krāsns nebūtu devusi savu ceturto daļu, uz kuras novietojās gan lietas, gan cilvēki, un ja nevarētu iziet uz lievenēm. Patiesībā to arī nevarēja darīt: oktobrī bija auksts, bet no siltām drēbēm bija tikai viens kažoks par visiem septiņiem; toties bērni varēja sildīties skraidot, bet pieaugušie strādājot, un kā vieni, tā otri — uzlienot uz krāsns, kur bija kādi četrdesmit grādi karsts. Briesmīgi jau gan šķiet dzīvot tādos apstākļos, bet viņus, tas neuztrauca: dzīvot varēja. Akuļina apmazgāja, aplāpīja bērnus un vīru, vērpa, auda, balināja savus audeklus, vārīja un cepa kopējā krāsnī, bārās un tenkoja ar kaimiņiem. Mēnešdevas pietika ne tikai bērniem, bet arī ko piebērt govij. Malkas bija diezgan, barības lopiem tāpat. Arī siens no staļļa atkrita. Bija dārza strēmele. Gotiņā atnesās; bija savas vistas. Polikejs strādāja stallī — kopa divus ērzeļus un laida asinis zirgiem un citiem lopiem; tīrīja nagus, dakterēja ienāšus, deva paša izgudrotas ziedes, un par to viņam ienāca gan nauda., gan pārtika. No kunga auzām arī šis tas atlika. Sādžā dzīvoja vīrelis, kas regulāri reizi mēnesī par diviem mēriem deva divdesmit mārciņu aitas gaļas. Dzīvot jau nu varētu, ja nebijušas citādas bēdas. Bet bēdas bija lielas visai ģimenei. Jaunībā Polikejs bija strādājis citā sādžā zirgaudzētavā. Staļļzinis, pie kā viņš nonāca, bija lielākais zaglis visā apkaimē: viņu izsūtīja nometināšanā. Pie šā staļļziņa Polikejs izgāja pirmo mācību un, būdams jauns, tā pie šīm blēņām pierada, ka vēlāk būtu priecīgs atradināties — bet nevarēja. Viņš bija jauns cilvēks, vāja rakstura; tēva, mātes nebija, un kas tad viņu mācīs. Polikejs mīlēja iemest, bet viņš nevarēja ciest, ja kur kas mētājās. Vai nu groži, vai sedulka, vai atslēga, vai ratu tapa vai kas vērtīgāks, — visam tam Polikejs Iļjičs atrada vietu. Visur bija ļaudis, kas šīs lietas pieņēma un maksāja viņam par to vai nu naudā, vai graudā — kā nu norunāja. Tā bija visvieglākā peļņa, kā ļaudis mēdz teikt: ne te jāmācās, ne jāmokās, un, ja reiz fzmēģināsi, citu darbu negribēsi. Tikai viena nelaime šai peļņai: lai gan lēti un nav grūti visu to iegūt un dzīvot var labi, tomēr, kas zina, — ļauni cilvēki var noskaust nodarbošanos, un tad par visu reizē samaksāsi un savu dzīvi nolādēsi.

Tā arī Polikejam gadījās. Polikejs apprecējās, un dievs viņam deva laimi: viņa sieva, lopkopes meita, bija veselīga, gudra un strādīga; dzemdēja viņam bērnus vienu par otru labāku. Polikejs savu nodarbošanos arvien vēl nepameta, un viss ritēja labi. Taču pēkšņi gadījās neveiksme, un viņš iekrita. Un iekrita par niekiem: 7'emni'ekam bija pievācis ādas grožus. Atrada, piekāva, pateica lielmātei un sāka uzmanīt. Otru, trešo reizi iekrita. Ļaudis sāka kaunināt, pārvaldnieks piedraudēja ar zaldātiem, lielmāte sarāja, sieva raudāja, vaimanāja; viss sāka iet ačgārni. Cilvēks viņš bija lādzīgs, nebūt ne slikts, tikai vāja rakstura, mīlēja iemest un bija tik stipri pie tā pieradis, ka nekādi nevarēja atmest. Dažreiz, kad viņš piedzēries pārnāk, sieva viņu lamā, pat sit, bet viņš raud. «Esmu nelaimīgs cilvēks,» saka, «ko man darīt? Lai man mēle nokalst, ja neatmetīšu dzeršanu.» Bet, raugies, pēc mēneša atkal aiziet no mājas, piedzeras, dienas divas nerādās. «No kaut kurienes tak viņš ņem naudu, ko uzdzīvot,» ļaudis sprieda. Pēdējā nelaime bija ar kantora pulksteni. Kantorī karājās vecs sienas pulkstenis; jau sen stāvēja. Viņam iznāca vienam ieiet neaizslēgtā kantorī: viņš iekāroja pulksteni, paņēma un pārdeva pilsētā. Taisni kā par spīti gadījās, ka bodnieks, kam viņš to pārdeva, bija saimes meitas rads, atnāca pa svētkiem uz sādžu un pastāstīja par pulksteni. Sāka meklēties pakaļ, it kā tas kādam būtu vajadzīgs. Sevišķi pārvaldnieks neieredzēja Polikeju. Un atklājās. Paziņoja lielmātei. Lielmāte pasauca Polikeju. Viņš tūliņ nokrita pie kājām un, — kā sieva viņam bija mācījusi, — izjusti, aizkustinoši visā atzinās. Viņš visu izdarīja ļoti labi. I ielmāte ņēmās viņu pie prāta vest, pārmeta, pārmeta, runāja, runāja, gan par dievu, gan tikumību, gan par nākamo dzīvi, gan par bērniem un sievu un noveda viņu līdz asarām. Lielmāte teica:

— Es tev piedodu, tikai apsoli nekad vairs tā nedarīt.

— Ne mūžam ne! Lai zeme mani aprij, lai es nobeidzos! — Polikejs dievojās un aizkustinoši raudāja.

Polikejs atnāca mājās un kā telēns dīca visu dienu un vāļājās uz krāsns. Kopš tā laika ne reizes nekas netika manīts. Tikai viņa dzīve kļuva skumīga; ļaudis raudzījās uz viņu kā uz zagli, un, kad pienāca rekrušu laiks, visi rādīja uz viņu.

Kā jau teikts, Polikejs bija ungurs. Kā viņš tā bija kļuvis par unguru, to neviens nezināja, un viņš pats nepavisam. Zirgaudzētavā, strādājot pie staļļziņa, ko vēlāk izsūtīja nometināšanā, viņš nekādu citu darbu nedarīja, kā vienīgi mēza mēslus no steliņģiem, dažreiz tīrīja zirgus un veda ūdeni. Tur viņš iemācīties nevarēja. Pēc tam viņš bija audējs; tad strādāja dārzā, slaucīja celiņus; tad par sodu drupināja ķieģeļus; tad, obrokā atlaists, nolīga pie tirgotāja par sētnieku. Tātad arī tur viņš to iemācīties nevarēja. Bet beidzamo reizi, kad viņš bija atbraucis mājās, nez kāpēc pamazām sāka izplatīties slava par viņa neparasto, pat mazliet pārdabisko zirgu dziednieka mākslu. Viņš vienreiz, otrreiz nolaida asinis, tad gāza zirgu zemē un kaut ko urbināja tā gurnā, tad lika, lai zirgu ieved balstos, sāka līdz asinīm graizīt tā sausās dzīslas, kaut gan zirgs spārdījās un pat spiedza, un teica, kas tas nozīmē «nolaist apakšnagu asinis». Pēc tam viņš zemniekam paskaidroja, ka nepieciešams laist asinis no abām dzīslām, lai kļūtu vieglāk, un ar vāli dzina iekšā neasu lanceti; tad sētnieka zirgam zem pavēderes izvilka sievas galvas lakata strēmeli. Visbeidzot visādām vātīm bēra virsū vitriolu, lēja šķidrumu no pudeles un dažreiz deva dzert visu, kas vien iešāvās prātā. Un, jo vairāk viņš zirgus mocīja un nogalināja, jo vairāk viņam ticēja un jo vairāk zirgu veda pie viņa.

Es domāju, ka arī mums, kungiem, ne visai klājas smieties par Polikeju. Paņēmieni, kādus viņš lietoja uzticības iegūšanai, bija tie paši, kādi ietekmējuši mūsu tēvus, mūs un ietekmēs mūsu bērnus. Zemnieks, kas ar vēderu uzgūlies uz savas vienīgās ķēves galvas, ķēves, kas ir ne tikai viņa bagātība, bet gandrīz viņa ģimenes loceklis, un ar ticību un šausmām raugās Polikeja svarīgi sarauktajā sejā un viņa uzrotītajās, tievajās rokās, ar kurām tas tīšām spaida sāpošo vietu un droši graiza dzīvu miesu, slepeni domādams: «Gan jau kaut kas iznāks,» — izlikdamies, ka viņš zina, kur asinis, kur muskuļi, kur sausās, kur citas dzīslas, bet zobos tur dziedinošo lupatu vai pudeli ar vitriolu, — šis zemnieks nevar iedomāties, ka Polikejam celtos roka griezt bez sajēgas. Zemnieks pats to nespētu. Bet, ja jau nu ir pārgriezts, viņš sev nepārmetis, ka veltīgi atļāvis griezt. Nezinu, kā jūs, bet es pret ārstu, kas pēc mana lūguma mocīja manai sirdij tuvus cilvēkus, izjutu tieši to pašu. Lancete un noslēpumaina, bālgana pudele ar sublimatu, un vārdi — bruka, krika, nolaist asinis, ādere un tā tālāk, — vai tie nav tie paši nervi, reimatisrni, organismi un tamlīdzīgi? «Wage du zu irren und zu trāumen,» — tas attiecas ne tik daudz uz dzejniekiem, cik uz ārstiem un unguriem.

III

Tai pašā vakarā, kad sapulcē, izvēloties rekrūti, vienā laidā skanēja balsis oktobra nakts saltajā tumsā pie kantora, Polikejs sēdēja uz gultas malas un ar pudeli uz galda smalcināja zirgu zāles, par kurām pašam nebija nekādas jēgas. Tur bija sublimats, sērs, glaubersāls un augi, ko Polikejs vāca, jo viņam reiz iešāvās galvā, ka šie augi ļoti derīgi pret dusuli, un uzskatīja, ka nemaz nekaiš tos lietot arī pret citātu slimībām. Bērni jau gulēja: divi uz krāsns, divi gultā, viens šūpulī, pie kura sēdēja Akuļina ar vērpjamo. Sveces galiņš, kas bija atlicies no kungu ne visai cieši glabātajiem krājumiem, koka svečturī stāvēja uz loga, un, lai vīrs neatrautos no savas svarīgās nodarbības, Akuļina reizi pa reizei piecēlās un ar pirkstiem sabikstīja dakti. Bija gudrinieki, kas Polikeju uzskatīja par tukšu cilvēku un nejēgu zirgu dziedēšanas lietās. Citi, to bija vairākums, viņu uzskatīja par sliktu cilvēku, bet toties par lielisku sava amata pratēju. Taču Akuļina, lai gan bieži vien lamāja un pat kaustīja savu vīru, nešaubīgi viņu uzskatīja par labāko zirgu dziednieku un labāko cilvēku pasaulē. Polikejs piebēra šņaucienu nez kāda pulvera. (Svarus viņš nelietoja un izsmējīgi atsaucās par vāciešiem, kas tos lietoja. «Tā,» viņš teica, «nav aptieka!») Polikejs savu pulveri pasvārstīja rokā un pakratīja; viņam šķita par maz, un viņš piebēra desmit reizes vairāk. «Visu pielikšu, labāk vilks,» viņš noteica pie sevis. Akuļina ātri atskatījās uz valdoņa balsi, gaididama pavēli; bet, redzēdama, ka tas uz viņu neattiecas, paraustīja plecus. «Pavej, cik manīgs! No kurienes viņš visu to zina!» viņa nodomāja un atkal ņēmās vērpt. Papīritis, no kura tika izbērts pulveris, nokrita zemē. Akuļina to nepalaida garām.

— Aņutka, — viņa uzsauca, — vai neredzi — tēvam nokrita, pacel!

Aņutka pastiepa tievas, basas kājeles no svārka, ar kuru viņa bija apsegta, kā kaķēns palīda zem galda un pacēla papīrīti. — Se ku, tētiņ, — viņa teica un atkal ar nosalušajām kājelēm manīgi ielīda gultā.

— Ko glūsties, — šļupstēdama samiegojusies iepīkstējās mazākā māsa.

— Es jums gan! — noteica Akuļina, un abas galvas pazuda zem svārka.

— Ja dos trīs rubļus, — Polikejs noteica, pudeli aizbāzdams, — izdziedēšu zirgu. Tas vēl lēti, — viņš piebilda. — Palauz vien galvu! Akuļina, skrien paprasi Ņikitam tabaku! Rīt atdošu.

Un Polikejs izvilka no bikšu kabatas kādreiz krāsotu liepas koka pīpīti ar zīmoglakas iemuti un sāka to tīrīt.

Akuļina nolika vārpstu un izgāja, nekur nepiedurdamās, kas bija ļoti grūti. Polikejs atvēra skapīti, nolika pudeli un patecināja mutē no tukša stopiņa — šņabja nebija. Viņš novaibstijās, bet, kad sieva atnesa tabaku un viņš piebāza pīpi, iekurināja to un apsēdās gultā, viņa sejā atspīdēja tāda cilvēka apmierinājums un lepnums, kas pabeidzis savu dienas darbu. Varbūt viņš domāja, kā rīt piemiegs zirgam mēli un ielies mutē šo apbrīnojamo maisījumu, vai arī kavējās pie tā, ka derīgam cilvēkam neviens neko neliedz un ka, paraug, Ņikita tomēr atsūtīja tabaciņu. Viņam bija labi. Pēkšņi durvis, kas karājās vienā pašā virā, atvērās, un kaktā ienāca augšējā meita, nevis otrā, bet trešā, maziņā, ko turēja pasūtīšanai. Augša, kā visiem zināms, nozīmē kunga namu, kaut ari tas stāvētu lejā. Aksjutka — tā sauca meiteni — vienmēr skrēja kā lode, un pie tam viņas rokas nesaliecās, bet saskaņā ar kustibu ātrumu svārstījās kā pendeļi nevis gan sāniem, bet augumam priekšā; viņas vaigi vienmēr bija sarkanāki par viņas sārto kleitu; viņas mēle

kustējās tikpat ātri kā kājas. Viņa iedrāzās istaba un, nez kāpēc pieķērusies pie krāsns, sāka šūpoties, un, it ka katrā ziņā tiekdamās reizē izrunāt ne mazāk kā divus trīs vārdus, pēkšņi, pavērsusies pret Akuļinu, pateica:

— Lielmāte lika Polikejam Iļjičam tūliņ rāvienā nākt augšā, lika … (Viņa apstājās un smagi atvilka elpu.) Jegors Michailovičs bija pie lielmātes, par rekrūšiem runāja, Polikeju Iļjiču pieminēja… Avdotja Mikolavna lika tūliņ rāvienā nākt. Avdotja Mikolavna lika (atkal elpas vilciens) tūliņ rāvienā nākt.

Brīdi Aksjutka vērās Polikejā, Akuļinā, bērnos, kuri raudzījās no segas apakšas, paķēra rieksta čaumalu, kas mētājās uz krāsns, iesvieda Aņutkai un, vēlreiz noteikusi «tūliņ rāvienā nākt», kā viesulis izskrēja no istabas, un pendeji ar parasto ātrumu svaidījās šķērseniski skrējiena virzienam.

Akuļina atkal piecēlās un sameklēja vīram apavus. Tie bija slikti, saplīsuši zaldātu zābaki. Noņēma svārkus no krāsns un pasniedza, nepaskatīdamās uz viņu.

— Iļjič, vai kreklu nepārmainīsi?

— Ni, — atteica Polikejs.

Akuļina ne reizes nepaskatījās viņa sejā, kamēr viņš klusēdams āva kājas un ģērbās, un labi darīja, ka nepaskatījās. Polikeja seja bija bāla, apakšžoklis drebēja, acīs vīdēja tā raudulīgā, pazemīgā un dziļi nelaimīgā izteiksme, kāda mēdz būt lādzīgiem, vājiem un vainīgiem cilvēkiem. Viņš sasukājās un gribēja iet, sieva aizkavēja viņu, sakārtoja krekla saitiņu, kas nokarājās uz svārkiem, un uzlika viņam galvā cepuri.

— Ko, Polikej Iļjič, vai lielmāte jūs sauc? — atskanēja galdnieka sievas balss viņpus šķērssienas.

Galdnieka, sieva nupat vēl šorīt nikni saskrējās ar Akuļinu par sārma podu, ko Polikeja bērni bija izgāzuši, un pirmajā brīdī viņai bija patīkami dzirdēt, ka Polikeju sauc pie lielmātes: droši vien nekas labs nav gaidāms. Turklāt viņa bija smalka, veikla un indīga dāma. Neviens labāk par viņu neprata atcirst; vismaz tā viņa pati par sevi domāja.

— Kas zin, laikam jau uz pilsētu grib sūtīt iepirkties, — viņa turpināja. — Es tā domāju, izvēlas uzticamu cilvēku, tāpēc ari jūs sūta. Tad jūs, Polikej Iļjič, nopērciet man ceturtdaļu mārciņas tējas.

Akuļina apvaldīja asaras, un viņas lūpas sastiepās ļaunā izteiksmē. Ak, kā viņa iekluptu tās nelietes galdnieka sievas riebīgajos matos. Bet, līdz ko viņa paskatījās uz bērniem un nodomāja, ka viņi paliks sērdieņi, bet viņa būs zaldāta atraitne, tūlīt aizmirsās indīgā galdniece, un Akuļina aizsedza seju ar rokām, atsēdās uz gultas un galva noslīdēja uz spilvena.

— Mem, tu mani sazmiedzi, — īgni ierunājās šļupstošā meitene un izrāva savu brunči no mātes elkoņa apakšas.

— Kaut jūs visi nosprāgtu! Par postu esmu jūs pasaulē laidusi! — Akuļina iesaucās un skaļi ieraudājās par jautrību galdniecei, kas vēl nebija aizmirsusi šā rīla sārmu.

IV

Pagāja pusstunda. Bērns ieraudājās, Akuļina piecēlās un pabaroja to. Pati viņa vairs neraudāja, bet, atspiedusi savu vājo, vēl arvien skaisto seju delnā, neatlaidīgi skatījās uz dziestošo sveci un domāja par to, kāpēc izgājusi pie vīra, kāpēc vajag tik daudz zaldātu, un ari par to, kā atdarīt galdniecei.

Atskanēja vīra soļi; viņa noslaucīja pēdējās asaras un piecēlās, lai dotu viņam ceļu. Polikejs ienāca lielīgs, nometa cepuri uz gultas, skali atvilka elpu un sāka atjozt svārkus.

— Nu, kas ir? Kāpēc sauca?

— Hm, vai tad nav zināms! Poliktiška beidzamais cilvēks, bet, tiklīdz kādas darīšanas, tad kuru? Polikušku.

— Kas tad ir?

Polikejs nesteidzās ar atbildi; viņš iekurināja pīpi un nospļāvās.

— Pie tirgotāja pēc naudas lika braukt.

— Naudu atvest? — Akuļina jautāja.

Polikejs nosmīnēja un pagrozīja galvu.

— Tad ir gan manīga ar vārdiem! Tu, sak, tiki aizdomās turēts, ka neesi uzticams cilvēks, bet es gan tev ticu vairāk nekā kādam citam. (Polikejs runāja skaļi, lai kaimiņi dzirdētu.) Tu man apsolīji laboties, viņa saka; še tev būs pirmais pierādījums, ka es tev ticu: aizbrauc, saka, pie tirgoņa, paņem naudu un atved. Es saku, lielmāt, mēs, saku, visi esam jūsu kalpi, un mums jākalpo kā dievam, tā jums, un tāpēc es apjaušu, ka visu varu izdarīt jūsu veselības labā un ne no kāda pienākuma nevaru atteikties; ko pavēlēsiet, to arī izpildīšu, jo esmu jūsu vergs. (Viņš atkal iesmējās ar sevišķu izteiksmi, kāda mēdz būt vājiem, lādzīgiem un vainīgiem cilvēkiem.) Vai patiesi, saka, tu to izdarīsi? Vai, saka, tu saproti arī, ka tavs liktenis atkarīgs no tā? Kā tad es nesaprotu, ka visu varu izdarīt. Mani aprunājuši, un apvainot jau var katru, bet es gan, šķiet, pret jūsu veselību pat domās neesmu nogrēkojies. Tad nu tā viņai zobus apvārdoju, ka mana kundzīte kļuva pavisam mīksta. Tu, saka, būsi mans uzticamākais cilvēks. (Viņš brīdi klusēja, un atkal tas pats smaids vīdēja viņa sejā.) Es jau gan zinu, kā ar tādām jārunā. Dažreiz, kad vēl ohrokā gāju, kāds ņem un piesienas! Bet laid tik man parunāt ai viņu, es tā apvārdošu, ka būs kā izsmērēts.

— Un daudz tās naudas? — Akuļina vēl taujāja.

— Trīs pustūkstoši rubļu, — Polikejs nevērīgi atteica.

Viņa nogrozīja galvu.

— Kad tad jābrauc?

— Rīt lika. Ņem, saka, zirgu, kādu gribi, ieej kantorī un tad dodies ceļā ar dieva palīgu.

— Nu paldies dievam! — Akuļina teica, pieceldamās un krustu pārmezdama. — Lai dievs tev palīdz, Iļjič! — viņa piebilda čukstus, lai nedzird aiz šķērssienas, un pieturēdama viņu aiz krekla piedurknes. — Iļjič, klausi mani, dieva tā kunga vārdā lūdzu, kad brauksi, krustu noskūpsti, ka mutē ne piles neņemsi.

— Vai tad nu dzert iešu, kad tāda nauda vedama! — viņš atcirta. — Bet, cik manīgi tur uz klavierēm spēlēja, briesmas! — viņš piebilda, brīdi klusējis un pasmējies. — Laikam jaunkundze. Es reiz biju pie lielmātes, stāvēju

pie trauku skapja, bet jaunkundze otrā istabā rāva vaļā. Patrillina, patrillina un tad atkal tik jauki piesit! Nudien, cs ar tā varētu. Es iemācītos. Nudien iemācītos. Man uz šitādām lietām nags. Rīt iedosi tīru kreklu. Un viņi laimīgi likās gulēt.

V

Sapulces troksnis vēl joprojām skanēja pie kantora. Stāvoklis bija nopietns. Sanākuši vai visi zemnieki, un pa to laiku, kamēr Jegors Michailovičs bija pie lielmātes, vīri uzlika galvā cepures, balsis kļuva skaļākas un cita caur citu skanēja kopējā jūklī. Gaiss pildījās ar dobju balsu dunu, ko pa retam pārtrauca iesmakusi runa vai klaigas, un šī duna kā jūras šalkas aizlidoja līdz lielmātes logam, un viņa, to dzirdot, izjuta nemieru, kaut ko līdzīgu tām jūtām, ko izsauc stiprs negaiss. Viņai bija it kā bail, it kā nepatīkami. Viņai visu laiku šķita, ka nupat, nupat balsis kļūs vēl skaļākas un kaut kas notiks. «It kā nevarētu visu izdarīt klusi, mierīgi, bez strīdiem, bez klaigām,» viņa domāja, «kā dara kristīgi, brālīgi un miermīlīgi ļaudis.»

Daudzas balsis runāja reizē, bet visskaļāk kliedza Fjodors Rezuns, namdaris. Viņš bija divinieks un uzbruka Dutloviem. Vecais Dutlovs aizstāvējās; viņš iznāca pūļa priekšā, aiz kura bija stāvējis iepriekš, un, aizrīdamies, plati rokas plātīdams un bārdiņu plūkādams, ātri runāja caur degunu, tā ka viņam pašam nāktos grūti sevi saprast. Bērni un brāļabērni, cits par citu brašāks, stāvēja un spaidījās aiz viņa, bet vecais Dutlovs bija līdzīgs vistai, kas aizsargā cāļus no vanq>ga. Vanags bija Rezuns un ne jau Rezuns viens pats, bet visi divinieki un vieninieki, gandrīz visa sanāksme, kas uzbruka Dullovam. Lieta tāda, ka Dutlova brāli pirms gadiem trīsdesmit nodeva zaldātos, un tāpēc Dutlovs negribēja būt rindā ar trijiniekiem, bet gribēja, lai viņa brāļa dienestu Ieskaita un viņu pielīdzina diviniekiem pie kopējās lozes un tad no tiem ņem trešo rekrūti. Bija vēl četri trijinieki bez Dutlova; bet viens no tiem stārasts, un lielmāte to atbrīvojusi; no otras ģimenes rekrūtis bija ņemts pagājušajā reizē; no pārējām divām nozīmēti divi, Uii viens no tiem nemaz nebija ieradies sapulcē, tikai viņa sieva skumīgi stāvēja visiem aiz muguras ar nedrošu cerību, ka varbūt likteņa rats pagriezīsies viņai par labu; otrs no abiem nozīmētajiem, rudais Romāns, noskrandušā svārkā, kaut gan nebija nabadzīgs, stāvēja, atspiedies pie lievenēm un, galvu noliecis, visu laiku klusēja, tikai paretam uzmanīgi vēroja to, kas runāja skaļāk, un atkal nolaida galvu. Nelaime tā vien vēdīja no visa viņa auguma. Vecais Semjons Dutlovs bija tāds cilvēks, ka ikviens, kas viņu tikai drusku pazina, atdotu viņam glabāt simtiem un tūkstošiem rubļu. Viņš bija nosvērts, dievbijīgs, turīgs cilvēks; turklāt viņš bija baznīcas vecākais. Tāpēc jo vairāk pārsteidza viņa pārmērīgā dedzība.

Namdaris Rezuns turpretī bija gara auguma, melnīgsnējs, trakulīgs, drosmīgs cilvēks, dzērājs, sevišķi veikls strīdos un runās sanāksmēs, tirgos, ar strādniekiem, tirgoņiem, zemniekiem vai kungiem. Tagad viņš bija mierīgs, zobgalīgs un ar visu savu garo augumu, ar skaļās balss un runātāja talantu apspieda baznīcas vecāko, kas rīslījās un bija galīgi izsists no rāmās nosvērtības. Strīdā vēl piedalījās druknais Geraska Kopilovs — pajauns vīrs ar apaļu seju, četrstūrainu galvu un sprogainu bārdu; pēc Rezuna tas bija jaunākās paaudzes runātājs, viņš vienmēr runāja asi un jau bija iekarojis sev slavu sanāksmē. Tad vēl Fjodors Meļņičnijs, dzeltens, vājš, garš, uzkumpis vīrs, arī jauns, ar retu bārdu un mazām ačelēm, vienmēr žults pilns, drūms, visur viņš redzēja ko ļaunu un bieži vien mēdza pārsteigt sanāksmi ar negaidītiem strupiem jautājumiem un piezīmēm. Abi šie runātāji bija Rezuna pusē. Turklāt pa reizei vēl iejaucās divi pļāpas: viens labsirdīgu purnu un kuplu, rudu bārdu — Hrapkovs, kas mēdza teikt: «Draudziņ mīļais,» — un otrs maza auguma, ar seju kā putna knābis — Zidkovs, kas arī vienmēr piebilda: «Tā gan, brālīši baltie,» — vērsās pie visiem un runāja gludi, taču vienmēr nevietā. Abi viņi iestājās gan par vienu, gan par otru, bet viņos neviens neklausījās. Bija ari citi tādi paši, bet šie abi mūžīgi maisījās pa vidu, kliedza vairāk par citiem, baidīdami lielmāti, lai gan viņus uzklausīja vismazāk, un, no trokšņa un kliedzieniem apdulluši, ar baudu trina mēles. Kopienā bija vēl daudz un dažādu raksturu: bija drūmi, pieklājīgi, vienaldzīgi, ietramdīti cilvēki; aiz vīriem stāvēja sievas ar nūjiņām; bet par visiem viņiem, dievs dos, es pastāstīšu citreiz. Vispār pūlis sastāvēja no vīriem, kas sanāksmē izturējās kā baznīcā un citiem aiz muguras čukstus sarunājās par mājas darīšanām, par to, kad birzī darbus pasākt, vai arī no vīriem, kas stāvēja un gaidīja, vai drīz beigs trokšņot. Bija arī bagātnieki, kuru bagātībai sanāksme neko nevar ne pielikt, ne atņemt. Tāds bija Jermils, ar platu, spīdīgu seju: zemnieki viņu sauca par resnvēderi, jo viņš bija bagāts. Tāds bija arī Starostins, kura seja pauda pašapmierinātu varas izteiksmi: «Sak, runājiet, ko gribat, bet mani neviens neaiztiks. Četri dēli, taču nevienu neatdos.» Paretam arī viņus aiztika tādi drosminieki kā Kopils un Rezuns, un viņi atbildēja, bet mierīgi un stingri, ar savas neaizskaramības apziņu. Ja Dutlovs izskatījās pēc vistas iepretī vanagam, tad viņa puiši ne visai atgādināja cāļus: viņi nesvaidījās, nečiepstēja, bet mierīgi stāvēja viņam aiz muguras. Vecākajam, Ignatam, bija jau trīsdesmit gadu; otrais, Vasilijs, arī bija precējies, bet rekrūšiem nederīgs; trešais, IJuška, brāļadēls, tikko kā apprecējies, balts, sārts lepnā kažokā (viņš braukāja par važoni), stāvēja, skatījās uz ļaudīm, pa brīžam kasīja pakausi zem cepures, it kā tas viss uz viņu neattiektos, bet taisni viņš bija tas, kuru vanagi gribēja nolaupīt.

— Tad jau arī mans vectēvs bija zaldātos, — Rezuns runāja, — tā jau arī es varu no lozes atteikties. Tāda likuma, brāl, nav. Pagājušo reizi MiheičēVu paņēma, bet viņa tēvocis vēl. nav pārnācis mājās.

— Ne tavs tēvs, ne tēvocis nav dienējuši ķeizaram, — tajā pašā laikā runāja Dutlovs, — un arī tu pats ne kungiem, ne kopienai neesi kalpojis, tikai vienīgi pļēgurojis, un bērni no tevis atdalījušies. Ja ar tevi nevar sadzīvot, tad tāpat tu spried par citiem un uz citiem norādi, bet es desmit gadus sabiju par simtnieku, par stārastu, divas reizes ugunsgrēks piemeklēja, man neviens nepalīdzēja; bet, ja mūsu sētā viss kārtīgi un godīgi, tad var mani putināt laukā? Tad atdodiet man brāli atpakaļ. Kazi, varbūt viņš tur jau nomiris. Spriest, pareizticīgie, vajag pēc taisnības, kā dievs licis, bet nevis klausīt, ko katrs dzērājs samuld.

Tanī pašā laikā Gerasims teica Dutlovam:

— Tu uz brāli norādi, bet viņu vis neatdeva kopiena, bet kungi par palaidnību; ar viņu nav ko atrunāties.

Vēl Gerasims nebija beidzis, kad drūmi iesāka dzeltenais un garais Fjodors Meļņičnijs, uz priekšu panākdamies:

— Tā jau ir, kungi atdod, ko iedomājas, bet pēc tam — lai kopiena tiek galā. Kopiena nosprieda tavam dēlam iet, bet, ja negribi, lūdz lielmāti, viņa, kazi, liks iet man, vienīgam apgādniekam, lai tad bērni paliek vieni. Tad ta likums, — viņš īgni pateica. Un atkal, atmetis ar roku, nostājās pirmītējā vietā.

Rudais Romāns, kam bija paņemts dēls, pacēla galvu un noteica: — Tā tik vēl trūka! — un aiz dusmām pat apsēdās uz pakāpiena.

Bet tās vēl nebija visas balsis, kas runāja jūklī. Ne vien tie, kas stāvēja aizmugurē un risināja valodas par saviem darbiem, bet arī pļāpas neaizmirsa savu amatu.

— Un patiesi gan, pareizticīgie, — teica mazais 2idkovs, atkārtodams Dutlova vārdus, — jāspriež kristīgi. Kristīgi, tā sacīt, brālīši baltie, jāspriež.

— Vajag pēc sirdsapziņas, draudziņ mīļais, spriest, — runāja labsirdīgais Hrapkovs, atkārtodams Kopilova vārdus un raustīdams Dutlovu aiz kažoka, — tā bija kungu griba un ne kopienas lēmums.

— Pareizi! Paskat, kā! — citi teica.

— Kas tur piedzēries muld? — Rezuns uzstāja. — Vai tu mani dzirdīji vai arī tavs dēls, kas uz ceļa vārtās, pārmetīs man šņabi? Nu, ļautiņi, vajag izlemt. Ja jau nu gribat Dutlovu žēlot, ko vairs skatīties uz diviniekiem, ņemiet vieniniekus, bet viņš smiesies par mums.

— Dutlovam jāiet! Ko tur vairāk!

— Nu saprotams! Lai trijinieki pirmie velk lozi, — atskanēja balsis.

— Vēl nav zināms, ko lielmāte liks. Jegors Michailičs stāstīja, gribējuši no saimes ļaudīm dot, — kāds ierunājās.

Šī piezīme uz īsu brīdi apvaldīja strīdu, bet drīz tas iedegās no jauna, un viens steidzās apvainot otru.

Ignats, par kuru Rezuns bija teicis, ka tas uz ceļa vārtījies, sāka pārmest Rezunam, ka šis garāmgājējiem namdariem nozadzis zāģi un dzērumā sievu gandrīz pavisam nositis.

Rezuns atbildēja, ka viņš sievu sit gan dzērumā, gan skaidrā prātā un viss par maz, un ar to visus sasmīdināja. Bet par zāģi viņš pēkšņi apvainojās, sāka uzmākties Ignatam un pārjautāja:

— Kas nozaga?

— Tu nozagi, — droši atbildēja milzis Ignats, pieiedams viņam vēl tuvāk.

— Kas nozaga? Vai tas nebiji tu? — kliedza Rezuns.

— Nē, tu! — kliedza Ignats.

Pēc zāģa klajā nāca zagts zirgs, auzu maisi, nez kāda dārza strēmele agrākā ciema vietā, nez kāds līķis. Un tik briesmīgas lietas vīri sarunāja viens otram, ka, ja arī tikai simtā daļa viņu pārmetumos būtu patiesība, tad pēc likuma tūliņ vajadzētu viņus abus aizsūtīt uz Sibīriju vismaz nometināšanā.

Vecais Dutlovs pa to laiku bija izvēlējies citu aizstāvības veidu. Viņam nepatika dēla klaigāšana. Viņš to apklusināja, sacīdams: «Bīsties grēka, met mieru! Dzirdi, ka tev saka,» — bet pats joprojām pierādīja,ka trijnieki ne tikai tie, kam trīs dēli kopā, bet arī tie, kas sadalījušies. Un viņš norādīja vēl uz Starostinu.

Starostins mazliet pasmaidīja, nokremšļojās un, bārdu noglaudīja tā, kā dara bagāti vīri, atbildēja, ka tas ir kungu ziņā. Laikam jau pelnījis viņa dēls, ka likts viņu apiet.

Arī attiecībā uz tām ģimenēm, kas sadalījušās, Gerasims apgāza Dutlova argumentus, piebilzdams, ka nevajadzējis atļaut dalīties, kā tas bijis arī vecā lielskunga laikā, un, tāpat kā ogās neiet, kad rudens klāt, tāpat arī fagad nevar atdot vieniniekus.

— Vai tad aiz gara laika dalījās? Par ko tad viņus tagad galīgi izpostīt? — atskanēja sadalīto balsis, un pļāpas pievienojās šīm balsīm.

— Nu nopērc rekrūti, ja nepatīk. Naudas tev pietiks! — Rezuns teica Dutlovam.

Dutlovs nikni aizpogāja garo svārku un nostājās aiz citiem vīriem. — Tu laikam manu naudu esi skaitījis, — viņš dusmīgi noteica. — Nezin vis, ko Jegors Michailičs pavēstīs lielmātes vārdā.

VI

Patiesi, Jegors Michailovičs tobrīd iznāca no mājas. Cita pec citas cepures pacēlās virs galvām, un, jo tuvāk nāca pārvaldnieks, jo vairāk parādījās gan no priekšas, gan mugurpuses pliku pauru, sirmu, pussirmu, rudu, melnu un gaišu galvu, un mazpamazām klusākas kļuva balsis un beidzot pavisam apklusa. Jegors Michailovičs nostājās uz lievenēm un lika manīt, ka grib runāt. Jegors Michailovičs savā garajā svārkā ar priekškabatās neveikli iebāztām rokām, uz acīm uzmauktu pirktu cepuri, plaši izvērstām kāju pēdām stāvēdams paaugstinājumā, kas valdīja pār šīm paceltajām un pret viņu pavērstajām, lielāko tiesu vecām un lielāko tiesu skaistām galvām ar bārdām, izskatījās gluži citāds nekā lielmātes priekšā. Viņš bija lielisks.

' ' — Te nu, ļautiņi, būs lielmātes lēmums: saimes ļaudis viņa nevēlas dot, bet, ko jūs nolemsiet no sava vidus, tas arī ies. Šoreiz mums vajag trijus. Patiesībā — divarpus; bet puse jādod uz priekšu. Vienalga: ja ne šoreiz, tad citreiz.

— Zināms! Vārds vietā! — balsis atbildēja.

— Pēc manas saprašanas, — Jegors Michailovičs turpināja, — jāiet Horjuškinam un Mitjuhina Vaskam, — to jau nu pats dievs tā licis.

— Patiesi tā, pareizi, — balsis atbildēja.

— Trešajam vajag iet vai nu Dutlovam, vai kādam no diviniekiem. Kā jūs teiksiet?

— Dutlovam, — balsis atbildēja, — Dutlovi ir trijinieki.

Un atkal pamazām, pamazām iesākās kliegšana, un atkal ietu vaļā par zāģi, par strēmelīti vecā ciema vietā un par nez kādiem audekliem, kas nozagti kungu sētā. Jegors Michailovičs jau divdesmit gadu pārvaldīja muižu un bija gudrs un pieredzējis vīrs. Viņš stāvēja, kādu ceturtdaļu stundas klausījās un pēkšņi lika visiem apklust, bet Dutloviem vilkt lozes, kam no trim jāiet. Sagrieza lozes, Hrapkovs iebāza roku cepurē, kuru kratīja, un izvilka Iļuškas lozi. Visi apklusa.

— Man, vai? Rādi šu! —teica Iļja lūstošā balsī.

Visi klusēja. Jegors Michailovičs lika rīt atnest rek

rušu naudu pa septiņām kapeikām no jūga un, paziņojis, ka viss beidzies, atlaida sanāksmi. Ļaudis izklīda, aiz stūra cepures uzmaukdami, dūkdami un soļus dimdinādami. Pārvaldnieks stāvēja uz lievenēm, raudzīdamies aizgājējos. Kad Dutlova jaunieši nozuda aiz stūra, viņš pasauca veco, kas pats bija apstājies, un iegāja ar viņu kantorī.

— Man, vecais, tevis žēl, — teica Jegors Michailovičs, sēzdamies krēslā pie galda, — nu tava rinda. Izpirksi brāļadēlu vai neizpirksi?

Vecais neatbildēja, tikai nozīmīgi paskatījās uz Jegoru Michailoviču.

— Bešā neiziesi, — Jegors Michailovičs atbildēja uz viņa skatienu.

— Ar prieku izpirktu, bet nav ar ko, Jegoj; Michailič. Divus zirgus pa vasaru sabeidza. Brāļadēlu izprecināju. Redzams, tāds mūsu liktenis par to, ka godīgi dzīvojam. Kas viņam nekaiš runāt. (Viņš atcerējās Rezunu.)

Jegors Michailovičs nobraucīja ar roku seju un nožāvājās. Viņam, redzams, jau bija apnicis, un laiks bija dzert tēju.

— Ek, vecais, bīsties grēka, — viņš teica, — pameklē zem grīdas, varbūt atradīsi simtiņus četrus vecu rublīšu. Es tev nopirkšu tādu brīvprātīgo, ka prieks skatīties. Nupat nesen viens pieteicās.

— Guberņā, vai? — Dutlovs jautāja, ar guberņu domādams pilsētu.

— Vai pirksi?

— Ar prieku, dieva vārds, bet. s»

Jegors Michailovičs viņu dusmīgi pārtrauca:

— Nu, tad klausies, vecais, — pieskati, lai Iļuška neko sev nepadara; tiklīdz atsūtīšu, vai nu šodien, vai rītdien, lai tūliņ var vest. Tu vedīsi, tu arī atbildēsi, bet, ja, pasargi dievs, viņam kas notiks, vecāko dēlu paņemšu. Dzirdi?

— Vai tad nevarētu kādu no diviniekiem, Jegor Michailič, tak jau žēl, — viņš teica, brīdi klusējis, — man tā jau brālis zaldātos nomira, vēl arī dēlu ņem. Par ko man tāds posts? — viņš runāja, gandrīz raudādams un gatavs krist pie kājām.

— Nu, ej, ej, — teica Jegors Michailovičs, — neko nevar darīt, kārtībai jābūt. Iļušku uzmani: tu atbildi.

Dutlovs gāja mājup, domīgi klaudzinādams ar nūjiņu pa ceļa činkuriem.

VII

Nākamajā dienā agri no rīta saimes ēkas lieveņa priekšā stāvēja rati (kuros ari pārvaldnieks braukāja) ar kaulainu bēru zirgu priekšā, nez kāpēc iesauktu par Bungu. Polikeja vecākā meita Aņutka, nevērojot lietu ar krusu un salto vēju, basām kājām stāvēja pie zirga galvas, patālu atvirzījusies, bailīgi turēja to ar vienu roku aiz pavadas, bet ar otru pieturēja uz galvas uzmesto iedzelteni zaļgano svārku, kas ģimenē noderēja par segu,kažoku, cepuri, paklāju, Polikejam par mēteli un vēl daudz citām vajadzībām. Kaktā rosīgi posās. Bija vēl tumsa; caur papīriem aizlīmēto logu tikai mazliet spraucās lietainas dienas gaisma. Akuļina vīkša vīru ceļam, uz brīdi pametusi krāsni un vārīšanu, un arī bērnus, — mazie vēl necēlās un sala, jo viņu sega tagad nu izpildīja apģērba lomu un tās vietā tiem bija uzmests mātes galvas lakats. Krekls bija tīrs. Zābaki, kuri, kā mēdz teikt, bija zobus atņirguši, sagādāja viņai īpašas rūpes. Pirmkārt, viņa novilka vienīgās biezās vilnas zeķes un atdeva tās vīram; otrkārt, no sviedru segas, kura stallī nebija visai cieši noglabāta un kuru aizvakar Iļjičs bija atstiepis uz istabu, viņa izmanījās tā ielikt starpzoli, ka aizsedza caurumus un aizsargāja pret mitrumu vīra kājas. Pats Iļjičs, ar kājām sēdēdams gultā, nopūlējās apgriezt jostu, lai tā neizskatītos pēc netīras virves. Bet šļupstošā, sirdīgā meitene kažokā, kas viņai pinās pa kājām, lai gan bija uzmests uz galvas, tika aizsūtīta pie Ņikitas palūgt cepuri. Jezgu kaktā pavairoja saimes ļaudis, kas nāca lūgt, lai Iļjičs pilsētā nopērk vienai adatiņas, otrai tēju, tai kokeļļu, tam tabaku un cukuru galdniecei, kura jau bija paspējusi uzlikt patvāri un, lai pielabinātu Iļjiču, atnesusi krūzītē dzērienu, ko pati dēvēja par tēju. Lai gan Ņikita atteicās dot cepuri un vajadzēja sakārtot savu, tas ir, sabāzt izlīdušos un karājošos kušķus un ar lāpāmo adatu aizšūt caurumu, lai gan zābaki ar sviedru segas starpzoli sākumā negāja kājās, lai gan Aņutka sala un gandrīz vai palaida Bungu un Maška kažokā stājās viņas vietā, bet pēc tam Maškai vajadzēja novilkt kažoku un pati Akuļina gāja Bungu turēt, — viss beidzās ar to, ka Iļjičs uzvilka mugurā gandrīz visus savas ģimenes apģērba gabalus, atstādams tikai svārku un kurpes, un, tā saposies, nosēdās ratos, sajozās, sačubināja sienu, vēlreiz sajozās, paņēma grožus, vēl ciešāk sajozās, kā to dara ļoti pamatīgi ļaudis, un sāka braukt.

Viņa puika Miška, izskrējis uz lievenēm, pieprasīja, lai pavizina. šļupstošā Maška arī sāka lūgties,lāi viņu «pavidinātu un ka viņai tilti alī bez kadoka», un Poiikejs pieturēja Bungu, pasmaidīja savu vājo smaidu, bet Akuļina iecēla pie viņa bērnus un noliekusies čļikstus teica, lai neaizmirst zvērestu un neko pa ceļam nedzer. Poiikejs aizveda bērnus līdz kalvei, izsēdināja ārā, atkal savīkstījās, atkal sakārtoja cepuri un devās ceļā sīkā, rāma riksī, — ratiem kratoties, kratījās arī viņa vaigi un kājas klaudzēja gar ratu priekšdēli. Bet Maška un Miška tādāātrumā un ar spiedzieniem basām kājām joņoja uz maju pa slideno kalnu, ka pagalmā suns, kas bija atskrējis no sādžas, paskatījās uz viņiem un pēkšņi, asti piemiedzis, riedams likās mājup, aiz ko Polikeja pēcnācēju spiedzieni kļuva desmitkārt skaļāki.

Laiks bija nejēdzīgs, vējš pūta pretī, un paretam tāds kā sniegs, kā lietus, kā krusa ņēmās kapāt Hjiča seju un kailās rokas, kuras viņš ar aukstajiem grožiem slēpa svārka piedurknēs; tāpat krusa kapāja saku ādu un Bungas veco galvu, kurš pieglauda ausis un piemiedza acis.

Tad pēkšņi pārstāja, acumirklī noskaidrojās; labi varēja redzēt iezilganos sniega mākoņus, un saule sāka tā kā spīdēt, taču nedroši, bez prieka kā paša Iljiča smaids. Tomēr Hjičs kavējās patīkamās domās. Viņš, kuru gribēja izsūtīt nometināšanā, kuru draudēja nodot zaldātos, kuru visi lamāja un kaustīja, kuru vienmēr grūda tur, kur sliktāk, — viņš tagad brauc saņemt naudas samu, turklāt lielu sumu, un lielmāte viņam uztic, un brauc viņš pārvaldnieka ratos ar Bungu, ar kuru mēdz braukāt pati lielmāte, brauc kā kāds iebraucamās vietas saimnieks un tur rokās ādas grožus. Un Polikejs nosēdās taisnāk, sabikstīja kušķus cepurē un vēl sajozās. Kaut gan, — ja Iljičs domāja, ka izskatās pilnīgi pēc bagāta iebraucamās vietas saimnieka, tad viņš maldījās. Protams gan, katrs zina, ka tirgotāji, kuru rokās apgrozās desmitiem tūkstošu, brauc tādos ratos ar ādas zirglietām; tādos gan, bet izskatās citādi. Brauc bārdainis vai nu zilā, vai melnā kaftanā ar brangu zirgu, viens pats sēž sēdeklī: tikai jāpaskatās, vai zirgs pabarots, vai pats paēdis, kā sēž, kā zirgs iejūgts, kā rati apkalti, kā pats sajozies, un tūliņ var redzēt, vai vīrs apgroza tūkstošus vai simtus. Katrs pieredzējis cilvēks, kas tikai paskatītos uz Polikeju tuvumā — uz viņa rokām, seju, nesen ataudzēto bārdu, jostu, uz sienu, kaut kā iemestu ratos, uz vājo Bungu, uz nodilušajiem apkalumiem, tas tūliņ pateiktu, ka tur brauc kalpiņš, bet nevis tirgonis, uzkupcis vai iebraucamās vietas saimnieks, un ne ar tūkstoš, ne ar simt, ne ar desmit rubļiem. Bet Iljičs tā nedomāja, viņš maldījās un patīkami maldījās. Trīs pustūkstoš rubļu viņš vedīs savā azotē. Ja gribēs, pagriezīs Bungu nevis uz mājas pusi, bet uz Odestu un brauks, kur acis rāda. Tikai viņš tā nedarīs, bet uzticīgi atvedīs naudu lielmātei un pateiks, ka ne tādu vien surnu vadājis. Ticis pie kroga, Bungā sāka pievilkt kreiso grožu, stāties un piegriezt; bet Polikejs uzšāva tam ar pātagu un aizlaida garām, lai gan viņam bija iedota nauda pirkumiem. To pašu viņš darīja pie otra kroga un ap pusdienu izkāpa no ratiem un, atvēris vārtus, iebrauca tirgoņa sētā, kur apmetās visi lielmātes jaudis, nobrauca malā, atjūdza, pieveda zirgu pie siena, paēda pusdienu ar tirgotāja ļaudīm, nepalaidis izdevību pastāstīt, kādā svarīgā uzdevumā atbraucis, un devās pie dārznieka ar vēstuli cepurē. Dārznieks, kas pazina Polikeju, vēstuli izlasījis, ar redzamām šaubām iztaujāja, vai patiesi viņam pavēlēts vest naudu. Iļjičs gribēja apvainoties, bet neprata, tikai pasmaidīja savu smaidu. Dārznieks vēlreiz izlasīja vēstuli un iedeva naudu. Saņēmis naudu, Polikejs to iebāza azotē un devās uz mājvietu. Ne alus bode, ne traktieri, nekas viņu nekārdināja. Viņš sajuta tīkamu uzbudinājumu visā ķermenī un ne vienu vien reizi apstājās pie veikaliem ar kārdinošām precēm: zābakiem, svārkiem, cepurēm, katuniem, pārtiku. Brīdi pastāvējis, gāja projām ar tīkamām jūtām: varu visu nopirkt, bet to nedarīšu. Viņš aizgāja uz tirgu nopirkt, kas bija likts, paņēma visu un sāka kaulēties ap miecētu kažoku, par kuru prasīja divdesmit piecus rubļus. Pārdevējs, vērodams Polikeju, nez kāpēc neticēja, ka viņš var nopirkt; bet Polikejs norādīja uz azoti, teikdams, ka var visu viņa bodi nopirkt, ja tikai iepatiksies, un lika uzlaikot kažoku, paburzīja, paplucināja, papūta vilnu, pats sāka smirdēt pēc kažoka un beidzot ar nopūtu novilka. «Pārāk dārgi. Ja atlaistu par piecpadsmit rubļiem,» viņš teica. Tirgotājs sirdīgi pārmeta kažoku pār galdu, bet Polikejs izgāja ārā un jautrā noskaņojumā devās uz mājvietu. Paēdis vakariņas, padevis zirgam dzert un iebēris tam auzas, viņš uzkāpa uz krāsns, izvilka aploksni, ilgi to apskatīja un palūdza iebraucamās vietas saimnieku, kas prata lasīt, izlasīt adresi un vārdus: «Ar šeit ieliktiem tūkstoš sešsimt septiņpadsmit rubļiem asignacijās.» Aploksne bija no vienkārša papīra, zīmogi uzspiesti ar brūnu laku un attēloja enkuru: liels zīmogs vidū, četri stūros; malā bija uzpilējusi laka. Iļjičs visu to apskatīja, iemācījās no galvas un pat pataustīja asignaciju asās malas. Viņš izjuta it kā bērnišķīgu prieku, zinādams, ka viņa rokās atrodas tāda nauda. Viņš iebāza aploksni cepures caurumā, cepuri palika pagalvī un apgūlās; bet arī naktī viņš vairākas reizes atmodās un taustīja aploksni. Un katru reizi, kad atrada aploksni noliktajā vietā, viņu pārņēma patīkama apziņa, ka, lūk, viņš, apkaunotais Polikejs, kam vienmēr dara pāri, ved tādu naudu un atvedīs to uzticīgi — tik uzticīgi, kā neatvestu pat pārvaldnieks.

VIII

Ap pusnakti tirgoņa kalpus un Polikeju uzmodināja klaudzināšana pie vārtiem un zemnieku klaigas. Tie bija rekrūši, ko atveda no Pokrovskas. Viņi bija vīri desmit: Horjuškins, Matjuškins un Iļja (Dutlova brāļadēls), divi nopirktie, stārasts, vecais Dutlovs un vedēji. Istabā dega maza lampiņa, virēja gulēja zem svētbildēm uz sola. Viņa uzlēca un aizdedzināja sveci. Arī Polikejs atmodās un, noliecies pār krāsns malu, sāka raudzīties uz vīriem, kas nāca iekšā. Viņi nāca, meta krustus un sēdās uz soliem. Visi viņi bija tik mierīgi, ka nevarēja zināt, kurš kuru atvedis nodot zaldātos. Vīri sasveicinājās, skaļi sarunājās un prasīja ēst. Tiesa, daži klusēja un bija skumīgi; toties citi bija neparasti jautri, acīm redzot iemetuši. To skaitā bija arī Iļja, kas līdz šim nekad nedzēra.

— Nu ko, puiši, ēdīsim vakariņas vai liksimies gulēt? — jautāja stārasts.

— Vakariņas, — lija atbildēja, kažoku atpogādams un uz sola nosēzdamies. — Sūti pēc šņabja!

— Pietiek tev šņabja, — stārasts atbildēja, garām ejot, un atkal pievērsās citiem. — Tāpat maizīti iekodiet, puiši. Kam nu ļaudis modināt?

— Dod šņabi, — Iļja atkārtoja, nevienā neskatīdamies un tādā balsī, ka varēja redzēt — viņš tik lēti nemitēsies.

Vīri paklausīja stārasta padomam, paņēma no ratiem maizi, paēda, palūdza kvasu un likās gulēt, daži uz grīdas, daži uz krāsns.

I(ja vēl joprojām neatlaidās: — Šņabi dod, kad saku, dod! — Pēkšņi viņš ieraudzīja Polikeju: — Iļjič, ei, Iļjič! Vai tu te, mīļais draugs? Es tak eju zaldātos, pavisam atvadījos no māmiņas, no saimnieces… Kā viņa raudāja! Zaldātos aizdzen. Izmaksā šņabi!

— Naudas nav, — atbildēja Polikejs. — Dievs dos, vēl atbrīvos, — Polikejs viņu mierināja.

— Nē, draugs, vesels kā rutks, nekādu slimību neesmu manījis. Kur nu mani atbrīvos? Kādus tad vēl ķeizaram zaldātus vajag?

Polikejs sāka stāstīt notikumu par to, kā zemnieks iedevis dakterim zilo un tā atbrīvojies.

Iļja pienāca tuvāk pie krāsns un sāka žēloties:

— Nē, Iļjič, beigas vien ir, pats negribu palikt. Tēvocis mani iegrūda. Vai tad nevarēja atpirkties? Ne, dēla žēl un naudas žēl. Mani atdod … Tagad es pats negribu. (Viņš runāja klusi, sirdi izkratīdams, klusu skumju pārņemts.) Vienīgi māmiņas žēl; kā viņa, nabadzīte, raudāja! Un arī saimnieces: ne aiz šā, ne tā pazudināja meitieti; pagalam būs; vārdu sakot — zaldāta sieva. Labāk nebūtu apprecinājuši. Kāpēc viņi mani apprecināja? Rīt atbrauks.

— Ko tad jūs tik agri atveda? — Polikejs jautāja. — Viss bija kluss un mierīgs, un nu pēkšņi…

— Re, baidās, ka es varu sev ko padarīt, — Iļuška atbildēja smaidīdams. — Gan jau nu neko nepadarīšu. Es arī zaldātos nepazudīšu, tikai māmuļas žēl. Kāpēc viņi mani apprecināja? — viņš runāja klusi un skumji.

Durvis atvērās, stipri noblākšķēja, un, cepuri purinādams, ienāca vecais Dutlovs savās milzīgajās vīzēs, it kā viņam kājās būtu laivas.

— Afanasij, — viņš teica, pārmezdams krustu un vērsdamies pie iebraucamās vietas saimnieka, — kur tev lākturītis, auzas jāieber.

Dutlovs nepaskatījās uz Iļju un mierīgi sāka aizdedzināt sveces galiņu. Cimdi un pātaga viņam bija aizbāzti aiz jostas un svārks akurati sajozts, it kā viņš būtu ar vezumiem atbraucis: tik parasti vienkārša, rāma un par saimniecību norūpējusies bija šā darba cilvēka seja.

Iļja, tēvoci ieraudzījis, apklusa, atkal drūmi nodūra acis kaut kur lāvā un ierunājās, vērsdamies pie stārasta:

— Dod šņabi, Jermila. Gribu šņabi dzert.

Viņa balss bija ļauna un drūma.

— Kas nu tagad par šņabi? — stārasts atbildēja, strēbdams no bļodiņas. — Redzi, ļaudis paēda un nolikās gulēt; bet ko tu plosies?

Vārds «plosies», redzams, uzvedināja viņu uz domām par plosīšanos.

— Stārast, būs slikti, ja tu man nedosi šņabi.

— Kaut jel tu viņu vestu pie prāta, — stārasts teica Dutlovam, kas jau bija iededzinājis lākturi, bet, redzams, vēl apstājās paklausīties, kas tālāk notiks, un paslepus līdzjūtīgi raudzījās uz brāļadēlu, it kā brīnīdamies par viņa bērnišķību.

Iļja, acis nodūris, atkal uzsāka:

— Šņabi dod, ja ne, — būs slikti.

— Liecies mierā, Iļja! — stārasts rāmi teica. — Nudien, liecies mierā, būs labāk.

Bet viņš vēl nepaspēja pateikt šos vārdus, kad Iļja pielēca kājās, trieca ar dūri pa rūti un iekliedzās pilnā rīklē:

— Negribat dot, tad še jums! — un metās pie otra loga, lai arī to sasistu.

Iļjičs acumirklī divreiz apmeta kūleni un paslēpās krāsns kaktā, izbiedēdams visus tarakanus. Stārasts nosvieda karoti un piesteidzās pie Iļjas. Dutlovs lēni nolika lākturi, noraisīja jostu, paklakšķināja ar mēli, nogrozīja galvu un piegāja pie Iļjas, kas jau cīkstījās ar stārastu un iebraucamās vietas saimnieku, lauzdamies uz loga pusi. Viņi to bija satvēruši aiz rokām un, šķiet, stingri turēja; bet, tiklīdz Iļja ieraudzīja tēvoci ar jostu, viņa spēki kļuva desmitkārtīgi, viņš izrāvās un, acis pārgriezis, nāca virsū Dutlovam ar savīstītām dūrēm.

— Nositīšu, nenāc klāt, mežoni. Tu mani pazudināji, tu kopā ar saviem dēliem, razbainiekiem, tu mani pazudināji. Kāpēc mani apprecināja? Nenāc klāt, nositīšu.

Iļuška izskatījās briesmīgs. Viņa seja kvēloja tumši sarkana, acis lēca vai no pieres; viss viņa spēcīgais jaunais augums drebēja kā drudzi. Viņš, šķiet, gribēja un bija spējīgs nosist visus trīs vīrus, kas viņam uzmācās.

— Brāļa asinis tu dzer, suns!

Kaut kas pazibēja vienmēr mierīgajā Dutlova sejā. Viņš paspēra soli uz priekšu.

— Negribēji ar labu, — viņš teica, un pēkšņi nez no kurienes radās spēks, vienā rāvienā viņš satvēra brāļadēlu, nokrita ar viņu zemē un ar stārasta palīdzību sāka lauzt viņam rokas. Kādas piecas minūtes viņi cīnījās; beidzot Dutlovs ar citu vīru palīdzību piecēlās, atraudams Iļjas rokas no sava kažoka, kurā tas bija ieķēries, — piecēlās pats, pēc tam piecēla īļju ar mugurpusē sasietām rokām un nosēdināja viņu uz sola kaktā.

— Teicu, ka slikti būs, — viņš runāja, aizelsies no cīņas un sakārtodams krekla jostu, — kam tā ālēties. Visiem reiz būs jāmirst. Paliec viņam zem galvas svārkus, — viņš piebilda, vērsdamies pie iebraucamās vietas saimnieka, — citādi galvā asinis saplūdīs, — un pats paņēma lākturi, apsēja auklu ap vidu un devās atkal pie zirgiem.

Iļja, izspūrušiem matiem, bālu seju un uz augšu sarautu kreklu, vērās apkārt istabā, it kā cenzdamies atcerēties, kur viņš atrodas. Iebraucamās vietas saimnieks vāca kopā stikla lauskas un bāza ciet logu ar kažociņu, lai nepūš. Stārasts atkal nosēdās pie savas bļodas.

— Ak Iļucha, Iļucha! Nudien man tevis žēl. Bet ko lai dara? Rau, Horuškins arī precējies; laikam jau tā nolikts.

— Ļaunais tēvocis mani pazudina, — Iļja atkārtoja niknā naidā. — Viņam sava žēl. *. Māte teicā', pārvaldnieks licis rekrūti pirkt. Negrib; saka: naudas nav. Vai mēs ar brāli viņam maz sapelnījām? … Ļaundaris, vairāk nekas! »

Dutlovs ienāca istabā, pret svētbildēm pagriezies, pielūdza dievu, atģērbās un nosēdās blakus stārastam. Kalpone pasniedza viņam vēl kvasu un karoti. Iļja apklusa un, acis aizvēris, atgūlās uz svārkiem. Stārasts klusēdams norādīja uz viņu un nogrozīja galvu. Dutlovs atmeta ar roku.

— Domā, ka nav žēl? Brāļadēls. Man tak žēl, bet mani par ļaundari viņa priekšā izdaudzinājuši. To viņam

laikam sieva būs iestāstījusi, — viltīgs bābietis, kaut arī gados jauna, bet iestāstījusi, ka mums naudas diezgan, lai rekrūti nopirktu. Un nu man pārmet. Bet cik žēl puiša! …

— Ai, dūšīgs puisis gan! — stārasts teica.

— Man nav vairs spēka ar viņu noņemties. Rīt Ignatu atsūtīšu, un viņa sieva arī gribēja atbraukt.

— Sūti gan, — teica stārasts, piecēlās un uzrausās uz krāsns. — Kas gan tā nauda? Te tā ir, te aiziet vējā.

— Ja bijusi nauda, vai tad kāds žēlotu? — ierunājās tirgoņa kalps, galvu pacēlis.

— Ak nauda, nauda! Daudz nelaimes tā nes, — Dutlovs atņēma. — Arī rakstos teikts — ne no kā pasaulē tik daudz posta neceļas kā no naudas.

— Pareizi teikts, — iebraucamās vietas saimnieks atkārtoja. — A^an stāstīja kāds cilvēks: bijis tirgonis, naudas daudz sakrājis un neko nav gribējis atstāt; tā savu naudu mīlējis, ka zārkā līdzi paņēmis. Kad taisījies mirt, vēlējis tikai savu spilventiņu līdzi zārkā ielikt. Neapķērušies, kāpēc. Pēc tam dēli sākuši naudu meklēt: nekur nav. Viens dēls apķēries, ka laikam tā bijusi spilvenā. Uzzinājis cars, tas atļāvis atrakt. Un ko tu domā? Atvēruši, taču spilvenā nekā nav, bet zārks pilns ar čūskulēniem; atkal tāpat aprakuši. Tā redz, ko tā nauda clara.

— Zināms, daudz posta, — Dutlovs noteica, piecēlās un sāka pielūgt dievu.

Pielūdzis viņš paskatījās uz brāļadēlu. Tas gulēja. Dutlovs piegāja, atlaida brīvāk jostu un apgūlās. Otrs vīrs aizgāja gulēt pie zirgiem.

IX

Tiklīdz viss apklusa, Polikejs, it kā vainīgs būdams, paklusām nokāpa un sāka posties. Viņam nez kāpēc bija bailes te gulēt ar rekrūšiem. Gaiļi jau biežāk sasaucās. Bungā bija izēdis visas savas auzas un stiepās pēc dzeramā. Iļjičs iejūdza viņu un izveda gar zemnieku ratiem. Cepure ar naudu bija vesela, un rati atkal sāka rībēt pa uzsalušo Pokrovskas ceļu. Polikejam vieglāk kļuva tikai tad, kad viņš izbrauca no pilsētas, jo viņam visu laiku likās, ka nupat, nupat aiz muguras izdzirdēs, ka dzenas pakaļ, viņu apturēs, un nevis Iļjam, bet viņam sasies uz muguras rokas un rīt aizvedīs nodot zaldātos. Gan aiz sala, gan aiz bailēm viņam šermuli skraidīja pār muguru, un viņš skubināja un skubināja Bungu. Pirmais, ko viņš sastapa, bija mācītājs augstā ziemas cepurē un viņa vienacis kalps. Polikejam kļuva vēl baigāk. Bet aiz pilsētas šīs bailes pamazām izzuda. Bungā gāja soļos, priekšā vīdēja ceļš; Iļjičs noņēma cepuri un aptaustīja naudu. «Iebāzt azotē?» viņš domāja. «Bet tad jāatraisa josta. Pag, aizbraukšu pie paugura, tur izkāpšu no ratiem, sakārtošu. Cepures virsa stingri sašūta, bet uz leju no padrēbes neizkritis. Līdz mājai nemaz neņemšu cepuri nost.» Ticis pie paugura, Bungā pēc paša ierosinājuma uzlēkšoja kalnā, un Polikejs, kam, tāpat kā Bungām, gribējās ātrāk tikt mājās, neturēja viņu. Viss bija kārtībā; vismaz viņam tā likās, un viņš ļāvās sapņiem par lielmātes pateicību, par pieciem rubļiem, ko tā viņam iedos, un par savu mājnieku prieku. Viņš noņēma cepuri, vēlreiz pataustīja vēstuli, uzmauca cepuri labi dziļi galvā un pasmaidīja. Cepures plīšs bija satrunējis, un tieši tāpēc, ka iepriekšējā vakarā Akuļina bija to cītīgi sašuvusi caurajā vietā, tas otrā galā pārplīsa, un tieši no šīs kustības, ar kuru Polikejs, cepuri noņēmis, domāja tumsā dziļāk zem vates iebāzt vēstuli ar naudu, tieši no šīs kustības atira drēbe, un aploksnes gals izlīda laukā.

Metās jau gaišs, un Polikejs, visu naktihegulējis, iesnaudās. Uzmaucis ciešāk cepuri un ar to ļāvis vēstulei vēl vairāk izslīdēt laukā, Polikejs snaudā sāka dauzīt galvu gar ratu malu. Viņš atmodās tikai ftie mājām. Vispirms viņš tvēra pie cepures: tā stingri turējās galvā; viņš nemaz nenoņēma cepuri, būdams pārliecināts, ka aploksne tur. Polikejs paskubināja Bungu, sataisīja tādu pašu sejas izteiksmi kā iebraucamās vietas saimniekam un, svarīgi raudzīdamies apkārt, laida uz māju.

Lūk, virtuve, lūk, piebūve, lūk, galdnieka sieva nes audeklus, lūk, kur kantoris, lūk, lielmātes māja, kurā Polikejs tūliņ parādīs, ka viņš ir uzticams un godīgs cilvēks, ka, sak, «aprunāt var kuru katru», un lielmāte teiks: «Nu, paldies, Polikej, še tev trīs…» — bet varbūt arī pieci, bet varbūt arī desmit rubļu, un vēl liks viņam pasniegt tēju, bet varbūt arī šņabi. Pārsalušam nebūtu par ļaunu. Par desmit rubļiem gan svētkos padzīrosim, gan zābakus nopirksim, un nu galu galā arī Ņikitam varēs atdod tos četrarpus, citādi nemaz vairs neliek mierā … Kādus simt soļus no mājām Polikejs vēl ciešāk sapogājās, sakārtoja jostu, kakla lakatu, noņēma cepuri, saglauda matus un nesteigdamies iebāza roku zem padrēbes. Roka cepurē sakustējās, ātrāk, vēl ātrāk, otra ielīda turpat; seja metās arvien bālāka un bālāka, viena roka izskrēja cepurei cauri… Polikejs ātri nometās uz ceļiem, apstādināja zirgu un sāka pārmeklēt ratus, sienu, pirkumus, taustīt azoti, bikses: naudas nekur nebija.

— Tētīt žēlīgais! Ko nu?! Kas tagad notiks! — viņš iebrēcās, ieķerdams sev matos.

Bet, turpat atģidies, ka viņu var ieraudzīt, pagrieza Bungu, uzmauca cepuri un sāka triekt pārsteigto un saīgušo zirgu atpakaļ pa ceļu.

«Neciešu braukt ar Polikeju,» tā droši vien Bungā domāja. «Reiz mūžā viņš mani pabaroja un padzirdīja laikā un tad arī tikai tāpēc, lai nepatīkami piekrāptu. Kā es centos tecēt mājup! Esmu piekusis, bet, tiklīdz iesmaržojās mūsu siens, viņš dzen mani atpakaļ.»

— Nū tu, velna kleper! — caur asarām kliedza Polikejs, ratos piecēlies, Bungas mutē grožus raustīdams un to ar pātagu plītēdams.

X

Visu to dienu Pokrovskā Polikeju neviens neredzēja. Lielmāte pēcpusdienā vairākas reizes jautāja pēc viņa, un Aksjutka skrēja pie Akuļinas; bet Akuļina teica, ka vēl nav atbraucis, ka, redzams, tirgonis aizkavējies vai arī ar zirgu kas lēcies. «Vai nav sācis klibot?» viņa runāja. «Pagājušo reizi Maksims tā brauca veselu dienu un nakti, pats visu ceļu kājām iedams!» Un Aksjutka savus airus pagrieza atkal uz mājas pusi, bet Akuļina gudroja iemeslus, kāpēc vīrs aizkavējies, un centās sevi mierināt, taču nejaudāja. Ap sirdi viņai bija smagi un nekāds darbs rītdienas svētkiem neveicās. Viņa mocījās jo vairāk tāpēc, ka galdnieka sieva teicās pati redzējusi: «Kāds cilvēks, pēc izskata gluži kā Iļjičs, piebrauca pie gatves un pēc tam pagriezās atpakaļ.» Ari bērni nemierīgi un ar nepacietību gaidīja tētiņu, tikai aiz citiem iemesliem. Aņutka un Maska bija palikušas bez kažoka un svārkiem, kuri viņām deva iespēju kaut pēc rindas iziet laukā, bet tagad nu viņām vajadzēja vienos bruncīšos ātri jo ātri apskriet ap māju, ar ko diezgan apgrūtināja saimes mājas iemītniekus, kuri staigāja iekšā un ārā. Reiz Maška ietriecās stilbos galdnieka sievai, kura nesa ūdeni, un, lai gan Maška jau laikus sāka brēkt, atsitusies pret ceļgaliem, tomēr galdnieka sieva viņu saplūkāja aiz pinkām, par ko tā vēl stiprāk ieraudājās. Kad viņa ne ar vienu nesadūrās, tad tieši ieskrēja pa durvīm un pa ūdens toveri uzrāpās uz krāsns. Vienīgi lielmāte un Akuļina pa īstam raizējās par pašu Polikeju; bērni domāja tikai par to, kas viņam mugurā. Bet Jegors Michailovičs, atbildēdams lielmātei uz jautājumu: «Vai nav atbraucis Polikejs, un kur viņš var būt?» — paskaidroja: «Nav zināms,» — un, šķiet, bija apmierināts, ka viņa paredzējums attaisnojies. «Vajadzēja ap pusdienas laiku atbraukt,» viņš nozīmīgi teica. Visu to dienu Pokrovskā neviens neko nezināja par Polikeju; tikai vēlāk kļuva zināms, ka kaimiņu vīri viņu redzējuši bez cepures pa ceļu skraidām un visiem jautājam: «Vai nav atrasta vēstule?» Kāds cits bija redzējis viņu guļam ceļmalā, turpat bijis piesiets zirgs ar ratiem. «Es vēl nodomāju,» stāstīja tas vīrs, «ka piedzēries un zirgs kācļas divas dienas ne dzirdīts, ne barots: tā viņam sāni bija iekrituši.» Akuļina negulēja cauru nakti, visu laiku klausījās, bet arī naktī Polikejs neatbrauca. Ja viņa būtu viena un viņai būtu pavārs un kalpone, viņa būtu vēl nelaimīgāka; bet, tiklīdz nodziedāja trešie gaiļi un galdnieka sieva piecēlās, Akuļinai vajadzēja celties un kurināt krāsni. Bija svētki: līdz gaismai vajadzēja izvilkt maizi, pagatavot kvasu, izcept plāceņus, izslaukt govi, izgludināt drēbes un kreklus, nomazgāt bērnus, atnest ūdeni un neļaut kaimiņienei aizņemt visu krāsni. Nemitīgi klausīdamās, Akuļina ķērās pie visiem šiem darbiem. Jau gaisma bija uzaususi, jau baznīcā zvanīja, jau bērni bija piecēlušies, bet Polikeja vēl vienmēr nebija. Vakarā bija sācis snigt, sniegs nelīdzeni sedza laukus, ceļu un jumtus; šodien kā svētkos diena bija gaiša, saulaina un salta, tāpēc jo tālu varēja dzirdēt un redzēt. Bet Akuļina, stāvēdama pie krāsns un galvu iebāzusi krāsnsmutē, tā bija noņēmusies ar plāceņu cepšanu, ka nedzirdēja Polikeju piebraucam un tikai pēc bērnu klaigām uzzināja, ka vīrs atbraucis. Aņutka, būdama gados vecākā, pati bija ieziedusi galvu un saģērbusies. Viņa bija jaunos, sārtos, vēl nemazgātos, lielmātes dāvinātos katūna bruncīšos, kas stāvēja mugurā kā tāss un dūrās acīs kaimiņiem; mati laistījās, jo viņa bija saziedusi tajos pusi sveces gala; zābaki gan nebija jauni, toties smalki. Maška vēl bija īsā jaķelē un netīra, un Aņutka nelaida viņu sev klāt, lai nenosmērētos. Maška gadījās sētā, kad tēvs atbrauca ar pirkumiem. «Tētiņš atbrauca!» viņa iespiedzās, pa kaklu, pa galvu metās pa durvīm iekšā garām Aņutkai un to nosmērēja. Aņutka, vairs nebaidīdamās nosmērēties, tūliņ piekāva Mašku, bet Akuļina nevarēja atrauties no sava darba. Viņa tikai uzsauca bērniem: «Pag, pag! Visus nopēršu!» — un paskatījās uz durvīm. Iļjičs ar pirkumiem rokās ienāca priekšiņā un tūliņ iesteidzās savā kaktā. Akuļinai šķita, ka viņš ir bāls un sejas izteiksme viņam tāda, it kā viņš raudātu vai ari smaidītu; bet viņai nebija laika izdibināt.

— Kā ir, Iļjič, vai labi izbrauci? — viņa jautāja, pie krāsns stāvēdama.

Iļjičs kaut ko nomurmināja, bet viņa nesaprata.

— Ko tu teici? — viņa atsaucās. — Biji pie lielmātes?

Iļjičs savā kaktā sēdēja uz gultas, dīvaini skatījās apkārt un smaidīja savu vainīgo, dziļi nelaimīgo smaidu. Viņš ilgi neko neatbildēja.

— Nu, Iļjič? Kāpēc biji tik ilgi? — atskanēja Aku ļinas balss.

— Es,. Akuļina, naudu atdevu lielmātei; kā viņa pateicās! — viņš pēkšņi izteica un vēl nemierīgāk sāka raudzīties apkārt un smaidīt. Divi priekšmeti sevišķi saistīja viņa nemierīgās, drudžaini atvērtās acis: pie šūpuļa piesietā aukla un bērns. Viņš piegāja un ar saviem tievajiem pirkstiem steidzīgi sāka atmudžināt auklas mezglu. Pēc tam viņa acis apstājās pie bērna; bet te Akuļina ar plāceņiem uz dēļa ienāca kaktā. IļjIes ātri noslēpa virvi azotē un atsēdās uz gultas.

— Ko tu, Iļjič, tāds savāds? — Akuļina jautāja.

— Neesmu gulējis, — viņš atbildēja.

Pēkšņi aiz loga kaut kas pazibēja, un pēc mirkļa kā bulta iedrāzās augšējā meitene Aksjutka.

— Lielmāte lika Polikejam Iļjičam atnākt tūlīt rāvienā, — viņa teica. — Tūlīt rāvienā Avdotja Mikolavna lika … tūlīt rāvienā.

Polikejs paskatījās uz Akuļinu, uz meiteni.

— Tūliņ! Ko vēl vajag? — viņš teica tik vienkārši, ka Akuļina nomierinājās: varbūt grib apdāvināt. — Saki, tūliņ nākšu.

Viņš piecēlās un izgāja; bet Akuļina paņēma vanniņu, uzlika uz sola, ielēja ūdeni no spaiņiem, kas stāvēja pie durvīm, un arī no verdošā katla krāsnī, uzrotīja piedurknes un palūkoja ūdeni.

— Nāc, Maska, nomazgāšu.

Dusmīgā, šļupstošā meitene sāka raudāt. AV':'

— Nāc, utubunga, tīru kreklu uzvilkšu. Nu, netīties! Nāc, vēl māsa jāmazgā.

Pa to laiku Polikejs negāja vis pakaļ augšējai meitenei pie lielmātes, bet uz gluži citu vietu. Priekšnamā pie sienas bija stāvi pieslietas kāpnes, kas veda uz bēniņiem. Polikejs, iznācis priekšnamā, atskatījās un, nevienu nepamanījis, pieliecies, gandrīz skriešus veikli un ātri uzskrēja pa šīm kāpnēm.

— Ko tas gan nozīmē, ka Polikejs nenāk, — neiecietīgi teica lielmāte, griezdamās pie Duņašas, kas sukāja viņai galvu, — kur Polikejs? Kāpēc viņš nenāk?

Aksjutka atkal aizskrēja uz saimes māju un atkal iedrāzās priekšnamā un pieprasīja, lai Iļjičs iet pie lielmātes.

— Viņš taču jau sen aizgāja, — atbildēja Akuļina, kas, Mašku nomazgājusi, tieši tobrīd bija ielikusi vanniņā savu zīdainīti puisīti un, nevērojot viņa kliegšanu, mērcēja ūdenī viņa retos matiņus. Puisītis blāva, viebās un kaut ko centās satvert ar savām nevarīgajām rociņām. Akuļina atbalstīja ar savu lielo roku viņa tuklo, mīksto, rievaino muguriņu, bet ar otru roku mazgāja.

— Paraugies, vai nav kur aizmidzis, — viņa teica, nemierīgi vērdamās apkārt.

Tobrīd galdnieka sieva, nesasukājusies, jaku uz krūtīm nesapogājusi, brunčus pieturēdama, kāpa uz bēniņiem paņemt izžauto plecu lakatu. Pēkšņi bēniņos atskanēja izbaiļu kliedziens, un galdnieka sieva kā negudra, ar aizvērtām acīm, četrrāpus, atmuguriski, drīzāk veldamās nekā skriešus, nodrāzās pa kāpnēm.

— Iļjičs! — viņa iekliedzās.

Akuļina izlaida bērnu no rokām.

— Pakāries! — gaudoja galdnieka sieva.

Akuļina izskrēja priekšnamā, neredzēdama, ka bērns kā kamoliņš apvēlās augšpēdu un, kājiņas sacēlis, ar galvu iekrita ūdeni.

— Pie sijas … karājas, — izdabūja pār lūpām galdnieka sieva, bet apstājās, ieraudzījusi Akuļinu.

Akuļina metās augšup un, pirms viņu kāds paspēja aizkavēt, uzskrēja un ar briesmīgu kliedzienu kā nedzīva nogāzās uz kāpnēm un nosistos, ja ļaudis, kas izskrēja no visiem kaktiem, nebūtu viņu saturējuši.

XI

Kādu brīdi vispārējā kņadā neko nevarēja aptvert. Ļaužu saskrēja milzums. Visi kliedza, visi runāja, bērni un vecenes raudāja, Akuļina gulēja bez samaņas. Beidzot vīrieši, galdnieks un atskrējušais pārvaldnieks, uzgāja augšā, un galdnieka sieva divdesmito reizi stāstīja, kā viņa, neko nedomādama, gājusi pēc lakata: «Šitin tā paskatījos: redzu, cilvēks stāv; paskatījos: blakus uz otru pusi izgriezta cepure. Pavej, bet kājas kustas. Tā man auksts vien pārgāja pār kauliem. Vai tas viegli, cilvēks pakāries, un man tas jāredz! Kā es metos lejā, pati neatceros. Un brīnums, kā mani dievs paglāba. Patiesi, tas kungs pažēloja. Vai tas viegli! Un tik stāvs, un tāds augstums! Būtu gandrīz pavisam nositusies.»

Ļaudis, kas kāpa augšā, stāstīja to pašu. Iļjies karājās pie sijas vienā kreklā un biksēs, tajā pašā auklā, kuru viņš atraisīja no šūpuļa. Uz otru pusi izgrieztā cepure gulēja turpat. Svārki un kažoks bija novilkti un kārtīgi salocīti blakus. Kājas skāra zemi, bet dzīvības zīmju vairs nemanīja. Akuļina atjēdzās un lauzās atkal uz kāpnēm, bet viņu nelaida.

— Mem, Semka aizlijies, — pēkšņi kaktā iespiedzās šļupstošā meitene.

Akuļina atkal izrāvās un skrēja uz kaktu. Bērns neķepurojās, gulēja augšpēdu vanniņā, kājiņas nekustējās. Akuļina viņu izrāva, bet viņš neelpoja un bija kluss. Māte iesvieda viņu gultā, iesprieda rokas sānos un sāka smieties tik stipriem, skanīgiem un briesmīgiem smiekliem, ka Maška, kas sākumā arī smējās, aizspieda ausis un raudādama izskrēja priekšnamā. Ļaudis drūzmējās kaktā vaimanādami un raudādami. Bērnu iznesa, sāka berzēt, taču viss bija veltīgi. Akuļina vārtījās gultā un smējās, tā smējās, ka visiem, kas vien dzirdēja šos smieklus, kļuva baigi. Tikai tagad, vērojot šo raibo precētu ļaužu, veču un bērnu baru, kas pulcējās priekšnamā, varēja spriest, kāds milzums un kādi ļaudis dzīvoja saimes mājā. Visi rosījās, visi runāja, daudzi raudāja, un neviens neko nedarīja. Galdnieka sieva vēl arvien atrada ļaudis, kas nebija dzirdējuši viņas stāstu, un atkal atkārtoja, kādu triecienu negaidītais skats sagādājis viņas maigajām jūtām un kā dievs viņu paglābis dn viņa nav novelusies pa kāpnēm. Bufetes večukiņš sieviešu jaku mugurā stāstīja, ka nelaiķa lielkunga laikā kāda sieviete noslīcinājusies dīķī. Pārvaldnieks aizsūtīja ziņnešus pie stanovoja un mācītāja un norīkoja sargus. Augšējais skuķis Aksjutka, kam tās izvalbītās acis, visu laiku raudzījās pa caurumu uz bēniņiem un, lai gan tur neko neredzēja, nejaudāja atrauties un aiziet pie lielmātes.

Agafja Michailovria, bijusi vecās lielmātes istabene, prasīja tēju nervu nomierināšanai un raudāja. Vecāmāte Anna ar savām prasmīgajām, tuklajām kokejļu saziestajām rokām lika mazo līķīti uz galda. Sievietes stāvēja ap Akuļinu un klusēdamas noraudzījās viņā. Bērni, iespiedušies kaktos, tiklīdz paskatījās mātē, tā ņēmās brēkt, tad apklusa, atkal paskatījās un vēl vairāk spiedās cits pie cita. Puikas un vīri drūzmējās pie lievenēm un ar izbiedētām sejām raudzījās uz durvīm un logiem, neko neredzēdami un nesaprazdami un taujādami cits citam, kas noticis. Kāds teica, ka galdnieks savai sievai ar cirvi kāju nocirtis. Cits teica, ka veļas mazgātāja dzemdējusi trīnīšus. Trešais, — ka pavāra kaķis kļuvis traks un sakodis ļaudis. Taču pamazām kļuva zināma patiesība un beidzot aizsniedza lielmātes ausis. Un, šķiet, pat nebija pratuši viņu sagatavot: rupjais Jegors tieši paziņoja viņai un tā satrauca lielmātes nervus, ka viņa ilgi pēc tam nevarēja atjēgties. Pūlis jau sāka nomierināties; galdnieka sieva uzlika patvāri un uzlēja tēju, bet citi ļaudis, nesaņēmuši uzaicinājumu, atrada par nepieklājīgu ilgāk palikt. Puikas sāka pie lievenēm kauties. Visi jau zināja, kas noticis, un, krustus mezdami, gāja projām, kad pēkšņi atskanēja: «Lielmāte, lielmāte!» — un viņi atkal sadrūzmējās un saspiedās, lai dotu ceļu, bet ikviens arī gribēja redzēt, ko viņa darīs. Lielmāte, bāla, noraudājusies, pārkāpa pār slieksni priekšnamā un iegāja Akuļinas kaktā. Desmitiem galvu pie durvīm snaikstījās un raudzījās iekšā. Kādu grūtu sievieti tā saspieda, ka viņa sāka spiegt, bet tūliņ, izmantodama to pašu apstākli, šī sieviete dabūja sev vietu priekšā. Un kā gan varēja nepaskatīties uz lielmāti Akuļinas kaktā! Tas saimes ļaudīm bija tas pats, kas izrādes beigās bengaliskās ugunis. Cik vareni, ka iedegta bengaliskā uguns, cik vareni, ka lielmāte zīdā un mežģinēs iegājusi pie Akuļinas viņas kaktā. Lielmāte piegāja pie Akuļinas un saņēma viņas roku, bet Akuļina to izrāva. Vecie saimes ļaudis nosodoši nogrozīja galvas.

— Akuļina! — lielmāte teica. — Tev ir bērni, pažēlo tak sevi.

Akuļina iesmējās un piecēlās.

— Mani bērni visi sudraba, visi sudraba … Es papīriņus neturu, — viņa ātri nomurmināja. — Es Iļjičaīn teicu — neņem papīriņus, par to tevi arī notriepa, notriepa ar degutu. Ar degutu un ziepēm, lielmāt. Lai bijis kraupis kāds būdams, tūliņ būs nost. — Un viņa sāka smieties vēl skaļāk. ,

Lielmāte pagriezās un pieprasīja feldšeri ar sinepju plāksteriem. «Dodiet aukstu ūdeni,» — un viņa pati sāka meklēt ūdeni; bet, ieraudzījusi mirušo bērnu, pie kura stāvēja vecāmāte Anna, lielmāte novērsās, un visi redzēja, kā viņa aizsedza seju ar lakatu un sāka raudāt. Bet vecāmāte Anna (žēl, ka lielmāte neredzēja: viņa to novērtētu; tieši viņai tas bija domāts) apsedza bērnu ar drānas gabalu, ar savējo tuklo un veiklo roku nolika viņa rociņu un sāka tā purināt galvu, tā pastiepa lūpas un jūsmīgi piemiedza acis, tā nopūtās, ka ikviens varēja redzēt viņas labo sirdi. Bet lielmāte to neredzēja un arī neko nevarēja redzēt. Viņa sāka skaļi raudāt, viņai piemetās nervoza histērija, un viņu paņēma zem rokas un izveda priekšnamā, un zem rokas aizveda mājās. «Tik vien labuma bija no viņas,» daudzi nodomāja un sāka izklīst. Akuļina visu laiku skaļi smējās un runāja muļķības. Viņu aizveda uz otru istabu, nolaida asinis, pielika sinepju plāksterus un uz galvas uzlika ledu, bet viņa aizvien vēl neko nesaprata, neraudāja, tikai smējās un runāja un darīja tādas lietas, ka labi ļaudis, kas viņu kopa, nevarēja savaldīties un arī smējās.

XII

Svētki Pokrovskā nebija priecīgi. Lai gan diena bija jauka, ļaudis staigāt negāja; meitas nenāca pulciņā pa' dziedāt, fabrikas puiši, kas bija atnākuši no pilsētas, nespēlēja ne ermoņikas, ne balalaiku un negāja ar meitām rotaļas. Visi sēdēja pa kaktiem un, ja sarunājās, tad pavisam klusu, it kā te būtu kāds nelabs cilvēks un varētu noklausīties. Diena pagāja kaut cik ciešami. Bet vakarā, kad satumsa, gaudoja suņi un turklāt kā uz postu sacēlās vējš, gaudoja dūmeņos, un tādas bailes māca saimes mājas iemītniekus, ka tie, kam bija sveces, iededza tās svētbilžu priekšā; tie, kas bija vieni paši savā kaktā, gāja pārgulēt pie kaimiņiem, kur vairāk laužu, bet, kam vajadzēja iet uz kūtiņu, negāja un to nakti pameta lopus nebarotus. Un svēto ūdeni, kas ikvienam glabājās pudelītē, tonakt izlietoja. Daudzi pat dzirdēja, ka tonakt kāds staigājis ar smagiem zābakiem pa bēniņiem, un kalējs redzējis, ka pūķis laidies tieši uz jumtu. Polikeja kaktā nebija neviena: bērni un vājprātīgā bija novietoti citur. Tur gulēja tikai mirušais bērniņš, vēl sēdēja divas vecenītes un svētceļotāja, kas pati aiz savas centības lasīja no psalmu grāmatas nevis bērnam, bet tāpat vien, sakarā ar visu šo nelaimi. Tā lielmāte bija vēlējusies. Vecenītes un svētcejotāja pašas bija dzirdējušas, ka, tūliņ kā izlasīts nodaļas nosaukums, augšā nodrebējusi sija un kāds novaidējies. Kad nolasījusi: «Kristus augšāmcēlies,» — tad atkal viss apklusis. Galdnieka sieva pasauca kaimiņieni, un tonakt viņas negulēja un izdzēra visu tēju, ko galdnieka sieva bija sagādājusi veselai nedēļai. Viņas arī dzirdēja, kā augšā brīkšķējušas sijas un it kā maisi krituši no augšas. Sargu klātbūtne iedrosmināja saimi, citādi viņi tonakt aiz bailēm būtu nomiruši. Vīri gulēja priekšnamā uz siena un pēc tam apgalvoja, ka ari dzirdējuši visādus brīnumus uz bēniņiem, lai gan tieši tonakt viņi visai mierīgi savā starpā sarunājās par rekrušu ņemšanu, ēda maizi, kasījās un, galvenais, tā piepildīja priekšnamu ar īpatnējo vīriešu smaku, ka galdnieka sieva, garām iedama, nospļāvās un nolamāja viņus par tēviņiem. Lai būtu kā būdams, pašnāvnieks joprojām karājās uz bēniņiem, un it kā pats ļaunais gars pārvāza pār saimes māju savu milzīgo spārnu, parādīdams ar to savu varu, un nostājās tuvāk šiem ļaudīm kā jebkad. Vismaz viņi visi to juta. Nezinu, cik tur bija patiesības. Es pat domāju, ka patiesības nemaz nebija. Es domāju, ja kāds drosminieks šajā briesmīgajā naktī paņemtu sveci vai lākturi, pārmetis vai arī nepārmetis krustu, uzkāptu uz istabas augšas, ar sveces gaismu lēni pašķirdams savā priekšā nakts šausmas un apgaismodams sijas, smiltis, zirnekļu tikliem klāto dūmeni un galdnieka sievas aizmirsto plecu lakatu, — nonāktu pie Iļjiča un, nepadevies baiļu jūtām, paceltu lākturi sejas augstumā, tad viņš redzētu pazīstamu, vāju augumu, kura kājas skar zemi (aukla bija atslābusi); viņš redzētu augumu, kas bija saliecies uz sāniem, atpogātu krekla apkakli, zem kuras nemanīja krustu, uz krūtīm noliektu galvu, lādzīgu seju ar atvērtām, neredzošām acīm, rāmu, vainīgu smaidu un stingru mieru un klusumu visapkārt. Patiesi, galdnieka sieva, kas, iespiedusies savas gultas kaktā, ar izspūrušiem matiem un izbailēm acīs stāsta, ka viņa dzird maisus krītam, ir daudz baismīgāka un biedinošāka nekā Iļjičs, kaut gan viņš noņēmis krustu un nolicis uz sijas.

Augšā, tas ir, pie lielmātes, valdīja tādas pašas šausmas kā saimes mājā. Lielmātes istabā smaržoja odekolons un zāles. Duņaša sildīja dzelteno vasku un taisīja ziedi. Kādai vajadzībai īsti tā ziede, es nezinu, bet zinu, ka ziedi taisīja vienmēr, kad lielmāte bija slima. Bet tagad viņa bija saslimusi aiz uztraukuma. Pie Duņašas drošības labad pārgulēt bija atnākusi viņas krustmāte. Viņas visas četras kopā ar skuķi sēdēja meiču istabā un klusu sarunājās.

— Kas ies pēc eļļas? — Duņaša jautāja.

— Neparko, Avdotja Mikolavna, neiešu, — stingri noteica otra meiča.

— Rimsties, ej kopā ar Aksjutku.

— Es viena pati aizskriešu, es ne no kā nebaidos, — Aksjutka teica, bet turpat uz vietas nobijās.

— Nu aizskrien, meitēn, paprasi vecaimātei Annai, lai ielej glāzē, un atnes, tikai neizlaisti, — Duņaša viņai teica.

Aksjutka ar vienu roku pieturēja lindrakus un, tā kā nu vairs nevarēja vēcināt ar abām rokām, tad to vienu savā priekšā sāka vicināt divtik ātri un aizjoņoja. Viņu māca bailes, un viņa juta, ja kaut ko dzirdēs vai redzēs, vienalga ko, kaut vai savu pašas dzīvo māti, viņa būs pagalam aiz bailēm. Aizmiegusi acis, viņa joņoja pa pazīstamo taciņu.

XIII

«Lielmāte guļ vai augšā?» Aksjutkai blakus pēkšņi atskanēja sulīga vīrieša balss. Viņa atvēra acis, kuras bija turējusi aizmiegtas, un ieraudzīja kādu stāvu, kas viņai šķita augstāks par saimes māju; viņa iespiedzās un likās atpakaļ, tā ka viņas lindraki nemaz netika līdzi. Ar vienu lēcienu Aksjutka bija uz lieveņa, ar otru — meiču istabā un, mežonīgi iebļāvusies, iemetās gultā. Duņaša, viņas krustmāte un otra meiča pamira aiz bailēm; taču nebija viņas vēl paspējušas atjēgties, kad smagi, lēni un nedroši soli atskanēja priekšnamā un pie durvīm. Duņaša drāzās pie lielmātes, ziedi nometusi; otra istabene paslēpās aiz lindrakiem, kas karājās pie sienas; krustmāte, būdama drosmīgāka, gribēja pieturēt, durvis, taču tās atvērās, un vīrs ienāca istabā. Tas bija Dutlovs savās laivās. Nelikdamies zinis par meitu uztraukumu, viņš ar acīm pameklēja svētbildes un, neatrazdams mazo svētbildīti, kas karājās kreisajā kaktā, pārmeta krustu pret skapīti ar tasītēm, nolika cepuri uz loga un, iebāzis roku dziļi aiz kažociņa, it kā gribētu pakasīt padusi, izvilka no turienes vēstuli ar pieciem brūniem, enkurainiem zīmogiem. Duņašas krustmāte piespieda rokas pie krūtīm. Ar pūlēm viņa pateica:

— Pārbiedēji tu mani, Naumič! Ne vāvārda nevaru izteikt. Nu, domāju, gals klāt.

— Vai tad drīkst tā! — teica otra meiča, izbāzdama galvu no lindrakiem, kas karājās pie sienas.

— Un pat lielmāti iztrūcināji, — Duņaša teica, iznākdama pa durvīm, — ko lien pa meiču istabas lieveni, atjauju neprasīdams? Tīrais čaplaks!

Dutlovs. neatvainodamies atkārtoja, ka viņam jāsatiek lielmāte.

— Viņa nav vesela, — Duņaša atbildēja.

Tobrīd Aksjutka iespurdzās tik nepieklājīgi skalu smieklu, ka viņai atkal vajadzēja paslēpt galvu gultas spilvenos, no kurienes viņa veselu stundu nevarēja to pacelt neiesmējusies, it kā kaut kas plīstu viņas sārtajās krūtīs un sarkanajos vaigos. Nelīdzēja ne Duņa.šas, ne krustmātes bāršanās. Aksjutkai tik jocīga likās visu pārbīšanās, ka viņa atkal paslēpa galvu un gluži kā krampjos švīkāja ar kurpēm un palēcās ar visu augumu.

Dutlovs apstājās, paskatījās uz viņu uzmanīgi, it kā gribēdams tikt skaidrībā, kas īsti ar viņu notiek, bet, nelikdams gudrs, kas par lietu, novērsās un atsāka savu runu.

— Tā nu ir, ļoti svarīgas darīšanas, — viņš teica,

— tikai pasakiet, ka zemnieks atradis vēstuli ar naudu.

— Kādu naudu?

Duņaša, pirms gāja pieteikt, izlasīja adresi un izjautāja Dutlovu, kā un kur viņš atradis to naudu, ko IJjičam vajadzēja atvest no pilsēlas. Visu sīki uzzinājusi un izgrūdusi priekšnamā skrējēju, kas nepārstāja sprauslot, Duņaša devās pie lielmātes, bet Dutlovam par lieliem brīnumiem lielmāte tomēr viņu nepieņēma un neko sakarīgu Duņašai nepateica.

— Neko nezinu un negribu zināt, — lielmāte teica,

— kas par zemnieku un kas par naudu. Nevienu nevaru un negribu redzēt. Lai viņš liek man mieru.

— Ko tad lai es daru? — Dutlovs jautāja, aploksni grozīdams. — Nav mazā nauda. Kas te uzrakstīts? — viņš jautāja Duņašai, kas atkal izlasīja viņam adresi.

Dutlovs vēl un vēl tā kā neticēja. Viņš cerēja, ka varbūt nauda nepieder lielmātei un ka adresi viņam nepareizi izlasījuši. Taču Duņaša vēlreiz apliecināja, ka tā ir lielmātes nauda. Viņš nopūtās, iebāza aploksni azotē un posās projām.

— Būs laikam jānodod stanovojam, — viņš( noteica.

— Pag, es vēl pamēģināšu, pateikšu, — viņu apturēja Duņaša, uzmanīgi noraudzījusies, kā aploksne pazuda vīra azotē. — Dod šu vēstuli.

Dutlovs atkal izvilka to, taču ne tūliņ ielika Duņašas izstieptajā rokā.

— Saki, ka uz ceja atrada Dutlovu Semjons.

— Nu dod tak šurp!

— Es, re, domāju, tāpat vēstule, bet zaldāts izlasīja, ka ar naudu.

— Nu dod jel!

— Es pat neuzdrošinājos mājās iegriezties… — Dut

lovs atkal runāja, nešķirdamies no dārgās aploksnes,

— tā arī paziņojiet.

Duņaša paņēma aploksni un vēlreiz devas pie lielmātes.

— Ak mans dievs, Duņaša! — lielmāte teica pārmetošā balsī. — Nestāsti man par to naudu. Tiklīdz atceros zīdainīti… :

— Dutlovs, lielmāt, nezin, kam pavēlēsiet atdot, — Duņaša atkal teica.

Lielmāte atplēsa aploksni, nodrebēja, tiklīdz ieraudzīja naudu, un iegrima domās.

— Briesmīgā nauda, cik daudz ļauna tā nodara! — viņa ierunājās.

— Tas ir Dutlovs, lielmāt. Vai ļausiet viņam iet, jeb jums labpatiks iziet pie viņa? Vai ir visa nauda? — Duņaša jautāja.

— Es negribu šo naudu. Tā ir briesmīga nauda. Ko tā izdarīja! Saki viņam, lai ņem sev, ja grib, — lielmāte pēkšņi pateica, meklēdama Duņašas roku. — Jā, jā, jā, — lielmāte atkārtoja pārsteigtajai Duņašai, — lai pavisam ņem sev un liek, kur grib.

— Pusotra tūkstoša rubļu, — Duņaša piebilda, tik tikko pasmaidīdama, kā bērnam.

— Lai ņem visu, — lielmāte nepacietīgi atkārtoja.

— Ko, vai tu mani nesaproti? Šī nauda nes nelaimi, nekad nepiemini man to. Lai tas vīrs, kas atrada, ņem sev. Ej, nu ej tak!

Duņaša izgāja meiču istabā.

— Vai visa? — Dutlovs jautāja.

— Tu labāk pats saskaiti, — Duņaša pateica, aploksni pasniegdama, — lika tev atdot.

Dutlovs iemiedza cepuri padusē un pieliecies sāka skaitīt.

— Skaitīkļu nav?

Dutlovs bija sapratis, ka lielmāte aiz muļķības neprot skaitīt un liek viņam to izdarīt.

— Mājā saskaitīsi! Tev! Tava nauda! — Duņaša dusmīgi iesaucās. — Negribu, saka, to redzēt, atdod tam, kas atnesa.

Dutlovs neatliekdamies platām acīm raudzījās uz Duņašu.

Duņašas krustmāte tā ij sasita rokas.

— Ļautiņi mīļie! Tad nu gan dievs devis laimi! Ļautiņi mīļie!

Otra istabene neticēja.

— Ko jūs, Avdotja Mikolavna, jokojat?

— Tad ta joki! Lika atdot Dutlovam … Nu, ņem naudu un ej, — Duņaša atkārtoja, neslēpdama dusmas.

— Vienam bēdas, otram prieki.

— Nav nekāds joks, pusotra tūkstoša rubļu, — krustmāte teica.

— Vairāk, — apliecināja Duņaša. — Mikolam uzliksi svecīti par desmit kapeikām, — Duņaša zobgalīgi teica.

— Ko, grūti atjēgties? Vai nevarēja krist nabagam! Sitam taču pašam savas daudz.

Dutlovs beidzot saprata, ka tas nav joks, un sāka vākt kopā un bāzt aploksnē naudu, ko bija izklājis, lai saskaitītu; taču viņa rokas drebēja, un viņš visu laiku raudzījās meičās, lai pārliecinātos, ka tā ir nopietnība.

— Re, nevar ne atjēgties — priecīgs, Duņaša nerimās, likdama saprast, ka viņa tomēr nicina ij zemnieku, ij naudu. — Dod, es tev ielikšu.

Un viņa gribēja paņemt. Bet Dutlovs nedeva; viņš savīkstīja naudu, iebāza vēl dziļāk azotē un tvēra pēc cepures.

— Priecājies?

— Nemaz nezinu, ko teikt! Nudien …

Viņš nepateica līdz galam, tikai atmeta ar roku, nosmīkņāja, gandrīz vai apraudājās un aizgāja.

Lielmātes istabā atskanēja zvaniņš.

— Ko, vai atdevi?

— Atdevu.

— Vai bija priecīgs?

— Gluži vai dulns kļuva.

— Ak, pasauc viņu! Es pajautāšu, kā viņš atrada. Pasauc šurp, es nevaru iet ārā.

Duņaša izskrēja un panāca Dutlovu priekšnamā. Viņš, cepuri neuzlicis, bija izvilcis maku un saliecies raisīja to vaļā, bet naudu turēja zobos. Viņam droši vien iikās — kamēr nauda nav makā, tā nepieder viņam. Kad Duņaša viņu uzrunāja, viņš satrūkās.

— Ko, Avdotja Mikolavna. Vai grib atpakaļ atņemt? Kaut jel jūs aizliktu vārdiņu, nudien, bet es jums medutiņu atnesīšu.

— Kā tad! Atnesējs.

Atkal atvērās durvis, un vīru veda pie lielmātes. Viņam nebija jautri ap dūšu. «Ak vai, prasīs atpakaļ!» viņš domāja un nez kāpēc cēla visu kāju, kā iedams pa garu zāli, un centās neklaudzināt ar vīzēm, kad gāja cauri istabām. Viņš neko nesaprata un neredzēja, kas bija viņam apkārt. Viņš gāja gar spoguļiem, redzēja nez kādas puķes, kāds zemnieks vīzēs augsti ceļ kājas, kungs ar vienu brilli uzgleznots, nez kāds zaļš toverītis un kaut kas balts… Paskat, tas baltais sāk runāt: tā ir lielmāte. Neko viņš nesaprata, tikai acis izbolīja. Viņš nezināja, kur atrodas, un viss viņam šķita kā miglā.

— Vai tu tas esi, Dutlov?

— Es, lielmāt. Kā bija, aizticis neesmu, — viņš teica. — Nemaz nepriecājos, nudien! Kā nomocīju zirgu …

— Nu, tava laime, — viņa teica, pa pusei nicinoši, pa pusei laipni smaidīdama. — .Ņem, ņem.

Viņš tikai bolīja acis.

— Esmu priecīga, ka tev tika. Dod dievs, lai būtu uz labu. Ko, vai esi priecīgs?

— Kā nu nebūšu priecīgs! Tik priecīgs, lielmātiņ! Arvien lūgšu par jums dievu. Esmu tik priecīgs, paldies dievam, ka mūsu lielmāte dzīva. Tik vien tās manas vainas.

— Kā tad tu atradi?

— Tātadiņ, es lielmātes labā vienmēr censtos gods godam, bet ne nu …

— Viņš tak pavisam jucis, lielmāt, — Duņaša teica.

— Vedu Hbrāļadēlu — rekrūti, atpakaļ braukdams, uz ceļa arī atradu. Laikam jau Polikejs nejauši izmetis.

— Nu ej, ej, mīlīt. Esmu priecīga.

— Esmu tik priecīgs, lielmāt!… — vīrs nemitējās.

Tad viņš atcerējās, ka nav, kā nākas, pateicies un neprātis uzvesties, kā vajag. Lielmāte un Duņaša smaidīja, bet viņš atkal sāka soļot kā pa zāli un ar pūlēm noturējās, lai neskrietu rikšiem. Viņam visu laiku šķita, ka nupat, nupat apstādinās un atņems.

XIV

Ticis svaigā gaisā, Dutlovs nogāja no ceļa un pienāca pie liepiņām, pat noraisīja jostu, lai ērtāk būtu izvilkt maku, un sāka noglabāt naudu Viņa lūpas te pastiepās uz priekšu, te aizdarījās, lai gan viņš neizrunāja ne skaņas. Noglabājis naudu un sajozies, viņš pārmeta krustu un devās uz priekšu, streipuļodams pa celiņu kā piedzēries: tā viņš bija aizņemts ar domām, kas jaucās pa galvu. Pēkšņi viņš ieraudzīja savā priekšā stāvu, kas nāca pretī. Dutlovs uzsauca: tas bija Jefims, kas ar bozi kā sargs staigāja ap saimes māju.

— Ā, tēvoci Semjon, — Jefimka priecīgi ierunājās, nākdams tuvāk. (Jefitnkam vienam bija bail.) — Ko, tevoc, vai aizvedāt rekrušus?

— Aizvedām. Ko tu te dari?

— Te mani nolika pakārušos Iļjiču sargāt.

— Kur viņš ir?

— Tur, istabas augšā, stāsta, karājoties, — Jefimka atbildēja, ar bozi rādīdams tumsā uz saimes mājas jumtu.

Dutlovs paskatījās uz to pusi, uz kuru norādīja roka, un, kaut gan neko neredzēja, saviebās, piemiedza acis un nogrozīja galvu.

— Stanovojs atbrauca, — Jefimka teica, — tā kučieris stāstīja. Tūlīt ņems nost. Bail gan naktī, tēvocīt. Neparko naktī neiešu, ja liks kāpt augšā. Lai mani Jegors Michailičs sit vai zemē, neiešu. „ 4

— Vai, vai kāds grēks! — Dutlovs atkārtoja', acīm redzot aiz pieklājības, bet patiesībā nedomādams par to, ko runāja, un gribēja iet savu ceļu. Bet Jegora Michailoviča balss viņu apstādināja.

— Ei, sargs, panāc šurp! — Jegors Michailovičs kliedza no lievenēm.

Jefimka atsaucās.

— Kas tur vēl ar tevi stāvēja?

— Dutlovs.

— Tu ar, Semjon, nāc!

Pienācis klāt, lāktura gaismā, ko nesa kučieris, Dutlovs saskatīja Jegoru Michailoviču un maza auguma ierēdni cepurē ar kokardi un šinelī: tas bija stanovojs.

— Re, vecais ari nāks kopā ar mums, — Jegors Michailovičs teica, viņu ieraudzījis.

Vecajam tas nepatika, bet neko nevarēja darīt.

— Bet tu, Jefimka, jauno puis, uzskrien bēniņos, kur pašnāvnieks, un pielāgo kāpnes, lai viņa labdzimtība varētu ērtāk uzkāpt.

Jefimka, kas neparko negribēja pienākt pie saimes mājas, skrēja turp, rībinādams vīzēm kā baļķiem.

Stanovojs uzšķīla uguni un iekurināja pīpi. Viņš dzīvoja divu verstu attālumā, un ispravņiks viņu tikko kā bija nostrostējis par dzeršanu, un tāpēc tagad viņš varen cītīgi ķērās pie lietas: atbraucis pulksten desmitos vakarā, viņš nekavējoties gribēja apskatīt pašnāvnieku. Jegors Michailovičs jautāja Dutlovam, kāpēc viņš te. Pa ceļam Dutlovs pastāstīja pārvaldniekam par atrasto naudu un par to, ko lielmāte izdarījusi. Dutlovs teica, ka atnācis prasīt Jegoram Michailovičam atjauju. Dutlovam par šausmām pārvaldnieks lika izvilkt aploksni un to apskatīja. Stanovojs arī paņēma rokās aploksni un īsi un sausi jo sīki iztaujāja.

«Pagalam nauda,» Dutlovs nodomāja un sāka jau atvainoties. Taču stanovojs viņam atdeva naudu atpakaļ.

— Ir gan laime tam čaplakam! — viņš teica.

— īstā reizē, — teica Jegors Michailovičs, — viņš nupat brāļadēlu rekrūšos aizveda, tagad izpirks.

— Ā! — noteica stanovojs un soļoja uz priekšu.

— Kā ir, vai izpirksi IJušku? — Jegors Michailovičs jautāja.

— Kā Ķo izpirksi? Kas zin, vai naudas pietiks. Bet varbūt ar nav pienākusi īstā reize.

— Kā nu zini, — pārvaldnieks noteica, un abi steidzās līdzi stanovojam.

Viņi piegāja pie saimes mājas, kuras priekšnamā smirdoši sargi gaidīja ar lākturi. Dutlovs gāja līdzi. Sargi izskatījās it kā nokaunējušies, droši vien par to pašu smaku, jo neko ļaunu viņi nebija darījuši. Visi klusēja.,

— Kur? — stanovojs jautāja.

— Te, — čukstēdams atbildēja Jegors Michailovičs. — Jefimka, — viņš piebilda, — tu esi jauns puisis, ej pa priekšu ar lākturi!

Jefimka augšā jau bija nostiprinājis grīdas dēli un, šķiet, atbrīvojies no visām bailēm. Kāpdams pa diviem trim pakāpieniem uzreiz, viņš ar jautru seju devās uz priekšu, pa reizei atskatīdamies un ar lākturi apgaismodams stanovojam ceļu. Aiz stanovoja gāja Jegors Michailovičs. Kad viņi pazuda, Dutlovs, jau uzlicis kāju uz pakāpiena, nopūtās un apstājās. Pagāja pāris minūtes, viņu soļi apklusa uz bēniņiem; jādomā, viņi bija piegājuši pie līķa.

— Tēvoc! Tevi sauc! — Jefimka uzsauca lūkā.

Dutlovs kāpa augšā. Lāktura gaismā aiz sijas varēja redzēt tikai stanovoja un Jegora Michailoviča auguma augšējo daļu; aiz viņiem, muguru pagriezis, stāvēja vēl kāds. Tas bija Polikejs. Dutlovs pārrāpās pāri sijai un, krustus mezdams, apstājās.

— Pagrieziet viņu, puiši! — stanovojs teica.

Neviens nekustējās.

— Jefim, tu esi jauns puisis, — teica Jegors Michailovičs.

Jaunais puisis pārkāpa pār siju un, pagriezis Iļjiču, apstājās tam blakus, ar jautru skatienu raudzīdamies tĢ uz Iļjiču, te uz priekšniecību, kā cilvēks, kas demonstrē albinosu vai Jūliju Pastrānu, skatās gan uz publiku, gan uz dīvaino lietu, ko tiem rāda, un ir gatavs izpildīt visas skatītāju vēlēšanās.

— Pagriez vēl.

Iļjičs pagriezās vēl, drusku pavēcināja ar rokām uri novilka ar kāju pa smiltīm.

— Ņem nu nost.

— Vai pārcirst pavēlēsiet, Vasilij Borisovič? — jautāja Jegors Michailovičs. — Dodiet šurp cirvi, zēni!

Sargiem un Dutlovani pavēlēja reizes divas, kamēr viņi beidzot ķērās klāt. Bet jaunais puisis apgājās ar Iļjiču kā ar auna rumpi. Galu galā tomēr pārgrieza auklu, noņēma līķi un apsedza. Stanovojs teica, ka rīt atbrauks ārsts, un atlaida ļaudis.

XV

Dutlovs, lūpas kustinādams, gāja uz māju. Sākumā viņam bija baismīgi, bet, jo tuvāk nāca sādža, jo bailes kļuva mazākas un viņa sirdi arvien vairāk un vairāk apņēma prieks. Sādžā skanēja dziesmas un piedzērušo balsis. Dutlovs nekad nedzēra un tagad gāja tieši uz māju. Jau bija tumšs, kad viņš iegāja istabā. Viņa vecā jau gulēja. Vecākais dēls un mazdēli gulēja uz krāsns, otrs dēls būcenī. Tikai Iļuškas sieva negulēja un netīrā darbdienas kreklā, izspūrusi sēdēja uz sola un skali raudāja. Viņa negāja ielaist tēvoci, bet, tiklīdz viņš ienāca istabā, sāka raudāt vēl skaļāk un vaimanāt. Pēc vecās domām, Iļuchas sieva vaimanāja visai sakarīgi un tekoši, lai gan bija vēl jauna un viņai nevarēja būt prakses.

Vecā piecēlās un sameklēja vīram vakariņas. Dutlovs aizdzina Iļuškas sievu no galda. «Diezgan, diezgan!» viņš teica. Aksiņja piecēlās un, atgūlusies uz sola, raudāja joprojām. Vecā klusēdama salika galdā azaidu un pēc tam novāca. Vecais arī neteica ne vārda. Pielūdzis dievu, atraugājās, nomazgāja rokas un, no naglas paņēmis skaitīkļus, iegāja būcenī. Tur viņš vispirms kādu laiciņu sačukstējās ar veceni, tad tā aizgāja, bet pats sāka klakšķināt skaitīkļus; beidzot aizcirta lādes vāku un ielīda ūķī zem grīdas. Dutlovs ilgi knosījās pa būceni un ūķi. Kad viņš ienāca, istabā jau bija tumšs, skals nedega. Vecā, kas dienu parasti bija visai klusa, jau gulēja uz lāvas un krāca, ka skanēja visa istaba. Skaļā Iļuškas sieva arī gulēja un nedzirdami elpoja. Viņa bija nolikusies uz sola, tāpat neizģērbusies un neko nepalikusi pagalvī. Dutlovs pielūdza dievu, tad paskatījās uz Iļuškas sievu, nogrozīja galvu, nodzēsa sveci, vēlreiz atraugājās, uzkāpa uz krāsns un nolikās blakus mazdēlam. Tumsā viņš no augšas nometa vīzes, atgūlās uz muguras, paraudzījās kārtī, kas bija pārlikta pār krāsni un ko tik tikko varēja samanīt virs galvas, un sāka klausīties tarakanu čabināšanā pa sienu, gulētāju nopūtās, krācienos, troksnī, kas rodas, vienu kāju beržot gar otru, un lopu tusnīšanā, kas bija dzirdama sētā. Viņš ilgi nevarēja aizmigt; uzlēca mēness, istabā kļuva gaišāks, kaktā varēja saskatīt Aksiņju un vēl ko neskaidru: vai nu dēls bija aizmirsis svārkus, vai sievieši toveri nolikuši, vai arī tur kāds stāvēja. Vai viņš bija snaudis vai ne, tikai atkal sāka skatīties… Laikam jau tas drūmais gars, kurš Iljiču bija iegrūdis briesmīgajā nāvē un kura tuvumu tonakt juta saimes ļaudis, — laikam jau šis gars ar spārnu aizsniedzis arī sādžu, Dutlova istabu, kur atradās tā nauda, ko viņš bija izlietojis Iļjiča pazudināšanai. Vismaz Dutlovs viņu sajuta šeit, un Dutlovam bija neomulīgi. Ne nu gulēt, ne celties augšā. Kaut ko ieraudzījis, ko — nevarēja saprast, viņš atcerējās Iļuclīu ar sasietām rokām, atcerējās Aksiņjas seju un viņas sakarīgās vaimanas, atcerējās Iļjiču un kā viņam rokas šūpojās. Pēkšņi vecajam šķita, ka kāds aiziet gar logu. «Kas tad tas, vai pārvaldnieks jau nāk saukt?» viņš domāja. «Kas gan viņu ielaida?» vecais nodomāja, dzirdēdams soļus priekšnamā. «Varbūt vecā neaizbultēja, kad gāja laukā?» Suns sāka gaudot sētā, bet viņš staigāja pa priekšnamu, kā vēlāk vecais stāstīja, it kā meklēdams durvis, aizgāja garām, sāka atkal grābstīties gar sienu, paklupa uz tovera, un tas ierībējās. Un atkal sāka grābstīties, it kā aizšaujamo meklēdams. Nu satvēra aizšaujamo. Vecajam drebuļi pārskrēja pār kauliem. Nu paraustīja aizšaujamo un ienāca cilvēka izskatā. Dutlovs zināja, ka tas bija viņš. Vecais gribēja pārmest krusta zīmi, bet nejaudāja. Viņš piegāja pie galda, uz kura atradās galdauts, norāva to, nosvieda zemē un līda uz krāsns. Vecais zināja, ka tas ir viņš Iļjiča izskatā. Viiiš bija atņirdzis zobus, rokas ļengani nokarājās. Viņš uzkāpa uz krāsns, uzgūlās vecajam virsū un sāka žņaugt.

— Mana nauda, — teica Iļjičs.

— Laid vaļā, neņemšu, — Semjons gribēja un nevarēja pateikt.

Iļjičs viņu žņaudza kā smags akmens kalns, sevišķi uzguldamies uz krūtīm. Dutlovs zināja, — tiklīdz noskaitīs lūgšanu, viņš to atlaidīs, un zināja, kāda lūgšana jāskaita, bet lūgšanas vārdi nenāca pār lūpām. Mazdēls gulēja blakus. Puisēns skaļi iekliedzās un sāka raudāt: vecaistēvs viņu bija piespiedis pie sienas. Bērna kiiedziens atdarīja vecā lūpas. «Kristus augšāmcēlies,» Dutlovs izrunāja. Viņš drusciņ atlaida. «Lai izklīst naidnieki …» Dutlovs čamstināja lūpas. Viņš nokāpa no krāsns. Dutlovs dzirdēja, kā viņš ar abām kājām nolēca uz grīdas. Dutlovs visu laiku skaitīja lūgšanas, kādas zināja, skaitīja visas pēc kārtas. Viņš aizgāja uz durvīm, garām galdam un tā aizcirta durvis, ka visa istaba nodrebēja. Visi gulēja, izņemot vecotēvu un mazdēlu. Vecaistēvs skaitīja lūgšanu un drebēja pie visām miesām, mazdēls raudāja aizmigdams un spiedās pie vecā. Viss atkal noklusa. Vecais gulēja nekustēdamies. Gailis aiz sienas iedziedājās Dutlovam pie auss. Viņš dzirdēja, kā vistas knosās, kā jaunais gailēns mēģina dziedāt tūlīt pēc vecā un nemāk. Kaut kas sakustējās pie vecā kājām. Tas bija kaķis: viņš ar savām mīkstajām ķepiņām nolēca no krāsns un sāka ņaudēt pie durvīm. Vecais piecēlās, atbīdīja logu; ārā bija tumsa un dubļi; ralu priekša stāvēja turpat pie loga. Basām kājām, krustu mezdams, viņš izgāja sētā pie zirgiem: arī te bija redzams, ka saimnieks staigājis. Ķēve, kas stāvēja nojumē pie pusmuciņas, bija sapinusies ar kāju pavadā, izbērusi pelavas un, kāju pacēlusi, galvu grozīdama, gaidīja. Kumeļš bija iekritis mēslos. Vecais to uzcēla kājās, atmudžināja ķēvi, ielika barību un iegāja istabā. Vecā bija piecēlusies un iedegusi skalu. «Cel puišus,» viņš teica, «braukšu uz pilsētu,» un, iededzinājis vaska sveci no svētlampiņas, nokāpa ar to ūķī. Nu jau ne tikai pie Dutlova, bet pie visiem kaimiņiem redzēja uguni, kad viņš no turienes izlīda. Puiši bija piecēlušies un saposušies. Sievietes gāja iekšā un ārā ar spaiņiem un piena ķipjiem. Ignats jūdza zirgu. Otrs dēls iezieda citus ratus? Jaunuve vairs nebrēca, bet, uzposusies un lakatu apsējusies, sēdēja istabā uz sola, gaidīdama, kad brauks uz pilsētu, lai atvadītos no vīra.

Vecais likās sevišķi stingrs. Nevienam viņš neteica ne vārda, uzvilka jauno svārku, sajozās un ar visu Iļjiča naudu azotē devās pie Jegora Michailoviča.

— Bez tūļāšanās! — viņš uzsauca Ignatam, kas grieza riteņus uz paceltās un ieziestās ass. — Tūliņ atnākšu. Lai viss būtu gatavs!

Pārvaldnieks tikko ka bija piecēlies, dzēra tēju un pats posās uz pilsētu rekrušus aizgādāt.

— Kas tev lēcies? — viņš jautāja.

— Es, Jegor Michalič, puiku gribu izpirkt. Parādiet jel žēlastību! Jūs pirmīt teicāt, ka pilsētā esot kāds gribētājs. Pamāciet. Mēs esam tumši ļaudis.

— Ko, pārdomāji?

— Pārdomāju, Jegor Michalič: žēl, brāļadēls vien ir. Lai nu kāds, bet žēl. Grēka tā nauda nesusi daudz. Esi žēlīgs, pamāci, — viņš runāja, klanīdamies līdz jostas vietai.

Jegors Michailovičs, kā parasti tādos gadījumos, dziļdomīgi un klusēdams ilgi čamstināja ar lūpām un, visu pārlicis, uzrakstīja divas zīmītes un izstāstīja, kas un kā jādara pilsētā.

Kad Dutlovs pārnāca mājās, jaunuve ar Ignatu jau bija aizbraukusi un salnā, grūsnā ķēve iejūgta stāvēja pie vārtiem. Viņš izrāva žagaru no zedeņa; sajozies iesēdās ratos un uzšāva ķēvei. Dutlovs trieca ķēvi tik strauji, ka tai ierāvās vēders, bet viņš neskatījās, lai neiežēlotos. Viņu mocīja doma, ka var nokavēt, ka Iļucha aizies zaldātos un velna nauda paliks pie viņa.

Neaprakstīšu sīki visas Dutlova gaitas tajā rītā; teikšu tikai, ka viņam sevišķi laimējās. Saimniekam, kam Jegors Michailovičs uzrakstīja zīmīti, bija pilnīgi sagatavojies brīvprātīgais, kas jau iztērējis divdesmit trīs rubļus un Palatā atzīts par derīgu. Saimnieks gribēja par viņu dabūt četri simti, bet pircējs, pilsētas iemītnieks, staigāja jau trešo nedēļu un lūdza atdot par trīs simti. Dutlovs visu nokārtoja pāris vārdos. «Trīs simti un divdesmitpiecnieku ņemsi?» viņš teica, sniegdams roku, bet ar tādu izteiksmi, ka varēja redzēt, viņš gatavs vēl pielikt. Saimnieks atvilka roku atpakaļ un prasīja četri simti. «Nedosi par trīs simti un divdesmitpiecnieku?» Dutlovs atkārtoja, satverdams ar kreiso roku saimnieka labo un draudēdams uzbliezt tai ar savu labo. «Nedosi? Nu, dievs ar tevi,» viņš pēkšņi noteica, uzbliezdams pa saimnieka roku un vienā rāvienā ar visu augumu novērsdamies no viņa. «Lai tad ar notiek! Ņem pussimta. Iztaisi litanciju. Ved šurp puisi! Bet tagad saņem iemaksu. Vai ar divām sarkanajām pietiks?»

Un Dutlovs atraisīja jostu un vilka laukā naudu.

Saimnieks, lai gan roku neatvilka, tomēr vēl it kā gluži nepiekrita un, neņemdams iemaksu, piekaulēja magaričas un cienastu brīvprātīgajam.

— Negrēko nu, — Dutlovs atkārtoja, spiezdams viņam rokā naudu, — visi esam mirstīgi, — viņš to teica tik rāmā, pamācošā un pārliecinošā balsī, ka saimnieks atbildēja:

— Lai tad ar notiek, — vēlreiz uzblieza pa roku un sāka lūgt dievu. — Ar dievpalīgu! — viņš teica.

Uzmodināja brīvprātīgo, kas gulēja vēl no vakarējās pārdzeršanās, nez kāpēc apskatīja viņu, un visi aizgāja uz valdi. Brīvprātīgais bija jautrs, paģirām prasīja rumu, kam naudu iedeva Dutlovs, un sastostījās tikai tobrīd, kad gāja iestādes priekšnamā. Ilgi tur, priekšnamā, stā* vēja vecais saimnieks zilā Sibīrijas kažokā un brīvprātīgais īsā puskažociņā, uzacis sacēlis un acis plati iepletis; ilgi viņi tur sačukstējās, uz kaut kurieni prasījās, nez ko meklēja, nez kāpēc katra pārrakstītāja priekšā noņēma cepures un klanījās, un dziļdomīgi uzklausīja lēmumu, ko pasludināja saimniekam pazīstamais pārrakstītājs. Kad jau bija zudusi katra cerība lietu nodarīt šodien un brīvprātīgais atkal kļuva priecīgāks un nekaunīgāks, Dutlovs ieraudzīja Jegoru Michailoviču, tūliņ metās klāt un sāka lūgt un klanīties. Jegors Michailovičs tā palīdzēja, ka ap pulksten trim brīvprātīgo tam par lielām nepatikšanām un brīnumiem ieveda iestādē, tad nogādāja rekrušu komisijā un, uzjautrinoties visiem, — sākot ar sargiem un beidzot ar priekšsēdētāju, izģērba, noskuva, apģērba un izlaida aiz durvīm, un pēc piecām minūtēm Dutlovs noskaitīja naudu, saņēma kvīti un, atvadījies no saimnieka un brīvprātīgā, devās uz mājvietu pie tirgoņa, kur bija apmetušies Pokrovskas rekrūši. Iļja ar savu jauno sievu sēdēja tirgoņa virtuves kaktā un, tiklīdz ienāca vecais, pārstāja runāt un sāka skatīties viņā padevīgi un naidīgi. Kā vienmēr vecais pielūdza dievu, noņēma jostu, izņēma kaut kādu papīru un pasauca istabā vecāko dēlu Ignatu un Iļuškas māti, kas bija pagalmā.

— Negrēko, Iļucha, — viņš teica, pieiedams pie brāļadēla. — Vakar tu man tādus vārdus pateici… Vai tad es tevi nežēloju? Es atceros, kā man tevi brālis novēlēja. Ja būtu mana griba, vai es tevi atdotu? Bet nu dievs deva laimi, man nav žēl. Te nu ir tas papīrs, — viņš teica, nolikdams kvīti uz galda un saudzīgi izgludinādams to ar līkajiem, stīvajiem pirkstiem.

No pagalma istabā sanāca visi Pokrovskas vīri, tirgoņa puiši un pat sveši ļaudis. Visi saprata, kas par lietu: bet neviens nepārtrauca vecā svinīgo runu.

— Te nu būs tas papīrs! Četrsimt rubļus atdevu. Nepārmet tēvocim.

Iļucha piecēlās, bet klusēja, nezinādams, ko teikt. Viņa lūpas drebēja aiz uztraukuma; vecā māte pienāca pie viņa šņukstēdama un gribēja mesties ap kaklu; taču vecais lēni un pavēloši atbīdīja viņu ar roku un runāja joprojām:

— Tu man vakar teici tādus vārdus, — vecais vēlreiz atkārtoja, — tu man ar to kā nazi sirdī iegrūdi. Tavs tēvs mirdams man tevi novēlēja, tu biji man kā paša dēls, bet, ja es tev esmu kā pāri darījis, tad atceries, ka mēs visi esam grēcīgi. Vai tā ir, pareizticīgie? — viņš uzrunāja apkārtstāvošos vīrus. — Te ir arī tava māmiņa un tava jaunā saimniece, še jums fitancija. Dievs ar viņu, ar to naudu! Bet man, dieva dēļ, piedodiet.

Un viņš, pacēlis garā svārka stūri, lēni nometās uz ceļiem un līdz zemei paklanījās Iļuškam un viņa saimniecei. Velti jaunie viņu atturēja: viņš piecēlās tikai tad, kad bija pieskāries ar galvu grīdai, un nopurinājies apsēdās uz sola. Iļuškas māte un jaunuve aiz prieka raudāja; pūlī atskanēja apmierinātas balsis. «Tas ir taisnīgi, kā dievs licis,» kāds teica. «Ko tā nauda? Par naudu puisi nenopirksi,» cits piebilda. «Tas ir gan liels prieks,» trešais runāja, «taisnīgs cilvēks, vārdu sakot.» Tikai vīri, kurus bija paredzēts nodot rekrūšos, neko neteica un klusi izgāja pagalmā.

Pēc divām stundām divi Dutlovu pajūgi izbrauca no priekšpilsētas. Priekšējos ratos ar salno ķēvi, kurai vēders nu bija iekritis un kakls sasvīdis, sēdēja vecais ar Ignatu. Viņiem aiz muguras grabēja saiņi, katliņi un veģi. Otrā pajūgā, kas virzījās uz priekšu savā vajā, rāmi un laimīgi sēdēja jaunuve ar vīramāti, lakatiņus apsējušas. Jaunuve zem priekšauta turēja šņabi. Iļuška, salīcis, ar muguru pret zirgu, sasarkušu seju, kratījās ratu priekšā, koda plācenī un runāja vienā laidā. Balsis, ratu rībēšana uz bruģa, zirgu sprauslošana — viss saplūda jautrā skaņā. Zirgi vicināja astes, tecēja arvien mudīgāk, juzdami, ka brauc mājup. Nācēji un braucēji neviļus atskatījās uz laimīgo ģimeni.

Izbraucot no pilsētas, Dutlovi panāca rekrušu grupu. Viņi stāvēja bariņā pie dzertuves. Kāds rekrūtis ar to nedabisko izskatu, kādu cjlvēkam piešķir noskūta piere, atstūmis pakausī pelēko cepuri, braši trinkšķināja balalaiku, otrs bez cepures, ar degvīna stopu rokā dejoja pūliša vidū. Ignats apstādināja zirgu un izkāpa, lai stingrāk sasietu atsaiti. Visi Dutlovi sāka ziņkārīgi, piekrītoši un jautri raudzīties uz dejotāju. Rekrūtis, šķiet, neredzēja nevienu, bet juta, ka apbrīnotāju bars arvien pieaug, un tas viņam deva spēku un veiklību. Viņš braši dejoja. Uzacis bija sarauktas, sārtā seja nekustīga; mute sastingusi smaidā, kas sen jau zaudējis izteiksmi. Šķita, viņš ar visiem dvēseles spēkiem cenšas pēc iespējas ātrāk vienu kāju pēc otras likt te ar papēdi, te uz pirkstgaliem. Šad tad viņš pēkšņi apstājās, pamirkšķināja balalaikas spēlētājam, un tas vēl brašāk sāka trinkšķināt ar visām stīgām un pat piesist uz vāka ar knoķīšiem. Rekrūtis apstājās, bet arī tad, kad viņš nekustīgi stāvēja, šķita, it kā viņš dejotu. Te viņš sāka lēni kustēties, plecus purinādams, te uzlidoja gaisā, skrējienā nometās tupus un ar mežonīgu spiedzienu laidās pietupus dejā. Puikas smējās, sievietes grozīja galvas, vīri labvēlīgi smaidīja. Vecais unters mierīgi stāvēja blakus dejotājam ar tādu izskatu, kas pauda: «Jums tas ir brīnums, bet mums tas viss jau labi zināms.» Balalaikas spēlētājs, redzams, bija noguris, slinki atskatījās, piesita nepareizi un pēkšņi piedauzīja ar pirkstiem pa vāku, un deja beidzās.

— Ei! Aļocha! — balalaikas spēlētājs teica dejotājam, norādīdams uz Dutlovu. — Re, kur tavs krusttēvs!

— Kur? Ak tu mīļo draudziņ! — iekliedzās Aļocha, tas pats rekrūtis, ko bija nopircis Dutlovs, un nogurušām kājām, klupdams uz priekšu un paceldams virs galvas degvīna stopu, virzījās uz ratiem.

— Miška! Glāzi! — viņš iesaucās. — Saimniek! Ak tu mīļo draudziņ! Ir gan prieks!… — viņš iesaucās, ieklupdams ar apskurbušo galvu ratos, un sāka cienāt vīrus un sievas ar degvīnu. Vīri izdzēra, sievietes atteicās. — Radiņi mani, ar ko lai jūs apdāvinu? — Aļocha iesaucās, apkampdams vecenes.

Barā stāvēja tirgone ar uzkožamiem. Aļocha viņu ieraudzīja, izrāva muldiņu un visu sabēra ratos.

— Gan samaksāšu, velns parāvis! — viņš iebrēcās raudulīgā balsī un turpat, izrāvis no bikšu kabatas maku ar naudu, pasvieda to Miškam.

Viņš stāvēja, atspiedies uz ratiem, un miklām acīm raudzījās uz tiem, kas sēdēja ratos.

— Kura ir māmiņa? — viņš jautāja. — Vai tu esi? Arī viņu apveltīšu.

Viņš mirkli padomāja, bāza roku kabatā un izvilka jaunu, salocītu lakatu, tad dvieli, ar kuru zem šineļa bija sajozies, steidzīgi noraisīja no kakla sarkanu lakatu, visu savīstīja un ielika vecajai klēpī.

— Se, tev dāvinu, — viņš teica, un viņa balss kļuva arvien klusāka un klusāka.

— Kāpēc? Paldies, mīļais! Redz, cik mīlīgs puisis, — māte runāja, vērsdamās pie vecā Dutlova, kas bija pienācis pie ratiem.

Aļocha pavisam apklusa un, galīgi apskurbis, it kā aiztnigdams lieca galvu zemāk un zemāk.

— Jūsu vietā eju, jūsu vietā bojā iešu! — viņš teica. — Par to arī apdāvinu jūs.

— Pavej, tev māte ari ir, — barā kāds teica. — Mīlīgs puisis! Ak vai!

Aļocha pacēla galvu.

— Māte ir, — viņš teica. — Ari tētiņš ir. Visi no manis atteikušies. Paklau, vecā, — viņš piebilda, satverdams Iļuchas māti aiz rokas. — Es tevi apdāvināju. Uzklausi mani, dieva dēļ. Aizej uz Udenes ciemu un uzmeklē tur veco Ņikonovieni, viņa tad arī ir tā mana māte, vai dzi, un saki tai vecenei, tai Ņikonova vecenei, — no stūra trešā māja, jauna aka … — saki tu viņai, ka Aļocha, tavs dēls, tātad… Muzikanti Rauj vaļā! — viņš uzsauca.

Un viņš atkal sāka dejot, kaut ko runādams, un nometa zemē stopu ar degvīna paliekām.

Ignats ierausās ratos un gribēja braukt.

— Ardievu, lai dievs tev palīdz!.., — vecā pateica, kažoku ciešāk savilkdama.

Aļocha pēkšņi apstājās.

— Brauciet jūs ellē! — viņš iekliedzās, draudēdams ar sažņaugtām dūrēm. — Kaut tava māte…

— Ak kungs! — krustu mezdama, iesaucās Iļuškas māte.

Ignats uzsauca ķēvei, un rati atkal sāka grabēt. Rekrūtis Aleksejs stāvēja ceļa vidū un, dūres sažņaudzis, ar niknumu sejā lamāja zemniekus, cik vien bija jaudas.

— Ko apstājās? Vāķies! Velni, cilvēku bendes! — viņš kliedza. — Gan es dabūšu tevi rokā! Velni! VIžaiņi!…

Ar šiem vārdiem viņa balss notrūka, un viņš, kā stāvējis, visā augumā nogāzās zemē.

Drīz vien Dutlovi izbrauca laukā un, kad atskatījās, vairs nevarēja saredzēt rekrušu baru. Verstis piecas nobraucis soļos, Ignats izkāpa no tēva ratiem, kur vecais gulēja, un sāka iet blakus Iļuškam.

Divatā viņi izdzēra pilsētā paņemto stopu. Pēc kāda brīža Iļja uzņēma dziesmu, sievas viņam piebalsoja. Ignats dziesmas ritmā priecīgi klaigāja uz zirgu. Pretim ātri brauca jautri pasta rati. Važonis braši uzsauca zirgiem, kad abi priecīgie pajūgi brauca garām; pasta puisis atskatījās un pamirkšķināja ar acīm piešarkušajiem vīriem un sievām, kuri, jautri dziedādami, klidzināja tālāk.

IDILE

.

NESPĒLĒJIES AR UGUNI, APDEDZINĀSI PIRKSTUS

1

Malaņja Dunajicha bija atvesta no svešas sādžas — Maļevkas. Vecais Dutlovs ar pazīšanos viņu ieprecināja savam vecākajam dēlam. Pašmāju līgavu dzimtajā sādžā toreiz nebija, turklāt arī meitene bija teicama, no labas dzimtas. Pie vīra viņa izgāja pavisam tikai gadiņu četrpadsmit veca, gluži maza bērna prātiņā. Ne spēka i vēl, ne lāga sajēgas nepavisam nebija. Krūtis kā dēlis, kur gribi, vari priekšautu pārstiept, tikpat kā galdautu uzklāsi galdam. Tik tikko var jaust., ka sievas brunči nav puisietim mugurā Kaut arī lakatiņš galvā, tomēr vis neteiksi, ka tā jau sieva kā visas. Ņemsies viņa nest toveri, tā vien ij līgojas kā kārklu viciņa. Bet Jevstratu — tā sauca vīru — pirmajā sākumā ne tuvumā necieta. Baidījās kā no uguns. Viņš dažkārt pagrasās tai klāt; bet viņa tūdaļ raud, sāk to knaibīt un kost. Pleci, rokas viņam bija vienos zilumos. Un ne jau mēnesi vai divus, bet j gadu un vēl otru un trešu viņa to nemīlēja. Nu, sieviši ķltis viņa bija kārtīgs, tāda lēnīga, un Dutlovi jau arī dzīvoja — gods dievam un iztikuši, tā ka nespaidīja jaunuvi aplam ne pie darba, ne citādi.

Dutlovi tajā laikā kaut arī nebija nekādi lielie bagātnieki, tomēr cilvēki ar savu pārticību. Pats vecais vēl turējās spēkā, pildīja klaušas, dēlu apprecināja, pieņēma vēl zemi klāt; otrs dels, Tritons, jau paaudzies, palīgs aršanā; pie viņiem piedzīvoja vēl zaldātiene, muižas

klaušas nebija grūtas; izmitināja kādus astoņus zirgus un audzējamus kumeļus, divas govis bija, bitītes lai (arī tagad viņiem vēl tā pati suga turas). Pats labākais no visa, ka vecais prata meistarot riteņus, un arī Jevstratka šo amatu no viņa labi ieņēmies, tā ka visam klāt vēl nāca laba nopelnīšana; un darbs kaulu nelauza, un labi ēda, svētku dienās pat šņabīti nopirka.

Pagāja gads un divi un trīs, un sievišķītis tā paaugās, sasārta, pieņēmās labumā un apaļumā, ka ne pazīt vairs. Svētku dienās izrotājās — krelles, lentes, rakstiem izausts lakatiņš — pārākā par visām sievām. Gan no pašas mājām bija līdzi dots, gan vīrs apdāvināja, tīri kā kāda kupčiene. Lakatiņš sārts, uzacis melnas, acis gaišas, seja tvīkstoša, spodra, katūna sarafans, izrakstītas kurpes ar augstiem purngaliem, pati kā baltais bērzs,nekādas sirguļošanas nepazina. Vai pienāks rotaļās griezties — jaukumiņš; vai iesāks dejot, — papēži tepat pie muguras sitas — bilde kas bilde. Arī darbā bija gaužām veikla un izturīga. Ar grābekli, ar sirpi, kungu klaušās vai mājā — neviena sev priekšā nelaidīs, tādu ķērienu bija iedabūjusies; visas sievas pievārēs, bet, mājās ejot, uzvelk dziesmu, tā pa vīru modei, ka birzei pāri skan (vai arī griežas riņķa dejā). Bet, mājās pārnākusi, — vakariņas salūkos, vecajai piepalīdzēs. Vīratēvs un vīramāte nevarēja nopriecāties vien par tādu vedeklu, bet vīrs, tas jau viņu mīlēja bez jēgas. Dažkārt ne svētkos, ne darba dienā neļauj tai mierīgi garām paiet, katrs grib viņu pabildināt, pajokoties — veci vīri, pat tie nelika mierā. Viņa ar visiem izsmējās, taču sliktu gan neko nedzirdēja; mīlēja .vienīgi tikai savu pašas vīru, tā bija pieradusi pie viņa, ka, ja tēvs to aizsūta uz kādu nedēļu pēc riteņu Tokiem vai cita kā, tad viņa tā bēdājas (kauktin kauc, gluži kā pēc mātes sērodama); bet, līdzko vīrs pārbrauc, tad nezin vien kā to apmīļot, nevis kā agrāk — kad to ne tuvumā nelaida kā stepiu ķēvīte.

— Skat, kādēļ tā kaukšana, — reiz tai saka kaimiņš Ņikita, — to drīvēto velnu žēlodama, ko domājies, kādu dārgumu atradusi, — viņš pajokoja.

Kā tad viņa tam uzklupa. Viņš bija gribējis ar to paķircināties — kas tev dieviņ!

— Lai drīvētais, tomēr labāks par tevi, kaut tu arī tīrs, bet tev no manis, re, tik daudz.

Un pagrūda viņam knipi zem deguna. Tas nu tiesa, ka viņas Jevstrats bija drīvēts un tāds sevī nesamērīgs, garš, neaptēsts, nerunīgs zemnieks. Tikai veselīgs gan, spēkā viņam līdzīga visā sādžā nebija, un tad arī kārtīgs saimnieks. Lai gan vēl jauns, bet tēvs dažkārt viņu aizsūta visādās darīšanās. Vai es pats vai Jevstrats — viss viens, tā viņš saka. Un Jevstrats sievu vēl karstāk iemīļoja, tikai viens negals, ka bērnu viņiem nebija. Dažkārt arī vecā nosacīs:

— Ko ta kavējies ar dzemdēšanu, gana jau izlīksmojusies: es papriecātos, jel mazmeitiņu paauklētu, Malaņjuška, klausi man.

— Vai tad es pati nepriecātos, — viņa atteiks, — jau tā no ļaudīm kauns. Nupat viņdien tā pati Rizunova nāca no baznīcas ar zīdainīti, apsvētību saņēmusi; un pavisam tikai otrs gads, kā precējusies. Bet tak jau vīrs viņai gan mājās dzīvo.

Zināms, vienu otru gadiņu sievai savā vaļas vieglumā padzīvoties nav nekāds grēks, tikai ja nu tā ir braša, pašā spēkā, bet bērnus nedzemdē, tad arī ļaudis sāks smiet. i

Aiz to tad Malaņjai trešajā gadā sametās vēl apnicīgāk ap sirdi, kad vīratēvs nodeva Jevstratu uz visu vasaru darbā simt verstu prom no mājas. Dēlu nodeva par simt divdesmit rubļu, bet kalpu paņēma par trīsdesmit divi rubļi un dūraiņiem. Saimniekam savs aprēķins, bet sievai bēdu dienas. Viņa tā apraudājās, kad vīru izvadīja, it kā sirds ko nelabu paredzētu. Sēroja kā pēc savas pašas mātes.

Arī dziesmā dzied: «Bez tevis, manu draudziņ, ir gulta gluži auksta.»

(Jaunības gadi karstuma pilni, sievišķis pašā sulīgumā, allaž starp ļaudīm, ar jauniem puišiem kopā darbā no rīta līdz vēlai naktij. Gaļu vis ēda. Viens uzmācas, otrs uzmācas, bet vīru gaidi mājās pēc trim mēnešiem.) Dienu ar ļaudīm gan smietin smej, bet pēc vakariņām paķer, nabadzīte, savu guļamo un prom uz kambari pie zaldātienes. — Vienai bail, Nastasjuška, — viņa saka.

Un vēl lūdzas, lai palaiž malā pie sienas. — Visu laiku tā vien spokojas, — saka viņa, — ka nupat, nupat kāds mani sagrābs aiz kājām un aizraus prom, — vai cik bail! — Bet pati nezina, no kā baidās. Un nav jau ari no tādām, lai jel kas to varētu nobiedēt.

2

Malaņjai uzmācās jau arī agrāk, bet, kā Vīrs aizbrauca, tā vairs nelika tai miera no rīta līdz vakaram. Arī viņa pati teica, ka tik jautri kā šovasar tai nekad neesot gājis. Un daudz viņai bija izdevīgu gadījumu, ja tikai gribējusi ar blēņām nodarboties. Atnāk dažkārt rio rīta, tikko dieniņa aust, stārasts, apziņojot darbos; pie citiem aizsūtīs desmitnieku, bet pie Dutloviem jau visādā ziņā pats un tad nosēž veselu stundu, jokojas ar sieviešiem. Stārasta gaitas pildīja Michejs, jauns zeperis, grūtuma neredzējis un jo traks nešķīstenis uz sieviešiem. Kā tikai viņš aizspēs Malaņju vienu pašu, tā pūš vaļā:

— Tikai pasaki man, ko tu gribi, es visu izdarīšu, nekur nesūtīšu, vīram izgādāšu vaļu dzimts nomā, lakatu tev nopirkšu, ko vien liksi, visu izdarīšu, es visu iespēju, tikai tu nevārdzini mani.

Bet viņa nepasacīs ne jā, ne arī nē.

— Kungu klaušās sūti vien, — viņa saka, — man barā jautrāk strādāt, mājās tas pats darbs; tava lakata man nevajag, vīrs atvedīs; dzimtsnomā mēs paši nemaz negribam iet, bet man tu nevari neko izdarīt. Es nebaidos no tevis, un tas ir viss.

Pa godam sāks to lūgties:

— Malaņjuška, sirsniņa, daudz ir citu sieviešu, bet neviena nav mīļa manai sirdij.

Apķersies tai apkārt, šī tikai smejas.

— Lai, lai jau, — saka. — Vai tad tagad var? Uznāks saimnieks, vai tas būs labi?

— Bet kad tad? Vai no darba nākot?

— Zināms, kā ļaudis ies no darba mājās, tā mēs abi krūmos noslēpsimies, lai tava saimniece neredz. — Bet pati smejas pilnā kaklā, ka visa istaba trīs. — Citādi, re, tava Marfa, stārastiene, aplam sapiktosies.

Tā stārasts ij paliek neziņā, vai šī joko vai ne. Vīratēvam, vīramātei dzirdot, klaigā vien savu, nekaunas. Neko darīt, nodod apziņojumu, it kā tikai tāpēc vien nācis, un aiziet ar savu nūjiņu klaudzināt pa citām sētām. Un taču vienu otru no citiem gan lieku reizi apziņos, gan grūtā darbā norīkos, bet Dutlovi izrīkojas, kā paši grib, un viss tikai Malaņkas dēļ. Malaņka bija priecīga gājēja klaušu darbos, īpaši jau siena pļavā. Mājās visu apdarās, sāpošās kā uz svētkiem, paņem grābekļus, un abas ar zaldātieni ap brokastlaiku aiziet uz pļavām.

Tā reiz viņas iet caur birzi. Pļaušana bija Kaļinovas pļavās. Saulīte pakāpusies pāri mežam, diena jauku jaukā, bet mežā vēl dzestrumiņš. Viņas ar zaldātieni bija nosebojušās, ataujas basas kājas, iet pa mežu, tērzē. Bet, kā iznāca uz lauka, tur zemnieki, kunga papuvi apar^ dami, strādā. Arāju daudz, spīļarkiu vai gabalu divdesmit uz desmit desetiņām gar ceļu. Vistuvāk bija Griška Bolchins — uz jokiem ēverģēlīgs vīrs: kā ieraudzīja šās, tā aiztina grožus, iedūra lemesnīcu zemē, izgāja uz ceļa un sāk nu ņemties ar sieviešiem, nelaiž garām. Viņš vienu vārdu, bet šās divus pretī; citi arāji, jauni puiši, arī pameta spīļeniekus, pienāca klāt, Malaņka visus satramdīja, sāka dziedāt, sadomāja i dejot. Tādu trādirīdi sataisīja, ka vai nu, gatavās kāzas. Skat, bet no birzes puses jāj pārvaldnieks. Kā ieraudzīja šos, pletni pacēlis, arumam pāri lēkšos pie arājiem. Zirgs arumos grimst līdz potītēm — vīrs bija brangā smagumā. *

— Maitas gabali, diedelnieki tādi, riņķa deju sadomājuši, es jums parādīšu!

Kā tarakani no krūzītes apakšas, tā vīrĻaizjoza pa savām desetiņām, bet sievieši uzmeta grābekļus plecos un iet, it kā nekas nebijis. Malaņka smej vien. Neviena nebaidījās. Pielēkšoja pārvaldnieks.

— Gan es jūs dabūšu nagos, — viņš brēc vīriem, bet sieviešiem grasās virsū ar pletni, — es jums rādīšu, slampas nolāpītās, — tas viņam bija tāds sakāmais, — pusdienlaikā uz pļavu iet un tad vēl riņķa dejas uz lauka sākt griezt.

Bija pavisam saniknojies, bet, kā pazina Malaņku, tā arī pārskrēja lielā sirds, pats sāka ar viņu jokot.

— Pielūko tu man, — viņš saka, — es likšu tev viru daļu pieart.

— Kas tad tur, — tā šī, — dod tikai spīļenieku, jebkuru vīru riņķī aparšu.

— Nu labi, labi. Ejiet vien, re, kur vēl jūsējās nākLaiks, ir laiks uz grābšanu. Nu, meitieši, nu.

Pavisam cits cilvēks.

Toties, kad aiziet pļavā, sastāda sieviešus rindā ārdīšanai, Malaņka iznāk priekšā un skriešus vien ņemas sienu tā grozīt, ka citas sievas pasāk vai lamāties: pa visam, sak, piemocījusi. Bet priekšniekam, protams, tas patīk — smejas vien.

Toties, kad laiks pusdienot vai vakarā mest mieru, grābējas jau nomocījušās, savā starpā runājas (laiks būtu pie miera), Malaņka iet tieši pie priekšnieka, lūdz atlaist, un atlaiž arī. Ne no viena viņa nebaidījās. Reiz pašā karstākajā darba laikā izgadījās steidzīga vākšana, visu dienu strādāja, bet pusdienās uz mājām neatlaida. Iekoda turpat maizīti, nosēdās atvilkt elpu uz pusstundiņu. Arī pārvaldnieks aizsūtīja uz māju pēc maltītes, turpat piesēdās ar sievām paēnā.

— Vai tu, kūma, gulēsi? — tas prasa. Viņam ar Malaņku kopā bija kristāmbērni.

— Nē, — viņa saka, — ko nu piegulēs, tikai iekārdināsies.

— Tad paieskā man galvu, Malaņjuška, man gaužām patīk.

Nolika galvu tai klēpī un tā ij aizmiga. Bet ko šī? Paņem bērziņus, salauž slotiņās, — sievas tai padeva, — un nospraue tam galvu visgarām kā vienā vainagā, aiz krekla aizbāza, bet degunā — lapas. Šis pamodās, sievieši, viņā skatīdamies, smieklos rēc,, — kamēr tad atģidās. Un neko.

Un tad to pašu vasaru atbrauca kungs, viņam līdzi kalpa dvēsele, tāds slīpēts blēdis, ka tik turies. Pats dažkārt stāsta, kā viņš kungu krāpjot, tā naudu ievelkot. Tas viss vēl nebūtu nekas, tikai ar sieviešiem bija tāds nelietīgs, ka bail.

TICHONS UN MALAŅJA

ādžā valdīja svētdienīgs tukšums. Ļaudis visi bija baznīcā. Mājās palikuši tikai mazie bērni, sievas un viens otrs no vīriem, kas apslinkuši aiziet uz liturģiju. Sievas vīkšās ap krāsnīm, bērni rāpuļoja durvju priekšā, vīri šo to apskatīja pagalmos. Uz ielas bija tukšs. Svinēja Pēterdienu.

Ielas galā atskanēja zvaniņš, un parādijās trijjūgs ar pasta ratiem.

Viens no mājās palikušajiem vīriem, Aņisims Zidkovs, sadzirdējis zvaniņu, pameta ratu kulbu, ap kuru bija gramstījies, un, vārtus čīkstinādams, izgāja uz ielas paskatīties, kas tur brauc. Piejūga zirgiem krēpes bija savītas pinumā, ilkšu zirgam — tas bija viņam pazīstamais sainis — galva augstu uzrauta pie loka. Zirgs, tikai mazliet galvu paraustīdams, palīgodamies, strauji traucās nogāzenajā uzkalnā, kad važonis, kulbā pacēlies uz ceļgala, tam uzkliedza. Zirgi bija gludi un nesasvīduši, kaut gan saule jau stipri karsēja no gluži skaidrām debesīm. Pasta puisis bija sprogainiem matiem, jaunā kaftanā un platmalē.

— Jermiļinu Tichons! — Aņisims noteica pie sevis, pazinis pasta puisi un savās jaunajās fazēs iziedams ielas vidū.

Braukdams Aņisimam garām, Tichons klusēdams pacēla platmali, un no viņa sejas izteiksmes bija redzams, ka viņš jūtas visai laimīgs un ka viņš arī pats zina, ka visi citi ļaudis nevar neapskaust viņu un viņa trijjūgu, kuru viņš pats sarīkojis un uzkopis līdz šādam izskatam, un ka viņš tikai piespiežas citus pārāk neaizskart ar šo savu pašapmierinājutnu, ko viņš izjūt. Viņš neuzkliedza zirgiem; noņēmis jauno cepuri, to atkal uzlika nevis uz vienu ausi, bet taisni, piejūga zirgam tikai pakustināja grožus un, pagriezis netālu no Aņisima, sāka apturēt trijjūgu, centīgi un pārāk ilgi rimdinādams zirgus, kas ari bez tā Joti rāmā solī tuvojās pazīstamajiem vārtiem. Aņisims, kam šovasar veicās ne visai teicami, ar skaudību, tomēr arī ar cieņu piegāja pie Tichona, lai patērzētu.

Vecenīte māte, vienīgā mājās palicēja, iznāca uz lievenēm.

— Dzirdu, zvans, domāju, kurš ta no pasta puišiem, — viņa priecīgi teica. — Sāku atkal pīrāgus ritināt un tā ij nedzirdu vairs. Paklausījos, bet viņš jau tepat klāt.

— Labdien, mamuļ! — dēls teica, ar smagajiem zābakiem nolēkdams ratu priekšā.

— Labdien, Tišeņka! Vai dzīvs gan un vesels?

Un viņa turpināja runāt tāpat, kā allaž runāja par visu, kā pārstāstīdama atmiņas par kaut ko skumīgu uu sen pagājušu.

— Domāju, re, ja nu mūsu Tichons, tad vecā vis nav mājā un sieviešu ar, aizgājuši uz liturģiju …

Nenoklausījies viņā līdz galam, Tichons izņēma no ratu priekšas sainīti, iegāja istabā, paklanījās pret svētbildēm un, iziedams cauri priekšiņai, atvēra vārtus. Viņš aizbāza cimdus un pātagu aiz jostas, pieslēja vārtus, lai neaizķeras, ieveda piejūga zirgus aiz pavadas, nomauca atsaišu cilpas, salocījis aizmetināja, atgrožoja, atraisīja samestavu, izveda, nekur nepiedauzījis, neparaustījis, un, tikko kā pabeidza vienu, tā, ne mirkli nekavēdamies, ķērās pie turpmākā. Viņa pirkstos nekas neaizķērās, neizslīdēja, nenogāzās, bet viss ritēja un rosījās, gluži kā ieeļļots. Kad viņam rokās nekā nebija, tad lielie pirksti palika tālu pastiepti nost no delnām, il kā vēl arvien gribētu kaut ko sagrābt un padarīt. Zirgus izjūgdams, viņš nepārstāja sarunāties ar pienākušo Aņisimu.

Aņisims piečāpoja, vīzēs ieautās kājas kūtri cilādams un ar jostiņu pakasīdams vēderu zem baltā, tīrā krekla.

Viņš atkal pacēla cepuri un uzlika atpakaļ galvā. Tichons ari pacēla un uzlika savējo.

—' Vai pēc jaunās sievas sailgojies? pasmiedamies teica Aņisims, kam padomā gan bija vēlēšanās izprašņāt pavisam par ko citu.

— Nedrīkst! — Tichons atbildēja.

— Ko dara mūsējie, kā dzīvo? Kā A^itrošini? — galvu kasīdams, Aņisims jau uzņēma nopietnu runu.

— Kā kurais. Vienam labi, bet dažam arī slikti. Tāpat jau arī stacijā, kā pats uzvedīsies, krusttēv Aņisim, — prātīgi un ne jau bez lepnuma domādams par sevi pašu, noteica Tichons.

— Bēro būsi izmainījis, vai? — tagad Aņisims jau varēja tieši pajautāt to, ko gribēja. — Un sarķi arī esi nopircis, ko?

— Ko nu par bēro, tā jau tikai māžošanās no tēva. To jau sen vajadzēja aizdot projām. Citam derīgs viņš nebija.

Un Tichons ar patiku pastāstīja, kā viņš mainījis, pircis, cik izpelnījis un cik citi mazāk par viņu nopelnījuši. Aņisims pa pusei jokodams, pa pusei nopietni piedāvājās pacienāt viņu ar degvīnu. Tichons klusu, bet noteikti atsacījās.

Runādamies viņš visu laiku darīja savu darbu. Zirgi bija izjūgti, viņš aizveda tos zem nojumes. Uzzinājis visu, kas viņam vajadzīgs, Aņisims sāka klusēdams kasīties abām rokām un pakasījies aizgāja. Pametis zirgiem priekšā no ratiem sienu, Tichons, pastūmis cepuri vairāk uz pieres un atstiepis pirkstus vēl platak, iegāja istabā. Bet ko darīt nebija, un pirksti tā ij palika. Viņš tikai nopurinājis pakāra cepuri uz naglas, noslaucīja vietu, kur, iepriekš salocījis, nolika svģrkus, un, palicis tikai jaunajā, sarkanajā kreklā ar baltām, zilām un dzeltenām svītriņām, kuru māte vēl nebija redzējusi viņam mugurā, apsēdās uz sola. Bikses viņam bija pašaustas, mātes darinājums, bet vēl jaunas, zābaki pa važoņu modei ar naglām. Viņš pagalmā tos noberzēja ar sienu un ietriepa ar degutu. Nu vairs neatlika gluži nekā ko darīt: viņš izlīdzināja piedurknes, kas bija saburnījušās zem kaftana, un sāka no sainīša ņemt ārā atvesto ciema kukuli. Sievai bija katūns ar lielām puķēm, mātei balts lakats ar svītriņu gar malu, kliņģeru virtene visiem mājiniekiem.

— Paldies, Tišeņka, man nu gan ij nevajadzēja, — vecā runāja, izklādama lakatu uz galda un ar nagu tam pāri vilkdama. — Re, ka mājā vis neatradi. Vecais jau ar to pašu gājumu uz agro rīta dievkalpojumu turpat palika, bet es mājās pārnācu; jaunie sievieši sagribēja iet uz vēlo liturģiju, piepalīdzēja man podus sastumdīt un aizgāja, bet es, ače, paliku.

Un vecā, lakatu noglabājusi lādītē, atkal ķērās pie darba un strādādama runāja vienā runāšanā.

— Viss jau nu būtu tā, lai slavēts dievs, — viņa runāja, — tikai tas mans vecais ar kājām beidzas nost, kā uz sliktu laiku, tā kliegtin kliedz, viņa vietā klaušās vairāk iet Grišutka. (Grišutka bija Tichona jaunākais neprecējies brālis.) Par to paldies, ka priekšnieki viņu pieņem un nedzen mājās. Par stārastu visu laiku tas pats Michejičs. Tā nekas, sūdzēties nevar, īsto kārtību ietur. Tikai, viņš saka, uz pļaušanu gan Grišutku nesūtiet — neizturēs, vēl par jaunu. Nupat viņudien pļāva kunga dārzus, tad vecais aizsūtīja Grišutku, pats izkapti vis viņam iegrozīja un palūdza svātu Gerasimu, lai tas izkapina; tad ta bija piemocījies nabadziņš. «Es, māmiņ,» viņš saka, «neizturēšu. Visi kauliņi sāp kā salauzīti.» Un kur nu viņam? Augumā nenobriedis, mīksts, sīciņš, jauns. Tā, re, ij nezinām, kā būt, ko darīt, vai tu paliksi uz pļaujas laiku, vai strādnieku saderēt.

— Nu, bet ko ta dzird par kungiem? — Tichons ievaicājās, kā redzams, par tik svarīgu jautājumu nevēlēdamies pat runāt ar sievišķi, kaut arī tā bija viņa paša māte.

— Nupat viņudien parunāja gan, ka visi atbraukšot, bet tad atkal noklusa. Jaunais jau tepat dzīvo, bet viņa tikpat kā nejūt. Visu pārzina Andrejs Iļjičs. Vīri saka, ka nekas, tikai pļavu dēļ iznākusi nez kāda saķeršanās; vecais jau zina, viņš bija sapulcē, gan visu izstāstīs. Mēslus jau izveda, paldies dievam, un zeme gandrīz visa aparta. Vēl kāda pusdesetiņa tik atlikusi. Vecais zina. Ar klaušām arī nekas. Vīriem — tiem arvien deva pa brīvai dienai. Sievām, re, gan gāja stipri grūti. Diendienā un diendienā. Ar ravēšanu pavisam nomocīja. Nez kādas (kā tak tās sauca?) bietas, vai, visu laiku tik ravē un ravē. Pa māju tikai es viena un viena sitos. Tava sieva ar zaldātieni ik dienas uz klaušām. Maizi krāsnī, govis izslaukt, pat audekli — ij tie man jāizklāj. Vēl jau kājas klausa. Kā būs turpmāk, tas dieva rokā. Tava jaunā sieva diendienā svīst darbā, bet mājās pārnāk diedama, tāda dziedātāja izvērtusies, ka nu, un, ko tur pārmest, cilvēks jauns, bramanīgs; bet ļaudis slavē, gaužām veikla darbā, un neko sliktu vis nevar pārmest. Ar zaldātieni gan reizēm saķīvējas — bez tā jau nevar. Vecais sakliegs, un nekas. Tad ta viņa, sirsniņa, priecāsies. Ne miņā mums nebija tevi sagaidīt. Vakar pīrāgu iejāvu, domāju, kas gan manu pīrāgu ēdīs. Būtu to zinājusi, gailīti nokautu mīļajam dēliņam. Perētāja, paldies dievam, labi izvadāja, trīs pārdevām.

Vecā sarunāja to visu un vēl daudz ko citu pastāstīja dēliņam — par audekliem, par piedarbu, par ganāmpulku, par nāburgu, par caurgājējiem zaldātiem — un visu laiku darīja savu darāmo gan krāsnī, gan uz galda, gan aukstajā kambarī. Bet Tichons sēdēja uz sola, šo to vaicāja, šo to pats pastāstīja un, paņēmis no zināmās vietas ķemmi, izsukāja savus biezos, sprogainos matus un nelielo, rūsgano bārdu, ar patiku noskatīdamies istabā te uz saimnieces brunčiem, kas bija nomesti guļamajā lāvā, te uz kaķi, kas tupēja krāsnsaugšā un svētku dienai par godu mazgājās, te uz vārpstiņu, kas aizlauzta gulēja kaktā, te uz vistu, kas viņa prombūtnes laikā bija izperējusi un ar saviem lielajiem cāļiem ienāca istabā, te uz pātagu, kuru viņš pats bija ņēmis līdzi, pieguļā jādams, un kuru Grišutka tagad iemetis kaktā. Ne tikai viņa pastieptie pirksti, bet arī vērīgās, visu redzošās acis lūdzās darba, viņam bija neērti tā sēdēt, neko nedarot. Viņš būtu paņēmis izkapti, izkāpinājis to, būtu salabojis par dziļu noslīdējušo dēli lāvā vai citu ko, bet liturģijas laikā nedrīkst strādāt. Izrunājies ar māti, viņš pacēla pātagu ar atšķetinājušos auklas galu, sameklēja kaņepājus, izgāja laukā un lievenī uz naglas pie sliekšņa ar savām lielajām rokām, kas gan bija radītas lielu smagumu cilāšanai, sāka savīt auklas pliukšķa galu, pie tam visu laiku vērodams ielu tajā pusē, no kuras vajadzēja nākt baznīcēniem. Bet vēl neviena neredzēja, tikai puišeļi izmazgātajos kreklos skraidelēja ap durvju priekšām. Gadus piecus vecs knēvelis, vēl netīrā krekliņā, pienāca pie sliekšņa un blenza uz Tichonu. Tas bija zaldāta, Tichona brāļa, dēls.

— Semka, klau, Semka, kā dēls tad tu esi? — Tichons teica, smaidīdams pats par sevi, ka noņemas ar tādu puišeli.

— Zaldāta, — puisēns atteica.

— Bet kur tad māte?

— Leturģijā, un vectētiņš arī leturģijā, — lepodamies ar savu runātmāku, teica mazais.

— Vai tad tu mani nepazīsti? — viņš izņēma no kabatas apaļu kliņģeri un iedeva to mazajam.

— Re, kur tā leturģijā! — puisēns dziedoši novilka, rādīdams prom pa ielu un instinktīvi iekampdams kliņģerī.

— Bet kas es tāds?

— Kas tu? … Krusttēvs.

— Kam krusttēvs?

— Krustmātes Malaņkas.

— Bet vai krustmāti Malaņku tu pazīsti?

— Semka, — istabā iesaucās vecā, sadzirdējusi puisēna balsi, — kur tu man pazudi? Nāc, resgali, nāc žiglāk, nomazgāšu, tīru krekliņu uzģērbšu!

Puišelis pārrāpās slieksnim pāri pie vecās mātes, bet Tichons piecēlās un pāra reizes uzpliukšķināja ar pievīto pātagu, lai redzētu, vai ir labi. Pātaga pliukšķēja lieliski.

Puišeliizģērba pliku un aplaistīja ar ūdeni. Viņš brēca tā, ka skanēja visa māja. Tichons stāvēja uz lieveņa un skatījās prom ielā. Diena bija jauka, pār rudzu druvām gaisos šūpojās cīruļi. Rudzi zalgoja. Birzē saules pusē žuva rasa un dziedāja putni. Ļaudis nāca no baznīcas. Vecie vīri gāja lieliem, platiem soļiem (darba cilvēka soļiem) baltos, tīri izmazgātos autos un jaunās vīzēs, daži ar nūjiņām, citi bez, pa vienam un divatā; gāja jaunie zemnieki zābakos; stārasts Michejičs gāja melnā, no pilsētas vadmalas šūtā kaftanā; gāja garais Rizuns, kārns un gāzelīgs kā veca sēta, un klibais Fokaničs, un bārdainais Osips Naumičs. (Visus šos vīrus un sievas man nāksies aprakstīt savā stāstījumā.) Gāja muižas ļaudis, amatnieki laucinieku svārkos, sulaiņi pilsētnieku modes drēbēs, muižas sievas un meitas tāpat uzcirtušās tērpos un ar saules pasargiem, kā mēdza sacīt sādžinieki. Sādžas suņi tos pavadīja riedami. Bariņos gāja meitenes dzeltenos un sarkanos sarafanos, zeņķi sajoztos svārķeļos, sagumušas vecenītes baltos, tīros lakatiņos, ar kūjiņām un bez kūjiņām. Bērnu mātes ar baltiem autiņiem un neprecētas meitas raibā jūklī sarkanos lakatiņos, zilos vamžos ar zelta tresēm pie brunčiem, Gāja, jautri čalojot, tērzēja, steidzās cita citu panākt, sasveicinājās, apskatīja jaunos lakatus, krelles, izšūtās kurpes. Neviena no tām nebija Tichonam sveša; kad viņas tuvāk pienāca, viņš tās visas pazina. Re, kur Iļušina sievieši (greznules) iet. «Tā uzcirtušās,» domāja Tichons, «un ar citām kopā nemetas» (ne jau tādēļ, ka tām lakati un sarafani pārāki kā citām, bet tādēļ, ka pats stingrais vecis, vīratēvs, iet pa ceļa otru malu un neizlaiž tās no acīm). «Re, kur zeņķi iet nopakaļ Iļušam un (paklusām) smejas par viņu. (Re, kur Osips Naumičs viens pats iet vīzēs un vecā kaftanā, bet Tichons zina, ka tam naudas ir atliku likām, lai visu sādžu nopirktu.) Re, kur iet sažuvusi izgreznojusies sieva, uzposta kā kāda bagātniece, bet Tichons zina gan, ka tā ir visbeidzamā, nekam nederīga sieva, ko vīrs pat dauzīt jau sen kā pārstājis. Iet pārvaldniece ar saulessargu, uzcirtusies, un viņu kalpone Vasiļisa sarkanā priekšautā. Bet tur, rau, Matreškins, muižas ļaužu, kas vakar pilsētā nopircis sarkanu kokvilnas kreklu, uzģērbis to un tagad pats tīri nelaimīgs, ka ļaudis viņu tā apbrīno. Re, kur Fokaniča rhe'ita iet kopā ar muižas saimi, sarunājas ar Mavru Andrejevnu, tādēļ ka viņa ir grāmatniece un grib iet klosterī. Re, kur nopakaļ iet Minajevi, un sieva visu laiku raud, būs kādu apbedījuši; bet tur iet Rizunovu jaunā (kā kupčiene izgreznojusies un) visu laiku slēpj seju autiņos. Redzams, dzemdējusi un nule nesusi apsvētīt. Re, Bolchina vecene ar spieķi, gāja, apgura, nosēdās (un visu laiku lūdz dievu un garāmgājējiem stāsta, ka viņa nule bijusi pēdējo reizi baznīcā, ka nāve jau atnākusi viņai pakaļ. Un, ja viņā tā paskatās, tad šķiet, ka taisnība gan). Tomēr vecā vēl arvien dzīva. Bet būs jau pie simt gadu uz muguras. Skat, bet tur jau arī manējie, vecais saviem platajiem soļiem, un kumpis viņam mugurā tāds pats vien,» Tichons domāja. «Un re, arī viņa …» (Skaistuli, lai kas tā būtu, sieva vai jaunava, allaž saredz jau iztālēm. Un arī gaita viņai citāda, it kā lido, un galvu tur, un ar rokām vēcina savādāk nekā citas sievas, un arī krāsās spožāka — krekls baltāks un lakatiņš sārtāks. Bet, tā kā viņa ir skaistule un turklāt vēl savējā, tad to ieraudzīsi vēl tālākā gabalā; tā arī) Tichons jau ielas viņā galā pazina savu sievu. Malaņja gāja ar zaldātieni un vēl divām sievām. Pie viņām turējās arī sādžā piegadījies zaldāts jaunā šinelī, šķietami jau sadzēries, un kaut ko tām stāstīja, rokām plātīdamies. Visas krāsas Malaņjas apģērbā Tichonam rādījās košākas nekā citu sieviešu apģērbos. (Lai Malaņja būtu kur būdama, nekad tai nelika mieru, ap viņu sanāca citas jaunās sievas, vīri un jauni puiši, garām iedami, aprāva valodas un noskatījās viņā. Pat no večiem retais aizgāja garām, nepajokojies ar viņu; zeņķi un meitenes meta līkumu, šķielēja uz viņu un teica: «Skat, Malaņka, re, kā Malaņka iet.»)

Bet Malaņka gāja gluži tāpat kā visas citas sievas, ne jau greznāka, savādāka vai jautrāka par citām. Viņa bija ģērbusies rūtainos vilnas brunčos, apšūtos ar zelta tresēm, baltā, ar sarkanu izšūtā kreklā, dzīparotā priekšautā, sarkanu zīda lakatiņu ap galvu un jaunās kurpēs ar vilnas zeķēm. Citas bija gan sarafanos, gan vamžos, gan krāsainos kreklos, gan izrakstītās kurpēs. Tāpat kā citas, arī viņa gāja vienmērīgi un stingri, likdama soli pie soļa, vēcinādama rokas, līgani šūpodama krūtis un skatīdamās apkārt savām možajām acīm. (Viņā tomēr bija kaut kas savādāks, kaut kas tāds, kādēļ viņu varēja saskatīt iztālēm, bet tuvumā negribējās no viņas acis novērst.) Viņa gāja, smējās ar zaldātu un par vīru nemaz nedomāja.

— Nudien, ņemšu un saderēšos pie jums darbos par uzraugu, esmu kā radīts sieviešu izkomandešanai. Andrejs Iļjičs mani pazīst. Tad gan, Malaņja, tevi izdldīšu.

— Jā, izdīdisi, — Malaņja atbildēja, — tā jau mēs viņziem vienu tādu dīdītāju, zemstes priekšnieku, kad rijā linus malām, iegāzām gubā, bikses novilkām un tad tā izdīdījām, ka aizlaidās tenteriem, pats savās biksēs sapinies. Tā tik bija izsmiešanās.

Un sievas sāka smieties pilnā kaklā, pat iešanā apstājās, bet zaldātiene pietupās, pliķēja sev ar plaukstām pa ceļgaliem un spiedza, smieklos rīstīdamās.

— Liecieties nu mierā, — Malaņja teica, ar elkoni bikstīdama biedreni un smieklos pamazām pierimdama.

— Nudien, atnāc, — zaldāts teica, atsākdams to pašu jau agrāk sacīto, — nopirkšu saldo šņabi, pacienāšu.

— Viņai vīrs saldāks par tavu šņabi, — teica zaldātiene, — gribēja nule atbraukt.

— Saldāks, bet, kad viņa nav, tad svētkos ar ko citu jāpapriecājas, — teica zaldāts.

— Ko tu manu laimi skaud? — Malaņja sacīja. — Nopērc šņabja labi daudz, Baričev, mēs jau nu atnāksim, lai tur vai kas.

Un pēkšņi Malaņja atcerējās, ka vīrs jau otrus svētkus solījies atbraukt un tomēr neatbrauc, un viņas sejai pārskrēja ēna. Bet tas ilga tikai mirkli, un viņa atkal sāka jokoties ar zaldātu. Tas čukstot pateica viņai, lai atnākot viena pati.

— Atnākšu, Baričev, atnākšu, — Malaņja skaļi nosacīja un atkal lāvās smiekliem. (Lai darba cilvēkiem, jauniem un veseliem, svētkos būtu jautri, tur nekā daudz nevajag.) Zaldāts apvainojās un apklusa.

Aņisims Zidkovs, kas bija redzējis, ka Tichons iebrauc sādžā, stāvēja pie savas istabas durvīm; sievas gāja viņam tieši garām. Kad Malaņja nonāca viņam līdzās, viņš pēkšņi iegrūda viņai ar pirkstu sānos un nokvarkšķināja ar lūpām: «kvarr …», kā vardes kurkst. Malaņja iesmējās un atvēzējusies iesita tam.

— Kamēr tu, tērzētāja, ar zaldātu tērgavā, tikām vīrs vai acis izskatījis no pieres laukā, — Aņisims teica smiedamies, bet, pamanījis, ka Malaņja, par vīru padzirdē

ts jusi, visa pietvīka, viņš nopietni piebilda, lai sacīto neuzņemtu kā joku:

— Nudien, pašā dievvārdu laikā atbrauca trijjūgā. No tevis man nākas šņabis par labo ziņu.

Malaņja tūdaļ atšķīrās no citām sievām un ātrā solī pārgāja pāri ielai. Pārgājusi ielai, viņa atskatījās uz zaldātu.

— Pielūko, ka labi daudz saldā šņabja nopērc, es arī Tichonu paņemšu līdzi, viņam garšo.

Zaldātiene un citas sievas iesmējās, zaldāts saīga.

— Pagaidi tu man, velns brunčos, — viņš noteica.

Jaunos svārkus čaukstinādama, kurpēm klaudzinādama, Malaņja aizskrēja uz māju. Kaimiņiene ceļā vēl nosmējās tai, ka vīrs ciema kukuli — pletni pārvedis, bet Malaņja neatbildējusi aizskrēja uz istabu.

Ticiions stāvēja uz lievenēm, skatījās uz savu sievu, smaidīja un uzpliukšķināja ar pātagu. Malaņja bija kļuvusi pavisam citāda, kad padzirdēja par vīru un īpaši vēl kad to ieraudzīja. Vaigi bija kļuvuši sārtāki, acis un kustības jautrākas un balss skanīgāka.

— Un tiešām, skat, pletni atvedis ciema kukulim, — viņa smiedamās teica.

— Kas pletnei vainas, vai slikta? — vīrs sacīja.

— Nekas, laba, — viņa smaidīdama atbildēja, un tie abi iegāja istabā.

Nopakaļ Malaņjai pārradās vecais un aizgāja kopā ar Tichonu apskatīt zirgus. Malaņja nometa priekšautu un sāka piepalīdzēt mātei salikt maltīti galdā, allaž paraudzīdamās uz durvīm. Vecais ienāca istabā, māte sāka noaut viņam kājas. Malaņja izskrēja pagalmā pie Tichona, saķēra to abām rokām aiz jostas un tā piespieda sev klāt, k« viņš nosēcās un iesmējās, mutēdams to uz lūpām un vaigiem.

— Patiešām, es jau gribēju aiziet pie tevis, — Malaņja teica, — tā esmu pieradusi, tā pieradusi, garlaicīgi, un pietiek, lai tad tur vai kas, — un viņa vēl ciešāk piespiedās tam klāt, pat pacēla to uz augšu un iekoda viņam.

— Pacieties, es paņemšu tevi uz staciju, — Tichons sacīja, — arī man nav prieka bez tevis.

Grišutka iznāca no istabas un smiedamies sauca tos pusdienās. Vecais, vecā, Tichons, Grišutka un zaidātēns, lūgšanu noskaitījuši, apsēdās pie galda; sievas lika ēdienu galdā un pašas ēda, kājās stāvēdamas. Tichons ne ciema kukuļus izdalīja, ne arī tēvam naudu atdeva. To visu viņš gribēja izdarīt pēc maltītes. Tēvs, kaut arī bija apmierināts ar Tichona pārvestajām ziņām, tomēr visu laiku piktojās. Viņš mājās vienmēr bija sapīcis, it īpaši pa svētkiem, kamēr nedabūja piedzerties. Tichons salūkoja naudu un aizsūtīja zaldātiem pēc degvīna. Vecais neko neteica un klusēdams strēba kāpostus, tikai bļodai pāri paskatījās uz zaldātieni un parādīja viņai, kur lai paņem stopiņu.

Trijjūgs bija labs, arī naudas diezgan atvedis. Tomēr vecajam ēdās tas, ka dēls izmainījis bēro zirgu. Bēri, pēc saskriešanās pārdzirdītu, pats vecais pagājušo vasaru bija nopircis no uzpircēja un neparko negribēja atzīt, ka ticis piekrāpts, un tagad piktojās, ka dēls izmainījis zirgu, kas, pēc viņa domām, bija labs. Viņš ēda klusēdams, klusēja arī citi, tikai Malaņja, ēdienu pasniegdama, sasmējās ar vīru un tā brāli. Tēvs agrākos laikos pats bija braukājis uz staciju, bet nepārzināja šo darbu un aizlaida vējā divus trijjūgus, tā ka pārnāca mājās tikai ar pātagu. Viņš gan pieķērās darbam un nebija arī muļķis, tikai mīlēja iedzert un tādēļ paputināja savu saimniecību, kad pats to vadīja. Tagad viņam bija gan jautri, gan reizē arī dusmas ne tikai par bēro zirgu, bet arī par to, ka dēlam stacijā labi paveicies, bet viņš pats, braukdams par pasta puisi, bija izputējis.

— Velti gan izmainīji bēro, bija labs zirgs, — viņš noņurdēja.

Dēls neko neatbildēja. Vai nu ar nodomu, vai arī aiz nejaušības, bet Tichons iesāka stāstīt pār citiem sādžiniekiem, kas tāpat strādāja stacijā, sevišķi par Pašku Šintjaku, kas pārdevis visus trīs zirgus un aizlaidis prom pat sakas.

Ar Paškas Šintjaka tēvu vecais savā laikā bija braucis kopā, un tas viņu norēķinoties bija piekrāpis. Tas vēl turējās kā sens naids. Un vecais pēkšņi tik jocīgi iesmējās, ka sievas platām acīm viņā noskatījās vien.

— Skat, elles prauls, iet tēva pēdās; ar netaisnību nekur vis tālu netiksi.

Un pēc tam, paēdies biezputru, vecais noslaucīja bārdu un ūsas un sāka jautri, ar redzamu lepnumu un prieku izprašņāt dēlu par to, kā tas šos divus mēnešus nodzīvojis pa staciju, kā braucienos turējušies zirgi, kā samaksāts par vedumu. Dēls labprāt stāstīja, un saruna vēl vairāk atdzīvojās, kad zaldātiene aizelsusies atnesa zaļo stopiņu; māte ar lupatu izslaucīja glāzīti ar divu pirkstu platumā biezu dibenu, un tēvs ar dēlu iedzēra pa mēriņam. Vecajam sevišķi iepatikās dēla stāstījums pai cara braucienu.

— Un tā nu tūdaļ pielēkšo feldjegers, nolec zemē, brauc, viņš saka, pēc desmit minūtēm būs klāt, iet kā pa diegu. — Michails Ņikanoričs tūdaļ iemet_ acis pulkstenī. — Tichon, viņš saka, pielūko, vai viss kārtībā. Bet mans četrinieks izpušķots, stāv uz strīpas, gatavs, sak, nevis tu vedīsi, bet mēs brauksim. — Un Tichons, aizbāzis savus atstieptos, lielos pirkstus aiz jostas, sapurināja matus un atskatījās uz sieviešiem; tās visas klau $ijās un skatījās uz viņu. Malaņka ar krūzīti rokā bija piesēdusies uz lāvas malas un arī papurināja galvu gluži tāpat kā vīrs, it kā viņa pati būtu stāstītāja, un pasmaidīja, kā teikdama: «Kas mēs ar Tichonu par brašuļiem!» Vecais uzlika abas rokas uz galda un ar nopietnu seju palieca galvu uz sāniem. Viņš, redzams, saprata visu šā notikuma svarīgumu. Rokas visā garumā vēcinādama kā pendeļus, zaldātiene ienāca pa durvīm, bet, piegājusi pie krāsns un izdzirdusi, par ko ir runa, apsēdās un sāka locīt priekšautu uz pusēm pa vidu, tad četrkārt un pēc tam atkal pa vidu, un atkal četrkārt. Vecā māte, kas bija ieņēmusiesvisus stāstījumus, vai tie būtu jautri vai bēdīgi, noklausīties ar vienādu sejas izteiksmi, tūdaļ bija gatava šai uztverei, kas no viņas prasīja mazlietiņ palocīt galvu, nopūsties un čukstēt kaut kādus vārdus, līdzīgus lūgšanai. Griška turpretī jebkuru stāstu noklausījās tā, it kā tikai gaidīdams izdevību sirsnīgi izsmieties. Tagad tas viņam arī izdevās; līdzko Tichons bija pateicis savu atbildi stanovojam: «Ne jau tu vedīsi, bet mēs,» — Griška tā ij nospurdza. Tichons neatskatījās uz to, bet viņam nelikās nemaz savādi, ka Griška smejas, — gluži otrādi, viņš pat noticēja, ka viņa stāsts ir ļoti smīdinošs.

— Tikko es vēlreiz ar lukturi apstaigāju zirgus, bija tumša nakts, — tā jau dzirdam, ka dārd no kalna, ar lukturiem, divi sešjūgi, pieci ar četriem zirgiem un seši trijjūgi. Tūdaļ visi pa numuriem, pēc kārtas. Tūdaļ mūsējais Vaska Skomorichinskis pats pirmais ar ispravņiku atšaujas. Trijjūgu pie nabaga nodzinis, ilkšu zirgs stopo vien, zvaniņš norauts. Ispravņiks no ratiem vis neizkāpj, bet velšus uz vēdera izveļas. Tūdaļ: «Vai patvāri gatavi?» — «Gatavi.» — «Uz tiltu žigli aizsūtīt pāris cilvēku!» — tur margas bija satrupējušas. Šintjaku tad žigli uz vietas norīkoja turp un vēl vienu no ceļa vīriem. Tūdaļ arī pats ar lukturiem pielaiž tieši pie lievenēm. Volodjka tas vedējs. Viņam sacīts uz tilta nebraukt, bet nesaturēja zirgus. Žigli pieveda mūsējos. Viss bija kārtībā. Skatos, Mitja atsaiti ielaidis starp kājām un tā arī būtu aizjūdzis.

— Nu, un vai teica arī ko? — vecais vaicāja.

— Tūdaļ saka: «Kas par staciju?» Ispravņiks tūdaļ: «Sirjukova, — jūsu augstā cara majestate.» — «Ko?» Tichons atdarināja. «Ko?» — pie tam tik diženi majestātiski izrieza krūtis, ka vecajai uzreiz atvērās visi asaru avoti, it kā viņa būtu noklausījusies visbēdīgāko jaunumu. Griška iesmējās, bet mazais zaldātēns, acis iepletis, raudzījās uz veco māti, gaidīdams, kas būs tālāk.

— Aizjūdza sešjūgu, par faleitoru uzsēdās mūsu Seņka. «> '

— Ja mūsu Grišutku uzsēdinātu, — vecais iebilda, — tas gan trīcētu ne dzīvs, ne miris.

— Un kā vēl nozvanītu, — Griška atsaucās, zobus tā spīdinādams, ka bija redzams, viņš vis nenobītos ne ar caru braukt, ne ar tēvu un vecāko brāli sarunāties.

— Seņka uzsēdās, — Tichons turpināja, pirkstus kustinādams, — bija gaišs kā dienā, vai divdesmit lukturu; laida vaļā — nu tik ij bija ko redzēt.

— Vai teica arī ko? — vecais vaicāja.

— Tik vien dzirdēju: «Tūdaļ,» saka, «labi,» saka, «ardievu.» Tad nu uzraugs, ispravņiks: «Pielūko,» saka,

«Tichon.» Ko tur, ne jau jūsu lūkošana, domāju un piesaucu dievu. «Seņka, pievelc!» Tikai pašā sākumā bija tā baisi. Pamazām apskatījos nekas, braukšana tikpat kā parastajā darbā. —Aiziet! — Domāju, kā braukt, bet tur no kalna iet pašā lejā, un tad, draņķi tādi, apmetuši atsaites cilpu kā bez nagiem, tā nost gan — kreisajā pusē zirgs visu ceļu skrēja pie groža vien. Nobraucis no kalna, tik tikko neuzdrāzos ispravņikam. Nez kādas vajadzības pēc viņš kāpa laukā. «Aiziet!» tā vien klaigā. Bet tad un ar braucu, četras minūtes ātrāk par nolikto laiku.

Vecais pēc katras glāzītes vairākas reizes pieprasīja šā stāsta atkārtošanu. Lūgšanu noskaitījuši, piecēlās no galda. Tichons atdeva divdesmit piecus rubļus naudas un dāvanas.

— Tu, tēt, mani atlaid gan, tagad stacijā viskarstākais darbs, un man piekodināja, lai visādā ziņā braucot, — viņš teica.

— Bet kā tad paliek ar pļauju? — vecais vaicāja.

— Nu, kas tur liels, strādniekam līdz dievmātes aizlūguma svētkiem var kaut vai divdesmit piecus rubļus samaksāt. Vai tad es ar trijjūgu to vien vērts? Ja es līdz svētkiem izbraukāšu, tad, ar dieva palīgu, vēl otram trijjūgam sapelnīšu, Grišutku iekārtošu.

Vecais neko nesacīja un uzrausās guļamajā lāvā. Tur mazliet pačabinājies, viņš piesauca Tichonu.

— Tad būtu jel agrāk ieminējies. No Teljotinskiem kalps piedāvājās, varens strādnieks, Andrjuška Aksjutkins. Un Aksinja lūdzās. «Pie sveša,» viņa saka, «es jau nedotu, bet tu, kūm, ar dieva palīgu.» Ja būtu jau citur saderējis, tad es gan nezinu, ko darīt, nevar '(aču maksāt diVdesmit rubļu, — teica vecais, it kā tas būtu neiespējami, lai arī kādu peļņu solītu braukšana stacijā.

Sarunu dzirdējusi, iejaucās zaldātiene.

— Andrjuša vēl nav saderējis. Aksiņja ir tepat sādžā.

— O! — noteica vecais. — Ej pasauc!

Un tūdaļ pat, rokas vēcinādama, zaldātiene aizgāja sameklēt Aksiņju. Malaņka izgāja pagalmā, pieslēja kāpnes un uzrāpās šķūņaugšā; tai pakaļ drīz iznāca un nozuda arī Tichons. Vecā novāca podus, vecais gulēja uz

krāsns, pārcilādams Tichona atvesto naudu. Griška aizjāja paganīt zirgus un paņēma līdzi mazo Semku, zaldātēnu.

— Aksiņja ar dēlu gājuši pie Iļuchiniem derēties. Viņa sēž pie kūma Stepana, es teicu, lai atnāk, — stāstīja zaldātiene, — un pāri ielai aizgorītē sagājuši vecie, lai pļavas sadalītu.

— Bet kur tad Tichons?

— Nav viņa, un arī Malaņkas nav.

Vecais gan mazliet noburkšķēja, bet nevarēja neko darīt, piecēlās, apāvās un izgāja pagalmā. No klēts puses viņam padzirdās Malaņjas un Tichona balsis, bet, līdzko viņš pienāca, balsis apklusa.

«Dievs ar viņiem,» viņš nodomāja, «jauniem jaunu darīšanas, aiziešu pats.»

Parunājis ar kaimiņiem par pļavām, vecais iegriezās pie kūma, sarunāja ar Aksiņju par septiņpadsmit rubļiem un atveda kalpu sev līdzi. Pievakarē vecais jau bija galīgi pilnā. Tichona arī visu dienu nejuta mājās. Ļaudis līdz vēlai naktij dzīvojās pa ielu. Tikai vecā māte un jaunais kalps Andrjuša palika istabā. Kalps vecajai iepatikās: viņš bija tāds kluss, sausnējs puisis.

— Tad tu nu, Afromevna, pažēlo viņu, — kalpa māte teica aiziedama. — Vienīgais jau viņš man ir. Tāds lēnīgs un darbā nav kūtrs. Tikai tā mūsu nabadzība …

Afromevna nosolījās pažēlot un pie vakariņām uzlika tam biezputru pa divi lāgi. Andrjuška ēda daudz un visu laiku klusēja. Kad vakariņas bija ieturētas un māte aizgājusi, viņš ilgi klusēdams sēdēja uz sola un noņēmies skatījas uz sieviešiem, sevišķi uz Malaņju. Tā viņu divreiz padzina no sēdekļa it kā aiz iemesla, ka tai tur kaut kas jāpaņem. Un sasmējās ar zaldātiem, uz viņu skatīdamās. Andrejs nosarka un visu laiku klusēja. Kad sadzēries pārnāca vecais saimnieks, kalps sāka steidzīgi mīņāties, nezinādams, kur lai iet gulēt. Vecā ieteica viņam iet uz piedarbu. Viņš paņēma svārkus un aizgāja. Tās pašas dienas pievakarē pie Jermiļiniem iemitināja divus zaldātus, kuriem ceļš iekrita cauri sādžai,

HOLSTOMERS

Stāsts par zirgu

Veltīts M. A. Stachoviča' piemiņai

1 n o d a ļ a

Arvien augstāk un augstāk cēlās debess, tālāk un tālāk pletās ausma, iezaigojās rasas blāvais sudrabs, bālēja mēness sirpis, skanīgāks kļuva mežs, — ļaudis cēlās augšā, un kunga zirgu stalli arvien biežāk atskanēja sprauslošana, salmu čaboņa un pat nikna, spiedzīga barā sanākušo un nez par ko sadusmoto zirgu zviegšana.

— Nūū! Gan paspēsi! Bada kāši! — teica vecais zirgu gans, atvērdams čīkstošos vārtus. — Kur līdīsi? — viņš uzsauca, atvēzējies pret ķēvi, kas gribēja izspraukties pa vārtiem.

Zirgu gans Ņesters bija ģērbies kazakinā, kas sajozts ar kaukaziešu siksnu, pātaga bija pārmesta pār muguru un dvielī ietītā maize aizbāzta aiz jostas. Rokās viņš turēja seglus un apaušus.

Zirgi nemaz neizbijās un neapvainojās par gana zobgalīgo toni, tie izlikās, ka tiem viss viena alga, un nesteigdamies atgāja no vārtiem. Tikai kāda veca, dūkanbēra, krēpjaina ķēve pieglauda ausi un ātri pagrieza pakaļu. Tūdaļ jauna ķēvīte, kura stāvēja aiz muguras un

1 Šo sižetu bija iecerējis M. A. Stachovičs, rakstnieks, kas uzrakstījis stāstus «Pieguļā» un «Žokeji». A A. Stachovičs šo sižetu pastāstījis autoram. Autora piez.

uz kuru tas nemaz neattiecās, iezviedzās un iespēra zirgam, kas pagadījās tuvumā.

— Nūū! — vēl skaļāk un dusmīgāk iesaucās gans un devās uz pagalma stūri.

No visiem zirgiem (to bija kāds simts); kuri atradās aplokā, vismazāk nepacietības izrādīja dārkais zirgs, kas vientuli stāvēja stūrī zem nojumes un, piemiedzis acis, laizīja šķūņa ozola stabu. Nav zināms, kas viņam tur tā garšoja, bet izskats bija nopietns un domīgs, kad viņš to darīja.

— Blēņojies vien! — tādā pašā balsī viņam uzsauca zirgu gans, pieiedams klāt un uz mēslu kaudzes blakus nolikdams seglus un nospīdināto sviedru segu.

Dārkais zirgs pameta laizīšanu un nekustēdamies ilgi raudzījās uz Nesteru. Zirgs neiesmējās, nesaskaitās, nesaviebās, bet cilāja vēderu un smagi smagi nopūtās un novērsās. Gans satvēra viņa kaklu un uzlika apaušus.

— Ko nu pūt? — Nesters jautāja.

Zirgs paskurināja asti, it kā teiktu: «Neko, tāpat vien, Ņester.» Ņesters uzlika viņam sviedru segu un seglus, zirgs pieglauda ausis, šķiet, tā pauzdams savu nepatiku, bet par to viņu tikai nolamāja par draņķi un sāka savilkt seglu jostu. Zirgs piepūtās, bet viņam iebāza pirkstu mutē un iespēra ar celi pa vēderu, un tā nu gaiss bija jāizlaiž. Un tomēr, kad sāka savilkt seglu jostu, viņš vēlreiz pieglauda ausis un pat atskatījās. Lai gan bija skaidrs, ka tas nepalīdzēs, viņš uzskatīja par vajadzīgu parādīt, ka tas viņam nepatīkami, viņš vienmēr to izrādīs. Kad zirgs bija jau apseglots, tas pievilka notirpušo labo kāju un ņēmās košļāt laužņus, atkal nez aiz kādiem sevišķiem apsvērumiem, jo bija jau nu gan viņam laiks zināt, ka laužņiem nevar būt nekādas garšas.

Ņesters ielika kāju īsajā seglu kāpslī, uzsēdās zirgā, attina pātagu, izvilka kazakina stērbeles no ceļgalu apakšas, novietojās īpašā veidā, kā to dara kučieri, mednieki, gani, un paraustīja pavadu. Zirgs pacēla galvu, izrādīdams savu gatavību iet tur, kur liks, taču nepakustējās no vietas. Viņš zināja, ka pirms jāšanas Ņesters labu laiku vēl klaigās, viņam mugurā sēžot, izdalīs pavēlēs otram ganam Vaskam un zirgiem. Un patiesi, Ņesters sāka klaigāt: «Vaska! Ei, Vaska! Ķēves izlaidi, vai? Kad tevi nelabais, — kur velcies? Nūū. Vai aizmidzis, vai? Taisi vaļā, lai pa priekšu iet ķēves!» utt.

Vārti iečīkstējās. Vaska, dusmīgs un samiegojies, turēdams zirgu pavadā, stāvēja pie stenderes un laida baru laukā. Zirgi cits pēc cita, uzmanīgi soļodami pa salmiem un tos ostīdami, sāka iet ārā: jaunās ķēvītes, gadu veci kumeļi, pavisam mazi kumeliņi un grūsnējās ķēves gāja piesardzīgi, pa vienai caur vārtiem iznesdamas savus vēderus. Jaunās ķēvītes dažubrīd steidzīgi spraucās pa divām trim, cita citai snaikstīdamas galvu pāri mugurai, par ko katru reizi atskanēja ganu lamas. Kumeliņi dažreiz metās pie svešu ķēvju kājām un skaļi zviedza, atsaucoties māšu īsajam bubinājumam.

Jauna, draiska ķēvīte, tikko izsprukusi pa vārtiem, nolieca galvu sāniski lejā, pasvieda pakaļkājas un iespiedzās; tomēr neuzdrošinājās aizskriet garām vecajai pelēķei, kā griķiem nokaisītajai raibajai Zuldībai, kura lēnu, smagu soli, valstīdama vēderu no viena sāna uz otru, kā vienmēr cienīgi soļoja visu zirgu priekšgalā.

Dažās minūtēs līdz šim tik dzīvības pilnais aploks bija kļuvis skumīgi klajš; bēdīgi rēgojās stabi zem tukšajām nojumēm, tik vien bija palicis kā sabradātie, netīrie salmi. Lai cik pierasta šī postažas aina bija dārkajam zirgam, taču laikam tā uzvēdīja viņam skumjas. Viņš lēni, it kā klanīdamies nolaida un pacēla galvu, nopūtās, cik nu to atļāva savilktā seglu siksna, un steberēdams ar savām līkajām, neiestaigātajām kājām, vilkās nopakaļus baram, nesdams uz savas kaulainās muguras veco Ņesteru.

«Tas jau nu zināms, tiklīdz tiksim uz ceļa, viņš sāks šķilt uguni un iekurinās savu varā kaldināto koka pīpīti ar važiņu,» zirgs domāja. «Man tas dara prieku, jo rīta agrumā, kad vēl rasa, šī smarža ir tīkama un atgādina daudz ko jauku; kaitina tikai, ka večuks, kad tam pīpis zobos, vienmēr sāk plātīties, nez kas viņam iešaujas prātā un viņš nosēžas sāniski, katrā ziņā sāniski; bet man sāp tajā pusē. Nu, bet dievs ar viņu, nav jau nekas jauns, ka man jācieš citam par prieku. Es pat smeļos tur savu zirga prieku. Lai nu tas nabags pabramējas. Tik jau vien viņam tās dižošanās, kamēr neviens neredz, lai tad ari sēž sāniski,» spriedelēja dārķis un, uzmanīgi likdams līkās kājas, soļoja pa ceļa vidu.

II nodaļa

Atdzinis baru pie upes, kur zirgiem bija jāganās, Nesters nokāpa un noņēma seglus. Bars jau bija sācis lēnām izklīst pa neizmīdīto pļavu, klātu ar rasu un miglu, kura cēlās kā no pļavas, tā no upes, kas to iejoza.

Noņēmis dārķim apaušus, Ņesters viņam pakasīja kaklu, par ko zirgs aiz pateicības un prieka aizvēra acis. «Patīk gan vecajam sunim!» Ņesters noteica. Bet dārķim nemaz nepatika tāda kasīšana, viņš tikai aiz smalkjūtības izlikās, ka patīk, un par zīmi palocīja galvu. Bet pēkšņi, pilnīgi negaidīti un bez kāda iemesla, varbūt domādams, ka pārlieku familiaritate var radīt maldīgas domas, Ņesters bez kāda brīdinājuma atgrūda zirga galvu un atvēzējies ļoti sāpīgi iesita ar apaušu sprādzi tam pa sausnējo kāju, un, neko neteikdams, gājā; uz pauguru pie celma, kur viņš parasti mēdza sēdēt.

Lai gan šāda rīcība dārķi apbēdināja, viņš to neizrādīja un, noplukušo asti vicinādams, nez ko ostīdams un zāli plūkdams tikai lai izklaidētos, lēni devās uz upi. Nepievērsdams ne mazāko uzmanību tam, ko rīta jūsmā viņam apkārt darīja jaunās ķēvītes un kumeļi, un zinādams, ka visveselīgāk viņa gados vispirms tukšā dūšā labi nodzerties, bet pēc tam tikai ēst, viņš apskatījās, kur krasts nolaidenāks un platāks, tad, mērcēdams nagus līdz ar vēzīšu bārdām, iebāza purnu ūdenī un sāka sūkdams dzert ar savām saplosītajām lūpām un cilāt piepildījušos sānus, aiz labpatikas vicinādams plāno, raibo asti ar kailo astes kaulu.

Bērā, kauslīgā ķēvīte, kas vienmēr kaitināja večuku un sagādāja viņam visādas nepatikšanas, arī šoreiz pa ūdeni pienāca pie viņa, it kā pašai ko vajadzētu, bet patiesībā gan, lai deguna priekšā saceltu duļķi. Bet dārķis jau bija padzēries un, it kā nemanīdams bērās ķēvītes nodomu, mierīgi izvilka citu pēc citas savas iestigušās kājas, nopurināja galvu un, pagājis sāņus no jauniešiem, sāka ēst. Dažādos veidos stiepdams kājas un nenomrdīdams nevienu lieku zāles stiebriņu, viņš gandrīz bez pārtraukuma ēda tieši trīs stundas. Pieēdies tā, ka vēders kā maiss atkarājās no vājajām un stāvajām ribām, viņš nostājās uz visām četrām slimajām kājām tādā veidā, lai tās mazāk sāpētu, it sevišķi saudzēdams labējo priekškāju, kas bija visvājākā, un aizsnaudās.

Vecums var būt cēls, var būt riebīgs, var būt arī nožēlojams. Var būt riebīgs un cēls reizē. Dārķa vecums bija tieši tāds.

Viņš bija liela auguma — ne mazāk par divām aršīnām un trīs veršokiem. Spalva viņam bija melni dārka. Tāds viņš kādreiz bija izskatījies, bet tagad melnā krāsa bija k|uvusi netīri brūngana. Dārko spalvu veidoja trīs plankumi: viens greizi aptvēra galvu, no sāniem purnu, atstāja laukumu pierē un stiepās līdz puskaklam. Garā, ar dadžiem pieķepusī aste vietām bija balta, vietām brūngana; otrs plankums stiepās gar labajiem sāniem līdz pusvēderam; trešais plankums uz krustiem, aptverot astes augšgalu un pa pusei gurnus. Pārējā astes daļa bija bālgana, raiba. Lielā, kaulainā galva ar dziļām bedrēm virs acīm un atkareno, kādreiz saplosīto, melno lūpu smagi un zemu gulēja uz kakla, aiz vājuma salīkuša un it kā kokaina. Aiz noļukušās lūpas vienā pusē varēja redzēt piekostu melnu mēli un nodilušu, dzeltenu apakšzobu paliekas. Ausis, no kurām viena bija pāršķelta, nosvērās uz sāniem un tikai retumis laiski tika kustinātas, lai aizdzītu uzmācīgās mušas. Pagara pieres krēpju šķipsna bija aizķērusies aiz auss, atsegtā piere iedobta un nelīdz'ena, no platajiem žokļu kauliem krokām karājās āda. Uz kakla un galvas dzīslas bija sametušās mezglos, kas drebēja un raustījās pie katra mušas pieskāriena. Sejā bija cietēja stingri pacietīgā, dziļdomīgā izteiksme. Priekškājas ceļos bija saliektas lokā, uz abiem nagiem sapampums, bet uz tās, kuru līdz pusei sedza plankums, pie ceļa rēgojās puns dūres lielumā. Pakaļkājas šķita spirgtākas; taču uz gurniem varēja redzēt senus noberzumus, kur vairs spalva neauga. Visas četras kājas likās nesamērīgi garas vājajam augumam. Ribas, kaut gan stāvas, bija tā izspiedušās, ka āda iedobumos starp tām šķita piekaltuši. Kakls un mugura izraibināta ar senām rētām, bet starp tām Varēja redzēt ari vēl svaigu satūkušu un pūžņojošu brūci; melnais astes kauls ar mugurkaula skriemeļiem uz tā rēgojās garš un gandrīz kails. Uz brūnganajiem krustiem pie astes bija baltu spalvu apaugusi rēta plaukstas lielumā; šķiet, tā cēlusies no koduma; otru rētu varēja redzēt pie lāpstiņas. Netīrie pakaļkāju ceļgali un aste liecināja, ka zirgs slimo ar caureju. Spalva, lai gan īsa, spurojās pa visu augumu. Taču, lai ari šī zirga vecums bija riebīgs, ikviens, to uzskatot, neviļus nogrima domās, bet lietpratējs uzreiz pateiktu, ka reiz tas bijis ārkārtīgi skaists zirgs.

Lietpratējs pat teiktu, ka Krievijā bija tikai viena šķirne, kas spēja dot tik platus krustus, tik milzīgus gūžu kaulus, .tādus nagus, tik slaidas kājas, tādu kakla veidojumu, galvenais, tādu galvaskausu, acis — lielas, melnas un dzidras — un tādus dižciltīgus dzīslu kamolus pie galvas un kakla, smalku ādu un spalvu. Patiesi, šā zirga stāvā kaut kas cēls savienojās ar atbaidoša vecuma pazīmēm, pārlieku raibo spalvu, pašapziņas izpausmi, stāju, mierīgu, apzinātu skaistumu un spēku.

Kā dzīvs grausts viņš vientuļi stāvēja rasas klātajā pļava, un netālu no viņa atskanēja soļu dipoņa, sprauslāšana, jauno zviedzieni, izklīstošā zirgu bara iespiegšanās.

III nodaļa

Saule jau bija pakāpusies virs meža un zvīļoja zālē un upes izlokos. Rasa žuva, krājās pilēs, vietu vietām, ap purviņu un virs meža, kā dūmi klīda beidzamie rīta tvaiki. Mākonīši sprogojās, bet vēja vēl nemanīja. Aiz upes kā sari slējās zaļi rudzi, kas riesa stiebrus, un smaržoja svaigi dzinumi un ziedi. Mežā iečerkstēdamās kūkoja dzeguze, un Ņesters, uz muguras atlaidies, skaitīja, cik gadu viņam vēl atlicis dzīvot. Cīruļi cēlās gaisā virs rudziem un pļavas. Aizkavējies zaķis bija nokļuvis zirgu bara vidū un, izlēcis brīvībā, nosēdās pie krūma un sāka klausīties. Vaska snauda, nolicis galvu zālē, viņu apgājušas ķēvītes vēl plašāk izklīda nolejā. Vecās sprauslādamas rasā vilka gaišu sliedi un centās izvēlēties tādu vietu, kur viņas neviens netraucētu, taču nu vairs neēda, bet tikai izmeklējās uzkodām garšīgas zālītes. Viss bars lēni virzījās uz vienu pusi. Un atkal vecā Zuldība, cienīgi soļodama citu priekšgalā, rādīja ceļu tālāk. Melnā Muška, kas bija pirmo reizi atnesusies, nemitīgi bubināja un, asti pacēlusi, sprauslāja uz savu mēļo kumeliņu, kurš, celīšus drebinādams, steberēja ap viņu. Dūkanbērā, šmaugā ķēvīte Bezdelīga, gluda, spīdošu spalvu gluži kā atlasu, nolaidusi galvu tā, ka melnās zīžainās krēpes aizsedza viņai acis un pieri, rotaļājas ar zāli — plūc un met zemē un piecērt ar rasā sabristo, skaraino kāju. Kāds no vecākajiem kumeļiem, laikam gan izdomājis sev kādu rotaļu, kā rungu sacēlis īso, sprogaino astīti, jau divdesmit sešas reizes apjoņo ap savu māti, kas mierīgi plūc zāli, jau pieradusi pie dēla rakstura, un tikai retumis pašķielē uz viņu ar lielu, melnu aci. Viens no vismazākajiem kumeliņiem, melns, lielu galvu, ar izbrīnā starp ausīm saceltām krēpēm un uz to pusi nošķiebtu asti, uz kuru tā atradusies mātes vēderā, ausis un stulbās acis sasprindzis, no vietas nekustēdams, cieši raugās uz kumeliņu, kas lēkāja un kāpās, nav zināms, vai nu skauzdams, vai nosodīdams to par šādu rīcību. Daži zīž, ar purniem tesmeni grūstīdami, daži nezin kāpēc, nevērojot māšu aicinājumu, skrien sīku, neveiklu riksīti tieši uz pretējo pusi, it kā kaut ko meklēdami, un tad nez kāpēc apstājas un zviedz izmisīgi griezīgā balsī; daži nolikušies garšļaukus uz sāniem, daži mācfTs ēst zāli, daži ar pakaļkāju kasa aiz auss. Divas grūsnējas ķēves staigā atsevišķi un, lēni likdamas kājas, vēl arvien ēd. Var redzēt, ka viņu stāvokli citi cienī un neviens no jauniešiem neuzdrīkstas pieiet un traucēt. Ja arī kāda draiskule uzdrošinās pienākt viņu tuvumā, tad pietiek pakustināt ausi un asti, lai parādītu, cik nepieklājīgi tā uzvedas.

Gadu vecas ķēvītes, kumeļi izliekas pieauguši un cienīgi; tie reti kad palēkā un sanāk jautrā barā. Viņi rātni ēd zāli, savus apcirptos gulbju kaklus izlocīdami, un, it kā tiem būtu arī astes, skaida savas slotiņas. Tāpat kā pieaugušie, daži, guļas, vārtās vai knosa cits citu. Visjautrākais bariņš sastāv no divun trīsgadīšiem un jaunajām ķēvēm. Gandrīz visi viņi staigā kopā atsevišķā jautrā jauniešu pulciņā: skraidelē, spiedz, zviedz, spārdās. Viņi sanāk kopā, stiepj galvas cits citam pār skaustiem, saostās, lēkā un dažreiz, iekrākdamies un astes gaisā saceldami, pusriksī, puslēkšos lepni un koķeti skrien garām biedrenēm. Jokdare un visskaistākā šīs jaunatnes vidū bija bērā ķēvīte. Ko viņa pasāka, to darīja ari citi; kur viņa gāja, tur viņai pakaļ gāja arī viss skaistuļu bars. Torīt nerātne bija sevišķi rotaļīgā omā. Viņu bija pārņēmusi jautrība, tāpat kā tā pārņem cilvēkus. Jau dzirdītavā, izjokojusi večuku, viņa aizskrēja pa ūdeni, izlikdamās, it kā būtu no nez kā izbijusies, iekrācās un, ko kājas nes, likās uz lauka pusi, tā ka Vaskam vajadzēja auļot pēc viņas un citām, kas bija aizjoņojušas līdzi. Tad, drusku paēdusi, viņa sāka vārtīties, pēc tam kaitināt vecenes ar to, ka gāja viņām priekšā, tad atšķīra kādu kumeliņu un sāka skriet viņam pakaļ, it kā gribēdama iekost. Māte izbijās un pārstāja ēst, kumeliņš žēli zviedza, taču nerātne viņu nemaz neaiztika, bet tikai pabiedēja un sagādāja uzjautrinājumu biedrenēm, kuras ar labpatiku noskatījās ķēvītes nedarbos. Pēc tam viņa ņēmās sagrozīt galvu salnam zirdziņam, ar kuru tālu aiz upes pa rudziem brauca zemnieciņš un veda arklu. Viņa apstājās, lepni, drusku sāniski pacēla galvu, nopurinājās urt sāka zviegt saldā, maigā un stieptā balsī. Gan draiskulība, gan jūsma, gan tā kā skumjas izpaudās šajā zviedzienā. Tajā jaudās gan iekāre, gan mīlas solījums, gan skumjas pēc tās.

Tur grieze biezos meldros, tekādama no vienas vietas uz otru, kaislīgi sauc pie sevis savu draugu, bet tur dzeguze un paipala dzied par mīlu, un puķes ar vēju sūta cita citai savus smaržīgos putekšņus.

«Es esmu gan jauna, gan skaista, gan spēcīga,» pauda nerātnes zviegšana, «bet līdz šim neesmu izbaudījusi šo jutu saldmi, ne tikai neesmu izbaudījusi, bet neviens mīlnieks, neviens vēl mani nav iepazinis.»

Un daudznozīmīgā zviegšana skumji un jaunavīgi skanēja pār ieplaku un lauku, un no tālienes to izdzirda salnais zirdziņš. Tas sacēla ausis un apstājās. Vīrs iespēra tam ar vīzi, bet salno zirdziņu bija apbūrusi tālā zviedziena sidraba skaņa, un arī tas iezviedzās. Vīrs sadusmojās, parāva grožus un tā iespēra ar vīzi pa vēderu, ka zirdziņš nenobeidza savu zviedzienu un sāka iet tālāk. Taču salnajam zirdziņam kļuva saldi sērīgi, un no tālajiem rudziem vēl ilgi līdz baram atlidoja kaislīgā zviedziena un vīra sirdīgās balss skaņas.

Ja šās balss skaņas vien sainīti varēja tā satracināt, ka tas aizmirsa savus pienākumus, kas notiktu tad, ja tas redzētu skaisto nerātni visā augumā, kā viņa, ausis sacēlusi, nāsis iepletusi, sevī gaisu vilkdama un kaut kur traukdamās, drebēdama ar visu savu jauno, skaisto miesu, kaut kur viņu aicina.

Taču draiskule ilgi nedomāja par to, kādu iespaidu viņa atstājusi. Kad sainīša balss apklusa, viņa vēl zobgalīgi pazviedza un, galvu nolaidusi, sāka kārpīt zemi, bet pēc tam gāja modināt un Ka itināt dārko zirgu. Dārķis šai laimīgajai jaunatnei mūžīgi noderēja par mocekli un par uzjautrināšanās objektu. No šās jaunatnes viņš cieta vairāk nekā no cilvēkiem. Lai gan ne vieniem, ne otriem ļaunu nedarīja. Cilvēkiem viņš bija vajadzīgs. Bet par ko viņu mocīja jaunie zirgi?

IV nodaļa

Viņš bija vecs, viņi jauni, viņš bija vājš, viņi labi noēdušies, viņš bija bēdīgs, viņi jautri. Tātad viņš bija pavisam svešs, lieks, pavisam citāds radījums, un viņu nevarēja žēlot. Zirgi žēlo tikai sevi un paretam vēl tos, kuru ādā viņi sevi var viegli iedomāties. Bet dārkais zirgs taču nebija vainīgs, ka viņš vecs, vājš un neglīts? .., Šķiet, ne. Bet, pēc zirgu saprašanas, viņš bija vainīgs, un taisnība vienmēr tikai tiem, kas stipri, jauni un laimīgi, tiem, kam viss vēl priekšā, tiem, kam no nevajadzīgas piepūles drebēja katrs muskulis un aste stāvus slējās gaisā. Var jau būt, ka arī dārkais zirgs pats to saprata un mierīgā omā piekrita, ka viņš vainīgs tāpēc, ka mūžu jau nodzīvojis un ka viņam jāsamaksā par šo dzīvi; bet viņš tomēr bija zirgs un bieži vien jutās apvainots, skumīgs un sašutis, kad raudzījās uz visu šo jaunatni, kura viņu tiesāja par to pašu, kas arī viņus sagaidīs mūža beigās. Zirgu nežēlībai par iemeslu bija arī aristokrātiskās jūtas. Katrs no viņiem vai nu pēc tēva, vai mātes bija cēlies no slavenā Baltiņa, bet dārkā izcelsme nebija zināma; dārkais bija pienācējs, pirms trim gadiem pirkts tirgū par astoņdesmit rubļiem asignācijās.

Bērā ķēvīte it kā pastaigādamās pienāca dārkajam zirgam pie paša purna un pagrūda. Viņš jau zināja, ko tas nozīmē un, acis nepavēris, pieglauda ausis un atņirdza zobus. Ķēvīte pagriezās un izlikās, it kā gribētu iespert. Viņš atvēra acis un pagāja uz otru pusi. Gulēt viņam vairs negribējās, un viņš sāka ēst. Atkal nerātne līdz ar savām draudzenēm pienāca pie dārķa. Divgadīgā, laukā ķēvīte, liela muļķe, kas vienmēr ķēmojās pakaļ un visu darīja tāpat kā bērā, pienāca kopā ar viņu un, kā vienmēr rīkojas atdarinātāji, sāka pārspīlēt to pašu, ko darīja sācēja. Bērā ķēvīte parasti pienāca, it kā ko vajadzētu, un nogāja dārķim gar pašu purnu, uz viņu neskatīdamās, un tā viņš nemaz arī nezināja, vai dusmoties vai ne, un tas patiesi bija jocīgi. Viņa tā darīja arī tagad, bet lauce, iedama aiz viņas un būdama sevišķi jautrā omā, jau tieši ar krūtīm iesita vecajam zirgam. Viņš atkal atņirdza zobus, iespiedzās un ar veiklību, kādu nevarēja no viņa gaidīt, metās viņai pakaļ un iekoda gurnā. Laucīte pameta krustus gaisā un smagi iesite'" večukam pa vājajām, kailajām ribām. Večuks pat iekrācās, gribēja vēl mesties virsū, bet tad pārlika un, smagi nopūties, atgāja malā. Šķiet, visa ganāmpulka jaunatne apvainojās par nekaunību, kādu večuks atļāvies pret lauko ķēvīti, un visu atlikušo cēlienu nemaz neļāva viņam ēst un nelika ne brīdi mierā, tā ka ganam tos vajadzēja vairakas reizes šķirt, un viņš nevarēja saprast, kas tiem lecies. Dārķis bija tā apvainojies, ka pats pienāca pie Nestera, kad tas saposās baru dzīt atpakaļ, un sajutās labāk un mierīgāk, kad viņu apsegloja un uzsēdās viņam mugura.

Dievs vien to zina, par ko domāja vecais zirgs, nesdams uz savas muguras veco Ķesteru. Vai nu viņš ar rūgtumu domāja par uzbāzīgo un cietsirdīgo jaunatni, vai arī ar večiem piemītošu nicināšanu un klusu lepnumu piedeva saviem pāridarītājiem, bet viņš līdz pašām mājām nekādi neizpauda savas domas.

Tovakar pie Ņestera bija sabraukuši radi, un, dzīdams baru gar saimes istabām, viņš ieraudzīja ratus un zirgu, kas bija piesiets pie viņa lievenēm. Iedzinis zirgu baru, viņš tā steidzās, ka, nenoņēmis seglus, ielaida dārki pagalmā un, uzsaucis Vaskam, lai noņem tam seglus, aizvēra vārtus un devās pie radiem. Vai nu tāpēc, ka šis tirgū pirktais, kašķainais riebeklis, kas nezināja nedz savu tēvu, nedz māti, bija tā apvainojis lauko ķēvīti, Baltiņa mazmazmeitu, un tā aizskāris arī visa aploka aristokrātiskās jūtas, vai arī tāpēc, ka dārķis ar augstajiem segliem bez jātnieka zirgiem šķita dīvaini fantastisks, bet tonakt aplokā notika kaut kas neparasts. Visi zirgi, jauni un veci, ar atņirgtiem zobiem skrēja pakaļ dārķim, trenkādami viņu pa pagalmu, bija dzirdams, kā zirgu nagi atsitās pret viņa vājajiem sāniem un kā viņš smagi krekstēja. Vecais zirgs to vairs nevarēja paciest, nevarēja izvairīties no spērieniem. Viņš apstājās pagalma vidū, viņa sejā izpaudās riebīgas, bezspēcīgas vārga vecuma dusmas, tad izmisums; viņš pieglauda ausis un pēkšņi izdarīja kaut ko tādu, ka visi zirgi tūliņ apklusa. Pienāca visvecākā ķēve Vjazopure, apostīja dārki un nopūtās. Nopūtās arī dārķis.

nodaļa

Mēness apspīdēta pagalma vidū stāvēja liela auguma, kaulains vecs zirgs ar augstiem segliem, virs kuriem rēgojās loka augšdaļa. Zirgi nekustīgi un dziļā klusumā stāvēja ap viņu, it kā būtu no viņa uzzinājuši kaut ko ļaunu, neparastu. Un patiesi, viņš tiem bija pastāstījis kaut ķo jaunu, negaidītu.

Lūk, ko tie no viņa dzirdēja.

Pirmā nakts

— Jā, es esmu Laipnā Pirmā un Babas dēls. Pēc ciltsgrāmatas mans vārds ir Zemnieks Pirmais. Es esmu Zemnieks Pirmais pēc ciltsgrāmatas, par Uolstomeru1 mani iesauca ļaudis par garo, plato soli, kuram līdzīga nebija Krievijā. Pēc asinīm un izcelšanās pasaulē nav par. mani cildenāka zirga. Es nekad jums to nebūtu teicis. Kam tas vajadzīgs? Jūs mani nekad nebūtu pazinuši. Tāpat kā mani nepazina Vjazopure, kas bija kopā ar mani Hrenovā un tikai tagad mani atcerējās. Jūs arī tagad man neticētu, ja nebūtu šīs Vjazopures liecības. Es jums to nekad nebūtu teicis. Man nevajag zirgu līdzjūtības. Bet jūs to gribējāt. Jā, esmu tas Holstomers, kuru cienītāji meklē un nevar atrast, tas Holstomers, kuru pazina pats grafs un aizvāca no zirgaudzētavas par to, ka es uzveicu viņa mīluli Gulbi.

Kad es piedzimu, es nezināju, ko nozīmē dārks, es domāju, ka esmu zirgs. Pirmā piezīme par manu spalvu, atceros, dziļi pārsteidza kā mani, tā manu māti. Es laikam piedzimu nakti un uz rīta pusi, jau mātes aplaizīts, stāvēju uz kājām. Atceros, ka man kaut ko gribējās un viss šķita pārlieku brīnumains un arī pārlieku vienkāršs. Steliņģi mums bija garā, siltā gaitenī ar redeļu durvīm, caur kurām visu varēja redzēt. Māte man pagrieza tesmeni, bet es vēl biju tāds nepraša, ka bakstīju gan viņai zem priekškājām, gan zem siles. Pēkšņi māte atskatījās uz redeļu durvīm un, pārlikusi kāju man pār muguru, pagriezās. Zirgu puisis, kas te bija pa nakti, raudzījās uz mums caur redelēm.

— Paskat tikai, Baba taču atnesusies» — viņš teica un taisīja vaļā aizšaujamo; viņš ienāca pa svaigiem pakaišiem un apkampa mani. — Paskat, Taras, — viņš uzsauca, — raibs kā žagata.

Es izrāvos no viņa rokām un paklupu uz ceļiem.

— Re, kāds velnēns, — viņš noteica.

Tulkojumā — Audekla mērītājs. Tulk. piez.

Māte kļuva nemierīga, tomēr neaizstāvēja mani, bet tikai, smagi smagi nopūtusies, pagāja mazliet sānis. Sanāca zirgu puiši un sāka mani apskatīt. Kāds aizskrēja paziņot staļļzinim. Visi smējās, raudzīdamies uz maniem raibumiem, un sauca mani dažādos dīvainos vārdos. Ne vien es, bet arī māte nesaprata šo vārdu nozīmi. Līdz šim mūsu un visu manu radu vidū nebija neviena raiba. Mēs nedomājām, ka tas varētu būt kas Jauns. Taču manu augumu un manu spēku jau toreiz visi lielīja.

— Re, cik nadzīgs, — zirgu puisis teica, — nenoturēsi.

Pēc kāda laiciņa atnāca staļjzinis un sāka brīnīties par manu krāsu un šķita pat apbēdināts.

— Un kāmī viņš tāds atsities, — viņš teica, — ģenerālis tagad viņu audzētavā neatstās. Ak Baba, tu mani esi iegāzusi, — viņš pievērsās manai mātei. — Kaut jel lauki būtu atnesusi, bet ne tādu dārku!

Mana māte neko neatbildēja un, kā vienmēr tādos gadījumos, atkal nopūtās.

— Pašā velnā atsities, īsts mužiks, — viņš turpināja, — audzētavā nevar atstāt, kauns, bet jauks, loti jauks, — runāja gan viņš, gan visi citi, mani apraudzīdami. Pēc dažām dienām atnāca arī pats ģenerālis mani apskatīt un atkal par kaut ko šausminājās un lamāja mani un manu māti par manas spalvas krāsu. «Bet jauks, loti jauks,» atkārtoja ikviens, kas vien mani redzēja.

Līdz pavasarim mēs dzīvojām ķēvju nodalījumā, katrs kopā ar savu māti, tikai paretam, kad sniegs uz aploka jumtiem jau sāka saulē kust, mūs ar mātēm izlaida plašajā pagalmā, kas bija nokaisīts ar svaigiem salmiem. Tur es pirmo reizi iepazinos ar saviem tuvajiem un tālajiem radiem. Tur es redzēju, kā no dažādām durvim kopā ar saviem kumeliņiem nāca laukā visas to laiku slavenās ķēves. Tur bija vecā Olandiete, Muška — Baltiņa meita, Rudā, jājamķēve Labule — visas tā laika slavenības, visas te bija sapulcējušās ar saviem kumeliņiem, pastaigājās saulītē, vārtījāspa svaigajiem salmiem un cita citu apostīja, tāpat kā to dara vienkāršie zirgi. Kāds izskatījās šis aploks, pilns ar tā laika skaistule'm, to es vēl līdz šim nevaru aizmirst. Jums šķiet neticami, ka arī es esmu bijis jauns un straujš, bet tā bija. Tur bija tā pati Vjazopure, toreiz vēl gadu vecs kumeliņš — mīļš, jautrs un straujš zirdziņš; bet, lai viņa neapvainojas par atklātu vārdu, toreiz viņa bija viens no sliktākiem sava vecuma kumeļiem, lai gan šobrīd viņa jūsu vidū tiek uzskatīta par vistīrasinīgāko. Viņa pati jums to apliecinās.

Mani raibumi, kas tā nepatika ļaudim, ārkārtīgi iepatikās visiem zirgiem; visi mani ielenca, priecājās par mani un rotaļājās ar mani. Es jau sāku aizmirst cilvēku vārdus par maniem raibumiem un jutos laimīgs. Bet drīz vien es izbaudīju pirmās bēdas savā mūžā, un tām par iemeslu bija mana māte. Kad sāka kust, zvirbuļi čivināja zem palieveņiem un gaisā arvien spēcīgāk varēja just pavasari, mana māte pret mani kļuva citāda. Izmainījās viss viņas raksturs; te viņa pēkšņi bez kāda iemesla ņēmās rotaļāties, skraidīdama pa pagalmu, kas nemaz nepiestāvēja viņas cienījamiem gadiem; te kļuva domīga un sāka zviegt; te koda un spārdīja visas savas māsas — ķēves; te sāka mani ostīt un neapmierināti sprauslāt; te atkal, izgājusi saulē, lika galvu uz savas māsīcas Kupčienes pleca un ilgi domīgi kasīja viņai muguru un grūda mani nost no tesmeņa. Reiz atnāca staļļzinis, pavēlēja uzlikt viņai apaušus un izveda no staļļa. Viņa iezviedzās, es atsaucos un metos viņai pakaļ; taču viņa neatskatījās. Zirgu puisis Tarass satvēra mani klēpī tajā brīdī, kad taisīja durvis ciet pēc mātes izvešanas. Es izrāvos, notriecu zirgu puisi salmos, bet durvis bija ciet, un es vairs tikai tālumā dzirdēju mātes zviegšanu. Un šajā zviegšanā es vairs nesaklausīju aicinājumu, tur bija kāda cita skaņa. Viņai tālumā atsaucās cita varena balss, kā es vēlāk uzzināju, — Labais Pirmais, kas ar diviem zirgu puišiem katrā pusē gāja uz satikšanos ar manu māti. Es neatceros, kā aizgāja Tarass no mana steliņģa: man bija pārāk skumji. Es jutu, ka uz visiem laikiem esmu pazaudējis savas mātes mīlestību. Un tas viss tāpēc, ka esmu dārks, tā es domāju, atcerēdamies, ko cilvēki bija teikuši par manu spalvu, un mani sagrāba tādas dusmas, ka es sāku dauzīt pret steliņģa sienām galvu un celīšus — un dauzīju tik ilgi, kamēr nosvīdu un paguru aiz nespēka.

Pēc kāda laika māte atgriezās pie manis. Es dzirdēju, ka viņa rikšiem un neparastā gaitā pa gaiteni pieskrēja pie mūsu steliņģa. Viņai atvēra durvis, es viņu vairs nepazinu, cik jauna un skaista viņa bija kļuvusi. Māte mani apostīja, nosprauslājās un sāka zviegt. Viss viņas izskats rādija, ka viņa mani nemīl. Māte man stāstīja, cik Labais skaists un kā viņa to mīl. Satikšanās turpinājās, un attiecības starp mani un māti kļuva arvien vēsākas.

Drīz mūs izlaida ganībās. Kopš tā brīža es iepazinu jaunus priekus, kas man aizstāja zaudēto mātes mīlestību. Man bija draudzenes un biedri, mēs kopā mācījāmies ēst zāli, zviegt tāpat kā lielie un, astes pacēluši, skraidīt ap savām mātēm. Tas biia laimīgs laiks. Visu man piedeva, visi mani mīlēja, priecājās par mani un iecietīgi raudzījās uz visu, lai ko es darīju. Tas neturpinājās ilgi. Drīzumā ar mani notika kas briesmīgs. — Dārķis smagi smagi nopūtās un aizgāja prom no zirgiem.

Rīts jau sen bija atausis. Vārti iečīkstējās, ienāca Ņesters. Zirgi izklīda. Zirgu gans sakārtoja seglus dārka mugurā un izdzina baru.

nodaļa Otrā rinkis

Tiklīdz zirgi bija atdzīti mājās, tie atkal sanāca ap dārki.

— Augustā mūs ar māti izšķīra, — dārķis turpināja. — Un es "par to sevišķi nebēdājos. Es redzēju, ka māte jau staigā ar manu jaunāko brāli, nākamo slaveno Usanu, un es vairs nebiju tāds kā agrāk. Es nebiju greizsirdīgs, bet jutu, ka esmu kļuvis vēsāks pret viņu. Turklāt es zināju, ka, māti atstājis, es nokļūšu kumeļu kopējā nodalījumā, kur mēs stāvējām pa divi trīs kopā, un katru dienu jauniešu barā varēšu iet laukā. Es stāvēju steliņģī kopā ar Mīļo. Mīļais bija jājamzirgs, vēlāk ar to jāja ķeizars un mākslinieki to attēloja gleznās un statujās. Toreiz viņš bija vienkāršs kumeliņš ar spožu, maigu spalvu, gulbja kaklu un līdzenām, tievām kājām kā stīgām. Viņš vienmēr bija jautrs, labsirdīgs un laipns; vienmēr bija gatavs rotaļāties, laizīties un izjokot vai nu zirgu, vai cilvēku. Kopā dzīvodami, mēs ar viņu neviļus sadraudzējāmies, un šī draudzība ilga visu mūsu jaunības laiku. Viņš bija jautrs un vieglprātīgs. Jau tad viņš sāka mīlēt, lakstoties ap ķēvītēm un smējās par manu nevainību. Un sev par postu aiz patmīlības es sāku viņu atdarināt; un drīz vien aizrāvos ar mīlu. Un šī mana agrā sliecība bija par iemeslu vislielākajām izmaiņām manā liktenī. Gadījās tā, ka es aizrāvos.

Vjazopure bija par gadu vecāka nekā es, mēs ar viņu sevišķi draudzējāmies; bet, kad rudens nāca uz beigām, es pamanīju, ka viņa no manis vairās … Es nestāstīšu savas pirmās nelaimīgās mīlas stāstu, viņa pati atceras manu neprātīgo aizraušanos, kas beidzās ar svarīgām pārmaiņām manā dzīvē. Gani metās viņu trenkāt un mani sist. Vakarā mani iedzina īpašā steliņģī; es zviedzu visu nakti, it kā nojauzdams rītdienas notikumus.

No rīta mana steliņģa gaitenī ienāca ģenerālis, staļļzinis, zirgu puiši un gani, un sacēlās briesmīga brēka, Ģenerālis kliedza uz staļļzini, staļļzinis taisnojās, ka viņš nav licis mani laist, ka to patvaļīgi izdarījuši zirgu puiši. Ģenerālis teica, ka viņš liks visus nopērt un ka ērzelēnus nevar turēt. Staļļzinis apsolījās visu izdarīt. Viņi apklusa un aizgāja. Es neko nesapratu, bet redzēju, ka kaut kas pret mani tiek perināts.

Nākamajā dienā pēc šī notikuma es uz visiem laikiem pārstāju zviegt un kļuvu tas, kas esmu tqgad. Visa pasaule pārvērtās manās acīs. Nekas man nepatika, es noslēdzos sevī un sāku domāt. Iesākumā viss man riebās. Es pat nedzēru, neēdu, nestaigāju, bet rotaļas nenāca ne prātā. Dažreiz es iedomājos sākt spārdīties, auļot, zviegt, bet tūliņ radās briesmīgs jautājums: kāpēc? kādēļ? Un zuda beidzamie spēki.

Reiz kādā vakarā mani vadāja taisni tai brīdī, kad dzina no lauka zirgu baru. Es jau iztālēm ieraudzīju putekļu mākoni ar neskaidriem mūsu ķēvju pazīstamajiem apveidiem. Es dzirdēju jautru zviegšanu un dipoņu. Es apstājos, kaut gan apaušu aukla, aiz kuras mani vilka zirgu puisis, griezās pakausī, un sāku raudzīties uz tuvojošos baru, kā raugās uz laimi, kas uz mūžiem zaudēta un nekad nav atgūstama. Viņas tuvojās, un es citu pēc citas jau sāku atšķirt tik pazīstamos, skaistos, cēlos, veselīgos, labi uzturētos stāvus. Daža laba arī atskatījās U7 mani. Es nejutu sāpes, ko nodarīja zirgu puisis, raustīdams apaušus. Es aizmirsos un neviļus pēc veca paraduma iezviedzos un sāku rikšot; taču mans zviedziens izskanēja skumji, smieklīgi, nožēlojami. Barā nesmējās, taču es ievēroju, ka daudzas aiz pieklājības novērsās no manis. Acīm redzot viņas izjuta riebumu, žēlas un kaunu, — un galvenais — viņām nāca smiekli par mani. Viņām nāca smiekli par manu tievo, neizteiksmīgo kaklu, lielo galvu (es tajā laikā biju kļuvis vājš), par manām garajām, neveiklajām kājām un par muļķīgo rikšošanu, ko es pēc vecas parašas uzsāku ap zirgu puisi. Neviena neatsaucās uz manu zviedzienu, visas novērsās no manis. Pēkšņi es visu sapratu, sapratu, cik tāls esmu kļuvis viņām uz visiem laikiem, un neatceros vairs, kā ar zirgu puisi pārnācu mājās.

Jau agrāk es mēdzu nogrimt domās un man patika būt nopietnam, tagad nu manī bija noticis galīgs apvērsums. A'lana dārkā spalva, par ko cilvēki mani dīvainā kārtā nicināja, mana dīvainā, negaidītā nelaime un vēl mans nez kāds sevišķais stāvoklis audzētavā, kuru es sajutu, bet nekādi nepratu sev izskaidrot, piespieda mani nogrimt sevī. Es domāju, cik cilvēki netaisnīgi, nosodīdami mani par to, ka esmu dārks, es domāju par mātes un vispār "sieviešu mīlas nepastāvību un tās atkarību no fiziskajām dotībām, un, galvenais, es domāju par tās dīvainās dzīvnieku pasugas īpašībām, ar kuriem mēs esam tik cieši saistīti un kurus mēs saucam par cilvēkiem, — par tām īpašībām, kas noteica manu sevišķo stāvokli audzētavā, kuru es izjutu, bet nespēju saprast. Ko nozīmē šis sevišķais stāvoklis un ļaužu īpašības, uz kurām tas bija dibināts, man atklājās sakarā ar šādu gadījumu.

Tas bija ziemā, svētku laikā. Veselu dienu man nedeva barību un nedzirdīja. Kā es vēlāk uzzināju, tas notika tāpēc, ka zirgu puisis bija piedzēries. Todien pie manis ienāca staļļzinis, paskatījās, ka barības nav, un sāka lamāt zirgu puisi, kura šeit nebija, ar vissliktākiem vārdiem, pēc tam viņš aizgāja. Otrā dienā mūsu stallī ienāca zirgu puisis ar kādu savu biedru iedot mums sienu, un es ievēroju, ka viņš bija pavisam bāls un bēdīgs; sevišķi viņa garā mugura izskatījās tāda neparasta un nožēlojama. Viņš dusmīgi iemeta sienu redelēs; es pabāzu galvu pār viņa plecu; bet viņš ar dūri tik sāpīgi iesita man pa purnu, ka es atlēcu nost. Viņš vēl iespēra man ar zābaku pa vēderu.

— Ja nebijis šā kraupaiņa, — viņš teica, — nekas nenotiktu.

— Kas tad ir? — jautāja otrs zirgu puisis.

— Kā tad ne, grafa zirgus vis neiet pārbaudīt, bet savu kumeļu reizes divas dienā apmeklē.

— Vai tad viņam to dārķi atdevuši? — jautāja otrs.

— Vai nu pārdevuši, vai atdāvinājuši — vilks viņus zina. Grafa zirgus kaut visus badā nomērdē — nekas, bet kā es esot uzdrīkstējies viņa kumeļam barību neiedot. Liecies gar zemi, saka, un nu tik slānīt. Dieva viņam nav. Lopa vairāk žēl nekā cilvēka, dieva viņam nav, pats skaitīja, mežonis. Ģenerālis tā nepēra, visa mugura švīkās, nav viņam kristīga cilvēka sirds krūtīs.

To, ko viņi runāja par pēršanu un par kristīgiem cilvēkiem, es labi sapratu, bet toreiz man bija 'gluži nesaprotams, ko nozīmē vārdi: savs, viņa kumeļš, vārdi, no kuriem es secināju, ka cilvēki uzskata, ka pastāv kāda sakarība starp mani un staļļzini. Kas tā bija par sakarību, es toreiz nekādi nevarēju saprast. Tikai daudz vēlāk, kad mani nošķīra no citiem zirgiem, Јs sapratu, ko tas nozīmē. Toreiz es arī nekādi nesapratu, ko nozīmē, ka mani dēvē par cilvēka īpašumu. Vārdi: mans zirgs, ko attiecināja uz mani, dzīvu zirgu, man šķita tikpat dīvaini kā vārdi: mana zeme, mans gaiss, mans ūdens.

Bet šie vārdi uz mani atstāja milzīgu iespaidu. Es nemitīgi domāju par to un tikai daudz vēlāk pēc visdažādākām attiecībām ar cilvēkiem beidzot sapratu, kādu nozīmi ļaudis piedēvē šiem dīvainajiem vārdiem. To jēga tāda: cilvēki dzīvē nevadās no darbiem, bet gan no vārdiem. Viņiem ne tik daudz patīk iespēja kaut ko darīt vai nedarīt, cik iespēja izsacīt par dažādiem priekšmetiem viņu vidū pieņemtus vārdus. Vārdi, kurus viņi uzskata par ļoti svarīgiem savā vidū, ir šādi: mans, mana, mani, kurus viņi saka par dažādām lietām, būtnēm un priekšmetiem, pat par zemi, par cilvēkiem un par zirgiem. Viņi nolemj, lai par vienu lietu tikai viens teiktu — mana. Un tas, kas pēc šīs viņu vidū pieņemtās rotaļas visvairāk lietu 'sauc par savām, tas tiek uzskatīts par vislaimīgāko. Kāpēc tas tā, nezinu; bet tā nu tas ir. Ilgu laiku es centos to sev izskaidrot ar kaut kādu tiešu labumu; taču izrādījās citādi.

Daudzi no tiem, kuri, piemēram, mani sauca par savu zirgu, nebrauca ar mani, bet brauca pavisam citi. Viņi mani arī nebaroja, baroja citi. Un arī man labu darīja ne viņi — tie, kuri mani sauca par savu zirgu, bet kučieri, zirgu dakteri un vispār sveši ļaudis. Vēlāk, paplašinājis savu novērojumu loku, es pārliecinājos, ka ne tikai attiecībā uz mums, zirgiem, jēdzienam mans nav nekāda cita pamata kā vienīgi ļaužu zemiskais un dzīvnieciskais instinkts, ko viņi dēvē par jūtām vai īpašuma tiesībām. Cilvēks saka: «mans nams», un nekad tajā nedzīvo, bet tikai rūpējas par nama celšanu un kopšanu. Tirgotājs saka: «mans veikals». Piemēram, «mans audumu veikals», — bet viņam nav uzvalka no labākās vadmalas, kas ir viņa veikalā. Ir cilvēki, kas zemi uzskata par savu, bet nekad šo zemi nav redzējuši un nekad pa to nav staigājuši. Ir ļaudis, kas citus cilvēkus sauc par saviem, bet viņus nekad nav redzējuši; un viņu attiecības ļiret šiem cilvēkiem aprobežojas ar to, ka viņi tiem dara ļaunu. Ir ļaudis, kas sievietes nosauc par savām sievietēm vai sievām, bet šīs sievietes dzīvo ar citiem vīriešiem. Un ļaudis dzīvē tiecas nevis darīt to, ko viņi uzskata par labu, bet gan iespējami vairāk lietu nosaukt par savām. Tagad esmu pārliecināts, ka taisni tur ir galvenā atšķirība starp mums un cilvēkiem. Un tāpēc, nerunājot jau nemaz par citām mūsu priekšrocībām, salīdzinot ar cilvēkiem, mēs pēc tā vien droši varam teikt, ka dzīvo būtņu kāpnēs mēs stāvam augstāk nekā cilvēki: ļaužu rīcību — vismaz lo, ar kuriem man iznāca saskarties, noteica vārdi, mūsu rīcību turpretī — darbi. Un, lūk, šo tiesību — teikt par mani mans zirgs — bija ieguvis staļļzinis un tāpēc nopēra zirgu puisi. Šis atklājums mani stipri pārsteidza, un kopā ar tām domām un spriedumiem, ko ļaudīs izraisīja mana dārkā spalva, un ar domīgumu, kas radās pēc manas mātes nodevības, — tas viss padarīja mani par to nopietno, dziļdomīgo zirgu, kāds esmu tagad.

Es biju trīskārt nelaimīgs: es biju dārks, es biju kastrēts, un ļaudis iedomājās, ka piederu nevis dievam un sev, kā tas mēdz būt ar visu dzīvu radību, bet gan ka piederu staļļzinim.

Un sekas visam tam, ko viņi iedomājās par mani, bija lielas. Piemēram, mani turēja atsevišķi, baroja labāk, biežāk trenkāja valgā un agrāk iejūdza ratos. Pirmo reizi mani iejūdza trešajā gadā. Es atceros, ka pirmo reizi pats staļļzinis, kas bija iedomājies, ka es viņam piederu, ar zirgu puišu baru jūdza mani, gaidīdams, ka es trakošu un pretošos. Viņi sažņaudza man lūpu. Viņi apvija mani ar virvēm, kad veda ilksīs; viņi uzlika man uz muguras platu, krusteniski izvērtu siksnu un piesēja to pie ilksīm, lai es nemestu krustus gaisā; es turpretī gaidīju tikai iespēju parādīt savu darba gribu un mīlestību.

Viņi brīnījās, ka es sāku iet kā vecs zirgs. Mani iebrauca, un es vingrinājos rikšošanā. Ar katru dienu man bija arvien lielāki un lielāki panākumi, tā kar pēc trim mēnešiem pats ģenerālis un daudzi citi lielīja manu gaitu. Bet dīvaini, — tieši tāpēc, ka viņi bija iedomājušies, ka es nepiederu sev, bet staļļzinim, mana gaita viņu acīs ieguva pavisam citu nozīmi.

Manus brāļus ērzeļus iebrauca sacīkšu laukumā, sekoja viņu ātrumam, nāca viņus skatīties, jūdza apzeltītās droškās, sedza viņus ar dārgām segām. Es vadāju staļļzini vienkāršā droškā viņa darīšanās uz Cesmenku un citiem ciematiem. Tas viss notika tāpēc, ka es biju dārks, bet, galvenais, tāpēc, ka es, pēc viņu domām, nepiederēju grafam, bet biju staļļziņa īpašums.

Rīt, ja vien dzīvosim, pastāstīšu, kādas svarīgas sekas manā dzīvē bija šīm īpašuma tiesībām, ko staļļzinis bija iedomājies.

Visu to dienu zirgi ar cienību izturējās pret Holstomeru. Bet Ņesters bija tikpat rupjš. Salnais zemnieka kumeļš, tuvodamies zirgu baram, iezviedzās, un bērā ķēvīte atkal sāka lakstoties.

VII nodaļa Trešā nakts

Uzlēca jauns mēness, un tā šaurais sirpis apspīdēja pagalma vidū stāvošā Holstomera augumu. Zirgi pulcējās ap viņu.

— Tā apstākļa dīvainās sekas, ka nepiederu ne grafam, ne dievam, bet staļļzinim, — turpināja dārķis, — bija tās, ka mūsu galvenā labā īpašība — žiglā gaita kļuva par manas trimdas galveno iemeslu. Pa apli iebrauca Gulbi, un staļļzinis, braukdams ar mani no Cesmenkas, apstājās pie apļa. Gulbis pagāja mums garām. Viņš brauca labi, tomēr viņš dižojās, nebija viņam tā žigluma, kādu es biju attīstījis sevī, t. i., lai tajā acumirklī, kad viena kāja pieskaras zemei, otra atrautos no zemes un velti netiktu izšķiesta ne druska enerģijas, bet katra piepūle virzītu uz priekšu. Gulbis pagāja mums garām. Es pavirzījos uz apļa pusi, staļļzinis mani neatturēja. «Kas ir, varbūt lai pamēro spēkus ar manu Dārķi?» viņš uzsauca, un, kad Gulbis otrreiz gāja garām, viņš mani palaida. Tam otram jau bija uzņemts ātrums, un tāpēc es pirmajā aplī atpaliku, bet otrajā uzņēmu arvfen straujāku gaitu, nācu arvien tuvāk droškai, jau atrados blakus, jau tiecos garām un tiku arī. Pamēģināja otru reizi — tas pats. Es biju žiglāks. Un tas visos viesa šausmas. Nolēma mani ātrāk pārdot kaut kur tālāk, lai par mani nebūtu ne miņas. «Uzzinās grafs, un posts mājās!» tā viņi teica. Un mani pārdeva uzpircējam par ilkss zirgu. Pie uzpircēja es ilgi nenodzīvoju. Mani nopirka huzars, kas bija atbraucis pēc zirgiem karaspēka vajadzībām. Tas viss bija tik netaisni, tik ciet

sirdīgi, ka es priecājos, kad mani aizveda no Hrevonas un uz visiem laikiem izšķīra ar tiem, kas man bija tuvi un mīļi. Man bija pārāk smagi viņu vidū. Viņus gaidīja mīla, gods, brīvība, mani — darbs, pazemojumi, pazemojumi un darbs un tā līdz mūža galam! Kāpēc? Tāpēc, ka es biju dārks, un šī iemesla dēļ man vajadzēja kļūt par kāda piederumu.

Tālāk Holstomers tovakar nevarēja stāstīt. Aplokā atgadījās kaut kas tāds, kas satrauca visus zirgus. Kupčiene, kas bija novēlojusi atnesties un klausījās stāsta sākumu, pēkšņi pagriezās un lēni aizgāja uz šķūni. Tur viņa krekstēja tik skaļi, ka visi zirgi pievērsa viņai uzmanību; tad viņa nogūlās, atkal piecēlās, atkal nogūlās. Vecās ķēves saprata, kas viņai kaiš, bet jaunieši uztraucās un, pametuši dārķi, apstāja slimo. Pret rītu uzradās kumeliņš ar grīļām kājiņām. Ņesters pasauca staļļzini un ķēvi ar kumeliņu ieveda stallī, bet zirgus izdzina laukā bez viņas.

VIII nodaļa Ceturtā nakts,

Vakarā, kad vārtus aizvēra un viss apklusa, dārkais zirgs turpināja:

— Daudz novērojumu par cilvēkiem un zirgiem esmu uzkrājis, iedams no rokas rokā. Visilgāk es dzīvoju pie diviem saimniekiem: pie kņaza huzaru virsnieka, tad pie vecītes, kas mājoja blakus Nikolas Brīnumdarītāja baznīcai.

Pie huzaru virsnieka pagāja mana mūža labākie gadi.

Lai gan viņš bija par iemeslu manai bojЈ ejai, lai gan viņš neko un neviena nekad nemīlēja, es viņu mīlēju un mīlu viņu tieši par to. Man patika tas, ka viņš bija skaists, laimīgs, bagāts un tāpēc nevienu nemīlēja. Jums jāsaprot šīs mūsu, zirgu cēlās jūtas. Viņa saltums, viņa cietsirdība, mana atkarība no viņa piešķīra manai mīlai uz viņu sevišķu spēku. Nosit, nodzen mani, es dažreiz mūsu labajās dienās domāju, un es būšu jo laimīgāks.

Viņš nopirka mani no uzpircēja, kam par astoņsimt

rubļiem mani bija pārdevis staļļzinis. Viņš mani nopirka tāpēc, ka nevienam nebija dārka zirga. Tas bija mans labākais laiks. Viņam bija mīļākā. Es zināju to tāpēc, ka katru dienu vedu huzaru pie viņas, ari viņu vadāju un dažreiz abus kopā. Viņa mīļākā bija skaistule, un arī viņš bija skaistulis, un arī kučieris viņam bija skaistulis. Un es viņus visus par to mīlēju. Man bija labi. Manas dienas ritēja tā: no rīta ieradās zirgu puisis mani tīrīt, nevis pats kučieris, bet zirgu puisis. Viņš bija jauns zellis no laukiem. Zirgu puisis atvēra durvis, izlaida ārā zirgu sutu, izsvieda mēslus, noņēma segas un sāka kņudināt ar suku pa ādu un ar skrāpi krāva bālganas plutas uz pakavu dzelkšņiem izmīdītā grīdceliņa, kas bija darināts no virvēm. Es jokodamies košļāju viņa piedurkni, klaudzināju ar kāju. Pēc tam zirgus citu pēc cita veda pie tovera ar aukstu ūdeni, un jaunais puisis priecājās par gludi nosukātajiem raibumiem, par kāju, kas bija slaida kā bulta, ar platu nagu, par spīdošo muguru un krustiem, uz kuriem varēja vai atgulties. Augstajās redelēs salika sienu, ozola silēs sabēra auzas. Ieradās Feofans, vecākais kučieris.

Saimnieks un kučieris bija līdzīgi viens otram. Kā viens, tā otrs nekā nebaidījās un nevienu, izņemot sevi, nemīlēja, un par to visi viņus mīlēja. Feofans valkāja sarkanu kreklu, plīša bikses un kamzoli. Man patika, kad viņš parasti svētdienās, matus ieziedis, kamzolī ienāk stallī un uzsauc: «Ei lopiņ, vai aizmirsi!» — un iegrūž ar dakšu kātu man gurnā, bet nekad sāpīgi, tikai pa jokam. Es tūliņ sapratu joku un, ausi pieglaudis, šņakstināju zobus.

Mums bija melns ērzelis no divjūga. Nakti mani jūdza arī ar viņu. Šis Polkans nesaprata jokus, bet bija nikns kā velns. Mans steliņģis atradās viņam blakus, un es bieži visā nopietnībā kāvos. Feofans no viņa nebaidījās. Dažreiz pieiet tuvu klāt, uzsauc, šķiet, — nositīs, — bet nē, garām, un Feofans uzliek apaušus. Reiz mēs ar viņu pārī sākām skriet uz leju pa Kuzņeckas tilta ielu. Ne saimnieks, ne kučieris nenobijās, abi smējās, uzsauca ļaudīm, turēja mūs, grieza sānis un tā nevienu arī nesabrauca.

Viņiem kalpodams, es zaudēju savas labākās īpašības un pusi mūža. Tur mani pārdzirdīja un sabojāja kājas. Bet tomēr tas bija manas dzīves labākais laiks. Divpadsmitos atnāca jūgt, iezieda nagus, samitrināja krēpes un lika ilksīs.

Kamaniņas bija pītas no meldriem un apvilktas ar samtu, zirglietas ar mazām sudraba sprādzītēm, groži zīda un vienu laiku pat izrakstīti. Aizjūgs bija tāds, ka tad, kad visas pavadiņas un siksniņas bija pielāgotas un savilktas, nevarēja izšķirt, kur tās beidzas un kur sākas zirgs. Jūdza ratnīcā. Atnāk Feofans — dibens platāks nekā pleci, sarkana josta līdz padusēm, apskata aizjūgu, nosēžas, sakārto svārku, pastiepj kāju kāpslī, vienmēr pasaka kādu joku, kārtības labad piekar pātagu, ar kuru mani gandrīz nekad nesita un saka: «Laid!» tin tā drasēdams es braucu laukā pa vārtiem, virēja, iznākusi izliet samazgas, apstājas uz sliekšņa, vīri, kas atveduši sētā malku, skatās platām acīm. Izbrauc, pabraukā un apstājas. Iznāk sulaiņi, piebrauc ormaņi, un sākas sarunas. Visi gaida, kādas stundas trīs stāvam pie lievenēm, pa retam pabraukājam, apgriežamies un atkal apstājamies.

Beidzot durvīs dzirdams troksnis, vienā frakā izskrien sirmais resnltis Tichons: «Piebraukt!» Tad nebija tā muļķīgā paraduma teikt: «Uz priekšu!», it kā es nezinātu, ka nebrauc vis atpakaļ, bet uz priekšu. Feofans nošmiukstina. Piebrauc, un steigšus, nevērīgi, it kā nemaz nebūtu apbrīnas cienīgas ne šīs kamaniņas, ne zirgs, ne Feofans, kas muguru izliecis un rokas izstiepis tā, ka tās, šķiet, ilgi noturēt nevarēs, iznāk kņazs ķiveri galvā, šinelī ar sudrabotu bebrādas apkakli, kas aizsedz sārto, skaisto seju ar melnajām uzacīm, kuru jgan nekad nevajadzētu segt, iznāk, zobenu, piešus un galošu vara papēžus šķindinādams, pa paklāju soļo it kā steigdamies un nepievērsdams uzmanību ne man, ne Feofanam — tam. uz ko skatās un par ko priecājas visi, izņemot viņu. Feofans pašmiukslina, es ieguļos pavadās, un godīgi, soļos piebraucam, apstājamies; es pašķielēju uz kņazu, pavēcinu ar dižciltīgo galvu un pieres krēpēm. Kad kņazs laba omā, dažreiz pajoko ar Feofanu, Feofans atbild, mazliet pagriezis skaisto galvu, un, rokas nenolaidis, tikko manāmi, vienīgi man saprotami pakustina grožus, un — tatata — es braucu arvien ātrāk un ātrāk, drebēdams ar katru muskuli un sviezdams dubļus un sniegu zem kamanu priekšas. Toreiz arī nebija tagadējās muļķīgās modes uzsaukt: «O!», it kā kučierim kas sāpētu, bet nesaprotamais: «Gar zemi, piesargās!» — «Gar zemi, piesargās!» klaigā Feofans, un ļaudis griež ceļu, apstājas, staipa kaklus, atskatīdamies uz skaistuli zirgu, skaistuli kučieri, skaistuli kungu.

Man patika noskriet rikšotāju. Kad mums ar Feofanu gadās tālē pamanīt aizjūgu, kas mūsu piepūles cienīgs, tad mēs, kā vētra lidodami, brāžamies tuvāk un tuvāk, es jau metu dubļus pret kamanu atgāzni, esmu blakus braucējam un virs viņa galvas nosprauslojos, tieku līdz sedulkai, lokam, vairs neredzu to un tikai aiz sevis dzirdu skaņas, kas arvien attālinās. Bet kņazs un Feofans, un es — mēs visi klusējam un izliekamies, ka vienkārši braucam savās darīšanās, ka mēs nemaz nepamanām tos, kas gadās mums ceļā ar sliktiem zirgiem. Man patika noskriet, bet patika arī satikties ar labu rikšotāju; acumirklis, rībiens, skatiens — un mēs jau esam viens otram garām un atkal vientuļi lidojam katrs uz savu pusi.

Iečīkstējās vārti, atskanēja Ņestera un Vaskas balsis.

Piektā nakts

Laiks grozījās. Bija apmācies rīts bez rasas, bet silts, uzmācās odi. Tiklīdz baru sadzina, zirgi sapulcējās ap dārki un viņš pabeidza savu stāstu.

Mana laimīgā dzīve drīz beidzās. Es tā nodzīvoju tikai divus gadus. Otras ziemas beigās atgadījās vispriecīgākais notikums, kādu esmu pieredzējis, un tūliņ pēc tam mana vislielākā nelaime. Tas notika vastlāvī, es vedu kņazu uz rikšošanas sacīkstēm. Sacīkstēs skrēja Atlass un Bullēns. Es nezinu, ko viņi tur nojumē darīja, bet zinu, ka viņš iznāca un lika Feofanam izbraukt aplī. Atceros, mani nostādīja uz skrejceļa blakus Atlasam. Atlass gāja ar sacīkšu braucēju, es tāpat parastajās kamaniņās. Līkumā es viņu pametu; un smiekli un sajūsmas saucieni mani apsveica.

Kad mani vadāja, vesels bars gāja nopakaļus. Kādi pieci cilvēki kņazam piedāvāja tūkstošus. Viņš tikai smējās, rādīdams savus baltos zobus.

— Nē, — viņš teica, — tas nav zirgs, bet draugs, par zelta kalniem arī neatdošu. Uz redzēšanos, kungi! — atpogāja segu un iesēdās.

— Uz Stožinku! — Tur dzīvoja viņa mīļākā. Un mēs aizlidojām. Tā bija mūsu beidzamā laimīgā diena.

Mēs atbraucām pie viņas. Viņš to dēvēja par savu. Taču viņa bija iemīlējusi citu un aizbēgusi. Kņazs visu uzzināja viņas dzīvoklī. Pulkstenis bija pieci, un viņš, mani neizjūdzis, brauca viņai pakaļ. Mani sita ar pātagu un ļāva aulēkšot, kas nekad agrāk negadījās. Pirmo reizi es neieturēju soli, un man kļuva kauns, gribēju to izlabot; bet pēkšņi izdzirdu, kņazs kliedza pārvērstā balsī: «Skrej!» Un nošmiukstēja pātaga, un iecirta man, un es sāku lēkšot, sizdams kāju pa kamanu priekšiņas skārdu. Mēs viņu panācām pēc divdesmit piecām verstīm. Es kņazu atvedu, bet drebēju visu nakti un neko nevarēju ēst. No rīta man iedeva ūdeni. Es izdzēru un uz mūžu pārstāju būt tas zirgs, kāds biju. Es slimoju, mani mo: cīja un kropļoja — ārstēja, kā cilvēki to dēvē. Nogāja nagi, radās tūska, kājas kļuva līkas, krūtis iekrita, pārņēma gurdenums un nespēks. Mani pārdeva uzpircējam. Tas baroja mani ar burkāniem un vēl ar kaut ko un iztaisīja no manis pavisam ko dīvainu, bet tādu, kas varēja apmānīt nezinātāju. Ne gaitas, ne spēka*rhan vairs nebija. Turklāt uzpircējs mani mocīja ar to, ka, tikko kā ieradās pircēji, viņš iegāja steliņģī, sāka ar asu pātagu kapāt un baidīt un tā satracināja mani. Pēc,tam viņš nogludināja pātagas sitienu pēdas un veda' laukā. No uzpircēja mani nopirka vecene. Viņa arvien brauca uz Nikolas Brīnumdarītāja baznīcu un pēra kučieri. Kučieris raudāja manā steliņģī. Un tad es uzzināju, ka asarām ir patīkama, sāļa garša. Pēc tam vecene nomira. Viņas pārvaldnieks aizveda mani uz laukiem un pārdeva iirgotajam, pēc tam es pārēdos kviešus un vēl ļaunāk saslimu. Mani pārdeva zemniekam. Pie viņa es aru, gandrīz neko neēdu, un man sagrieza kāju ar lemesi. Es atkal slimoju. Mani iemija čigāns. Viņš mani briesmīgi mocīja un beidzot pārdeva šejienes pārvaldniekam. Un tā esmu šeit.

Visi klusēja. Sāka pilināt lietus.

IX nodala

Nākošajā vakarā, mājās nākot, zirgu bars satika saimnieku un viesi. Žuldība, pienākusi pie mājas, pašķielēja uz diviem vīriešiem: viens bija jaunais saimnieks salmu cepuri galvā, otrs — garš, resns, izblīdis karavīrs. Vecene pašķielēja uz cilvēkiem un, piespiedusi tos pie malas, pagāja garām; pārējie — jaunieši — satraucās, apjuka, sevišķi, kad saimnieks ar viesi tīši iegāja zirgu barā, kaut ko rādīdami viens otram un runādamies.

— Lūk, to pelēko ābolaino es pirku no Vojeikova, — saimnieks stāstīja.

— Bet šī jaunā melnīte ar baltajām kājām — tiešām jauka, — viesis runāja. Viņi tā apraudzīja daudz zirgu, aizskriedami tiem priekšā un apstādinādami. Ieraudzīja arī bēro ķēvīti.

— Šī man palikusi šķirnei no Hrenovas jājamzirgiem.

Visus zirgus, tiem ejot, viņi nevarēja apskatīt. Saimnieks pasauca Ņesteru; un vecais, steigā ar papēžiem dārķa sānus dauzīdams, aizrikšoja priekšā. Dārķis steberēja, pievilkdams vienu kāju, bet skrēja, un varēja manīt — viņš nekādā gadījumā nekurnētu, ja arī viņam liktu tā, cik jaudas, skriet līdz pasaules malai. Viņš pat bija gatavs skriet lēkšos un pat taisījās to pasākt ar labo kāju.

— Labākas tur par to ķēvi — es varu droši teikt — nav visā Krievijā, — saimnieks teica, norādīdams uz kādu ķēvi. Viesis palielīja. Saimnieks uztraucies staigāja, skraidīja, rādīdams un stāstīdams par katru zirgu un par tā šķirni. Viesim acīm redzot bija garlaicīgi klausīties, un viņš izdomāja jautājumus, lai izskatītos, ka ari pats par to interesējas.

— Jā, jā, — viņš teica izklaidīgi.

Tu apskaties, — saimnieks stāstīja, joprojām neatbildēdams, — apskati kājas… Dārgi samaksāju, bet nu jau man no viņas iejūgā trīsgadīgs zirgs.

— Un labi iet? — viesis jautāja.

Tā apskatīja gandrīz visus zirgus, un vairs nebija ko rādīt. Viņi apklusa.

— Nu vai iesim?

— Iesim. — Viņi gāja uz vārtiem. Viesis bija priecīgs, ka izrādīšana beigusies un ka ies uz māju, kur varēs paēst, padzert, uzsmēķēt, un acīm redzami kļuva jautrāks. Iedami garām Nesteram, kurš, dārķa mugurā sēdēdams, gaidīja vēl pavēles, viesis uzsita ar lielu, treknu roku pa dārķa krustiem.

— Tad ta izraibināts! — viņš teica. — Man arī bija tāds dārķis, atceries, es tev stāstīju.

Saimnieks, izdzirdējis, ka nerunā par viņa zirgiem, neklausījās, bet, atpakaļ skatīdamies, joprojām vēroja zirgu baru.

Pēkšņi viņam pie pašas auss atskanēja muļķīgs, vājš, vecišķs zviedziens. Tur iezviedzās dārkais zirgs un it kā nokaunējies aprāvās. Ne viesis, ne saimnieks nepievērsa šim zviedzienam uzmanību un devās uz māju. Holstomers izblīdušajā vecī bija pazinis savu mīļoto saimnieku* kādreizējo lielo bagātnieku skaistuli Serpuchovski.

X nodaļa

i

Lietus joprojām smidzināja. Aplokā bija drūmi, bet kungu namā gluži citādi. Greznajā viesistabā mājastēvs bija licis uzklāt greznu vakariņu galdu. Pie tā sēdēja saimnieks, saimniece un atbraukušais viesis.

Mājasmāte bija stāvoklī, ko varēja stipri manīt pēc viņas augstā vedera, pēc taisni izliektās pozas, pēc tukluma un sevišķi pēc lielajām acīm, kas rāmi un svarīgi gremdējās it kā pašas sevī. Viņa sēdēja pie patvāra.

Mājastēvs turēja rokās kasti ar sevišķiem, desmit gadus veciem cigāriem, kādu, pēc viņa vārdiem, nevienam nebija, un taisījās ar tiem palielīties viesa priekšā. Mājastēvs bija gadus divdesmit piecus vecs skaistulis, svaigs, lutināts, sasukāts. Mājās viņš bija ģērbies jaunā, ērtā biezas drānas uzvalkā, kas šūts Londonā. Pie važiņas karājās lieli, dārgi breloki. Arī aproču pogas bija lielas un masivas — zelts ar tirkizu. Bārdu viņš valkāja ā la Napoleons III, un peļastītes bija ieziestas un stāvēja tik stāvi, kā var ieveidot tikai Parizē. Mājasmāte bija tērpusies zīda muslina tērpā, izraibinātā ar lieliem puķu pušķiem, biezajos, gaišajos, kaut gan ne pilnīgi savos, taču skaistajos matos bija saspraustas nez kādas īpašas, lielas zelta matadatas. Uz rokām varēja redzēt daudz dārgu aproču un gredzenu. Patvāris bija sudraba, arī servize smalka. Sulainis, lielisks savā frakā, baltajā vestē un kaklasaitē, kā statuja stāvēja pie durvīm, gaidīdams pavēles. Mēbeles bija greznas, ar izliekumiem un spilgtas; tapetes tumšas, ar lielām puķēm. Pie galda sudraba kakla siksnu šķindināja kurts, neparasti tievs, un to sauca neparasti grūtā angļu vārdā, ko abi slikti izrunāja, jo neprata angliski. Kaktā starp puķēm stāvēja klavieres ar inkrustacijām. Viss bija jauns, grezns un tāds kā nevienam citam. Viss bija loti skaists, bet apzīmogots ar sevišķu pārpilnības un bagātības zīmogu un pauda, ka te trūkst garīgo interešu.

Mājastēvs bija sacīkšu zirgu cienītājs, sangviniķis ar apskaužamu veselību, Viens no tiem, kuri nekad neiznīkst, braukā sabuļādas kažokos, sviež dārgus puķu pušķus aktrisēm pie kājām, dzer visdārgāko visjaunākās markas vīnu visdārgākajā viesnīcā, izdala savā vārdā balvas un uztur mīļāko, kas visdārgāk izmaksā.

Atbraucējs Ņikita Serpuchovskis bija jau pāri četrdesmit gadiem, garš, tukls, pliku pauri, ar lielām ūsām un vaigu bārdu. Kādreiz viņš bijis loti skaists. Tagad viņš, kā redzams, nolaidies fiziski, morāli un materiali. Viņam bija tik daudz parādu, ka vajadzēja dienēt, lai neiesēdinātu cietumā. Tagad viņš brauca uz guberņas pilsētu par zirgaudzētavas priekšnieku. So vietu viņam bija izgādājuši viņa ievērojamie radi. Viņš bija ģērbies militārā svārkā un zilās biksēs. Svārks un bikses tādi kādus var valkāt tikai bagātnieks, veļa tāpat, pulkstenis arī angļu. Zābaki izskatījās pavisam dīvaini, ar biezām zolēm pirksta platumā.

Nikita Serpueliovskis savā mūžā bija izputinājis divi miljoni lielu īpašumu un vēl palicis parādā simt divdesmit tūkstošus. Pēc tāda kumosa vienmēr atliek dzīves vēriens, kas dod kreditu un iespēju gandrīz grezni nodzīvot kādus desmit gadus. Desmit gadi jau gandrīz pagājuši, vēriens beidzās, un Ņikitam dzīvot kļuva skumji. Viņš jau sāka dzert, tas ir, reibt, kas agrāk nekad neatgadījās. Dzert, patiesību sakot, viņš nekad nebija sācis un nebeidza. Visvairāk viņa pagrimumu atklāja nemierīgais skatiens (viņa acis sāka šaudīties) un nenoteiktās kustības un intonācijā. Šis nemiers pārsteidza ar to, ka acīm redzot bija nesen viņu pārņēmis, jo varēja redzēt, ka viņš pieradis visu mūžu nekā un neviena nebaidīties un ka tagad tikai nesen ar smagām ciešanām nonācis pie šīm bailēm, kas tā nesaderējās ar viņa raksturu. Mājastēvs un mājasmāte to redzēja, saskatījās tā, ka, šķiet, saprata viens otru, un tikai atstāja līdz gulēt iešanai šā jautājuma sīkāku apspriešanu, pacieta nabaga Nikita un pat izdabāja viņam. Jaunā saimnieka laimīgais izskats pazemoja Ņikitu, un viņš kļuva slimīgi greizsirdīgs, atceroties savu neatgriežamo pagātni.

— Kā ir, Marī, vai jums cigārs nekaitēs? — viņš vērsās pie dāmas ar jautājumu, kas bija izteikts tanī sevišķajā, nenotveramajā, ietrenētajā tonī — pieklājīgā, draudzīgā, tomēr ne gluži godbijīgā, kādā runā augstākās sabiedrības ļaudis ar mīļākajām atšķirībā no steVārn. Nevarētu teikt, ka Serptichovskis būtu gribējis viņu apvainot, gluži otrādi, šoreiz viņš drīzāk vēlējās izdabāt viņai un viņas saimniekam, lai gan pats neparkcļ sev neatzītos, ka tas tā ir. Bet viņš jau bija pieradis tā runāt ar tādām sievietēm. Viņš. zināja, ka viņa pati brīnītos, pat apvainotos, ja viņš pret to izturētos kā pret dāmu. Turklāt vajadzēja pietaupīt zināmu godbijības niansi sev līdzīga īstajai sievai. Pret tādām dāmām viņš vienmēr izturējās ar cienību, bet ne tāpēc, ka pievienotos tā dēvētajiem ieskatiem, kurus sludina žurnālos (viņš nekad nelasīja šīs sēnalas), par katra cilvēka personības cienīšanu, par

laulības niecību utt., bet tāpēc, ka tā dara visi kārtīgi cilvēki, un viņš bija kārtīgs cilvēks, lai gan izputējis.

Viņš paņēma cigāru, bet mājastēvs neveikli pagrāba veselu sauju ar tiem un piedāvāja viesim.

— Nē, tu redzēsi, cik patīkami. Ņem!

Ņikita ar roku atvirzīja cigārus, un viņa acīs tikko manāmi pazibēja aizvainojums un kauns.

— Paldies. — Viņš paņēma etviju. — Pamēģini manus.

Mājasmāte bija smalkjūtīga. Viņa to ievēroja un steidzās uzsākt sarunu:

— Man ļoti patīk cigāri. Es pati pīpotu, ja visi man apkārt nepīpotu.

Un viņa uzsmaidīja savu skaisto, labsirdīgo smaidu. Viņš nedroši pasmaidīja pretī. Viņam trūka divu zobu.

— Tiešām, ņem šo, — nemitējās nesmalkjūtīgais mājastēvs. — Tie citi nav tik stipri. Frici, bringen sie noch eine Kasten, — viņš teica, — dort zwei

Vācietis sulainis atnesa citu kasti.

— Kādus tu vairāk cieni? Stiprus? Šie ir ļoti patīkami. Ņem visus, .— viņš nemitējās uzmākties. Viņš acīm redzot bija priecīgs, ka var kāda priekšā palielīties ar saviem retajiem cigāriem, un neko nemanīja. Serpuchovskis uzsmēķēja un pasteidzās turpināt uzsākto sarunu.

— Cik tad tev izmaksāja Atlass? — viņš jautāja.

— Dārgi, ne mazāk par pieciem tūkstošiem, bet nu vismaz esmu nodrošināts. Kādi pēcnācēji, es tev teikšu!

— Labi iet? — Serpuchovskis jautāja.

— Labi. Nupat viņa dēls paņēma trīs balvas: Tulā, Maskavā un Pēterburgā skrēja ar Vojeikova Melni. Nelietis žokejs pieļāva četrus izlēcienus, citādi būtu aiz karoga atstājis.

— Viņš mazliet par mīkstu. Pārāk holandisks, lūk, ko es tev teikšu, — teica Serpuchovskis.

— Nu, bet kam tad ķēves? Es tev rīt parādīšu. Par Labo atdevu trīs tūkstošus. Par Laipno — divus tūkstošus.

Un atkal mājastēvs sāka uzskaitīt savu bagātību. Mājasmāte redzēja, ka Serpuciiovskim grūti klausīties un ka viņš tikai izliekas, ka klausās.

— Vai vēl dzersiet tēju? — viņa jautāja.

— Nē, — mājastēvs atteica un turpināja stāstīt. Viņa piecēlās, mājastēvs viņu apturēja, apkampa un noskūpstīja.

Raudzīdamies viņos un tiem par patikšanu, Serpuchovskis sāka smaidīt nedabisku smaidu, bet, kad mājastēvs piecēlās un, sievu apkampis, izgāja ar to aiz portjerām, — Ņikitas seja pēkšņi pārvērtās, viņš smagi nopūtās un viņa izburbušā seja pauda izmisumu. Pat dusmas tur bija redzamas.

XI nodala

Mājastēvs atgriezās un smaidīdams nosēdās iepretī Ņikitam. Viņi bridi klusēja.

— Jā, tu teici, ka nopirki no Vojeikova, — Serpuchovskis nevērīgi uzsāka.

— Jā, Atlasu, es jau stāstīju. Man arvien gribējās no Dubovica nopirkt ķēves. Bet nieks tur bija palicis.

— Viņš izputēja, — Serpuchovskis pateica un pēkšņi aprāvās un paskatījās apkārt. Viņš atcerējās, ka parādā šim pašam izputējušam cilvēkam divdesmit tūkstošu. Un, ja jau nu par kādu saka «izputējis», tad par viņu, Serpuchovski. Viņš apklusa.

Abi atkal ilgi klusēja. Mājastēvs pārlika, ar' ko varētu palielīties viesa priekšā. Serpuchovskis gudroja, kā lai parāda, ka viņš neuzskata sevi par izputējušu. Bet abiem domas rosījās gausi, lai gan viņi centās uzmundrināt sevi ar cigāriem. «Ko, varbūt iedzert?» Serpuchovskis domāja. «Katrā ziņā jāiedzer, citādi ar viņu aiz garlaicības var nomirt,» mājastēvs sprieda.

— Cik ilgi tad tu te uzkavēsies? — Serpuchovskis jautāja.

— Vel kadu menesi. Varbūt paēdīsim vakariņas? Frici, vai vakariņas gatavas?

Viņi iegāja ēdamistabā. Tur zem lustras stāvēja galds ar svecēm un visneparastākām lietām: šifoniem, lellēm uz aizbāžņiem, neparastiem vīniem karafēs, neparastām uzkodām, 'degvīniem. Viņi iedzēra, uzkoda, vel iedzēra, vēl uzkoda, un sāka risināties valodas. Serpuchovskis pietvīka un runāja bez kautrēšanās.

Viņi runāja par sievietēm. Kam čigāniete, kam dejotāja, kam francūziete.

— Ko tad tu pameti Matjē? — mājastēvs jautāja. Tā bija mīļākā, kas izputināja Serpuchovski.

— Nevis es, bet viņa. Ak draugs, ja atceras, cik sava mūžā neesmu izšķiedis! Tagad esmu priecīgs, ja gadās tūkstoš rubļu, nudien priecīgs, ka braucu prom no visiem. Maskavā nevaru. Ak, ko tur runāt.

Mājastēvam bija garlaicīgi klausīties Serpuchovska valodā. Viņam gribējās runāt par sevi — lielīties. Bet Serpuchovskim gribējās runāt par sevi — par savu spožo pagātni. Mājastēvs viņam ielēja vīnu un gaidīja, kad viņš beigs, lai varētu pastāstīt par sevi, ka viņam tagad ierīkota audzētava, kā nevienam citam agrāk nav bijis. Un ka Marī viņu mīl ne tikai naudas dēļ, bet no sirds.

— Es tev gribēju teikt, ka manā audzētavā … — viņš iesāka. Bet Serpuchovskis pārtrauca.

— Bija laiks, var sacīt, — viņš atkal uzsāka, — kad es mīlēju un pratu uzdzīvot. Tu visu laiku runā par zirgiem, tad saki, kurš tev visstraujākais zirgs?

Mājastēvs kļuva priecīgs, ka radusies izdevība vēl pastāstīt par audzētavu, un viņš to darīja; bet Serpuchovskis atkal pārtrauca.

— Jā, jā, — viņš teica. — Tas jums, zirgaudzētājiem, tikai tā godkārības apmierināšanai, bet nevis izpriecai un dzīvei. Bet man bija citādi. Es jau tev pirmīt stāstīju, ka man bija braucamais zirgs, dārks, ar tādiem pašiem raibumiem kā tam, uz kura jāj tavs gans. O, tas tik bija zirgs! Tu nezini; tas bija četrdesmit otrajā gadā, kad es biju tikko kā atbraucis uz Maskavu; devos pie uzpircēja un redzu — dārks zirgs ar labu iedabu. Man iepatikās. Cena? Tūkstoš rubļu. Man iepatikās, nopirku un sāku braukt. Man nav bijis, un arī tev nav un nebūs tāda zirga. Labāka zirga ne gaitas, ne spēka, ne skaistuma, ziņā neesmu redzējis. Tu vēl biji zēns, to jau tu nevarēji redzēt, bet, es domāju, ka tu droši vien būs! dzirdējis. Visa Maskava viņu pazina.

— Jā, es dzirdēju, — negribīgi atteica mājastēvs,

— bet es tev gribēju pastāstīt par saviem…

— Nūjā, tu dzirdēji. Es viņu nopirku tā — nezinādams šķirni, bez pases, pēc tam uzzināju. Mēs ar Vojeikovu izdibinājām. Tas bija Laipnā Pirmā dēls — Holstomers. Audeklus mērī.

Raibuma dēļ viņš atdots Hrenovas audzētavas staļļzinim, bet tas viņu izkastrējis un pārdevis uzpircējam. Tādu zirgu, draudziņ, vairs nav! Ak, kas tas bija par laiku! Ak jaunība, tu jaukā! — viņš iesāka dziedāt čigānu dziesmu. Viņš acīm redzami reiba. — Eh, jauks laiks bija. A\an bija divdesmit pieci gadi, astoņdesmit tūkstoši ienākumu sudrabā, neviena sirma mata, visi zobi kā pērles. Lai ko pasāku, viss padevās, bet nu viss pagājis.

— Nu, toreiz nebija tā ātruma, — teica mājastēvs, izmantodams pārtraukumu. — Es tev teikšu, ka mani pirmie zirgi sāka iet bez …

— Tavi zirgi! Toreiz bija ātrāki.

— Kā ātrāki?

— Ātrāki. Kā šodien atceros, es reiz Maskavā izbraucu ar viņu uz rikšošanas sacīkstēm. Manu zirgu tur nebija. Es nemīlēju rikšotājus, man bija tīrasiņu zirgi *Ģenerālis, Šole, Muhameds. Ar dārko es braucu. Man bija kučieris — lāga zellis, es viņu mīlēju. Arī nodzērās. Nu, tā es atbraucu. «Serpuchovski, kad tu,» saka, «iegādāsies rikšotājus?» — «Velns lai parauj jūsu zemnieķeļus, mans braucamais dārķis visus jūsējos noskries.»

— «Nekā nenoskries.» — «Derēsim uz tūkstoš rubļiem.» Sitām saujā. Palaidām. Par piecām sekundēm aizgāja priekšā, tūkstoš rubļu vinnēju. Tas vēl nav viss. Es ar tīrasiņu zirgiem trijjūgā simt verstu 'trīs stundās nobraucu. Visa Maskava zina.

Un Serpuchovskis sāka tik sakarīgi un tekoši melst, ka mājastēvs nevarēja iespraust neviena vārda un drūmu seju sēdēja viņam iepretī, tikai izklaidēšanās labad ieliedams sev un viņam glāzēs vīnu.

Jau svīda gaismiņa. Bet viņi vēl arvien sēdēja. Mājastēvam bija mokoši garlaicīgi. Viņš piecēlās.

— Ja gulēt, tad gulēt, — Serpuchovskis teica, pieceldamies un grīļodamies, un tusnidams aizgāja uz ierādīto istabu.

Mājastēvs gulēja ar mīļāko.

— Nē, viņš ir neciešams. Piedzēries un melš bez apstājas.

— Un ap mani lakstojas.

— Baidos, prasīs vēl naudu.

Serpuchovskis neizģērbies gulēja gultā un tusnīja.

«Šķiet, es daudz ko samuldēju,» viņš nodomāja. «Nu, vienalga. Vīns labs, bet viņš tomēr ir cūka. Kaut kas no tirgoņa. Un arī es esmu cūka,» viņš sev teica un skaļi iesmējās. «Bija laiks, kad dzīvoja uz mana rēķina, tagad mani uztur. Jā, Vinkleriene uztur — es no viņas ņemu naudu. Tā viņam arī vajag, tā viņam vajag! Būtu jānoģērbjas, bet dabū nu nost zābakus.»

— Ei! Ei! — viņš sauca, bet viņam pieliktais sulainis bija sen aizgājis gulēt.

Viņš apsēdās, novilka svārkus, vesti, arī bikses kaut kā dabūja nost, bet ar zābakiem ilgi nevarēja tikt galā, mīkstais vēders traucēja. Kaut kā nostīvēja vienu, ap otru — ņēmās, ņēmās, līdz aizelsās un nogura. Un tā ar kāju zābaka stulmā iekrita gultā un sāka krākt, piepildīdams visu istabu ar tabakas, vīna un netīra vecuma smaku.

XII nodaļa

Holstomers tonakt vēl ko gribēja atcerēties, taču Vaska viņu iztraucēja. Uzsvieda viņam segu uz muguras un aizlēkšoja, līdz rītam viņu turēja pie kroga durvīm kopā ar zemnieka zirgu. Viņi laizījās. No rīta viņš aizgāja ar baru un visu laiku kasījās.

«Nez kāpēc tik stipri niez,» viņš nodomāja.

Pagāja piecas dienas. Pasauca zirgu dakteri. Tas priecīgi pateica:

— Kašķis. Atļaujiet čigāniem pārdot.

— Kāpēc? Nokaujiet, tikai lai tūliņ pat viņa vairs nebūtu.

Skaidrs, kluss rīts. Zirgu bars aizgāja ganos. Holstomers palika. Atnāca dīvains cilvēks — vājš, melns, netīrs, nez ar ko notašķītā garā, melnā svārkā. Tas bija dīriķis. Viņš paņēma Holstomeru pie apaušu pavadas un, nepaskatījies uz to, veda projām. Holstomers soļoja mierīgi, neatskatīdamies, kā vienmēr kājas vilkdams, ar pakaļējām kājām pīdamies salmos. Izgājis aiz vārtiem, zirgs pastiepās uz akas pusi, bet dīriķis parāva un teica: «Ko nu vairs.»

Dīriķis un Vaska, kas gāja nopakaļus, atnāca ieplaciņā aiz ķieģeļu cepļa un, it kā šajā visparastākajā vietā būtu kas sevišķs, apstājās, un dīriķis, atdevis pavadu Vaskam, novilka svārkus, atrotīja piedurknes, izvilka no zābaku stulma nazi un galodu un sāka trīt. Zirgs pastiepās pēc pavadas, gribēja to aiz gara laika pakošļāt, bet pavada bija par tālu, viņš nopūtās un aizvēra acis. Viņa lūpa atkārās, kļuva redzami nodilušie, dzeltenie zobi, un viņš iesnaudās, klausoties naža trīšanā. Tikai reizēm iedrebējās viņa atstieptā, slimā, satūkusī kāja. Pēkšņi * viņš sajuta, ka viņu saņem pie žokļa un ceļ galvu uz augšu. Viņš atvēra acis. Viņa priekšā stāvēja divi suņi. Viens ostījās uz dīriķa pusi, otrs sēdēja, raudzīdamies zirgā, it kā ko gaidīdams tieši no viņa. Zirgs paskatījās uz viņiem un sāka žokli berzt gar roku, kas viņu turēja.

«Laikam grib ārstēt,» viņš nodomāja. «Lai jau!»

Un tiešām, viņš sajuta, ka kaut ko izdari ar viņa rīkli. Viņam sāka sāpēt, viņš nodrebēja, patirināja kāju, bet noturējās un gaidīja, kas būs tālāk. Tad kaut kas šķidrs lielā strūklā sāka plūst viņam uz kakla un krūtīm. Viņš ievilka elpu ar abiem sāniem. Un viņam kļuva daudz labāk. Viss dzīves grūtums pazuda. Dārķis aizvēra acis un arvien zemāk nolaida galvu. Neviens to neturēja. Tad uz leju sāka slieties kakls, tad iedrebējās kājas, sagrīļojās viss ķermenis. Viņš ne tik daudz izbijās, cik izbrīnījās. Viss kļuva gluži citāds. Viņš izbrīnījās, parāvās uz priekšu, augšup. Bet kājas, izkustinātas no vietas, samežģījās, viņš sāka gāzties uz sāniem un, gribēdams

noturēties, pakrita uz priekšu un uz kreisajiem sāniem. Dīriķis pagaidīja, kamēr aprimst krampji, aizdzina suņus, kas bija pielīduši vēl tuvāk, un tad, paņēmis pie kājas, pagriezis zirgu uz muguras un pavēlējis Vaskam turēt pie kājas, sāka dirāt.

— Reiz bija zirgs, —Vaska teica.

— Ja bijis brangāks, būtu laba āda, — teica dīriķis.

Zirgu bars vakarā gāja pa kalnu, un tie, kas soļoja kreisajā pusē, ieplakā redzēja kaut ko sarkanu, ap ko aizgūtnēm ņēmās suņi un laidelējās vārnas un klijāni. Kāds suns, ar kājām atspēries maitā, galvu svaidīdams, plēsa pakampto gabalu, ka stirkšķēja vien. Bērā ķēvīte apstājās, pastiepa galvu un kaklu un ilgi ostīja gaisu. Ar pūlēm viņu aizdzina prom.

Rītausmā vecā meža gravā uz laukumiņa krūmu vidū priecīgi gaudoja vilcēni ar lielām galvām. Viņi bija pieci: četri gandrīz vienādi, bet viens mazs, galvu lielāku nekā rumpi. Vāja, nopluskājusies vilku māte, pa zemi vilkdama pilno vēderu ar atkarenajiem pupiem, iznāca no krūmiem un apsēdās vilcēnu priekšā. Vilcēni to ielenca puslokā. Viņa piegāja pie paša mazākā, asti piemiegusi un purnu zemē nodūrusi, vairākas reizes krampjaini noraustījās, atvērusi zobu pilno rīkli, piepūtās un izgrūda lielu zirggaļas gabalu. Lielākie vilcēni 'īda klāt, be! viņa draudoši pagāja pretī un visu atstāja mazajam. Tas it kā dusmās rūkdams uzklupa zirggaļai un sāka rīt. Vilku māte tāpat atvēma gaļu otrajam un trešajam, un visiem pieciem u» tad nogūlās viņu priekšā atpūsties.

Pēc nedēļas pie ķieģeļu cepļa mētājās tikai liels galvas kauss un divi stilba kauli, viss cits bija aizvazāts. Vasaru vīrs, kas vāca kaulus, aiznesa ari tos un nodeva pārstrādāšanai.

Serpuchovska mirušās miesas, kas staigāja pa pasauli, ēda un dzēra, zemē apglabāja daudz vēlāk. Ne viņa āda, ne gaļa, ne kauli nekur nenoderēja. Un, tāpat kā pa pasauli staigājošās mirušās miesas jau divdesmit gadu bija visiem par lielu apgrūtinājumu, tāpat šo miesu apbedīšana sagādāja tikai liekas pūles ļaudīm. Jau sen viņš nevienam nebija vajadzīgs, jau sen viņš visiem bija par nastu, bet tomēr miroņi, kas glabāja miroņus, uzskatTja par vajadzīgu apģērbt labā mundierī šo tūlīt trūdēt sākušo tuklo miesu, apaut labos zābakos, ielikt jaunā, labā zārkā, ar jauniem pušķiem visos četros stūros, tad ielikt šo jauno zārku otrā, svina, aizvest uz Maskavu, tur izrakt senus ļaužu kaulus un tieši tur noglabāt šo pūstošo, no tārpiem ņudzošo miesu, ieģērbtu jaunā mundierī, apautu nospodrinātos zābakos, un visu apbērt ar smiltīm.

DEKABRISTI

Romāns

1. nodaļa

tas notika nesen, Aleksandra II valdīšanas dienās, mūsu laikā — civilizācijās, progresa, jautājumu, Krievijas atdzimšanas utt., utL laikā; tajā laikā, kad uzvarām vainagotais krievu karaspēks atgriezās no ienaidniekam atdotās Sevastopoles, kad visa Krievija svinēja Melnās jūras flotes iznīcināšanu un akmenī kaltā, diženbaltā Maskava sagaidīja un apsveica ar šo laimīgo notikumu šīs pašas flotes apkalpes atliekas, pacienāja ar labu kārtīga krievu šņabja mēriņu un pēc labā krievu paraduma pasniedza sālsmaizi un klanījās līdz zemei. Tas notika tajā laikā, kad Krievija tālredzīgu, jaunavīgi šķīstu politiķu personā apraudāja satriektos sapņojumus par aizlūgumu Sofijas katedralē un tēvzemei tik sāpīgo zaudējumu — divu lielu vīru bojā eju, kas bija notikusi kara gaitās (vienu, iekarsušu jo ātrāk noturēt aizlūgumu minētajā katedralē wn kritušu Valachijas laukos, bet toties tais pašos laukos atstājot arī divus huzaru eskadronus, un otru, nepietiekami augstu novērtētu cilvēku, kas bija dalījis tēju, svešu naudu un palagus ievainotiem, pie tam nezagdams ne vienu, ne otru); tajā laikā, kad Krievijā malu malās visās cilvēku darbības nozarēs kā sēnes pēc lietus izauga lielas personības — karavadoņi, administratori, tautsaimnieki, rakstnieki, oratori un tāpat vienkārši lielas personības bez sevišķas misijas un mērķa.

Tajā laikā, kad Maskavas aktiera jubilejā piedzima ar tostu apslacīta un nostiprināta sabiedriskā doma, kas sāka vajāt visus noziedzniekus; kad bargās komisijas no Pēterburgas aizlēkšoja uz dienvidiem gūstīt, atmaskot un sodīt komisariata ļaundarus; kad visās pilsētās rīkoja mielastus ar galda runām par godu Sevastopoles varoņiem, un tiem pašiem bez rokām un kājām, sastopot viņus uz tiltiem un ceļiem, ziedoja pa kapeiciņai; tajā laikā, kad daiļrunības talanti tik strauji attīstījās tautā, ka kāds kroģeris visur un katrā izdevīgā gadījumā rakstīja un iespieda un no galvas runāja pie mielastiem tik spēcīgas runas, ka kārtības sargātāji bija spiesti vispār pielietot savaldīšanas līdzekļus pret kroģera daiļrunību; kad pašā angļu klubā iekārtoja atsevišķu istabu sabiedrisko lietu apspriešanai; kad uzradās žurnāli zem visdažādākajiem karogiem — žurnāli, kas veicināja eiropeisko principu iesakņošanos tādā pašā eiropeiskā augsnē, bet ar krievisku pasaules uzskatu, un žurnāli, kas, palikdami tikai krieviskā augsnē, veicināja krieviskos principus, bet ar eiropeisku pasaules uzskatu; kad pēkšņi uzradās tik daudz žurnālu, ka, šķiet, visi nosaukumi jau bija likti lietā: gan «Vēstnesis», gan «Vārds», gan «Pārrunas», gan «Vērotājs», gan «Zvaigzne», gan «Ērglis» un daudz citu, bet tomēr radās klāt vēl arvien jauni un jauni nosaukumi; tajā laikā, kad uzradās rakstnieku un domātāju plejādes, kas pierādīja, ka zinātne ir nacionala un nav nacionala un dažkārt ir visnacionala utt., un rakstnieku, mākslinieku plejādes, kas tēloja birzi un saules lēktu, un vētru, un krievu meičas, mīlestību, un kāda viena ierēdņa slinkumu, un daudzu ierēdņu slikto uzvešanos; tajā laikā, kad no malu malām saradās jautājumi (piecdesmit sestajā gadā tā saucās visi tie apstākļu samezglojumi, ar kuriem neviens nespēja tikt nekādā galā), radās jautājumi par kadetu korpusiem, universitātēm, cenzuru, tiesas proceduru, finansēm, bankām, policiju, emancipāciju un daudzi citi; visi pūlējās sameklēt vēl jaunus jautājumus, visi pūlējās tos atrisināt; rakstīja, referēja, taisīja projektus, visi gribēja labot, iznīdēt, pārgrozīt, un visi krievu ļaudis kā viens degtin dega neaprakstāmā sajūsmā. Šāds stāvoklis

XIX gadu simtenī Krievijā bija atkārtojies divi reizes: pirmoreiz, kad mēs divpadsmitajā gadā iepērām Napoleonu I, un otrreiz piecdesmit sestajā gadā, kad mūs iepēra Napoleons III. Lielais, neaizmirstamais krievu tautas atdzimšanas laiks! … Kā tas francūzis, kurš teicis, ka cilvēks, kas nav dzīvojis Lielās franču revolūcijas laikā, īstenībā nemaz nav dzīvojis, tā arī es iedrošinos sacīt, ka tas, kurš nav dzīvojis piecdesmit sestajā gadā Krievijā, nemaz nezina, kas ir dzīve. Šo rindu rakstītājs ne tikai kā dzīvoja tajā laikā, bet bija viens no tā laika darbiniekiem. Viņš ne tikai kā izsēdējās vairākas nedējas vienā no Sevastopoles blindažām, bet uzrakstīja par Krimas karu sacerējumu, kas sagādāja viņam jo plašu slavu, viņš skaidri un visos sīkumos aprakstīja, kā zaldāti no bastioniem šāvuši ar flintēm, kā pārsienamā punktā pārsējuši ievainotos un kapsētā aprakuši mirušos. Paveicis minētos varoņdarbus, šo rindu rakstītājs ieradās valsta centrā, attiecīgā iestādē, kur tad arī noplūca laurus par saviem varoņdarbiem. Viņš redzēja abu galvaspilsētu un visas tautas sajūsmu un pie sevis paša izbaudīja, kā Krievija prot atalgot īstus nopelnus. Šīs pasaules varenie meklēja pazīšanos ar viņu, spieda viņam roku, cienāja mielastos, neatlaidīgi aicināja viņu viesos pie sevis un, lai no viņa jo sīki izzinātu par karu, pārstāstīja viņam paši savas jušanas. Tāpēc šo rindu rakstītājs var pienācīgi novērtēt to lielo, neaizmirstamo laiku. Taču pašreiz runa ir par ko citu.

Šajā nupat pieminētajā laikā pie Maskavas labākās viesnīcas parādes durvīm stāvēja divas lielas, slēgtas ce|ojuma kamanas un vienas parastās valējās. Jauns cilvēks ieskrēja pa durvīm apjautāties par istabām. Slēgtajās kamanās sēdēja vecs vīrs ar divām dāmām un runāja par to, kāda izskatījusies Kuzņeckas tilta iela franču laikā. Tas bija turpinājums sarunai, kas tika uzsākta, Maskavā iebraucot, un tagad vecais vīrs ar baltu bārdu, vaļējā kažokā, kamanās turpināja savu stāstijumu tik mierīgi tālāk, it kā viņš būtu nodomājis tepat kamanās nakti pārgulēt. Sieva un meita gan klausījās, tomēr ar manāmu nepacietību uzmanīja durvis. Jaunais cilvēks iznāca pa tām kopā ar šveicaru un istabu apkalpotāju.

Kā tad ir, Sergej? — vaicāja māte, ar nogurušo seju paliekdamās laternas gaismā.

Vai nu tāpēc, ka tāds bija viņa paradums, vai ari tāpēc, lai šveicars puskažociņa dēļ viņu nenoturētu par sulaini, Sergejs atbildēja franciski, ka istabas ir, un atvēra durvtiņas. Vecais mirkli paskatījās uz dēlu un tad atkal pievērsās kamanu tumšajai iekšienei, it kā viss pārējais viņu nemaz neskartu.

— Teatra tad vēl nebija.

— Pjēr! — teica sieva, saņemdama salopa malas, bet viņš turpināja:

— Madame Saimē bija uz Tveras ielas …

Kamanās atskanēja jauneklīgi skaļi smiekli.

— Tēt, kāp laukā, tu esi tā aizrāvies savā stāstā.

Vecais it kā tikai tagad attapās, ka viņi jau atbraukuši, un atskatījās.

— Kāp nu laukā!

Viņš uzmauca cepuri ciešāk un paklausīgi izrāpās pa durvīm. Šveicars atbalstīja viņu zem rokas, bet, pārliecinājies, ka vecais vēl ļoti braši turas uz kājām, savus pakalpojumus tūdaļ piedāvāja dāmai. Nataļja Nikolajevna, sieva, ij pēc caunādu salopa, ij pēc tā, cik viņa ilgi kāpa laukā, ij pēc tā, cik smagi atspiedās pret viņa roku, ij pēc tā, kā taisnā ceļā, neatskatīdamās, atbalstījusies uz dēla roku, devās uz lievenēm, šveicaram likās ļoti respektējama. Jaunkundzi viņš sākumā nemaz nepamanīja starp jauniņajām kalponēm, kas izkāpa no otrām ceļojuma kamanām: tāpat kā tās, viņa nesa sainīti un tēva pīpi un gāja nopakaļ. Viņš to ielāgoja tikai no smiešanās un pēc tā, ka viņa veco nosauca par tēvu.

— Ne jau turp, tēt, pa labi, — viņa teica, aizturēdama to pie kažoka piedurknes. — Pa lahi.

Un vēl no kāpnēm, soļu trokšņa, durvju un padzīvojušās dāmas smagās elpas neapslāpēti, skanēja tie paši smiekli, kurus dzirdēja kamanās un par kuriem ikviens, tos dzirdēdams, katrā ziņā domāja: tad ta jauki smejas, tīri apskaužami.

Dēls Sergejs nodarbojās ar visu saimniecisko jautājumu kārtošanu ceļā un nodevās tam kaut arī bez prasmes, bet ar divdesmit piecu gadu vecumam parasto enerģiju un pašapmierinošo dedzību. Vismaz reizes divdesmit un, šķiet, bez sevišķi svarīgiem iemesliem viņš tāpat tikai mētelī skrēja lejā pa kāpnēm pie kamanām un atkal augšā, drebinādamies no aukstuma un ar savām jaunajām, garajām kājām pārlēkdams divus trīs pakāpienus uzreiz. Nataļja Nikolajevna lūdza viņu nesaaukstēties, bet viņš apgalvoja, ka tas neesot nekas, un visu laiku deva rīkojumus, ar troksni virināja durvis, staigāja un, kad likās, viss atlikušais jau būtu izdarāms apkalpotājiem un ļaudīm, tomēr vēl vairākas reizes izstaigāja visas istabas, iziedams no viesistabas pa vienām un ienākdams pa otrām durvīm, un tā vien meklējās, ko vēl varētu padarīt.

— Kas ir, tēt, vai brauksi uz pirti? Vai uzzināt? — viņš vaicāja.

Tēvs bija iegrimis domās un, šķiet, nepavisam neapjauta, kur viņš atrodas. Atbilde nenāca tik drīz.

Viņš gan dzirdēja vārdus, bet nesaprata tos. Pēkšņi viņš atskārta.

— Jā, jā, jā; uzzini gan, lūdzams, pie Akmens tilta.

Ģimenes galva steidzīgā, satrauktā solī izstaigāja istabas un tad nosēdās atzveltnes krēslā.

— Nu, tagad vajag izlemt, ko darīt, kā iekārtoties, — viņš teica. — Bērni, piepalīdziet, aši, braši! Nesiet, novietojiet, bet rīt aizsūtīsim zīmīti un Serjožu pie māsas Marjas Ivanovnas, pie Ņikitiniem vai paši aizbrauksim. Vai ne, Nataša? Bet tagad iekārtosimies.

— Rīt ir svētdiena; es ceru, Pierre, ka tu vispirms aizbrauksi uz dievkalpojumu? — sieva teica, stāvēdama uz ceļiem pie lādes un to slēgdama vaļā.

— Tiešām svētdiena! Katrā ziņā visi aizbrauksim uz Uspenska» katedrali. Ar to sāksies mūsu atgriešanās. Ak dievs! Kā es atceros to dienu, kad pēdējo reizi biju Uspenskas katedralē… Nataša, vai atminies? Bet nerunāsim tagad par to.

Un ģimenes galva ātri piecēlās no krēsla, kurā tikko nupat bija iesēdies.

— Tagad vajag iekārtoties.

Un viņš, neko nedarīdams, staigāja no vienas istabas otrā.

— Ka būs, vai teju dzersim? Jeb esi nogurusi, gribi atpūsties?

— Jā, jā, — sieva atbildēja, no lādes kaut ko izņemdama, — bet tu taču gribēji uz pirti.

— Jā … manā laikā bija pie Akmens tilta. Serjoža, aizej un pajautā, vai ir vēl pirtis pie Akmens tilta. Šajā istabā apmetīšos es ar Serjožu. Serjoža, vai tev te patīk? — Bet Serjoža jau bija prom, lai uzzinātu par pirtīm.

— Nē, tomēr nav labi, — viņš turpināja, — tev nebūs tiešas ieejas viesistabā. Kā tu domā, Nataša?

— Pierre, apmierinies, gan viss nokārlosies, — Nataša atsaucās no otras istabas, kurā ļaudis nesa iekšā mantas. Bet Pierre jutās pacilātā noskaņā, ko bija izraisījis ceļojuma noslēgums.

— Pielūko, lai Serjožas mantas neizmētā; skat, kā viņa slēpes nometuši viesistabā.

Un viņš pats pacēla tās un sevišķi uzmanīgi, it kā no tā būtu atkarīga visa turpmākā telpu kārtība, pieslēja slēpes pie durvju palodas un piespieda tai klāt. Bet slēpes vis nepielipa un, tikko kā Pierre bija atgājis nost, ar brīkšķi nokrita iešķērsu pret durvīm. Nataļja Nikolajevna saviebās un sarāvās, bet, ieraudzījusi trokšņa cēloni, teica:

— Soņa, mīļā, pacel!

— Pacel, mīļā, — vīrs atkārtoja, — bet es noiešu pie saimnieka, citādi jau netiksim galā: vajag ar viņu par visu norunāt.

— Labāk aizsūtīsim viņam pakaļ, Pierre. Kāpēc tev to nemieru?

Pierre piekrita.

— Soņa, pasauc to … kā tak viņu? MV Cavalier, esi tik laba; saki, ka mēs gribam ar viņu par visu pārrunāt.

— Viņš saucās Ševaljē, tēt, — sacīja Soņa, jau gatava gājēja.

Nataļja Nikolajevna, kas deva rīkojumus klusā balsī un klusiem soļiem staigāja no istabas istabā, te ar kastīti rokās, te ar pīpi, te ar spilvenu, katram priekšmetam atrodot tā īsto vietu, tā ka lielā mantu kaudze saplaka

gluži nemanot, iedama Soņai garām, paguva tai iečukstēt:

— Neej pati, aizsūti kādu no ļaudīm.

Kamēr norīkotais gāja pēc saimnieka, tikām Pierre izlietoja savu brīvo laiku ar ieganstu, lai palīdzētu sievai, un paguva saburnīt tai kādus drēbju gabalus, kā arī pats paklupt pret jau iztukšotu kasti. Ar roku pie sienas pieturēdamies, dekabrists smaidīdams atskatījās. Sieva, likās, bija tik aizņemta savos darbos, ka nepamanīja; bet Soņa skatījās uz viņu tik smieklu pilnām acīm, ka, likās, gaidīja atļauju izsmieties. Viņš labprāt deva tai šo atļauju, pats iesmiedamies tik labsirdīgiem smiekliem, ka sāka smieties arī visi citi, kas atradās istabā, sieva, jauniņā kalpone un kalps. Šie smiekli iejūsmināja veco vīru vēl vairāk; viņš domājās uzgājis, ka dīvāns sievas un meitas istabā esot novietots Viņām neparocīgi, kaut gan tās abas apgalvoja pretējo, lūdzot viņu aprimties. Tieši tai laikā, kad viņš ar kalpu palīdzību mēģināja pašrocīgi pārbīdīt šo mēbeli, istabā ienāca saimnieks francūzis.

— Jūs sūtījāt pēc manis, — saimnieks stingri teica un, lai parādītu savu, ja ne gluži nicināšanu, tad vismaz vienaldzību, gausi izvilka lakatiņu, gausi to atplēta un gausi nošņaucās.

— Jā, mīļais draugs, — Pēteris Ivanovičs teica, viņam cieši klāt pienākdams, — redziet, kā ir, mēs paši labi nezinām, cik ilgi še paliksim, es un mana sieva … — un Pēteris Ivaničs, kuram piemita vājība ikvienā cilvēkā saskatīt savu tuvāko, sāka pārstāstīt savus apstākļus un plānus.

ChevaUer kungam bija citādi uzskati par cilvēkiem, un viņu neinteresēja Pētera Ivaniča sniegtās ziņas, tomēr labā franču valoda, kādā runāja Pēteris Ivaničs (franču valoda, kā zināms, Krievijā ir kaut kas līdzīgs dienesta pakāpei), un tā kundziskās manieres piespieda viņu dažā ziņā grozīt savas domas par jaunatbraukušajiem.

— Ar ko varu jums pakalpot? — viņš vaicāja.

Šis jautājums Pēterim Ivaničam grūtības nesagādāja. Viņš izsacīja vēlēšanos, lai viņam dotu istabas, tēju, patvāri, vakariņas, pusdienas, uzturu kalpotājiem — vārdu sakot, nosauca visus tos pakalpojumus, kuru dēļ viesnīcas jau tieši pastāv; nevainīgā vientiesība, kādu pauda sirmgalvis, šķiet, iedomādamies, ka viņš atrodas Truchmenas stepēs vai arī ka visu vajadzīgo viņam dos par velti, diezgan izbrīnīja Chevalier kungu, taču tas tūdaļ paskaidroja, ka visu minēto varēs dabūt, un Pēteris Ivaničs par to bija gluži sajūsminājies.

— Tas tik ir jauki! Ļoti labi! Tad mēs tā arī nokārtosim. Tā gan, lūdzu … — Bet nu viņam kļuva neveikli, ka visu laiku runājis tikai par sevi pašu, un viņš ņēmās iztaujāt Chevalier par tā ģimeni un darīšanām. Sergejam Petrovičam, kas bija atgriezies istabā, kā likās, nebija pa prātam tēva izturēšanās; viņš manīja saimnieka nepatiku un atgādināja par pirti. Bet Pēteri Ivaniču bija ieinteresējis jautājums, cik veiksmīgi varēja darboties franču viesnīca Maskavā piecdesmit sestajā gadā un kā pavadīja savu laiku Chevalier kundze. Beidzot pats saimnieks palocījās un jautāja, vai neesot pašreiz kas vajadzīgs.

— Dzersim tēju, Nataša. Vai ne? Tātad, lūdzu, tēju, bet mēs abi vēl parunāsimies, mīļo monsieur. Cik lielisks cilvēks!

— Bet kā ar pirti, tēt?

— Ak jā, tad tējas nevajag. — Tā saimniekam bija jāzaudē vienīgais ieguvums no sarunas ar jaunatbraucējiem. Toties Pēteris Ivaničs tagad bija lepns un laimīgs par iekārtošanos. Važoņi, ienākuši lūgt dzeramnaudu, gandrīz vai sabojāja šo viņa jauko noskaņu, tāpe'č ka Serjožam nebija sīknaudas, un Pēteris Ivaničs gribēja jau atkal sūtīt pēc saimnieka, bet no grūtībām viņu paglāba laimīgā doma, ka šajā vakarā ne tikai viņam vienam pašam jābūt priecīgam. Viņš paņēma divus trīsrubļu gabalus un, iespiedis vienam važonim delnā vienu papīriņu, noteica: «Tas jums» (Pēterim Ivaničam bija paradums it visus, izņemot savus ģimenes locekļus, uzrunāt ar jūs); «bet tas jums,» viņš sacīja, sniegdams otram važonim papīriņu no rokas rokā, līdzīgi tam, kā izdara, samaksājot ārstiem par vizitēm. Kad tas viss bija galā, viņu aizveda uz pirti.

Soņa, kas bija sēdējusi uz dīvana, tagad palika roku zem galvas un iemējās.

«Ai, cik jauki, māmuc! Ai, cik jauki!» — Pēc tam viņa uzlika kājas uz dīvana, pastaipījās, parosījās un tā arī aizmiga cietā, klusā astoņpadsmit gadus vecas meitenes miegā pēc ceļā pavadīta pusotra mēneša. Nataļja Nikolajevna, kas vēl arvien kārtojās pa savu guļamistabu, ar dzirdīgo mātes ausi saklausīja, ka Soņa nekustas, un iznāca paskatīties. Viņa paņēma spilvenu un, ar savu lielo, balto roku pacēlusi meitenes sasārtušo, izbužināto galvu, noguldīja to uz spilvena. Soņa dziļi jo dziļi atvilka elpu, pierāva plecus un nolika galvu uz spilvena, nierei neteikusi, it kā Ļns viss būtu pats no sevis paveicies.

— Ne jau to, ne to, Gavrilovna, Katja, — tūdaļ pat ierunājās Nataļja Nikolajevna, griezdamās pie kalponēm, kas klāja gultu, un ar vienu roku it kā garām ejot pieglauzdama meitas izirušos matus. Neapstādamās un nesteigdamās Nataļja Nikolajevna saveda dzīvokli kārtībā, un, vīram ar dēlu atgriežoties, viss bija gatavs: kastes vairs nemētājās pa istabām; Pjēra guļamistabā viss izskatījās tāpat, kā desmitiem gadu bija bijis Irkutskā: chalats, pīpe, tabakas doze, cukurūdens, evaņģēlijs, ko viņš mēdza lasīt pirms gulētiešanas, un pat svētbildīte pie sienas, blakus gultai, tagad rotāja krāšņās tapetes Ševaljē istabās, kuru saimnieks šo greznojumu nelietoja, bet kas šajā vakarā uzradās visās trešās nodaļas istabās.

Tikusi galā ar uzpošanu, Nataļja Nikolajevna sakārtoja savas apkaklītes un aproces, kas par spīti visām ceļa neērtībām bija tīras, tad sasukājās un nosēdās pretī galdam. Viņas skaistās, melnās acis aizgrima kaut kur tālumā; viņa skatījās un atpūtās. Viņa, šķiet, atpūtās nc tikai no iekārtošanās, ne tikai no ceļa, ne tikai no grūtajiem gadiem — viņa, šķiet, atpūtās no vesela gara mūža, un tāle, kurā viņa raudzījās, kurā viņai dzīvi atplauka mīļotas sejas, tad arī bija tā atpūta, ko viņa vēlējās. Vai tas bija mīlestības varoņdarbs, kuru viņa bija paveikusi sava vīra labā, vai mīlestība, kuru viņa bija izjutusi pret bērniem, tiem maziem esot, vai tas bija

smags zaudējums vai ari viņas rakstura īpatnība, — tikai ikvienam, uzskatot šo sievieti, bija jāsaprot, ka no viņas nav vairs ko gaidīt, ka viņa jau sen kopš nez kāda laika ir sevi visu atdevusi dzīvei un ka no viņas nekas nav pāri palicis. Atlicies kaut kas godbijīgi cienījams, skaists un skumīgs kā atmiņas, kā mēnesnīcas gaisma.

Nebija iespējams iedomāties viņu citādi kā vien cieņas pilnā atmosfērā un ar visām dzīves ērtībām. Ka viņa varētu būt kādreiz izsalkusi un ēstu aizgūtnēm, vai viņai būtu netīra veļa, vai viņa varētu paklupt, vai aizmirstu nošņaukties, — tas nevarēja ar viņu gadīties. Tas bija fiziski neiespējami. No kā tas tā radās, nezinu, bet ikviena viņas kustība bija dižiyns, grācijā, velte visiem tiem, kas varēja viņā skatīties …

Sie pflegen und weben

Himmlische Rosen ins irdische Leben.'

Viņa zināja šo vārsmu un mīlēja to, bet nesekoja tai apzināti. Visa viņas daba bija šīs domas izpausme, visa viņas dzīve viena vienīga neapzināta šo neredzamo rožu ievīšana to cilvēku dzīvē, ar kuriem viņai nācās sastapties. Viņa aizbrauca vīram līdzi uz Sibīriju tikai tāpēc, ka to mīlēja; viņa nedomāja, ko varēs tur darīt vira labā, un taču neprātojot darīja visu: klāja viņam gultu, turēja kārtībā viņa mantas, gatavoja pusdienas un tēju, bet, pats galvenais, vienmēr bija tur, kur viņš, un neviena sieviete nevarētu dot lielāku laimi savam vīram.

Viesistabā uz apaļā galda mutuļoja patvāris. Pie galda sēdēja Nataļja Nikolajevna. Soņa zem mātes rokas, kas to kutināja, vaibstījās un smaidīja, kad istabā ienāca tēvs un dēls ar krokās sažulgušiem pirkstu galiem un spīdīgiem vaigiem un pierēm (tцyam sevišķi spīdēja kailais pakausis), ar pūkaini izspūrušiem baltiem un melniem matiem un starojošām sejām.

— Kā jūs ienācāt, tā tūdaļ gaišāks, — Nataļja Nikolajevna noteica. — Debestiņ, cik balts!

Viņa tā teica desmitiem gadu ik sestdienas, un ik sestdienas Pjērs, to dzirdot, izjuta kautrību un prieku.

Viņi apsēdās pie galda, iesmaržojās tēja, pīpe, sāka skanēt balsis — vecāku, bērnu un apkalpotāju, kuri šinī pašā istabā saņēma savas krūzes. Atcerējās uzjautrinošo, kas bija gadījies ceļā, jūsmoja par Soņas matu sasukājumu, smējās. Ģeogrāfiski viņi visi bija pārcēlušies 5000 verstis tālu pavisam citā svešā apkārtnē, bet garīgi viņi šovakar vēl bija mājās, tādi paši, kādus tos bija padarījusi īpatnējā, ilgā, savrupā ģimenes dzīve. Rīt tā vairs nebūs. Pēteris Ivaničs piesēdās tuvāk patvārim un aizsmēķēja savu pīpi. Viņš nebija jautrs.

— Tad redz nu, esam atbraukuši, — viņš teica, — un es priecājos, ka mēs nule vieni paši: šo vakaru vēl pēdējo reiz pavadīsim ģimenē… — un šiem vārdiem viņš uzdzēra lielu malku tējas.

— Kādēļ tad pēdējo, Pjēr?

— Kādēļ? Tādēļ, ka ērglēni iemācījušies lidot, viņiem pašiem jāvij savas ligzdas, un no šejienes tie aizlidos katrs uz savu pusi.

— Kas par niekiem, — Soņa teica, saņemdama no viņa glāzi un smaidīdama, kā viņa mēdza allaž smaidīt, — vecā ligzda ir lieliska.

— Vecā ligzda ir bēdīga, vecais neprata to novīt, — viņš iekļuva sprostā, turpat gūstā izperēja bērnus, un viņu izlaida laukā, kad spārni tam vairs lāgā neklausīja. Nē, ērglēniem vajag novīt sev ligzdu augstāk, laimīgāk, tuvāk saulei; tāpēc jau viņi ir tā bērni, lai mācītos no pieredzētā; bet vecais, kamēr acis redz, skatīsies, bet, ja kļūs akls, klausīsies .:. Ielej rumu, vēl, vēl… diezgan.

— Redzēsim, kurš kuru pametīs, — Soņa atbildēja, ar ātru skatienu pavērusies mātē, it kā viņai būtu kauns runāt tāsklātbūtnē, — redzēsim, gan, kurš kuru pametīs, — viņa turpināja. — Par sevi es nebaidos un par Serjožu arī! (Serjoža soļoja pa istabu un pārdomāja, kā viņam rīt pasūtīt jaunu uzvalku, — iet pašam Vai izsaukt drēbnieku uz viesnīcu; Soņas saruna ar tēvu viņu neinteresēja …) Soņa iesmējās.

— Par ko tu? Kas? — tēvs vaicāja.

— Tu esi jaunāks par mums, tēt. Daudz jaunāks, tiešām, — viņa teica un atkal iesmējās.

— Skat, ko viņa izdomājusi! — tēvs sacīja, un viņa asās krunkas savilkās maigā un reizē nicinošā smaidā.

Nataļja Nikolajevna paliecās gar patvāri, kas tai traucēja saredzēt vīru.

— Soņai ir taisnība. Tev, Pjēr, vēl arvien tikai sešpadsmit gadu. Serjoža savās jūtās ir jaunāks, bet dvēselē tu esi jaunāks par viņu. Ko viņš izdarīs, to es varu paredzēt uz priekšu, bet tu vēl vari pārsteigt mani.

Vai viņš apzinājās šīs piezīmes patiesību, vai, juzdamies tās glaimots, nezināja, ko atbildēt, bet vecais klusēdams smēķēja, piedzēra tēju un tikai mirdzināja acīm. Turpretī Serjoža ar jaunībai raksturīgo egoismu tikai tagad ieinteresējies par to, kas bija runāts par viņu, iesaistījās sarunā un apstiprināja, ka viņš tiešām esot vecs, ka atbraukšana Maskavā un jaunā dzīve, kas turpmāk viņam gaidāma, nemaz neiepriecinot viņu, ka viņš mierīgi pārdomājot un apsverot nākotni.

— Un tomēr pēdējais vakars, — Pēteris Ivaničs atkārtoja. — Rīt vairs tā nebūs .. i

Un viņš vēl ielēja sev rumu. Un vēl ilgi viņš tā sēdēja pie tējas galda ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņam būtu daudz ko sacīt, tikai nav kas klausās. Viņš pastūma rumu sev tuvāk, bet meita paklusām paņēma pudeli un aiznesa.

2. n o d a ļ a

Kad Ševaljē kungs, kurš bija gājis augšā iekārtot viesus, atgriezies lejā, pastāstīja gūtos novērojumus par jaunatbraukušajiem savai dzīvesbiedrei, kas mežģinēs un zīda tērpā sēdēja pēc Parizes modes pie pults, tai pašā istabā atradās vēl daži pastāvīgie viesnīcas apmeklētāji. Serjoža savos gājienos uz apakšu šo istabu bija jau ievērojis. Jūs droši vien arī to zināt, ja esat bijuši Maskavā. *

Ja jūs, kautrīgs vīrietis, kam Maskava pasveša, nokavējāties ierasties uz pusdienām, kur esat lūgts, vai alojāties cerībā, ka viesmīlīgie maskavieši jūs ielūgs uz tām,

bet jūs neielūdza, vai arī vienkārši jums iegribas paēst pusdienas labākajā viesnīcā, tad ieejiet sulaiņu istabā. Tūdaļ trīs vai četri pietrūkstas kājās, viens no tiem saņem jūsu kažoku, apsveic ar Jauno gadu, ar vastlāvjicm, ar laimīgu atbraukšanu vai vienkārši pasaka, ka sen neesat redzēts, kaut arī jūs vēl ne reizi neesat savu kāju spēris šai iestādē. Jūs ejat iekšā, un pirmais, kas duras jums acīs, ir galds, uz kura jums pirmajā brīdī liekas nokrauts milzum daudz dažādu kārdinošu gardumu. Bet tie ir tikai optiski maldi, jo šī galda lielāko daļu aizņem fazani ar visu spalvu, nevārīti jūras vēži, kārbiņas ar smaržām, pomadi un pudelītes ar kosmetikām un konfektēm. Tikai pašā maliņā, krietni pameklējis, atradīsiet degvīnu un maizes gabalu ar sviestu, un zivtiņu zem stiepļu režģa kupola pret mušām, kas ir pilnīgi nevajadzīgs Maskavā decembra mēnesī, bet toties gluži tāds pats, kādus lieto Parizē. Tālāk aiz galda jūs redzat savā priekšā istabu, kur pie pults sēž francūziete ar ļoti pretīgu ārieni, bet vistīrākajās aprocēs un ļoti skaistā, modernā kleitā. Francūzietei līdzās jūs redzēsiet virsnieku atpogātā svārkā iedzeram savu degvīna mēriņu, civilo, kas lasa avīzi, un vēl kādas militārās vai civilas kājas, izstieptas uz samta krēsla, tad dzirdēsiet sarunu franču valodā un skaļus, vairāk vai mazāk sirsnīgus smieklus. Ja jums sagribētos zināt, kas notiek šajā istabā, tad es jums gan neieteiktu iet tur iekšā, bet tikai ieskatīties, it kā garām ejot, lai paņemtu kādu sviestmaizi. Citādi jums kļūs sāji ap dūšu no jautājošās klusēšanas un skatieniem, kurus jums raidīs šīs istabas neiztrūkstošie iemītnieki, un jūs droši vien kā ar ūdeni apliets suns steigsieties j)ie kāda no galdiem lielajā zālē vai ziemas dārzā. Tur jūs neviens netraucēs. Šie galdi domāti visiem, un tur vientulībā jūs varat saukt garšoti un pasūtīt trifeles, cik uziet. Turpretī tā istaba ar francūzieti ir pieejama tikai izredzētai Maskavas zelta jaunatnei, un iekļūt šo izredzēto skaitā nav nemaz tik viegli, kā jums liekas.

Atgriezies šajā istabā, Ševaljē kungs pastāstīja sievai, ka kungs no Sibirijas esot garlaicīgs, bet toties dēls un meita tik braši, kādus varot tikai Sibirija izaudzēt.

— Jums vajadzētu redzēt meitu, kas tā par rožu pumpuriņu!

— Ai! Viņam patīk pavisam jauniņas sievietes, šim vecim, — teica viens no viesiem, kas smēķēja cigāru. (Saruna, protams, noritēja franču valodā, bet es to sniedzu krieviski, kā darīšu arī turpmāk šajā stāstījumā.)

— O! Ļoti patīk! — Ševaljē kungs atsaucās. — Sievietes — tā ir mana kaislība. Vai jūs neticat?

— Vai dzirdat, mme Chevalier? — sauca resnais kazaku virsnieks, kas viesnīcai bija daudz parādā un mīlēja tērzēt ar tās saimnieku.

—     Jā, un šim, raug, ir tāda pati gaume kā man, — teica Chevalier, uzsizdams resnim pa uzpleci.

— Vai šī sibiriete tiešām tik jauka?

Chevalier noskūpstīja sev pirkstu galus.

Pēc tam saruna starp apmeklētājiem kļuva konfidenciālā un ļoti jautra. Runāja par resni; viņš smaidīdams noklausījās, ko stāsta par viņu.

— Kā gan var būt tik sasodīti ačgārnas gaumes? — kāds smiedamies iesaucās. — Mlle Clarisse! Jūs jau zināt, ka Strugovam pie sievietēm visvairāk patīk vistu ciskas.

Kaut ari nesapratusi šīs piezīmes pikanto jēgu, mlle Clarisse aiz savas pults nošķindināja smiekliņus, tik sidrabainus, cik jau to viņai atļāva sliktie zobi un sirmais vecums.

— Vai Sibirijas jaunkundze uzvedinājusi viņu uz tādām domām? — Un visi smējās vēl skaļāk. P^ Chevalier kungs vai plīsa aiz smiekliem, tikai atkārtodams: «Ce vieux coquin,» — un plikšķinādams kazaku virsniekam pa galvu un pleciem.

— Bet kas viņi īsti ir, šie sibīrieši? Rūpnieki vai tirgoņi? — apvaicājās kāds no kungiem, smiekliem pierimstoties.

— Ņikit! Prasait pie kunga, kuri atbraukuši, ceļa zīmi, — teica Chevalier. «Mēs, Aleksandrs, visas Krievijas …» Chevalier kungs sāka lasīt atnesto ceļa zirni, bet kazaku virsnieks izķēra tam papīru no rokām, un viņa seja pēkšņi pauda izbrīnu.

— Nu, uzminiet, kas tas tāds! — viņš teica. — Jūs visi to kaut vai no dzirdēšanas pazīstat.

— Nu, kā tai uzmin, parādi. Teiksim, ka Abdel Kaders, hahaha. Vai Kaliostro… Vai Pēteris III..* hahaha.

— Tad izlasi jel!

Papīru atlocījis, kazaku virsnieks izlasīja: «Bijušais kņazs Pēteris Ivaničs,» — un nosauca vienu no tiem krievu uzvārdiem, ko zina ikviens un katrs izrunā ar zināmu cieņu un patiku, ja ir runa par cilvēku ar šo uzvārdu kā par tuvinieku vai paziņu. Mēs viņu sauksim par Labazovu. Kazaku virsnieks neskaidri atcerējās, ka šis Pēteris Labazovs bija kaut kādā ziņā ievērojams divdesmit piektajā gadā un ka to izsūtīja spaidu darbos katorgā, — bet, ar ko īsti tas bija ievērojams, to viņš lāgā nezināja. Citi nezināja pat ne tik daudz, un tie atbildēja: «A! Jā, tas pazīstamais,» — gluži tāpat, it kā viņi teiktu: «Kā tad, pazīstamais!» — par Šekspiru, kas sarakstījis «Eneidu». Vēl pazīstamāks viņš tiem kļuva tāpēc, ka resnis paskaidroja, ka viņš esot kņaza Ivana brālis, Cikinu un grāfienes Prukas tēvocis, nu, pazīstamais …

— Tad jau viņam jābūt ļoti bagātam, ja viņš ir kņaza Ivana brālis! — piebilda viens rio jaunajiem. — Ja viņam ir atdevuši īpašumus atpakaļ. Dažiem atdeva.

— Cik daudz tagad ir sabraucis šo pašu izsūtīto! — piebilda otrs. — Tiešām, šķiet, ka izsūtīto skaits bija mazāks nekā to, kas atgriežas. Jā, Zikinski, pastāsti nu to gadījumu par astoņpadsmito datumu, — viņš griezās pie strēlnieku pulka virsnieka, ko daudzināja kā labu stāstītāju.

— Nu, pastāsti gan.

— Pirmkārt, tā ir tīra patiesība un notika šepat pie Ševaljē, lielajā zālē. Ienāk kādi trīs dekabristi pusdienot. Sēž pie viena galda, ēd, dzer, sarunājas. Viņiem iepretim nosēdies kāds cienījama izskata kungs, tā paša gadu gājuma kā viņi, un tā vien uzmana, kad šie ieteiksies kaut ko par Sibiriju. Tā viņš tur šiem kaut ko iejautājies;

vārds pa vārdam, sākuši runāties, izrādās, ka viņš arī no Sibirijas.

— Vai Nerčinsku pazīstat?

— Kā tad, es tur dzīvoju.

— Un Tatjanu Ivanovu arī pazīstat?

— Kā nu nepazīt!

— Atļaujiet jautāt, vai jūs arī bijāt izsūtīts?

— Jā, bija negadījums, dabūju ciest, bet jūs?

— Mēs visi izsūtīti par četrpadsmito decembri. Savādi, ka mēs jūs nepazīstam, ja jūs arī par četrpadsmito. Atļaujiet pajautāt jūsu uzvārdu?

— Fjodorovs.

— Vai arī par četrpadsmito?

— Nē, es par astoņpadsmito.

— Kā tā par astoņpadsmito?

— Par astoņpadsmito septembri, par zelta pulksteni. Mani apmeloja, it kā es to būtu nozadzis, un tā es dabūju nevainīgi ciest.

Visi kratījās smieklos, atskaitot pašu stāstītāju, kas, ar visnopietnāko seju vērodams spīdošo iespaidu uz klausītājiem, dievojās, ka tas esot pilnīgi patiess notikums.

Drīz pēc šā stāsta viens no zelta jaunatnes pārstāvjiem piecēlās un aizbrauca uz klubu. Izgājies pa zālēm, kur pie galdiem vecīši noņēmās ar kāršu spēli jerelašu, pagrozījies infernalajā, kur slavenais «Pučins» jau sāka savu partiju pret «kompāniju», pastāvējis kādu laiciņu pie viena no biljarda galdiem, ap kuru, ķerstīdamies pie malām, tipināja svarīgs večuks un tik tikko ietrāpīja savai bumbai, un ieskatījies bibliotēkā, kur kāds ģenerālis ar brillēm cienīgi lasīja, turēdams avīzi tālu prom no sevis, un kāds jauneklis, pūlēdamies nesacelt troksni, pārskatīja pēc kārtas visus žurnālus, zejta jaunatnes pārstāvis apsēdās biljarda istabā uz dīvana pie spēlētājiem, tādiem pašiem jauniem cilvēkiem kā viņš. Bija lielā viesību diena, un viesu vidū redzēja daudz kungu, kluba pastāvīgo apmeklētāju. To skaitā bija Ivans Pavlovičs Pachtins. Tas bija gadu četrdesmit vecs vīrietis, vidēja auguma, balts un tumīgs, platiem pleciem un gurniem, ar pliku galvu un apmierināti laimīgu, spīdīgu, skūtu seju. Viņš nespēlēja, bet tāpat vien piesēdās pie kņaza D., ar kuru bija uz tu, un neatteicās no glāzes šampanieša, ko tam piedāvāja. Viņš bija tik ērti apsēdies pēc pusdienām, nemanot palaizdams bikšu jostu mugurpusē vaļīgāk, ka, šķiet, visu mūžu tā nosēdētu, smēķēdams cigāru, uzdzerdams šampanieti un juzdamies kņazu un grafu, ministru dēlu, tuvā sabiedrībā. Ziņa par Labazovu atbraukšanu iztraucēja viņa mieru.

— Kurp tad tu, Pachtin? — jautāja ministra dēls, spēles vidū pamanīdams, ka Pachtins piecēlies pavelk vesti uz leju un steigā beidz izdzert šampanieti.

— SeVerņikovs lūdza, — teica Pachtins, sajuzdams kājās tādu kā nemieru, — kā ir, vai brauksi? …

«Anastasja, Anastasja, atver vaļā vārtiņus.» Tā bija tolaik populārā čigānu dziesma.

— Varbūt. Bet tu?

— Kur nu man, precetam vecim.

— Nu!…

Pachtins smaidīdams iegaja spoguļu zalē pie Severņikova. Viņam patika savus pēdējos vārdus allaž nobeigt ar kādu jociņu. Un arī tagad tā iznāca.

— Kā grāfienei ar veselību? — viņš vaicāja, piegājis pie Severņikova, kas nepavisam nebija viņu saucis, bet kuru, pēc dažiem Pachtina apsvērumiem, ziņa par Labazovu atbraukšanu varēja interesēt vairāk nekā visus citus. Severņikovs bija mazliet iejaukts četrpadsmitā decembra notikumos un turējās draugos ar visiem dekabristiem. Grāfienes veselība bija jūtami labāka, un Pachtins par to ļoti priecājās.

— Bet jūs vēl nezināt, ka Labazovs nule atbraucis, apmeties pie Ševaljē.

— Ko jūs sakāt! Mēs taču esam veci draugi. Kā es priecājos! Kāpriecājos! Jādomā, ka nabadziņš novecojis? Viņa sieva rakstīja manai sievai…

Bet Severņikovs nepaguva izstāstīt līdz galam, ko viņa rakstījusi, jo partneri, izspēlēdami beztrumpja gājienu, bija izdarījuši kaut ko ne tā, kā vajadzētu. Runādams ar Ivanu Pavloviču, viņš jau visu laiku bija šķielējis uz tiem, bet tagad pēkšņi ar visu augumu gāzās galdam virsū un, to rokām dauzīdams, pierādīja, ka vajadzējis izspēlēt septiņaci. Ivans Pavlovičs piecēlās un, piegājis pie otra galda, sarunā starp citu pastāstīja savu jaunumu vēl otram cienījamam vīram, atkal piecēlās un pie trešā galda atkārtoja to pašu. Cienījamie vīri visi ļoti ļoti nopriecājās par Labazova atgriešanos, tā ka, atkal iegājis biljarda istabā, Ivans PavlOvičs, kas sākumā bija šaubījies, vajag vai nevajag priecāties par Labazova atgriešanos, tagad vairs nevilka garumā ar ievadiem par balli, rakstu «Ziņotājā», veselību un laiku, bet gāja pie visiem jau tieši ar savu sajūsmināto stāstījumu par slavenā dekabrista pārbraukšanu.

Pachtins domāja, ka par šo ziņu ļoti priecāsies večuks, kas vēl arvien veltīgi pūlējās ar kiju trāpīt savai baltajai bumbai. Viņš piegāja tam klāt. «Labi izspēlējāties, Jūsu augstā ekselence?» viņš teica tai brīdī, kad večuks piebāza savu kiju pie marķiera sarkanās vestes, kam bija jānozīmē, ka kija jāiekrīto.

«Jūsu augstā ekselence» nepavisam nebija sacīts tā, kā jūs domājat, aiz izkalpīgas pieglaimības (nē, tas nav modē piecdesmit sestajā gadā) — Ivans Pavličs šo večuku sauca vienkārši vārdā un tēva vārdā, — bet tas bija sacīts daļēji, [kā] jokojot par tiem, kas tā runā, daļēji, lai liktu noprast, ka mēs zinām gan, ar ko runājam, un tomēr draiskojam, nedaudz un no tiesas; vispār tas izdevās ļoti delikāti.

— Nupat dabūju zināt: Pēteris Labazovs pārbraucis. Taisnā ceļā no Sibirijas atbraucis ar visu ģimeni. — Šos vārdus Pachtins paguva izteikt tai pašā laikā, kad večuks atkal nošāva garām savai bumbai, — tāda nestunda bija viņam uzkritusi.

— Ja viņš pārbraucis tikpat gaisīgs, kā aizbrauca, tad nu gan nav par ko priecāties, — īgni noteica večuks, savas neizprotamās neveiksmes saniknots.^

Šī atsauksme Ivanu Pavliču samulsināja, viņš atkal nezināja, vai par Labazova pārbraukšanu jāpriecājas vai ne, un, lai ar savām šaubām tiktu galīgā skaidrībā, devās tagad uz istabu, kur pulcējās izrunāties gudri cilvēki, kas zināja katras lietas nozīmi un vērtību, vārdu sakot, kas zināja visu. Ivanam Pavličam ar gudrās istabas apmeklētājiem bija tikpat patīkamas attiecības kā ar zelta jaunatnes pārstāvjiem un augstām, titulētām personām.

Tiesa gan, viņam nebija savas īpašas vietas gudrajā istabā, bet neviens arī nebrīnījās, kad viņš ienāca un nosēdās uz dīvana. Pašreiz runa bija par to, kurā gadā un kāda iemesla dēļ sastrīdējušies divi krievu žurnālisti. Nogaidījis klusuma brīdi, Ivans Pavlovičs paziņoja savu jaunumu ne jau tā kā kādu prieka vēsti, arī ne tā kā nenozīmīgu gadījumu, bet tā, it kā starp citu sarunā iepīdams. Bet tūdaļ jau tas, kā «gudrie» (es lietoju «gudrie» kā [iesauku] gudrās istabas apmeklētājiem) uzņēma viņa jaunumu un sāka to iztirzāt, — tūdaļ pat tas ļāva Ivanam Pavličam noskārst, ka tieši šeit piederējās šis jaunums un tikai šeit tas gūs tādu slīpējumu, ka varēs to izdāļāt tālāk un savoir а quoi s'en tenir .

— Tikai Labazova vien trūka, — sacīja viens «gudrais», — tagad visi dzīvi palikušie dekabristi ir atgriezušies Krievijā.

— Viņš bija «viens no slaveno pulka» … — teica Pachtins, vēl pētīdams, būdams gatavs šo citātu izvērst par joku vai nopietnību.

— Kā tad, Labazovs ir viens no tā laika izcilākajiem cilvēkiem, — iesāka «gudrais». — 1819. gadā viņš bija Semjonovskas pulka praporščiks un tika aizsūtīts uz ārzemēm ar depešām hercogam Z. Pēc tam viņš atgriezās, un divdesmit ceturtajā gadā viņu uzņēma pirmajā masoņu ložā. Visi toreizējie masoņi pulcējās pie D. un pie viņa. Viņš taču bija ļoti bagāts. Kņazs Ž., Fjodors D., Ivans P. — tie bija viņa tuvākie draugi. Tad nu viņa tēvocis kņazs Visarions, lai jauno cilvēku atrautu no šīs sabiedrības, aizsauca viņu uz Maskavu.

— Atvainojiet, Nikolaj Stepanovič, — otrs «gudrais» ierunājās starpā, — man liekas, ka tas notika divdesmit trešajā gadā, tāpēc ka Visarions Labazovs tika iecelts par trešā korpusa komandieri divdesmit ceturtajā gadā un atradās Varšavā. Viņš to aicināja pie sevis par adjutantu un pēc tā atteikšanās tad arī pārcēla. Bet piedodiet, ka es jūs pārtraucu.

— Ak nē, esiet tik laipni.

— Nē, lūdzu.

— Nē, esiet tik laipni, jums tas jāzina labāk par mani, un turklāt jūsu atmiņas spējas un zināšanas šeit pietiekami pierādītas.

— Maskavā viņš pret tēvoča gribu atstāja dienestu, — turpināja tas, kura atmiņas spējas un zināšanas bija pierādītas, — un ap viņu sagrupējās otra biedrība, kuras radītājs un dvēsele, ja tā var izteikties, bija viņš. Labazovs bija bagāts, skaists, gudrs, izglītots; attieksmēs pret cilvēkiem, kā stāsta, ārkārtīgi laipns. Man vēl krustmāte tika stāstījusi, ka viņa nav pazinusi cilvēka, kas būtu pievilcīgāks par viņu. Un tad nu dažus mēnešus pirms dumpja viņš apprecēja Krinsku.

— Nikolaja Krinska meita, tā paša, kas pie Borodinas … nu, tas pazīstamais, — kāds ierunājās starpā.

— Nūjā. Un tie ir viņas milzīgie īpašumi, kas viņam atlikušies tagad, bet viņa paša, dzimtīpašumi, tie aizgāja jaunākajam brālim kņazam Ivanam, kurš tagad ir oberhofkafermeistars (tā apmēram viņš to nosauca) un bija savā laikā ministrs.

— Visteicamākā bija viņa izturēšanās pret brāli, — stāstītājs turpināja. — Kad viņu pašu saņēma ciet, tad vienīgais, ko viņš paspēja iznīcināt, bija — brāļa vēstules un papīri.

— Vai tad brālis bija iejaukts?

Stāstītājs neatbildēja «jā», bet saknieba lūpas un nozīmīgi pamirkšķināja.

— Vēlāk visā pratināšanas laikā Pēteris Labazovs pastāvīgi noliedza itin visu, kas skāra brāli, un par to cieta vairāk nekā pārējie. Bet pats labākais, ka kņazs Ivans saņēma gan visus īpašumus, bet brālim neaizsūtīja ne graša.

— Stāsta, ka Pēteris Labazovs pats, atteicies, — iebilda kāds no klausītājiem.

— Jā, bet atteicās tikai tāpēc, ka kņazs Ivans pirms kronēšanas svinībām rakstīja tam un atvainodamies taisnojās, ka viņam vajadzējis pārņemt īpašumu savās rokās, lai paglābtu no konfiscēšanas, bet viņam esot bērni un parādi, tā ka viņš tagad nespējot neko atdot atpakaļ. Pēteris Labazovs atbildēja divās rindās: «Ne man pašam, ne maniem mantiniekiem nav nekādu tiesību, un

mēs tās ari negribam uz īpašumu, ko jums piešķīris likums.» Un vairāk neko. Ko jūs teiksiet? Bet kņazs Ivans to norija, priecīgs ieslēdza šo dokumentu kopā ar vekseļiem lādītē un nevienam nerādīja.

Viena no gudrās istabas īpatnībām bija tā, ka šīs istabas apmeklētāji zināja, kad gribēja zināt, visu, kas notika pasaulē, lai arī cik slepeni tas notiktu.

— Starp citu, vēl ir jautājums, — tagad ierunājās kāds cits, — vai bija taisnīgi kņaza Ivana bērniem atņemt to bagātību, pie kuras viņi uzauguši un audzināti un par kuru domājuši, ka viņiem uz to tiesības.

Saruna nu jau bija ievirzījusies abstraktā sfērā, kas Pachtinu neinteresēja. Viņš sajuta nepieciešamību jauno ziņu pavēstīt citiem, piecēlās un lēni, uzrunādams vienu otru pa labi un pa kreisi, izstaigāja zāles. Kāds viņa dienesta biedrs viņu aizturēja, lai pastāstītu par Labazovu atbraukšanu.

— Kas gan to nezina! — Ivans Pavličs atbildēja, mierīgi smaidīdams, un devās uz izeju. Jaunā ziņa jau bija aplidojusi tai nosprausto ceļu un atgriezās atkal pie viņa.

Klubā vairs nebija ko darīt, viņš aizbrauca ciemos. Tas nebija nekāds vakars aicinātiem viesiem, bet salons, kur sapulcējās ik dienas. Tur sēdēja kādas astoņas dāmas un viens vecs pulkvedis, un visiem bija šausmīgi garlaicīgi. Jau Pachtina stingrā gaita un smaidošā seja vien dāmas un jaunavas padarīja jautrākas. Jaunā ziņa bija jo vairāk vietā tāpēc, ka salonā atradās vecā grāfiene Fukss ar savu meitu. Kad Pachtins bija izstāstījis gandrīz vārds vārdā visu to, ko viņš bija dzirdējis gudro istabā, mme Fukss, galvu kratīdama un brīnīdamās par savu vecumu: sāka atcerēties, kā viņa apmeklējusi sabiedrību kopā ar Natašu Krinsku, tagadējo Labazovu.

— Viņas apprecēšanās bija ļoti romantiska, un tas viss notika manu acu priekšā. Nataša bija gandrīz saderināta ar Mjatlinu, kas vēlāk krita divkaujā ar Debru. Taču šajā laikā Maskavā ierodas kņazs Pēteris, iemīlas Natašā un bildina viņu. Bet tēvs, kuram Mjatļins bija ļoti pa prātam — un vispār no Labazova baidījās ka no masona, — tēvs atteica. Taču jaunais cilvēks turpina

sastapties ar Natašu ballēs, visur, sadraudzējas ar Mjatļinu, lūdz to atteikties. Mjatļins ir ar mieru, viņš pierunā Natašu bēgt no mājas. Viņa ir ari ar mieru, bet pēdējā nožēlā (saruna notika franču valodā) viņa iet pie tēva un saka, ka viss sagatavots bēgšanai un ka viņa varētu to pamest, bet paļaujas uz tā augstsirdību. Un tiešām tēvs piedeva viņai — visi aizlūdza par viņu — un deva savu piekrišanu. Tā, re, iznāca šīs kāzas, un līksmas kāzas tās bija! Kurš no mums varēja domāt, ka pēc gada viņa brauks tam līdzi uz Sibiriju! Viņa, vienīgā meita, tā laika lielākā bagātniece, izcilākā skaistule! Imperators Aleksandrs ballēs allaž ievēroja viņu, cik reižu tika dejojis ar viņu. Pie grafa G. bija bal costumйatceros kā šodien, un viņa bija Neapoles meitenes tērpā, — brīnišķīgi jauka! Maskavā atbraukdams, viņš arvien apjautājās: «Que fait la belle Napolitaine?» Un pēkšņi šī sieviete tādā stāvoklī (viņa ceļā dzemdēja) ne mirkli nevilcinājās, neko nesagatavoja, nesavāca mantas un, kā stāvējusi, tiklīdz vīru saņēma ciet, tā arī aizbrauca tam līdzi 5000 verstu tālumā.

— O! Apbrīnojama sieviete! — teica namamāte.

— Kā viņš, tā viņa — tie bija cilvēki, kādus reti sastop, — ierunājās kāda cita dāma. — Man stāstīja — nezinu, vai "tas taisnība, — ka Sibīrijā visur, kur vien viņi strādājuši, raktuvēs vai kā to sauc, ieslodzītie, kas bijuši kopā ar viņiem, mācījušies no viņu priekšzīmes.

— Tad viņa jau nekad raktuvēs nav strādājusi, — Pachtins izlaboja.

Ko nozīmēja piecdesmit sestais gads! Pirms trim gadiem par Labazoviem nedomāja neviens, un, ja atcerējās tos, tad ar instinktivu baiļu sajūtu, kādā runā par nupat mirušiem; tagad turpretī tik dzīvi atminējās^, agrākās attiecības, visas labās īpašības, un ikviena no dāmām jau pārdomāja plānu, kā varētu iegūt monopolu uz Labazoviem un ar tiem tad padižoties citu viesu priekšā.

— Ar viņiem reizē atbrauca dēls un meita, — sacīja Pachtins.

— Ja tikai viņi ir tikpat jauki, kāda bija māte, — teica grāfiene Fukss. — Kaut gan arī tēvs bija ļoti ļoti jauks.

— Kā viņi varēja tur uzaudzināt savus bērnus? — ieteicās namamāte.

— Stāsta, ka gluži teicami. Jaunais cilvēks esot tik glīts, laipns, izglītots, it kā būtu uzaudzis Parizē.

— Es paredzu jaunajai dāmai lielus panākumus, — teica kāda neglīta jaunava. — Visām šīm Sibirijas dāmām piemīt kaut kas ļoti saistoši triviāls, kas tomēr gaužām patīk.

— Jā, jā, — ieteicās otra jaunava.

— Tad vēl viena bagāta līgava ir nākusi klāt, — sacīja trešā jaunava.

Vecais pulkvedis, pēc tautības vācietis, kas pirms trim gadiem bija atbraucis uz Maskavu, lai sameklētu bagātu sievu, nolēma, ka pēc iespējas ātrāk, iekams jaunie vēl nezina, jābrauc stādīties priekšā un jābildina. Jaunavas un dāmas savukārt gandrīz to pašu domāja par Sibirijas jauno cilvēku. «Ceraris, ka šis tad ari ir mans īstenais,» nodomāja jaunava, kas jau astoņus gadus veltīgi grozījās sabiedrībā. «Un varbūt labi vien bija, ka tas muļķa gvardes virsnieks tā ij nebildināja mani. Es droši vien būtu nelaimīga.» — «Nu atkal visiem ies žults pāri aiz piktuma, kad arī šis manī iemīlēsies,» nodomāja jauna un skaista dāma.

Mēdz runāt par mazu pilsētu provinciālismu, — tomēr nekur nav ļaunāka provinciālismā kā augstākajā sabiedrībā. Mazpilsētās nav jaunu seju, bet sabiedrība tur ir gatava uzņemt jebkurus jaunpienācējus, ja tādi rastos; še turpretī reti izredzētie, kā tagad Labazovi, tiek atzīti par piederīgiem pie labākajām aprindām un tajās uzņemti, un sensācijā, ko saceļ šīs jaunās sejas, ir lielāka nekā apriņķa pilsētā.

3. nodaļa

— Ek Maskava, Maskava, māmuļa baltā, akmenī kaltā, — nosacīja Pēteris Ivaničs, no rīta acis izberzēdams un ieklausīdamies zvanu skaņās, kas dunēja pār Avīžu šķērsielu.

Nekas tik dzīvi neatsauc atmiņā pagājušo kā skaņas; nu šīs Maskavas zvanu skaņas kopā ar riteņu dārdoņu un pa logu saskatāmo balto mūri viņam tik dzīvi atgādināja ne vien to Maskavu, ko viņš bija pazinis pirms trīsdesmit pieciem gadiem, bet arī to Maskavu ar Kremli, torņiem, Ivaniem utt., kuru viņš glabāja savā sirdī, ka viņš sajuta bērnišķīgu prieku par to, ka ir krievs un ka atrodas Maskavā.

Plandījās Bucharas chalats, atsegdams platās krūtis zem katūna krekla, turpat bija pīpe dzintara kātā, sulainis ar klusām izdarībām, tēja, tabakas smarža, padzirdās skaļa, trauksmaina vīrieša balss no Ševaljē istabām, meitas un dēla balsis, apmainoties rīta skūpstiem, un dekabrists jutās tikpat mājīgi kā Irkutskā vai arī ja atrastos Ņujorkā vai Parizē. Lai arī kā man gribētos notēlot saviem lasītājiem decembra varoni bez kādām vājībām, tomēr patiesības labā esmu spiests atzīties, ka Pēteris Ivaničs sevišķi rūpīgi skuvās, sukājās un skatījās spogulī. Viņš jutās neapmierināts ar uzvalku, kas Sibīrijā bija pašūts ne visai labi, un reizes divas pogāja svārciņus gan vaļā, gan ciet. Nataļja Nikolajevna turpretī ienāca viesistabā, šalkojot melnajam muarē tērpam, ar tādām aprocēm un tādām lentēm pie aubes, ka, kaut arī tas viss nebija gluži pēc jaunākās modes, tomēr tā izdomāts, ka ne tikai kā neizskatījās ridicule , bet, gluži otrādi, bija distinguй . Tur dāmām ir sevišķs sestais prāts un tāda gaišredzība, kas ne ar ko nav salīdzināma. Arī Soņa bija tā ietērpta, ka, lai arī modes ziņā viss par diviem gadiem atpalicis, tomēr nekur un neko nevarēja pārmest. Māte ģērbusies tumšā un vienkārši, meita gaišā un dzīves priecīgi. Serjoža bija nule kā uzmodies, un viņi vieni paši aizbrauca uz dievkalpojumu. Tēvs ar māti nosēdās pakaļējos sēdekļos, meita viņiem pretī. Vasilijs uzsēdās uz bukas, un važoņa kariete aizveda viņus uz Kremli. Kad viņi izkāpa, dāmas vispirms sakārtoja drēbes, tad Pēteris Ivaničs paņēma zem rokas savu Na taļju Nikolajevnu un, galvu izslējis, gāja uz baznīcas durvīm. Ļaužu barā ne tirgoņi, ne virsnieki, ne ari pārējie nevarēja apjēgt, kas šie te par cilvēkiem. Kas ir šis sensenis iedegušais un neatvilgušais vecais vīrs ar taisnām, dziļi vagotām darba cilvēka krunkām, kādas vis negūst angļu klubā, ar sniegbaltiem matiem un bārdu, ar vēlīgu un lepnu skatienu un enerģiskām kustībām? Kas ir šī gara auguma dāma ar svarīgo gaitu un nogurušām, apdzisušām lielām un skaistām acīm? Kas ir šī jaunava, svaiga, slaida, spēcīga, bet ne moderna un ari ne bikla? Tirgoņi — ne tirgoņi, vācieši — ne vācieši; vai no kungiem? — taču arī tie nemēdz būt tādi, bet redzams, ka ievērojami ļaudis. Tā domāja tie, kas redzēja viņus baznīcā, un nez kāpēc ātrāk un labprātīgāk deva tiem ceļu un atbrīvoja vietu nekā vīriešiem ar grezniem uzplečiem. Pēteris Ivaničs izturējās ar tādu pašu diženību, kā bija ienācis, un lūdza dievu mierīgi, apvaldīti, neaizmirsdamies. Nataļja Nikolajevna graciozi noslīdēja uz ceļiem zemē, sameklēja lakatiņu un daudz raudāja «ķerubu» dziedājuma laikā. Soņa it kā varītēm piespiedās, lai lūgtu dievu. Dievlūdzējas poza viņai nepiestāvēja, tomēr viņa neskatījās apkārt un uzcītīgi meta krustus.

Serjoža bija palicis mājā — gan tādēļ, ka bija aizgulējies, gan ari tādēļ, ka viņš necieta liturģijā ilgo stāvēšanu, no tās pietūka kājas, un viņš nekādi nevarēja saprast, kāpēc noiet ar slēpēm četrdesmit verstu bija tīrais nieks, bet nostāvēt divpadsmit evaņģelijus sagādāja vislielākās fiziskās mocības; izšķirošais gan bija tas, ka viņš juta vissteidzīgāko vajadzību pēc jaunām drēbēm. Viņš saģērbās un gāja uz Kuzņeckas tilta ielu. Naudas viņ^jn netrūka. Tēvs bija ieņēmies sev par likumu, kopš tā laika, kad dēls kļuva divdesmit vienu gadu vecs, dot viņam naudu, cik viņam iegribas. Viņa varā bija atstāt tēvu un māti galīgi bez naudas.

Kā man žēl to divi simti piecdesmit rubļu sudrabā, kas tika veltīgi izdoti Kunca gatavo apģērbu veikalā! Ikviens no tiem kungiem, kas sastapa Serjožu, labprāt būtu viņu pamācījis un ar lielāko prieku aizietu viņam līdzi pasūtīt vajadzīgo; bet, kā tas allaž gadās, viņš bija vientuļš ļaužu pūlī un, soļodams pa Kuzņeckas tilta ielu ar

naģeni galvā, neskatīdamies veikalu logos, aizgāja līdz galam, iegāja pa durvīm un iznāca no turienes šaurā brūnā ketovejā (bet valkāja platu), platās melnās biksēs (bet valkāja šauras) un atlasa vestē ar puķītēm, kādu neviens no kungiem, kas uzturējās Ševaljē izredzēto istabā, nepieļautu uzģērbt ne savam sulainim. Un vēl daudz ko sapirkās Serjoža; toties Kuncu pilnīgi pārsteidza jaunā cilvēka tievais viduklis, un, kā viņš stāstīja visiem, kaut ko tamlīdzīgu tas vēl nekad neesot redzējis. Serjoža zināja, ka viņam labs viduklis, bet svešā cilvēka Kunca uzslava bija ļoti glaimojoša. Viņš iznāca bez divi simti piecdesmit rubļiem, bet apģērbies ļoti slikti, tik slikti, ka viņa drēbes jau pēc divām dienām pārgāja Vasilija īpašumā un Serjožam uz visiem laikiem saglabājās nepatīkamas atmiņas. Mājās atgriezies, viņš nogāja lejā un apsēdās lielajā istabā, šad tad ieskatīdamies arī izredzēto telpā, un pasūtīja sev brokastīm tik savādus ēdienus, ka apkalpotājs virtuvē pat apsmējās. Tomēr viņš paprasīja arī žurnālu un izlikās to lasām. Bet, kad apkalpotājs, jaunekļa pieredzes trūkuma iedrosmināts, sāka to vēl arī iztaujāt, Serjoža pateica: «Ej vien savā vietā!» — un pats nosarka. Tomēr pasacīja tik lepni, ka sulainis paklausīja. Arī māte, tēvs un meita, mājās atgriezušies, uzslavēja viņa drēbes kā teicamas.

Vai jūs atceraties to līksmo bērnības sajūtu, kad jūsu vārda dienā jūs, glīti uzpostu, aizveda uz baznīcu, un jūs, atgriezies viscaur svētdienīgs — drēbēs, seja un sirdī, mājās atradāt ciemiņus un rotaļlietas? Jūs zināt, ka šodien nav mācību stundu, ka svētkus svin pat pieaugušie, ka šodien visai mājai ir izņēmuma un prieka diena; jūs zināt, ka vienīgi jūs esat šo svinību cēlonis, un, lai jūs arī nez ko izdarītu, jums tomēr piedos, un jums šķiet savādi, ka ļaudis uz ielām nesvin svētkus tāpat kā jūsu mājinieki, un visapkārt skaņas ir spilgtākas un krāsas spožākas, — vārdu sakot, gaviļu dienas sajūta. Šādas jūtas pārdzīvoja Pēteris Ivaničs pēc atgriešanās no baznīcas.

Pachtina vakarējā centība jau rādīja savus augļus: rotaļlietu vietā Pēteris Ivaničs, atgriezies mājās, atrada vizitkartes no ievērojamiem maskaviešiem, kas piecdesmit sestajā gadā uzskatīja par neatliekamu pienākumu parādīt visu iespējamo uzmanību slavenajam trimdiniekam, kuru pirms trim gadiem viņi neparko negribētu redzēt. Karietes, no kurām prasīja pēc Pētera Ivaniča, vienā pašā rītā desmitkāršoja Ševaljē, šveicara un viesnīcas ļaužu godbijību un pakalpību. Tas viss Pēterim Ivaničam bija kā vārda dienas dāvanas. Lai cilvēks būtu diez cik dzīves pārbaudīts, lai tas būtu diez cik gudrs, tam allaž ir patīkami cieņas apliecinājumi no tādu cilvēku puses, kuri paši atzīti par cienījamiem liela ļaužu skaita acīs. Pēteris Ivaničs sirsnīgi priecājās, kad Ševaljē klanīdamies piedāvāja citas, labākas istabas un lūdza dot rīkojumus, lai varētu izpildīt jebkuru vēlēšanos, un apgalvoja, ka viņš Pētera Ivaniča uzturēšanos šeit uzskatot par lielu laimi; kad Pēteris Ivaničs, pārskatīdams vizītkartes un tās iemezdams atpakaļ vāzē, nosauca grafa S., kņaza D. un citus vārdus, Nataļja Nikolajevna noteica, ka viņa nevienu nepieņemot un tūdaļ pat braucot pie Marjas Ivanovnas, kam Pēteris Ivaničs piekrita, kaut arī viņam gribējās parunāties ar daudziem no tiem, kas bija pieteikušies vizitē. Tikai viens no apmeklētājiem paguva iesprukt pirms aizlieguma. Tas bija Pachtins. Ja šim cilvēkam pajautātu, kādēļ viņš īsti atbraucis no Prečistenkas uz Avīžu šķērsielu, tad viņš nevarētu nosaukt nekādu iemeslu, atskaitot to, ka viņam patīk viss, kas jauns un interesants, un tādēļ viņš atbraucis paskatīties uz Pēteri Ivaniču kā uz retumu. Varētu domāt, ka viņš izjutīs tādu kā nedrošību, atbraucis pie nepazīstama cilvēka vienīgi šādā nolūkā. Gluži otrādi. Pats Pēteris Ivaničs un viņa dēls un Sofja Petrovna bija tie, kas samulsa. Nataļja Nikolajevna bija par daudz grande datne lai jel par kaut ko mulstu. Viņas skaisto,melno acu nogurušais skatiens mierīgi slīdēja pār Pachtinu. Pachtins turpretim bija svaigs, pašapmierināts un jautrs un mīlīgs kā allaž. Viņš teicās esam Marjas Ivanovnas draugs.

— A, — pasacīja Nataļja Nikolajevna.

— Ne jau draugs, mūsu gadu starpība … bet viņa

allaž bijusi laba pret mani. — Pachtins bija Pētera Ivaniča pielūdzējs kopš sendienām un pazina tā biedrus. Viņš cerēja, ka varēs būt noderīgs atbraucējiem. Viņš būtu ieradies jau vakar, bet nepaguvis un lūdza viņu atvainot. Un viņš apsēdās un runāja jo ilgi.

— Jā, to es varu jums sačīt, ka atradu Krievijā daudz pārmaiņu kopš tā laika, — teica Pēteris Ivaničs, atbildēdams uz jautājumu.

Līdzko tikai Pēteris Ivaničs iesāka runāt, tad bija ko redzēt, ar kādu godbijīgu uzmanību Pachtins tvēra ikvienu vārdu, kas nāca pār ievērojamā sirmgalvja lūpām, un kā pēc ikvienas frāzes, pat atsevišķa vārda Pachtins ar galvas pamājienu, smaidu vai acu kustību lika sajust, ka viņš dzirdējis un iegaumējis, pēc viņa domām, vērā liekamu frāzi vai vārdu. Pagurušais skatiens šādu viņa uzvešanos uzņēma atzinīgi. Sergejs Petrovičs, šķiet, baidījās, ka tēva runa, salīdzinot ar klausītāja uzmanību, nebūs pietiekami nozīmīga. Sofja Petrovna, gluži otrādi, pasmaidīja to nemanāmo, pašapmierināto smaidu, kādu sev atļaujas ļaudis, kad tie uztvēruši kaut ko smieklīgu otrā cilvēkā. Viņai likās, ka no šā te nav ko gaidīt, ka tas ir vienkārši «tirkšķis plirkšķis», kā viņi ar brāli mēdza nosaukt zināmu ļaužu kategoriju. Pēteris Ivaničs stāstīja, ka viņš savā ceļojumā ievērojis milzīgas pārmaiņas, kas to iepriecinājušas. Nav nemaz salīdzināms, cik ļoti izaugusi tauta — zemnieki, viņos ir vair.āk pašcieņas apziņas, — tā viņš runāja, it kā atkārtodams vecvecās frāzes. «Bet man jums jāsaka, ka man^s> domas visvairāk saistījusi un saista pati tauta. Es domāju, ka Krievijas īstā spēka pamats esam nevis mēs, bet gan tauta,» utt. Pēteris Ivaničs ar tam piemītošo dedzību izklāstīja savas mazāk vai vairāk oriģinalāl domas par daudziem svarīgiem tematiem. Mums vēl nāksies tās dzirdēt krietni pilnīgākā veidā. Pachtins kusa vai laukā aiz labsajūtas un pilnīgi piekrita visam.

— Jums visādā ziņā jāiepazīstas ar Aksatoviem, — vai atļaujat, kņaz, man viņus jums priekšā stādīt? Vai jūs zināt, ka viņam tagad atļāvuši izdot žurnālu? Runā, ka rīt iznākšot pirmais numurs. Es lasīju arī viņa rakstu par zinātnes secenības teoriju abstrakcijā. Ārkārtīgi interesanti. Tad tur vēl ir kāds pazīstamā vojevoda Karbavonca apcerējums — Serbijas vēsture XI gadu simtenī, arī gaužām interesants. Vispār milzu solis uz priekšu.

— A! Tā ja, — noteica Pēteris Ivaničs. Bet viņu, kā redzams, neinteresēja šīs jaunās vēstis, viņš pat pēc vārda nepazina tos cilvēkus, ne viņu nopelnus, kurus kā visiem zināmus te nosauca Pachtins. Natajja Nikolajevna no savas puses, nenoliegdama, ka visi šie cilvēki un apstākļi ir jāpazīst, vīram par attaisnojumu piebilda, ka Pierre saņēmis žurnālus ar lielu nosebošanos. Bet viņš pārāk daudz lasot.

— Tēt, vai brauksim pie krustmātes? — ienākdama vaicāja Soņa.

— Brauksim jau brauksim, bet pirms jāpabrokasto. Vai nevēlaties ko iebaudīt?

Pachtins, protams, atteicās, bet Pēteris Ivaničs ar krievam vispār, bet viņam jo sevišķi raksturīgo viesmīlību pastāvēja uz to, ka Pachtinam jāēd un jāiedzer. Pats viņš izdzēra glāzīti degvīna un glāzi bordo. Pachtins ievēroja, ka brīdī, kad viņš ielēja vīnu, Nataļja Nikolajevna bija neviļus aizgriezusies no glāzes, bet dēls tā zīmīgi paskatījās uz tēva rokām. Pēc vīna Pēteris Ivaničs uz Pachtina jautājumiem, ko tas domā par jauno literatūru, par jauno virzienu, par karu, par mieru (Pachtinam piemita prasme visdažādākos tematus apvienot vienā pašā bezsaturīgā, tomēr gludā sarunā), — uz šiem jautājumiem Pēteris Ivaničs atbildēja ar vispārēju professoin de foi un, vai tas nu bija vīna nopelns, vai paša sarunas temata pievilcība, bet viņš tā iekarsa, ka acīs parādījās asaras, un Pachtins tā sajūsminājās, ka arī tam izspiedās asaras un tas bez kautrēšanās izteica pārliecību, ka Pēteris Ivaničs tagad ir visu progresivo cilvēku priekšgalā un viņam vajag kļūt par visu partiju vadītāju. Pētera Ivaniča acis iekvēlojās, viņš ticēja tam, ko teica Pachtins, un vēl ilgi viņš runātu, ja Sofja Petrovna nepiebikstītu Nataļjai Ivanovnai, lai tā uzģērbj mantiļu un ieiet pati izkustināt Pēteri Ivaniču. Viņš ielēja sev vēl atlikušo vīnu, bet Sofja Petrovna pasteidzās to izdzert.

— Ko tad tu tā?

— Es vel neesmu dzērusi, tēt, pārdoti .

Viņš pasmaidīja.

— Nu, tad brauksim ar pie Marjas Ivanovnas. Jūs mani atvainojiet, monsieur Pachtin … — Un Pēteris Ivaničs izgāja ar augsti paceltu galvu. Priekštelpā viņš sastapa vēl ģenerāli, kas bija aibraucis apmeklēt to kā senu paziņu. Viņi nebija redzējušies trīsdesmit piecus gadus. Ģenerālis jau bija bez zobiem un plikgalvis.

— Bet tu vēl arvien tik jauneklīgs, — teica ģenerālis. — Redzams, ka Sibirijā labāk nekā Pēterburgā. Vai tie ir tavējie? Iepazīstini mani. Kas par brašu puisi tavs dēls! Tātad rīt uz pusdienām?

— Jā, jā, katrā ziņā.

Uz lievenēm vēl sastapa slaveno Cichajevu, arī senu paziņu.

— Kā jūs dabūjāt zināt, ka esmu atbraucis?

— Maskavai būtu jākaunas, ja tā to nezinātu; kauns jau, ka jūs nesagaidīja pie pilsētas vārtiem. Kur jūs pusdienojat, droši vien pie māsas Marjas Ivanovnas … Nu, tad jau jauki, es arī aizbraukšu.

Pēteris Ivaničs allaž bija licies lepns tiem, kas nespēja saskatīt viņa ārienei cauri nepasakāmo labsirdību un jūtīgumu. Tagad pat Nataļja Nikolajevna tīksminājās par viņa neparasto cēlumu un Sofja Petrovna smaidošām acīm noraudzījās tēvā. Viņi aizbrauca pie Marjas Ivanovnas. Tā bija Pētera Ivaniča krustmāte un desmit gadu vecāka par viņu. Visu mūžu nodzīvojusi vecmeitās:

Viņas dzīves stāstu, kādēļ tā neizgāja pie vīra un kā aizvadīja savu jaunību, es pastāstīšu kādreiz vēlāk.

Viņa četrdesmit gadus dzīvoja Maskavā, po tās neizbraukdama. Viņai nebija ne sevišķi spīdoša prāta, ne lielas bagātības, un arī ar sakariem viņa neko nelepojās, gluži otrādi; taču nebija tāda cilvēka, kas viņu necienītu. Viņa bija tik pārliecināta, ka visiem vajag viņu cienīt, ka visi viņu arī cienīja. Pie tās mājā nāca no universitātes jauni liberāļi, kas tai aiz muguras neatzina tās autoritati, tomēr šie kungi dumpojās, tikai tai klāt neesot.

Bet vajadzēja tikai tai savā karaliskajā gaitā ienākt viesistabā, ierunāties mierīgajā valodā, pasmaidīt savu laipno smaidu, un viņi visi bija pievārēti. Viņas sabiedrība valdzināja visus. Maskava tās acīs bija tikpat kā pašas mājinieki, un tā viņa arī apgājās ar to. Pie viņas mēdza sanākt jaunatne un gudri vīrieši, sievietes viņu necieta. Netrūka viņai ari žēlastības maizē turētu piedzīvotāju, gan sieviešu, gan vīriešu, kurus kopā ar vengerku un ģenerāļiem mūsu literatūra nez kādēļ kopīgi nobīdījusi nosodāmi nicināmo parādību plauktā; bet Marja Ivanovna domāja, ka kāršu spēlē izputinātajam Skopinam un vīra pamestajai Beševai labāk dzīvot pie viņas nekā trūkumā un nabadzībā, un turēja tos savā mājā. Pašreizējā dzīvē Marja Ivanovna ļāvās divām spēcīgām jūtām — tie bija viņas divi brāļi. Pēteris Ivaničs bija viņas dievinātais elks. Kņazu Ivanu turpretī viņa nīda. Viņa nemaz nezināja, ka Pēteris Ivaničs jau atbraucis, viņa bija bijusi baznīcā uz liturģiju un nule padzērusi kafiju. Pie galda sēdēja Maskavas vikārs, Beševa un Skopins. Marja Ivanovna tiem stāstīja par jauno grafu B., P. Z. dēlu, kurš patlaban atgriezies no Sevastopoles un kuru tā bija iemīļojusi. (Viņas sirds allaž kvēloja kādam mīlulim.) Šodien tam vajadzēja ierasties pie viņas pusdienās. Vikārs piecēlās un atvadījās. Marja Ivanovna to neaizkavēja, šai ziņā viņa turējās pie brīviem uzskatiem; dievbijīga būdama, viņa mūkus tomēr neieredzēja, smējās par kundzenēm, kas skrēja tiem pakaļ, un droši runāja, ka, pēc viņas domām, mūki ir tādi paši cilvēki kā mēs, grēcīgie, un ka pasaulīgā dzīvē var dvēseli saglābt labāk nekā klosterī.

— Pasakiet, draugs, lai nevienu nepieņem, — viņa teica, — es uzrakstīšu Pjēram; nevaru saprast, kāpēc viņš nebrauc. Jādomā, ka Nataļja Nikolajevna bus saslimusi.

Marja Ivanovna bija pārliecināta, ka Nataļja Nikolajevna nemīl viņu un ir tās ienaidniece. Marja Ivanovna nespēja tai piedot, ka nevis viņa, māsa, atdeva brālim savu īpašumu un aizbrauca ar to uz Sibiriju, bet gan Nataļja Nikolajevna, un, kad viņa gatavojās braukt, tad brālis viņai to kategoriski noliedza. Pēc trīsdesmit pieciem gadiem viņa dažreiz sāka ticēt brālim, ka Nataļja

Nikolajevna ir vislabākā sieva pasaulē un ir bijusi tā sargeņģelis; bet viņa skauda, un viņai tomēr likās, ka brāļa sieva ir slikta sieviete.

Viņa piecēlās, pagājās pa zāli un gribēja jau iet kabinetā, te atvērās durvis, un tajās parādījās krunkainā, vecā Beševas seja, kas pauda priecīgu izbīli.

— Marja Ivanovna, saņemieties, — viņa teica.

— Vai vēstule?

— Nē, vairāk…

Bet viņa nepaguva ne izrunāt, kad priekšistabā atskanēja skaļa vīrieša balss:

— Kur tad viņa ir? Ej, Nataša.

— Viņš! — tik vien noteica Marja Ivanovna un lieliem, stingriem soļiem devās pie brāļa. Viņa tos saņēma tā, it kā nebūtu redzējušies tikai kopš vakardienas.

— Kad tu atbrauci? Kur apmetāties? Kā tad jūs, vai karietē? — ar šādiem vien jautājumiem Marja Ivanovna sagaidīja atbraucējus, iedama ar tiem viesistabā un neklausīdamās atbildēs, lielām acīm raudzīdamās drīz vienā, drīz otrā. Beševa izbrīnījās par tādu mieru, pat vienaldzību, kas tai šķita tik svarīgam brīdim nepiederīga. Viņi visi smaidīja; sarunas aprāvās; Marja Ivanovna klusēdama nopietni skatījās uz brāli.

— Kā jūs te dzīvojat? — Pēteris Ivaničs ieteicās, saņemdams viņas roku un smaidīdams. Pēteris Ivaničs teica «jūs», bet viņa to uzrunāja ar «tu». Marja Ivanovna vēlreiz paskatījās uz sirmo bārdu, uz kailo pakausi, uz zobiem, uz krunkām, uz acīm, uz iedegušo seju, un tas viss bija tik pazīstams.

— Te, rau, mana Soņa.

Bet viņa pat neatskatījās.

— Kāds tu muļ… — balss viņai aizrāvās, viņa satvēra ar savām baltajām, lielajām rokām tā plikpauraino galvu, — kāds tu muļķis … — viņa gribēja sacīt, — ka nebrīdināji mani. — Bet viņas pleci un krūtis sāka drebēt, vecīgā seja sašķiebās, un viņa apraudājās, visu laiku spiezdama pie krūtīm viņa galvu un atkārtodama: — Kāds tu muļ … ķis, ka nebrīdināji mani. — Pēteris Ivaničs vairs nelikās pats sev tik ievērojams, liels vīrs, ne tuvu tik dižens kā pie Ševaljē lievenēm. Viņš bija atmuguriski iespiests krēslā, bet viņa galvu turēja māsas rokas, deguns spiedās pret tās korseti un kutēja, mati izjukuši un acis pilnas asaru. Tomēr viņš jutās labi. Kad bija pārgājis šis prieka asaru vilnis, Marja Ivanovna saprata, noticēja tam, kas noticis, un sāka visus apskatīt. Bet vēl vairākiem lāgiem šajā dienā, līdzko viņa iedomājās, kāds viņš bija izskatījies toreiz, kāda viņa pati un kādi ir tagad, un, kad viss kā dzīvs atausa iztēlē — toreizējās bēdas un toreizējie prieki, un toreizējās mīlestības, — tad viņu no jauna pārņēma nerimtība un viņa atkal cēlās kājās un atkārtoja savu: — Kāds tu muļķis, Petruša, kāds muļķis, ka mani nebrīdināji! Kāpēc jūs nebraucāt tūdaļ pie manis? Es jau gan būtu jūs izvietojusi, — runāja Marja Ivanovna. — Bet vismaz uz pusdienām taču jūs paliksiet? Tev, Sergej, pie manis nebūs garlaicīgi: pie manis pusdienos jauns sevastopolietis, brašs puisis. Bet Nikolaja Micbailoviča dēlu pazīsti? Viņš ir rakstnieks, uzrakstījis kaut ko labu. Pati neesmu lasījusi, bet citi slavina, viņš tāds jauks cilvēks, viņu arī pasaukšu. Tad Cichajevs gribēja atbraukt. Tas nu gan ir balamute, viņu es neciešu. Viņš jau bija pie tevis? Ņikitu sastapi? Nu, bet tas viss ir blēņas. Ko tu esi nodomājis iesākt? Kā ar jūsu veselību, Natalī? Un ko darīsim ar šiem abiem jaunajiem — brašo puisi un jauno skaistuli?

Bet saruna tomēr negribēja veikties.

Pirms pusdienām Nataļja Nikolajevna ar bērniem aizbrauca pie vecās krustmātes, brālis ar māsu palika divatā, un viņš sāka izklāstīt savus plānus.

— Soņa jau ir pieaugusi, viņa jāieved sabiedrībā; tātad mēs dzīvosim Maskavā, — sacīja Marja Ivanovna.

— Neparko!

— Serjožam jāiestājas dienestā.

— Neparko!

— Vēl arvien tikpat traks. — Bet viņa vēl arvien tāpat mīlēja šo trako.

— Vajag dzīvot šeit un tad braukt uz laukiem un bērniem visu parādīt.

— Es esmu ieņēmusies sev par likumu — neiejaukties ģimenes darīšanās, — runāja Marja Ivanovna, satraukumā aprimusi, — un nekādus padomus nedot. Bet jaunajam cilvēkam vajag dienēt, tā es esmu allaž domājusi un domāju. Un tagadējos laikos vairāk nekā jel kad. Tu, Petruša, nezini, kāda ir tā tagadējā jaunatne. Es viņus visus pazīstu. Rau, tā paša kņaza Drnitrija dēls pavisam postā aizgājis. Un paši vainīgi! Es, redz, neviefta nebaidos: kas man vecenei. Bet labi nav … — Un viņa sāka runāt par valdību. Tai viņa pārmeta pārmērīgo brīvību, kas piešķirta visnotaļ.

— Tikai to vien labi izdarīja, ka jūs izlaida. Tas ir labi. — Petruša gan mēģināja aizstāvēt, bet ar Marju Ivanovnu vis negāja tā kā ar Pachtinu; te nevarēja aizrunāt. Viņa iekaisa.

— Nu, ko tur aizstāvēt! Vai tev viņus aizstāvēt? Tu, kā es redzu, vēl vienmēr esi tāds pats bezprātis.

Pēteris Ivaničs arī apklusa ar smaidiņu, kam bija jārāda, ka viņš nav padevies, bet tikai negrib strīdēties ar Marju Ivanovnu.

— Tu smaidi. To jau mēs zinām. Tu ar mani, sievišķi, negribi strīdēties, — viņa sacīja jautri un laipni, pievērsdama brālim tik smalkjūtīgu, saprotošu skatienu, kādu nevarēja sagaidīt no šīs vecīgās, lieliem vilcieniem veidotās sejas. — Un nenostrīdēsi ar, draudziņ. Man taču jau septītais desmits iet uz beigām. Gluži par muļķi aizkrāsnē vis neesmu nodzīvojusi, tāpat jau šo to esmu redzējusi un sapratusi. Jūsu grāmatiņas neesmu lasījusi un arī nelasīšu. Grāmatiņās blēņas!

— Bet kā jums patīk mani jaunie? Serjoža? .j— ar to pašu smaidiņu pajautāja Pēteris Ivaničs.

— Nu, nu! — māsa attrauca un padraudēja tam. — Ar bērniem tu man te neizlaipojies, par tiem vēlāk parunāsim. Bet tev, re, ko es gribēju teikt. Tu taču esi bezprātis, kāds bijis, tāds palicis, es jau no acīm redzu. Tagad tevi sāks uz rokām nēsāt. Tāda jau tā mode. Jūs visi tagad esat modē. Jā, jā, jau no acīm redzu, ka tu esi tāds pats bezprātis, kāds biji, — viņa piebilda, atbildot viņa smaidam. — Es tevi lūdzu, dieva dēļ, turies tālāk no visiem šiem mūsu laika liberāļiem. Dievs zina, ko viņi tur tā sakustējušies. Tikai labi gan tas nebeigsies. Mūsu valdība tagad cieš klusu, bet gan vēlāk parādīs arī nadziņus, piemini manus vārdus. Es baidos, ka tu atkal iepiņķēsies. Met mieru. Blēņas vien ir. Tev taču bērni.

— Redzams, ka jūs, Marja Ivanovna, mani tagad nepazīstat, — brālis sacīja.

— Nu, labi, labi, gan jau redzēsim. Vai nu es tevi nepazīstu, vai tu pats sevi nepazīsti. Es tikai pateicu to, kas man uz sirds: uzklausīsi mani — labi. Bet tagad parunāsim par Serjožu. Kāds tad viņš tev īsti ir? «Viņš man ne visai patika,» viņai bija jau uz mēles, tomēr viņa tikai noteica: — Viņš tik līdzīgs mātei kā viena ūdens lāse otrai. Tava Soņa, re, tā gan man ļoti iepatikās, loti… tāda jauka, atklāta. Mīla. Kur tu esi, Soņuška? Ak jā, pavisam piemirsu.

— Kā lai jums saka? Soņa būs laba sieva un māte, bet mans Serjoža ir gudrs, loti gudrs, to neviens nevar noliegt. Mācījās teicami, mazliet pakūtrs gan. Ar lielu patiku ķērās pie dabas zinātnēm. Mēs bijām laimīgi, mums gadījās lielisks lielisks skolotājs. Šeit Serjoža gribētu ietikt universitātē — noklausīties lekcijas dabas zinātnēs, ķīmijā …

Kad brālis bija iesācis par dabas zinātnēm, Marja Ivanovna gandrīz vairs neklausījās. It kā viņai pēkšņi būtu kļuvis skumji. Sevišķi, kad pieminēja ķīmiju. Viņa dziļi nopūtās un ierunājās, atbildot tām savām domām, kuras viņai izraisīja dabas zinātnes…

— Kad tu, Petruša, zinātu, cik man viņu žēl, — viņa noteica ar sirsnīgām, klusām un padevīgām skumjām. — Tik žēl, tik žēl! Visa dzīve priekšā. Ko gan viņi nedabūs izciesties!

— Kāpēe, cerēsim taču, ka viņi nodzīvos laimīgāk par mums.

— Lai dievs dotu! Bet dzīvot, Petruša, ir grūti! Uzklausi mani, draudziņ. Met nost to pārgudrību! Kāds tu esi muļķis, Petruša, ai, kāds tu esi muļķis! Bet nu gan jāsāk rosīties. Ļaužu esmu saaicinājusi tik daudz, bet ko es likšu tiem galdā?

Viņa iešņukstējās, aizgriezās un pazvanīja.

— Pasauciet Tarasu!

— Vai vecais vēl arvien pie jums? — brālis ievaicājās.

— Vēl arvien; un viņš jau ari tīrais zēns, ar mani salīdzinot.

Tarass bija sašutis un svētdienīgs, tomēr apņēmās visu paveikt.

Drīz, no aukstuma un laimes piesārtušas, drēbes čaukstinādamas, ienāca Nataļja Nikolajevna un Soņa; Serjoža vēl bija aizkavējies iepērkoties.

— Ļaujiet man uz viņu paskatīties.

Marja Ivanovna satvēra tās galvu rokās. Nataļja Nikolajevna kaut ko stāstīja.

PIEZĪMES

No kņaza D. Ņechļudova piezīmēm. Lucerna. — Tolstojs šo stāstu sarakstījis, pirmoreiz ceļodams pa ārzemēm (1857. gadā).

Apmeklējis vairākas Francijas, ltalijas un Šveices pilsētas, Tolstojs 1857 gada 6. jūlijā ieradās Šveices kūrorta pilsētā Lucernā un apmetās viesnicā «Sveicerhofa». 7 jūlijā dienasgrāmatā viņš attēlo kādu gadījumu, ko todien piedzīvojis: «Gāju uz privātmāju. No turienes atgriežoties, bija mākoņaina nakts — tikai lāgiem mēness izlauzās pa mākoņu plaisām, bija dzirdamas vairākas jaukas balsis, platā ielā redzami divi zvanu torņi, mazs cilvēciņš dziedāja tiroliešu dziesmas, ģitāru trinkšķinādams, un teicami. Iedevu viņam dzeramnaudu un aicināju uzdziedāt iepretim Sveicerhofai — bet velti; viņš kaunīgi gāja projām, kaut ko murminādams, pūlis smiedamies devās viņam līdz. Bet pirms tam ļaužu bars drūzmējās ari uz balkona un klusēja Panācu cilvēciņu un aicināju uz Sveicerholu iedzert. Mūs ieveda citā zālē Dziedonis bija banals, bet aizkustinošs. Alēs dzērām, sulainis sāka smieties, un šveicars apsēdās. Tas mani padarīja gluži traku — salamāju viņus un drausmigi uztraucos» (Поли. собр. соч., 47 sēj. 140 un 141. lpp.). Aiznākamajā dienā, 9. jūlijā, Tolstojs raksta dienasgrāmatā: «…rakstīju Lucernu» (turpat, 141 lpp). Tai pašā dienā viņš pavēsti V P. Botkinam, ka rakstot stāstu «Lucerna», un lūdz, lai Botkins atļaujot veidot stāstu kā viņam adresētu vēstuļu virkni.

Stāstu Tolstojs uzrakstīja ļoti ātri 11 jūlijā autora dienasgrāmatā atzīmēts, ka stāsts pirmajā redakcijā pabeigts: «Lidz pusdienai pabeidzu Lucernu. Labi. Jābūt drosmigam, citādi var pateikt tikai kaut ko graciozu, bet man jāpasaka daudz jauna un lietišķa» (turpat, 142. IppJ. Taču autors ar stāsta pirmo redakciju nebija apmierināts.

1857. gada 15. jūlijā Tolstojs atkal pievēršas «Lucernai». Rakstnieks pie stāsta strādā ari 16 un 17 jūlijā Dienasgrāmatā 17. jūlijā viņš atzimējis: «Uzrakstīju 3/j Lucernas. Diffus» (daudzvārdigi, izplūstoši) (turpat, 144. lpp) 18. jūlijā stāsts otrajā redakcijā bija pabeigts. 1857. gada 21. jūlijā Tolstojs raksta

V. Р. Botkinam, ka beidzis stāstu, kura sākotnējais nosaukums bijis «Kņaza Ņecbļudova piezimes». Atgriezies Krievijā, Tolstojs 1857. gada ļ. augustā (pēc vecā stila) nolasija stāstu žurnālā «Sovremeņņik» aprindu ļaudim. Tolstojs raksta dienasgrāmatā: lasīšana «viņus ietekmēja» (turpat, 150. ipp.) Stāsta «Lucerna» galīgā redakcija izdarita 1852. gada augustā šajā redakcijā visvairāk pārveidots stāsta nobeigums, kur izpaužas Tolstoja pārdomas par Rietumeiropas buržuāziskās «civilizācijās» būtību, šās civilizācijās ietekme uz krievu rakstnieku bijusi nomācoša

Stāsts publicēts žurnālā «Sovremeņņik» 1857. gada septembra burtnīcā ar parakstu: «Grafs Ļ. N. Tolstojs.»

«Alberts». —Stāsts sarakstīts 1857.—1858. gadā.

1857. gada 5. janvarī Tolstojs Pēterburgā iepazinies ar Pēterburgas operas orķestra bijušo muziķi — vijolnieku Georgu Kizeveteru, kas pastāstījis rakstniekam par savām dzīves gaitām. Tolstojs 7. janvari raksta savā dienasgrāmatā: «Kizevetera stāsts nedod man miera» (Поли. собр. соч., 47 sēj. 109 Ipp.). 8. janvari rakstnieks sastapis Kizeveteru un uzaicinājis pie sevis mājās. «Viņš ir gudrs, ģeniāls un ar skaidru prātu Viņš ir ģeniāls vientiesis. — Spēlēja ļoti jauki» (turpat, no. Ipp.). 10. janvari Tolstojam, ar Ki zeveteru satiekoties, rodas citāds iespaids«Atnāca Kizeveters, drausmigi piedzēries — Spēlēja vāji . . . mājās Kizeveters ir aizmidzis — līķis» (turpat. no. Ipp.). 12 janvari Tolstojs atzīmē dienasgrāmatā, ka viņam radusies vēlēšanās «rakstit bez apstājas, ik dienas» (turpat, 111 Ipp.) vairākus darbus, ari stāstu «Pazudušais» (Kizevetera dzīves stāsta sākotnējais nosaukums) 29. janvari Tolstojs ieraksta dienasgrāmatā: «Daudz domāju par «Pazudušo»» (turpat, 113. Ipp.). 12. marta ieraksts rāda, ka stāsta sākotnējais variants jau pabeigts: «Pabeidzu «Pazudušā» pirmuzmetumu, kas iznāks — nezinu Nepatīk» (turpat. Ipp). Nākamajā dienā autors nolasa stāstu Turgeņevarn, kas to «uzņēma vēsi» (turpat, 117. Ipp.). Vēlāk Tolstojs šim stāstam piešķir nosaukumu «Sagandētais» (turpat, 5. aprija ieraksts dienasgrāmatā, 121. Ipp.) 24. jūnijā, izlasījis «Sagandēto» V P. Botkinam, Tolstojs secina, ka uzrakstīts «vāji» (turpat, 137. Ipp.). Pēc trim dienām viņš stāstam dod jaunu nosaukumu — «Bojā gājušais».

Jūlijā un augusta pirmajā pusē rakstnieks strādāja pie šī stāsta un tajā pašā laikā rakstīja citus darbus. 6. oktobri

Tolstojs «domāja par «Bojā gājušā» galīgo apdari» (turpat, 159 lpp). 23. novembrī autors «Bojā gājušo» nolasa S. T. Aksakovam un pēc divām dienām raksta: «… pabeidzu. Stāsta otrā puse visa ir vāja» (turpat, 164. lpp.). 26. novembrī autors manuskriptu nosūtīja N Л Ņekrasovam. Tolstojs nožēlo, ka nosūtījis žurnalam «Sovremeņņik» «stāstu tik ārkārtīgi drausmīgā izveidojumā» (Поли. собр. соч., 60. sēj. 241 lpp.), un 30. novembrī lūdz, lai manuskriptu dod viņam atpakaļ Stāsts bija jau salikts, taču Ņekrasovs autoram to atdeva, novērtēdams ar šādiem vārdiem: «Jūsu kļūmes galvenais iemesls ir neveiksmigi izvēlēts sižets, kas, nerunājot nemaz par to, ka visai novazāts, ir arī ārkārtīgi grūts un nepateicīgs… Neatkarīgi no tā, kā Jūs šajā stāstā vērtējat savu varoni, lasītājam ik brīdi šķiet, ka Jūsu varonim… — vajadzīgs ārsts, mākslai ar stāsta varoni nav ko darīt» (Некрасов, Собр. соч., V sēj. 323. lpp. M.Ļ. 1930.). Ņekrasovs ļāva autoram pašam galīgi izlemt — stāstu publicēt vai nepublicēt

Saņēmis korekturu loksnes, Tolstojs no 16. līdz 26. decembrim stāstu laboja un deva tam jaunu, ceturto nosaukumu — «Muziķis». 1858. gada 21. janvarī Tolstojs raksta Ņekrasovam: «Savu stāstu atliku sāņus, taču esmu nodomājis tajā vēl šo to labot» (Поли. собр. соч., 60. sēj. 253. lpp.). Marta vidū Tolstojs nodeva manuskriptu Ņekrasovam.

Stāsts publicēts žurnālā «Sovremeņņik» 1858. gada augusta burtnīcā ar nosaukumu «Alberts» un ar autora vārdu.

«Tris nāves». — Stāsts sarakstīts 1858. gadā.

Par stāsta ieceri Tolstojs pirmoreiz min dienasgrāmatā 1858. gada 15 janvarī. 24. janvarī rakstnieks stāstu jau pabeidza.

Vēstulē, kas adresēta А. A. Tolstojai un datēta ar 1858. gada i. maiju, autors izsaka stāsta galveno domu ar šādiem vārdiem: «Mana doma bija: mirušas tris būtnes — lielmāte, zemnieks un koks. — Lielmāte ir nožēlojama un riebīga, jo melojusi visu mūžu un melo arī nāves vaiga priekšā … Zemnieks mirst mierīgi… viņa reliģija ir daba, kuras vidū viņš dzīvojis… Koks mirst rāmi, godīgi un skaisti. Skaisti — tāpēc ka nemelo, nelūst, nebaidās, nenožēlo. — Tāda ir mana doma, ar kuru Jūs, protams, neesat vienis prātis, bet kuru apstrīdēt nevar…» (Поли. собр. соч., 60 sēj. 265. un 266. lpp.).

Stāstu «Trīs nāves» pirmoreiz iespieda 1859. gada janvari izdevuma «Библиотека для чтения» 1, nrā ar parakstu: «Grafs Ļ Tolstojs.»

«Ģimenes laime». — Nav precizu ziņu, kas norādītu — kad Tolstojs iecerējis romānu «Ģimenes laime» Rakstnieks izteicies, ka romānā «Ģimenes laime» atspoguļojušās viņa attiecības ar V Arseņjevu.

1859. gada 29. janvari Ņekrasovs raksta Tolstojam par «Ģimenes laimi»: «Turgeņevs šodien man stāstīja, ka jūs esot pabeidzis savu romānu. Lūdzu, dodiet to žurnalam «Sovremeņņik» un honorāru nosakiet pats, kādu vien vēlaties» (Некрасов. Собр соч.,

V sēj. 340 lpp. M.L1930 ). Taču rakstnieks romānu pirmajā redakcijā pabeidza tikai 1859 gada martā un marta vidū lasīja to А. A. Tolstojas mītnē. Pēc tam Tolstojs vēlreiz pievērsās romanam «Ģimenes laime» un to pabeidza apriļa sākumā.

Romānu otrajā redakcijā autors izlasīja V P Botkinam un nosūtīja žurnalam «Russkij vestņik». Taču Tolstojs drīz atzina, ka romāns ir «apkaunojošs un riebigs», un lūdza Botkinu, lai tas pierunā žurnālā «Russkij vestņik» redaktoru Katkovu romana otro daļu neiespiest, jo Tolstojs to vērtēja kā «nekrietnu sacerējumu» (Поли собр. соч., 60. sēj 296 lpp.). «Tagad esmu pagalam gan kā rakstnieks, gan kā cilvēks,» viņš rakstīja Botkinam (turpat). Sakarā ar to, ka romana liela daļa bija jau publicēta, Tolstojs bija spiests labot ari pārējo un lūdza Botkinu, lai tas viņam palīdz stingri jo stingri un uzmanigi pārskatīt «Ģimenes laimes» korektūras loksnes. Taču Botkins atzina, ka romana otrā daļa ir «lieliska, gandrīz no visiem viedokļiem vērtējot», un «svītroji tikai divas mazas rindkopas» («Tolstojs. Atmiņas par daiļradi un dzivi», 4. izd., 74. un 75 lpp M. 1923.).

Romānu «Ģimenes laime» iespieda 1859 gada aprili žurnālā «Russkij vestņik» 1. un 2. burtnīcā ar parakstu: «Grafs Ļ.Tolstojs.»

«Kazaki». — Tolstojs šo stāstu rakstījis no 1852 līdz 1862. ga dam; autors iecerējis divas daļas, taču uzrakstījis tikai vienu.

Rakstnieks, būdams Kaukazā. ļoti interesējies par šā novada dabu un kaukaziešu dzivi. 1852 gada 21 oktobri viņš uzskicējis «Kaukaza tēlojumu» programu, kurā ietilpuši ari «Jepiškas stāsti par medībām, par viņa piedzīvojumiem kalnos, par kazaku dzīvi agrākajos laikos» (Поли собр. соч., 46. sēj 146 ipp) Iepazīšanās ar veco mednieku Jepišku deva rakstniekam materialu Jeroškas tēla atveidošanai; ari citi «Kazaku» personāži radušies, māksliniekam dziļi izpētot Grebeņas kazaku un kalniešu raksturus un dzivi.

Sākumā Tolstojs gribējis rakstīt par Kaukazu dzejā. Taču vēlāk viņš pārgāja uz prozu, vēstijuma pamatā likdams kazaka Jepiškas stāstus. 1854. gada janvarī Tolstojs aizbrauca no Kaukaza: viņš pārvietojās uz Donavas armiju par artilērijas virsnieku un pēc tam piedalijās Sevastopoles aizstāvēšanā. Sie apstākļi novērsa rakstnieka uzmanību no «kazaku stāsta».

Tolstojs no jauna atgriezās pie «Kazakiem» tikai 1856. gadā. Taču stāsta rakstīšana driz apsīka. Spriega pievēršanās citiem darbiem («Putenis», «Divi huzari» utt.), braukšana uz Maskavu un Pēterburgu neļāva rakstniekam pilnīgi nodoties «Kazakiem». Tolstojs pievērsās «Kazakiem» nākamā — 1857. gada pavasari, uzturēdamies ārzemēs. Viņš turpināja rakstīt šo stāstu arī pēc atgriešanās Jasnajā Poļanā 1857. gada rudenī un nākamajā, 1858 gadā.

1862. gada sākumā Tolstojs nejauša apstākļa dēļ (zaudējums kāršu spēlē), kas viņu noveda grūtā inaterialā situācijā, bija spiests ķerties pie stāsta pabeigšanas. «Es … paņēmu no Katkova 1000 rubļu un apsolīju viņam šogad nodot savu Kaukaza romānu,» Tolstojs rakstīja V. P Botkinam 1862 gada 7. februārī. «Aukstasinīgi visu to apdomājis, istembā esmu ļoti priecīgs, jo citādi šis romāns, kura lielā puse jau uzrakstīta, nekad netiktu pabeigts…» (ПОЛИ собр. соч., 60 sēj. 417 Ipp.).

Stāsta sagatavošana iespiešanai ilga visu 1862. gadu. 1862. gada 19 decembri Tolstojs raksta: «Pabeidzu «Kazaku» pirmo daļu.» 1863. gada 23. janvarī rakstnieks savā dienasgrāmatā runā par pēdējiem stāsta labojumiem.

«Kazakus» publicēja žurnālā «Russkij vestņik» 1863 gada janvara burtnīcā.

«Polikuška». — Stāsts sarakstits no 1861. līdz 1863. gadam. Tolstojs savā dienasgrāmatā 1861. gada 6 maijā pirmoreiz piemin, ka viņš iecerējis stāstu «Polikuška» (1878. gadā autors stāsta S. A Tolstojai, ka «Polikušku» viņš sācis rakstīt Briselē 1861. gada martā).

1862. gada 26. oktobri S. A. Tolstoja raksta savai māsai T A. Bersai, ka stāsts pārstrādāts un sagatavots iespiešanai.

«Polikuška» publicēta 1863. gadā žurnālā «Russkij vestņik» februara burtnicā ar parakstu: «Grafs Ļevs Tolstojs.»

«ldile. Nespēlējies ar uguni, apdedzināsi pirkstus». «Idilē» — šajā nepabeigtajā darbā Tolstojs tēlo patiesu notikumu, ko viņam pastāstījusi kāda Jasnajas Poļanas zemniece 1860 gada maijā. So zemnieces stāstu Tolstojs izmantojis arī kā materialu darba «Tichons un Malaņja» sākumam. Stāsts «Tichons un Malaņja» ārkārtigi līdzīgs «Idilei» gan pēc sižeta, gan pēc personāžu izveides. 1860. un 1861 gada dienasgrāmatu ierakstos runāts par mēģinājumiem radoši realizēt «ldiles» un «Tichona un Alalaņjas» sižetus. Stāstu «ldile» Tolstojs sarakstījis divos variantos. Pirmoreiz abi varianti iespiesti «Ļeva Nikolajeviča Tolstoja daiļdaibos, kas publicēti pēc viņa nāves», otrajā sējumā, V. G. Certkova redakcijā (M. 1911).

Šajā izdevumā iespiests stāsta pirmais, sižetiski vairāk pabeigtais variants, kam ir apakšvirsraksts: «Nespēlējies ar uguni, apdedzināsi pirkstus.»

«Tichons un Malaņja». — Stāsts «Tichons un Malaņja» ir «ldiles» jauna, paplašināta varianta sākums. Stāsts tikai iesākts. Tolstojs pabeidzis vienīgi pirmo nodaļu. Stāstu «ldile» un «Tichons un Malaņja» dažas ieskaņas un varones tēls pilnigāk parādīts «Sātanā», kas ir rakstnieka daiļrades pēdējā perioda darbs.

«Tichonu un Malaņju» Tolstojs rakstīja tai pašā laikā, kad «Idili» 1862. gada beigās stāstu «Tichons un Malaņja» \fiņš pameta nepabeigtu un vairs pie tā neatgriezās.

Stāsts pirmoreiz iespiests 1911 gadā «Ļeva Nikolajeviča Tolstoja daiļdarbos, kas publicēti pēc viņa nāves», otrajā sējumā, V. G Certkova redakcijā.

Teksts, kas šajā Kopotu rakstu izdevumā likts iekavās, darba melnrakstā viegli pārsvītrots.

«Holstorners». — «Holstomeru» Tolstojs rakstījis no 1856. līdz 1885. gadam ar lielu pārtraukumu. 1856. gada 31. maijā viņš raksta dienasgrāmatā: «Gribas uzrakstīt stāstu par zirgu» (Поли собр. соч., 47. sēj 78. Ipp.).

А. А. Stachovičs stāstījis Tolstojam, ka viņa brālis rakstnieks M. A. Stachovičs (1820,—1858.) gribējis rakstīt stāstu par kādu slavenu rikšotāju «Holstomeru» (zirgs piederējis Cesinas grafa A. G Orlova zirgu audzētavai). Šo rikšotāju pārvaldnieks pēc grafa nāves licis izkastrēt un pārdevis. M. A. Stachovičs nomiris, nepaspēdams uzrakstīt stāstu par «Holstomeru».

Šā zirga dzīves stāsts ārkārtīgi ieinteresējis Tolstoju. 1863 gada aprīļa beigās vai maija sākumā Tolstojs vēstulē А. A. Fetam min, ka rakstot «Kāda zirga dzīves stāstu», un piebilst, ka šo darbu varbūt iespiedīšot jau tā paša gada rudenī. Kā redzams, vēlāk autors ar savu stāstu nav bijis apmierināts un to pametis.

1885 gadā S. A. Tolstoja, gatavodama iespiešanai «Grafa Ļ. N. Tolstoja Kopotu rakstu» 5. izdevumu, pierunāja rakstnieku atļaut šajā izdevumā ievietot ari «Holstomeru». Tolstojs manuskriptu pārstrādāja, pierakstīja stāstam beigas un veltīja M. A. Staehoviča piemiņai.

«Holstomeru» pirmoreiz publicēja 1886. gadā «Grafa Ļ. N. Tolstoja Kopotu rakstu» 5. izdevuma 3 sējumā.

«Dekabristi». — Šā romana pirmās nodaļas sarakstītas 1860. gada beigās. 1861. gada 26. martā Tolstojs rakstīja А. 1. Hercenam: «Pirms kādiem 4 mēnešiem iecerēju romānu, kura varonim jābūt dekabristam, kas atgriežas no trimdas.» Šajā pašā vēstulē pieminēts, ka romana sākumu autors lasījis I. S. Turgeņevam, un tam «pirmās nodaļas patikušas» (Поли собр. соч., 60 sēj 874.lpp).

Romana «1805. gads» priekšvārda melnrakstā Tolstojs min, ka 1856. gadā viņš sācis stāstu, kura varonim jābūt dekabristam, kas kopā ar ģimeni atgriežas no trimdas. No šā un citiem dokumentiem pilnīgi skaidri redzams, ka romāns «Dekabristi» iecerēts pirms «Kara un miera».

Pēc S. A. Tolslojas datējuma, kura sagatavoja «Dekabristu» fragmentus pirmpublicējumam, un pēc viņas māsas Т. A. Kuzminskas atmiņām Tolstojs šo romānu rakstījis 1863 gadā

Par «Dekabristiem» Tolstojs no jauna sācis domāt 1877. gadā. 1878. gadā Tolstojs Maskavas arehivos un bibliotēkās vāca materiālus par dekabristiem un ar dažiem dekabristiem Maskavā sastapās. Rakstnieks mēģināja dabūt atļauju izpētit «dekabristu prāvas» dokumentus, kas atradās III nodaļā Atļauju viņam nedeva.

Tolstojs centās turpināt savu romānu par dekabristiem ari 1879.

gadā. Viņš uzrakstīja vairākus romana pirmo nodaļu variantus, bet acim redzot, nebūdams ar tiem apmierināts, darbu pārtrauca 1879 gada martā Tolstoja uzmanība jau pievērsās citai vēsturiska romana iecerei no Pйtera I laikmeta. 1879. gada aprilī Tolstojs raksta Д. A. Fetam: «Mani dekabristi tagad ir diezin kur, par viņiem es pat nedomāju» (А. Фет. Мои воспоминания, Il d., 364 Ipp. M. 1890 ;

«Dekabristu» fragmentus, rakstniekam vēl dzīvam esot, iespieda 1884. gadā grāmatā «XXV лет 1859,—1884. Сборник Общества для пособия нуждающимся литераторам и ученым».

Sajā izdevumā publicētas tris nodaļas, ko Tolstojs sarakstījis 1860. gadā un sagatavojis iespiešanai 1884 gadā.

Vārdi, ko autors izlaidis, domājams, neuzmanības dēļ, šajā izdevumā ir kvadratiekavās.

PASKAIDROJUMI

AixlesBains — pilsēta Savojā.

Albinoss — cilvēks ar neparasti baltu ādu un neparasti gaišiem matiem.

Almaviva — vīriešu apmetnis.

Argovija — kantons Šveices ziemeļos.

Bozto (1824.—1859 ) — itāliešu dziedone.

Frešenburga — sādža Lucernas tuvumā Šveicē

Izlers — māksligo minerālūdeņu iestādes īpašnieks Pēterburgas

tuvumā 19 gadsimtā Interlakena — ciemats Šveices centralajā daļā. Lablašs (1794.—1858 ) — operdziedonis. Plombiиres — kūrorta pil sēt a Vogezos. Rigi — kalnu masivs Šveicē. Rubini (1795.—1851 ) — itāliešu dziedonis.

Sl Bernards — divas kalnu pārejas Rietumalpos (Lielais un

Mazais Bernards) StGotards — kalnu pāreja Centralalpos. «Somnnmbula» — Bellini opera. Sumuni — sādža Savojā

Sevaliй — viesnicas un restorānā īpašnieks AAaskavā 19 gadsimtā

Sulhofs (1825.—1898.) — vācu pianists un komponists. Vegisa — sādža Firvaldštetes ezera ziemeļu krastā Šveicē. «Velna Roberts» — Meierbera (1791.—1864 ) opera ViardoGarsia (1821.—1910 ) — dziedone, Turgeņeva draugs.

SATURS

No kņaza D Ņechļudova piezīmēm. Lucerna. Tulk. J. Vainovskis

Alberts. Tulk. J. Vainovskis

Trīs nāves. Tulk. M. Sūmane

Ģimenes laime. Tulk. J. Vainovskis

Kazaki Tulk. J. Ozols

Polikuška. Tulk. M. Sūmane

Idile. Nespēlējies ar uguni, apdedzināsi pirkstus.

Tulk. J. Vainovskis

Tichons un Malaņja. Tulk. J. Vainovskis

Holstomers. Tulk. M. Sūmane

Dekabristi. Tulk. J. Vainovskis

Piezīmes

Paskaidrojumi

Ļ. TOLSTOJS

KOPOTI RAKSTI III

Mākslinieks A. Apinis Redaktore L. Kļaviņa. Māksi, redaktors A. Jēgers. Techn. redaktors V. Šiliņš. Korektore A. Freimane.

Nodota salikšanai 1958 g. 3. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1958 g. 23. septembri. Papīra formāts 84X108/32. 31.26 iespiedi. 25.&3 nzsk. iespiedi. 26,37 izdevu I. Metiens 10000 eks. Maksā 9.30 rb|.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulvārī 24 Pašūt. 10931 D1070 Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecibas galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. 885.

1 Tataru alus, darīts no prosas.

1 «Trīs musketieri».

1 — cienīgu.

1 — atnes vēl vienu kasti, tur ir divas.

1 Viņas lolo un Ievij debesu rozes šis zemes dzīvē.

1 — kostīmu balle.

1 — lielās sabiedrības dāma.

1 — atvaino.

Content

Tolstojs Ļevs Stāsti 1857 -1863

NO KŅAZA ŅECHĻUDOVA PIEZĪMĒM

LUCERNA

ALBERTS

TRĪS NĀVES

ĢIMENES LAIME

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

KAZAKI

POLIKUŠKA

IDILE

NESPĒLĒJIES AR UGUNI, APDEDZINĀSI PIRKSTUS

TICHONS UN MALAŅJA

HOLSTOMERS

DEKABRISTI

PIEZĪMES

PASKAIDROJUMI

SATURS